Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så länge enda stödet för en dylik uppfattning är den likhet en lekfull fantasi finner mellan en runa och en man, som sträcker armarna i vädret, får han ursäkta, att den lärda teorien, som – noggrant som i en sjukdomsjournal – låter oss följa hur hvar typ förändrats och förvanskats intill dess runskriften uppstått ur det gamla alfabetet, på ett helt annat sätt tillfredsställer en tanke, för hvilken en verklig förklaring är kärare (samt också vackrare) än paradoxen och slagordet.
Det är här, stötestenen ligger för hela Strindbergs vetenskaplighet.
Det är här han resonnerar som en försenad snillrik och naiv släkting till Jean Jacques.
Och det är uppriktigt taladt ej vidare behagligt att se honom med sin suveränt nyckfulla och godtyckliga forskning spela rollen af en vetenskapens Aristides, medan han gång på gång underkänner iakttagelser och metoder hos dem, som arbeta under en i jämförelse med honom tusenfaldigt skärpt själfkontroll.
Men äfven om de Strindbergska forskningsförsöken näppeligen komma att gifva något bestående, aldrig skall man därför se öfver axeln hans fantasis fruktsamhet på idéer och hypoteser, hans förstånds sinnrikhet i att söka bevisa dem, hans själs mäktiga håg att brottas med problemen.
Man kan beklaga, att han lämnat ett verkningsfält, som utan ringaste tvifvel passade honom oändligt mer, men man måste på samma gång beundra en man, hvilken följer sin genius utan en baktanke.
Han var ej konstnär längre än han kände det inre behofvet att vara det, och lika osjälfviskt låter han för forskningens egen skull åren gå i laboratoriet.
Hade han velat göra skärgårdspoesi och öden och äfventyr på cliché, nog hade han kunnat.
Men hans produkter hafva aldrig varit viljetvång vid skrifbordet, men alltid de inre utbrotten hos en man, som måste ropa ut sitt ord.
Det är rätt och det är nobelt, att han stänger dörrarna till det tempel han byggt, den dag han själf ej längre känner andakt därinne – – Och hur många hafva trots allt ristat in sitt namn å den svenska poesiens minnessten som han?
Det är reflektioner sådana som dessa, som falla en i sinnet under läsningen af Strindbergs Tryckt och Otryckt.
Äfven i detta verk, där tyvärr mycket är axplockning från gamla fält, och nästan ingen ny plogfåra gifver löfte för framtiden, strålar det dock af gnistor från en ständigt brinnande tanke, brusar det af infall från en evigt jäktande intelligens.
Äfven här har den Strindbergska frasen kvar sin nervösa kraft och sin eggande skärpa.
Om flera af de naturvetenskapliga artiklarna förefalla förvirrade och skrufvade, finns det dock i boken ett par stycken af djup intensitet, af en melankoli, som griper underligt, just därför, att man känner, att dess mörka bilder äro danade af en lera, som för länge sedan hårdnat, af ensamma kval, som för länge sedan mist sorgens högtidlighet och meddelsamhet.
Det finns där en beundransvärd liten fantasi »På Kyrkogården», ensamt den tillräcklig att bära en bok.
Den verkar som en af dessa sällsamt formade stenar, man hittar i eruptiva trakter och hvilka berätta oss om heta springflöden, vilda utbrott och brusande omhvälfningar.
Jag har ej varit på Vesuvius, men när jag läste denna storartade prosadikt, tyckte jag mig erfara en känsla, som man måste erfara däruppe, då man böjer sig ned för att taga ett stycke lava i sin hand – känslan af att vulkanens tid ej kan vara förbi, och man lyfter hufvudet med en blick, som man ännu en gång väntade att se flamman slå ur kratern, skön och röd.
Mystikdiktaren.
Törnrosens Bok
PROTOKOLLER
Herr HUGOS AKADEMI.
Hvilka, betraktade såsom ett helt, stundom blifvit kallade
Julen på Jagtslottet,
stundom äfven
Den irrande Furumo.
Herr Hugo sade:
Stackars Richard, jag ser nog på
dig, att du är en fraktion.
Jag bekänner, att jag
älskar det hela; men då du ej kan vara annat än
brusten, så kan jag icke hjelpa det.
Jag älskar dig
ändå.
Häng likväl ihop så mycket som möjligt!
skall då älska dig ännu mer!
Törnrosens Bok. Bd. V.
Om Sättet att sluta Stycken.
Sid. 23.
Förberedelser.
För tunnor tusan! – utbrast Herr Hugo, i det han lät ett Tidningsblad, som han höll i handen, falla på bordet – Richard Furumo har nu återigen oss alla ovetande utgifvit en ny bok.
Se der, barn!
Frans läste högt:
Af trycket har i dag utkommit och säljes i alla boklådor för 40 sk.
B:co:
Det går an.
En tystnad uppstod, under det att molnet på Herr Hugos panna mer och mer mörknade.
Ungdomen såg forskande på den gamle herrn: ändteligen vågade Frans fråga, huruvida detta kunde gravera honom?
Gravera mig!
Hur kan du fråga så enfaldigt, kära Frans?
Är intet jag på sätt och vis hufvudhjelten i Törnrosens bok, den sammanbindande enheten, sjelfva drifhjulet, som der sätter alla arbetskrafter i rörelser?
Det är sannt, jag skrifver inte sjelf: ty när man är hofmarskalk och brukspatron och dertill har sina sextio år bakom sig, så skrifver man inte gerna sagor och romaner.
Hvad poesier angår, har det alltid förekommit mig motbjudande, att, när man har gediegna tankar, nödgas stympa och rådbråka dem, för att inskrufva dem i meter och rim.
Också hoppas jag den dag skall komma, då en mera liberal tid icke mer af en författare gör sådana onaturliga pretensioner, utan då man emanciperar sig från detta barbariska skråtvång, liksom från så mycket annat.
Detta tycks mig också vara ett hufvudstycke i den Framtidens Poesi, hvarom vår vän Furumo har så mycket att orda ...
Mellertid kan du anse detta för ett blott skämt, ty jag har i den punkten ännu inte stadgat min öfvertygelse.
Herr Hugo tog sig en pris ur sin stora gulddosa, och fortfor:
Men vi lemne detta ämne, mine vänner, som skulle föra oss alltför vida, för att i stället återkomma till Richard.
Eftersom jag engång för alla beslutat, att sjelf icke befatta mig med literärt skrifveri, men ändock har en afgjord kärlek för den saken, så har jag i stället slagit mig på mæcenat-väsendet, som är vida mindre besvärligt, men långt mer ärofullt, och som på köpet, upprigtigt taladt, kostat mig så godt som intet.
Nu är Richard Furumo barn af min ande, barn af mitt hus, till och med, som han sjelf påstår, född här på slottet, i gula cabinettet: han har varit min favorit och protegé, och sina flesta historier har han diktat eller uppläst bland oss.
Allt detta vet hela allmänheten.
Den tror än, äfven sedan han lemnat mitt hus, att vi ännu med hvarandra stå i ett slags vittert bolag, att han ännu, af skyldig grannlagenhet för dessa förhållanden, ingenting trycker utan mitt bifall, begär mina råd och liksom min censur.
Med ett ord hans ära är således också min, men jag är å andra sidan opinionen liksom ansvarig för alla hans skrifter.
Derför borde jag naturligtvis också hafva ett ord med i det laget.
Men hur har nu Herr Furumo på de sista tiderna gjort, för att icke ens tala om våra föregående arbeten, vid hvilkas redaction dock vore rätt mycket att anmärka?
Nu vill jag blott nämna ett af hans sista arbeten: jag menar den fatala Jönköpings-boken, som comprometterat mig inför verlden.
Men, bästa Pappa, invände Frans, på titelbadet står hvarken Törnrosens bok ej heller af Författaren till Törnrosens bok.
Dertill har han sjelf visserligen varit för förståndig.
Men mins du inte, min gosse, att Eos, som icke tycks begripa, att man äfven med literärt sqvaller kan stifta ondt och förargelse, har gjort honom och mig den otjensten att trompeta ut det för allmänheten; och på det att notisen rigtigt skulle falla i ögonen, har man frammanför artikeln låtit trycka dit en colossal ☛.
Se här, i N:o 70; der har du både sqvallret och den stora handen.
När jag tänker på denna Amorina, befarar jag mycket, att författaren återigen gjort något genialiskt streck, någon befängd farut.
Och för närvarande är saken ändå betänkligare, sedan allmänheten genom Tolfte Delen af Törnrosens bok erfarit, att jag instiftat en Vitterhets-Akademi: ty jag kan väl på visst sätt säga såsom Ludvig XIV om staten: l’Academie c’est moi.
– Eller hvad, mine vänner?
Då ingen motsade honom, fortfor Slottsherren, som helst älskade att tala ensam: han kunde väl ändock varit så höflig och skickat mig boken.
Eller slår honom samvetet?
Jag måste frukta det värsta.
– Frans sätt dig på ögonblicket ned, och skrif till Fägersten, min Commissionär i Stockholm, att han skickar mig boken på posten, ty till Carlstad lär den väl ännu inte ha hunnit!
Bed honom också bifoga hvad annat nytt kan ha utkommit af samme författare, ty till jularne plär Furumo komma fram med ett halft dussin brochurer.
Glöm dock icke säga, att vi redan lyckligen fått den sista Törnrosen!
Tolf dagar hade Hofmarskalken att vänta, innan den efterskrifna boken kunde ankomma.
Undertiden kom julen; men denna blef icke alldeles så glad, som den annars plägade vara på Jagtslottet.
Herr Hugo fortfor att vara förstämd, talade emot sin vana kort och sällan, och sysselsatte sig ömsom med att bläddra i Törnros-böckerna, ömsom med sina egna tankar.
Än var han mycket vek, än åter ovanligt retlig, hans glada och jemna lynne hade alldeles öfvergifvit honom.
Familjen såg denna förvandling med särdeles oro, emedan man fruktade, att den kunde bebåda den älskade husfaderns snara förestående död.
Under tiden medförde postväskan ett temligen tjockt paket från Carlstad.
Det innehöll dock icke den efterlängtade boken, utan ”Hemmet.”
Alla jubilerade, utom Herr Hugo; men han lät sig ändock behaga att blifva åhörare i aftonföreläsningarne.
Man märkte dock lätt, att hans tankar ofta voro frånvarande, och blott sällan krusades hans läppar liksom de öfriges af ett mildt småleende eller tårades hans öga.
Snarare tycktes hans lynne med hvar dag blifva mulnare, och gaf sig till och med någongång luft i bannor och snäsor, hvad som förut i detta hus varit en sällsamhet.
Ändteligen var läsningen fullbordad, men Herr Hugo satt ändock kall och stum.
Rudolfina, den yngsta och kanske mest älskade dottren, smög sig intill fadren, smekte honom och frågade honom hvad han tyckte om den trefliga boken.
Hvad jag tycker? utropade den gamle herrn något barskt.
Hör på, flickor, hvem af er har hushållsveckan?
Det är jag, söta Pappa, svarade Ermenhest.
Nå, så befaller jag dig, Ermenhest, att du till i morgon tillagar ett fat citron-soufflé.
Hufvudeffekten, som er bok på mig gjort, består just deruti, att jag fått en deciderad lust att äta citron-soufflé; jag vill partout försöka om det der verkligen är en sådan ”himlamat”.
Ermenhest försäkrade med ledsnad, att hon icke kunde tillaga denna för henne alldeles obekanta rätt, och deruti instämde systrarna och tanterna allesammans.
Kalla då in fru Davidson! befallte Herr Hugo.
Hushållerskan inkom och emottog samma order.
Fru Davidson stod mållös af häpnad, alldeles såsom man på bibliska träsnitt ser höfvitsmannen för de ægyptiske trollkarlarne afbildad, när Pharao befallte honom, att eftergöra Moses yppersta konststycke.
Husbonden blef än mer otålig.
Ni svarar inte, fru Davidson?
Har ni då inte sagt mig hundra gånger, att ni är köttslig systerdotters-dotter till salig Mamsell Varg?
Och har jag inte sjelf på köpet hållit er ett år i Kungens kök, hvilket kostat mig rätt vackra fyrkar!
Ni måtte väl då kunna vispa till denna simpla rätt?
Fru Davidson började bitterligen gråta.
Hofmarskalken gick fram till bordet, slog upp ett ställe ur Hemmet, och brummade:
Läs här, fru Davidson:
Här skall ni få se, att fattigt folk, ett simpelt Assessorshus i Småland eller Gud vet hvar, består sig citron-soufflé, under att man i mitt hus, som dock, näst gamla Mitanders, är det rikaste i Vermland, dag ut och dag in måste smörja i sig de gammalmodigaste rätter, som ingen numera äter, lika osmakliga som contes d’oie eller Mamsell Scudery’s romaner.
Det är, förbanna mig, ett hårdt öde, att icke på sina gamla dagar kunna få smaka en bit mat, som duger.
Fru Davidson, sårad i sitt allra innersta, störtade på dörren, men återkom snart med förklädet fullastadt af sitt köksbibliothek.
Hon började derefter flinkt slå upp registren i den ena boken efter den andra, och bad Hans
Nåd sjeif vara så nådig att efterse, att ingen sådan rätt någorstädes stode att finnas, hvartill hon snyftande tillade, att antingen måste den der Författarinnan vara en klåperska, en charlatane, en ram ignorante i kokkonsten, eller också ett mirakel, en lefvande, förökad upplaga af hennes saliga moster, Mamsell Cajsa.
Herr Hugo, som när han icke var ond – och detta var han sällan – var en ganska god man, hade undertiden svalkat sin hetta, och som han dessutom fann, att han gjort sig en smula löjlig, svarade han:
Låt det vara godt, fru Davidson!
Alla upptäckter komma inte straxt till Vermland.
Kanske den der himlamaten, när allt kommer omkring, ändå inte är så ambrosisk.
Låt oss i stället i morgon middag få smaka er så rättvist namnkunniga gädd-poupeton, som försonat mig med fiskrätter, hvaraf jag annars, som ni också kan läsa tryckt, inte är någon vän.
Låt oss alltså få denna pudding, hvars rätta tillagning, såsom ni påstår, omöjligen kan inhämtas genom böcker, utan bara genom tradition.
Glöm inte, fru Davidson, att grundligt lära den åt mina döttrar, och låt intet konsten dö bort med er!
Fru Davidson neg försonad, och lemnade rummet.
Herr Hugo fortfor:
Mina barn, jag erkänner att jag med någon tankspriddhet hört på er läsning, så att jag ej tillräckligt profiterat af de rätta ställena, att bli rörd.
Men ändå har jag hört tillräckligt deraf, för att, äfven jag, på samvete kunna intyga, att det är en god och vacker bok, med undantag af den lilla förargliga historien med citron-soufflé’t.
Ty dervid blir jag fast, att det är obeskedligt, ja så till sägande immoraliskt af en författare, att hos läsaren väcka hvad slags begär och lustar som helst, hvilka icke i verkligheten kunna tillfredsställas.
Dock det må bli dervid: ja till och med, för att göra er alla nöjda, decreterar jag härmed, att denna bok är att anse, såsom hade den vunnit högsta priset i vår Akademi, med thy åtföljande heder och förmåner.
Aurora, du känner ju Mamsell B**, sedan den der sommarn vid Medevi?
Skrif till Norige och underrätta din vän derom, och bed henne vara välkommen på Jagtslottet under hela nästa sommar.
Det kunde också inte skada, att du både henne i förhand hitskicka receptet till det der dumma citron-soufflé’t, på hvilket jag ändå inte kan låta bli att tänka, – så vida nemligen detta inte är något familje-arcanum, eller, bara ett idealiskt spektakel, hvilket vore än värre, ty i matvägen undanber jag mig alla idealer.
En eftermiddag, några dagar derefter, satt Slottsherren i sin sal, vid sin stora spis, på hvilken en lustig julbrasa af förträfflig Vermländsk tall sprakade.
Rudolfina hade flyttat sin båga intill hans stol, och kastade då och då på sin fader blickar af ömt deltagande.
Men Herr Hugo satt tyst, och blåste endast blåa hvirflar ur sin stora sjöskumspipa i elden.
Han hade under dessa dagar blifvit mera mild, men ännu allvarsammare, ja nästan melancholisk.
På engång fastade han sin skarpa blick på dottren, och frågade henne hastigt:
Hvad tycker du om Herr Flabbe?
Hvem? frågade Rudolfina med en lätt rodnad.
Flicka, du rodnar: det måtte väl inte falla dig in att bli kär i Herr Flabbe, efter du rodnar så.
Men det måtte väl å andra sidan icke kunnat vara möjligt, att en ung man, som på sätt och vis är hygglig nog, en man, som redan vistats åtta dagar i vårt hus och dagligen äter vid vårt eget bord, skulle alldeles passerat förbi din höga uppmärksamhet?
Ah, Pappa menar vår nya kolskrifvare!
Hvem annars, din toka?
Men du behöfver intet vid ordet kolskrifvare rynka så förnämt på din lilla näsa.
Man kan vara kolskrifvare, och ändå ha ganska ljusa tankar, ja stå öfver både dig och mig i bildning, ehuru jag just icke påstår, att detta är casus nu.
Men det är i alla fall en vitter och bildad man, och du torde längesedan insett, att det är sådana förtjenster som mest erkännas i mitt hus.
Du vet också, att jag bemödat mig att uppfostra alla mina barn och niecer utan ståndsfördomar.
Posito, att Herr Flabbe nu, som det tycks, är en man med verkliga talenter, så bör du också distinguera honom.
Deraf följer dock icke, att han får bli din älskare.
Sådant hör inte till det capitlet.
Mesalliancer kan jag intet lida.
Det finns medelvägar, mitt barn.
Pappa vill då, att jag skall hugna Herr Flabbe med min vänskap?
Så ungefär.
Jag hade åtminstone tänkt, att du skulle tagit någon notis om honom.
Eller hur, min flicka?
Jag vet icke huru Pappa menar.
Visserligen har jag tagit någon connoissance om Herr Flabbe, men den är ytlig nog.
I det fallet hade jag tänkt förelägga dig en fråga, ty jag vet att fruntimmer, – och just de yngsta och oerfarnaste, ty de följa sin naturliga, oförvillade känsla – ofta se skarpare än vi, män.
Olyckan är bara den, att de äro alltför benägna, att blott fästa sig vid föremålens ytor.
Försök dock, mitt barn, att höja dig öfver ditt köns sphær.
Begynn med att abstrahera bort Herr Flabbes namn, som, jag medger det, låter litet fatalt; abstrahera sedermera bort hans kolskrifvarskap; vidare hans yttre habitus, äfvensom hans egenskap som karl jemte dertill hörande verkliga och möjliga förhållanden.
Jag fruktar, att jag då abstraherar bort hela Herr Flabbes person; ty hvad blir väl sedan qvar? invände Rudolfina småleende.
Hvad blir qvar?
Då återstår ju den odödliga själen, ipse genius, det rena Flabbe-förståndet; kallar du detta för ingenting, du?
Men det var just till denna punkt vi måste komma.
Mellertid, på det du måtte förstå mig bättre, låtom oss gå litet tillbaka i historien!
Herr Flabbe har blifvit mig recommenderad af Professor ** i Upsala, der han i höstas tog Kameralexamen och sedan stod på bara gatan.
Jag hade väl ingen annan plats att erbjuda honom än denna kolskrifvarsyssla, ty på mina egendomar finnas inga sinecurer, men Herr Flabbe höll den till godo.
Nu duger han väl inte stort till denna post, och hans X för Y i räkningarna ha kostat mig mången stig kol, och till och med skämt bort en hel smälta.
Också visade sig arithmetiken i hans kameralexamen icke så särdeles brilliant.
Men detta oaktadt är Herr Flabbe i alla fall ett stycke geni och har isynnerhet ett excellent hjerta.
Först står han i intim connexion med Richard Furumo, och det är alltid för honom en heder; vidare skrifver han i Gud vet hur många kalendrar och ger sjelf ut allahanda slags böcker; för det tredje, skall du veta, är det han, som skrifver alla Törnros-recensionerna i Eos, och är således, såsom du förmärkt, en sin vän och oss alla oinskränkt devuerad person.
Det kan väl hända, att Herr Flabbe dermed har en liten oskyldig bi-speculation: hans Mæcenas, som räcker till för allt, har sin finger med i ett par tre af de stora tidningarna, och några der utkastade berömmande ord skaffa nu för tiden en ung författare lika mycket anseende och gunst hos publicum, som fordom ett pris i Svenska Akademien.
Hittills lärer väl Herr Flabbe ändå äfven på det hållet intet varit särdeles lycklig, och hans Apollo tycks, åtminstone offentligen, vara nog karg på sina solblickar, men trogen tjenst vinner ändå slutligen belöningen.
Herr Flabbe är således en person, hos hvilken hela vårt hus står i största förbindelse?
Visserligen, visserligen, Rudolfina.
Men nu är bara olyckan, att det icke finns något betsel eller hejd på Herr Flabbes enthusiasm: hans omdömen stödja sig nästan aldrig på motiver, och sjelfva hans smicker är så öfverdrifvet, att jag fruktar att allmänheten till slut får osmak till det, till oss, till Furumo, och allt hvad Törnros heter.
Så var det dock inte strax i början.
Herr Flabbe begynte med att säga, att Törnros-bokens utgifvare hade nästan alla egenskaper af en stor författare, utom smak och harmoni.
Dervid förblef det mer än ett år, men knappt hade Richard utgifvit den osmakligaste och styggaste af alla sina böcker, förr än den andra karlen hittade på att skrifva, att harmonien ingalunda fattades Furumo, sjelf, men att ”det brustna, disharmoniska och falska,” icke ligger ”hos skalden, utan i verkligheterna, i lifvet, i de personer han skildrar” med mera, som du kan läsa i artikeln med Redactionens stora ☛ framföre.
Just ”rosenfärgad” som i Homerus, är likväl inte denna Eos-hand.
Denna klyftiga distinction påminner mig om den icke mindre spitsfundige Examinatorn, som frågade en yngling i en Nations-examen: ”Lefver Herr Lokrantz i Förnuftet, eller lefver Förnuftet i Herr Lokrantz?”
Ha! ha!
– Jag fruktar nästan att Herr Flabbe låter tumma sig, ty detta är just Furumos eget sätt, att svara på slika inkast.
Hvilken sophism!
Hör på, Rudolfina; du syr nu på en narciss, och jag förmodar den blir vacker; men ponera, att du i stället arbetade på en bouquet karborrar och jag anmärkte, att ditt arbete vore fult, tror du då, att jag skulle taga din ursäkt för god, om du svarade mig:
”det är karborrens och icke mitt fel, Pappa; ty alla karborrar äro fula också i naturen.”
Var säker, mitt barn, att jag skulle svara dig:
”det är illa nog, att sådana gemena växter finnas till, men hvem tvingar dig att just välja karborrar?”
För knäfveln! är inte konstnären fri: kan icke han skapa sig sin egen verld?
Konsten är visserligen en del af lifvet, men ändock någonting mer och högre än blotta spegelbilden deraf.
Men detta torde du vara för ung att rigtigt förstå.
Låt oss derföre komma till ämnet.
Jag trodde nemligen, att du åtminstone skulle uppfatta ett enda lefvande mennisko-individuum, jag menar Herr Flabbe.
Men i hvilket hänseende kunde detta vara af interesse för Pappa? frågade den unga flickan.
Herr Flabbe påstår ideligen i tal och tryck, att Furumo är det största vittra snille i Sverige; och nära nog i hela Europa: så bortåt har jag också sjelf i många år trott, men jag har, särdeles på de sista tiderna, derom i vissa afseenden råkat i allehanda dubier.
Kunde jag nu pålitligt få veta, på hvad fot Herr Flabbes omdömesförmåga stode, så hade jag derigenom ett slags thermometer på Furumos eget skriftställar-värde.
Begriper du nu?
Törs jag nemligen lita på Flabbes kritiska förstånd, så äro mina scrupler obehöriga, och jag kan då åter slå mig på lugn.
Det föll mig i anledning häraf in, att du i detta hänseende skulle kunnat säga mig ett klokt ord, som möjligen åtminstone hade kunnat tjena mig till en liten ledning.
Men detta infall var barnsligt, och du torde märkt, att jag på den här sista tiden, af ideligt speculerande öfver höga ting, varit liksom litet förbryllad.
Herr Hugo tystnade och föll åter in i sina djupa tankar.
Hastigt sprang han upp och drog på klockan, i det han yttrade: hvarföre skall det alltid vara min pligt, att tänka ensam här i huset?
Har jag ju inte en Akademi, som hittills i detta hänseende haft allt önskeligt otium?
(Till den inträdande betjenten): Jacques, gif bud, att Akademien samlar sig inom en halftimme till extraordinär sammankomst, och laga du, att allt till dess är i ordning!
Första Sessionen.
Bordet var i ordning, alla Törnrosens böcker i grönt maroquin derpå uppstälde, ledamöterne på sina stolar och Frans vid protokollet, Herr Hugo intog med värdighet sin plats i stora fauteuillen, tog en pris ur sin stora gulddosa, och började högtidligt:
M. H.
Jag hoppas, att ingen af denna Akademies värde ledamöter bestrider sin Ordförande, att vara ett ljust och skäligen förståndigt hufvud?
Alla bugade sig bifallande.
Frans, tag till protocolls denna första punkt såsom enhälligt och utan discussion bifallen!
– Men nu är svårigheten den, mine barn, att eder Fader i en högst vigtig angelägenhet, hvaruti icke blott hela familjens anseende, utan äfven hela fäderneslandets æsthetiska cultur äro nära interesserade, nu tänker eller är på vägen att tänka betydligt olika än han tänkt förut.
I sådant fall är det ledamöternes skyldighet, att komma Ordföranden till hjelp och göra allt möjligt bruk af sina snillegåfvor.
Dilemmat, som måste lösas, består alltså deruti: antingen har eder
Fader fordom – och det hela tio åren bortåt – tänkt förvändt, eller också tänker han nu förvändt.
Det sista kan vara en följd af ålderdomssvaghet.
– Apropos derutaf, och alldenstund, särdeles i dessa svåra och förvirrade tider, ingen kan vara rätt säker om sig sjelf, så beder jag eder, mina kära vänner, om den vänskapstjensten, att i fall J skullen förmärka, att det i ord eller gerning kunde påkomma eder gamle Fader något menskligt, eller rent ut sagdt, om J skullen tycka, att han handlade och talte som en tok, att J då, säger jag, gifven honom en liten varnande stöt.
Jag sjelf är beredd att visa eder samma vänskapstjenst.
Frans, det är onödigt, att du inför detta i protokollet.
Men vi komma nu till ämnet.