Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På slikt sätt, och genom sin nyssnämnda theoretiska negativitet, förfalskades personlighets-principen till en overklig, en blott skenbar, eller till just en fördunklad uppfattning af personlighet och frihet; hvilket ock uppenbarade sig deri, att den abstracta ”jemnlikhet”, som var dess enda innehåll, genast, såsnart den försattes i praxis, gjorde sig förnimmelig såsom blott förstörelsemakt.
Äfven i det mått af (relatif) sanning, som den verkligen innebar, blef den slagen af samma förbannelse.
De godsinnade hade blott föreställt sig en Evolution: visserligen, i afseende på dess motståndare, beledsagad af några tvingande åtgärder; men af möjligast få och milda.
De trodde således ock ännu alltjemnt, att deras förehafvande innebar en förening af sann folkfrihet och sannt kungadöme.
Men annat ville deras mäktigare medbröder; och sedande sjelfve lagt hand vid ett förståndlöst nedbrytande af alla villkoren för en sansad utveckling och för dess ändamålsenliga framgång, måste oförtöfvadt hända, hvad som hände: att den tillämnade Evolutionen förbyttes till en Revolution – rätt och slätt, eller i ordets absoluta betydelse.
Det vill säga: en sådan, der Revolutionen är (innerst) sjelf sitt ändamål, eller kringdrifver sig utan rast inom trollkretsen af en anarki, som ständigt uppslukar och ständigt pånyttföder sig.
Men – om nu således det, som vid den angifna nattliga tidpunkten ”inbröt”, icke var Personlighets-principen: hvad var det då?
– Frågar man, hvad det var, icke i ordom, utan i sak och gerning, eller i den långa följd af sitt väsendes utvecklingar, som härmed tog sin början; så svara vi: det var – den menskliga personlighetens vrängbild eller alltid hamn i häl trampande kakodämon, Sjelfviskhets-principen; här maskerad till Jemnlikhets-princip, och det på fullständigare vis, än dittills i Verldshistorien varit skådadt.
Detta var härvid det nya (sjelfva Egoismen var det visserligen icke; den är samåldrig med Satan, hvars grundvarelse den utgör).
De krafter, hvilkas samverkan tillvägabragte maskeringen, torde vara ungefärligen uppräknade, om vi nämna: förblandning af menskliga rättigheter med politiska, och de sednares deraf följande utsträckning till möjligast ytterliga gräns; förvexllng af det inre jemnvärde, som är sjelfva det eviga menniskovärdet och har rätt att fordra oinskränkt erkännande, med det yttre, hvarpå fordringen aldrig öfver en viss grad kan uppfyllas; ett i grunden blott abstract och arithmetiskt begrepp om personlighetens politiska betydelse; en djup oförmåga att förstå all naturlig, all historisk, all gudomlig verklighet, och ett fördenskull lika djupt hat mot hvarje institution, som ur någon sådan är upprunnen och af den helgad; vidare, å de lägre samfundsklassernas sida, ett mot de högre fanatiseradt förbund af halfbildning, afund, hämd, njutningshunger, – å de högres åter ett fikande af räddhåga och popularitetsjagt, att i det allmänna skeppsbrottet rädda åtminstone något af sitt bestånd; föröfrigt (och först liksom sist) hos båda gemensamt en verldsåsigt, som i menniskan såg blott ett ändligt naturväsende, anvisadt endast på timlighetens lotter, på jordiska förmåner, och derföre i staten blott en juridisk skyddsanstalt för dessa lotters utdelande eller tillgänglighet efter strängaste jemnmått.
Men i samma ögonblick, som de nämnda krafterna hunnit väl costumera afguden, och uppställa honom till allmän dyrkan, hade de ock till bundsförvandter erhållit andra, som med tacksamhet mottogo honom, men – på sitt vis – långt klarare förstodo och tillämpade hans mening: fåfängan, som uppsträfvade åt en dittills oåtkomlig glans och makt; armodet och rofgirigheten, som ville plundra; lågheten, som ansåg hvarje slags öfverlägsenhet för en personlig förolämpning; ändtligen sjelfva den nakna, nu af sin tygelfria vildhet rusdruckna lasten, som gladdes att ostraffadt få upplåta hela sin afgrund af skändlighet, grymhet och djefleri.
Så gick det till, att t. ex. det ideologiska vanvettet hos en Condorcet, om hvars philosophi Lamartine 119 rigtigt anmärker att dess premier dogme était d’adorer l’avenir et de détester le passé, kunde sammanträffa med det diaboliska vanvettet hos en Marat, i det värf, att fortskynda rörelsens fart nedåt det alltuppslukande bråddjupet.
Den jemnlikhet, hvilken i en christlig stat så väl bör som kan äga rum, hade man vunnit genast i denna rikshvälfnings början.
Detsamma gäller om alla de hufvudsakliga bland de friheter och förbättringar, som genom den skulle uppnås.
Ja: redan förut hade den fromme Konungen, med redligaste hjerta, beviljat en icke ringa del af de förra och påbegynnt en icke ringa del af de sednare.
Hvad som återstod, var att bringa det tillagda, det nyförvärfvade, i ett harmoniskt sammanhang dels med dessa begynnelser, dels med rättigheter och inrättningar, hvilkas helgd ej var tillintetgjord genom deras missbruk; och således, först och främst, med ett Konungadöme, som borde vara begränsadt, men ändock verkligt.
Att icke förstå sin egentliga uppgift och alltså ej heller till den inskränka sig, var den första National-Församlingens ena hufvudfel.
Dess andra var, att just vid den tidpunkt, då hon omsider började bli en smula förståndigare och således äfven mot
Konungen billigare än hon varit, handlöst släppa ifrån sig den revolutionära makt, hvilken hon per fas et nefas eröfrat.
Ty, jemnförd med de följande Revolutions-regeringarne, var tvifvelsutan hon, liksom den kunnigaste och talangfullaste, så äfven den förnuftigaste och hederligaste.
Men – man ville spela Phocioner, Aristider, Catoner; och gjorde dymedelst möjligt, att efterträdas af folk-senater, som bestodo nästan blott af fantaster, idioter och skurkar.
Ohejdad utbrast numera den syndaflod af dårskaper, hvilken föröfrigt ej skulle kunnat hämmas af sjelfve Mirabeau, om han än, lyktande sin bana såsom Anti-demokrat, ej hade dött så tidigt under sitt förehafvande att rädda Monarkien från undergång.
Så hög ära kunde Försynen icke beskära åt en man, som, ej mindre brottslig än snillrik, var i detta skådespel den nyssomtalta Sjelfviskhetens första stora och bländande incarnation, – och på hvars ansvar evolutionens förvandling till revolution enkannerligen hvilar.
Sålunda inledd, följde på den ”stora natten” den ännu större dag, hvars verkligheter trädde i stället för de drömmar, som frambesvurit dem.
Kungaväldets styggelser hade man erfarit; Folkväldets ännu icke.
Vid triumfljuden af den verldskunniga Marseiller-sång, hvars författare snart sjelf måste rymma ur landet för att behålla hufvudet, anryckte, ständigt djupare vadande i blodströmmar, ständigt galnare firad af de vidunderligaste fester, med stormsteg den nya lycksaligheten.
Från de prydliga akademiska dissertationer om menniskornas naturtillstånd och borgerliga samfundets ursprung, som i den första National-Församlingen hade upptagit många dagar vid förklarandet af Menniskans Rättigheter120, förflyttades man innan kort till National-Conventets mustigare afhandlingssätt, och uppbyggdes af kärnspråk, till hvilkas beröm åtminstone länder, att de icke voro tvetydiga.
Dronets yttrande: ”Emedan vår dygd, vår moderation, våra philosophiska ideer ej hafva hulpit oss det ringaste, välan! så blifvom röfvare, för folkets bästa”.
Eller Couthons: ”Vi vilje ej hafva någon Handel mera!
Handel alstrar välmåga; välmåga alstrar sedeförderf; sedeförderf republikens fall”.
Eller detta, än fullständigare, af Collot d’Herbois – samme på theatrarne uthvisslade komediant, som i Conventets första sammankomst hade vid handklappningar föreslagit Republikens införande 121: ”Allt är tillåtet för dem, som verka i Revolutionens anda. hvar och en, som icke känner sitt blod koka vid blotta namnen af Välstånd och Öfverflöd, förnekar naturen.
Handlen stort; tagen allt, hvad en medborgare har förmycket!
Inga considerationer må hindra er; hvarken ålder, eller kön, eller slägtskap.
Sansculotterne äro de enda personer, för hvilka man bör ha aktning”.
Ändtligen utlät sig, allra-conseqventast, Baboeuf: ”Jemnlikheten eller Döden!
Men vi begära den verkliga Jemnlikheten.
Alla konster och vetenskaper må gå förlorade, om blott hon blifver qvar.
Lagstiftare!
Regenter!
Egendoms-innehafvare! fåfängt sträfven J att omintetgöra vårt heliga förehafvande, rigtadt på det högsta mål: den allmänna välfärden – egendomens gemensamhet.
Härefter, ingen enskild besittningsrätt!
Jorden tillhör ingen.
En allmän nyttjande-rätt till jordens ägodelar bör finnas; ty hennes frukter tillhöra alla.
Försvinn då ändtligen, obilliga skillnad mellan fattiga och rika; mellan låga och höga; mellan tjenare och herrar; mellan styrda och styresmän”!
Detta var, att taga ut sista steget.
Men Baboeuf talade sannt; fullkomlig jemnlikhet kräfver upphäfvandet af all ärftlighet, och kan lika litet sammanbestå med Egendomsrätt, som med Monarki och Adel. – För slika hjernor kunde således ej heller något vara förnuftigare, än att tilldömma hvilorum i Pantheon åt både Rousseaus aska och Marats, och att på samma tid, då man, till den förres vidare ära, förde vid musik hans gamla enka omkring gatorna i en af Convents-ledamöter omgifven segervagn, tillsätta ett Undervisnings-utskott af ursinniga gudsförnekare 122, hvars åtgärd till folkets bildning skulle bestå i att författa moraliska föreskrifter, som dagligen borde uppspikas på gathörnen.
Ty – sade ganska välbetänkt Chabot – ”äfven lärdomen är en aristokrati, och all undervisning, som leder dit, farlig för Republiken”.
Och liksom adelskap, förmögenhet, snille och lärdom, så blefvo, i sin ordning, skönhet, godhet, ärbarhet, belefvenhet, snygg klädsel m. m. idel aristokratiska utväxter, från hvilka samhället borde jemnas af guillotinen – den dråpligaste upptäckt, som någon läkare påhittat till menniskoslägtets sällhet 123.
Revolutions-verket slutade visserligen icke härvid.
Obesinnadt hade man öfverlemnat all makt åt en såkallad folkvilja, enligt hvars väderhans-godtycke dess sjelfvalda Regering är i hvarje ögonblick afsättlig och i hela samhället den enda personal, som är förpligtad att lyda.
Denna folkvilja behöfde, för att intaga en sådan ställning, allsicke afbida den vanvettiga Jakobin-Constitutionen af 1793, i hvilken rent ut förkunnades att ”uppror”, så väl af hvarje enskild medborgare som af folket i massa, är dess ”heligaste rätt och ovillkorligaste pligt”, såsnart
Regeringen befinnes göra något ingrepp i den frihet man förvärfvat; hon ansåg sig vara till slikt bemyndigad redan förut, genom sjelfva förklaringen om Menniskans Rättigheter, der anbefallningen af ”motstånd mot förtryck” utgör i ordningen den andra paragraphen 124.
Och hvad annat, än ett ungefär oafbrutet uppresnings-tillstånd, måste bli den conseqventa slutföljden af det axiom, att mängdens opinion, att flertalets röst alltid har rätt, alltid bör vara lag, alltid är förnuftets, vishetens, Guds (också då, när den ropar: lösgif Barabbas och korsfäst Jesus!)?
All denna orimlighet, som snart hade inom pöbelväldet framkallat en Skräck-regering, nödgade skyndsamt nog de förnämste af Skräckens hufvudmän, att i någon mån vända sig äfven mot pöbelväldet sjelft, och försöka en dambyggnad mot dess alltfördränkande svallvågor.
Det var detta försök, hvarom Robespierre hade öfverenskommit med Danton, och hvarpå han förolyckades; sedan han uppoffrat denne, halft af afund, halft af feghet för kamrater, som kort derefter störtade honom, såsnart han ånyo repat mod och inbillat sig kunna ensam utföra sitt uppsåt.
Vi veta, huru det problem, som han ej förmådde lösa, sedermera följdes af nya bemödanden dertill, under oupphörligt skiftande nya grundlags-tillskärningar och styresmän; huru det efter Conventet uppträdande yngre Advokat- eller Skrifvar-väldet aflöstes af ett först consulariskt, sedermera kejserligt Soldatvälde, som i sig concentrerade alla Revolutionens krafter; detta af en Restauration; denna af en borgerlig Half-Monarki, som (för landets egen välfärd) sträfvade, att, så godt ske kunde, fylla sin halfhet 125; och denna af den nu ånyo profvade rena Republiken.
Men allt detta ligger destomer utom vår nuvarande betraktelsekrets, som vi med
Robespierres dictatorskap redan anländt till den tidpunkt, då Thorilds ögon ändtligen blefvo fullt öppna för det verkliga lynnet af den Revolution han så länge prisat.
Blott derpå må här vår uppmärksamhet fästas, att genom ingendera af dessa trollformler, ingen af dessa män har Anarkiens anda ännu kunnat rigtigt kufvas.
Den revolutionära grundprincip, hvars väsende är idel negation och destruction, fortfar alltjemt att glöda i volcanens djup, och har åter, helt nyligen, uppkastat en lavaflod att öfversvämma Europa.
Lika mäktig i att förstöra och utplåna, som vanmäktig i att skapa och uppbygga, – hvarigenom kan den hämmas?
Ser man noggrannt efter: så har denna
Revolution endast så till vida lyckats att på sin grund öfverflytta någonting positift af en mer än skenbar halt, som hon, tidtals styrd af kloka, någongång jemväl af ädla ledare, har måst tillåta dem använda andra principer, än sina.
Sjelfva det bästa och tackvärdaste af hvad hon berömmer sig hafva frambragt, – hennes befriande inverkningar på jordbrukets och industriens områden, – hvart har det fört?
Har ej dess välsignelse slagit öfver till en ny förbannelse?
Har det kunnat förebygga, att den ena slut-vinsten af den prisade natt, då Börds-aristokratien m. m. gafs till spillo, ändtligen blef – en Penning-aristokrati, en den materiella Rikedomens öfvervigt, och en derur sig utvecklande, vida slemmare klass-skillnad, jemte nödtvånget att på dem stödja tillvaron af det under slika förhållanden enda möjliga regeringssättet; just emedan den ”stora natten” hade gjort table rase från alla de elementer, ur hvilka någon bättre aristokrati och ståndsfördelning eljest kunnat utbildas 126?
Upphöjdes icke den fordna tiers etat, Bourgeoisien (eller öfverhufvud den såkallade Medelklassen) till en ny Magnatklass, företrädesvis berättigad till njutningen af jordiska håfvor och utöfningen af medborgerliga rättigheter?
Deraf, en sammansvärjning mellan några Halflärdes förryckta theorier och några öfverdådiga Tidningsmakares regeringslust, samt en från detta förbund ihärdigt underblåst förbittring hos alla dem, hvilka omsider tyckte sig erfara, att genom sextio års hvälfningar och mothvälfningar ändå ingen annan samhällsinrättning vore vunnen, än en som gjorde de rike ännu rikare och de fattige ännu fattigare, under oupphörligt förökande af de sednares antal.
Och likväl har väl aldrig i Frankrike herrskat en allmännare materiell välmåga, än den, som var en frukt af den sednast öfverändakastade Konunga-Styrelsen; men det besannade sig på lärorikaste sätt, hvad Guizot så träffande sagt i en af sina skrifter 127: ”l’aristocratie de l’argent est, pour le pouvoir, un allié perilleux; car c’est celle, qui inspire le moins d’estime et le plus d’envie”.
Deraf således nu den plötsliga nya företeelsen af socialistisk och communistisk Jakobinism, med mera, som likväl synes, för denna resan, tillryggalägga sina kretsgångs-stadier inom ett ojemnförligt snabbare omlopp 128.
Men sedan?
Skall man ändtligen då vara vis af läxan?
Eller skall man än ytterligare roa sig med, att börja henne från begynnelsen igen?
– Ganska möjligt är det sednare: ty den andra stora slut-vinsten af den frejdade Revolutions-natten och dess påföljder har blifvit en vana, inrotad under ett halft århundrade lika allmänt som djupt, att knota och uppröra, att vilja sjelf regera, att leka med eder och författningar, att vara trolös mot personer och lagar, att ej bära aktning för något
Öfversinnligt, att ej låta sig bindas af något Heligt, att när som helst sätta sin tillvarelse på ett tärningkast för den högsta möjliga summa af mynt och jordisk sinnenjutning, – kort sagdt, att göra ett ideligt revolutionerande till sitt alldagsbehof.
Hvarvid alltid skicklige och nitiske ledare förefinnas i den nu mer än någonsin talrika och öfver hela Europa utspridda klass af litterära ouvrierer, proletärer och hamnbusar, som förena, till en det välmenta vurmerier, till en än större del oroliga och låga böjelser, med den halfbildning, hvars förnämste målsmän de äro.
Har då således denna Revolution allsingen ljusare verldshistorisk betydelse?
Jo visst!
Hennes rol, ifrån den sidan sedd, har varit – och är jemväl i hennes nyaste fortsättningar – att rödja väg för en (förr eller sednare) kommande verklig förbättring af den samhälls-organisation, som hon vid sitt första utbrott förefann.
Men ur henne sjelf kan aldrig någon sådan förbättring framgå.
Europas då bestående stats-skick led af många lyten; mest likväl af dessa tre: en materialistisk åsigt af menniskolifvet, och således af staters ändamål och sällhet; en orättrådig och ränkfull kabinetts-politik, städse lurande, under förevändning att upprätthålla en allmän jemnvigt, på egen vinning och grannars förfång; en despotisk mechanism i styrelse och förvaltning, under kraftfulla herrskare jernhård och rastlös, under slappa snart rostig och murknande.
Men försvann af dessa brister, – just de grundligaste och svårbotligaste, – någon enda genom Revolutionen?
Trädde de ej alla, tvärtom, i och medelst henne fram i former, utvändigt något annorlunda modificerade, men i sjelfva verket dels brutalare, dels öfverhufvud utbildade till större fullständighet?
Och hvarföre?
Ty hennes egen statsvishet uppsvingade sig aldrig till något högre, än materia, timlighet, ett allmänt bästa af (i grunden) animalisk beskaffenhet, inåt betryggadt genom mechaniska afvägningar, balanceringar, centraliseringar, controler, utåt genom en ständigt slagfärdig och i hvarje ögonblick påpasslig macchiavellism.
Ringen af dylika statsbegrepp hade tillförne fångat den Preussiske Fredriks stora snille.
Det äldre goda i det offentliga samhällslif, hvilket man klandrade såsom föråldradt, var, genom vanvård och missförstånd, i ganska mycket urartadt till ett ondt; och framförallt till en slentrian, hvaröfver ej utan skäl fördes klagan.
Denna slentrian blef sedan uppblandad med (eller styckevis utbytt mot) en ny, som tilldanades medelst Fredriks härmare; regenter, ministrar, generaler, fostrade i samma skola af fransysk klokskap som han, och bärande honom ständigt för ögonen såsom förebild, men ingalunda liknande honom i de personliga egenskaper, utan hvilkas alltgenomgripande närvaro hans verk genast ådagalade karakteren af ett konstigt – machineri.
Störtade sig nu deremot millioners krafter, försatta i fullaste rörelse genom till det yttersta uppjagad passionlighet och exaltation; möttes dessa, hos andra folk, med de bevågnaste sinnesstämningar; blefvo de snart ledda, i samnad rigtning, af dråpliga fälthöfdingar och sluga diplomater: så var ingenting naturligare, än att hela machineriet, uppställdt till motvärn, ja anfall, måste utan lång tidsutdrägt slås i spillror.
Men sattes ej i stället ett annat, – om än sinnrikare och enklare uttänkt?
Kunna vi neka, att till och med Napoleons snille, ehuru ännu vida större än Fredriks, förmådde blott vidga nyssnämnda ring, icke genombryta den?
Bland de inrättningar, hvilkas enformiga universal-rike han ville utsträcka öfver Europa, har en och annan blifvit högtbeprisad såsom särdeles gynnsam för frihet och menniskoväl; och kan tvifvelsutan, såsom enstaka betraktad, förtjena åtminstone någon del af detta pris.
Men förtjena de den äfven i det samband, hvari de framgingo ur Revolutionen och honom?
Eller blefvo icke jemväl de, så långt de voro inbegripna i detta samband och genomträngda af dess anda, fiendtliga mot all sjelfständig personlighet, mot allt egendomligt folklif?
Blottas ej också härutinnan tillfyllest, att han väl var den fullkomligaste af Revolutionens alla incarnationer, men ändock, såsom sådan, sjelf qvarstod på hennes plan?
Ju längre han ryckte framåt på sin bana, desto synbarare framträdde hos honom ingifvelser och stunder, då han gerna velat öfvergifva detta plan och taga fotfäste på ett högre, om det hade stått i hans makt.
Mellertid gjorde han redan tidigt, än i ett, än i annat af synnerlig vigt, lån från den tingens ordning, hvaremot
Revolutionen kämpat; han bemödade sig att genom slika lån fullborda den nya ordning, som skulle vara frukten af hennes verk; och afgjordare bevisar intet Revolutionens brist på all verklig skaparförmåga, än sådant tillvägagående af hennes störste son, som genom sina första regent-åtgärder onekligen blef sitt lands välgörare, och som trodde sig, då han förenade detta lånsystem med sin revolutionära dictatorskraft, hafva derigenom tyglat henne för alltid.
I någon grad hade hon dock redan före honom, ehuru då mera i smyg, börjat nedlåta sig till låntagningar från det henne så förhatliga monarkiska regeringssättet129; och efter honom har det nyss kullstjelpta Juli-Kungadömet – ”monarkien med republikanska institutioner” – ansträngt all sin klokhet, att på möjligaste vis förlika de oumbärliga inympningarna derifrån med hennes ursprungliga grundläror – tills dessa omsider tyckte saken gå för långt, och genom sina rena bekännare än engång uppkallade ur grafven Republikens vålnad.
Väl kom denna nu öfver Frankrike alldeles såsom en tjuf om natten, eller såsom en rännsnara kastad omkring nationens hals; den segrade – för ögonblicket – genom en öfverraskning, hvartill möjligheten öppnades medelst en plump missräkning af några eljest förnumstiga män, som, utan minsta dröm om ”republik”, ville blott en smula förändra styrelse-systemet och sjelfve bli dess handhafvare.
Huru ihåligt, huru grundligen både förbistradt och förlamadt måste dock den stora menighetens tänkesätt vara, för att ett sådant qui pro quo skall kunna inträffa, och ens för en liten tid genomdrifvas!
I alla fall är det ett factum, att Revolutionen har återuppqvicknat, och försett sin hydra med nya hufvuden.
Men hon försöke än vidare hvad som helst: det skall visa sig, hädanefter liksom hittills, att i den mån, som hon vill vara sig sjelf, är och förblifver hon oförmögen till all organisk alstring.
Hvad hon, utan att gå utom sig sjelf, hittills äflats med att skapa, synes fördenskull, när det skall begränsa den chaotiska gäsningen med någon sammanhållande form, ohjelpligen stanna vid en art af samhälle, som blir en ”republik med despotiska institutioner”, eller begagnar namnet ”republik” såsom enphemism för militär-dictatur.
I sin första ungdoms-handling krossade hon Feodalismen.
Den hade förberedt sitt öde, och förtjente det.
På dess spillror uppträdde nu, triumferande, folkmassans subjectivitet; såsom en på allmännare vis, än tillförne, politiskt frigjord.
Men nu gällde det att besvara den stora frågan: hvartill skulle de befriade krafterne användas? med hvilket verkligt innehåll den eröfrade frihetens rymd fyllas?
Frihet ifrån något har värde blott såsom frihet till något; och äger detta mål ej framförallt en hög ethisk betydelse, så är ingenting bevändt med hela friheten; den slår då genast öfver, först till en allmän sede- och laglöshet, och sedan till ett nytt, ett hårdare slafveri.
Har väl Revolutionen ännu hittat på hemligheten, att med sina händer iskänka annat, än träldom, själsråhet, elände?
– Hennes verk bär döden i sin rot; eller kan ock sägas likna dessa hennes älsklings-prydnader, dessa rotlösa, torra ”frihets-träd”, kring hvilka man nyligen åter börjat skråla och dansa.
Äfven ympqvistar skola – hädanefter liksom förut – fåfängt anbringas i stammar af sådan grundbeskaffenhet.
Sjelf är hon, mellertid, ett träd med afgrundsdjupa rötter – ett giftångande jätteträd, som gång efter gång insveper i sina dunster det bedöfvade Europa.
Numera medföra dessa ångor ingen fara för snillen, om de ej – såsom någongång händer 130 – äro behäftade med en ytterlig svaghet i förstånd och karakter; men en desto större för de medelmåttigt begåfvade andar, som nu, allestädes, med ens finna sig vara idel ämnen till folkrepresentanter, lagstiftare, ministrar, presidenter.
I alla länder, dit nämnda inflytelser sträckt sig, hafva de utbredt enahanda verkningar.