Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dertill gaf det blandade uttrycket af harm och ömhet i hans drag åt hela hans väsende någonting så eget, så oemotståndligt intagande, att hon icke kunde hindra sig att kasta en jemförande blick från honom till doktorn.
”Waldemar, ehuru i regelbunden manlig skönhet baronen vida öfverlägsen, syntes dock nu, med sin allvarsamma hållning, i den svarta, visserligen fina, men likväl anspråkslösa drägten, icke kunna hålla stånd mot den lysande ryttmästaren.
Nära ingången till prostgården hviskade baronen till henne: ”Får jag räkna på första dansen?”
”Icke den första,” svarade hon litet brydd; ”den är bortlofvad.”
”Redan; det var oväntadt.
Nå väl, Julie! första kadriljen och andra valsen då?
O! säg icke nej,” bad han med en så ljuf, förledande röst i hennes öra, att hon hastigt hviskade: ”Må så vara; men håll er nu på afstånd.”
Denna uppmaning beledsagades af en blick, som visst icke var ernad att ses af någon annan än baronen, men hvilken Waldemar, ehuru stående på sidan, råkade uppfatta, äfvensom några ord.
Och ehuru genom Carolina förberedd, blef han likväl högst öfverraskad af detta bevis på hans fästmös och baronens vänliga förhållande till hvarandra.
Julie hade ingen aning om den upptäckt doktorn gjort, hvarföre hon helt ledigt vände sig till den vid foten af trappan väntande marskalken, lade med mycket behag yttersta fingerspetsarne af sin hvita handske på den arm han artigt bjöd henne, och ledsagades så af denne till fruntimrens toilettrum.
Detta i följd af dagens högtidlighet omskapade tempel åt graçerna var ursprungligen en i hvardagslag så kallad kökskammare, och kunde, i denna sin vanliga egenskap, anses som ett tempel för spinnrockar och väfstolar.
Här gaf den driftiga husmodern de i ödmjukhet lyssnande prestinnorna de vigtiga oraklen på deras blygsamma frågor.
Här kunde hon, genom den tunna brädväggen åt köket, erfara allt hvad som föreföll der i ord och gerningar.
Denna senare förmån sträckte sig äfven i dag till hennes gäster; ty oaktadt mångfaldiga röster skreko om hvarandra:
”hjelp mig; ack, söta du! fäst på den här blomman; låna mig ett par hårnålar; fäst den här bandrosen!” m. m., öfverröstades dock alla af den duett, som i köket med skärande diskant uppstämdes, i anledning af den omtvistade tillblandningen af en mergbudding, emellan prostinnans syster, allmänt erkänd såsom Kajsa Wargs värdiga lärjunge, och en konsterfaren madam, hvilken för bröllopsmåltidens skull var beställd från staden.
Då man härtill lägger det otroliga slamret af grytor, kittlar, kastruller och pannor; de ifrån köks- och ladugårdspigor tillskapade kammarjungfrurnas spring från thérummet till salen och från salen till köket, och ytterligare härifrån med vattenkaraffer och handdukar ned till lilla byggningen på gården, der magisterns, adjunktens, kammare utgjorde herrarnes första samlingsplats, det vill säga, att de i magisterns lilla spruckna spegel, som hängde midtpå fönsterposten, öfversågo så mycket, som å densamma kunde upptäckas af deras yttre menniska, uppströko lockarne, jemkade på den hvita, fina kragen, drogo litet bättre åt halsduksrosen, fästade de blänkande knapparne i skjortvecken, med flera små förbättringar; när man ytterligare föreställer sig marskalkarnes oupphörliga skrapande i förstugan med de spegelblanka stöflarne, chörer af det eviga enahanda upprepandet af samma fras: ”Ödmjuka tjenare, mina damer!
Var så nådiga och stig in här!” så har man ett någorlunda redigt begrepp om hvad som föreföll bakom kulisserna.
Men det torde nu icke vara för tidigt att inkomma på sjelfva scenen.
Sällskapet från Knapergården, de sista af gästerna, voro ändtligen färdiga att lemna det omnämnda märkvärdiga templet, och nu öppnades dörren till den hvitlimmade, festligt smyckade salen.
Herr Prosten S–din i högtidsdrägt och fru prostinnan i en splitter ny, svart, bombasinsklädning, en gåfva af den tillkommande mågen, emottogo här med djupa bugningar och fryntliga ord det lysande sällskapet.
Midtpå golfvet stod ett blomsterprydt altare, och framför detsamma tvenne små pallar, klädda med prostinnans finaste damastserveter, hvilkas blandande hvithet ännu mera förhöjdes af de sirligt påfästade myrtengirlanderna.
Efter den vanliga uppståndelsen vid helsningar och presentationer, antydde en allvarlig, förberedande harskning af herr prosten, att tiden var inne för ceremoniens början.
Man ställde sig i tvenne halfcirklar, fruntimren på den ena och herrarne på den andra sidan af altaret; men dörrarne åt båda af de små sidorummen höllos, af dertill förordnade tjensteandar, färdiga att vid första vink inifrån öppnas.
Prosten var redan utgången att införa sin dotter; en allmän tystnad herrskade.
Nu gäller det, värdaste läsarinnor; låt oss blygsamt draga oss åt sidan.
På en gång gafs det väntade tecknet; dörrarne upprycktes, och från den ena inträdde brudgummen, herr kommissarien Lynnell, åtföljd af sin ärade herr fader och fyra ungdomsvänner, så kallade småsvenner eller brudriddare, och från den andra bruden, i blygsam förvirring, vid prostens arm, ”med kronan i de mörka hår.”
Henne följde fyra brudtärnor.
Prosten tog handboken och steg fram till altaret, de unga till den motsatta sidan, der de knäböjde vid fastställd tid, och de fyra tärnorna och småsvennerna utspände, såsom pell, prostinnans egen stora, röda brudshawl öfver det gråtande paret.
Alla damer höllo pligtenligt sina näsdukar och herrarne sina hattar för ögonen, eller, kort sagdt, allt gick i så behörig ordning, som man kan vänta sig det vid ett väl tillställdt bröllop.
Men bröllopet i S–aryd var icke bestämdt att fortgå med samma enformighet, som dylika högtidligheter i allmänhet.
Af någon händelse, – traditionen förmäler dock icke hvilken – kom doktor Klein att hålla sin hatt nog mycket åt sidan, hvarigenom han fick tillfälle att, i den stora spegeln midtemot sig, fästa ögonen på något föremål, hvilket tycktes höra till den grupp, som omgaf brudparet.
Han blundade och gnuggade sina ögon med flata handen, såg åter dit och blundade på nytt, for med näsduken öfver ansigtet, och såg åter dit.
Var han då förhexad?
”Det är ej någon synvilla,” sade han för sig sjelf, ”och jag begriper dock ej, huru det kan vara en verklighet.”
Till venster om bruden stod en smärt, högvext qvinnogestalt, hvars enkla, konstlösa drägt bildade ett motstycke till den öfverlastade lyxen i hennes medsystrars klädsel.
En hvit klädning utan garnering, ett ljusblått sammetslif, en fin, svart jernkedja på den bländande hvita halsen, en krans af eterneller på det guldlockiga hufvudet var hennes enda prydnad.
Men hon behöfde ej låna af konsten och toiletten; hon stod der sjelf genom sin sublima skönhet och sitt intagande väsende en prydnad för festen.
Till och med Julie, som genast blef varse detta för henne fremmande väsende, erkände inom sig, att hon kunde blifva henne en ganska farlig medtäflarinna.
Hennes blick sökte snart baronens.
Denne hade länge haft sina ögon fästade på den förtjusande, onämnbart intagande brudtärnan; men hans förhållande till Julie gjorde honom mera försigtig.
Då han bemärkte, att hon gaf akt på honom, antogs genast en förändring i den beundrande blick han egnat åt den okända sköna, innan den mötte Julies.
Ett skalkaktigt leende låg nu deruti, liksom ville han säga:
”frukta ingenting; jag ser blott dig!”
På Waldemar gaf Julie icke akt; annars hade hon ganska mycket förundrat sig öfver det omvexlande uttrycket i hans marmorbleka ansigte.
Med en lång, djup suck drog han sig tillbaka bland mängden af gästerna; han hade igenkänt Maria von Horst.
Ceremonien slutades, och i trängseln bland de lyckönskande, hvilka omringade brudparet, fann han tillfälle att komma ut.
Andra Akten af Bröllopet.
Och flitigt omkring laget
det djupa hornet gick.
Se vill jag ännu de lockarne gula,
Höra dess stämma, de älskade ljud.
Rhenskt vin, punsch, bischoff och konfektyrer voro redan kringbjudna; tillbörliga skålar af marskalkarne föreslagna och druckna; verser för tillfället med mycken högtidlighet afsjungna och på en presenterbricka öfverlemnade af brudens små syskon, hvilka i dag tjenstgjorde såsom englar, i skinande hvita kläder och förgyllda pappersvingar; prostens tal lyckligen öfverståndet, så väl till hans egen, som gästernas tillfredsställelse; allt klart att företaga färden till danssalongen, hvartill prostens stora, nya loge med lika mycken konst, som arbete lyckligt blifvit omskapad.
Marskalkarne hade antydt herrarne, att enhvar borde leda ett fruntimmer; sedan skulle man tåga af efter en marsch, som blåstes af tvenne föregående trumpetare, och med sin dam dansa första valsen.
Herrarne fjeskade således omkring hvarandra till höger och venster med uppbjudningar.
”Får jag den äran?
– ”Nej! jag tackar!” – ”Ja, jag tackar!” ljöd det i salen, likt surret af en bisvärm.
Omkring mamsell St–hal stod en hel skara, den ene ett hufvud högre än den andre, och bugade och krusade.
Hon höll en liten bok af rödt marokin i hand, hvaruti hon på de små pergamentsbladen med ett guldstift upptecknade danserna och sina kavaljerers namn.
Med förnäm nedlåtenhet sänkte hon hufvudet för dem, hvilkas tillbud kunde antagas; en lätt skakning på detsamma betecknade de hopplöses öde.
Ryttmästaren åsåg detta med stolt tillfredsställelse.
Hans lott i dansvägen var redan afgjord; således höll han sig, enligt sin herrskarinnas begäran, på afstånd, och sökte ett annat föremål för sin första uppmärksamhet.
Den lyckliga, på hvilken valet skulle falla, måste dock ej varit tillstädes; ty baronen stod lik en bildstod, med armarne i kors, och blickade på en af dörrarne.
Hastigt gick han bort till brudgummen, och bad honom presentera sig för den unga damen, som nu inträdde tillika med bruden, hvilken varit ute och förunnat den lägre personalen anblicken af sin helgade person.
Lynnell efterkom hans önskan, baronen framförde sitt ärende, och fröken von Horst neg blygsamt och tackade.
Nu bjöd kommissarien Lynnell sin unga fru armen, för att med brudsvennerna i spetsen visa vägen till danssalen.
Alla de andra gjorde på samma sätt.
Julie blef i en hast alldeles ensam; ty vid förstå stöten af trumpeten flög hvar och en till sin plats.
Endast Klein var ännu borta.
Ryttmästaren, som blef varse hennes bryderi, och gissade att doktorn var hennes kavaljer, sade hastigt en lätt, ursäktande artighet för sin dam, och sprang att söka Waldemar, för hvilken uppmärksamhet Julie höll honom räkning.
Denne, som under tiden väl tjugu gånger med stora steg mätt längden af magister Trasselins kammare, hvilken nu stod öfvergifven, hade ändtligen genom besinning och eftertanka lugnat de lössläppta elementerna inom sitt bröst, och stod nu med yttre köld och sjelfbeherrskning färdig att återgå, för att se Maria och sin fästmö tillsammans.
Då nåddes hans öra af trumpetstöten, och han skyndade så fort som möjligt.
På vägen från lilla till stora byggningen mötte han ryttmästaren.
”Herr doktor,” sade denne med en skarp, stötande ton, ”tillåt mig göra er uppmärksam derpå, att då man bjuder upp ett fruntimmer, fordrar ett blott vanligt lefnadsvett, att man icke sätter henne i förlägenhet, genom uteblifvande när dansen börjar.”
”Är ni, herr ryttmästare, anmodad af min dam att framföra detta ärende, så tillåt mig svara, att hon af mig sjelf skall få höra min ursäkt.
Har ni deremot af egen artighet och för egen räkning åtagit er det, så skall jag hafva äran debitera er för den opåräknade omtanka, hvarmed ni behagar besvära er, genom inblandning i mina enskilda angelägenheter.”
”Credit skall icke uteblifva,” svarade baronen med högdragen uppsyn, och de utbytte båda en blick, hvilken å ömse sidor tycktes innebära den försäkran:
”vi träffas åter,” hvarefter de skyndade in.
Julie upptog temligen likgiltigt Waldemars hjertligt framförda begäran om tillgift.
Ett hastigt illamående, en följd af den starka värmen, hvilket hans utseende icke motsade, gjorde dock saken trolig, och de följde nu de öfriga paren.
Snart öfvertygades
Klein, att äfven Maria blifvit ett mål för baronens galanteri; ty de utgjorde det par, som gick närmast före Julie och honom, utmed den väl sandade och med granar prydda vägen till festens helgedom.
”Waldemar hade all möda ospard, att inom behöriga gränser hålla sin inneboende förtrytelse mot ryttmästarens mångfaldiga, ehuru oskyldiga ingrepp i allt hvad som var eller kunnat blifva hans rättigheter.
Hvar gång baronen lutade sig ned att tala ett par ord med sin täcka granne, kände han den mest oöfvervinneliga lust i sina fingrar att rycka bort flickan och vrida halsen af baronen.
Lyckligtvis såg hvarken ryttmästaren eller hans dam sig tillbaka.
Kleins uppmärksamt lyssnande öra uppfattade med förnöjelse, att hennes svar voro korta, samt att i hela hennes väsende låg någonting namnlöst, så stilla värdigt, att det bjöd aktning och äfven höll ryttmästarens flytande vältalighet tyglad inom ämnen af lugnare art.
Från dessa betraktelser, hvilka för Waldemar voro ganska välgörande, väcktes han af Julies fråga: ”Vet du, Waldemar, hvem den flicka är, som baron von K– förer till dansen?”
”Mycket väl,” svarade han; ”hon är från W– och heter von Horst.”
”Känner du henne måhända personligen?” återtog Julie.
”Waldemar såg henne forskande i ögat; men der stod ej annat att läsa, än vanlig nyfikenhet.
Derigenom tillfredsställd, svarade han, dock icke alldeles med sin vanliga ledighet i ton: ”Jag har haft den lyckan att under en svår sjukdom vara hennes mors läkare, och har äfven sedan stundom besökt dem.
Huru finner du fröken von Horst?”
”Ganska täck,” genmälte Julie, ”och om jag ej misstager mig, gör du detsamma.
Eller huru, Waldemar! har jag icke rätt?”
Hon log så skämskt, att Waldemar verkligen började frukta, att detta kunde vara mer, än ett blott infall.
En ovanlig grad af lugnt allvar låg derföre i hans ton, då han svarade: ”Du medger sjelf, bästa Julie, att hon är täck.
Jag erkänner att jag delar din tanka, hvilken är allmänhetens röst; ty så mycket jag vet, har icke en gång sjelfva afunden funnit något att klandra på fröken von Horsts utseende eller väsende.”
”Du är en ifrig beundrare och loftalare, märker jag,” sade Julie leende, ”och föremålet är i sanning icke ovärdigt.
Hade du känt henne före mig, så, hvem vet, om du hemburit mig din hyllning?”
Denna anmärkning framkastade Julie såsom ett skämt; ty hon hade ej den ringaste anledning till annat.
Dessutom låg det icke i hennes natur att vara svartsjuk och misstänksam; hon var för mycket öfvertygad om sitt eget värde, att lemna insteg för sådana småaktliga griller.
Hos Waldemar verkade hennes ord en plågsam förlägenhet; han blef dock befriad från att svara; ty promenaden var slutad, och med stojande munterhet inträdde gästerna i den präktigt upplysta logen.
Väggarne voro klädda med löf och blomstergirlander; små hvitmålade trädlampetter, hvaruti ljusen stodo i långa armar, hängde i många rader rundtomkring väggarne, och spridde ett bländande sken öfver rummet.
Nu uppspeltes en liflig ringdans.
Musikanterna utgjordes, utom trumpetarne, af socknens tre virtuoser, smeden, skräddaren och vagnmakaren, i förening med magister Trasselins flöjt och orgelnistens tambour de basque.
Inom parenthes får dock nämnas, att, hvad magisterns flöjt beträffar, är det en möjlighet, att han sjelf njöt någon af dess toner; men sällskapet gick, i följd af de ohöfliga trumpeterna, i mistning om dem.
Men det tog den gode Trasselin icke i öfvervägande.
Han blåste och svettades och torkade sig oafbrutet med en ny, blårandig lärftsnäsduk, på det att den af hvit sockerduk icke skulle blifva oskärad till morgondagen, då den, lik en vänlig fridsflagga, skulle sväfva mellan hans hand och predikstolen.
Emellertid är det vanskligt att vara för mycket blygsam.
Magistern, från barndomen van att höra föreläsningar om hushållning med tvätt, ville dermed så sällan som möjligt besvära fru prostinnan.
Men derigenom röjde han, hvad han gerna velat fördölja, att då den hvita näsduken N:o 1 tvättades, låg nollan ensam qvar i lådan.
Stackars Trasselin! han torkade sig med den blå näsduken, och hans annars bleka hy antog allt mer och mer någon likhet med blåsippans färg, blott med den skilnad, att skiftningen ej klädde honom lika väl som sippan.
Efter ringdansens slut började valsen.
Waldemar och Julie, baronen och Maria dansade alltid ut på en gång, och liksom det öfriga sällskapet haft nog att blott se på de herrliga, smidiga gestalternas lätta rörelser, stod det stilla och lät dessa alltid dansa ensamme.
Marias blick var oaflåtligt fästad mot golfvet.
Den arma Maria!
Såg hon framför sig, så mötte hennes ögon Waldemars; såg hon åt sidan, såg hon honom, och hvarhelst hon blickade, blef det alltid han, och vid hans sida Juno sjelf, hvars eldiga, strålande blick tycktes jemnt påminna Maria om sin egen obetydlighet.
Hon vågade nu upplyfta sina ögon på sin kavaljer, och blef alldeles bestört öfver den mörka, hotande blick, hvarmed denne betraktade Waldemar.
Då blef hon, liksom alla Evas döttrar, frestad af nyfikenhet att få veta, huru Klein betraktade baronen, och hon tvekade om det var han; ty hans utseende påminte om ett uppretadt, bundet lejon, framför hvilket något vidunder höll dess unge i gapet.
Aldrig hade Maria trott det möjligt, att Waldemar kunde få ett sådant uttryck i sina lugna, milda drag.
Nu måste hon åter se på Juno, och Marias ädla, höga sinne bäfvade tillbaka för den triumferande blick, hvarmed hon vexelvis åskådade baronen, Klein och henne sjelf.
Det är då Waldemars fästmö, tänkte hon för sig sjelf och suckade ovilkorligt.
Derefter betänkte hon, huru besynnerligt det var, att alla de olika sinnesrörelser, hvilka lifvade deras själar, kunde förenas med den yttre antagna glädligheten, hvilken uppå musikens brusande hvirflar tycktes kringdrifva dem på ett haf, der det förflutna, närvarande och tillkommande sammanflöto till ett enda helt väsende, som ensamt dyrkades åtminstone af det öfriga sällskapet.
Så snart valsen var slutad, och ryttmästaren och doktorn fört sina damer till deras platser i olika delar af salen, tycktes de ombytt roler.
Baronen tog genast sin plats bakom Julies stol, och började ett af sina luftiga, af henne så omtyckta samtal.
Ämnena voro så många och rika, att de icke upphörde förrän kadriljen började, och fortforo sedan oafbrutet emellan hvarje dans.
Väl verkade då och då en blick af Brink samt ett par ord, som denne hviskade till henne, ett litet uppehåll å hennes sida; men tillfället var så lockande, så farligt och frestande för Julies olyckliga fåfänga; Waldemar tyst, dyster och sluten, enligt hennes förmodan af svartsjuka mot baronen; denne öm, glad, qvick och älskvärd i högsta grad.
Stundom förebrådde hon sig, att hon lyssnade till det vältaliga språk han förde; men ånyo hviskade svagheten: ”blott denna enda afton vill jag tillåta mig att njuta af hans sällskap; sedan ...”
Men då kom stoltheten och undrade, att Waldemar ej ifrigare bemödade sig att fängsla hennes uppmärksamhet, och med denna tanke länkade sig alltid den:
”hans hjerta är kallt; han skall aldrig lära känna mitt; ty han älskar mig ej.”
Så snart detta problem var upplöst, lemnade hon ögonblickets inflytelse fri makt att i ohejdadt lopp föra henne omkring på dess flärdfulla yta.
Hon njöt den flyende stunden, obekymrad om följderna.
Klein gjorde emellertid ett par hvarf upp och ned i rummet, och hvarje gång kom han närmare den del, der Maria satt.
Slutligen gick han fram till henne, och betygade henne i korta, afbrutna, något osammanhängande meningar sin fägnad och förundran att se henne här.
”Det vill jag visst tro, herr doktor,” sade hon, med ett svagt leende och en lindrig darrning i rösten, ”att det kan förundra er att se mig här; likväl icke i högre grad, än det var för mig oväntadt att träffa er, som jag trodde vara i W–, för mycket sysselsatt att tänka på små lustresor.”
”Min resa har jag egentligen icke betraktat såsom sådan,” svarade han, med en dof, underlig ton.
”Jag begärde permission, för att besöka min – – min syster och min fästmö.”
Han tystnade.
”Och jag,” återtog Maria, för att afbryta den obehagliga tystnaden, ”fick, efter otaliga förnyade böner, slutligen min mors tillåtelse att bivista min barndomsväns bröllop.
Numera fru Lynnell var i pension uti W– för flera år sedan.
Hon bodde då i min mors hus, och sedan den tiden ha vi oafbrutet stått i en vänskaplig brefvexling med hvarandra.”
Maria kunde hafva talat hela timmar; Waldemar skulle icke hört en bokstaf.
Tigande stod han framför henne med korslagda armar; hans skumma blick tycktes intränga i djupet af hennes själ, och der vilja läsa andra ord, än de som i fremmande, konstfulla toner ljödo för hans öra.
Maria såg på honom, och en outsägligt smärtsam rysning flög genom hennes späda former.
Hon ville gerna hafva dött, om hon i denna stund kunnat få gråta ut vid det trogna hjerta, som förblödde med hennes eget; men i hennes rena själ, der englar med glädje kunnat hafva sin boning, uppgick snart en mindre sjelfvisk tanke, den att återföra Waldemar till sig sjelf och till minnet af hans ställning.
”Bäste Klein,” hviskade hon derföre i den gamla, välbekanta, ljufva tonen, som med erinringens smärta och salighet på en gång trängde sig in i hans själ, och genombäfvade den med en aldrig anad känsla af namnlös fröjd och namnlöst qval.
Dessa voro oskiljaktigt sammanlänkade; ty han fattades af en dunkel aning, att de kära ljuden, som talade till hans hjerta, voro förebud för andra, hvilka skulle tala till hans förstånd och tillika rycka honom ur illusionens lycksaliga dröm.
Hastigt lyssnande böjde han sig ned.
”Hvad önskar Maria?” frågade han sakta och innerligt, då hon teg ett ögonblick.
”Sansa er, Klein!
Se ej så på mig!
Gå till er fästmö, och tala ej mera med mig i afton!” bad hon med bevekande allvar.
”Blott en enda fråga; neka ej, goda Maria, att besvara den; sedan skall jag gå.
Huru är förhållandet med Billing?
Är ni förlofvad med honom?”
Djupt rodnande sade hon: ”Denna fråga, Klein, tycker jag att ni bordt bespara oss båda; men då ni gjort den, måste jag svara, att jag ännu icke är det; men troligen kan jag ej säga detsamma om några veckor.”
Tigande bugade han sig och försvann.
Hvar han under några timmar derefter uppehöll sig, vet man ej; men i danssalen var det icke; ty mången fager tärna af hans gamla bekanta hade med säkerhet räknat på en dans med honom, men beklagligen missräknat sig, liksom menskliga planer i vigtigare fall ofta bortblåsas af en obetydlig fläkt, och alltid i högre grad än allt annat äro underkastade vansklighetens lagar.
Huruvida dessa betraktelser gjordes af de omnämnda graçerna, eller om de tröstade sig med andra dansare, kan vara tvifvel underkastadt; men man kan likväl antaga, att deras missnöje var öfvergående; ty de syntes alla högst belåtna och lyckliga, och det högst roliga bröllopet i S–aryds prostgård utgjorde i många månader en outtömlig källa för samtal och angenäma hågkomster, så väl i dagliga arbetsrummet, som under färden om Söndagen till och ifrån kyrkan.
Emellertid flög tiden hastigt; de nedbrända ljusen och brudens raknande lockar täflade om att skiftevis påminna gästerna, att tiden för supén snart måtte vara inne.
Nu föreslog brudgummen, att man skulle dansa en fandango.
Alla voro nöjda.
Marskalkarne, hvilka redan stodo med ljusen i hand, ställde dem genast ifrån sig och blandade sig i den glada mängden.
Då kom hastigt Klein, Gud vet hvarifrån; utan att uppehålla sig hvarken till höger eller venster, gick han rakt fram till Maria.
”Tillåter ni, min nådiga,” sade han högt, i en alldeles ny och fullkomligt lugn ton, ”att jag får utbedja mig den fandango, som jag så oförmodadt gick miste om på Halleberg?”
Högst förundrad såg Maria på honom.
Hon hade gerna velat neka; men hans begäran var så bestämd, och det skulle hafva väckt förundran hos de många åhörande, om hon nekat honom det, då hon icke var uppbjuden.
Detta gick icke an; hon trädde således i dansen med honom, bäfvande att Juno skulle se på henne; men snart glömdes både Juno och den öfriga verlden.
Ännu en gång låg jordens hela lycksalighet för dem förenad i det flyende ögonblicket.
Morgonen efter Bröllopet,
Tredje Akten, hvarunder revolu- tionen utbrister.
Prostinnan höll råd med sin dotter Lovisa
Om ordning med dukning och fat.
Två makter styra jorden, Angantyr!
Den ena svaghet och den andra styrka.
Oehlenschläger.
Den stackars prostinnan S–din hade icke sofvit en blund hela natten.
Hon bar en hel legion myror i hufvudet, och det är alldeles icke något obetydligt värf att sätta en mängd lägre krafter i rörelse.