Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende pä förbudets borttagande å införsel af tackjern, så anser jag Utsk:s tillstyrkande i denna del vida mindre farligt, än borttagande af utförselförbudet; men då jag tror att närvande tidpunkt ej är den lämpliga att nedsätta tullafgifterna på jern, så, ehuru jag visserligen inser riktigheten af att kunna lemna den Svenska industriidkaren tillfälle att för billigare pris, än nu, använda der det sig göra låter utländskt tackjern så, — då jag anser tidpunkten för förbudets upphäfvande serdeles illa vald, —anhåller jag att 1845 års tulltaxa mätte vidblifvas äfven i detta afseende.
Jag instämmer i resultatet af den siste värde talarens yttrande, men ej uti moliverna; hvilket jag anhåller att fä till prot. anmärkt.
Han nämner alt en tull af 3 r:dr 16 sk. b:co skulle göra tackjernsexporten omöjlig, men jag kan ej instämma i denna hans förmodan; emedan jag känner, att redan nu existerar en stor olikhet i tackjernspriserna, hvilken man visserligen kan föreställa sig kommer att ökas, men som hufvudsakligen beror på olikheten af malmsorterna, och dels på de olika beredningssätten.
Deraf händer äfven att tackjernspriset skulle kunna komma att blifva betydligt olika, i händelse af export, emot hvad det nu är; ty det är troligt, att då den sort som är tjenligast till beredande af finare jern, att den kommer, om ej hell och hållet, åtminstone företrädesvis, att exporteras.
Då sålunda det bästa tackjernet kommer att utföras och utrikes förädlas, samt således endast det sämre tackjernet i Sverige qvarstadna för att här förädlas; så faller af sig sjelft att krediten skulle blifva stämd för det utländska, af Svenskt tackjern tillverkade, stångjernet.
Detta är ett skäl som jag anser fullt giltigt emot export friheten.
Att dessutom konjuncturerna äro ganska dåliga är gifvet.
På dessa skäl anhåller jag, att 1845 års tulltaxa måtte i denna del blifva gällande.
Hvad beträffar fruktan att förlora crediten derigenom att Svenskt tackjern med utländskt uppblandas; så är del ingalunda derföre, som jag talar för bibehållande af förbudet, ty något sådant befarar jag ingalunda.
Den del af Hr Bergvalls vid Utsk:s betänk, fogade reservation, som angår upphörandet af förbudet emot utförsel af tackjern, blef nu uppläst, på begäran af Frih. Cederström, som derefter yttrade:
De redan framlagda skälen torde synas mig icke sakna giltighet.
Jag instämmer med reservanten och Hr von Troil deruti, att förbuden böra bibehållas; men mig tyckes, att Hr von Troil ej understödt detta yrkande med nog kraftiga argumenter.
Det torde ock ej vara så lätt att, då man ej vill lemna skydd åt andra näringar, kunna begära det åt denna.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, alt Hr von Troil förklarat att, om den af Bevilln.Utsk. föreslagna tullen verkligen blefve beståndan 22 - 340 Den 3 Juni f. m. de, så kunde man ej just hafva något emot saken att invända.
Jag återgår mycket längre och säger i st. f. ”om denna tull blefve beståndande”, att: som det är alldeles gifvet att denna tull ej blefve beståndande, så kan man ej ingå på förslaget.
Och jag har dertill så mycket mera skäl, som en reservant redan ansett den föreslagna tullen för hög och begärt en ändå större nedsättning; man kan ock vara temligen säker om, att på det den föreslagna fördelen mätte blifva mera verklig än förespeglad, så komma bemödanderna att i desto vidsträcktare och kraftigare mån riktas derhän att få inträda i en allt mera ymnig besittning af den beviljade rättigheten.
Mig synes det alltså ganska farligt, så väl i afseende på sjelfva jernlillverkningen som på skogarnas bestånd, att gå in på Utsk:s stadganden.
Huru gick det t. ex. med frågan om den lättade kolhandeln?
En betydlig frigörelse hade derutinnan ägt rum, endast en hembudsskyldighet till hyttelaget var koltillverkarne ålagd; men som de af den vunna friheten lockades att vilja blifva qvitte jemväl den sista inskränkningen, hafva R.
St. också begärt upphäfvandet deraf.
Så ginge det kanske ock med tullsatserne, att de mer och mer nedsattes.
Hr von Troil har tillagt, att han för sin del gerna sage, att man bifölle Utsk:s förslag i afseende å införseltullen, ehuru han derpå ej lade serdeles vigt.
Der synes mig stångjernsintresset göra sig uppendagligen alltför mycket gällande.
Jag återigen, som önskar skydda både stång- och tackjernstillverkningen, jag yrkar förbudets bibehållande å både ut- och införsel deraf.
Man kan visserligen invända, att den åsatte tullen ej är obetydlig; men emot förkastandet att härpå göra mycket afseende, har jag redan anfört, som jag tror, gällande argumenter.
Jag förenar mig, på grund häraf, med Hr Lagerhjelm och begår bestämdt afslag å förberörde punkt, samt bibehållande af 1845 års tulltaxebestämmelser i denna del.
Jag har begärt ordet för att besvara förebråelsen, att Utsk., i afseende på tackjern, gått ifrån hvad den K. propos:n härom innehåller, nemi. bibehållande af förbud. K. M. har dock i öfrigt föreslagit borttagande af förbud i tulltaxan, som tyckes bevisa att K.
M. ansåg förbudens qvarstående, såsom skadliga i allmänhet.
Bevilln.Utsk. utgående från den grundsats att förbud äro hinderliga för den allmänna rörelsen, trodde sig böra taga steget fullt ut samt af dessa orsaker borttog äfven förbudet för tackjern; men deremot åsatte en tullbestämmelse som lemnade fullkomligt skydd för bruksintreset.
En talare bar ansett det farligt, att borttaga förbud för tackjern, af orsak alt, om man ock bestämmer hög tull vid denna riksdag, kan denna tull vid en kommande riksdag nedsättas och så vidare till skada för bruken.
Men den värde talaren bör ihågkomma, att K.
M. har rättighet borttaga förbuden, äfvensom nedsätta tullbestämmelserne, och således försvinner den punkten som genom Ständernas åtgörande kan uppkomma.
Man har vidare sagt, att till följd af förbudens upphäfvande, Den 3 Juni f. m. 341 det bästa tackjernet skulle gå ur landet och det sämsta endast qvarblifva, hvaraf följden blefve att vårt stångjern försämrades.
Jag beklagar om så skulle inträffa, men hvilkens är felet?
Om icke bruksägarne ensamt som låta den bättre varan gå sig ur händerne.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, för den händelse att R. o. Ad. skulle bifalla Utsk:s ifrågavar:de förslag, ansåg sig böra fästa uppmärksamheten derpå, att R. o. Ad. ännu icke piöfvat Ulsk:s hemställan, att serskilda tariffer för in- och utförseltull måtte uppgöras, och att det derföre, enär Utsk. här vid in- och utförsel föreslagit olika tullvärden, syntes vara nödigt att nu från beslutet undantaga tullvärdesbestämmelserne, på det R. o. Ad. må kunna fritt besluta i frågan, huruvida serskilda in-och utförseltariffer må upprättas: hördes R. o. Ad. häruti instämma.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde vidare, att då de hittills gjorde anmärkn:ne endast haft afseende på tack- och ballastjern, blott detta slags jern nu först måtte företagas, och de öfriga slagen af jern sedermera skulle förekomma till beslut; hvilkket bifölls.
Jag utbeder mig, att blott få nämna några ord om hvad som blifvit anfördt om detta förbud.
En värd talare har fästat sig dervid, att del vore att befara, att det bästa jernet komme att gå ur landet lill skada för slängjernstillverkarena.
Ja! se der en sjelfbekännelse å bruksegarenas sida, alt de ej hafva hunnit så långt i konsten att tillverka stångjern, som ulländningen ; ty hade de det gjort, så behöfde de alldeles ej befara, att jernet gick dem ur händerna.
Det är ju ganska klart, att de då skulle finna sin räkning uti, att betala tackjernet sä mycket som bergsmannen begär derför.
Endast af detta skäl skulle jag tro, att jernutförseln borde tillåtas; ty otvifvelaktig! kan vår jernlillverkning här i Sverige uppbringas till flera 100 procent både i qvantitet och qvalitet, emot hvad den nu är.
Jag har redan förut på delta rum, i anledn. af frågan om gevärsfabrikalionen, haft äran upplysa huru svårt det är, att finna ett jern, som år nog dugligt, för att kunna användas till gevärsfabrikation.
Detta är ett ytterligare bevis, att vår slångjernstillverkning behöfver förbättring.
Jag tror sålunda att, om lackjernsutförseln tillätes, så, om bruksegarne vilja qvarhålla det goda tackjernet inom landet, måste de söka att vinna den största möjliga fullkomlighet uti att fabricera godt stångjern.
Men så länge som bruksegarne hafva det monopol, att tackjernstillverkarne ovilkorligen skola underkasta sig de priser, som stångjernstillverkarne efter behag bestämma, så är det fåfängt, att försöka att bedrifva en god manufactur, i brist på fabriksämnen.
Ett annat hufvudskål som man anfört emot förbudet, har varit farhåga för en förökad skogsåtgång; men man har redan sett såsom följd af den tillåtna utvidgningen af jerntillverkningen 342 Den 3 Juni 1. m. inom landet, huru denna verkat på skogshushållningen och väckt Omlänkan på att spara skogen.
Man ser en förbättrad kolning, man ser hyttelagen slå sig tillsamman, för att med möjligaste kolbesparing kunna tillverka sitt tackjern, till en alldeles otrolig besparing af skog.
Jag tror att en dylik effekt skulle åstadkommas genom upphäfvande af förbudet på utförsel af tackjern, nemi. en förbättrad tillverkning så väl af tackjern som af stångjern, äfvensom förökadt värde af skogen.
Pä dessa grunder finner jag inga betänkligheter vid, att borttaga förbudet, utan anhåller om bifall till Utsk:s betänk, i denna del.
Den siste värde talaren har fästat sigvid ett af de skäl, som jag anförde emot att borttaga förbudet, nemi. att det bästa tackjernet skulle gå ur landet, och han har dervid sagt, att det utgjorde en sjelfbekännelse af bruksegarne i Sverige, att de ej förstodo, att rätt behandla tackjernet.
Men skälet ligger ej deruti, ty om bruksegarne här i Sverige egde samma förmåga att behandla tackjernet, som bruksegarne i andra länder hafva, sä skulle ändock blott genom den omständigheten, att det bästa tackjernet ginge ut, de ej kunna concurrera med utländningen.
Dä komme en ny vara in på verldsmarknaden.
Denna vara vore ej Svensk emedan den tillverkades utrikes, men den vore lika så god, enär den gjordes af samma råämne som det nuvåhdé Svenska stångjernet; följden skulle ju då nödvändigt blifva den, att det jern som vore sä qvalificeradt, som det nuvar:de Svenska stångjernet, komme att finnas endast bos utländningen beli gå den Svenske köpmannen ur händerna.
Då, om någonsin, vore ett fäll öppnadt för den utländske jerntillverkaren att concurrera med den Svenske, då han nemi. kunde sägas verkligen arbeta pä ett råämne som vore det bästa; han skulle då ej komma i någon frestelse af att missbruka de Svenska stämplarne.
Det synes mig vara ett ganska hufvud,sakligt skäl emot hvad den siste värde talaren anfört i afseende derpå, alt det skulle å bruksegarnes sida vara en sjelfbekännelse om förmåga att kunna behandla sitt jern, det nemi. att de ville bestrida utförselförbudet på tackjern.
Det nu anförda skälet emot sistnämnda sats är dock ej det enda.
Det andia består deruti, att den factiska förmågan att tillverka jern på bästa sätt, förefinnes inom Sverige.
Den har af ålder funnits i afseende på en jernsort, nemi.
Oregrundsjernet, hvilket visar sig deraf, att denna sort alltid och under hvilka conjnncturer som heldst leder lill ett godt resultat på handelsvågen.
Men äfven konsten att rätt behandla de andra jernsorterna är gifven inom Sverige.
Detta måtte vara den värde talaren obekant, då han ej nämnt något derom; men det är emedlertid förhållandet, att man nu på många ställen lyckats att, med undantag af Oregrundsjernet, behandla tackjernet på sätt, som gifver ett stort och betydligt öfverpris.
De Svenska malmerna, och den qvalifikation som i deni återfinnes, hafva likväl alltid i sig ett företräde framför de utländska.
Den Svenska bruksegaren har Dan 3 Juni f. m. 343 ändock mycket skäl, alt under närvar:de förhållanden ej allt för brådstörtadt gå in på denna nya method; ty dels är det lyckligt för dem som gjort stora uppoffringar härför, hvilka ej skulle blifva ersatta, om hela Sverige kastade sig på denna production, dels är det ej heller sagt alt, derföre att detta förbättrade jernet nu har ett betydligt öfrerpris och finnér förbrukning, att utländningen jemt derföre skulle vara böjd för att genast uppköpa 500,000 SkU till af denna vara, för att förbruka den till stål eller andra saker hvartill delta råämne behöfves.
Med ett ord det behöfves, att delta förbättrade råämne skulle kunna blifva bekant på en yta tillräckligt stor, för att kunna absorbera hela den Svenska tillverkningen deraf.
Det vore således en olycka, om man öfverginge på den föreslagna banan, innan ännu afsättning för detta jern hade vunniis och innan ännu alla inora riket gått öfver pä denna sorts tillverkning.
Man vet nu huru man skall behandla de Svenska malmerna för att deraf göra ett ypperligt jern; men man kan blott småningom öfvergifva det gamla tysksmidet, sä länge man ännu har utsigt till tillräcklig afsättning af det förbättrade jernet.
Det är sålunda ett factiskt förhållande, att den Svenske jordbruksegare^ ej saknar förmågan, att tillverka det bästa jern, men han är ännu ej fullt besluten i detta afseende, och det är lyckligt för Sverige att han ej beslutat deröfver, förr än i samma män som han finner tillgång till afsättning för alla bruksegarne. linder en sådan öfvergångsperiod hemställer jag då, huruvida det vore lämpligt att upphäfva utförselförbudet för tackjern.
Det skulle ju medföra den verkan, att den Svenske bruksegaren, som ännu har alt kämpa med de högre omkostnaderne och med svårigheten att ännu ej hafva funnit tillräcklig consultation af sitt förbättrade råämne, nyligen utkommit i den stora verldshandeln, att han då finge ännu ytterligare alt kämpa emot den utrikes concurrensen, tillskapad just i samma ögonblick, som han ville
Uppdrifva sin tillverkning och förr än köpmännen ännu stå honom till hands att erbjuda ett högre pris för den förbättrade varan.
Man må väl skatta sig lycklig alt den Svenske bruksegaren ej går brådstörtadt tillväga, hvilket vore emot naturen af den stora förbrukningen och verldshandeln.
Man finner således häraf att perioden ännu ej är inne, utan att den är högst otjenlig för att nu tillskapa en ny concurrens för den Svenska bruksegaren.
Lägger man nu härtill den aldra minsta omtanka, och en riksdagsman bör väl ej vara fri från all omtanka, om man besinnår den verkan som tackjernsexport från Sverige skulle hafva på verldshandeln; så måste man väl hålla sig tillbaka ifrån en så brådstörtande förändring som denna, och hvilken är föreslagen af män, sora måhända alldeles ej känna denna omständighet eller denna ställning.
Skillnaden i jernhandteringen nu och för 4 månader sedan är högst betydlig; ja så märkvärdig att knappt i hela min lefnad en så stor skilnad uppstått på åratal sorn den, hvilken nu inträffat på några få månaders tid.
Då hemställer jag till hvar och en som vill med någon omtanka behanla sitt 344 Den 3 Juni f. m. ämne, huruvida det är skäl, att nu göra en så brådstörtande förändring, som den ifrågavande?
Hade det varit föreslagit att nedsätta tullen lågt, så hade jag måhända gjort mig förtjent af tillvitelsen, att vilja bidraga till en brådstörtande förändring, men då tullen är satt så hög, att den nära nog liknar ett förbud, så vet jag icke om jag förljenar den förebråelsen, eller om någon, som yrkar bifall till Bevilln.Utsk:s förslag, kan tillvitas att vilja göra en brådstörtande förändring.
Den omständighet, sora den siste värde talaren omnämnt, att bruksegarne ej kunna tillvitas brist på förmåga att göra bättre stångjern, än de nu göra, förstår jag mig icke på, ej heller förstår jag hvarföre vi skulle vara dem tacksamma för, alt de ej begagna denna sin förmåga; mig tyckes, alt de vore mera lack värde för motsatsen.
Det ligger dessutom något besynnerligt uti, alt vilja endast till stångjernstillverkarens fördel bibehålla detta hans monopol.
Skulle man conseqvent fullfölja denna grundsatsen, så kunde ju manufar,turisten såga, att han ville hafva exportförbud pä stångjern, derföre att han eljest får betala det dyrare, än om det stadnar inom landet.
Hvart skulle den grundsatsen leda, såväl i detta som i andra hänseenden?
Må man väl betänka sig derpå.
Jag fortfar att begära bifall till •
Landtm, lillkännagaf att plenum komme att fortsättas kl. 0 e. m.
Den sista värde talaren har yrkat ifrågavar:de förbuds borttagande pä grund deraf att, om man bibehölle det, sä skulle man på samma gång nödgas förbjuda stängjernslillverkare alt utföra stångjern.
Jag ber då alt fä fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att del ena är ett råämne och det andra deremot en till ^ förädlad vara.
Dessutom hafva tackjernslillverkarne i riket under de sednare åren fått sig en förmån beviljad, icke blott derigenom att tackjernshandeln blifvit fri inom hela riket, utan äfven derigenom att den af K.
M. sednast fastställda smidesstadgan lemnar rättigheten, att tillverka stångjern under loppet af vissa år, äfven inom tackjernsverkstäderna på af K. M. i delta afseende fastställda vilkor.
Jag tror således, att för dem blifvit gjordt allt hvad som kan begäras: och det är således i min tanka ingalunda rimligt att såsom grundsats framställa, att om man vill bibehålla förbudet på tackjernsutförseln, så bör man sätta förbud äfven för slångjernsutförseln.
Det är endast den siste värde talarens erinran till mig derom, att tackjernet är en råvara, som jag vill besvara.
Allting är relativt bär i verlden.
Likasåväl som tackjernet kan anses vara ett råämne i afseende på stångjernstillverkningen, likasåväl kan stångjernet anses vara ett råämne för manufacturisten; och likså väl som stångjernet med afseende på dess tillverkare är en förädlad vara, likaså är äfven tackje/net fördess Dan 2 Juni f. m.
345 tillverkare att betrakta såsom en förädlad vara.
Således kan jag icke anse den värde talarens skäl såsom något bevis emot mig.
Men deremot ber jag att få fästa uppmärksamheten å en annan sak, som är en verklig riksmisshushållning.
Vi hafva nemi. ofantliga tillgångar på malmer inom Sveriges rike; men vi låta alla dessa skatter ligga skrinlagda blott för monopolets skull, blott derföre att andra skola få vinst.
Vi klaga här i Sverige öfver fattigdom och bristande inkomster, under det att vi låta våra skatter till milliontal ligga obegagnade; och detta blott för alt så envist qvarhålla sådana här monopol.
Jag frågar: är detta hushållning eller misshushållning?
Jag tror del sednare.
I afseende på den siste värde talarens yttrande om att tillgången pä malm här i Sverige skulle vara så stor, att vi horde mångdubbla vår jerntillverkning, vill jag blott nämna några få ord.
Väl hafva vi stora tillgångar pä malm, men ingalunda äro de utbredda öfver hela riket; flera orter börja snarare på att sakna malmtillgångar, grufvorna börja alt blifva allt mer svårarbetade o. s. v. Det svåra för Sverige ligger likväl icke deruti, utan det består i den omständigheten, att man här nödgas begagna ved till bränsle.
Som hvar och en vet, är veden till sin qvantitet gifven, ty några tillgångar på bränsle, som ej funnos för några år sedan, linnes ej heller nu, och sålunda tackjernslillverkningen deraf ständigt beroende.
Denna omständighet eger deremot icke rum i de länder, der man grundar jerntillverkningeu på flöts eller bränslet i flötsformationen.
Det vore sålunda ett stort ech oförlåtligt fel, att jemnföra den Svenska jernhandteringen med dessa länders.
Då nu öfverläggningen om tack- och ballast-jern förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, att i afseende på denna artikel blifvit yrkadt dels bifall till Utsk:s förslag, dels bibehållande af 1845 års tulltaxa; hvadan Hr Landtm, nu finge hemställa om R. o. Ad., med förbehåll att serskild pröfning af tullvärdet komme att ske, behagade bifalla hvad Utsk. i fråga om tack- och ballastjern föreslagit.
Härvid ropades starka nej, blandade med ja, i anledn. hvaraf Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge 1845 års tulltaxa böra i fråga om tack- och ballast-jern förblifva gällande, samt sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja jem te några nej, förklarade det han funnit ja hafva varit öfvervägande.
Jag hemställer till Hr Ribbing, huruvida han ej ville afstå från sin begäran om votering, ty jag tror att den ej kan leda till något önskligt resultat för det när vande.
Ämnet är fullkomligt utredt för dem, som äro af samma tanke med Hr Ribbing.
Och de öfrige lära ej afstå från deras mening, hvilken de tyckas fast vidhålla. 346 Den 3 Juni f. m.
Jag har ej hört mig blifva nöjaktigt besvarad och kan således ej förneka mig nöjet att få se huru voteringen utfaller.
Upplästes till justering och godkändes följande förslag tillvotenspropos. :
Den som bifaller Bevilln.Utskrs föreslag, ronde in- och utförseltull för tack- och ballastjern, voterar i»; den det ej vill, voterar „ ne’; vinner nej, kommer 1845 års tulltaxa att i fråga om tack- och ballast-jern förblifva gällande.
Vid voteringens slut befunnos röslerne hafva utfallit, som föijer: Ja — 11.
Hr Gr. o. Landtm, framställde nu såsom föremål för pröfning den del af Utsk:s redan i fråga om artikeln jern uppläste förslag, som angår utförseln af kanoner, stycken, nickhakar och mörsare, oslämplade och oborrade, med 10 r:dr 24 sk:s värde och 3 r:dr 24 sk. tull pr
Sk$ stapelstadsvigt, samt af bällar öfver 1\ tums tjocklek samt lod och lödjor öfver 1 Skf? vigt stycket, med 10 rrdr värde och 3 r:dr 16 sk. tull pr stapelstadsvigt.
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. måtte låta artikeln ”jern” förblifva vid det stadgande, som gäller i 1845 års taxa; och hemställer om ej gemensam propos. kunde derpå göras, i fall ingen annan begäran blifvit gjord i afseende på någon serskild artikel.
Jag anhåller alt 1845 års taxa måtte få uppläsas.
I anledn. häraf upplästes 1845 års tullbestämmelser för de ifrågavar:de artiklarne.
Efter att med mycken tillfredsställelse hafva förnummit IL o. Ad:s nyss fattade beslut, anhåller jag att R. o. Ad. i conseqvens dermed, behagade besluta vidblifvandet af 1845 års taxa i nu föredragne punkt.
Den är väl ej af egentligen synnerlig vigt, men saknar dock ej sitt värde; i det jag för öfrigt helt och hållet bestrider giltigheten af de grunder dem Bevilln.Utsk. framlagt såsom skäl för sitt förslag; till stöd för hvilken min åsigt endast torde böra åberopas tillämpningen af de grundsatser, dem jag i många liknande hänseenden hyser och inför detta H.
Stånd haft äran tillförene utveckla.
Ehuru jag på sätt och vis måste uppträda för eget intresse i denna fråga, så kan jag likväl ej afhålla mig ifrån att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att 2:dra punkten, sora innehåller, att utförseln bör tillåtas för kanoner, Den 3 Juni f. m. 347 stycken, nickhakar och mörsare, ostämplade och oborrade, samt dem åsättas 10 r:dr 24 sk. värde och 3 r:dr 2 sk. tull pr SkS stapelstadsvigt; jag ber att få fästa uppmärksamheten, säger jag, derpå alt denna punkt har verkligen skäl för sig.
Det jern, som användes lill kanoner, kan nemi. ej (åtminstone ej utan högst betydlig blandning) användas till slångjernssmide, och dessa kasserade block äro äfven af en sä stor vigt och betydlig qvantitet, att de hittills åtminstone ej här i landet, kunnat utan betydlig kostnad skäras sönder och användas vid gjuterierna.
Alt då förbjuda utförsel af en vara, som är oanvändbar för vårt land, synes mig rent af skadligt emedau det beröfvar egaren en möjlighet till afsättning, samt andra gjuteriers egare tillfället att kunna få den vara som för dem är nödig.
I min tanka åtminstone kan detta ej ur någon statsekonomisk synpunkt försvaras, och pä den grund anhåller jag om att, för denna punkt serskildt, Utsk:s förslag mätte blifva antaget.
Jag anser intet hinder vara, att tillåta export af den artikel tackjern som nu är i fråga.
Först och främst gillar jag alla de skäl, som af den siste värde talaren blifvit anförda, och sedermera ber jag att få tillägga, att jag är fullt förvissad om, att gjuteriegarne sjelfve hvarken tänkt eller skola tänka på att missbruka denna rättighet, att sådana missbruk i alla fall ej kunde blifva af stor betydenhet, och att dessutom kontroller derpå äro ganska lätta.
På dessa grunder sålunda, vill jag ingalunda motsätta mig tillåtelsen till utförsel af denna vara; men då den skulle användas såsom råämne vid gjuterierna, så torde likväl derför en sådan tull böra bestämmas, som den hvilken i öfrigt eger rum för det tackjern, som får exporteras.
Jag nödgas ytterligare bestrida Utsk:s förslag.
De grunder, dem Frih.