Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. enhälligt deri instämt, skulle det innefatta en svaghet, för hvilken en hvar borde blygas och framtiden hafva rätt att fördöma oss, om vi med öppna ögon på en gång förtidigt öfvergåfve hoppet att i utrikes vexelstadgan fä nödiga rättelser vidtagna, till en liten motvigt åt de resullater af riksdagens strypsystem, som hota förstöra landet, och tillika låta den grundsats vinna offentlig sanction, att lag för vexlar, dragna emellan Sverige och utrikes orter, vore ett oeconom i sk t ärende.
Genom min motion skulle också jag, oansedt den Jilia fördelen af inrikes vexlar (hvilken fördel närmare skall i det följande bestämmas till sin ringhet), hafva åstadkommit ej allena ingen vinst för våra mindre köpmän, hvilka icke mi få acceptera en vexel af utrikes man i Svenskt mynt på längre betalningstid än antingen 3 dagars sigt eller i4 dagai från utgifvandet, utan fastmer skulle den hafva varit närmaste anledn. till en nära nog formlig afsägelse af R.
St:s lagstiftningsrätt, ja, till ett slag af knapphändig grundlagsändring, för hvilken jag hoppas ingen vid närmare eftersinnande lärer förtänka mig att ej hafva velat ådraga mig moraliskt ansvar, om jag också får uppbära det att hafva vållat riksdagens förlängande.
Det torde härnäst anses vara min skyldighet att söka uppstalla en rationel definition på hvad för allm. civillag anses bör, efter någon definition icke derom står att inhemta i 87 § Reg.F. Lagstiftaren måtte hafva ansett saken så klar, hvilunde på det oförvillade menniskobegreppet, att ingen definition deröfver behöfdes.
Man tänke sig endast, att i den mån samhällen utbildade sig och inbördes reglor för sammanlefnaden blefve ej allena erkända såsom nyttiga, utan med hvar dag utsträckte sin tillämplighet, så öfvergick hvad som i början var ett enskildt tillfälligt stadgande lill egenskapen af allm. lag.
Ett folk, som skall anses fortskrida på civilisationens bana, ökar således hellre, än minskar; sina allmänna lagar; ty sådant ådagalägger, att hvad som rätt är eller så betraktats blott i vissa fall fått en allmännare utsträckning och yttermera stadga, och blir således ett prof derpå, att äfven samhället vinner i stadga.
Ingen annan rationel skillnad kan tänkas emellan allm, civil- och oeconomisk la^, än den större allmänligheten, till såväl personer som lid'och derpå grundade större grad af stadga; ty D eli 14 Maj. oeconomisk är i ordets vidsträcktaste bemärkelse all lag, som rörer enskildas icke criminella förhållanden.
Några exempel kunna upplysa härom, äfvensom att vissa föremål ingått och åter utgått ur våra gamla lagbalkar, ja, äfven med förändring till namn, utan att man deraf förnuftsenlig! kan draga den slutsats, att de oföränderligen skola betraktas såsom varande af oeconomisk natur i den strängare meningen.
Det var t. ex. i Sverige före 1734 års lag en tid, då concurs måtte varit lika okänd till sak som till namn.
Vid nämnde period var dock saken så utvecklad och allmän vorden, att 16 cap.
Hand.bm fick upptaga föreskrifter, huru sådana mål skulle behandlas.
Med förbigående af hvad som passerade deremellan till 1798 anmärkes blott, att då utkom en lagstiftningsproduct, som fick namn af förnyad concursstadga; men år 1818 utkom en ny, med namn af concurslag.
Om det nu kan visas, att äldsta tidens lag stiftande magter i oeconomisk väg, d. ä. för vissa uppkomna fall, stiftat en författning, en slags lex in casu (ty sådana äro de s. k. oeconomiska lagarna), kan någon deraf rimligen vilja bevisa, att icke concurslag är och bör vara en civillag?
En simpel brotaxa, som nu är och troligen everldeligen här i landet måste blifva föremål för oeconomisk lagstiftning, emedan det är föga tänkbart, att alla broar kunna blifva lika och ali byggnadskostnad enahanda, skulle oell borde likväl upphöjas till lag i ett land, der en sådan alI— mänlighet inträffade.
Sträfvandet att få lag för bankväsende och för allt, som behöfver stadgar, torde således få anses för ett värdigt sträfvande, hvars motsats det är att reducera de lagar, som redan finnas, till classen af ephemera.
All mänlighet och större grad af orubblighet äro således hufvuddragen i en definition på civillag till skilluad från oeconomisk.
Bör nu icke denna allmänlighet och grad af orubblighet gälla lika för utländningen som för den inländslce mannen i ett land, som vill erkänna allm. folkrätt?
Huru längesedan är det icke, som våra civila lagar gifvit åt utländningen en med inhemska män lika allm. och orubblig arfsrätt och rätt att drifva köpenskap, fastän lagen till qualitet och quantitet deri gjort inskränkningar?
Huru länge hafva ej, såsom en inkräktning på den fordna vandalismen, våra executiva lagar erkänt en lika helig äganderätt för utländska män inom Sverige, som dem vi äga hos andra hyfsade nationer?
Gäller ej executionsstadgan äfven för utländningen, och hvad är en vexellag annat än en slags executionsstadga i vissa determinerade fall?
Kan något exempel gifvas derpå, att hos någon handlande nation vexellagarna blifvit i ringaste grad formligen suspenderade, eller att åtskillnad är gjord emellan utrikes och inländsk mans rätt?
Jag har icke varit i stånd att upptäcka det.
Väl är det sannt, att i England finnes ett särskildt statut för utrikes och ett annat för inrikes vexlar; men i detta land, der in - Den i/} M a j. i43 gen egentlig codification finnes, der liela civila lagen äfvensom den oeconomiska måste uppsökas i lö'sa stadgar, tillkomna tid efter annan, skulle man likväl icke vilja erkänna, att statutet för utrikes vexlar är mera lättrubbligt, att jag så må säga, än det för inrikes.
Samma Parlaments- och Konungamagt har dessutom gifvit båda sitt ursprung, och Engelska folket lärer icke tillåta, att den förra blir en leksak i händerna på statssecreterarne för utrikes eller handelsalfärerna.
Jag har hittills sökt egentligen visa, att utrikes vexellag icke bör vara en oeconomisk lag, i den mening 89 § Reg.F. omförmäler, och jag kunde tillägga, att det måste förefalla främmande för hvarje med våra lagar bevandrad person, huru det ens kan ifrågasättas, att en lag, som bestämmer allmänna rätts- och processuella förhållanden, icke skulle lika såväl som executionsstadgan vara af civillags natur, samt huru, när den medgifves vara så för inrikes transaclioner, förhållandet skulle förändras för en utrikes vexelstadga eller lag, skiljd från alla mäklare-ordningar?
Det åligger mig nu i korthet erinra med åberopande af 1671 och 1748 års stadgar samt förordningarna af 1734, 1746 och 1762, att R.
St., äfven under olika regeringsformer och epoker ända till 1798, städse deltagit i lagstiftningen om vexlar, så in- som utrikes.
Att Svenska folket år 1798 fick emottaga lag af den nära nog enväldige Konungen är ett undantag, som ingen nu torde vilja åberopa såsom skäl för det efter 1809 Statsmagterna emellan inträdda nya förhållande.
Sedan dess hafva väl R.
St. år i8i5 eller 1816 i und. anhållit hos H. M. Konungen, att han täcktes låta utarbeta ett nytt lagförslag för vexelförhållande; men något öfverlemnande af deras lagstiftningsrätt har jag utur det omnämnda riksdagsbeslutet icke kunnat inhemta; men sannt är, att år 1816 d. 7 Aug., under K.
Carl XIII:s regering och intill d. i3 Juli 1818, bröts isen till en lagstiftning, hvarom jag länge byst dea öfvertygelse, att den icke var enlig med grundlagen.
Sannt är äfven, att Ständerna, långt ifrån att reclamera sin andel deri, läto bero vid de åtgärder af snörpning, hvaraf denna utgjorde en till systemet hörande del.
Märkvärdigt är likväl, att, utom okunnigheten om vårt nya statsskick, äfven andra orsaker gjort det nära nog likgiltigt, hurudana lagar för utrikes vexelrörelsen varit under den tid, Sverige icke ägt något fixt mynt.
Endast ett slags vexlar hafva kunnat under denna mellantid existera, nemi. sådana, som af Svensk man drogos på utländsk i utländskt mynt och vice versa.
Samtliga K. förordningar intill och med 1828 hafva också varit till sin natur nästan enbart mäklareordningar eller stadgar, utgifna för att styra coursen.
Att alla dessa författningar endast ländt agiotöi-erne till vinst är en känd sak, och de hafva hvarken kunnat förhindra myntvärdets vackling eller upprätthålla en på verk - >44 Den 14 Maj. lig handel stödd vexelrörelse, så långe fixt myntvärde utan silfvervexling i Banken var en omöjlighet.
Man har således låtit sig nöja och vänlat på det nya förslag, som CommerceCollegium från 1816 till i833 bearbetat.
Hurudant förslagets beskaffenhet är, vill jag ej nu omorda mer, än att till detsamma hänvisa Hr Stuarts nya motion, som jag äfven i förra plenum begärde på bordet och nu med denna erinran lill LagUtsk. får beledsaga, i fall R. o. Ad., emot förmodan, skulle vilja remittera den; men ifråga om ömsesidig grundlaglig rätt till lagstiftning är det väl uppenbart, huru dermed förhåller sig.
Till dem, som skulle vilja påstå eller hafva påstått, att R.
St., genom sitt förslag till ny vexellag för ut- och inrikes vexlar, velat inkräkta på Konungens lagstiftningsrätt, ber jag att få fråga: om sådan rätt i ett ämne som detta, af klar civillags natur, kan uppkomma genom en af en framliden Regeringspersonal begången opåtald öfverträdelse af grundlag?
Ett prejudicat var väl aldrig rättsenligt ansedt lika med lag, och bör minst vara så, när det befinnes oriktigt i grundsats.
Men ännu återstår för mig en utveckling om tillämpligheten af en pur inrikes vexellag, som jag hoppas skall dels försona mig med dem, som äro oroliga för det jag soker lägga hinder i vägen för den nya K. proposm, dels visa, att tvisterna om hvad som är eller skall anses för en inrikes vexel, till skillnad från en utrikes, kunna blifva nära nog lika många sorn sjelfva vexlarna.
Ponera, att en Göteborgare skeppat spik till Malmö.
Han begifven sig dit, och hans vän, sorn köpt spiken, följer honom öfver sundet på en lustfart till Köpenhamn.
Medan de äro der, uppgöra de tillsammans sin affär på det sätt, att Götheborgaren drar en vexel på 8 dagars sigt i Svenskt b:co på Malmöboen, som lofvar acceptera den, dock icke förr än han, återvänd till Malmö, får vexeln der presenterad.
Götheborgaren, med fullt förtroende till sin man, reser vidare till continenten, men affärdar dessförinnan primavexeln till Malmö för att accepteras, och secundavexeln (med påskrift att primavexeln finnes accepterad i Malmö hos en annan vän) går med omgående post till Götheborg.
Secundavexeln endosseras, löper genom flera händer och städer inrikes; men när den skall i Malmö betalas, så befinnes, att Malmöboen icke accepterat primavexeln, utan gjort invändning, att, enligt dess datum och dragningsort, den är en utrikes vexel (”dragen emellan utrikes ort och Sverige”), den han hvarken vågat acceptera eller inlösa, af fruktan att, enligt K. kungörelsen d. 7
Maj 1817, få plikta hela vexelns belopp.
Hvad skall domaren säga härom?
Är icke vexeln en utrikes vexel, ehuru hela transactionen rört inländska män och inländskt mynt?
Att den fingerade
Malmöbon var en slipad karl är klart; men skall Götheborgaren, som mistat sitt vexelbelopp, äfven plikta lika myc - \
Den 14 M a j. mycket för det lian dragit utrikes vexel på 8 dagars sigt?
Flera sådana exempel kunde anföras.
Då nu den mindre lagkunniga allmänheten icke skulle begripa grunden för en sådan rättvisa, så behöfdes icke mer än ett par dylika händelser för alt fullkomligt förbrylla bjernorna, och på många är skulle ingen våga taga en inrikes vexel i hand, af rädsla att den möjligen kunde vara en utrikes.
På alla dessa skäl vågar jag tro, att H. LagTJtsk. rättar ett fel, som detta Utsk. med II.
St. får dela, att nemi.
rÖrtde sammanbindningen af in- och utrikes vexellagen icke hafva tillräckligen motiverat sitt förra betänk, och den derpå uppgjorda und. skrifvelsen till K. M.
Då förslaget i öfrigt icke behöfver väsendtligen rubbas, sådant det i den nåd. propos:n förekommer, så hyser jag den förhoppning, att saken återkommer i dess rätta skick, hvarur endast missförstånd och brist på motivering kunnat den försätta.
I de anmärkn:r, som den siste värde talaren gjort vid K.
M:s nåd. propos., kan jag för min del icke instämma, och då jag går att dervid fästa några erinringar, skall jag åtminstone söka den förtjenst att icke genom sjelfva vidlyftigheten blifva missförstådd; jag skall icke sätta R. o. Ad:s tålamod på ett så starkt prof som det, hvarför Ståndets tålamod nyss varit utsatt.
Den värde ledamot, som nu yttrat sig, har hållit sig först vid formen, och jag skall göra detsamma.
Jag får då erinra den värde ledamoten derom, att vår grundlag bjuder, att StatsRådels och Högste
Domstolens yttranden skola medfölja K. proposrr, men icke K. M:s nåd. svar på R.
St:s und. framställe:!-.
För det andra får jag fästa uppmärksamhet dervid, att K.
M:s på rikssalen afgifna negativa svar äro i grundlagen antagna såsom muntliga, och detta ger mig en tillfredsställande förklaring på orsaken, hvarföre K.
M:s ifrågavar. nåd. svar icke är contrasigneradt.
I hufvudsaken hade jag ändtligen, efter en timmas väntan, det nöjet att få höra, hvad den varde talaren ville.
Häri ville nemi., att LagUtsk,. skulle skrifva en väl sammansatt vederläggning af K. M:s ptopos.; men, mina
Hrr, låtom oss eftersinna, hvad K.
M. sagt i denna propos.
Han har gillat den af R.
St. föreslagna inrikes vexelstadga!! till den gl ad, att han förklarat, att han proponerar den alldeles sådan, som R.
St. föreslagit den; och hvad den yttre vexelstadgan angar, säger K. M , att lian vill, så fort sorn möjligt, åstadkomma en ny stadga och dervid göra afseende på R.
St.‘s und. framställning.
Hvad utgör då föremålet för det, jag vill icke säga, klander, men lidande, som den siste talaren tyckes hafva erfarit, då han läste K. 3Yl:s propos.?
M. med bestämda ord yttrat sig, att som R.
St. sammanslagit den inre vexelstadgan med den 29.
H. ,9 i46
Den 14 Maj. yttre, men K.
M. ansåg den yttre icke vara af natur att efter Reg.F:s 87 § behandlas, så gjorde K. M. en fördelning af R.
St:s förslag, hvilka sista ord vilja säga detsamma, sorn om K.
M. yttrat:
Som ni gått in uti min oeconomiska lagstiftningsrätt, så vill jag väl göra afseende på hvad ni begärt, men jag vill icke afstå från mitt prerogativ.
Nå väl, sedan K. M. sagt, att detta är hans åsigt, kan väl LagUtsk., kan väl Riddarhuset blifva domare öfver hans omdöme?
Om den värde ledamoten finnér något fel häri vara begånget, må han då vända sig till Constit.Utsk. och der anklaga Konungens rådgifvare, eller skaffa sig underrättelse om deras tillstyrkanden; men omöjligen kan han inom sig hysa den tanken, att LagUtsk. eller R. o. Ad., eller ens R.
St. gemensamt, skvdle kunna säga, att K. M. i sin propos. har orätt.
Om Hr Gr. behandlar denna propos. så, som den enligt hans framställning måste behandlas, eller såsom en constitutionel fråga, så frågar jag, huru den ena Statsmagten kunde afgöra den andra Statsmagtens rätt.
Något sådant kan visserligen icke ske.
Jag kan således icke finna , att Hr Gris anförande förtjenar något afseende, hvarföre jag begär propos. till remiss helt simpelt och väntar mig, att LagUtsk.
, som måtte dela vår önskan, att ändamålet må vinnas, äfven skall gå den genaste vägen dertill, som är att nu yttra sig öfver den del af frågan, hvilken är återförvisad till R.
St., emedan det är allt, hvad Utsk. lagligen kan yttra sig öfver.
I öfrigt har den värde talaren framställt en förvillelse, som jag ber att få rätta.
Han har sagt, att skillnaden emellan civil och ceconomisk lagstiftning skall vara så allmänt känd; men jag vet icke, hvarifrån han tager detta påstående.
Om man går till rätta principen, så blir denna skillnad lätt känd genom principens tillämpning; men icke blir den känd derföre, att en ledamot tror sig känna denna skillnad bättre än andra.
Jag skall framställa den princip, hvarefter skillnaden i alla tider varit känd; den är nemi., att alla de lagar, som innefattas inom permarna af 1734 års lagbok, äro att anse såsom civillag, och att det, som ligger derutom, ansetts tillhöra antingen kyrkolagen, krigslagen eller ceconomiska lagen.
Denna princip har blifvit följd hittills, och oin Hr Gr. behagar använda den, skall han finna densamma tillräckligt upplysande.
I alla fall återgår jag till den erinran, att det hvarken är LagUtsk., R. o. Ad. eiler ens samtliga RiksSt:n, sorn hafva att afgöra, huruvida K.
M:s åsigt är riktig eller icke.
Jag var frånvar. i det ögonblick, då den värde talare, som först yttrade sig i detta ämne, började uppläsningen af sitt anförande.
Man har sagt mig, att detta började med anmärkn:r mot formen af målets behandling och mot formen af de handkr, som Pen i4 Maj.
M7 ligga på R. o. Ad:s bord.
Enär jag sålunda icke afhört hela detta anförande, och möjligen kan hafva orätt uppfattat den berättelse om Hr Gr:s yttrande, som blifvit mig lemnad, ber jag R. o. Ad. på förhand att benäget ursägta, om jag i något fall skulle misstaga mig om hvad han anfört.
Hr Gr. lärer till en början hafva anmärkt, att K.
M:s på rikssalen afgifna nåd. svar icke varit constrasigneradt.
Boye redan upplyst, får jag äran i R. o.
Ad:s minne återkalla det städse iakttagna bruket, att K.
M:s nåd. tal aldrig contrasigneras.
Ingen uraktlåtenhet har således härvid blifvit begången.
K. M. anses nemi. sjelf hafva uppläst dessa tal, ehuru K. M., på sätt Riksd.Ordn. medgifver, kan åt Hr Statsministern för utrikes ärenderna uppdraga desammas uppläsning.
Orsaken, hvarföre tal, som af K.
M. sjelf uppläsas, icke kunna eller böra vara contrasignerade, torde icke erfordra någon ytterligare utläggning.
Hr Gr. skall dernäst hafva anmärkt, att K.
M:s nåd. tal icke af något prot utdr. varit åtföljd t.
Prot.utdr. åtfölja aldrig K. M:s nåd. tal till R.
St. på rikssalen, och således är ej heller i detta afseende någon uraktlåtenhet begången.
Riksd.Ordn. stadgar i 27 §, att K.
Mls nåd. proposlr skola vara åtföljda af StatsRådets, och i vissa fall äfven af Högsta Domstolens yttranden.
Prot. finnas der icke ens nämnda; men det lämpligaste, sättet att constatera hvad som varit
Statsrådets yttranden är genom ett justeradt prot., och af sådan orsak åtföljas vanligen K.
M:s nåd. proposlr af prot., ehuru, om något annat, lika lagligt sätt begagnades att meddela StatsRådets tankar, formen af prot:s biläggande ej vore nödvändig.
Det är ganska lätt att veta orsaken, hvarföre Hr Gr. önskat, att ett prot. här varit följaktigt.
Han ville nemi. derigenom bereda sig tillfälle att känna de rådgifvande åtgärder, som föregått K.
Dessa åtgärder, mina Hrr, blifva föremål för ett kommande Constit.Utskts pröfning, men kunna aldrig blifva föremål för R. o. Adis öfverläggning i nafvar, stund eller i frågans nuvar. stadium.
Jag ber att i detta afseende få fästa uppmärksamheten på Riksd.- Ordnls 48 §•
Bland de 4 föredragningsämnen, som der omtalas, finner sig icke K. M:s nåd. tal.
Derom torde ej på detta rum kunna debatteras, fastän mycket väl i sinom tid bär kan komma att öfverläggas om de rådgifvande åtgärder, som föregått K.
M:s nåd. beslut, uttryckt i Dess tal på liksdagen.
Sedan jag nu yttrat mig om formen, tvekar jag verkligen, om jag bör vidröra, hvad Hr Gr. anfört om K. M:s på R. o. Adis bord hvilande nåd. contrapropos.
Hvad Hr Gr. i denna del yttrat, är till den grad sammanstäldt med yttrandena om K.
Mis nåd. tal, hvarom jag tror, att någon öfverläggning här icke kan äga rum, att — jag upprepar det — jag sannerligen tvekar, om jag icke här borde stadna.
Deri 4 Maj, Jag torde likväl få fasta R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att ehuru [748 års vexelstadga visserligen varit af K. M. till R.
St. framställd, samt af R.
St., såsom orden lyda, ”vedertagen,” har sådant icke något egentligt samband med nafvar, förhållande, emedan vi nu endast äga att stalla oss till efterrättelse 1809 års grundlag och hvad som efter dess stiftande tillkommit.
Jag anhåller då till en början att få uppläsa en period ur R.
St:s und. skrifvelse till K. M. af d. 7 Aug. 1815.
Den lyder, som följer: ”R.
St. fa ”yttra den und. önskan, att kunnige och redlige män må af ”E. K. M. i nåder förordnas att granska och öfverse de nu ”gällande författningar, atig:de vexelröresen i Riket, samt i ”und. föreslå de ändringar oell förbättringar i dessa stadgar, ”sorn, efter sednare tiders erfarenhet, kunna finnas lämpliga ”och nödvändiga.”
Det torde häraf vara tydligt, att R.
St. verkligen 181$ måste hafva betraktat målet såsom varande af oeconomisk egenskap.
Orden ”i und. föreslå” torde nemi. icke kunna lämpas på något, som skulle underställas R.
St,, utan mäste hafva afseende på ett föremål, hvaröfver K.
M. ägde att besluta.
För öfrigt vill jag icke ingå med Hr Gr. i någon discussion, huruvida yttre vexelstadgan bör eller icke hör, rationelt tahult, vara föremål för civil eiler oeconomisk lagstiftning; jag har blott velat ådagalägga, att hittills varit så practiseradt, att den varit ansedd och behandlad såsom oeconomisk författning.
Det har äfven af Hr Gr. blifvit 0111- nämndt, att af nuvar, vexelförfattningar hufvudsakligen den af år 1816 behöft betydlig förändring.
Jag vill tro det, och får i detta afseende hänvisa till hvad K. M. i Dess nåd. tal till R.
St. meddelat, nemi. att K.
M. ämnade låta, så snart ske kunde, öfverse dessa författningar och, om jag icke minnes alltför orätt, då jemväl taga i betraktande, hvad R.
St:s förslag innehöll i afseende på lagstiftningen för inrikes vexla!'.
Jag anhåller, att detta yttrande måtte få åtfölja den remiss af K.
M:s nåd. propos , som R. o. Ad. i dag torde komma att besluta, Hr Dalman, Wilh. Fredr.:
Jag bekänner mig vara nog olycklig att lika litet vid detta tillfälle som vid flera föregående under denna riksdag kunna fatta arten och beskaffenheten samt ändamålet med den opposition i sak, sorn Gr.
Frölich påstår sig stå i spetsen för, i motsats till den ändamälslösa opposition i ord och tomma formfrågor, han anser andra ledamöter ådagalägga.
Efter mitt begrepp har jag tvärtom under denna riksdag funnit få anföranden, sorn med mera skäl kunna benämnas ändamälslösa än det, som Gr.
Frölich nu uppläst.
Jag instämmer yäl fullkomligen med Gr.
Frölich deruti, att Konungens rådgifvare, så vida (hvilket jag förmodar) de tillstyrkt K.
M. att anse frågan om utrikes ve.xlär såsom hörande till den oeconomiska lag - Den if\
Maj. * l‘J stiftningen, lemnat K. M. ett råd, som, efter min öfvertygelse, icke står tillsammans med grundlagen och sorn på våra creditförhållanden kunde blifva af ett ganska vådligt inflytande; men jag tror icke, att det står tillsammans med våra former att här framställa ett sådant klander, och då endast några dagar af riksdagen återstå, lärer det icke för Gr.
Frölich , mer än för någon annan, återstå annat än att vänta till nästa riksdag, för att gifva behöflig luft åt sin opposition.
Jag föreställer mig, att det enda resultat, som kunde blifva följden af upptagandet utaf Gr.
Frölichs nu framställda anmärknrr, vore ett resultat, som jag åtminstone icke önskar må inträffa, nemi. att riksdagen afblåstes, innan R.
St. hunne afgifva svar på K. M:s contrapropos.
Jag tror icke, att man bör uppoffra det något man fått, för det man ej fått allt; och då K.
M. ännu icke utfärdat någon lag för utrikes veslar, samt Gr.
Frölich lärer haft en personlig erfarenhet deraf, att K.
M. icke illa upptager, utan tvärtom låter öfvertyga sig af sådana anmärkntr, som af personer med Hr Gr:s talanger framställas, så synes det vara att förmoda, det K. M, innan han utfärdar en sådan ny vexellag, jemväl tager under noggrann pröfning, hvad Hr Gr. här framställt och hvilket Hr Gr. sedermera blir i tillfälle att personligen inför K.
M. ytterligare utveckla.
Följden blefve väl den, att vi först vid nästa riksdag finge propos. om en ny utrikes vexelstadga i öfverensstämmelse med Jteg.F:s 87 §; men emot detta dröjsmål torde Hr Gr. så mycket mindre hafva något att anmärka, som Hr Gr. sjelf medgifvit, att den gamla lagstiftningen i ämnet ännu någon tid, utan särdeles olägenhet, kunde bibehållas.
Hvad angår sönderdelningen af förslaget, så är jag af olika tanka med Gr. Frölich.
Jag anser det vara rätt, att lagen för inrikes och utrikes vexlar åtskiljes; ty ostridigt linnes det åtskilliga förhållanden i lagen för utrikes vexlar, som äro af commerciel och ceconomisk natur och sålunda kunna tarfva en förändring annorlunda än i civil lagform, hvilket åter ej är händelsen med frågan om inrikes vexlar.
Jag har således ingenting att erinra deremot, att lagarna för den inrikes och utrikes vexelrörelsen åtskiljas; men jag protesterar emot den generella principen, att anse hela lagstiftningen för utrikes vexlar såsom administrativ.