Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jordmånen ursprungligen är » god » eller » dålig » är i det närmaste likgiltigt for den intensive odlaren, ty han gör sin jord — köper (i trakten af Paris t. ex.) ända till 2,000 kronor gödningsämnen för hektaret (utom hvad hans egen odling afkastar) och måste ärligen sälja fiera hundra kubikmeter mylla, emedan hans bäddar annars skulle höja sig ett par tum på året.
Han söijer för att hvaije vrå af odlingen kan mottaga plantor och är lätt åtkomlig för konstbevattning, dessutom använder han otaliga glasklockor och drifbänksfönster för att skydda mot köld och ogynnsam väderlek.
Genom vetenskaplig blandning af gödningsämnena, alstrar han den temperatur växten behöfver under och öfver jordytan — såvida han ej försett sina trädgårdssängar med underjordiska järnrör, som värmas genom varm luft eller vatten.
På dylika sätt sträfvar den intensive odlaren att göra sig oafhängig af jordmån, väderlek och årstid.
Till utsäde använder han (äfven om det är spannmål — t. ex. Kinas bonde) blott frön, som sorgfälligt utvalts och fått uppsamla en stor mängd reservnäring genom att ligga i kött-Jake och torr, varm gödsel (» pralinering »); och han sår det till en böijan tätt i en särskildt väl gödslad, värmd och belyst drifbädd samt väljer sedan för utflyttning på sängarne eller fölten blott de starkaste, bästa plantorna (» repiquage »).
Skulle de på faltet utflyttade plantorna ej gå till eller förstöras genom vädret, har han alltid i drifbädden reservplantor till att ersätta med.
Ofver hufvud eftersträfvar denna odlare att blott använda faltet till skördens mognande.
Då detta in träffat, aflägsnas den och ersättes, efter omgräfning och gödsling, af en ny växt från drifbädden o. s. v. På faltet bör man alltid antingen se en skörd stå och mogna eller odlare arbeta.
Fyra, sex och ända till åtta, tio skördar af olika slag om året kunna på detta sätt erhållas — och kvantitativt samt kvalitativt af första slag, tack vare odlingsmetoden.
Årliga skördevärdet från ett hektar är i Kina omkring 3,500 frcs * och i trakten af Paris omkr. 25,000 frcs under detta slags intensiva och små odlingsförhållandeu.
• Erinras måste att en franc köper minst två k tre gånger så mycket förnödenheter i Kina som i Frankrike.För denna intensiva kulturs möjliggörande förordas storartade, af staten eller kommunerna företagna dränerings- och konstbevattningsbyggnader — såsom man sedan mer än 1000 år har i Kina.
Ångsbetet måste ersättas med den, i alla hänseenden vida fördelaktigare kontinuerliga stallgödningen, sådan den redan öfvas i Holland och delvis i England.
Allt afifall från boskapen och framförallt allt mänskligt affall måste på det allra sorgfalligaste tillvaratagas.
Blott genom att öfva » rättvisa mot jorden », d. v. s. noggrant återgifva, hvad man lånar från henne — kan ett rationelt jordbruk och lyckligt samhälle bestå.
Reformförslagen ha hittills i hufvudsak gått ut på, att regeringen skulle göra en böijan med att pålägga en metrisk skatt, för hvilken jord skulle inköpas och utdelas till arbetslösa industri- eller landtarbetare.
Skattens vidare utveckling och alla dess reformerande värkningar skulle då så småningom inställa sig själfva: storgodsen skulle försvinna, storstäderna förlora sin öfverskottsbefolkning och kapitalisternas välde brytas: dels emedan arbetarna hade utsigt till att göra sig själfständiga på jorden, och dels emedan kommercialismen vore i återgång uti ett samhälle, som icke så mycket lägger an på varuproduktion som på att ute på landet förena allehanda industri med ett intensivt jordbruk.
» Industríela byar » — samhällen, uti hvilka samtidigt af alla medborgare bedrifvas jordbruk och industri — tyckas vara det skymtande idealet.
De talrika invändningar, som dessa nya idéer naturligtvis möta, synas våra franska agrarreformatorer vara mycket redo att gendrifva.
Så t. ex. svara de på inkastet att det nuvarande agrareländet skulle ha sin rot i frånvaron af maskiner och systematisk storproduktion, att de nordamerikanska jätte-farmarnes fiasko samt hela sociala verkningssätt bevisa motsatsen.
Och de lägga synnerligt stor vigt vid argumentet, att jordbruket aldrig någonsin kan med värklig fördel bedrifvas » fabriksmässigt ».
Växterna äro ej döda föremål såsom industri-artiklarne, utan passiva lefvande väsen, som blott frodas i den mån de åtnjuta ständig intelligent vård.
Åkerbruket har för öfngt alls ej industriens karaktär att kräfva arbetsdelning — utan snarare tvärtom: kräfver koncentringen af otaliga olika arbetsuppgifter hos en eller några fä samarbetande indivi-der.
Dessa socialreformatorer anse därför — ehuru de bekämpa den privatkapitalistiska regimens missförhållanden — att frågan om arbetsmedlens socialisering (förvandlande i samhällena8 gemensamma egendom) åtminstone nu är af underordnad vigt.
De äro sålunda — ehuru stora fiender af det bestående — snarare individualister än socialister.
Deras stora förtjenst är otvifvelaktigt att, med vaket öga för vissa nya och vigtiga socialekonomiska vandlingsfenomen, utforska och diskutera den så oändligt vigtiga och oändligt försummade landtfrågan.Strindbergs » ändrade signaler *.
Det har talats mingt ooh mycket om Strindbergs » omvändelse », Strindbergs » bättring », Strindbergs » ändrade signaler&gt;, m. m., och Strindberg hit ooh Strindberg dit ooh öfverallt utom dir man är van att finna honom, ooh jag har suttit i min stilla tfkrok och förvånad lyssnat till korpal&amp;ten ooh undrat om det värkligen kan vara sannt, att v&amp;r störste diktare, den rastlöse anden och hänsynslöse revolutionären, har slagit sig till ro ooh blifvit snäll ooh tam och sneglar efter » guldmedaljseländet » och planterar sin k&amp;l och l&amp;ter Herren regera.
Jag blef fundersam och började undersöka hur det i värkligheten förhöll sig med saken, och se här hvad jag har funnit!
Jag lefver, som sagdt, i en afkrok, ooh kan därför inte ftyja händelserna från dessas midtpunkt, ooh jag har inte häller den kännedom om Strindberg som förmedlas genom personlig bekantskap, men jag tror, att man endast ur hans skrifter och uttalanden skall kunna dra ut åtskilligt som är ägnadt att ge god upplysning i saken.
Jag började, som nämdt, undersöka saken från böijan, och jag tittade därvid först efter, hvarifrån de fröjdefulla ryktena förskrefvo sig.
Jag snokade i mina samlingar, ooh si!
— det befanns att de förste som skulle kunna sägas ha gifvit åtminstone en vink om de t ändrade signalerna » voro två landsorts-korrespondenter — ooh dem vet man vara tillförlitliga!
Det var emellertid de kända ryktena om att Strindberg ämnade söka en arkivarietjänst, bli » svensk statstjänare » (med häpna utropsparen-teser efteråt!
), samt ett framhållande af att han nu var glad och » lifvad » och att han hade blifvit en » urpatriot ».
* Denna uppsats är till största delen skrifven redan i april, ehuru åtskilliga omständigheter fördröjt dess införande tills nu.Nå, det y&amp;r na inte några så synnerligen bevisande omständigheter i det ämne det bär är fråga om.
Att Strindberg var » urpatriot », det visste man förut, oaktacb han i en bitter stand, då fiskaler skiokades på honom oeh förföljarne hetsade honom, missmodigt ntbrutit att » fosterlandet värkt bort », ett uttryck som vedersakarne kastade sig öfVer med lysten glupskhet oeh tuggat på ända sen dess.
Det var därför han sysslade med » världsförbättrarbråket » och därför han slog till så hett, då förhållandena i fäderneslandet tycktes honom på tok; det var därför han från sina utflykter på andra områden ständigt återvände till skildringen af foderneorten ooh oaktadt frånvaron ständigt behöll denna i så lifligt minne, att han kunnat skildra den så som ingen annan; och det var därför han ständigt slog sina lofvar allt närmare hemmet och slutligen, då längtan blef för stark, åter blef stockholmsbo.
Och att han hade blifvit friskare, gladare — ja det bör glädja äfven 089, men därför behöfver han inte bli tam.
Hur det förhåller sig med arkivarietjänsten, det kan jag inte yttra mig om, men jag vill blott i förbigående anmärka, att denna syssla, om Strindberg värkligen skalle söka den, inte är af den art att fordra några synnerligen starka manifestationer i lojal riktning, och jag tror ingen har ifrågasatt, att Strindberg skalle söka en sådan tjänst, där han behöfde krypa och vara from.
Det var i januari dessa korrespondenser visade sig.
Det var bara ett par små blänkare, som gåfvo folk litet att fundera på och tissla vid kafferepen öfver Strindbergs » oberäknelighet ».
Men så kom » Mäster Olof » och Strindbergsfesten.
Och nu var hin lös!
Hade man någonsin hört talas om, att en vild revolutionär fick sina stycken uppförda på kungliga teatern (där häxor brändes på bål!
) oeh att det festades för en dylik af » direktörer » ooh grosshandlare och professorer och hela raden!
Nej, det måste ligga något under, och så funderade man ut des Pudels Kern och släppte ut en ny liten ballong med den betydelsefullt spörjande titeln: » Ändrade signaler? » Där omnämdes först fakta: att » Mäster Olof » skalle uppföras och att direktörer, literatörer etc. skulle festa för Strindberg och att denne hade blifvit sällskaplig, och annat dylikt.
Men märkvärdigast var ju ändå, att han t. o. m. blifvit firad i den konservativa » Tidnings-mannaföreningen », hvars ordförande, A. Jäderin, under Giftas-bråket varit Strindbergs argaste vedersakare!
Och till detta betydelsefulla förhållande anknöts nu med raffinerad slughet den illfundigt spöijande frågan: » Beror det månne på att bfida ändrat signalerna? » Där hade vi flgeln!
Fjäderftet gick at öfver landet och slippte ut sin visdom öfverallt, och de tidningar som inte hade del i det slaktade det ändå för den goda sakens skull, och allt landets invånare — och invånarinnor!
— slukade det begärligt oeh slickade sig sedan om mun och snart hörde man öfverallt: &gt;Nå, hvad säger du om Strindbergs ’ ändrade signaler ’?
Det var då för roligt att kar ’ n böljar bli hygglig en gång! » — och så vidare.
Så gick » Mäster Olof », och det blef grand succés, och Strindberg blef firad, och det var sjangtilt folk med, och det var herrar — och damer, och det var direktör Fredriksson och direktör Wall, det var professor Nordenskiöld och professor Ko-valewski, och det var fru Steyern och det var fröken Key.
Nu blef det lif i lägret.
Folk som aldrig hade hört talas om Strindberg förr annat än som en riktig bu * e, som hyggligt folk inte kunde nämna ens, upptäckte nu med ens, att det var ett snille af första rang; tidningarna ritade af honom och skrefvo » sympatiska » biografier, och folk som förr hade gått öfver på motsatta trottoaren, började nu tala om » min vän Strindberg ».
Och åter hörde man i korus » Så roligt att Strindberg böijar bli hygglig ’ nu! »
Ty man kunde ju omöjligt tänka sig, att teatern skulle våga spela honom och direktörerna fira honom, om det inte hade försiggått någon genomgripande förändring med människan, och då nu » tidningarna hade sagt det » till på köpet, så var det ju alldeles säkert.
Några dagar efteråt utkom det visserligen en bok, som gjorde recensenterna tankfulla igen, och så uppfördes det ett par små dramer, som inte voro riktigt i den gamla goda stilen, och nu böljade somliga dra öronen åt sig igen; men boken läste inte den stora allmänheten — det går bättre att njuta lite tunn soppa på en dylik i en recension!
— och pjäserna begrepo de flesta inte meningen med.
Och det var ju klart för rästen, att kar ’ n skulle vara lite nyckfull fortfarande, men att han hade ändrat sig betydligt, det var då säkert det!
Hade då Strindberg värkligen afsvu-rit de gamla idealen, hade han värkligen lofvat att bli from och ea&amp;ll, eller var det något i hans sista författareskap som tydde på att detta skulle gå andra vägar hädanefter?
— Nej, intet af * Ut detta, fitt par landsortskorrespondenter hade gifvit några fina antydningar om » ändrade signaler » hos Strindberg, teater-styrelsen hade efter 18 års funderande uppfört hans skådespeloch direktörerna hade festat för honom; det va| * alltihop.
Strindberg hade inte sagt ett dagg.
Det var dm officiella samtiden som hade gifVit honom en länge saknad gärd af erkännande, teaterstyrelsen som ftndtligen lämnat honom en om ock svag upprättelse fbr den orättvisa som beg&amp;tts genom att l&amp;ta hans mä * stervärk ligga ouppfördt, och de literärt intresserade hufvadstads-kretsarna som ändtligen v&amp;gat fira vår största diktare, samtidens kanske största skaldesnille i icke blott denna del af världen.
Det var hans landsmän som hade fätt ögonen öppna fbr hans förtjänster; det var de som firat honom och hans författareskap; de som ändtligen kommit till erkännande af honom och icke han af dem; det var de so.m » ändrat signaler » men inte han!
Och det var kannstöparne som hade » omvändt » honom, och Strindberg själf hade, Åtminstone offentligen, inte sagt ett ord som kande ge anledning till några utläggningar i den vägen.
Jo, han har värkligen sagt några ord.
Han har talat offentligen ett par gånger, fin gång på hyllningsfesten och en gång genom sin senaste bok.
Och så är det dessutom tämligen nyss han gifvit at åtskilliga andra böcker — det är icke långt emellan dem hos Strindberg, som man vet!
Och i något af allt detta borde väl hans omvändelse uppenbara sig?
— Låt oss se, fins det några tecken härtill?
Hans närmast föregående böcker kanna vi förbigå tämligen fort, ty det l^älper ej hura nya de äro: de räknas dock redan till hans forntid — så när som på den allra sista!
Jag skall blott anmärka i förbigående att vid samma tid som » Hemsö-boarne » och » Skärkarlslif » kommo ut, dessa » objektiva » alster af Strindbergs diktning, som redan då troddes förebåda en ny » sera » i denna, vid samma tid utkommo äfven » Kamrater » och » Fadren » och » Fröken Jalie », dessa dramer som, åtminstone den sista, väckte ett sådant shocking-skri och som blifvit nära nog lika utskrikna som » Giftas » på sin tid.
Så ha vi » Tsohandala », ett psykologiskt experiment, där visserligen stilen har en viss behärskad prägel, men dock underströmmen förnimmes ganska starkt, och där förf.
framträder med rätts- och moralteorier som ingalunda öfverensstämma med vanlig, godkänd moral.
Och » Bland franska bönder » är visserligen » reseskildringar », men » subjektiva » reseskildringar — ooh mycket subjektiva till och med !Så komma vi slutligen till Strindbergs tal vid hyllnings-festen för bonom efter » Mäster Olofs » första uppförande.
Han böijar där med en missmodig förklaring att han ioke vunnit några segrar ocb tror därför att festen väsentligen är att betrakta som en frids- oeb försoningsfest.
Men omedelbart därefter, liksom för att förebygga ett sådant missförstånd här af, som sedan fisat sig ändock ha uppkommit, fortsätter ban: » Var jag ioke med bland de allra starkaste, så var jag med likafullt, ocb blef jag trött satte jag mig på vägkanten ocb sjöng för dem som höllo bättre ut, oeb när det blåste isbarkar gjorde jag som orrflgeln i dylikt fall, då jag gick ut i skogen ocb lät snöa ned mig för att vänta på blidväder.
Man har någon gång trott att jag affcdlit, när jag endast som Idok seglare har fallit af för att få ta fuUt igen, och det har varit lika mycket en optisk villa som de omtalade stjärnfallen, hvilka icke äro några stjärnor och icke häller l&amp;ra falla, allra minst från himmelen ».
Och så dricker han en skål för vårstormames månad, » att den måtte gå lyckligt ut, så att vi snart f % hälsa den stundande, den drömda Germinal ».
Det kan inte precis kallas hans syndabekännelse, det där!
Han säger uttryckligen ifrån att ban aldrig bar affallit, om man ock inbillat sig det, och han dricker för vårstormames månad!
Visserligen för att den måtte » gå lyckligt ut », men detta visar inte att han anser den obehöfiig för det; tvärtom, han prisar ventöse, ehuru därför att det efter den kommer en Qerminal!
Och detta med full konsekvens.
Ty Strindberg har aldrig, trots illa beskyllningar, » rifvit » endast för att rifva, utan för att genom rifningen * få luft och ljus » och — för att det sedan må kanna växa nytt efter det multnade!
Och om läsaren inte misstycker ska vi nu kasta ett snedt öga i hans sista bok också.
Den heter Tryckt och otryckt och den kom ut efter teatersuccéB ’ en, om den ock var skrifven förut
— somliga uppsatser t. o. m. långt förut.
Men att förf.
föranstaltat dess utgifvande efteråt tyder väl på att han i hufvudsak vidhåller dess grundsatser.
Hade han slagit sig för bröstet och botfkrdigt ångrat dem, skulle han väl inhiberat utgifningen eller åtminstone beskurit plantorna.
Bland det första vi finna här äro tre små dramer, af hvilka de två dessutom hafva uppförts på Svenska teatern i Stockholm: Fordnngsegare, Paria och Samum.
Till form som innehåll utgöra de ett häfdande af de teorier som förf.
framstält i en annan uppsats i boken, Om modernt drama och modem teater, ochsom blifvit tillräckligt omtalade, om ock f&amp; giort sig reda för hvad det egentligen är frfiga om.
Att de inte öfverensstämma med gammal, god dramatik är emellertid tydligt häraf, ooh hvad uttryckssättet beträffar är detta lika obealöjadt som i Strindbergs föregäende arbeten, hvarför ock flere högsedlige recensenter redan hunnit voja sig öfver författarens » cynism » — samme helige män som vid punschglaset efter en stark supé fördraga s&amp; mustiga saker, ja t. o. m. själfva helt blygt bidraga med en eller annan liten obscenitet, men som nu likt väluppfostrade skolflickor gömma sina rodnande ansikten bakom solQädrarne ooh ropa sitt shoo kingly!
Och hvad teorierna i styckena ang&amp;r — af hvilka åtminstone ett starkt påminner om Tschandala — öfverensstämma deesa möjligen med hrr Nietzsches och Lombroso ' s moral- och rättssystem, men inte alls med katkesen!
De innebära i synnerhet ett häfdande af rdativileten samt nödvändigheten att vid bedömandet af människors handlingar taga hänsyn till yttre ooh inre omständigheter och motiv, att gifva » nyanserna », skiftningarna, öfvergångarna, i motsats till den absoluta etikens obevekliga dogmatism.
— N&amp;, det visste man förut, att Strindberg inte var någon vän till den, och jag ville också endast framhålla, att han iute ändrat sig i det fallet.
Så ha vi Upp till solen, en fin naturmålning, och Scrmw-gängamätter, tillägg, en versifierad skildring af hemkomsten, där förf.
först prisar det nya Stockholm, men snart upptäcker att det format sig i preussisk militärstil med piokelhufvor, kaserner, miljardhus och » nya pagoder » med unga bonzer, och att det öf-vas svartkonst och trolleri och väcks häxprocesser och åtal.
Han älskar inte de där sakerna!
I Min jubelfest — 89 visar förf.
sin förmåga att se allt från två synpunkter, ehuru de af honom anförda omständigheterna egeotligen ha fasligt litet med franska revolutionen att göra ooh endast tyckts utgöra ett hinder för Strindberg att skrifva ett » dramatiskt spelbart verk », utan att därför berättiga till något fördömande af denna; och i Voltaire ger han slutligen fullständigt luft åt sin ovilja mot kristendomen, dess » barbari », » vidskepelse », » zelotism » och » munkmoral » m. m., och här kommer en sådan rad af skarpa, mördande utfall mot den kristna åskådningen och dess resultat att allt tal om hans » förbättring » i denna riktning måste ge sig.
Han kallar den genast en » föråldrad, barbarisk lärobyggnad, som endast kunnat vinna insteg i Europa efter det grekisk ooh romersk bildning begrafts under de vilda folkvandringshordernas inbrytande, och hvilkas råa sinnenbildide eo tacksam jordmån för österländsk vantro ».
Han förhärligar Descartes såsom tviflets målsman och framhäfver att » all reformatorisk värk samhet måste förhålla » ig negativt, tviflande, eller, populärt taladt, nedrifvande, nedbrytande, upplösande, hvil-ket ord i vår tid svärtas med en ful betydelse af stillaståendets, trons och de många programmens förkämpar ».
Han räknar » ankrandet » vid en opersonlig » Gud » såsom » en svaghet, ett fegt medgifvande eller en opportunism »; han försvarar — eller åtminstone förklarar — Naatesrediktets upph&amp;fvande, dragonaderna och noyaderna med kalvinismens upplysningsfiendtligbet, intolerans och sdotism; haa benämner kristendomen de svages de qnkes religion, och dess bekännare vidskepliga barbarer; ett sjukdomssymptom liknande förföljelsemani och hallucinationer; den hade spelat en förfferlig rol, och de tusen åren efter Kristus voro de rysligaste som vesterlanden genomlefvat; han talar om kristen^ dosens mot allt framåtskridande fiendtliga ande, om åldriga ffesten för vidskepelse och vantro, mörker och ändamålslöst tryck, o. s. v. Med ett ord: hela åskådningen och tendensen äro så rakt motsatta den kristna som möjligt och träffar denna flerstädes med taagt drabbande slag.
Sannerligen den som med dessa exempel för ögonen kan påBtå att Strindberg » ändrat signalerna », han måste antingen icke kunna eller vilja se!
Och för öfrigt, göres oss mera vittne bebof, så återstår ännu ett i den uppsats jag spart till sist: » Qvmnans underlägsenhet under mannen och det på grund däraf berättigade i hennes underordnade ställning (enligt vetenskapens sista resultat). » Han bar här sammanfattat sina åsikter och antydt sin ståndpunkt på ett högst upplysande sätt i följande humoristiskt gäckande tirad (besvarande beskyllningen för att » opponera mot allt »):
» Det skall bevisas först att denne man opponerat mot allt: mot biimans underordnade ställning, mot konungadömeU a / skaffande, mot kri-fUndomens utrotande, mot akademiers upphäfvande, mot besoldade teatrars indragning, mot darwinismens tillämpning pd litteraturen, mot vidskepelsens motverkande, mot barns mänskligare behandling, mot de mellaneuropeiska krigens ersättande med skiljedomstolar, mot kvinnans förnuftiga uppfostran ttll eitt värf9 mot förbättrandet af de faUigares viUcar, mot prästväldets * iörtande etc. * Har han opponerat mot allt detta, ja då är hans ord utan betydelse för dem som arbeta för dessa saker, men har han icke gjort det, «ta tvärtom motsatsen *, och hvad mera är experimenterat diktande, sökt «t se sakerna från många sidor, profvat äfven sina älaktingsteorier och
* Kars.
af mig.
7.dialektiskt sökt sofra dem genom vederläggning — dl förfaller beskyllningen. »
Det tror jag var tydligt nog!
Och na tror jag det kan vara tillräckligt.
Jag tror Ni skall ha fannit na, att Strindberg ändå inte ftr riktigt snäll och att det allt ligger i honom åtskilligt af den gamle Adam ännu.
Och jag borde vftrkligen inte behöft visa det.
Hvad tänker Ni d&amp; på?
Skalle Strindberg bli tam, han hvars hela väsen är opposition, hos hvilken upproret mot allt tvång, all lögn och allt förtryck ligger sä i blodet, att han slår till, äfven då det skalle gagna hans sak bäst om han hölle sig stilla och då någon trängande anledning icke fios att blotta sig; han, hos hvilken obändigheten är natar och som endast lefver i det rastlösa, outtröttliga, oroliga sökandet; som aldrig stannar vid ett vannet resultat, utan ständigt går vidare, alltjämt undersökande ämnet från nya synpunkter; som tviflar på allt, misstror allt och hatar stillastående, dogmatism och » program » värre än pesten 1 Har Ni läst hans skrifter så litet, studerat hans temperament sä litet, att Mi tror, att det någonsin kan bli en tam kälkborgare af denne författare, att han någonsin kan bli » fet och from », äfven om han får aldrig så mycket » mat i kräfvan »; tror Ni värkligen att han kan bli lugn, foglig och resignerad och sitta med kallt blod och se på huru obskurantismen regerar?
Nej, det tror Ni bestämdt inte, det borde Ni åtminstone ha för godt omdöme till och därtill borde Ni ha lärt känna hans naturell för mycket!
Men bvar-för legenden tagit fart, det är därför att det fins en hop godt folk som med ett ramaskri af skadeglädje skulle se Strindberg oskadliggjord och som därför med förtjusning tagit fasta på hans » omvändelse » och sökt slå mynt däraf; och då äfven en god del af vännerna till Strindbergs författarskap, som inte så noga tänkt sig in i saken, låtit narra sig häraf och med ledsnad tänkt pä, att man nu skalle f % en tam romanförfattare i stället för en eldande stridsman, så knnde det vara på tiden att ta fatt på saken och lyfta en smula på förlåten.
Nej, vi skola alltid fl behålla den Strindberg vi äro vana vid; ban skall alltid förblifVa den varme förkämpen för » ljus ocb luft », och äfven om han nft-gon gåog » faller af » för en stund, så är det endast för att » ta fullt » igen, och han skall aldrig affdlla.Och om man anmärker att förändringen hufvndsakligen gäller 8trindbergs stil, så, käre vän, hvad betyder egentligen det?