Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kärast bland sonens jämnåriga är henne Maxe Brentano, som alltjämt bevarar ungdomskänslan för Goethe.
Fru Aja njuter af att ungdomen roar sig hos henne eller skämtar med henne.
Hon vill som Cæsar se glada människor omkring sig; hon hatar själfva orden död och melankoli och tackar Gud för den gåfvan att ännu aldrig någon gått missbelåten ifrån henne.
Men hon vet också orsaken till denna sin lycka, nämligen att hon »höll hjärtligt af alla, unga som gamla, aldrig moraliserade någon, alltid framletade allas bästa sidor och själf gick sin väg fram utan några som helst anspråk!»
Utom fru Ajas mest älskade nöjen – teatern och böckerna – voro äfven hennes klaver, hennes knyppeldyna och hennes schackspel »kära käpphästar» på hvilka dagarna raskt galopperade undan.
De sista åren af hennes lif tillföra henne en stor rikedom.
Till det nya hemmet vid Rossmarkt kommer hennes Maxes dotter, Bettina, en eldsjäl, bräddfylld af den möderneärfda dyrkan för Goethe.
Här sitter den unga på sin egen lilla låga stol vid den gamlas fötter och lockar ur henne alla de anekdoter från Goethes barndom, dem han sedan inflätar i Dichtung und Wahrheit.
Hit ilar Bettina, efter sitt besök 1807 i Weimar, för att hänrycka den gamla genom sina skildringar af sonen och dennes för modern okända värld.
Huru lefvande ser man ej denna tafla; den unga flickan, fin, snabb, behagfull som ett rådjur, med sina svarta ögon sugande orden från fru Ajas läppar, när denna skildrar gudabarnet och gudaynglingen, och den ståtliga fru Aja, med sina brunblå blickar hängande vid Bettinas glödande anlete, medan denna i sin ordning berättar sina upplefvelser! T. ex. huru vid första mötet Goethe smekte Bettinas kind med ett löf, han brutit af vinrankan kring sitt fönster och sade de enkla ord, hvilka – med allt skäl – grepo henne mer än den snillrikaste tanke kunde gjort: »Jag är icke mycket klok, man kan lätt bedraga mig, så däraf skulle du ej ha någon ära!» En karakteristik, i lika hög grad tillämplig på hans mor, hvilken som rena Guds ord upptog allt, Bettina berättade henne – denna förtjusande Bettina, som dock tyvärr hade en alltför liflig fantasi!
Detta har förringat det faktiska värdet i hennes betagande bok, Goethes Briefwechsel mit einem Kinde, där man ej obetingadt kan tro hennes meddelanden om vare sig Goethe eller hans mor.
Så t. ex. är fallet med den gudomligt roliga skildringen af fru Ajas möte med m:me Staël.
Men dessa skildringar äro dock så geniala, så individuellt lefvande, att man svär på deras inre sanning, äfven när forskningen beröfvar en tron på deras objektiva verklighet!
Fru Aja behöll sitt glada lifsmod ännu då »femte akten» – som hon kallar det – är inne.
Trots smärre krämpor är hennes »lynne alltjämt allegro» och vill hon knota ger hon sig själf en läxa i tacksamhet, för »alla de goda dagar lifvet gifvit henne – och därtill hennes Wolfgang!»
Med fullt medvetande och det största lugn mötte hon den 13 september 1808 döden, hvilken stilla och plågfritt släckte hennes sköna lif.
Från sonens födelse – då hennes svärmors rop: Elisabeth, han lefver! väckt hennes modershjärta till lif – hade detta »klappat i stigande hänryckning».
Sonen hade för henne varit lifvets stora innehåll: »Det lif, som den gången berodde på en fläkt, och som sedan befäst sig i tusentals hjärtan, hade i hennes blifvit det enda i världen.»
Så skulle det äfven hafva varit för mången annan mor.
Men det, som gör äretiteln Goethes Mutter till den högsta en kvinna burit, det är att denna mor ej blott födde sonen till världen men att hon med lifvet gaf honom sitt egnaste väsen; att hon därför alltjämt lefver i hans personlighet och i hans verk och sålunda medelbart blifvit till evinnerlig näring för mänskligheten!
Det hus, i hvilket hon njöt sin moderslyckas fullhet, blef 1863 af en kulturell stiftelse återköpt ur enskild ägo.
Och sedan 1884 har man ifrigt samlat tillbaka husets forna tillhörigheter och genom en pietetsfull restaurering gifvit rummen den möjligast trogna likhet med deras utseende under Goethes barndoms- och ungdomstid.
Till denna kunde jag således vid mitt besök verkligen drömma mig tillbaka – under en afundsam och vördnadsfull känsla mot de ljusa väggarna och de vackra rococo-möblerna mellan hvilka den unge Goethe och hans mor rört sig i lefvande lifvet!
När jag åter befann mig ute i storstadens vimmel, syntes mig hela dess rörelse – af stundens varelser för stundens syften – i jämförelse med det lif, hvilket börjat där inne i Goethehaus, såsom en myggdans inför solen!
Vid Frankfurt – den gamle riksstaden och handelsstaden – är ju äfven andra stora personligheters minne fästadt.
Här såg till exempel
Börne dagen; här älskade Hölderlin; här lefde Schopenhauer, här målar ännu Thoma.
Men Frankfurt blir dock egentligen aldrig mer än det redan är, endast genom de tre små orden:
Här föddes Goethe!
Gartenhaus-tiden.
O Weimar! dir fiel ein besonders Loos
Wei Bethlehem in Juda klein und gross . . .
En Goethebekännare, som ögnar på Thüringens karta, ser där ortnamnen stråla, liksom stjärnbildernas synas göra på en himmelsglob.
Här skref Goethe en dikt, där ett kärleksbref; detta landskap besjöng, detta aftecknade han.
Kring Weimar tätna konstellationerna, och den stilla lilla staden blir alltid en vallfartsort för de troende af den kult, hvars omedvetne stiftare Goethe själf är.
Några glimtar af det minnenas skimmer, som hvilar öfver Weimar och dess omnejd, vill jag här söka fasthålla.
Alla veta, att den nyss tjugusexårige Goethe »gick upp som en stjärna i Weimar» den 7 november 1775, året efter Werther, och att därmed börjar den så kallade geniperioden, hvilken han själf betecknat som sagolik.
Han jämför sin själ under dessa år med ett evigt fyrverkeri.
Från morgon till afton gnistrar det öfver de olika sysslor och nöjen, mellan hvilka han jagar.
Till allt medför han den lätthet, han senare kallat den äkta begåfningens kännetecken, och det öfvermått af styrka, som kom honom att synas demoniskt wüthig, gudalikt oförbrännelig, att vara »snille och styrka från hufvud till fot med ett hjärta fullt af känsla, en ande full af eld». »Detta är Goethe eller fan själf», utbrister Gleim, när en för honom obekant ung man i grön jaktrock under ett par timmar låtit en ström af hexameter, jamber och knittelvers, af vilda fantasier och stora tankar, flöda öfver sällskapet, och Wieland svarar:
Båda delarna!
Patriciersonen från Frankfurt uppträdde vid hofvet med den lugna känsla af inre förnämhet, som ej väntade på adelsdiplomet för att veta sig mer än hoffähig.
Wieland skildrar, huru alla i deras krets strax kände att han stod
. . . herrlich und hehr,
Ein echter Geisterkönig, daher,
Und Niemand frägte:
Wer ist denn der?
Wir fühlten beim ersten Blick: »’s war Er!»
Wir fühlten’s mit allen unsern Sinnen
Durch alle Unsere Adern rinnen,
So hat sich nie in Gottes Welt
Ein Menschensohn uns dargestellt.
Was macht’ er nicht aus unsern Seelen?
Wer schmelzt wie er die Lust in Schmerz?
Wer kann so lieblich ängsten und quälen,
In süssen Träumen zerschmelzen das Herz?
Wer au der Seelen innersten Tiefen,
Mit solch’ entzückendem Ungestüm,
Gefühle wecken, die ohne ihn
Uns selbst vorborgen im Dunkel schliefen . . .
Den af Goethe härligt hånade Wieland blir snart så betagen i denna »älskvärdaste af människor», att han kallade sin själ »full af Goethe, som en blomkalk af en daggdroppe».
Med samma förälskade förtjusning, som hans egen mor beskådat honom, då han med hennes röda päls öfver skuldrorna och det bruna håret fladdrande i vinden ilade fram på isen i Frankfurt, blef han betraktad af änkehertiginnan Amalia, när han, med upplöst hår, dansade vilda solodanser i hennes salong.
Samtida skildrare finna ej ord för att beskrifva den stolta, smidiga gestalten, den breda ljusstrålande pannan, den fina, rörliga munnen, men framför allt de stora, ljusfyllda, svarta ögonen, »zaubernde Augen mit Götterblicken», sjunger Wieland, blickar flammande af snille, strålande af löjen, smältande af känsla.
Under dessa lifsberusningens år, dem Goethe skildrat i en enda rad:
Jugend ist Trunkenheit ohne Wein,
ödslade han sitt snille och sitt hjärta vid Weimars lilla hof, så som Buckingham ödslade vid det franska, när han vid hvarje steg lät diamanter falla från sin dräkt, ett gnistrande regn, som kvinnorna trängdes kring honom för att uppfånga.
Goethe hade samma sorglösa lycka af sina krafters blomstring, som den vårliga jorden af sina otaliga sippor, lika liten tanke som den att spara till ett nästa år.
Man kände i Goethes närhet, »att han icke kunde vara annorlunda; att han måste utveckla sin natur ur sig själf, som blomman växer, som säden mognar, som trädet rundar sin krona»; man stod öfverväldigad inför dimensionerna af denna naturkraft, och Klinger gaf helt visst ordet åt mångas känslor, när han utbrast: »O was von Goethe ist zu sagen! ich wollte eher Sonne und Meer verschlingen!»
Men huru outtömligt ung och stark
Goethe än syntes andra, själf bar han inom sig minnet af att redan hafva gelebt, geliebt und sehr viel gelitten, medvetandet af att djupt behöfva såväl fäste som förnyelse.
En för honom ny erfarenhet af kärleken och hans trädgård blifva de rottrådar genom hvilka han får båda delarna.
Goethe erhöll sitt Gartenhaus af Karl August, som störtat mot ägaren med orden: »Jag måste ha er trädgård; den passar Goethe; får han den inte, stannar han inte här; det är enda sättet att behålla honom.»
Saken ordnades till ägarens fördel, och Goethe flyttade in i sitt hus, som han bebodde från april 1776 till juni 1782.
Byggnaden var då helt liten och knappt beboelig om vintern.
Men Goethe lät den emellertid vara tills vidare, och började i stället strax plantera häckar, buskar och träd.
Först i mars 1777 företog han den ombyggnad, om hvilken han skrifver: »Jag var nöjd under mitt halfruttna tak, men nu har ödet lyft både tak och trångmål från mitt hufvud, som man lyfter af en nattmössa.»
Om man i Weimar från slottet går öfver Sternbrücke kommer man till den äldsta delen af parken, Stern, en rundel från hvilken gångar utgå åt alla håll.
En mer än en kvarts mil lång allé af jättekastanjer leder till Belvedere, det sommarslott, dit Karl August eller hofvets nöjen så ofta kallade Goethe.
Andra vägar föra fram till den chaussé, hvilken leder från Weimar förbi Goethes trädgård, som skiljes från vägen endast genom sin häck.
På andra sidan vägen ligger en stor, af Ilm genomfluten äng med rika trädgrupper; denna äng var det stycke natur, Goethe såg från sin åt söder och väster vettande trädgård.
Ehuru staden låg endast tio minuter från Gartenhaus, var den därifrån nu som då fullkomligt dold af de stora, lummiga träden.
Men nu ligga flera andra hus med trädgårdar längs den mot ängen sluttande åsen, som sakta höjer sig bakom Gartenhaus.
Detta låg däremot på Goethes tid alldeles för sig själft i utkanten af parken, som Goethe småningom med en så utsökt smak förstorade, genom att anlägga gångar i de naturliga skogsdungarna omkring Gartenhaus, samt genom att låta plantera en mängd olika barr- och löfträd, hvilkas gruppering och mångfald af former och färgskiftningar göra Weimars park till en af de naturligast vackra och på samma gång mest konstnärligt anlagda i Europa.
Den öfvergår omedelbart i åkerfält, ängsmarker och skogsdungar, af hvilka en, Webicht, sträcker sig fram till Tiefurt, hertiginnan Amalias lilla sommarslott och park – där Goethe en gång fann ett mjukt, ljusgrått sandstensblock af hvilket en bildhuggare gjorde hans idealbyst till fru von Stein.
Ungefär en mil från Weimar ligger mellan skogiga kullar Ettersburgs slott och park.
Åt alla håll, utom Weimar-sidan, hade Goethe således i sitt Gartenhaus naturen i omedelbar närhet och kunde njuta den på samma gång som ensamheten, hvilken för hans varelse var ett lika befallande kraf, som dessemellan behofvet af nya intryck.
För att trygga sin ro låste han ofta grindarna till broarna, hvilka öfver
Ilm ledde från staden in i parken.
Den ende, han aldrig kunde vara säker för, var Karl August, hvilken dock lyckligtvis delade sin väns naturlidelse.
I Weimars park, på andra sidan af Ilm, där några låga, mossiga kalkstensklippor gifva naturen den anstrykning af allvar, som enligt den tidens parkstil borde vara bakgrund för ett »eremitage» ligger en hydda af trä, täckt med bark.
I detta Borkenhaus, med sitt enda rum, bodde Karl August i veckotal och signalerade till det på andra sidan
Ilm liggande Gartenhaus, när han ville tala med sitt »råd» eller tumla om med honom i Ilm, som då var klarare än nu.
Dessemellan tog Karl August Goethe med sig på sina resor; särskildt hörde sommarresorna i Thüringen till de årliga vanorna.
När Goethe rider bort från sitt »älskade näste», undrar han hvad som skall hafva gått genom hans själ, innan han »ser det enkla taket igen».
Hvar han är, längtar han tillbaka dit och hans dyraste försäkran är: jag kunde ge min trädgård för det!
Han känner tanken att förlora den »värre än döden» och ehuru han, efter inflyttningen till staden, nästan dagligen går ut till sin trädgård, kan han på åratal ej besegra känslan att hafva gjort en oersättlig förlust, när han ej längre bebor den.
En gång hade han gått dit ut, med tanken att antaga ett köpeanbud, men när alla rosorna förebrående frågade: vill du skiljas från oss? – kom någon försäljning hvarken då eller framdeles i fråga.
Det lilla hvita huset, som det blef efter Goethes ombyggnad, ligger nu inbäddadt i af honom planterade granar, ekar, lindar och andra löfträd, hvilka å ömse sidor om huset bildade en lummig, af smala sandgångar genomslingrad park.
Marken stiger sakta uppåt och slutar i en gräsmatta, på hvilken några päron- och äppelträd stå som kvarlefvor af den frukt-, bär- och grönsaksträdgård, i hvilken Goethe arbetade så flitigt under Gartenhaus-tiden.
I spaliern på husets framsida fläta sig ännu klängrosorna, om hvilka han skref till fru von Stein, att, så länge de blommade under hans tak, trädde ingen kärare gäst än hon in under detsamma.
Ingen vanhelgande restaurering har tagit bort den omedelbara samtidighetens doft från Gartenhaus.
Det enligt nutidens begrepp så tarfliga huset, men som Goethe efter ombyggnaden fann »utstofferadt långt öfver sin önskan», är verkligen ännu Goethes »älskade näste».
På nedre botten låg kök, skafferi och en sal, som är alldeles bibehållen med sina enkla hvita trädgårdsbänkar och bord.
Då man ej åt i själfva trädgården, var det här Goethe hade sina små fester, vid hvilka han undfägnade Karl August, Knebel, Herder eller någon annan med sin trädgårds alster jämte en stek eller dylika solida saker från fru von Steins kök.
På golfvet i denna sal var det Goethe bäddade åt de Steinska gossarna, som blifvit öfverraskade af åska, när de en påsk letat ägg i hans trädgård.
Goethe, hvilken hela sitt lif älskade barn och blef »ung och lycklig» med dem, var särskildt fäst vid den yngste af dessa gossar, Fritz, och under ett af de år, han hade honom hos sig, skildrar han, i bref till gossens mor, huru Fritz planterar och bygger dammar i trädgården, och fortsätter: »Hans bönor intressera mig mer än mina träd, och jag tackar Gud att han gifvit mig det sinnet, att jag vördar hans akvedukter».
Också fru von Stein själf bodde någon gång när Goethe var borta med Karl August, i Gartenhaus, och Goethe fröjdar sig, att hon i hans trädgård ser den första grönskan och hör de första näktergalarna, medan, om hon däremot är borta, han klagar att hon ej med honom glädes åt »doften af trädgårdens rosor, den nyslagna, efter regnet grönskande ängens friskhet och de färska jordgubbarna».
Han tillägnar henne sin älsklingsplats i trädgården, som därigenom »dubbelt blef hans».
Detta skedde genom den sten, som nu, starkt vittrad, bevaras i nyssnämnda sal, medan en annan, alldeles liknande, intar den förras plats.
Ett par soffor och ett stenbord stå i en halfrundel af ekar, björkar och bokar, dem Goethe planterat, och bakom stenbordet ser man minnestaflan, där Goethe förtäljer att:
Hier im Stillen gedachte der Liebende seiner Geliebten;
Heiter sprach er zu mir:
Werde mir Zeuge, du Stein!
Doch erhebe dich nicht, du hast noch viele Gesellen:
Jedem Felsen der Flur, die mich, den Glücklichen, nährt,
Jedem Baume des Walds, um den ich wandernd mich schlinge,
Denkmal bleibe des Glücks! ruf’ ich ihm weihend und froh.
Doch die Stimme verleih’ ich nur dir, wie unter der Menge
Einen die Muse sich wählt, freundlich die Lippen ihm küsst.
Under dystra höstdagar fann Goethe, att denna sten var »den enda ljuspunkten» i hans trädgård; under varma dagar sökte han där svalkan; i sommarmiddagens stillhet älskade han ännu åttioårig att här i tystnaden höra huru »den store Pan sof».
Och ingen annan fläck af trädgården känner den besökande så omstrålad af glöden från de dagar, då Goethe skref, att träden ledo af att trädgårdsmästaren var både poet och älskare, en poet hvilken besjöng sina träd i strofer som dessa:
Sag ich’s euch, geliebte Bäume,
Die ich ahndevoll gepflanzt.
Als die wunderbarsten Träume
Morgenröthlich mich umtanzt?
Ach, ihr wisst es, wie ich liebe
Die so schön mich wieder liebt,
Die den reinsten meiner Triebe
Mir noch reiner wiedergiebt.
Wachset, wie aus meinem Herzen,
Treibet in die Luft hinein!
Denn ich grub viel Freud’ und Schmerzen
Unter eure Wurzeln ein . . .
När man genom den åt trädgården vettande ingången träder in i förstugan, har man salen midt för.
Går man upp för en kort, smal trappa, kommer man till fyra små rum, af hvilka endast två hafva eldstad; i alla äro fönstren helt små, med fyra rutor, och det är så lågt till taket, att man räcker det med handen; trösklarna äro sneda och golfven sluttande.
Det rum, man först träder in i, kallades »det gröna» efter färgen på väggarna; i detta som alla rummen äro de enfärgade, med enkla, smala bårder.
Stolar och bord, i tidens hvardagsstil, äro i alla rummen af betsadt eller måladt trä med sitsöfverdrag.
Här i det gröna rummet var det Goethe lät några medlemmar af hofkapellet göra musik, när han kände sig ur stånd att på annat sätt stämma sin själ att fullborda Iphigenia.
Misstämningen hade många orsaker, bland dem nöden hos arbetarna i en närbelägen ort, och Goethe fann det svårt att »låta kungen af Tauris tala som om inga strumpstickare i Apolda svälte».
Från det gröna rummet kommer man in i hörnrummet, där Goethe från sin skrifplats såg träden och ängen genom ett fönster åt gafveln och ett åt framsidan.
I detta lilla arbetsrum var det som, utom Iphigenia, också Faust, Egmont, Tasso, Wilhelm Meister delvis togo form; här diktade Goethe lyriska skönhetsunder, lika naturligt lätt som rosorna knoppades vid hans fönsterkarm eller ännu der Vogel singt i boen bland samma klängrosor.
Och här var det som Goethe under sitt glänsande och upprörda ungdomslif alltid fann tid att strö omkring sig de bref, genom hvilka han med den mest oegennyttiga ifver verkade för andra diktares bästa eller med den mest långmodiga, finkänsliga godhet under åratal tröstade, på samma gång som han med sina små medel understödde obetydliga, förolyckade stackare.
Här var det han, från mars 1776 till mars 1782, nedskref sina korta dagboksanteckningar och de tusentals, ofta dagliga biljetterna till fru von Stein.
Genom såväl de senare som de förra kan man under Gartenhaus-tiden dag från dag följa Goethes stämningar och vanor, genom ögonblicksbilder af ofta betagande skönhet.
De visa, att den unge Goethe drack lika djupt vid naturens bröst, som den späde Herakles vid Heras, och Goethe, som Herakles, såg strålen, hvilken nyss stillat hans törst, breda sig öfver himlen som via lactea, vägen af eviga stjärnbilder.
Goethe prisar sin lycka att här kunna tillfredsställa sina lidelser: att plantera och rita, till hvilka kan läggas att bada.
Än tecknar han i aftonsolen på ängen eller i månskenet i trädgården; en annan dag heter det:
»I ån tidigt på morgonen; arbetade i trädgården hela dagen; badade om igen på afton».
Eller: »Månskenet var så gudomligt, att jag sprang från ängen om igen i vattnet».
Det är ej undantag utan vanor han skildrar i raderna
Tauche mich in die Sonne früh
Bad’ ab im Monde des Tages Müh . . .
Och slutligen fick vattnets oemotståndliga lockelse form, och Der Fischer blef det odödliga barnet af Goethes kärlek till Ilm.
Goethe lärde sig nu simma och en kväll, när han sålunda »dränkte den gamle Adams fantasier», skrämde han en bonde till vild flykt genom att spela vattengast.
Ilm var isbelagd, upphörde baden, men då gick han i stället skridsko på ån eller än hellre på Schwansee.
Skridskogång blef raseri under Goethes första vintrar i Weimar, och hela den fina världen beundrade, helst om kvällarna vid hornmusik och bloss, hans vackra löpning.
Ej blott i detta fall, äfven dansande, ridande, simmande och fäktande var nästan alltid Goethe den ypperste.
Från hans njutning af vattnet till den af ljuset och luften:
»Vårväder; alla träd i min trädgård stå fulla af blom och doft i månskenet . . .
Planterade ekar; härligt månsken efter den skönaste dag . . .
Stormigt väder; stillhet i själen: solblinkar däremellan.
Oväntadt vårväder; på ett par dagar grönt.
Har blott vegeterat i ro och renhet . . .
Våraningar.
Tiden flyter klar, ren, glad som vatten . . . »
En majnatt sofver Goethe på sin altan i sin blå kappa under storm, regn och åska, och så godt, att sängen sedan smakade illa; en annan majnatt njöt han på samma altan – som nu är nedblåst – sofvande i månskenet »alla himlens härligheter», hvar gång han vaknade; ofta talar han om, att han sof i trädgården.
Ensamt dessa vanor voro nog, för att Goethe skulle anses omoralisk af filistrarna, för hvilka ett par söndagspromenader om året inneslöto all naturnjutning, medan Goethe, som en biograf yttrar, »hängaf sig åt vatten och luft, som om de varit laster».
Köld eller hetta gjorde för Goethe ingen skillnad.
Att sitta hela dagen till häst, sedan hela natten ligga i skogen eller bevista ett dryckeslag, bekom honom intet och vid alla jakter, baler eller eldsvådor var han bland de uthålligaste.
I regeln var emellertid Goethes sofrum inte i fria luften utan i det bortersta af de fyra små kamrarna i öfre våningen af hans Gartenhaus.
Under den vackra årstiden var det Goethe en plåga, att hans sunda natur som regel kräfde mycket sömn; han ville helst gått omkring hela natten på skogsvägarna och ängarna omkring Gartenhaus, där han, medan människorna sofvo, såg älfvorna
wandeln und singen
Und, tanzen einen Traum.
Ins Dämmerlicht der fernen, schönen Zeit
Zur Gegenwart wird die Vergangenheit.
Året om gör Goethe långa rid- eller fotturer i Weimars omgifningar, umgås förtroligt med folket och lägger deras önskningar eller nöd på Karl Augusts hjärta.
Ena dagen finner man honom i Apolda, där han i flera timmar blir »stekt» vid en eldsvåda, vid hvars släckning han så hejdlöst blottställer sig, att han sveder fötter och ögonbryn; en annan dag se vi honom i storm och regn bestiga en bergtopp och dikta Rastlose Liebe. Från Kaltnordheim sänder han fru von Stein Meine Göttin, och på Ettersburgs höjder sjunger han Wanderers Nachtlied.
Kring Ilmenau är det, som Karl August och Goethe ställa till vilda nattliga ridter och jakter, eller i bergsmansdräkter dansa med bondflickorna och dessemellan »regera»: t. ex. bese grufvorna eller förhöra brottslingar, efter hvilket Goethe »badar af sig orenligheten» genom att läsa en grekisk skald!
Och det kan till och med hända honom och Karl
August att väcka de goda undersåtarna genom – pisksmällar på torget i Weimar!
Ingen under att hela Tyskland förfasas öfver lifvet där; att den gode Klopstock skrifver sedliga förmaningsbref; att man beklagar att Goethe förför den unge hertigen till utsväfningar – medan Goethe i själfva verket först gjorde en kraftig yngling och sedan en människa af honom – en mycket ovanlig lycka för en furste!
På Kickelhahns höjd i Ilmenauerskogarna uppfördes en liten hydda lik Borkenhaus, där man ofta tog nattkvarter.
Från denna höjd, dit jag ej kom, lär man blicka ned på ett grönt haf af barrskogsbevuxna kullars våglinier.
Och en kväll, när Goethe såg ut öfver de i septemberkvällen tigande skogarnas toppar diktades
Ueber allen Gipfeln
Ist Ruh . . . . . .
Där läste han sista gången dessa af honom på hyddans vägg nedskrifna rader, då han 1831 flytt undan festligheterna i Weimar vid sin sista födelsedag.
Han upplefde aldrig någon 28:e augusti efter denna, då han med minnestungt vemod upprepat
. . . . . . balde
Ruhest du auch.
Det några mil från Weimar liggande Wartburg och trakten däromkring äro fulla af minnen om Goethe.