Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad beträffar den orimlighet, Hr Printzensköld vidare anmärkt, tror jag att slägt och vänner skola gerna afstå från allt anspråk på traktering med spirituosa vid påhelsningar ombord å fartyg, om de veta att sådant är för främmande förbudet.
Jag fortfar alt anhålla om bifall till Frih.
Då jag icke kan medgifva att den af mig framställda svårighet är öfvervunnen, men det vore önskligt, att det åsyftade ändamålet kunde vinnas, hemställer jag, om icke denna punkt kunde återremitteras, så att Utsk:t komme i tillfälle att föreslå ett nytt stadgande i detta afs:de. Hr C a r I h e i m-G y I I e n s k j ö I d: Någon återremiss torde här alls icke behöfvas; hvarken kontrollen eller konsten att urskilja hvem som är passagerare äro väl så särdeles svåra.
Det framställda förslaget är dessutom endast en konseqvent tillämpning af den grundsats, som innehålles i § 27, och jag får derföre ytterligare anhålla om bifall till Frih.
För den händelse att denna punkt blir återre mitterad, borde deri intagas förbud mot utskänkning af bränvin om nätterna, ty det är just nattetid som vanligen den största oordning eger rum.
Sedan öfverläggningen nu ansetts afslutad, yttrade H Exc. Hr Gr. o.
Landtm, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan, dels återremiss deraf och dels att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemtällan, måtte besluta ett tillägg till ]:sta mom:t i 23:dje §:n af följande lydelse: »Utskänkning å fartyg till andra än dess passagerare vare dock förbjuden.»
Efter framställda propos:r försl å bifall till Utsk:s hemställan och sedermera om återremiss deraf, af hvilka propos:r den förra besvarades med många ja och nej i blandning, samt den sednare med många nej och några ja, gjordes propos. om afslag å Utsk:ts merberörde hemställan och antagande af ofvanomförmäldte tillägg, då svaren utföllo med starka och talrika ja, blandade med ganska många nej ; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan Hr Printzensköld begärt votering, yttrade H. Exc. att R. o. Ad. hade att afgöra, huruvida bifall till Utsk:ts hemställan eller återremiss deraf skulle innefattas uti kontraproposm vid den blifvande voteringen.
Härvid anmälde sig och yttrade Hr Olivecrona:
Jag anhåller att återremiss må blifva kontrapropos. H. IX 2 18 I> e n 1 Angnst) f. m.
Om R. e.
Ad:ns beslut blifvit återremiss, hade det icke fallit mig in att bestrida detsamma; men då det blifvit bifall till Frih. Skjöldebrands förslag, kan jag icke afstå från anhållan om votering, emedan jag anser Utsk:ts hemställan vida bättre, hvilken jag äfven anhåller måtte framställas såsom kontrapropos. H.
Exc. hemställde härefter, huruvida R. o. Ad. såsom kontrapropos. vid den blifvande voteringen antoge bifall till Utsk:ts ifrågav:de hemställan, och då dervid svarades flere ja jemte några nej, förklarades ja haft öfvervigten.
Uplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den som vill, att R. o Ad., med afslag å Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Ctskrts uti Betänk.
N:o II gjorda hemställan i anledn. af väckt motion om inskränkning i rättigheten att utskänka bränvin å passagerare-fartyg, skall besluta ett tillägg till l:s'a mom:t i 23:dje §:n af Förordn:n ang:de bränvins försäljning af följande lydelse: »Utskänkning å fartyg till andra än dess passagerare vare dock förbjuden», röstar h; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad.
Utsk:ts förrberörde hemställan.»
Vid voteringens slut och sedan den förseglade sedeln blifvit öppnad, befunnos rösterna hafva utfallit sålunda:
Utsk:ts under g 24 afgifna första hemställan i anledn. af en utaf Hr von Ehrenheim väckt motion.
Såsom jag i min motion framställt, hade jag trott att den ifrågavule afgiften lämpligen kunnat ingå till hushålls-sällskaperna, hvarigenom också R.
St:r kunnat blifva förskonade från en mängd ansökningar om bidrag till särskilda företag.
Då emellertid mitt förslag icke vunnit understöd, vill jag icke envist fasthålla dervid, utan får blott uttrycka den förhoppning, att detsamma framdeles, då vår länsrepresentation blir ordnad, måtte vinna större framgång.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blgf Utsk:ts förev:de hemställan bifallen.
Utsk:ts under g 24 afgifna sednare hemställan i anledning af väckta förslag om delning af den andel i afgifterna för minuthandel med och utskänkning af bränvin, som f. n. tillfaller städerna.
Till det Sammansatta Utsk:t hafva inkommit flera motioner, som yrka en annan fördelning af bränvinsminute - Den 1 Angust! f, m. 10 ringsafgifterna i städerna.
Det kan också icke nekas, att man ju kan hafva skäl att ångra, det R.
St:r en gång bifallit en sådan fördelning, emedan det svårligen
Ion bestridas, hvilket man äfven hört från alla landsändar inom Sverige, att superiet snarare lillän aflagit i de flesta af våra städer.
Motionärerne hafva trott sig finna orsaken till detta faktum i den omständigheten, att städerna fingo sig tillerkänd hela den ifrågavide afgiften på */5 när, hvilken tillfallit hushållningssällskaperna.
Denna fråga utgjorde inom Utslct öfverläggningsämne under tvenne hela pleni-sammanträden, och man finner af reservationerna, att vid den slutliga voteringen den afgjordes med endast 2 rösters majoritet.
Då jag emedlertid icke vågar hoppas att vid denna riksdag skall kunna vinnas 3 Stånds bifall till en ny fördelning, anser jag det icke vara skäl att nu uprifva diskussion härom; men jag ångrar på det högsta, att äfven jag i min mån vid 1853 års riksdag bidrog lill det slut, hvari man då stadnade, emedan det ingalunda var en åtgärd till superiets förminskande i städerna, utan snarare ledande till dess förökande, och emedan den förändring, som ovilkorligen framdeles måste vidtagas, na blir långt svårare att göra, sedan denna ganska betydliga inkomst för städerna blifvit anvisad till fyllande af vissa deras ständiga behof och utgifter; och möjligen torde man slutligen nödgas tillgripa ilen för statsverket kostsamma utväg, att reglera denna fråga på samma sätt som städernas inkomst af tolagen, för ett par riksdagar sedan, blef reglerad.
Jag vill emedlertid icke nu framställa något yrkande i detta afs:de, utan har blott velat nedlägga i prolok. denna förklaring, i förhoppning att fördelningen af ifrågavide inkomst må vid nästa riksdag på annat sätt upgöras.
Hr C a r I he i m-Gy 1 I e ns k j ö I d: Det kan visserl., såsom Hr Hjärne påstått, vara för hidet, att ingen utsigt finnes att vid denna riksdag få en annan fördelning af den- inkomst, som för minuthandel med och utskänkning af bränvin nu tillfaller städerna, genom 3:ne
Stånds samfälda beslut anlagen; men jag anser det dock vara en skyldighet ali fortfarande kämpa för hvad man anser vara oafvisligen rätt, intilldess slutligen seger må kunna vinnas.
Jag kan icke heller, lika med samme värde talare, ångra att vid 1853—54 årens riksdag hafva varit med om att tillerkänna städerna denna inkomst, emedan jag vet huru mycket godt detta stadgande uträttat; men derföre att detta stadgande vid den tid, då det först infördes, medförde välgörande verkningar, är det dock ej skäl att låta det qvarstå numera, sedan det visat sig verka oodt.
Det är visserl. sannt, såsom Utskit i sitt Betänk. 8nfÖrt, att städerna, i förlitande på fortfarandet af denna inkomstkälla, påbörjat större anläggningar till deras förskönande, äfvensom vidtagit åtgärder till förbättrande af fattigvård, folkundervisning, polis, med flera kommunala inrättningar; och detta är naturl. och har varit en stor fördel för städerna, men kan icke utgöra något tillräckligt skäl för att de skulle få ständigt bibehålla sådana orimliga inkomster, som under dessa sednare åren 20 I)eii 1 Angusti f. m. tillfallit dem.
Såsom ex. härpå må jag nämna, att
Landskrona ett enda år skördade af minuteringsafgiften ända till 56,140 rdr; i andra städer hafva beloppen kanske icke stigit så högt, men dock ganska betydligt, såsom i Calmar till 18,<180 rdr.
Mankan tänka sig hvilken ofantlig massa bränvin måst säljas, innan afgiften derför upgått till sådana ofantliga summor som de nämnda, och just den omständigheten, att denna afgift ingår till statskassan, som derigenom växer i samma mån som superiet tilltager, innefattar snarare ett befordrande än ett hämmande af detta sednare.
Ännu värre är det t. ex. i Örebro, der ett bolag af 30 handlande, mot erläggande endast af minimiafgiften, erhållit rättighet till bränvinsutskänkningen i staden, och hvilket bolag naturl. har till syfte bolagsmännens vinst.
Jag känner äfven förhtdet med en annan af våra städer, hvars namn jag dock ej vill nämna, der förut nästan intet bränvin fanns att tillgå, ingen krog eller utskänkningsställe var inrättadt, och der den största frid och ordning till följd häraf ständigt voro rådande.
Men nu har man låtit locka sig af den stora förespeglade vinsten; krogar äro anlagda och besökas flitigt, och berusade menniskomassor bölja genom stadens gator, der isynnerhet om Söndagarna, då landtfolket strömmade till, den fordna stillheten efterträdts af fullkomlig oordning.—
Det är också min öfvertygelse, att man snart måste göra en återgång från hvad nu är stadgadt angtde dessa medels disposition, och jag tror det vore lämpligt att öfverlemna någon del deraf, t. ex. V«. lill hushållningssällskaperna, som visat sig så väl använda hvad som hittills blifvit stäldt till deras disposition.
Jag anhåller att få uptaga och besvara några af de anmärkningar, som blifvit framställda mot Utskits förslag.
En talare har sagt att, om superiet aftagit på landet, så har det deremot i städevna tilltagit, och att detta skulle vara en följd deraf, att vid 1853—54 årens riksdag den ifrågav:de afgiften tilldelades stadskommunerna.
Om ock det förra af dessa påståenden är en sanning, synes det mig dock väl djerft att vilja för detsamma anföra en sådan grund.
Superiets aftagande på landet har utan tvifvel varit en följd deraf, att en mängd krogar blifvit indragna, och att man noggrannare än förut handhaft förbudet mot lönnkrögeriet; men detta förhtde har också gjort, att allmogen, som ej längre i sin hemort kunnat få sitt begär efter spirituosa tillfredsstäldt, kommit in till städerna och der ökat antalet af supare och berusade.
Deremot torde det blifva svårt alt bevisa, det städerna skulle anse det ligga i deras intresse att upmuntra superiet, för att derigenom bereda sig större inkomster.
Om sådant någorstädes inträffat, så måtte det dock vara ett sällsynt undantag, och, såvidt jag känner, har man tvärtom, äfven i städerna, sökt reducera krogarnes antal, hvilket torde lika mycket ligga i städernas välförstådda intresse, då det derigenom blir för deras polis betydligt lättare att uprätthålla ordningen.—
Hvad för öfrigt sjelfva saken beträffar, så hafva städerna sedan längre tid tillbaka haft sig tillförsäkrad en betydlig inkomst af utskänbnin
- Den 1 Augusti f. m. 21 gen af starka drycker, hvilka medel också öfverallt jiru lagua i anspråk för fyllande af mångfaldiga kommunala behof; och jag ser icke huru man, utan att alldeles bringa städerna på obestånd, skulle kunna taga bort denna för dem numera oumbärliga inkomstkälla.
Att, såsom Hr Carlheim-Gyllenskjöld önskat, lemna 2/5 till hushållningssällskaperna, tror jag icke vore så lämpligt; den femtedel, som de nu redan erhålla, torde tills vidare vara tillräcklig för de ändamål, hvartill hushållningssällskaperna använda dem.
Deremot blir förhidet annat, då en gång länsnämnder hinna inrättas, och då kan det möjligen blifva skäl att också vidtaga en förändring i detta afs:de.
Men intill dess att sådant skett, anhåller jag om bifall till Utslcts förslag.
Exc. Hr Gr. o, Landtm, tillkännagaf, att från Hederv.
BondeSt:t nyss ankommit ett prot.-utdrag, innehållande inbjudning till de öfriga RiksStånden att förena sig uti BondeSt:ts beslut rönde den fråga, som nu vore föremål för R. o. Adins öfverläggning.
Härefter uplästes det ankomna prot.utdraget N:o 387, hvaraf inhemtades, att BondeSt:t, med afslag å Utslcts förevide hemställan, beslutat, att */,. af bränvinsförsäljningsmedlen skulle såsom hittills tillfalla länens hushållningssällskap, ’/5 odeladt städerna och s/,a tördelas emellan stads- och landskommunerna, allt länsvis, i förlnde till hvarderas folkmängd, att af dem användas till kommunala behof; uti hvilket beslut MedStånden inbjudits att instämma. llr von Ehrenheim: l min motion hade jag också yrkat, att en större del af utskänkningsafgiften i städerna skulle gå till hushållningssällskaperna, och jag kan således icke annat än förena mig med Hr Carlheim-Gyllenskjöld.
Jag anser alldeles naturligt, att städerna, genom tillerkännandet åt dem af nästan hela denna afgift, föranlåtas att icke, som sig bör, motverka bränvinsförsäljningen; och det må visserl. vara ganska tillfredsställande att städerna väl användt denna inkomst, men derföre kan det ej anses rätt att bibehålla stadganden, som föranleda just motsatsen af hvad man med hela reformen i bränvinslagstiftningen hufvudsakligen åsyftat.
Det torde då vara mycket större skäl att öfverlåta åtminstone någon betydligare del till hushållningssällskaperna, hvilkas verksamhet sträcker sig öfver hela länet, och som redan frambringat så vackra resultater.
Dessutom blir det mycket lättare att framdeles till länsnämnderna öfverflytta dessa medel, om de förut varit ställda till hushållningssällskapernas disposition, än om de ännu en längre tid skola användas för städernas enskilda behof.
Jag anhåller derföre om bilall till Hr Carlheim-Gyllenskjölds framställning.
Hr Nordenf elt:
Denna fråga är ganska vigtig i och för sig sjelf, och har genom den gjorda inbjudningen kanske vunnit ännu Större betydelse än den förut hade; men man måste dock se till dels hvad sorn är ratt i sak och dels hvad sorn kan vara lämpligt I) e ii ( A ugns tf f. m. i denna särskilda tidpunkt.
Det är icke så nyligen, som man velat påstå, städerna kommit i åtnjutande af den fördel, som nu här är i fråga, utan det är icke mindre än 40 år sedan.
I en stad. som jag särskildt känner till, öfverlemnades nemi. för ungefär så lång tid tillbaka bränvinsförsäljnings-rätten till några enskilda personer, som i vederlag skulle besörja den staden åliggande skjutsningsskyldigheten och sedermera måste åtaga sig ännu flera kommunala åligganden.
Derefter bildade sig bolag, som öfvertogo utskänkningsrätten, men med icke blott den enskilda vinsten, utan äfven uprätthållande af god ordning till ändamål.
Sedan nu den nya bränvins-lagstiftningen blifvit införd, och det redan länge varit ett erkändt faktum, att dessa inkomster borde tillfalla städerna, har man börjat deröfver känna en viss afund och ett starkt begär att få vara med och dela detsamma.
För sådant ändamål hafva många olika förslag blifvit framlagda; men då en sak klandras i så sins emellan skiljaktiga rigtningar, tror jag man i allmänhet gör bäst uti att låta den tillsvidare förblifva oförändrad.
Man har nu i mångå städer blifvit genom denna inkomst satt i tillfälle att uprätta en bättre poiis, att företaga större nyttiga arbeten m. m., som skulle falla tillsammans och gå förloradt, om med inkomsten äfven möjligheten, att upprätthålla de gjorda institutionerna försvunne.
Afven må vi besinna, att förmodligen vid nästa riksdag en ny kommunal-lag blir antagen, och det torde vara det klokaste att då, i sammanhang dermed, vidtaga de förändringar, man kan finna nödiga i förevide fall.
På alla dessa skäl och ännu många andra, hvarmed jag icke nu vill trötta R. o. Ad., anhåller jag att Ståndet ville, med afslag å den gjorda inbjudningen, bifalla Utskds framställning i denna punkt.
Denna fråga är af ganska invecklad beskaffenhet.
Till en början får man icke tro, alt den rättighet till bräm ins-utskänknings-afgiften, hvaraf städerna nu äro i besittning, skulle grunda sig uteslutande på den nya bränvins-lagstiftningen, ty de hafva med all säkerhet äfven förut haft inkomst af bränvinsförsäljningen, ehuru icke i lika vidsträckt mån som nu.
Det torde således icke gå för sig att nu helt och hållet borttaga denna rättighet.
Deremot torde det å andra sidan icke kunna förnekas, att ju denna stora inkomst, och sträfvandet att uppdrifva densamma sä högt som möjligt, innefattar en frestelse att snarare befordra än förhindra och hämma superiet.
På många ställen användas dessa medel till kommunens sanna bästa, till allmännyttiga och nödvändiga ändamål, hvartill eljest tillgångar skulle saknats, men å andra orter tagas de i anspråk hufvudsakligen för att befria städerna från åtskilliga andra afgifter, hvilka otvifvelaktig! borde i alla fall utgå.
Jag anser således visserligen, att något bör göras, ehuru icke på det radikala sätt, att man skulle från städerna aldeles borttaga hvad de nu äro i åtnjutande af, och icke heller så att det skulle utdelas på länen, i hvilket fall det, som inom den mindre kommunen visar sig som en olycka, blefve utspridt öfver hela landet.
Det enda lämpliga och riktiga vore, enl. min öfvertygelse, Den 1 Augusti f. m. 23 att staten öfvertoge dessa medel, hvarigenom det enskilda intresset blefve neutraliseradt och man kunde hoppas, att kommunerna gjorde hvad de kunde för att motverka superiet.
Dessa medel skulle äfven komma staten ganska väl till pass, och de äro i sanning tillräckligt betydliga, för att förtjena tagas vara på.
Så t. ex. vet jag ett län, der den femtedel, som går till hushållnings-sällskapet, bestiger sig till öfver 20,000 rdr; i ett annat upgår den till 8,000.
Jag tror alltså, att hela afgiften borde ingå till slaten, som sedermera skulle lemna till städernas disposition någon viss kontant summa, för betäckande af åtskilliga deras utgifter, eller ock öfvertaga några, städerna nu åliggande utgifter, hvilka egentligen äro statsutgifter, såsom t. ex. Magistrats- och Rådslufvurätts aflöning m. m.
Af den för staten sedan behållna inkom sten kunde också någon disponeras för hushållnings-sällskaperna. som i allmänhet visat sig ganska väl använda de medel, som slått till deras förfogande.
På dessa skäl och emedan frågan f. n. befinner sig i outredt skick, anhåller jag, att denna punkt måtte till Utsk:t återremitteras.
Man vet t. ex. icke till hvad belopp dessa medel upgå, och förr än man i detta afstde får tillförlitliga statistiska dala, torde det vara för tidigt att i frågan fatta beslut.
Om det också skulle visa sig omöjligt att under loppet af innevide riksdag få ämnet fullt utredt och ett fullständigt förslag utarbetadt, borde åtminstone så mycket kunna göras, att R.
M:t afläte en underd. skrifvelse med anhållan, det täcktes K.
M:t till nästa riksdag låta utreda frågan och deröfver till R.
St:r göra nådig framställning.
Jag hyser samma mening som de talare, hvilka ogilla att afgifterna för bränvinsförsäljningen tillfalla städerne.
Jag tror att beslutet om denna afgifts ingående till städerne var ett ibland de förderfligaste som i förev:de lagstiftningsärende fattades viii 1853 och 1854 årens riksdag.
De skäl, som då, när nu gällande bränvins-författningar grundlädes, anfördes för en dylik åtgärd, voro också högst lösliga och underhaltiga.
Då »Särskilda Utsk:t» (Bet.
N:o 13 sid. 12) tillstyrkte, att den betydligaste delen af försäljningsskatten skulle tillfalla menigheterna, såsom ett bidrag att lätta de kommunala bördorne, så uppgafs skälet vara, alt folket derigenom säkerligen skulle upmuntras att med upmärksamhet följa bränvinshandeln och medverka till uptäckande och hämmande af sådan försäljning, hvaraf ingen afgift erlades, så att lönnkrögeriet utrotades.
Men då man skulle kunna befara hos de särskilda kommunerna en benägenhet att uti afgifterna för bränvinsförsäljningen skaffa sig inkomster utan sträng beräkning af medlen eller följderna; så föreslog Utslct, att afgifterne icke fingo omedelbart tillfalla hvarje kommun af hennes egna försäljningsställen. utan alla afgifterne ifrån länet utdelas ibland dess samtlige socknar efter folkmängd, hvarigenom hvarje kommun måste inse, att hvad hon lyckats genom de förderflig» medlen samla, dock slutligen komma endast till en del henne sjelf till godo, och att det mesta t i 11 fö 11 e andra.
Utsk:t, som framlade dessa skäl för lagför - 24 Den 1 Augusti f. m. slaget rörande landtkommunerne, yttrar ans:de de föreslagna olika åtgärderne för stiiderne följande: »Den skillnad, som blifvit gjord för städerna, kan, hoppas Utsk:t, nöjaktigt förklaras utur den olika ställning, hvaruti dessas styrelse och förvaltning befinner sig emot landt-kommunen, och den vana och häfdvunna rätt, som städerna hafva att för sig omedelbart draga inkomsterna af sfarka dryckers försäljning.))
Det springer genast i ögonen hvilken motsägelse och löslighet är uti detta resonnement, Ty var det vådligt att på landet låta försäljningsafgiften omedelbart tillfalla hvarje kommun, så var vådan lika stor i städet ne; och om man afsåg att genom denna inkomst upmuntra menigheterna att utrota lönnkrögeriet, så var det gifvet att, derest denna inkomst blef alltför ringa, så innebar den ingen upmuntran; men åter så snart den blef af någon betydenhet, så skulle den kunna verka benägenhet att genom bränvinsafgifterne »skaffa sig inkomster utan sträng beräkning af medlen eller följderna.»
Erfarenheten har också visat att superiet betydligt aftagit på landet, under det att det tillväxt i städerne.
Landtkommunerne hafva utaf sedliga motiver sökt hämma superiet, hvilket synes deraf att de icke allenast sökt utrota lönnkrogarne, utan äfven mångenstädes icke tillåtit några beskattade krogar att upstå.
Den dem tilldelade inkomst af bränvinsförsäljningen har således varit obehöflig för den dermed afsedda verkan.
Hvad städerna angår, så påstår jag icke att försäljningsinkomsterne förledt dem att uppmuntra superiet, utan endast att de derigenom frestas att icke så nitiskt som eljest bekämpa denna last, som nog frodas af sig sjelf, så snart den får vara oantastad.
Af det nu sagda följer, att jag helst såge om försäljningsskatten inginge till statskassan.
Icke derföre att jag ju icke inser vådome af att bränvinet tillskyndar staten stora inkomster; men då tillverkningsafgiflerna upgå till millioner, så ökas icke vådan deraf att statsverket jemväl bekommer den i förhållande dertill obetydliga försäljningsafgiften.
Af sådan orsak och då någon motion i denna syftning icke blifvit väckt, instämmer jag i yrkandet om återremiss, på det att hvad Gr.
Lagerbjelke i sitt anförande åsyftat, må kunna ernås.
Jag hemställer således att Utsk:t må taga frågan under förnyad pröfning, för att utreda hvad som hin drar att försäljnings-skatten må ingå till statskassan, och om det dervid befinnes att städerne verkligen ega någon urgammal rätt till inkomst af bränvinsförsäljningen, någon billig ersättning derför må dem lemnäs, såsom förut skett i fråga om tolagen.
Skulle åter Utslct icke medhinna en sådan utredning, så torde det böra föreslå en Rikets St:rs underd. skrifvelse till K. M:t, med begäran om ärendets utredning och framställning derom till Rikets näst sammanträdande St:r.
Hr C
I h e i m-G y 11 e n s k j ö I d: Jag är ganska glad att kunna instämma i hvad Gr.
Lagerbjelke här yttrat.
Äfven jag anser, alt det rättaste vore, att bränvins-utskänknings- och minuteringsafgifterna inginge till statsverket, likasom andra afgifter, och ännu Den 1 Augusti f. m. 25 mera än andra, lill följe af deras särskilda beskaffenhet.
Jaa har dock
Icke vågat för min del ifrågasätta något sådant.
Jag instäm mer emellertid i Gr.
Lagerbjeikes begäran om återremiss, och sk ulle önska aflätande af en underd. skrifvelse till K. M:t, med begäran om utredning af det belopp, hvartill dessa afgifter stigit.
I Grins yttrande förekom dock en omständighet, hvaruti jag ej kan fullt instämma, nemi. då Grin sade, att staten bo de i stället öfvertaga en del af städernas bördor eller också lemna dem någon viss kon tant summa i ersättning.
Derigenom tror jag endast skulle upstå samma följder, som man nu söker förekomma.
Skulle någon sådan ersättning lemnäs, synes mig den enda rättvisa grunden för beräknande af beloppet vara medium af den afgift, som under de 10 näst före 1854 förflutna åren tillfallit städerna.
En sådan ersättning efter ungefär samma grunder, som gjorde sig gällande i afside å tolagen, skall jag således icke motsätta mig.
För att visa, huru befogade klagomålen öfver de ifrågavide afgifternas ingående till stadskassan äro, tillåter jag mig anföra ett exempel.
1 en af våra städer väcktes fiåga om löneförhöjning för dess tjenstemän.
Ärendet förekom på allmän rådstuga, och man beslöt då att vänta till dess man fått veta, till hvad belopp utskänknings-afgiften för året kunde upgå.