Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Otvifvelaktig! måste likväl antagas, att stiftarne af våra Grundlagar hyst en sådan mening, oaktadt den icke kommit att uti R.
F. uttryckas.
Ty då, enligt successionsordningens 8 §, ej ens Prins af det K.
Svenska huset kan utan Konungens och R.
St:rs samtycke blifva regerande Furste af utländsk stat, vare sig genom val, arf eller gifte och, om annorlunda sker, han och hans efterkommande ej äro berättigade att succedera till Svenska throneri, så måste deraf klarligen följa, alt ännu mindre Konungen sjelf skulle kunna ega rättighet att, utan folkrepresentationens samtycke, emottaga regeringen öfver ett främmande land.
Motivet för stadgandet i successionsordningen kan naturligtvis icke hafva varit något annat än tankan på möjligheten af att, då Sveriges Konung, på grund af sin arfsrätt, bestiger Svenska thronen, han redan skulle bära en annan krona, och tillhöra ett annat land.
Olägenheterna häraf ligga för öppen dag och äro af Sveriges historia bedröfligt vitsordade.
Man torde i detta hänseende — för att nu icke vidröra Sveriges förtryck under den s. k.
Kalmar-Union — endast böra erinra om tilldragelserna under Wasa-Konungen Sigismunds regering samt det förderfliga inflytande och det trassel, som härleddes från Konung Fredrik 1:stes samtidiga egenskap af Landtgrefve i Hessen.
Månne icke redan häruti liggger en varning, som icke bör till den grad förbises, att en sådan förening af regentskap öfver skiljda länder åtminstone icke bör komma till stånd, utan att Svenska folkets representanter dertill lemna sitt uttryckliga samtycke?
Föreningen mellan tvenne folk under en gemensam
Konung kan visserligen vara fördelaktig och önskvärd, om den är frivillig och grundar sig på ett fördrag, som på ett klart, bestämdt och omfattande sätt utstakar de båda ländernas ömsesidiga förhållanden och lemnar
Unionskonungens ställning utan ali sådan tvetydighet, som kan föranleda en brytning mellan de båda folken eller en strid mellan deras enskilda, vare sig materiella eller politiska interessen.
Tänker man sig åter — och under våra dagars politiska skiften tyckes ingenting vara otänkbart — antingen att någon af Sveriges framtida regenter väljes till regent öfver en stat, som icke är eller vill blifva förenad med Sverige, utan önskar endast en personal-union, eller att en närmare s. k. union med ett främmande
Iand erbjudes eller påtvingas af en tillfällighet, utan att vara eller blifva ordnad efter 42 Den 4 April e. m.
Sveriges förhållanden och med hänsigt till Sveriges interessen i främsta rummet, månne icke sådana statsförpningar skulle betraktas såsom obehöriga band, både inskränkande vårt lands sjelfständighet och hämmande dess inre nationella utveckling samt derigenom ledande till oberäkneliga svårigheter och anomalier?
Månne icke vidare en sådan union, om den komme till stånd, skulle fördragas endera med ett ömsesidigt misstroende och en ömsesidig otålighet, som snarare aflägsnade de båda folken från, än närmade deni till hvarandra.
För en sådan möjlighet synes det vara af yttersta vigt, att den Konungen i 12 och 13 ”§§ R.
F. förbehållna rätt att sluta fred eller med främmande makter ingå afhandlingar och förbund icke ntsträckes ända derhän att en fred eller ett förbund, hvarigenom Konungen förbinder sig att öfvertaga regentskapet i ett annat land, må kunna afslutas utan Svenska folkets genom dess representanter, efter noggrannt öfvervägande, dertill gifna samtycke, innan förbundet härom blifvit ett fait accompli!
Af föreg:de Riksdagshandlingar inhemtas, att Högl.
Konst.- Utsk:t af likartade skäl, som de ofvan anförda, dels vid 1857 års Riksdag ex proprio motu enhälligt före slagit ett tillägg af följande nya moment till 12 § R. F.; »Ej må Konungen utan R.
Stms samtycke blifva regerande furste af utländsk stat»; hvilket förslag, ehuru ogilladt af PresteSt.
, blef efter omröstning i förstärkt Konst.-Utsk. med 59 röster mot 20 antaget att hvila till påföljande 1800 års riksdag; dels, efter det Preste-St. jemväl vid sistnämnde
Riksdag afslagit samma tillägg, hvilket således den gången förföll, uppå derom af undertecknad gjord motion, enhälligt förnyat enahanda förslag, hvilket då bifölls af samtlige Riks-St:n samt vid påföljande eller 1862 års riksdag jemväl af samtlige Riks-Stånden antogs.
Det har således varit i full konseqvens härmed, som Utsk:t nu tillstyrkt den af mig väckta motion.
Sannt är, att vid föredragning den 20 Januari 1863 inför H. M. Konungen af det ifrågav:de förslaget, K.
M. ansett sig ej böra dertill lemna sitt höga samtycke.
I)å emellertid K.
M. uti sitt till lt.
St:r aflåtna svar yttrat, att K.
M. »erkände rigtigheten al den åsigt, som för Ständernas förslag låg till grund», samt för antagandet deraf icke funnit något annat hinder, än att enahanda stadgande, såsom angående både Sverige och Norge, borde samtidigt intagas jemväl i Riksakten, kan jag icke föreställa mig att, om genom en förnyad framställning i ämnet R.
St:r tillkännagifva sig icke anse nödigt att i detta fall afbida Norska Stortingets beslut och således låta vigtiga tillägg till eller ändringar uti Svenska Grundlagen blifva beroende af sådana unionella stadganden, som böra hafva sin plats i Riksakten, Kronans rådgifvare skulle tveka att tillstyrka Konungen, eller H. M:t att lemna sitt nådiga bifall till ett förslag, hvars öfverensstämmelse med ett konstitutionellt statsskick svårligen torde kunna af någon jäfvas.
Den 4 April e. m. 43 Hr von Kraemer, Anders Robert:
Som jag icke ansett den här föreslagna förändringen vara hvarken nödig eller nyttig, har jag redan inom Utsk:t bekämpat densamma, och får nu här ytterligare framlägga mina betänkligheter deremot.
Om man då först granskar Utsk:ts motivering, så finner man att Utsk:t säger, »att förening mellan tvenne folk under en Konung väl kunde vara fördelaktig och önskvärd, såvida den vore frivillig och hvilade på ett fördrag, hvaruti deras ömsesidiga förhållanden samt Konungens ställning vore på ett tydligt och omfattande sätt bestämda; men att deremot en sådan förening, om den blefve påtvingad af en tillfällighet samt icke ordnades efter bestående förhållanden och allmänt godkända syften, troligen komme att betraktas såsom ett obehörigt band, inskränkande båda folkens sjelfständighet, och möjligen kunde föranleda till invecklingar af ganska betänklig art.»
För min del tror jag icke att två folks förmåga att lefva tillsammans beror på om föreningen tillkommit genom ett fördrag eller en händelse, utan anser att detta beror på högre historiska skäl.
.lag tillåter mig exempelvis anföra å ena sidan England och Skottland, som förenades på grund af slägtförhållanden, samt å andra sidan Sachsen och Pohlen, som i August erhöllo gemensam regent genom val.
Mig synes att lyckan i föreningen mellan två folk beror på om de passa för hvarandra genom likhet i språk, seder, sympatier o. s. v. Vidare uttrycker Utsk:t den förmodan, att 8 § i Successionsordningen, innehållande förbud för Prins att utan Konungs och Ständers samtycke blifva regerande furste af utländsk stat, tillkommit derföre att man af förbiseende glömt att intaga ett sådant stadgande i R. F., då densamma uppsattes.
Det torde vara svårt att nu, efter 60 års förlopp, granska »hjertan och njurar», granska den innersta ledande tanken hos dem, som skrifvit våra grundlagar; men jag tror icke att ett sådant förbiseende egt rum, utan att det skett derföre att en prins annars skulle kunna mottaga en främmande krona, utan att dervid fästa afseende på landets nytta.
Om man t. ex. tänker sig Grekland, Spanien eller Turkiet, så vore det allt betänkligt, om en Svensk prins, vald till regent derstädes, sedan derifrån skulle tillträda Svenska kronan.
Det är derföre som 8 § Successionsordningen är ett ganska vist stadgande.
Helt annat blir i min tanke förhållandet i 12 § R.
F. rörande Sveriges Konung.
Det ålägges honom visserligen icke genom bokstafven att taga R.
St:r till råds, men enligt min tanke har lagstiftaren trott detta vara alldeles öfverflödigt, då den Konung, som mottoge en krona med full öfvertygelse att detta skedde mot nationens önskan, skulle ställa ganska illa till för sig.
Jag tror sål. att Grundlagens författare icke gjort sig skyldiga till någon uraktlåtenhet i denna punkt.
Man kan äfven tänka sig att anbudet af en krona öfverensstämde med nationens önskan, men att detta anbud då kunde stranda mot den formaliteten att R.
St:r först skulle sammankallas, innan beslutet kunde fattas.
Det är äfven af denna or - 44 Den 4 April e. m. sak som de i 11 § förekommande ministeriella ärenderne blifvit med så lätt hand vidrörde.
Utsk:t har i sin historik sagt att detta förslag förut blifvit väckt: först vid riksdagen 59—60, då det af tre
Stånd antogs, men förföll genom ett Stånds afslag, men förnyades under samma riksdag, samt antogs då till hvilande, hvarefter detsamma följande riksdag af alla 4 Stånden godkändes, men afslogs af K. M:t.
Hvad mig angår, så röstade jag vid alla tillfällen mot detsamma.
Men för att återkomma till Utsk:ts motivering, om de skäl få gälla, som bevekt dåvarande riksdag att bifalla förslaget, höra äfven de skäl tagas i betraktande, som Utsk:t sedermera anför.
Utsk:t säger nemligen, att »då grundlagsförändringen öfverlemnades till K.
M:ts stadfästelse, förklarade K.
M:t sig erkänna rigtigheten af den åsigt, som för förslaget läge till grund, men ansåg sig icke dertill kunna lemna samtycke; emedan ett så beskaflädt förhållande till främmande stat anginge hegge rikena, hvarföre ett sådant stadgande icke borde intagas i grundlagen förr än så äfven kunde ske i Riksakten, och ville K.
M:t sålunda taga detta ämne i vidare öfvervägande, i sammanhang med Riks-aktens revision.
Då detta skäl ännu fortfar, så hör äfven K.
M:ts svar få gälla till dess den omtalade förändringen af Riks-akten kommer till stånd.
Jag anser sålunda att det vore mindre grannlaga, om den andra Statsrnagten på nytt skulle upprepa denna anhållan.
Jag tror icke heller att man behöfver vara så ängslig för att det skall regna främmande kronor, att man derföre skulle behöfva vidtaga några försigtighetsmått.
Afven måste jag ogilla den tidpunkt, hvarunder frågan blifvit väckt; det kunde lia' gått an på den tiden Skandinavismen var i fråga under lyckliga förhållanden, men det är icke ädelt just nu, då vår broder ligger blödande.
Jag yrkar afslag å [Jtsk:ts förslag.
Jag vill icke bestrida att en sådan handling af Konungen, som att antaga ett främmande lands krona, är af så stor vigt att representationens samtycke bör dertill fordras, samt att således en bestämmelse, sådan som den här föreslagna, lämpligen kunnat i R.
F. införas, men jag anser icke rätt att R.
St:r nu ånyo besluta ett sådant tillägg och det derföre att då R.
St:r förra gången begärde införandet deraf, förklarade K.
M:t att han ansåg sin pligt mot sitt andra rike förhindra dess antagande förr än samma stadgande äfven kunde införas i den för båda rikena gemensamma riksakten.
Man må vara af olika mening om denna Konungens uppfattning af sin ställning till sitt andra rike, men man är skyldig denna uppfattning så mycken aktning, att man icke upprepar sin framställning förrän det visat sig att hinder möter för stadgandets införande i Riksakten, och detta så mycket mera som Konungen sagt att en revision af Riksakten skall ega rum, samt att en komité är nedsatt för dess åvägabringande.
Om det visar Den 4 April e. in. 45 sig att frågan der icke blifver upptagen eller om saken eljest icke blifver föremål för någon åtgärd, kan det vara lämpligt att åter föreslå bestämmelsens införande i Sveriges grundlag, men derförinnan kan jag icke med min röst biträda förslaget derom.
Frågan synes mig icke heller vara af så stor praktisk vigt, att något brådskande dermed är behöfligt, emedan stadgandet i 39:de §:n R. F., att Konungen, så länge han vistas utom Sverige och Norge, icke har rätt att med rikets styrelse taga befattning, måste utgöra ett hinder för Konungen att antaga ett annat lands krona.
Han skulle nemligen, sä snart han besökte sitt nya rike, nödgas att lemna sin konungsliga makt bär i riket och ingen rådgifvare, som tillstyrkt ett steg, hvarigenom ett emot den monarkiska principen så stridande förhållande blefve nödvändigt och ofta återkomme, skulle kunna anses hafva i sitt råd iakttagit rikets sannskyldiga nytta.
I anledning af hvad som är yttradt derom att Prins af det Kongl.
Svenska Huset enligt 8:de §:n Succesions-ordningen ej må utan Konungens och Ständernas medgifvande blifva regerande Furste af utländsk stat, vill jag blott erinra att samma §. för öfverträdelse af hvad deruti är bestämdt, jemväl stadgar en påföljd, under det att någon påföljd för Konungen personligen hvarken är ifrågasatt eller kan ifrågasättas.
På dessa skäl anhåller jag om propos. på afslag å (Jtsk:ts förslag.
Ehuru jag icke sjelf varit närvarande från början af diskussionen, har jag likväl erlärit, att ingen talare bestridt rigtigheten af den princip, att Konungen icke må utan den konstitutionella representationens samtycke, ega rätt emottaga regeringen öfver ett annat folk och land, samt att ett sådant stadgande bör ega sin plats i grundlagen.
Om det således erkännes att vår R.
F. i detta hänseende är ofullständig, måste det ock vara både rigtigt och behöfligt att afhjelpa denna brist.
Man har sagt, att erfarenheten icke ådagalagt ett sådant behof.
Men grundlagar stiftas icke blött för det närvarande ögonblicket, utan läst heldre för framtiden.
Och denna är alltid oviss.
I öfrigt föreställer jag mig, att sedan lång tid tillbaka det icke funnits större anledningar än just nu, att ett anbud skulle kunna ske till Sveriges Konung att tillika öfvertaga regeringsbördan i ett närbeläget land; och det vore val då allt skäl att hvarje möjlighet undanröjdes för antagandet af ett sådant anbud, utan att Svenska folkets representanter derom vore ense.
Långt ifrån att vara olämplig, är således efter min tanke just den nuvarande tidpunkten särdeles lämplig för det väckta förslaget.
M:t år 1863 vägrade sanktion å enahanda af alla fyra RiksStånden antagna förslag, bar Konung Fredrik den VII ännu Danmarks krona.
Någon fara stod således då icke för dörren.
Vi veta likväl alla, Mina Hrr! huru förhållandena sedermera gestaltat sig i grannriket.
För hvar och en som följt dessa, kan det icke vara en hemlighet, alt der finnes 46 Den 4 April e. m. ett ganska oroligt Skandinaviskt parti, som, ur synpunkten af Danmarks skydd och fördel, arbetar på en förening med Sverige.
Jag ifrågasätter visserljgen icke, att K.
M:ls nuvarande rådgifvare komme att tillstyrka ett möjligen skeende anbud i denna rigtning.
Men rådkammaren kan lätt förändras till sin personal och om dit inkallades män med t. ex. likartade ultra Skandinaviska tänkesätt, som en talare på f. m„ hvilken icke aktade för rof att, för Danmarks skull och den förmenta stamförvandskapen, inveckla Sverige i krig och örlog med halfva Europa, är det utan tvifvel mycken lära viirdt att en sådan rådkammare tillstyrkte Konungen att äfven utan riksdagens hörande sätta Danmarks krona på sitt hufvud och förena detta land med Sverige på samma sätt som för 50 år sedan egde rum med Norge utan R.
Stms förutgångna samtycke dertill.
Sannt är visserligen, att sådana rådgifvare äfventyrade att ställas under Riksrätt, men detta gjorde icke gerningen ogjord och bevisar således icke obehöfligheten af ett stadgande i grundlagen, som på förhand förvandlar ett dylikt fördrag mellan Konungen af Sverige och ett annat Iand till en nullitet, såvida riksdagen icke dertill samtyckt.
Det är redan, på sätt Ulsk:t säger, flere riksdagar sedan denna fråga först väcktes, och den har två gånger vunnit bifall af detta Stånd.
Jag tror äfven att detta förslag hvilar på fullkomligt riktig grund, ty det kan icke vara annat än ett billigt anspråk af ett folk att få för sig behålla den Konung, åt hvilken det anförtrott ledningen af sina öden, äfvensom det torde medgifvas att ett sådant folks anspråk på att icke blifva förvandlade till ett appendix åt ett annat land hvilar på lika billig grund.
Jag tyckte att någon talare yttrade sig om Polens förening med annat land.
Var det föreningen med Sverige han menade, så vågar jag påstå att Sveriges lycka häraf var ganska måttlig, liksom förhållandet äfven var då Fredrik den I, såsom Sveriges Konung, äfven var regerande Furste i Hessen.
Men då det blifvit sagdt att numera inga anbud skulle kunna komma, som kunde vara lockande, vill jag icke i detta fall inlåta mig på gissningarnes område.
Jag vill endast tala om hvad, som enligt min åsigt är med Sveriges rätt och ära och med dess fördel öfverensstämmande, och det är att Sveriges Konung i främsta rummet är Konung här, och endast här, och icke dessutom, utan Sveriges medgifvande, utöfvar styrelsen i något annat land, hvartill Sverige kunde blifva blott ett bihang.
Som ett skäl hvarföre denna framställning icke nu borde göras, har man åberopat det afslag K.
M:t gjorde vid förra riksdagen.
Om skälen härför varit sådana att man, enligt min uppfattning, bort böja sig för desamma, skulle äfven jag ansett att man icke nu bort förnya detta förslag.
Men frågan är numera icke densamma.
Det är nemligen icke fråga om att förbjuda Norges Konung att mottaga så många kronor, som Den 4 April e. m. 47 helst, utan här talas endast om Sveriges Konung, och ett stadgande i detta fall synes mig böra ega sin plats i vår grundlag.
Vi veta att Riksakten icke är grundlag, utan om R.
St:r göra en framställning till K. M:t, kan han sedan, om han så lör godt finner, göra en framställa!) härom till Norges storting samt sedan, i händelse af dess bifall, inrymma detsamma i Riksakten.
Vidare har man framdragit såsom skäl mot detta förslag, att frågan är öfverlemnad till Unions-komitén; men vi veta alla huru ovisst det är, när dess arbeten kunna blifva afslutade och huru länge den förra hållit på att öfverlägga, utan att komma till något slut, och om man anser saken vara af vigt, tror jag icke att man på detta skäl bör förkasta förslaget.
En annan talare har ansett förslaget obehöflig!, derföre att en sådan händelse icke skulle kunna inträffa.
Det ligger icke i vår makt att förutse kommande händelser, men om — då Sverige 1809 anförtrodde sina öden åt Carl XIII — om, säger jag, den värde talaren då blifvit tillfrågad, om han ansåg att något annat land skulle velat tillegna sig Sveriges då utvalda Konung, så tror jag icke att han skulle ansett något sådant vara att befara.
Ytterligare har man såsom en brist i förslaget anmärkt att någon påföljd icke finnes föreskrifven.
Sådant behöfves icke heller, ty dels är Konungens person oantastelig och dels är grundlagens (öreskrift tydlig i hvad som iakttagas bör mot de Konungens rådgifvare, som icke tillse att rikets grundlagar hållas i helgd.
Då jag således anser förslaget vara både nödigt och nyttigt, och då R. o. Ad. vid flera föreg:de riksdagar godkänt detsamma, tror jag att R. o. Ad. äfven nu har skäl att bifalla det framställda förslaget, hvarom jag får anhålla om propos.
Jag har vid föreg:de tillfällen yttrat mig om ett likartadt förslag och måste äfven nu säga några ord.
Man må hysa hvilken tanke som helst om behofvet af det ifrågaställa stadgandet, så måste man erkänna att detta förslag står i strid med våra konstitutionella förhållanden till Norge.
Man har nyss åberopat att Riksakten icke är grundlag.
Den är likväl ett fördrag att Konungen i Sverige äfven skall vara Konung i Norge, och att i vår grundlag införa ett stadgande, som står i strid härmed, anser jag orimligt.
Om detta stadgande infördes i grundlagen, skulle vid ett tronombyte Konungens rätt att mottaga Norges krona göras beroende af Svenska riksdagens samtycke.
Ensamt detta bör, då något undantag för Norge icke skett, utgöra ett hinder för förslagets antagande.
Och derföre måste jag påyrka detsammas förkastande.
(Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt.)
Jag begärde ordet med anledning af Frih. Alströmers yttrande.
Han tyckes hafva kommit till den slut - 48 Den 4 April e. m. satsen att Konungen i Sverige icke vidare skulle kunna vara Konung i Norge, om det nu föredragna förslaget blir lag.
Jag förstår icke logiken i denna tankegång.
Det är visserligen sannt att om Konungen icke redan vore Konung i Norge, han icke hädanefter skulle ega mottaga Norges krona, innan Sveriges riksdag dertill lemnat sitt bifall, men då R.
St:r genom Riksakten förklarat att Sverige och Norge med deri stadgade vilkor äro förenade under en Konung, så förstår jag icke hvarifrån Frih.
Alströmer hemtar sina farhågor i detta hänseende.
En värd talare har sagt att omständigheterna äro olika nu mot då riksdagen sist fattade detta beslut, emedan K.
M:t sedermera förklarat sig gilla R.
St:rs åsigt, men vägrat sin sanktion ensamt af det skäl att enahanda stadgande borde samtidigt in föras i Norska grundlagen eller Riksakten.
Jag deremot kan icke finna annat än att ett sådant skäl för afslag snarare talar för än emot, enär det skulle göra Sveriges beslut i denna del beroende af Norge.
Man har sagt att utlåtande i ämnet först borde inväntas från den komité, som är nedsatt lör Riksaktens revision, men, utom att det vore temligen förödmjukande för Sveriges representation att rätta sig efter Norges beslut, så vet jag icke heller huru långt komiténs arbeten äro framskridna.
Jag betviflar för öfrigt att frågan härom är till komiterade framställd och vet således icke heller om den ens kommer under deras pröfning.
Men om så ock sker, tror jag icke att förslaget der från Norges sida vinner sympatier, hvarföre jag anser oss böra begagna detta tillfälle för att på sitt sätt moraliter förmå äfven Norrmännen att äska införandet af ett sådant förslag i sin grundlag.
Jag fortfar således i min anhållan örn bifall.
I afseende på nyttan och nödvändigheten af detta förslag är jag af olika tanke med motionären, och tror äfven i motsats emot honom att tidpunkten för detsamma är mindre lämplig nu, än då det först framställdes.
Då fanns nemi. utsigt för att en tron snart skulle blifva ledig för ett närbeslägtadt folk, men så är icke förhållandet nu, ty den enda, som för närv:de står tom, tror jag icke vara af den lockande beskaffenhet att böra föranleda till en Svensk grundlagsförändring.
Hvad sjelfva förslaget angår, så hyser jag betänklighet mot detsamma, egentligen af ett skäl, som redan blifvit anfördt af Hr von Ehrenheim, men som Konst.-Utsk:ts ordförande leinnat utan all uppmärksamhet; hvarföre jag nu finner mig föranlåten att upprepa detsamma.
Det är nemi. en grundsats i vår Statsrätt, att den ena statsmaktens rättigheter icke äro beroende af de skyldigheter, den har mot den andra.
Grundlagen har icke karakteren af ett aftal emellan Konung och folk.
Vi hafva visserligen haft Kouungaförsäkringar, som stadgat att Konungen skulle lemna tronen under vissa förhållanden, men någon sådan finnes lyckligtvis
Den 4 April e. ra.
49 lyckligtvis icke i den nuvarande.
Deri ligger grunden hvarföre, på sätt Hr von Ehrenheim anmärkt, något äfventyr icke finnes i den föreslagna §m utsatt lör det åsyftade förbudets öfverträdande, och den anmärkta omständigheten gör, att ett sådant äfventyr ej heller kari med bibehållande af den Svenska statsrättens väsendtliga karakter stadgas.
Jag har emellertid lärt mig att, då man stiftar en lag, måste man älven hafva garanti för att densamma efterlefves, och, der detta vilkor ej kan uppfyllas, blir lagstiftningen opraktisk.
Mörner har sagt att denna garanti skulle ligga deri att rådgifvarne ieke kunde tillstyrka Konungen att mot grundlagens bud antaga en annan krona, om sådan erbjödes.
Detta påstående tror jag har det felet att Konungen icke vid möjliga underhandlingar med en främmande nation om öfvertagande af dess krona, kati tvingas att ens meddela sig med sina Svenska rådgifvare.
Förslagets grundfel ligger deruti att det innehåller ett förbud, rigtadt emot Konungen.
Jag vet väl att grundlagarne redan innehålla ett stadgande af denna art, nemi. R.
F:s 2:dra §, som säger att Konungen skall vara af den rena evangeliska läran; och ej heller innehåller någon påföljd för en öfverträdelse.
Men detta exempel torde ej lörtjena efterföljd, och då jag icke finnér skäl att i grundlagen införa nya stadganden, som sakna ali praktisk betydelse, får jag anhålla om afslag å detta Betänk.
Det var då Frih.
Alströmer hade ordet, som jag anmälde mig.
Jag kan nemi. icke fatta hans betänkligheter, då det för honom, som lör alla, bör vara en nogsamt känd sak att Riksdagen lemnade sitt samtycke att Konungen skulle blifva Konung i Norge.