Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var det en vind som for öfver fältet och kringspridde agnar, eller var det män på eldiga hästar som ilade bort -- allt är tomt.
Brusande, stormande ila alla åter tillsamman.
Klangfulla rop ljuda.
Skott knalla.
Ryttarne hänga blott med fotens yttersta spets i stigbygeln.
Bakåt, från sidan, under hästen, i tusende olika ställningar lossas skotten, men Tscherkessens kula förfelar ej målet, alla kulorna drabba tillsamman på samma fläck, och åter klinga svärden i liflig lek och hästarne springa fria, frustande omkring; ty snabbfotade, nästan som hästarne, kämpa nu männen till fots mot hvarandra och förfölja hvarandra.
Hvarföre leker Kaukasiern blodiga lekar?
Hvad vilja dessa manligt herrliga krigareskepnader, stolta, som Kaukasiens berg?
De vilja lefva, de vilja dö för ett ädelt mål, de vilja lefva, de vilja dö för sitt fädernesland.
Vid bäcken i dalen står en koja, dess yttre är ringa, hvem bor derinne?
Midt på hyddans golf står Vali. Då du varsnar henne, synes hyddan för din blick stråla af guld och juveler och Persiens rosor tyckas dig dofta derinne.
Har du sett snön på bergets topp, som rodnar för den första solstrålen? den är ej så ren som hennes panna.
Har du sett den fylligaste ros? den är dock tarflig emot hennes kind.
Har du sett blixten halfdold af molnets slöja?
Den är matt mot elden, som döljes af de djupa svarta fransarna, som skugga Valis öga.
"Vali, min blomma, min älskade, låt ej störa dig af dessa vilda ljud.
Se huru inbjudande din bädd kallar dig.
Jag har skakat opp kuddarne.
Eller kanske vill min dufva äta en smula?
Se här, du borde visst ha det finaste och raraste som i landet finnes, men i dag har jag ej bättre att ge dig.
Smaka nu ändå litet.
Vänta, vänta mitt fina lam!
Ja, ja, bara du väl kommit i en förnäm och rik paschas harem, det blir andra dagar.
Hvem vet, kanske köper dig sjelfve Padischah!"
"Min mor, icke kan jag sofva.
Icke orkar jag äta.
Hvad klingar derute?"
"Åh du mitt gyllne äpple.
Det äro männen som lådsa krig.
Sådant rör icke qvinnorna.
Bry dig icke derom.
Mitt silfvermoln, min gyllne fullmåne, ät dock denna sköna frukt.
Lägg dig ned.
Se jag skall berätta för dig.
Inom några solhvarf kommer mannen som skall föra dig till din herrlighet.
Du får ej vara blek och mager, då när du skall göra din lycka.
Nå barn, se ej ut som om du skulle vilja gråta.
Hvarföre skulle du sörja ditt fattiga hem?
Du som far till idel dans och fröjd och juveler och glans".
Vali lade smekande sin arm om den gamlas hals och sade:
"Moder, säg mig, är då allt detta en så stor lycka?"
Den gamla släppte af förvåning fatet som hon höll i sin hand.
"Vali, mitt hjerta, må Allah bevara dig, hvad skulle då vara lycka!
Se, se, din gamla fattiga mor som trälar, din far som måste arbeta, din bror som går ut i kriget och kanske dödas der -- och du, du behöfver, redan här i vårt fattiga hem, intet annat göra än sofva och göra dig goda dagar.
Nå se, sitter icke gördeln om ditt lif, smärt och smidigt, att man kan omfatta det med handen?
Är du ej fin och mjuk som det spänstigaste dun?
Är du ej skön som fullmånen, ack du mitt barn, mitt öga!
Huru skulle du väl tveka att icke blifva lycklig!
Skall väl en mindre rik man kunna köpa dig?
Nej, en drottning skall du blifva i det harem dit du kommer.
Tror du din fattiga gamla moder skulle bära den sorgen att mista dig, sin ögonsten, för de penningars skull, som för dig skall betalas, nej alldrig, om icke det vore för den lycka som väntar dig.
Min själ nedtynges dock af att du måste resa så sent på hösten".
"Moder, minnes du den unge fången som hade blifvit tagen i strid och sedan utvexlades ur fångenskapen.
Han var hemma långt, långt härifrån, i ett land som jag alldrig hört omtalas; der det större delen af året är vinter och endast en kort tid grön mark.
Der folket är så fattigt att det stundom äter trädens bark och der man är glad, att inne i kammarn få en liten stjelk att trifvas af vexter som här blomstra i hvarje skrefva.
Och ändå tycktes han förakta ett lif, sådant du omtalar".
"Ack, du oförståndiga barn!
En otrogen, en son af en hund!
Och jag nekade dig ej att sitta om aftnarna vid brunnen och höra honom tala och berätta för barnen.
Ja till och med hindrade ej när han lärde dig skrifva på papper.
Och det är nu tre år sedan och du är nu fjorton år gammal och fullvuxna menniskan och borde ju förstå att ej tänka på en otrogens ord.
Lägg dig nu bara ned och sof.
En ung flicka skall alldrig tänka på annat, än att vara vacker".
Stormen for hvinande öfver svarta hafvets våg.
Det sjudande vattnet reser sig till berg, topparna piskas sönder till yrande skum.
Som ett spån kastas den lilla värnlösa farkost, som kämpar mot hafvets raseri.
Finnes då intet menniskolif ombord?
Hvilken last är så värdelös, att den vågas på svarta hafvets bölja, då vinterstormarna rasa och töcknen draga öfver sjön.
Fartyget är lastadt med rosor.
Sköna rosor.
Tjuguåtta af Georgiens och Tscherkessiens skönaste rosor.
Purpurrosor nyss, men nu liknande den hvita rosen från Damascus, som synes blott äga qvar ett återsken af morgonrodnaden, dröjande mellan bladen.
Men mannen, rosornas ägare, han är icke blek som lifvet, han är blek som döden.
Mellan de sammanpressade läpparne framtränger en ed; det är hans egendom, som hotas af undergång.
Ensam på det vida hafvet strider den lilla Kaiken med stormen.
Ingen seglare vågar sig denna årstid ut.
Men just derföre är det lilla fartyget ute på färd, ty nu ligga äfven de ryska kryssarne i hamn, hvilka eljest jaga hvarje köl som, lastad med menniskovaror, hastar öfver vågen.
Derföre måste de sköna rosorna utsättas för svarta hafvets vinterstormar -- om många förgås betalas de öfriga desto bättre.
Hvad mer om de alla måste lida af resan, de som qvarlefva vinna ju ett lif af glans; det lif man från barndomen lärt dem att anse för en qvinnas högsta lycka.
Men se, vid horizonten dyker opp ett segel.
Det skymmes åter af vågorna, det dyker åter opp, det synes klarare, ehuru ännu omsvept af vintertöcknet.
Det närmar sig, det flyger på stormens vingar, det nalkas allt mer.
Kaiken utbreder alla sina segel, vattnet brusar kring bogen.
Våg på våg slår öfver däcket.
Den aflägsne kryssarn kämpar lik en sjöfågel mot vågen.
Vinden griper våldsamt i seglen, framåt, framåt i vildt kapplopp.
Allt närmare Kaiken nalkas förföljarn.
Redan urskiljes färgerna på flaggan som svajar på dess topp, redan synes kanonmynningarne vid dess bog.
I vildt raseri stormar Ibrahim, renegaten, de unga rosornas ägare.
Han utöser oqvädins ord öfver skepparn och matroserne, han hädar och förbannar.
Men närmare, allt närmare synes förföljarn.
Ett ögonblick står Ibrahim stilla, tyst med natt i blicken.
Hastigt springer han opp.
"Djefvul, du skall åtminstone ej vinna på min undergång".
Han går ned i rummet der de unga tärnorna bäfvande slutit sig tillsamman, utan att rätt veta hvad som föregår.
"Sköna tärnor, hvart vi resa, det veten J alla.
J veten hvad som väntar eder i Stambul.
Hafven i hört sagorna ur tusen och en natt, hafven J hört omtalas det herrliga lif den sköna förer i en mäktig mans harem?
Ett lif som är en väfnad af nöjen, af dans, af smycken och juveler.
Vill herrskarinnan sofva, hennes slafvinnor fläkta svalka öfver hennes kind.
Vill hon glädjas: de herrligaste danser uppföras på hennes vink.
Vill hon prydas, hon säger blott ett ord och smycken, perlor och juveler hopas ikring henne, och indiens utsöktaste dofter stå henne till tjenst.
I badet bland unga sköna tärnor leker hon bort dagen.
Mellan doftande rosenhäckar, omgifven af springbrunnarnes strålar, njuter den hulda aftonens behag, och gömda sångerskors herrliga toner, täfla med näktergalarnes melodier, att nedkalla ljuf slummer öfver hourin i denna paradisets lustgård, der hon hvilar på svällande gräsdivaner vid den sakta sorlande bassinen.
Intet arbete besudlar hennes mjella fingrars hennafärgade spetsar; endast silke, guld och perlor bjuda sig för henne, om hon någon gång skulle vilja virka en prydnad eller en blomma.
Med skönhetens allmakt herrskar hon öfver sin omgifning och den stolte pascha, som hon säges tillhöra, är hennes förste slaf.
Se till sådan herrlighet har jag velat föra eder, veten J detta?"
På mången kind uppflammade en hastig rodnad, de svarta ögonen strålade bakom silkesfransarne.
De flestas blickar utvisade, att man för österlandets dotter målat en bländande bild af qvinnans lif i det präktiga Stambul.
Endast Vali nedslog ögat och drog en djup suck.
"Välan" fortfor Ibrahim, "arma tärnor, ljufva blommor från de vilda bergen, hvilka jag velat omflytta i herrliga trädgårdar, följen mig".
Uppå däcket hastade Ibrahim, följd af tärnornas hela skara.
"Der se!
Veten J hvad detta fartyg är, se huru det redan nalkas nära.
Det är en rysk krigsbrigg, som kommer för att rycka er undan mina händer, att rycka er från all den lycka som väntade eder.
Ni kunde misstro mig, men J hafven hört edra fäder, edra mödrar, edra bröder säga detsamma.
J veten att moscoviternes kryssare passa på, för att uppsnappa de tärnor, som föras till Stambuls herrlighet.
Ha, se, de komma allt närmare.
Innan kort skola dessa hundsöner gripa eder med sina oheliga händer, de skola afslita edra slöjor.
De skola föra eder till sitt land, och i stället för att bli herrskarinnor hos mäktiga paschar, skolen J lemnas till slafvinnor åt svarta, orena kossacker.
I stället för dans och musik skolen J drifvas till tungt arbete, med piskslag till nöje och trasor till prydnad.
Ha, viljen J lemna eder i våld åt vilda horder.
Edra mödrar skola förbanna sina grå hår".
Skälfvande af ångest slöto sig de unga tillsamman, lika blommorna i hortensians kronor.
Nu ljöd från briggen ett skott, kulan hven och nedstörtade kaikens segel från splittrad mast.
En storm af eder ljöd från Ibrahims läppar.
"Välan, Tscherkessiens och Georgiens tärnor, tappre, frie krigares systrar och döttrar, -- viljen J blifva Kossackernes slafvinnor, eller viljen J hellre dö".
Bäfvande, med bleka läppar, hviskade de unga:
"hellre dö!"
Och främst i spetsen för flickorna steg Vali.
Hon kastade opp sin slöja och blickade mot himlen, men ingen stjerna syntes der, att besvara hennes blick.
"Fri är Vali, fria äro vi alla, blott vi vilja.
Låtom oss följas åt i döden".
Vali vände sitt anlete mot öster.
Ännu en kula från briggen slog ned i Kaikens tackling, den lade sig ned på sidan.
Hvad skymtar mot vattnet?
Var det stöten af fartyget som uppdref mjellhvitt skum, var det vågen som brusade öfver däcket?
Lätta drägter fladdra, en tätt sluten krans af rosor, gungar ett ögonblick på vågorna.
Ett rop, ett enda, ett skri af bäfvan ljuder, och vågorna sluka Kaukasiens och Georgiens skönaste tärnor.
Ett häftigt larm uppstår på briggen.
En julle utsättes och bemannas i ett ögonblick.
En ung officer och tvenne man i jullen vilja kämpa mot storm och våg.
Jullen välter opp och ned.
Matroserne fatta tag i dess kant.
Officeren simmar ännu några tag, en flik af en hvit drägt synes nära honom på vattnet.
Han lyckas gripa den.
Han strider mot den brusande vågen och når slutligen jullen, hvars kant äfven han med ena handen lyckas omfatta; den andra handen griper hårdt fast det hvita tyget.
Krafterna börja svika, snart skall han ej mera förmå fasthålla sig vid båtkanten.
Men räddarne äro nära.
Från briggen har en större båt hunnit utsättas, och innan kort äro alla der ombord, jullens tre män och en afsvimmad flicka.
Vakna Vali, du skulle ej sofva om du visste hvem som bemödar sig att återkalla dig till lifvet.
Minnes ej Vali mera sin barndomsvän, den fångne ynglingen från fjerran land?
Han har redan igenkänt den han frälsat ur djupets graf, och snart helsar äfven hennes öga sin räddare.
Stormen lugnas, töcknen skingras.
Solen lyser åter.
Några dagar kryssar ännu briggen på hafvet.
Ändteligen skall den återgå till hamn, men åter resa sig storm och våg, åter tätna töcknen kring skeppet, åter visar det ogästvänliga hafvet sin vildhet, och ett redlöst vrak kastas slutligen briggen mot turkiska kusten och sönderslås i spillror.
Folk samlas på stranden, de lösa Ibrahim och sina fångna landsmän, som legat bundne i skeppsrummet, och uppretade af dem misshandla de skeppets folk.
I Ibrahims våld återlemnas hans egendom, hans slafvinna.
Dörrarna stå öppna till slafbazarens rum.
Utan slöjor sitta qvinnorna, ty köparne gå från rum till rum och bese de utbjudna varorna.
Ser du dessa Abyssinska qvinnor, stolta, sköna, behagfulla.
Sorgligt men mildt se de på de kringvandrande köparne.
De gråta icke, de tala icke, blott blicken talar om sorg.
Och dessa qvinnor, svarta som ebenholtz, med bländande hvita tänder.
Raska arbeterskor, om än mindre sköna än de hvita qvinnorna.
De äro ock mindre dyrköpta.
Denna stolta, svartögda qvinna med sitt barn, som hon med förtviflan i blicken sluter till sitt bröst, skall hon säljas?
Hon tror så, hennes man har hitsändt henne till straff.
Han befallte henne i går att knäböjande räcka honom pipan, och hon lydde endast motvilligt.
Hon skall derföre lära sig ödmjukhet.
Vill än någon köpa henne, så säljes hon icke.
Karl XII i klämman
KARL XII I KLÄMMAN
J. O. Åberg
Beijers Förlag, 1891.
Det var under Karl XII:s djerfva gång öfver floden Düna som efterföljande händelse tilldrog sig.
Bland konungens bästa kämpar var också drabantkorporalen Anders Trygg.
Från simpel soldat hade han vid Narva tjenat upp sig till denna ärofulla post, som i rang motsvarade en officerstjenst.
Då kung Karl under det djerfva öfverfallet på de vid
Narva posterade ryssarne hade olyckan att fastna i ett träsk, der han var nära att omkomma, hade Anders Trygg skyndat fram och med egen lifsfara dragit honom ur dyn.
Anders fastnade sjelf deri, men hjelptes ur sin kritiska belägenhet af konungen, som, när äfventyret var slut, yttrade sig sålunda:
"Tjenst igen, kamrat.
Hvad önskar du helst?"
"Att alltid få vara i eders majestäts närhet", svarade Anders Trygg.
"Du önskar då komma in vid drabantkåren."
"En större ära kan inte vederfaras mig."
Anders Trygg blef således en medlem af denna ryktbara kämpatrupp, efter hvilken namnet gått till en sen efterverld, och som alltid skall stå qvar i de historiens blad, som handla om "jernhufvudets" minnesrika tåg och strider mot de grannar, som på ett så lömskt sätt anföllo honom.
Anders Trygg var sjelfva tryggheten, såsom hans namn angifver.
Han hade tagit eller rättare fått detta tillnamn af sina kamrater just för denna sin egenskaps skull.
Och denna sin trygghet hade han flerfaldiga gånger bevisat sig ega.
Ingenting kunde rubba den, icke ens kulor och bajonetter.
Den var bergfast.
Anders Trygg var också småländing både till födseln och till börden, och redan som pojke var han i sin hembygd känd för sitt jemna och lugna sinne.
Han var, med ett ord, en fullständig och präktig typ för denna nation, som är van att från sin stenbundna mark hemta sin knappa föda, men ändock vara glad och jemn till sinnes.
Redan från tidigaste barndomen hade han varit tvungen att kämpa med den bleka nöden, allt under det han från solens uppgång till dess nedgång, i ur och skur, i vackert väder och snöslask, i den tropiska sommarvärmen och i vinterns bistra köld varit nödsakad att arbeta, träget arbeta.
Detta hade härdat hans själ, och likstämt hans tankar med den karga natur, som omgaf honom.
Något förmildrande deri hade han aldrig sett i sin hembygd; endast denna enahanda natur: vidsträckta ljunghedar och sterila brånar; dystert susande furuskogar och der emellan små klara vattenspeglar, i hvilka Anders såsom pojke dels tvättade, dels speglade sitt runda, fylliga anlete; se der hvad han i sin barndom upplefvat.
Så blef han yngling, och han hade nätt och jemt fylt sina tjugu år, då ett rop ljöd kring land och rike:
"Vi äro lömskt öfverfallna af ryssen, polacken och dansken!"
Det ropet kom ifrån den svenska nationens bröst; det var ett rop af både smärta och harm, ett rop, som uppväckte den ända hittills slumrande hämden.
Ryssland ville återtaga Östersjöprovinserna, Polen hyste intet större hopp, än att få taga revansch för de nederlag, dem Karl X Gustaf tillfogat detsamma, och hvad angår Danmark, så glödde det af begär att låta Karl XII få erfara förödmjukelsen af sådana nederlag, som det danska folket lidit i striden mot hans fader, vanligen sådana nederlag som vid Halmstad, Landskrona och Lund med flere.
Det var på en lekstuga som Anders Trygg fick höra underrättelsen om, att Sverige blifvit lömskt anfallet från tre håll.
Ynglingens hjerta svalde af harm, och han utropade, under det han antog en hotande ställning bredvid den på en tunna sittande byspelemannen:
"Den som har hjerta i bröstet, han följer genast med till fogden och tar värfning."
Följden af denna uppmaning var, att tjugu unge män, kraftiga och härdade, uppsökte fogden Lars Ersson och sade sitt ärende.
Anders, som var skarans ordförande, talade med varmaste känsla.
Då han slutat, upplåts dörren till ett inre rum, och Lars Erssons adertonåriga dotter Elsa sprang in, slog sina armar kring Anders hals och utbrast:
"Skall du gå i kriget, så dör jag!"
"Hvad är det för dumheter, flicka", ropade Lars Ersson och försökte att rycka Elsa från Anders.
"Vet du inte, att du är min dotter."
"Jo, det vet jag, far, men jag vet också, att jag älskar Anders."
Lars Ersson ref sig ifrigt i pannan under det han sade:
"Är du tokig, flicka.
Den der fattiglappen!"
Elsa såg på fadern med stora ögon.
"Att han är fattig, det bryr jag mig ej om.
Jag älskar honom ändå!"
"Och det skall du inte ha gjort förgäfves", inföll Anders och slöt Elsa i sina armar.
"När jag kommer hem, är jag något mera än nu, annars kommer jag inte hem.
Lita på mig, käraste Elsa, och vänta mig i fem år."
"Ja, i femtio", svarade den unga flickan och såg på Anders med en trohjertad blick.
"Ja, jag väntar dig troget i femtio år, Anders."
"Flickan är galen", utlät sig Lars.
"Det är inte sant", inföll en gammal hemmansegare, som följt med pojkarne; "det är du som är galen!
Tro du mig; det blir säkert något stort af Anders; det är jag säker på."
"Ja, då först får han min Elsa", svarade Lars högdraget, "men förr är det inte lönt, att han vidare tänker på henne."
"Att tänka på henne kan ni inte förmena mig", svarade Anders.
"Det är med tanken på henne som jag skall vinna henne.
Skrif upp mig nu, fader Lars."
Efter en lång kyss, den Lars ej kunde hindra, skildes de älskande åt, för att icke mera träffas innan den öfverenskomna tiden.
Karl XII skulle gå öfver Dünafloden.
I spetsen för de småländska regementena stod Anders Trygg.
Då konungen red utefter leden och mönstrade hvarje man, kom han slutligen till sitt garde.
Hans första blick föll på Anders Trygg, som stod i första ledet, högrest och lugn som en smålandsfura, och han tilltalade honom med dessa ord:
"Tack för sist vid Narva, min käcke korporal!"
Anders Trygg kände sig långt ifrån trygg i dessa ögonblick.
Han tänkte på Elsa, och ingen kan förundra sig deröfver, ty Lars Ersson hade ju sagt, att Anders ej skulle få Elsa förr, än han kom hem som en "karlakarl".
Och det ville Anders.
Derför svarade han kungen så här:
"Gud gifve att ers majestät komme i större farligheter än vid Narven, och om jag hade tusen lif, så skulle jag gifva dem för min konung."
Då Karl XII vid dessa Anders' ord såg på honom, såg han (kungen) så blid ut, och derpå sade han:
"Du, Anders, skall gå i spetsen för öfvergången, ty du är rätta mannen."
"Ja, det skall jag", svarade Anders Trygg, "och om det fins någon, som vill hindra oss att komma fram, så får han med mig att göra."
Anders Trygg höll ord.
Han var en ibland de förste, som gick öfver floden, dels simmande, dels vadande.
På motsatta stranden hade fienden förskansat sig efter bästa förmåga.
Motståndet var relativt hårdnackadt, men efter några timmars tid hade Karl XII tillkämpat sig öfvergången.
Drabantkorporalen Anders Trygg var en af dem, som hade mest utmärkt sig.
Dagen efter öfvergången var Anders Trygg vid den yttersta fältvakten.
Han var icke vid särdeles godt humör, Elsa låg honom i hågen, och det oaktadt han sett många polska qvinnor, som voro vackrare än hon.
Men Anders var trogen sin flicka, och deri gjorde han ju rätt.
Medan han så satt vid lägerelden och tänkte på de svunna, fordom lyckliga dagarne, kom kungen fram till honom.
"God dag, Anders", sade kung Karl och nickade vänligt åt sin krigsbuss.
"Men hvarför är du ensam?"
"Ers majestät", svarade Anders och såg barsk ut, "kamraterna ha gått bort för att göra en god fångst."
"Såå?
Hvar då?"
"I hagen här borta voro nyligen ett halft dussin polacker synliga, och -- --"
"Och du följde inte med", inföll konungen, "du, som aldrig försummat ett äfventyr."
"Sant, ers majestät, men vi drogo lott om hvem som skulle ha vakten, och det blef jag."
"Har du annars sett något misstänkt?"
"Nej, inte ännu."
De öfriga soldaterna återkommo i detsamma.
De hade med sig tre polacker.
Två hade de dödat, men den siste hade undkommit, tack vare sin hästs snabbhet.
Bland fångarne var en gammal hvithårig gubbe, som hade ett sorgbundet uttryck och ofta torkade sig i ögonen med rockärmen.
"Hvad går åt dig, gubbe?" sporde konungen.
"Är du ledsen för att du kommit i vårt sällskap?"
Polacken, som icke visste med hvem han talade, svarade:
"Nej, bara jag kan få tala med kungen."
Karl XII gaf sina bussar en snabb blick, som sade så mycket som att de skulle vara tysta och ej röja honom.
"Hvad vill du kungen då?" sporde han.
Polacken såg en stund forskande på honom.
"Är ni en hög officer?"
"Äja, så der!"
"Har ni något inflytande hos kungen?"
"Temligen."
"Då kan ni hjelpa mig med en sak."
"Hvad är det för en sak?"
"Jo se, förhållandet är, att jag har en enda dotter, en vacker flicka, skall jag säga.
Men nu är det också ett annat förhållande, nemligen att vackra flickor aldrig få vara i fred.
Saken är den, att Joseph Tibetski, en rik egendomsegare här i trakten, fattat tycke för Eleonora, så heter dotter min.
Men som hon är trolofvad förut, så har flickan sagt honom, att han ingenting kan hoppas af henne.
Det der har förtretat honom, och i natt röfvade han bort henne midt för mina ögon.
Men jag uppbådade mina bymän och satte efter röfvaren.
Edert folk drog ett svårt streck öfver mina planer, annars skulle vi nog återtagit min dotter.
Nu vill -- --"
"Hvar bor den der Tibetski?" sporde Karl XII.
"En knapp mil härifrån."
Blif du qvar här, så skall jag utverka kungens tillåtelse att få återtaga din dotter."
"Den heliga jungfrun välsigne eder", utbrast polacken och grep konungens hand.
"Men skynda er, ty den bofven kan -- --"
"Var lugn, gubbe", afbröt konungen.
"Vänta en stund bara."
Innan han gick, befalde han Anders Trygg att ej under hans frånvaro omtala hvem han var.
Anders meddelade konungens befallning åt sina kamrater, och hur mycket polacken sedermera än prejade dem, fick han ingenting veta.
En half timme hade förflutit, då Karl XII återkom i spetsen för femtio man.
Äfven dessa hade han befalt att ej yppa hans namn.
Kring lägerelden lågo svenskarne och polackerna helt vänskapligt och berättade för hvarandra en massa äfventyr, som de å ömse sidor upplefvat.
Detta är krigets ljussida.
Under dylikt glam förgätes helt och hållet vreden och oviljan; man är då endast menniska och ingenting annat.
Just som konungen anlände till bivuaken, var en af polackerna som bäst i farten med att berätta, huru han för ett par dagar sedan varit ute för en trupp svenskar.
Det gälde lifvet, och han hade af alla krafter sprungit öfver ängar och sädesfält, ända till dess han utmattad sjunkit ned i ett dike vid randen af en skog.
De svenska ryttarne hade då förlorat hans spår; de sprängde öfver diket utan att se honom.
Polackerna skrattade, och äfven de svenska soldaterna måste instämma i skrattet.
Härunder anlände konungen till platsen.
"Ar du färdig nu, gubbe?" sade han till den gamle polacken.
"Ja, herr officer."
"Du visar väl säkert vägen?"
"Skulle jag ej det, då min dotters räddning beror derpå!"
Karl XII fann mannens ord så naturliga, att han ej vidare tänkte derpå.
Oförvägen, som han var, önskade han ingenting hellre än att komma i äfventyr.
Det han nu gick att möta, visste ingen af hans generaler af, ty i sådant fall hade de nog på ett eller annat sätt lagt hinder i vägen för honom.
"Hör på, ers majestät", hviskade Anders Trygg vid lägligt tillfälle, "får jag ha ögonen på den gamle polacken?"
Kungen betraktade sin drabantkorporal med förvånade blickar.
"Hvad menar du?" sade han derpå i samma hviskande ton.
"Jag tror icke att polacken har någon dotter."
"Hur har du kommit på dessa tankar?"
"Ah, det var inte svårt.
Under det ers majestät var borta, lågo vi vid elden och berättade historier.