Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
LagUt. sk. digheten att bringa frågan till en lösning, och något bestridande af qvinnans rätt att blifva myndig, har jag icke funnit; man har endast uttryckt tvekan, huruvida de af K.
M. föreslagna garantier äro tillfyllestgörande, och i det afs:det tiar Utsk. kommit till ett annat resultat.
Jemför man nu det Kongl, förslaget med Utslcs, så finner man, att K. 31. har sås^m regel antagit qvinnans myndighet och endast såsom undantag under en öfvergångs-period en större frihet än lagen i allmänhet medgifver för att. när qvinnan så önskar, kunna bereda henne hjelp och biträde af förmyndare.
Ut-k:s förslag anlager åter omyndigheten såsom regel och gör qvinnans rätt att blifva myndig beroende af en hennes anmälan bos Domstolen.
Vid ett flyktigt påseende synes denna skiljaktighet vara af ringa betydenhet, men så är icke förhållandet.
Vill man komma till det mål, att qvinnan, så snart bon utan våda kan medgifvas en sålan rätt, skall erhålla full myndighet, måste sådant i lagen uttryckligen bestämmas såsom regel, erne lan, om hennes myndighet skall utgöra ett undantag från lagen, man aldrig har någon säkerhet, att den ogifta qvinnan förvärfvar sig de egen - Don 12 December e. m. skaper, som för hennes myndighet erfordras.
Det Sr ock klart att i fråga om rättigheten att skola och vårda sitt gods, förmågan dertill icke kommer af sig sjelf vid en viss ålder; den måsle törvärfvas.
Den kommer hos männerne lika litet vid 21 år som hos qvinnorna vid 25 Ar, såvida icke till följd af lagens föreskrift, att myndigheten vid denna ålder inträder, man söker förvärfva sig denna förmåga att vårda sitt gods sjelf.
Hade vår nu gällande lag icke he«tämt, att mannen vid 21 års ålder är myndig, så hade männerne icke haft denna förmåga.
Denna förmåga "kommer, såsom jag redan sagt. icke af sig sjelf och icke heller af upfdstran.
Den måste förvärfva» och samhällets säkerhet att så .sker ligger i lagens bud Just i denna omständighet ligger skillnaden emellan K.
Ms och det af Ulsk, förordade förslag, Huru ringa mari gjort för frågans lösning genom Utsila förslag, visar sig tydligt, då man besinnar, att detta förslag är nära nog lika med hvad som redan finnes stadgadt, ty, såvidt jag nu kan påminna ling, vägrar K.
M. aldrig bifall till ansökningar om myndighet.
Således medlör
Utskis förslag endast den fördelen, att qvinnan icke behöfver vända sig till K. M. utan till Domstolen.
Delta kan visserligen vara en lättnad för henne, men i fråga örn lösningen af den storn frågan, huru lagstiftningen örn qvinnans myndighet bör för framtiden vaia, har man genom Utskis förslag icke kommit ett enda steg längre, och vi stå således på samma punkt sorn nu.
På f, m. yttrades visserligen, att Utskis förslag borde antagas till nästa Riksdag.
Visserlieen låter lietta sig göra. men vill man som K.
M. komma till en lösning af frågan, bör Utskis förslag icke antagas.
Den andra skiljaktigheten emellan K. M:s och Utskis förslag består deri, att då K.
M:s förslag innebär en ovilkorlig rätt för qvinnan alt vara myndig vid 25 år, tiar hon också i och med detsamma förpligtelsen att sjelf taga hand om sina angelägenheter och detta med rätta, emedan såsom en talare sagt, en rättighet alltid motsvarades af en pligt.
Jag vill antaga, att nu gällande lagen antagit som grundsats, alt qvinnan icke behofver befatta sig med sina angelägenheter, men jag anser det icke rationel!, ty om man fortfarande sliftar undantagslagar för qvinnan, ställer nian sig pa pnvilegiernes men icke på rättens grund, hvilket aldrig kan b 11 Iva det normala i lagstiftningsväg utan endast en öfvergångsåtgärd för en kort tid.
Jag återkommer till hvad jag redan sagt, att ändamålet med K.
M:s förslag icke varit att stanna vid en öfvergångsåtgärd och derföre måste jag gifva företräde åt K. M:s förslag.
Jag hade visserligen ämnat att besvara de anmärknir emot K.
M:s förslag, som innehållas i Hr Adlercreutz’» reservation vid Utskis första Betänk, emedan de 8ro de enda Utsk. framhållit, men de aro af föregide talare redan besvarade.
Dock anhåller jag att få fästa upmärksamheten derpå, att då Hr Adlercreutz i första rummet anser det Kongl, förslaget bristfälligt deruti, att en ogift qvinna, ehuru hon af lagen är berättigad alt blifva myndig, likväl får afsäga sig denna rättighet, skulle åtskilliga olägenleter och oredor upstå.
Jag kan så mjcket mindre godkänna denna anmärkn. som jag icke kunnat fatta syftningen dermed.
Enl. nu gällande 236 Den 12 December e. m. lag eger hvarje myndig person rättighet att erhålla af Domstolen tillförordnad! biträde i förvaltningen af sin egendom, såvida någon vill en sådan befattning sig åtaga, och hela skillnaden i det Kongl, förslaget emellan qvinnor och män består deri, att då förslaget icke ovillkorligen ålägger männer att vara förmyndare för någon af sitt kön som till myndig ålder kommit, med mindre han kan styrka sin oförmåga att vårda sina egna angelägenheter, har K.
M. deremot velat bereda qvinnor den lättnad, att de, utan alt behöfva styrka sin oförmåga att vårda sina angelägenheter, anmäla sig hos
Domstolen för erhållande af biträde eller förmyndare.
Hvad åter angår den omständigheten, att det skulle blifva svårt att befrias från ett sådant förmynderskap, så til' dermed icke värre än f. n., enär
Domstolarne ännu icke vägrat en till myndig ålder kommen men i omyndighet förklarad person att åter varda myndig, då han sådant begärt och förmyndaren detsamma tillstyrkt.
Samma förhållande kommer att ega rum äfven med qvinnan.
Det Kongl, förslaget åstadkommer således ingen rubbning i bestående förhållanden.
Hr Adlercreutz har äfven talat om svårigheten att få reda på de qvinnor, som voro och icke voro myndige, i händelse det Kongl, förslaget skulle antagas, ty, säger han, det är troligt att en mängd ogifta qvinnor fortfarande vilja hafva förmyndare.
Jag delar icke denna förutsättning.
Det är visserligen sannt, att under öfvergångs-perioden en mängd ogifta qvinnor till följd af sin upfostran och långt framskridna utveckling t. ex. qvinnor vid 50 eller 60 år icke kunna vänja sig vid alfärslifvet, och det vore obilligt, om lagen af dem fordrar, att de skola vårda sina angelägenheter, hvarföre ock K.
M. föreslagit, att de skola få begära förmyndare, men sedan lagen varit i verksamhet så länge, att det upväxande slägtet blifvit förtroget med pligten att vårda sina angelägenheter, likasom nu gällande lagen gör det till en pligt för männerne, tror jag icke, att ett särdeles stort antal qvinnor skola finnas, hvilka icke heldre vilja sköta sjelfve sina angelägenheter än att vända sig till förmyndare.
1 sammanhang härmed måste jag fästa upmärksamhet på de olägenheter, som upkomma deraf, att qvinnan måste hos Domstolen anmäla, att hon vill blifva myndig, för att sedan bära detta vittnesbörd, som man säger, på fickan.
Det är visserligen sannt, att åtgärden att gå till
Domstolen för erhållande af delta vittnesbörd icke är särdeles besvärlig, men det är så mycket mera besvärligt, att vid hvarje transaktion, om man vill vara säker, att transaktionen är gällande inför lagen, nödgas taga afskrift af de handlingar, som utvisa qvinnans myndighet.
Vidare säger Hr Adlercreutz, alt en lag, som ålägger ogifta qvinnor att sjelf vårda sina angelägenheter skall blifva olycksbringande enär de icke hunnit vänja sig dervid.
Just deri ligger svårigheten.
Behöfde man icke fasta afside på de redan till högre ålder komne qvinnor, af hvilka man icke kan begära, att de på ålderdomen skola förskaffa sig kännedom om affärsförhållanden, hvaraf de förut icke varit i behof, så behöfdes icke heller att för dem stifta särskild lag, men just för dessa qvinnor har K.
M. förbehållit rättigheten att få begära förmyndare för sig.
Den 12 December e. m. 237 Jag skulle visserligen hafva åtskilligt att tillägga med afs:de på de i dag framhållna hindren mot antagandet af K.
M:s förslag, men då dels föreg:de talare uptagit detta och jag tror mig nu hafva besvarat det hufvudsakligaste af de gjorda anmärkn:ne, slutar jag med hemställan, att it. o. Ad. ville bifalla det Kongl, förslaget.
För dem, hvilka lika med mig föreställt sig, att LagUtsk:s förslag innefattar en förtjenstfull lösning af frågan, har det varit en beklaglig företeelse, att detsamma rönt ett så allvarligt motstånd.
En värd talare har i sin ifver för det Kongl. Forslaget gått så långt, att han sagt, att antagandet af LagUtsIcs förslag skulle utvisa reaktionära tänkesätt.
Detta förslag, som dock innefattar en ganska väsendtlig utvidgning af qvinnans rättigheter innehar, synes mig, det företräde framför det Kongl, att det förra öfverlemnar åt qvinnan att sjelf afgöra, hvad som är hennes väl.
Ulan har äfven sagt, att skillnaden emellan det Kongl, och LagUtsIcs förslag består deri, att K. M:s För slag icke vore en undantagslag, hvilket åter vore förhållandet med Ulsk:s, men huru kan man väl framkasta en sådan beskyllning emot Utsk., då det vill att principen af qvinnans myndighet skall erkännas, under vilkor, som för henne äro så lätta att fullgöra?
En af de talare, som yttrade sig på f. m., har med värma förordat bifall till K. M:s Förslag, ehuru han under föreg:de delen af Riksdagen sjelf till betydlig del vederlagt hvad han nu yrkar.
IIr Cederschiöld, F. A., yttrade nemi. den 12 Nov. sisth år följande: »Den lika arfsrätten lossade do bojor, som hindrade henne att upstiga till mannens sjelftsgna ställning i samhället; och när hennes myndighet en gång erkännes, så skola de skrankor ramla, som nn förlama hennes fria verksamhet.
Men så godt och billigt detta än må vara, så synes det mig icke kunna leda till det dermed åsyftade målet, om icke Staten tillika droger försorg, att tillfälle må beredas äfven för qvinnan att erhålla en för sin bestämmelse tjenlig bildning och upfostran.»
Den värde talarens förslag har likväl vid denna Riksdag icke gått igenom, och han lärer väl alltså medgifva, att qvinnan genom sin upfostran icke är ställd i den författning, att hon kan allmänt och genast emottaga så utvidgade rättigheter, som innefattas i en ovilkorlig, men afgifvande myndighetsförklaring.
Kan man väl tro, att under den korta tiden af ett Or,- den upfostran bibringats qvinnan, hvarigenom hon kan vara fullt vuxen att sjelf sköta alla sina angelägenheter, då den icke förut varit henne beskärd.
Jag tror det icke; hvadan enl. min upfattning, qvinnans myndighet, om den utan all modifikation nu dekreteras, skall blifva henne en ganska ovälkommen och skadlig julklapp.
Jag röstar alltså för bifall till Utsk:s förmedlingsförslag; och det förundrar mig i sanning, att detta förslag rönt så stort motstånd, särdeles af Konungens Rådgifvare.
Deras anförda skäl hofva visserligen icke förefallit mig lika öfvertygande, som de varit med värma framställde; men de antyda likafullt, att man icke vill tillerkänna förslaget någon för - 238 Den 12 December e. m. tjenst, utan fastbeldre önskar afs!a“ derå, på det att R. o. Ad. mätte få välja emellan antagande af det Kongl. Forslaget och afslag derå.
Jag tror. att man icke gör qvinnan någon tjenst dermed.
Visserligen må det hafva varit nyttigt all, i enstaka fall, qvinnor, som känt sig dertill mäktige, erhållit rnyndighetsrätt; och under nuvide förhållanden synes detta icke möta svårighet, Erfarenhen visar oss della tillräckligt.
Alan har sagt. att man jemväl enl. det Kongl. Förslaget vill gifva qvinnan rätt att bestämma huruvida hon vill blifva myndig eller icke, i hvilket sednare fall hon nemi. må begära förmyndare.
Ja! det är visserligen sannt, men det är likväl mycket obehagligare för qvinnan att sjelf anhålla att blifva omyndig, än att fo r t lefva under förhållanden, som nu förefinnas, och jag frågar, behöfver väl den svenska qvinnan en myndighetsförklaring för att i alla loflig» fall fä ungefärligen göra hvad henne lyster och utöfva ett i alla fall ganska mäktigt inflytande på det manliga könet?
Eder mine fin l 0111 icke qvinnan i sjelfva verket är långt mäktigare genom sin beundransvärda förmåga att om det, för dem hon älskar, är nödigt i tysthet fördraga och försaka allt, än om hon skulle kunna aldrig så skarpt och klart beräkna en mängd forhållanden, sorn hittills hos oss ansetts egentligen tillhöra mannen: affärer, processer, juridikens och det praktiska lifvets kärfvaste prosa.
Jag föi bl i fv er för öfrigt fast, i min tro, ehvad vi afslå eller bifalla Betänk., skall den ädla Svenska qvinnan fortfarande inom samfundslefriaden utöfva det helsosamma inflytande, som hennes dygder och behag tillkommer; men såsom det bästa oss nu erbjudna förslaget f delta ämne anser jag LagUtskfs vara, och hemställer jag således om bifall derå.
Jag upträder för att värja mig emot tillmälen, dem en talare slungat emot mig, och de af R. o. Ad., hvilka icke afhört mitt yttrande på f. m., beder jag nu lemna opmärksamhet åt hvad jag har alt andiaga.
Sparre har sagt, alt mitt förra anförande innefattade så dana saker, att det bort afbrylas af Ordfidens klubba.
Hvaruti det ohemul» skulle beslå, kan jag i sanning icke inse.
Jag tillät mig åtskilliga anmärknlr emot Utsk:s sätt att behandla frågan, hvilka anmärkh:r jemväl flere talare sedermera framställde.
Vidare gjorde jag en skildring af den skiftning Gr.
Sparres åsigter i denna fråga undergått under särskilda perioder af densammas behandling.
Jag nämnde då, att man icke kunde känna hvilken mening Gr.
Sparre tillhörde under frågans forsta behandling inom Utsk., ty i Betänk, stod endast, att Grin reserverat sig emot Ulsk:s beslut, utan att med ett enda ord antyda i hvilket hänseende Grins mening sköjde sig från Utsk:s.
Då äiendet sedermera förekom till öfverläggning på detta rum, talade Grin till en början emot K. M:s Propos. men emot slutet af discussionen förenade han sig med mig i be gäran om återremiss ulan att likväl då eller närmare angifva skälen till denna sin begäran.
Att han i fråga om skälen likväl instämt med mig, tror jag mig hafva funnit af hans yttrande på Den 12 December e. m. 239 f. m., ehuru han då visserligen icke nämnde att han hemtat dessa skäl från mig.
Slutligen och då han icke reserverat sig emot Utsk:s sednare Betänk, måste deraf följa att, han delat den då af Utsk. uttalade mening.
Således 3 meningar!
Alltså frågar jag:
Hvaruti består det obehöriga i mitt yttrande?
Till hvilken förseelse har jag gjort mig skyldig?
Jag har icke omnämnt annat än hvad som irihemtas af offentliga handlingar.
Jag har sagt, att en hvar mäste anse det som en inconseqvens, att Grin så ofta skiftat meningar; så vida ncågon giltig för klaringsgi und för delta handlingssätt icke kunde utfinnas.
Och denna förklaring trodde jag tydligen skulle framstå för dem, som inse i hvad skick frågan, enl.
Grins upfattning lomme, i händelse R. o. Ad. nu bifaller det af Utsk. och Grin framställda förslag.
Efter hvad jag har skälig anledn. förmoda, anser Grtn fiågan då hafva förfallit.
Jag upmanade
Gun att yttra sin åsigt om det formela af fiågan, enär det syntes mig vara af vigt att innan man skrider till votering, man för sig gjort klart på hvilken ståndpunkt ärendet då försattes.
På f. m. lemnado Grin endast det svar, att det vore så ohemult, att han icke ville oskära detta rum med besvarandet af dylika anmärknir.
En sådan förnämhet är ganska beqväm; och kan bespara Grin åtskilligt bryderi; men torde numera å della rum vara tein ligen obehörig.
Hvad som yttras här, det må komma (lån lörsta eller sista bänken, torde förtjena upskaltas endast efter dess eget värde.
Grin har deremot uptagit allt som yttrats om Utsk. såsom vore det sagt om honom personligen, och han synes hafva velät här tillämpa Ludvig XlVis yttrande:
L’etat c’est mot, och alt klander emot LagUtsk. arén personlig förolämpning emot Grin, ett högmålsbrott.
Alt Grin icke kon anse ett sådant klander ringare än ett crimen lesae majeslatis, torde kunna slutas af hans yttrande att LagUtsk. och K. M. voro lika.
Min anmärkn. att LagUtsk. icke läst åler remissprot. besvarade Grin med nen upgift, att han, Hr Grin sjelf läst detsamma.
Således ånyo en indent.ifiering af Utsk. i Hr Grins person.
Ibland de motiver jag förra gången anförde har Gr.
Sparre på f. m. begagnat ett nemi. att då en person blir myndig skulle alltid god man förordnas att vara honom eller henne behjelplig vid granskning af förmyndarens redogörelse.
Denna min anmärkn. har Ulsk. uteslutit, ehuru Grin funnit den af den vigt att han'adopterat den såsom sin egen.
Med en sällspord förnämhet har Grin undandragit sig besvara mina till honom framställda spörsmål; men jag upmanar honom att aflägga densamma, såsom här ganska olämplig, samt att nu uplysa, huru enl. hans åsigt frågan skall behandla», i händelse Utsk:s förslag kommer att af R. o Ad. antagas; om då votering i Förstärkt Utsk. skall ega rum eller om frågan skall förfalla och K.
M. icke erhålla svar på sin Propo».
Grin har sagt, att han anser det lika antingen ett förslag framstäLes af K.
Al. eller af enskild motionär.
Deruti har Grin begått ett misstag.
En väsendtlig skillnad förefinnes verkligen.
Örn nemi. ett af K.
AL framställdt förslag vinner tre Stånds bifall; så är det derigenom lag.
Så icke ett af enskild motionär väckt förslag.
Alan har förebrått mig såsom en inkonseqvens att jag förra gången ärendet be - 240 Den 12 December e. m. •handlades yrkade återrcmiss, men nu bifall till K. M:s Propos.
Jag hade med nöje sett om mina modifikationer vunnit framgång hos Utsk., men då så icke skett, måste jag öfvergifva enskilda önskningar för att vinna det stora målet.
Sparre har ytterligare kastat handsken mot mig likasom mot alla hans motståndare, med påståendet, att vi begagna endast fraser.
Jag öfverlemnar till Hrrme att i det afsulet skilja emellan Gr:n och mig.
Gr:n har vidare sagt, att alla fruntimmer, med hvilka han talat hade förklarat sig emot qvinnans myndighet.
I händelse, hvilket jag icke vågar betvifla, denna upgift verkligen är grundad, så bevisar det endast att Grin icke måste i ämnet hört andra qvinnor, än fröknar och grefvinnor.
Min erfarenhet är alldeles mosätt, och å denna torde jag ega rätt fästa någon vigt enär jag till följd af min tjenstebefattning slår i beröring med menniskor af alla klasser och sett pluraliteten af de qvinnor, som blifvit myndiga under sednare 16 åren.
Om verkligen de mera högt förnäma frunlimmerna icke skulle önska blifva myndiga, torde likväl å deras önskningar- fästas mindre afside, än å den stora mängdens bästa.
Gr:n har äfven sagt, att förslaget, det Kongl, nemi., kan vara bra för de lägre klasserne men icke för de högre.
Nå väl! är det väl skäl att upoffra den stora majoriteten för en ringa minoritet.
Skilnaden emellan K. M:s och Utslcs förslag består deri, att enl. det sednare skall den qvinna, som vill blifva myndig, derom göra anmälan hos vederbörande Domstol; då deremot enl. K. M:s Propos. sådan anmälan skulle sire af dem, som icke vilja begagna sig af denna rätt.
Och torde man med visshet kunna antaga, att för en af de högre klassernas qvinnor, som möjligen skulle vilja afsäga sig rättigheten att vara myndig, — förefinnas 100 af de lägre stånden, som önska och behöfva en sådan rätt.
Ibland andra skäl, som tala för K.
M:s Förslag, torde jag få fästa upmärksamheten på den omständigheten, att, då fråga är om en naturlig rättighet, tyckes det vara mera skäl att den, som icke vill en sådan rättighet utöfva, belastas med de kostnader och det besvär, en anmälan åstadkommer, än att detta onus pålägges den, som vill en sådan rätt utöfva.
Jag förnyar min anhållan om bifall till K. M:s Förslag.
Afgörandets stund nalkas, och jag tillåter mig derföre att, innan R. o. Ad. fattar sitt beslut framställa den upmaning, att R. o. Ad. icke måtte låta sig förledas af de deduktioner och kontradeduktioner, rörande de olika förslagens företräde sins emellan, husets juridiska medlemmar afgifvit, ty hufvudfrågan är hvad svar vi skola lemna på den fråga Sveriges Konung i Riksdagens början framställt till Svenska folkets representanter nemi.
: Ansen J i likhet med mig den Svenska qvinnan vara lika värdig och lika berättigad med andra länders qvinnor att råda öfver sig och sin .förmögenhet?
Härpå skola vi svara.
Jag erkänner, att om svaret skall lemnäs i den ena eller andra af de former Utsk. vid särskilda tillfällen föreslagit, skillnaden - Den 12 December e. m. 211 den icke är stor, men den är dock icke så ringa och består deri, att genom antagande af det Kongl. Förslaget göra vi den Svenska qvinnan berättigad att vårda sig och sitt gods, och vi hafva då äfven förklarat henne dertill värdig, hvarigenom R. o. Ad. inflätar den vackraste minnesblomma i sin rika ärekrona, och lemnar åt efterverlden ett varaktigt minne från Konung Oscars Regering.
Jag röstar för bifall till K. M:s Propos.
Då jag förra gången hade ordet glömde jag att vidröra 2:ne omständigheter, hvilka äro af stor vigt.
Den ena rör icke specielt förev:de ämne, men är derföre icke mindre vigtig, emedan den angår yttrande-friheten i allmänhet.
Den har nemi. afs:de på Gr.
Sparres yttrande om Landtnäs rätt att begagna sin klubba och på sättet, hvarpå denna rättighet utöfvas beror den fria yttranderätten.
Jag måste i anledn. af detta Gr:ns yttrande uttala den önskan, att Gr:ns åsigter mätte hos hvarje Riddarhusets medlem hafva framkallat tillfredsställelsen deröfver, att Landtims-klubban icke kommit i Grins händer.
Den andra af mig förbigångna omständigheten rör hufvudsaken. K. M. har nemi. i Sin Propos. uttalat en upmaning till R.
St:r att tillvägagå med varsamhet och sagt, att om icke denna bana skall blifva vådlig för den Svenska qvinnan, mäste stegen på samma bana uttagas med varsamhet.
Jag hemställer, om denna varsamhet blifvit iakttagen af K.
M. sjelf och af författarne till det Kongl.
Dessutom har en talare på f. m. erinrat, hurusom vid förra Riksdagen R.
St:r föreslogo, att qvinna vid fyllda 30 år skulle uppå ansökning derom och efter formlig pröfning och förklarande af
Domstolen kunna blifva myndig, hvilket förslag likväl icke vann K. M:s bifall.
Icke destomindre vill man nu gifva henne denna rättighet, redan vid 25 års ålder, utan hennes ansökning, utan pröfning eller något förklarande af Domstolen.
Är detta att gå varsamt tillväga?
En Konungens Rådgifvare har i dag förklarat, att orsaken hvarföre it.
St:rs förra framställning icke vann Kongl, sanktion, var att om förslaget blifvit af lv.
M. gilladt, det skulle kunnat hända, att sedan K. ål. afslagit en qvinnas ansökning om myndighet, skulle en HäradsRätt påföljande dag kunnat bifalla densamma, men sedermera har en annan ledamot af StatsRådet och sednast Justitffiålinistern uplyst, att K.
M. icke afslår ansökningar af qvinnor om myndighet, ålen äfven om så någon gång skulle ske är det dock föga sannolikt att HäradsRätter skulle bifalla en af K.
Jl. afslagen ansökning, och skulle detta ock en gång ske, så kunde det likväl ej oftare inträffa, då myndighetsansökningarne ej vidare kommo att till K. ål. ingifvas.
H. Ex. Hr Just.
Statsålinistern har sagt att fördelen af K. ål:s Förslag ligger i den förändrade upfostran qvinnan måste lemnäs.
Jag hemställer dock om den redan erhållna upfostran kan genast undergå förvandling?
Om detta ej är möjligt, ligger då icke mera varsamhet i det förslag, enl. hvilket det beror på qvinnan sjelf att blifva mvndig eller icke. 2:ne år må väl icke anses förmvcket, för att X 11. ' 16 242 Den 12 December e. m. qvinnan skall kunna erhålla den för hennes myndighet nödiga upfostran och denna tidrymd återstår icke intill nästa Riksdags början.
Samme talare har äfven sagt, att det vore besvärligt för qvinnan att ständigt bära på sig ett prot.-utdr. utvisande hennes myndighet.
Kan väl detta vara så besvärligt för henne, enär det endast ifrågakommer vid tillfällen, då hon måste bestyrka sin myndighet.
En annan talare har icke kunnat fatta min definition på liberalism.
Jag ursäktar honom härför, ty jag har icke lem nat någon sådan.
Jag sade endast, att de ledamöter, som talade för bifall till K. M:s Förslag, voro mindre liberale än de som yrkade bifall till Utsk:s, emedan det sednare lemnade qvinnan öppet att sjelf bestämma, huruvida hon vill komma i åtnjutande af denna rättighet eller icke.
Jag anhåller om bifail till K. M:s Förslag.
Mörner, Carl Göran Detlof: Hr Printzensköld har till mig framställt en fråga, som visserligen icke behöfver något svar, men då jag i alla fall ansett mig föranlåten att begära ordet, vill jag besvara den värde talaren dermed, att han ofullständigt upfattat mitt yttrande.