Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Griberg, hvar är baron Armfelt?» frågade han.
»Sofver ännu, Ers Majestät.»
»Och grefve Taube då?»
»Sofver också ... och alla de andra med.
Ers Majestät är som vanligt ensam vaken ... sist i säng och först uppe.»
KALONYMOS.
Det var den röda gryningen, drömmarnes timme, och Kalonymos drömde, medan purpurstrålen låg öfver hans slutna ögonlock.
Kalonymos drömde, att han var barn och stod i sin moders kammare.
Det var mörkt därinne, men nu tände hon vaxljusen i den stora chanukastaken af silfver.
Först det ensamma ljuset, som satt framför raden af de andra sju i en särskild pipa och som betydde Israels eviga förhoppning.
Och med det ljuset tände hon sedan tre af de andra:
Judiths låga, skälfvande såsom en blodstår, Deborahs, som flammade likt ett hjärta i brand och Judas Maccabæus’, hvilket sken liksom en lansspets af eld mot bergets dunkel.
Skimret från de fyra ljusen föll öfver hennes höga gestalt.
Hon var en ännu ung kvinna, men håret hade hvitnat på hennes hjässa under en enda natt, och isgrått låg det nu viradt i en tjock bindel kring den smala pannan.
Hennes svarta ögon lyste tårlösa och stora, och med en röst, som kom långt bortifrån och ljöd såsom den svarta vinterrymdens egen, läste hon tacksägelsebönerna öfver hjältarna i Juda.
De blott halft förstådda, hebräiska orden susade för barnets öron såsom en aflägsen ströms slag mot den solgula stranden – de sorlade och söfde.
Men när modern slutat bönen, tog hon fram ur väggskåpet, som gömde det fattiga hemmets fåtaliga klenoder sabbatslampan och högtidsbägaren, en stor, aflång sten.
Med den här stenen dödades din fader,» sade hon, »men jag har suttit kväll efter kväll och år efter år och slipat den hvass, som en knif och den knifven skall du, Kalonymos, få i myndighetsgåfva.»
Så tog hon stenen och med dess som en egg skarpa kant skar hon i barnets hand, så att huden fläktes upp och det blödde.
Barnet snyftade högt.
Men modern förband icke såret utan tog gossen upp i sitt knä och lugnade honom med att berätta.
Hon berättade hur Judith gick till Holofernes’ läger.
Det var en klar sommarmorgon, sade hon, och lärkan sjöng.
Små lätta, hvita moln dansade öfver himmelen, och daggdropparna blänkte, där de hängde på grässtråna, som veko undan för fållen på hennes kjol.
Judith såg upp mot den blå luften med stela, bundna ögon, som om hon ville vakna ur en dröm.
Hennes strupe fick en obetvinglig lust att jubla, och hon ville dansa fram öfver ängarna, så de gyllene fotringarna blänkte mot hennes vrister.
Hon hade ännu gamla föräldrar i lifvet, och hon själf drömde om att bära barn under sitt hjärta och långsamt åldras i en mans famn.
Men hon kunde hvarken sjunga eller dansa.
Hennes steg ledde henne den väg, som var henne utstakad att gå, och under mantelns ylle låg hämnarsvärdet isande kallt mot hennes hjärta.
Så berättade Rachel Teura, den stenade Baruch-ben-Esras maka för sig själf och barnet historien om Judith, men innan hon hann gå vidare och förtälja också om Judas Maccabæus, den glade herdeynglingen på det gröna berget Modin, han, som skulle drifva Israels fiender framför sig som rädda får och getter, Guds hammare, som till stoft och skärfvor skulle krossa Judas’ vederdelomänner, hade barnet somnat i hennes famn.
Den lilla sårade handen låg blodig på hennes hvita kjol, och det bruna lockhufvudet hade i sömnen böjt sig mot hennes bröst.
Den lilla kroppen kändes på en gång varm och liflös, där den sjönk ihop i hennes sköte.
Sakta kysste
Rachel den sårade handen och log svagt, då hon, medan hon lyfte barnet i säng, kände dess hjärta slå lugnt och fredligt emot sitt bröst.
Så tog hon den stora stenen mellan sina båda händer, höll den upprätt, som ett svärd, satte sig och väntade i länstolen att ljusen skulle slockna och dö:
Judiths blodstår, Deborahs brinnande hjärta, Judas Maccabæus’ spjutspets af eld.
Sist flämtade blott, gult och förtärdt, det ensamma ljuset, som vittnade om Israels förhoppning.
Så brann också det ner i pipan.
En lukt af brändt vax fyllde mörkret, som omhvärfde henne ända till det hvita pannhåret.
Morgonrodnaden brann sin stund och bleknade, innan drömmarnas timme gått till ända, och Kalonymos drömde åter, medan den första dagstrålen föll öfver hans hvila.
Kalonymos drömde, att han nyss vändt hem från sin moders begrafning och nu stod, en ensam yngling, i det ensamma, öde huset vid den trånga judegatan i Leewarden.
Likbegängelsens ritual, hvilkens enformigt högtidliga, hebräiska klagoord med deras klang af snyftningar från sammansnörda hjärtan sorlat doft och sällsamt i vårtöcknet ute på kyrkogården, genljöd ännu i hans öra.
Men dessemellan hörde han tungt och doft genom skymningen bullret af det första spadtag jord, som han enligt högtidligt bruk själf med darrande hand fällt mot de nakna bräderna i moderns kista, dunsen af den våta, kalla jorden, i hvilken sommarens frön redan grodde, men som vigde modern till förintelsen.
Han vandrade af och an i de tomma rummen och flyttade stenen, som den bortgångna ännu haft liggande i sin dödssäng, från plats till plats.
Han lyfte den på sina båda händer, fann den tung och visste ej, hvad han skulle taga sig till eller hvarmed han skulle börja.
Våreftermiddagen log ljus in genom fönstret, men hvad ville den honom?
Till hat hade han födts och fostrats, och hårdt slog han händerna mot ögonen för att slippa se den strålande aftonen.
Då tog det i dörren och in trädde i sin släpande svarta kaftan och den spetskulliga hatten hans gamle lärare, Abraham- ha-Kohen.
»Sitter du ensam och sörjer, Kalonymos,» sade gråskägget och såg med sina trötta, bruna ögon mot ynglingen.
Gubbens panna var en enda stor skrynkla, hans hjässa och skägg hvita, men han kom ännu ihåg, hur mycket man kan lida, när man är ung.
Kalonymos lutade hufvudet mot den gamles axel, och i en ström af tårar och ord brusade det fram: hans sorg, hans ensamhet och det hatets bann som lagts på hans hufvud och som fjättrade hans lif.
Abraham-ha-Kohen skakade det hvita hufvudet.
»Min son,» sade han, »vandra du, innan det blir kväll och sabbaten går in, åter till kyrkogården och lägg hämndens sten på de gamles graf.
Den är deras och de vilja kanske visa den vid det stora vittnesmålet.
Men du skall vara fri, ty, ser du, kärlek är det pura guldet, som räntas och förräntas ... men hämnd är ett ondt arf och ingen skall lefva för en annans hat.»
Kalonymos såg ängsligt forskande i den gamles ögon.
En hädelse mot de döda tycktes honom rådet.
Men Abraham- ha-Kohens åldrade ansikte talade med makten af visdom, som mognat och grånat, och det kom ro öfver ynglingen, när rabbinen lade en hvit duk på hans hjässa och välsignade hans vandring.
Då tog han stenen och bar den till kyrkogården, som låg bland fälten på den vida slätten, omgärdad af stenmurar.
Men den vanliga dysterheten var i afton borta från hvad judarna bruka kalla Israels trädgård.
Videt susade icke denna afton därinne på kyrkogården som eljes om de fångna harporna vid strömmarna i Babylon, men prasslade gladt och luftigt för vårvädret.
Den svarta flädern, afskedets och skilsmässornas träd, höljdes af stora, hvita blomklasar, hvilkas kryddoft gaf den inneslutna platsen en lukt af lugnt och väl tilläst hem.
Genom den högblå, genomskinliga luften kommo flyttfåglarna på flaxande vingar och bragte bud om att det åter var sommar i Canaan, och att mandelträdens blom och vinstockarnas rankor lyste öfver det heliga bergets grusade tempelstad.
Kalonymos föll på knä och bad: »Fader, du, som jag aldrig känt, men som jag ständigt ser bredvid mig i aftonskuggan, grå och böjd, som jag en gång skall blifva – moder, du, som nyss knutit hufvan på ditt hvita hufvud och gått bort, men som jag väntar åter skall träda öfver tröskeln, blott det rör vid rigeln på vår dörr – se, vid edra fötter lägger jag detta hämndens tecken, ty nu känner jag, att I själfva fostrat mitt hjärta till att dela kärlek och icke till att dela hat.»
Så, och med andra ord och böner, hvilka hans själ samlat och diktat utan att han själf visste därom, på ensamma vandringar och under tysta nattvakor, men hvilka nu af sig själfva kommo på hans tunga, lade han stenen sakta på den tillmyllade grafven, som dödgräfvaren redan täckt med gröna, växande grästorfvor.
Kalonymos gick hem i den svala blå aftonen.
Öfver hela slätten, så långt man kunde se blommade hvita hyacinther och doftade – hela världen öppnade sig och blommade.
Alla de många masterna med lätt tackling och hvita segel, som syntes på floderna och i kanalerna förde blott vidare till nya hvita blomland.
Kalonymos log mot det gula judetecknet, som var insydt på det mörka klädet i hans rock.
Han hade löst cirkelns trolldom – den fjättrade icke mer och med lätta steg trädde han öfver dörrstenen och tände de sju sabbatslågorna i sina föräldrars hus.
Stockholms hvassa marsdagar, fylld af glansen från sollyst snö och genomfläktad af blåsande sjöluft, väckte Kalonymos i hans takkammare på Österlånggatan.
Han mindes icke sina drömmar, men började genast, medan han klädde sig, öfvertänka dagens ärenden.
Förströdt blickade han ut på staden, som lyste i hvit morgonfrost med obekanta hus, trappor, hvilkas steg han aldrig nött och en klockklang, som för främlingen tonade kallt och utan minnen.
Men årslångt reslif hade vant honom af med de goda mötena med välkända orter, och de alltid växlande städer och människor, som, när han slog upp ögonen, mötte blicken, bestyrkte det pilgrimskall, för hvilket han lefde.
Från land till land, öfverallt där en synagoga stod, omgifven af skumma judekvarter, hade han farit för att öfverallt förkunna de kärlekens ord, som gifvit honom själf frid och stolthet.
I brinnande förtröstan hade han börjat färden och fortsatt den i trots af besvikenhet och förföljelser med den blott stegrade hänförelsen hos sanningsvittnet, för hvilken törnstyng och piskrapp blott bekräfta uppdragets helgelse.
Rabbiner och skriftlärde hade bannlyst honom framför de utbredda heliga thorarullarna i skimret af den eviga lampan.
Dörrar hade slagits igen efter honom med hån och spe de svarta regnkvällarna, då sinnet traktade efter värmen och hufvudet efter kudden.
Ensligheternas enslighet – den af sina egna bröder utstötte judens – hade långa isande vinterdagar ledt hans såriga fötter öfver de stormslagna fälten.
Dock hvad gjorde allt detta?
Fanns det en enda blick som förstod, var det lön nog, och lyckligtvis hittade han också öfverallt begripande hjärtan, gamla, som tyckte sig känna igen hans ord såsom förglömda men kära dårskaper, hvilka de gärna mindes än en gång innan döden kom – unga, som packen på ryggen eller ceremoniboken i rabbinskolan icke hindrade från att drömma med träden och molnen.
Så var Kalonymos, trots allt, lycklig på sin resa, och i natt skulle han, efter en veckas vistelse i Stockholm, med en skonert fara vidare till Polen.
Kalonymos tänkte på detta, då det knackade på dörren.
En liten krokryggig mahognybrun gubbe med tofvigt bockskägg, hvilket likt gammal trämossa hängde ner på hundskinnskragen till hans kappa, trädde in.
»Välsignad vare din morgon, Kalonymos,» sade han.
»Herren uppehålle dig vid hälsa och glädje och göre dig ingången till påskfesten god.»
»Välsignad vare er egen morgon och helgens inbrott, herr Seidenschnur,» sade Kalonymos och igenkände hönsslaktaren, som han officiellt benämndes eller judslaktaren, såsom han envisades att kalla sig själf.
Han undrade öfver den gamles besök, utan att dock fråga om orsaken därtill, något som stridit emot den vördnad en yngling som han var skyldig en man af Seidenschnurs ålder och värdighet.
Gubben hade ej brådt att komma fram med ärendet.
Han skvallrade hit och dit innan han plötsligt frågade: »Har Kalonymos betraktat den skimrande pärlan och den kostbara ädelstenen bland döttrarna på det svenska Zion?»
Och den lilla bruna gubben tog fram ur fickan en blank Tuladosa och tog sig tårögd en stor pris snus, själf rörd öfver all den dolda poesi, som fanns inom honom, som saften inom apelsinens skrumpna skal.
»Hvem menar herr Seidenschnur?»
»Den sköna Esther naturligtvis, Esther, dotter till Jair Henoch.»
Kalonymos spratt till.
Henoch var hans egen värd, i hvilkens hus han bodde, och han begrep icke, hvart gubben ville hän.
Seidenschnur ruskade sitt brunbetsade hufvud öfver en dylik enfald.
»En ogift jude är ingen människa,» sade han, »ty det heter: man och kvinna skapade han henne och kallade henne människa.»
Och med en svart tumme tryckte han till locket på dosan och tittade plirögdt på den unge mannen.
Då gick plötsligt ett ljus upp för Kalonymos.
En spjufvers solsken föll öfver hans ansikte.
Tänderna blänkte mellan de ungdomligt lysande läpparna.
Endast de bruna ögonen voro som vanligt dunkla och frånvarande.
»Herr Seidenschnur är sålunda också församlingens äktenskapsmäklare?» utbrast han.
»Ja, med den allsmäktiges nåd är jag det och berömd som sådan till på köpet.
Men tyst därmed!
En främmande tunga må lofva dig och icke din egen mun!
Men Herren ensam vet, hur många jag skaffat till världen.
Jojo, när man slaktar, ser man bäst vikten af, att kreaturen förmera sig.»
Han blef åter rörd, denna gång öfver sitt djupsinne, och undrade hvem som skulle kunna räkna alla sanningar, som funnos inom honom.
De voro legio, liksom kärnorna i granatäpplet.
»Och nu menar herr Seidenschnur?» fortfor Kalonymos, road af att höra gubben utlägga sitt förslag.
»Jag menar, att Esther är sin fader Henochs – himmelen uppehålle honom vid hälsa och välmåga! – fröjd och stolthet.
Hvad hon vill, vill han.
Nu såg jag vid bordet, att hon betraktade Kalonymos.
Då vill jag berätta, att Henoch är hofjuvelerare hos konungen – länge lefve han och styre med seger sitt land! – och den rikaste i församlingen.
Och visserligen säger rabbi Jochanan – ty ingen skall kunna påstå, att
Seidenschnur hör till de stoftets söner, som ingenting läst – att man vid giftermål hvarken skall tänka på skönhet eller pengar.
Men det kan icke nekas, att om kvinnan bara har det inre skönt, man också önskade, att hon kunde vända in och ut på sig som basilisken.
Och hvad guld angår, är det ju kändt att lifvet är skönt men kostar pengar.
Så vill jag lofva att sköta hela saken, och det blott för den i vår lag gällande procenten på hemgiften.»
Kalonymos njöt af äktenskapsmäklarens ifver.
»Men är jag ej för ung för att gå under bröllopstältet?» sade han.
»För ung!
Man skall gifta sig ung, det bevarar lifskraft och lycka.
De som vänta tills de bli gamla att fira bröllop, de likna en husägare, som ej bebor sitt hus förr än det börjar gistna.»
»Men jag måste resa, Seidenschnur, först till Polen och sedan vidare.
Och det står skrifvet att resenärer och köpmän, som äro länge borta ej må lämna hustrun ensam vid kall härd.»
Seidenschnur skulle till att parera denna sats med ett annat gammalt skriftställe, då värden, den omtalade Henoch, just trädde in i rummet.
»Schnur, Schnur,» sade han och slog gubben förtroligt på skuldran.
»Redan på benen!
Hvem är det af Israels tärnor, som gjort dig till böneman hos den vackre Kalonymos?»
Gubben och ynglingen blefvo båda tysta och förlägna.
»Nej, du min skapare, är det min egen Esther du går och schackrar med bakom min rygg?
Eller hvarför äro ni så bestörta?» Och Henoch skrattade varmt och lifslustigt, så det lyste öfver hela hans ståtliga uppenbarelse.
»Nå, den saken få vi språka om senare.
Nu skola Kalonymos och jag uppvakta hans excellens öfverståthållaren, som vill se honom innan han reser ... i fall han reser.
Och baron
Sparre är en man värd att se på, vår ädle beskyddare.»
Henoch och Kalonymos gingo ner för trapporna i sina vida släpande pälskappor.
Henoch såg ut som en patriark, hvilken ännu i landsflykten bevarade sin värdighet.
Han bar sobeln med samma otvungna hållning, som han i sin stams land burit den lätta hvita yllemanteln, och den stora flata hatten med de uppvikta brättena klädde lika väl hans gråsprängda, men ännu ungdomsfriska hufvud som sammetsbaretten i hans förfäders stad vid den gula Ebro.
Men Kalonymos såg ut som en till norden förd fången assyrisk prins, en Schanerib eller Tiglat Pileser med sitt smala ansikte, i hvilkets bleka hy de bruna ögonen lyste, och det raka, svarta skägget.
De båda främlingarna gingo Österlånggatan fram.
Morgonsolen dallrade genom den flyende gryningens kalla imma.
Töblåsten ruskade de gamla skyltarna vid väggarna: fältskärens kopparbäcken, tenngjutarens välkomma, repslagarens blårtottar, och källaren Gyllene Fredens lilla skyddsängel af mässing piruetterade för vindstötarna inom sin löfkrans.
Bönder med karpuserna nerdragna för ansiktena och frost i vadmalen körde med hästar, kring hvilka ångan stod som hvita moln, sina mjölksåar in i staden, och en fiskare i oljekläder skrek ut sin fångst på en koralaktig melodi: »isfiskad gädda!
Isfiskad gädda!»
Saffianmakarens lärpojke for tjutande ut på gatan med båda händerna på baken och började draga luckorna från butiken.
Men konstapeln i stadsvakten stod blåfrusen i sin blåhvita uniform och stirrade hotfullt in till hoftraktör Fuhrmann.
Han såg nämligen gubben själf stå vid skänkbordet i bara bussaronger och natthufva och med en lång bålsked blanda till sig en morgondryck med simmande korinther.
Mollberg och Bredström hade synbarligen redan försonat sig med den begynnande dagens börda och trängdes nu sjungande mot husväggarna.
Men inne i vintapparens källare sutto ännu Appelstubbe och hans vän brännvinsbrännar Lundholm och betraktade, hur en spansk Malvoisier, skimrande som guldsand, skvalade från ankaret ner i buteljerna genom en lång glasstrupe.
Framför värdshuset Holländska
Dyhn packade en spak äkta man i pälstulubb, hjälpt af sin lakej, en liten nåd från landet ut ur täckslädens massor af fällar och pelisser.
På Baggensgatan hade nymferna nyss vaknat och tittade ut ur fönstren med duniga och opudrade hufvuden eller snörde med loja fingrar de gröna sidenbanden i sina lifstycken.
Men vid Bollhuset stod redan en grupp af franska aktriser och språkade ifrigt, sminkade och kolorerade, och de sträfva handelsfruarna, som gingo till morgonsången i Storkyrkan skyndade sig så fort de kunde förbi de fransyska markattorna.
I öfverståthållarhusets portik stod baron Sparres förste lakej Anderzin och skakade en grå damroberonde, öfver hvilkens sidenpös han strök smeksamt med en mjuk och välskött hand.
Man såg, att han var en förnäm damväns domestik.
»Godmorgon, juden Henoch,» sade han.
»Excellensen skall strax gå.
Han skall till huset midt emot,» och han pekade förtroligt på kungliga slottet.
Anderzin tyckte om att tala om »herrskapet här och herrskapet midt emot».
»Men se där kommer hans excellens ner för trapporna.
Om ni stiga in på gården, möta ni honom.»
Henoch och Kalonymos stego in på den Tessinska gården, hvilkens finstämda proportioner sjöngo sin klassiska Romastanz i den stockholmska solmorgonen.
Snön på marken, istapparna vid takfrisen och de aflöfvade träden togo sig främmande ut härinne, som om ett oförutsedt oväder plötsligt sköflat gårdens tillstängda och själfbegränsade sommarvärld.
Men i fonden mellan de svängda flyglarna, där skenperspektivet öppnade sin djupa, solbelysta loggia, förde den blå luften drömmarna bort mot Italien.
Hans förfäders söder fanns i hans blod, fast han själf aldrig varit i Italien.
Den gamle excellensen kom emot dem i pälsfodrad slängkappa, stödd på en käppkrycka af silfver.
Han hade alldeles nyss lämnat sin frisör och hade ännu ej riktigt kommit in i dagshumöret, och trots den omsorgsfulla pudringen och sminkningen såg han härjad och trött ut, som om han öfverraskats i enrum och négligé.
Åldern hade kommit, men hans passionerade natur vägrade att slå till reträtt och ville fortfarande lika sorglöst som förr bränna lifsljuset i båda ändarna med arbete och nöje.
Förgäfves manade archiater Schulzenheim, att det vore tid hålla in tyglarna och färdas varligt fram.
Den slösande grand seigneur, som Carl Sparre alltid varit, slösade med de sista krafterna som med allt annat, och det låg ett drag af hasardspelare öfver denne sjuke åldring, som dumdristigt och oförskräckt lekte ung.
»Godmorgon, Henoch,» sade Sparre och nickade vänligt.
Han tyckte om hofjuveleraren, som försåg hans stora behof af nipper och fruntimmerssmycken, och Henochs patriarkfigur och världsvisa jämnmått tilltalade honom dessutom personligen.
»Ungdomen där är sålunda den unge juden, som stadens damer de här dagarna sett på gatorna och skvallrat om och kalla den vackre köpmannen Sindbad, Ali-Baba och Gud vet hvad.»
»Ja, Ers Excellens, det är Kalonymos från Leewarden,» sade hofjuveleraren, »son till den berömde och lärde Baruch-ben-Esra:
Kalonymos har tagit till lifsmål att besöka alla judiska församlingar, i hvilket land de ligga.
Så har han också kommit hit.»
»Hvarför det då?» frågade Sparre.
»Jag tror mig kunna lära min förtryckta och olyckliga stam, att också för den är hatets tid ändtligen förbi, men att de först måste lära sig älska alla som bröder, hvilken tro de än bekänna, för att själfva varda fria.»
Kalonymos sade dessa ord i trotsigt medvetande om att ej blifva förstådd.
Det var icke för den gamle parfymerade och sminkade gubben i hofdräkten, som han talade, utan för den klara dagen, den blå himmelen och för sig själf.
Hans mörka blick var långt, långt borta.
»Och han har ingen sorts handel, inga varor af något slag med sig?» sade Sparre och betraktade förbluffadt och misstänksamt den talande.
Kalonymos log svagt men vände icke blicken mot öfverståthållaren; han skakade blott på hufvudet utan att svara.
Det gjorde honom nästan ondt om den förnäme gamle herrn med palatset och de många lakejerna – så högt uppe sväfvade i denna minut hans egen själ.
»Hvad menar han då?
Älska alla som bröder!
Skall juden
Henoch kalla mig son chère frère, och jag älska Anderzin, som står därborta och luftar min mamsells roberonde, som en bror?»
Sparres röst blef hvass och häftig.
Han kände sig het om öronen.
Kalonymos’ ord gjorde på honom ett dubbelintryck, som var så mycket obehagligare, som han ej på ögonblicket kunde riktigt klargöra det.
Den unge judens replik anslog på en gång en sträng, som blott sent slutat röra sig inom honom själf – det allmänna välgörandets filantropiska svärmeri – och lät honom samtidigt komma ihåg de förhatade upprorsmakarna i Paris.
Han tittade skarpt på talaren och utbrast:
»Han hör väl icke till de parisiska brorskålsskrikarna och gatbödlarna?
Då är det bäst att i röda rappet ta sin Matts ur skolan och lätta på linan, ty sådana där gynnare, dem låta kung Gustaf och jag gevaldigern draga försorg om.»
Af otydliga och halft fantastiska hörsagor, spridda från ghetto till ghetto och dryftade med låga stämmor i de skumma hallarna framför templen, hade Kalonymos nog fått en aning om den stora revolutionen i Frankrike och judarnas förhoppning till densamma, som till den blodröda strimman, bådande en ny dag.
Men för honom själf voro dessa händelser blott maningar att färdas vidare den egna kosan, tecken, som styrkte hans lifsuppgift, på samma gång som våldets förmåga att hjälpa dock syntes honom falskare för hvart år han lefde.
»Den som griper till svärd skall med svärd förgås,» svarade han blott och skakade ånyo på hufvudet.
Men Henoch, som fann, att samtalet tog en olycklig vändning, föll in med diplomatisk fintlighet:
»Ers Excellens, Kalonymos är ännu ung.
Som ormen kommer han att byta skinn många gånger innan han dör.
Och hans visdom behöfver, likt det nyskördade vinet, lagras och ligga i källaren, innan det bjudes en gom som Ers Excellens’!
Men han talar fritt, ty han vet hur ädelmodigt Ers Excellens skyddat hans trosförvanter, när de sökte bo och tak i Sverige.»
»Ditt tal är guld, Henoch, kostbart som bägarena och spännena i din butik.
Ja, jag har hållit er om ryggen, därför att ni äro driftiga och förstå er på kommers och annat, som kan vara profitabelt för riket.
Och för mig må dessutom gärna hvar och en bli salig på sin lilla privatfaçon.
Alla goda vägar leda till Rom och till himmelriket, och hvilken man behagar taga skjuts på angår ingen, som icke hör till prästerskapet.
Ett sensibelt hjärta stöder också gärna den förföljde liken, och känslighet mot uslingen och den betryckte är den upplysta människans första dygd.
Dock nog härmed – och nu farväl.
Och så min käre Henoch, efter jag kommer ihåg det, sänd mig ännu en briljantring som den i förra veckan, men intet smussel med rosenstenar, hör du det!»
»Ers Excellens, om jag ville handla som en skälm – det Gud och Israels lag förbjuda – skulle jag ej försöka det med en connaisseur som Ers Excellens.»
»Hofman också, herr hofjuvelerare!
Men, mon Dieu, jag höll på att glömma det mest importanta.