Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flickorna satte upp så förvånande miner, att han måste skratta.
-- Det är dagens sanning, -- bedyrade han.
-- Jag kom gående längs Salutorget ungefär vid palatset, då jag såg en häst med kursläde komma i ursinnig fart rakt emot mig.
Kusken skrek och höll emot och inne i kuren jemrade sig någon.
Det såg ut att bära rakt ned i Skatudds-kanalen.
Jag hade ej annat val än att rusa fram och sträcka min uppspända paraply emot hästen, som deraf blef så häpen att han tvärstannade.
Men af farten slängde släden i detsamma omkull och kusken kom under.
Några personer kommo till hjelp, och vi fingo hästen urspänd och kusken upphjelpt.
Hvarken han eller fruntimret inne i kuren hade skadat sig.
Men då jag skulle lyfta upp släden, ref jag denna duktiga lucka på min paletåärm.
Vill Hanna kamrat hjelpa mig att stoppa den?
-- Hjelpa! -- skrattade Hanna.
-- Du menar, att vi turvis skulle taga ett stygn.
Nej, gif hit, nog reder jag mig utan din hjelp.
Bengt lemnade henne rocken, och hon beredde sig att reparera skadan.
-- Men, Bentu, -- hviskade
Bella skälmaktigt från sängen, -- hvem var det, som härom dagen bedyrade, att han aldrig skulle låta en qvinna hjelpa sig med något, som han kunde göra sjelf?
Bengt funderade.
-- Nog lär det väl ha varit jag.
Och strumpor har jag stoppat i mina dar, men aldrig rockar.
Men det måste väl duga, tänker jag.
Tag hit, så får jag försöka!
Och tack, syster sötnos, för det du tog vara på min sjelfständighet.
Hanna räckte honom nål och tråd; fingerborgen gick knapt ned öfver nageln.
Han satte sig ned med ett försök att se säker ut, drog pannan i djupa veck och begynte sy som en skomakare med syl och becktråd.
Flickorna skrattade och läto honom hållas.
Men då Hanna såg att stoppen, oaktadt Bentus allvarligaste bemödanden, artade sig att bli lik en stor vårta på rockärmen, bad hon Bella gunstigt tillåta, att hon denna gång hjelpte.
Han hade ju visat sin goda vilja.
Bella var ej obeveklig, och Bengt såg med beundran huru
Hanna kamrats skickliga fingrar undanröjde spåren af hans konstfärdighet och ihopsömmade hålet så prydligt, att man knapt såg minsta fel i väfnaden.
-- Flickor äro ändå flickor! -- utbrast han med en suck af beundran.
-- Och pojkar äro och förbli pojkar! -- nickade Bella från sängen.
Mot aftonen samma dag förvärrades Bellas tillstånd.
Febern återkom, och hon kastade sig oroligt af och an i sängen.
Läkaren som efterskickades, fruktade ett recidiv.
Under senare hälften af natten, medan Hanna vakade hos henne, uppslog hon plötsligt ögonen och hviskade sakta:
Hanna!
Hanna satte sig vid sängen och fattade hennes hand.
Den var brännhet, och ögonen glänste stora och klara.
-- Huru är det? -- hviskade hon ångestfullt.
-- Är du sämre?
Vill du, att jag skall väcka tant?
-- Nej, inte ännu . . .
Men det kunde hända, Hanna, att jag nu måste dö.
Det gick ett stygn genom Hanna, som nästan tvang henne att skrika.
Men hon förblef till det yttre lugn.
-- Tror du, Hanna, . . . att det är mycket svårt att dö? -- Bellas ögon voro oroligt fästade på Hanna.
-- Jag har endast sett en menniska dö, och det var min mor.
För henne kom döden som en efterlängtad befriare, hon hade ju så länge varit sjuk.
-- Jag menar ej så . . . jag menar . . . om det är mycket förskräckande att . . . stå ansigte mot ansigte med Gud?
-- Jag hoppas, att Guds närvaro skall ingifva dig frid och trygghet, icke fruktan, -- svarade Hanna, och hennes läppar darrade, så hon knapt kunde tala.
-- Ser du . . . jag är ibland så rädd för Gud . . . jag har så litet brytt mig om Gud . . . om han skulle vara ledsen på mig . . .
-- O, Bella min, ingen af oss är ju värd hans nåd.
Men du vet ju, vid hvem vi få trygga oss.
-- Ja! -- hviskade Bella matt.
Om en stund slog hon armarna om Hannas hals och frågade: -- Hanna min, skall du sakna mig mycket . . . om jag nu skulle dö?
Hanna försökte göra rösten stadig när hon svarade: -- jag har ju ingen i verlden kärare, än dig.
-- Bara Gud! -- hviskade Bella åter.
-- Ack, icke ens Gud, -- sade Hanna sorgset.
-- Jag har icke kommit så långt ännu, att jag skulle älska Gud öfver allt . . .
Men du ser så trött ut, tala icke mer, utan försök att sofva.
Bella nickade.
-- Jag ville så gerna lefva! -- hviskade hon och försökte småle.
Derefter föll hon i en lätt slummer med Hannas hand i sin.
Morgonen ljusnade och fann dem i samma ställning.
Hanna var dödstrött, men nändes icke draga sin hand ur Bellas, icke röra sig för att ej väcka henne.
Fru Palmfelt kom insmygande med oroligt frågande blickar.
-- Hon sofver! -- hviskade Hanna gladt till svar.
Denna sömn, var den till lif eller död?
De lyssnade med spänning till andedragen, som blefvo allt djupare och lugnare.
Dödens engel sväfvade åter förbi.
Han rörde ännu icke den halfmogna frukten, han spred blott med sin vinge en fläkt af allvar i två unga hjertan.
Hanna hade flyttat hem till sig, sedan Bella ej mer behöfde så trägen tillsyn.
Tystnaden i hennes eget lilla rum var så välgörande, det var som om tankarne strömmat öfver henne rikare der, än annorstädes.
Och hon kastade sig med nytt, brinnande intresse öfver studierna.
Så knapphändigt de än fylde hennes törstande ande, voro de likväl det bästa hon för närvarande kunde få.
Tant Karin hade erbjudit henne ett rum hos sig, men Hanna afslog det, vänligt, men fast.
-- Jag vill icke stå i för stor tacksamhetsskuld till dig, tant, -- sade hon, -- och det skulle dessutom vänja mig vid onödig vällefnad.
Men hon var ofta hos tant Karin, så ofta hon icke var hos Bella.
Och tant Karin hade kommit upp med en plan, som gjorde henne yr af glädje.
Först, när tant Karin sagt, att hon beslutat resa utrikes på ett år och ville taga
Hanna med sig, hade denna afvisat anbudet på sitt vanliga kärfva sätt.
Tant Karin såg ledsen ut.
Hanna ångrade sig och sade att hon skulle följa med på det vilkor, att hon i framtiden skulle få återbetala hvad hennes resa skulle komma att kosta.
-- Det är din rätt, -- sade tant Karin allvarsamt.
-- Men min rätt är att vägra återtaga en gåfva, som jag nu bjuder dig med varmt hjerta.
Hanna stred en strid med sin gamla stolthet, men slutligen segrade hennes tillgifvenhet för tant Karin.
-- Det är bara för att jag håller af dig, tant, -- sade hon, -- som jag går in på detta.
-- Jag förstår, -- sade tant Karin leende och smekte hennes trotsiga panna.
En lördagseftermiddag firade Bertha och Alma en liten pratstund hos Hanna.
Flickorna besökte henne i allmänhet gerna, hon hade blifvit så mycket gladare och tillgängligare, sedan Bella begynt tillfriskna.
-- Bevars, så svällande kanapéer du har! -- sade Bertha och slog sig ned på en af trästolarne med ett brak, som satte dess ben i fara.
-- Man blir rent af förvekligad i dina divaner.
-- För all del, tag plats på golfvet, om stolarne äro för mjuka, -- sade Hanna.
-- Som du ser, föredrager jag att sitta på ett ostoppadt bord.
-- Men säg, vore det ej ett himlalif, om man vore rik? -- utbrast Bertha i extas. -- Tänk, att få sofva på ejderdun, inte behöfva gå i en tråkig skola, äta godt och läsa roliga böcker!
Håhå, jaja!
-- Hur skulle det då gå med mixturerna och provisorsexamen? -- sporde Hanna.
-- Strunt i arbetet, när man hade pengar som snus!
Jag skulle ha 16 tjenare . . .
-- Och jag skulle ruinera mig på hästar, -- sade Alma, som hittills bladat i en bok. -- Jag är galen i hästar.
Skulle du gerna vara rik, Hanna?
-- Nej, . . . åhjo, hvarför inte, om jag hade mig sjelf att tacka för hvar penni.
-- Jemmer, så förståndig du alltid är, -- suckade Bertha. -- Sak samma, hvarifrån pengarna komma, bara man har dem.
Flickorna skrattade.
-- Hanna skulle visst inrätta något slags asyl för vanartiga pojkar, -- sade Alma, -- jag har hört dig säga det engång.
-- Då kan du taga Valter Hagen till din första patient, -- inföll Bertha. -- Han är redan halft på förfall, fastän han ännu är bara en skolpojke.
-- Jag har hört det, -- sade Hanna och hoppade ned från bordet. -- Valter var förr mycket hos Palmfelts, och jag kände honom som en godsint, snäll gosse.
Nu har han ej varit der på länge, och när jag frågade Bengt om orsaken, sade han att det begynt gå på sned för Valter stackare.
Några samvetslösa studenter ha lärt honom att dricka.
-- Usch ja!
Lycka, att han icke har föräldrar och syskon, som få blygas för honom! -- utbrast Alma.
-- Om han haft ett hem, hade han kanske icke blifvit sådan han nu är.
Det är just emedan han varit så ensam, som ondt inflytande fått så mycken makt öfver honom.
Stackars gosse, jag önskade jag kunde hjelpa honom.
Hanna hade blifvit tankfull.
Hvarje påminnelse om lifvets skuggsidor kändes som en direkt förebråelse mot henne sjelf.
-- Se nu inte så högtidlig ut igen, Hanna.
Inte kan du ändå byka verlden ren och blank.
Hvad har du i flaskan der?
Är det något, som duger lukta på?
-- Det är ju eaudecologne, -- förmodade Alma.
-- Skönt!
Man får väl njuta?
Hanna svarade icke, hon var inne i sina egna tankar.
Bertha förde flaskan till näsan. -- Uh . . . ptschi!
Din kanal . . . ptschi!
Det är ju stinkspirit . . . ptschi . . . tus!
Nu ljög du, sa’ Anders åt presten.
Hanna måste skratta.
-- Visst inte, jag har ej sagt att det var eaudecologne.
Det är ammoniak, som jag tagit ut fläckar med.
-- Och det gillrar du ut, som om det vore det finaste luktvatten.
Uff, det svider i näsan!
När flickorna om en stund skulle gå, följde Hanna dem ett stycke.
Qvällen var mörk och kall, butikfönstren strålade i klar belysning och menniskorna knuffades på de mest trafikerade gatorna.
Flickorna vände in på en sidogata.
De gingo alla tre i bredd och pratade ifrigt.
Så kommo de förbi ett hus, der gardinerna ännu ej blifvit nedfälda för fönstren till en klart upplyst sal.
Berthas blick snuddade in.
Hon tvärstannade och hviskade brådskande:
-- Titta in!
Der sitter han.
När man talar om trollet, är det icke långt borta.
Flickorna varseblefvo derinne i salen ett mindre bord, vid hvilket fyra ynglingar sutto kring en punschkaraffin.
De rökte, skrattade och anlitade flitigt glasen.
En af dem var Valter Hagen.
Hanna kände, att hon var blek af sinnesrörelse.
Hon grep Bertha hårdt i armen.
-- Det är nedrigt! -- hviskade hon.
-- Ja visst!
Men kom bort, det är otäckt att se på.
-- Der locka de den stackarn att göra af med sina få slantar och bjuda till att få honom likadan som de sjelfva.
Jag går in . . .
-- Det vore just likt dig, men det gör du ändå inte, -- sade Bertha bestämdt och drog Hanna med våld bort från fönstret.
-- Jag kan ej, jag kan ej . . . flämtade Hanna upprörd. -- Jag måste ha honom bort.
-- Han skulle visst lyda dig, -- inföll Alma. -- Kom bort nu, snälla, söta Hanna!
-- Vänta, Alma, stanna . . . jag kan ej gå . . . det käns, som om jag gjorde mig delaktig i hans undergång.
Se ni ej, hur de klinga med glasen, . . . huru begärligt han tömmer det . . . släpp mig, Alma, jag måste gå in.
-- Är du rent från vettet, Hanna? -- Bertha var upprörd, också hon.
-- Tänk på skolan, tänk på din framtid, kom bort, vi ha redan stått här alltför länge!
-- Gå ni . . . jag kan ej följa er . . .
Kanske sitta de här halfva natten ännu, -- tillade hon halft för sig sjelf, -- tänk, hurudan han skall vara i morgon!
Hon slet sig lös från kamraterna och gick fram till värdshusets trappa.
Der stannade hon ännu.
Var detta ej en blind obetänksamhet, hvilken hon dyrt skulle få betala?
Förnuftet hviskade: -- gå ej! -- och hon stod tvekande vid dörren.
Men en blick genom fönstret stärkte hennes beslut, och hon öppnade dörren.
I tamburen syntes blott en kypare, som kastade på henne en undrande blick.
Hon sade halfhögt och fullkomligt lugnt: -- var god och bed herr Hagen komma ut.
Jag väntar på gatan.
Derpå gick hon, som om golfvet bränt hennes fötter.
När hon kom ut, såg hon, att kamraterna gått.
-- Det är bra, -- tänkte hon, -- jag skulle ej velat, att Valter sett dem.
Hon spejade ifrigt mot ingångsdörren, och nu öppnades den.
Valter Hagen kom ut.
Hon gick ett par steg mot honom.
-- Det är jag, Valter, -- sade hon, och rösten var osäker. -- Vill du ej vara snäll och följa med mig?
-- Hvart då? -- sade Valter upprymd, men en blick på Hannas djupt allvarliga och sorgsna ansigte gaf honom en aning om rätta förhållandet.
-- Är det . . . är det meningen att få mig bort från kamraterna? -- frågade han och försökte se styf ut.
-- Ja, Valter, -- sade Hanna fast.
-- Jag tror du icke anar, hvart dessa kamrater vilja locka dig.
-- Åh!
Du är för lättskrämd, Hanna.
Vi drucko ett glas punsch.
Något måste man ju värma sig med i denna förbittrade kyla.
-- Ett glas? -- Hanna log sorgset.
-- Jag räknade redan tre.
Vet du icke huru lätt sådant blir en vana?
Jag hade en kusin, som var en bra gosse, tills dåliga kamrater fingo inflytande öfver honom.
Nu är han en försupen stackare, som ingen glädje har i lifvet.
Hon visste ej rätt huru hon skulle nå fram till hans hederskänsla.
-- Man börjar redan anse dig förlorad för allt godt . . .
-- Såå! -- Valter rätade på sig.
-- Menniskorna äro så färdiga att döma.
-- Var en karl, Valter, och res dig, medan det ännu är tid.
Vill du icke taga blå bandet, det skulle hjelpa dig?
-- Det behöfs visst inte, nog kan jag låta bli, om jag vill. -- Valter försökte tala lugnt och imponerande.
-- Stöd behöfva vi alla, om vi skola kunna utföra våra goda föresatser.
Jag går nu till Palmfelts, kom med.
De skola bli så glada att se dig igen.
Valter tvekade.
Å ena sidan syntes det honom lockande att åter besöka detta goda varma hem; å den andra blygdes han öfver att låta en flicka få honom till hvad hon ville.
-- Jag vet ej, om jag täcks, -- sade han, -- jag är ej klädd för visiter.
-- Visiter?
Det är ju gamla vänner.
Vi skola prata och ha så roligt.
Du har ju ej sett Bella, sedan hon begynt sitta uppe.
Kom nu, är du snäll!
När de skulle vika om hörnet nedåt Annegatan, mötte de en af Valters klasskamrater.
En af dem, hvilka på ett oförnuftigt sätt sökt predika moral för honom och tröttat ut honom med sina förmaningar.
När han såg Valter i Hannas sällskap, nickade han menande, som om han velat säga: -- är du fast nu?
Det förtröt Valter djupt att misstänkas gå i en flickas ledband.
Han såg mörk och harmsen ut, och när de kommo utanför Palmfelts port, låtsade han påminna sig något mycket angeläget, tog ett kort farväl af Hanna och rusade sin väg.
Hanna stod och såg efter honom med hjertat fullt af oro och missräkning.
Sådana stackare vi äro, -- tänkte hon.
-- Det fordras ofta mycket mera mod att taga ett litet steg framåt till det goda, än tio tillbaka till det onda.
Jag är säker att Valter nu går att upphjelpa sin manlighet med några glas punsch och har till hands en passande förklaring öfver sitt hastiga försvinnande.
Ledsen och bragt ur jemnvigten gick hon in till Bella, som satt i länstolen vid bordet, tog en pall och satte sig vid hennes sida.
Hon omtalade eftermiddagens händelse, öppet, som hon var van, och Bella uppmuntrade henne då och då med en gillande nick.
-- Vi skola ej lemna honom ur sigte, -- sade hon ifrigt, -- vi skola taga till vår uppgift att göra honom till en bra karl.
Hanna tryckte hennes hand. -- Jag har ej stora förhoppningar, -- sade hon modfäld. -- Der karakteren i sig sjelf ej har någon fasthet, der kan första vindpust kullkasta en god föresats.
-- Vet du, jag känner ett sådant begär nu att göra något för andra, -- sade Bella. -- Den långa overksamhetstiden har gjort mig riktigt sjelfvisk.
Med hvarje dag känner jag mig friskare och längtar efter arbete, arbete!
Ack, Hanna, hvad det skall bli roligt att bli riktigt frisk!
Jag skulle icke någonsin mer vilja hysa en enda ful eller otacksam tanke i mitt hjerta.
-- Det blir den gladaste dag i mitt lif, när du kan gå ut igen, Bella min.
Din sjukbädd har gifvit mig så mycket: en tydlig förnimmelse af min egen hjelplöshet och af Guds närvaro.
En erfarenhet af bönens kraft att hugsvala och lugna.
Och nu sist denna oförtjenta glädje att få se dig blifva frisk.
Det käns så underligt inom mig.
Det är som kunde jag af idel tacksamhet kasta bort mitt lif hvilket ögonblick som helst, åt någon ensam och olycklig, och som om intet, intet ledsamt mer kunde nedslå mitt sinne.
-- Du älskade, trotsiga Hanna, hvad du nu är vek, -- sade Bella och kyste hennes ögon, som stodo fulla af tårar.
Ryktet om Hannas „värdshusbesök“ hade emellertid spridt sig i skolan.
Man hviskade bakom hennes rygg, man undvek henne och hon såg ofta skrämda och ogillande blickar fästade på sig.
Några flickor från högsta klassen stodo ifrigt hviskande i korridoren, ett par dagar efter händelsen.
-- Klockan var nära 12 på natten -- sade en, -- när min kusin, som satt och läste tidningar i inre rummet, såg henne komma in.
-- Såg han henne komma in? -- Ögonen stodo vidöppna af häpnad.
Och sedan gick hon ut med den der Hagen, som alla vet, att ej är någon hygglig gosse.
-- Och de promenerade länge och väl på några bakgator, -- hviskade en annan.
-- Thure
Öst mötte dem.
-- Ja, hon har nu alltid förefallit mig litet . . . så der . . . -- inföll en tredje med tonvigt.
-- Tänk nu, att dricka punsch på ett värdshus klockan 12 om natten! -- bifogade en fjerde.
-- Mins ni, hur noga hon i fjol låtsade vara, när inte herr Hallgren ens dugde att spänna på skridskorna?
-- Få se, om hon ej blir relegerad, -- sade en femte. -- Jag täcks knapt säga, att jag är på samma klass, som hon.
-- Hvad tisslas här om för vigtiga ting? -- frågade Bertha, som i detsamma gick förbi och stack sitt hufvud midt i skocken.
-- Ts! -- sade en af flickorna hemlighetsfullt.
-- Vi tala om Hanna Rappes mandat att gå på värdshus och dricka punsch.
-- Hva’, hva’, hva’ ha ni nu kokat ihop för en smörja igen? -- utbrast Bertha, som ej tänkt vidare på historien den der aftonen. -- Hanna dricka punsch!
Lika gerna dricker jag bläck.
Men jag förstår, historien har blifvit skarfvad.
Nu skall jag berätta hur det var, för jag var sjelf med.
-- Var du med?
-- Flickorna drogo sig ett steg tillbaka.
-- Jaha, ursäkta, jag stod på gatan.
-- Och Bertha berättade huru allt gått till.
-- Är du riktigt säker på, att hon strax kom ut igen? -- afbröt henne en af flickorna.
-- Det kunde ju ha varit någon annan.
Bertha såg osäker ut.
-- Jag tyckte precis, att det var Hanna, -- svarade hon dröjande.
-- Ja, att tycka och veta är alls icke detsamma . . .
-- I alla fall, flickor, kan jag gifva mitt hufvud i pant på att Hanna icke begått något orätt, om hon också kunnat bära sig oförsigtigt åt.
Och det var endast för att få den uslingen Valter bort från de dåliga kamraterna, som hon ett ögonblick gick in.
Det var käckt gjordt af henne och jag högaktar henne, fastän jag inte sjelf skulle haft mod att göra detta.
Berthas försvarstal gjorde intryck på några af kamraterna, som voro böjda att se Hannas uppförande från den bästa sidan.
Men för många ytliga, sqvallersjuka, tanklösa kamrater framstod det som något orätt och opassande.
De visade Hanna tydligt sitt ogillande, och stämningen på klassen var ytterst ledsam.
Till och med de, som bordt känna henne bättre, voro bestörta och osäkra om huru de skulle tyda hennes handlingssätt och undveko henne derför så ofta de kunde.
Hanna kunde icke undgå att märka allt detta och mot hennes vilja gjorde det henne ondt.
Hon skulle velat vara nöjd endast med sitt samvetes vittnesbörd, men ertappade sig med att begära också kamraternas aktning.
Hon kände, att de till en viss grad skämt bort henne.
Det var henne likväl en stor tröst, att Bella, Verna Sommar, tant Karin och ett par af flickorna uttalat sitt gillande af hvad hon gjort och hon försökte att icke bry sig om de öfriga.
Icke ett ord till försvar hade kommit öfver hennes läppar, hvartill skulle det tjena, saken talade ju för sig sjelf.
-- Men detta är rent outhärdligt! -- utbrast Bertha en dag, då hon het och upprörd kom fram till Hanna, som satt ensam på klassen.
-- Kan du icke tala, menniska, och rentvå ditt anseende?
Jag har predikat för döfva öron.
Naturligtvis ha de föga förtroende till mitt omdöme.
Jag tror också, att man på visst håll söker undergräfva ditt inflytande, och ett par af de våra hålla sig fullkomligt neutrala.
Talar du icke, så . . . adjö med ditt förmynderskap på klassen . . .
-- Jag har aldrig eftersträfvat något förmynderskap, -- sade Hanna och reste sig häftigt från sin plats. -- Åtminstone icke medvetet, -- tillade hon halfhögt, i det en djup rodnad flög öfver hennes kinder. -- Hvarför skulle jag tala?
Om de icke tro dig, huru skulle de tro mig, som måste föra min egen talan?
Nej, låt mig vara.
Terminen är ju snart slut och sedan slippa ni vidare se mig.
-- Tänker du låta detta fortfara ännu dessa fyra veckor, så tager jag min Mats ur skolan.
Jag kan ej fördraga dessa sura miner och denna trumpna tystnad dag ut och dag in.
Ett ordentligt gräl vore mera i min smak.
Och ännu en sak, Hanna.
Om du inte rättfärdigar dig, så misstänker jag, att några, jag säger icke hvilka, komma att försöka få dig relegerad.
Hanna blef alldeles blek, detta hade hon icke tänkt på.
Men i detsamma vaknade också hennes gamla trots och hon utbrast bittert. -- Detta kunna ni gerna bespara eder.
Innan jag låter det gå så långt, afgår jag frivilligt, -- i morgon dag . . .
-- Var nu ej tokig, Hanna, och ställ till något nytt spektakel.
Betänk, hvad det för dig betyder att få ett godt afgångsbetyg!
Du är den mest skengalna toka jag någonsin sett.
När några ord kunna ställa allt på rätt . . .
-- Tyst, jag tigger icke om er aktning! -- Och Hanna gick ut med kinder, som brände af harm och förödmjukelse.
Bella hade icke sett Hanna på två dagar och begynte blifva orolig.
-- Det är bäst du går och ser efter henne, Bentu, kanske är hon sjuk.
Bengt gick och fann Hanna som vanligt lutad öfver sina böcker.
Han såg, att hennes ögon buro spår af tårar, men låtsade ingenting märka.
-- Bella ber helsa, att du är oartig som ej på två dagar uppvaktat henne, -- sade han skämtsamt.
-- Kom hem till oss, jag ville också gerna höra din tanke om min nästa ämnesuppgift.
-- Jag skall komma, gå du förut. -- Hanna undvek att se på honom, men hennes röst var alldeles lugn.
Huru godt kändes det icke att efter de sista dagarnes ensamma strider åter få sitta vid Bellas sida, lyssna till hennes kära stämma och glömma att någonting i verlden tyngde hennes sinne!
Hanna skulle helst låtit bli att tala om sig sjelf, men Bellas ögon uttryckte så mycken öm frågvishet, att det tillbakaträngda bekymret bröt fram på nytt.
Hon lade händerna för sitt ansigte och hviskade, lutad mot Bellas knä: -- Bella, jag kommer att afgå från skolan endera dagen.
-- Åh, Hanna min, det är ej möjligt!
Är det för sqvallrets skull?
-- Man anser, att jag handlat ovärdigt och riskerat skolans anseende.
Jag kan icke bli qvar.
En tystnad inträdde.
Bella ville försöka sätta sig in i Hannas tankegång, innan hon gaf henne ett råd.
Hon insåg, huru påkostande det skulle vara för
Hanna att bli qvar, då klassen ansåg sig kränkt deraf.
Men på samma gång fann hon det hårdt, att Hanna skulle afgå och försaka ett godt afgångsbetyg, då hon intet ondt gjort, och alltsammans blott berodde på en ytlig och ömklig uppfattning af hennes handlingssätt.
Bertha hade i går kommit till Bella och full af uppror och missnöje omtalat stämningen i skolan och sin fruktan att Hanna skulle blifva bortvisad.
-- Det är Jenny, den markattan, som stält till alltsammans, -- sade hon uppbragt.
-- Hon har sqvallrat om saken för „pappa och mamma“, och nu ha dessa hotat taga bort henne ur skolan, såvida ej en så farlig kamrat, som Hanna, blefve relegerad.
Det är ett lefvande spektakel, då inte Hanna värdigas säga ett ord till sitt försvar, och då äfven du är borta, som annars brukar kunna tala förnuft till de odågorna.
Bella ville omöjligt tro, att så ledsamma följder kunde uppstå ur en så enkel sak, som att Hanna gjort sin pligt.
Hon hade sökt lugna Bertha och lofvat tala med Hanna.
Nu strök hon sakta
Hannas nedböjda hufvud.
-- Hanna min, du skall icke afgå.
Saken är ej värd ett så stort offer och kan nog hjelpas på annat sätt.
Hvarför har du icke försvarat dig?
Du är ju advokat, vet jag.
-- Mot hvem skulle jag försvara mig? -- utbrast Hanna häftigt. -- Ingen har anklagat mig.
Det är just det tysta, smygande förtalet, mot hvilket intet försvar finnes, som drifver mig bort.
En öppen anklagelse vore tusen gånger lättare att möta, än detta stumma misskännande.
-- Och för något så lumpet, som ett grundlöst förtal skulle du retirera!
Nej, Hanna, det vore ej likt dig, det vore nästan fegt.
Du har ju lärt mig, att hvad som är rätt och sant bör gå fram med öppen panna.
Och nu skulle du sjelf genom att draga dig tillbaka låta dem tro, att du verkligen handlat orätt.
-- Men hvad kan jag väl göra, Bella? -- frågade Hanna upprörd. -- Om jag blir relegerad!