Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att döma af de vid riksdagen framlagda motionerna i skattefrågan, ser det ut, som om landtmännen nu ville försöka sig i en lösning af denna och försvarsfrågan stycke för stycke, med strängt iakttagande af, att ständigt lika stor afskrifning sker å indelningsbördan som å grundskatterna, så att ingendera sidan någonsin får anledning att känna sig tillbakasatt.
Hr ' A.
P. Danielsson från Öland, med hvilken en ledamot från hvart och ett af länen söder om Dalelfven förenat sig, har i dylikt syfte till en början väckt förslag om afskrifning med en tiondedel så väl å grundskatterna som å rustnings- och å roteringsbördan,det senare i form af ersättning från statsverket till rust-och rotehållen for en tiondedel af deras besvär.
Endast skenbart står denna motion utan samband med försvarsfrågan; i sjelfva verket är den väl afsedd att ställas mot de af regeringen äskade förhöjningarne å fjerde hufvud-titeln.
Meningen synes sålunda vara, att för bvarje väsentlig förbättring i försvarsverket ställa som vilkor en motsvarande lindring i jordens särskilda bördor.
Storleken af de medgifvanden, som då för hvarje gång å endera sidan skola göras, får väl bero af den andra sidans makt
- för tillfallet att framkalla dem.
Märkligt är., att bland motionens medundertecknare - väl finnas ombud från Skåne, men inga från Norrland.
— Hr Ola Andersson i Burlöf inslår en något plika väg, då han i en motion, hvarom vi, när detta skrifves, ej hunnit taga full kännedom, synes - åsyfta en gradvis skeende fixering af indelningsverkets ovissa besvär efter samma grunder, som 1869 tillämpades för grundskatterna, — detta dock blott som förberedande åtgärd för en slutlig afskrifning.
Möjligen kommer framåt riksdagen någon kombination af hans och hr Danielssons förslag att försökas, så att mot regeringens förslag på fjerde hufvudtiteln kommer att stå dels grundskatternas afskrifning med en tiondedel, dels statens öfvertagande af så stor del af rust- och rotehållens ovissa besvär, som svarar mot en fiondedel af deras börda.
Och så är man i gång med det forna jämkandet och prutandet å nyo.
Den gamla kompromissen, som troddes vara död och begrafven efter det dråpslag den fått i fjor, lefver således upp i en ny skepelse.
1 stället för den gamla sagans orm med två hufvtiden, som kom med båda hufvudena på hvar sin sida af ett träd, och som, då hvardera hufvudet drog åt sitt håll, ej kunde komma ur fläcken, ha vi nu fått ett ofantligt leddjur, som låter hugga af sig stycke för stycke, men ändå lefver med oförminskadt lif, till dess det sista stycket är borta.
- Och under liden skall ovissheten i fråga om vårt lands försvar blott steg för steg kunna häfvas!
Och våra vigtigaste lifsfrågor få allt framgent, himlen vete huru länge, vänta på sin lösning!
Ja väl, — sådan är politiken.
“ Man är ej glad, når andras skuld Man här skall sitta och betala. “
Och icke lära vi kunna vänta att få skörda hvete, d£r våra förfadet sådde tistlar.
År vårt lands försvar till sin vigtigaste del bygdt på.
hvad som för hela dess allmoge kännes som en djup och kränkande orättvisa, så lär deraf sannerligen aldrig någon välsignelse komma.
Men den regering, som tog upp manteln efter grefve Posse, har den kraft ' nog att sätta emot de anspråk, som å nyo frambäras från andra kammaren?
När förre presidenten Thyselius stod upp för att taga ordet i riksdagens första kammare under den minnesvärda öfverläggningen om de stora frågorna förlidet år, kunde ministéren Posse med ganska stor visshet räkna på ett antal af vid pass 73 röster för sina förslag i denna kammare.
Men då han slutat att tala och planterat den fana, kring hvilken de oförsonlige i kammaren slötö sig, följde honom ett tiotal af de s. k. possibilisterna, som eljest varit böjde att rösta med grefve Posse för att få ett slut på saken.
Öfvergången af dessa tio var nog för att ändra ställningen och medföra de stora frågornas fall.
Häraf hade alltså hr Thyselius hedern eller skammen, allt efter som man ser saken.
Då nu snart en man skulle sökas att öfvertaga den portfölj, som grefve Posse nedlagt i konungens händer, föll valet just på den, som brutit stafven öfver grefve Posses verk.
Men hr Thyselius var sjutiotvå år gammal, och den portföljen är tung att bärå för gamla skuldror; ej underligt således om han sade nej.
Det kräfdes starka öfvertalningar af första kammarens mest betydande män, bindande löften om deras mäktiga stöd inom riksdagen och framhållande afdén nära till hands liggande faran, att i annat fall grefve Posse måste tagas tillbaka på de vilkpr, han sjelf behagade föreskrifva, för att förrfrå honom att återtaga sitt afslag.
Det är en offentlig hemlighet, och har redan förut i tryck blifvit omtaladt, att det afgörande ordet vid detta tillfälle utsädes af en bland kompromissens fader, hr Karl Ekman på Finspång.
Liksom för ej ljange sedan i Frankrike gamle Duclerc med ålderssvaga händer fattade om statsrodret, som glidit undan Gambettas fasta grepp, så trädde här i Sverige gamle Thyselius upp för att fylla det rum, som Arvid Posse lemnat tomt efter sig.
Frågar man nu efter, hvad den nya regeringen bär i skölden, efter dess politiska program, så varder ' svaret: — ingenting.
Ingen stor politisk framtidstanko att uppbära, icke heller någon medveten kraft till motstånd mot sådana tankar, när andra bära dem fram; blott och bart den gamla nötta slentrianen, k. m: ts nådiga tågordning, hållen vid makt ^enom en regering, som, äfven efter det civil- 1 portföljen fått en ny och veterligen i ået politiska lifvet opröfvad innehafvare, är sammansatt af idel embetsmän.
Som qvarglömda reseffekter lemnade den afgående statsministern sina öfrige embetsbröder efter sig i statsråds-salen på kungens slott; och med samma lugn som de tje-nade honom, som dock alltid ville vinna ett fast bestämdt mål, med samma lugn följa de nu hans efterträdare, som vill ingenting.
Att samvetsgrant och hyggligt sköta de löpande göromålen, att se tiden an och vänta hvad som kan komma, — så lyder lösen för dagen.
Ingen förnekar, att ju Sveriges förste ofrälse statsminister är en hederlig, välvillig och rättänkande man.
Han har ock städse blifvit bemött méd aktning från alla sidor, — utom från den, som nu äflas att i honom se blott och bart dess egen målsman vid konungens rådsbord, men som har svårt att förlåta honom, att han någon gång under sin långa politiska bana vågat lyssna till landtmännens anspråk.
Men om det ock är — eller i alla fall bordeirara — ett oundgängligt vilkor för en statsman att vara ^n man af heder, så är det dock ej nog i våra dagar.
Han måste äfven veta, hvad han vill och visa hvad han kan.
förljudes det visserligen ur officiös källa, att mini-stéren Thyselius endast varit ämnad till hvad som ganska
* lyckligt blifvit kalladt en “ andhemtningsministér “.
och att •efter den skulle följa en annan, som på nytt skulle upptaga de stora frågorna på hufvudsakligen samma grunder 50m i fjor, sedan den allmänna meningen hunnit bättre sätta sig in i dem; och just för den skull borde så många .som möjligt af den gamla ministéren stanna qvar.
Intill dess borde man söka genomföra sådana reformer i vårt härväsende, som äro nödiga under hvilken härordning som helst.
Det aflägsnare af dessa syften förtjenar ju allt erkännande; huru andra kammaren tänker upptaga det närmare liggande, ha vi redan talat om.
Då regeringen i år kommit fram med sina förslag om artilleri och träng, tyckes den hafva förgätit det öde, som 1880 års andra kammare beredde ett försök att ordna en del af försvarsfrågan, nämligen beväringslagen, utan afseende på skattefrågan, — och det oaktadt bakom det försöket stod ingen mindre man än Louis De Geer, som gjorde dess lyckliga utgång till en kabinettsfråga.
En omständighet finnes, som kanske skall menligt inverka på försvarsfrågans vidare utveckling, om ej i tid något göres för att häfva farhågor, som man gerna vill hoppas vara obefogade.
Ett ord, som konungen nyligen lär hafva fält till några uppvaktande riksdagsmän, att han under inga förhållanden kunde gifva efter för Norges storting, leder otvunget tanken på vissa yttranden, som ideligen idislas inom den norska högern.
Det heter der: “ Låt stortinget äflas bäst det gitter, låt riksrätten döma, huru den behagar; — kungen har dock hären att stöda sig på; och det är ock en författning. “ Det är ej vår mening att häx inlåta oss på den norska frågan; man har här i landet mer än nog af egna frågor.
Men man behöfver ingalundai allo gilla den norska venstems görande och låtande, för att af ett sådant tal ledas till slutsatser, som kunna varda ganska vidtgående, äfven för hvad vidkommer vårt eget land.
Det ord om “ en bataljon af gardet i andra kammarens sal “, som i sittande försvarsutskott under en af 1870-talets riksdagar fåldes af en bekant general och ifrig väme-pligtsvän, föll i hastigt mod och var väl, nogare betänkt, icke allvarsamt menadt.
Men den, som önskar en lycklig lösning af försvarsfrågan, bör akta sig för att i otid påminna folkets valda ombud om den sanningen, att ett svagt försvär ställer ett lands yttre sjelfständighet i fara, men ett starkt försvar sätter dess inre frihet på spel, — en sanning, som i alla tider vållat, att de fria folken aldrig älskat ett starkt härväsende.
Det vore för den skull önskligt, att det ofvan nämda lösa pratet en gång för alla och med första stäfjades.
Det fasta stöd, ministéren Thyselius skulle kunna räkna på i första kammaren, har nyligen genom utskottsvalen derstädes blifvit stäldt i en ganska egendomlig belysning.
Den framstående politiker, hvars namn vi ofvan nämde såsom den förnämste tillskyndaren vid ministéren Thyselii bildande, skulle ju nu å nyo taga säte i det hög-vigtiga ' statsutskottet och derstädes på sin gamla ordförandeplats varda regeringens fastaste stöd.
Men hvilka Vindar som än må hafva blåst upp inom vårt öfverhus, hvilka strider, som än må hafva utkämpats bakom kulisserna i denna höga församling, hvars yta är så lugn och glänsande och på hvars djup så många stormar röra sig,
— så heter dock statsutskottets ordförande i år som i fjor Gustaf Sparre.
Lika litet som i fjor kompromissens egentlige upphofsman, den berömde historikern och politiske intrigsmeden, lyckades - i år den andre.
af dess fader att ens komma in i utskottet.
De få nu båda använda sin ledighet, den ene till att skrifva historia, den andre till att förfärdiga de redskap, hvarmed de mäktige i våra dagar göra historia.
Ur dageos krönika.
2, För öfrigt har första kammaren i år visat sig särdeles böjd att komma ihåg sitt folkliga ursprung.
I sitt hels-ningstal till kammaren påminde redan vice talmannen hr von Ehrenheim derom; kammaren vore bygd på en så bred basis, att den med full rätt kunde sträfva att förverkliga riksdagsordningens föreskrift, att båda kamrarne “ i alla frågor hafva lika behörighet och myndighet “.
Det är ganska märkligt, att man anser sig så ofta behöfva påminna om, att äfven första kammaren är folkvald.
Folket måtte ha särdeles lätt för att glömma bort den saken.
Kammarens och dess vice talmans hastigt vaknade goda minne låter dock förklara sig.
För ej mindre än tretio af kammarens ledamöter förestå i höst omval; och denna omständighet har väl ej så litet bidragit att uppfriska minnet af kammarens folkliga ursprung, så mycket mer, som landstingsmannen vid valen i höst ej lära Underlåta att ytterligare påminna derom.Det gamla och det nya.
Af Georg Nordens van.
Om någon flitig man roar sig med att samla aktstycken till historien om det literära brytningsskede, i hvilket vi lefva, och om han efter femtio år ger ut, hvad han samlat, lägger fram * sina rön och de fakta, han skrapat i hop, utan några kommentarier, utan att bifoga en enda egen åsigt, då skall man med stor förvåning läsa hvad de skrifkunnige i Syerige skrifvit på 1880-talet.
Och då skall säkert mången fråga: “ hvarför grälade de egentligen?
Hvad gällde striden?
Hvarför denna ofördragsamma hätskhet, denna gränslösa ensidighet, som samlade alla skuggor på ena sidan och alla ljuspunkter på den andra? “ Men hvad som skall svaras på dessa spörsmål, det torde vara omöjligt att nu säga.
Den som tar sig friheten att skrifva detta har mera än en gång frågat sig sjelf och andra, hvarför man grälar så häftigt, hvarför det, som den ena kallar för “ verldsför-bättrarbråk, “ af den andra blir döpt till “ skandalskrifveri “, hvarför “ realist “ blifvit nära jiog ett öknamn på den, som i vår aflägsna nord vill åstadkomma något på en gång nytt och bra med sin penna, liksom “ idealist “ också blifvit ett smädenamn, hvarför partilidelser, hätskhet och oförsynta personliga angrepp blifvit så vanliga, hvarför billighet, rättvisa och vanlig höflighet ofta ej aktas mera i skrift, hvarför — ja, hvarför man grälar.
Vi voro länge tröga.
I utlandet, till och med omedelbart invid våra egna gränser, hade nya literära strömningaruppkommit och gifvit nya vägar och nya mål åt dem, som sysselsatte sig med samhällsskildringar.
I Danmark, det visste vi, hade Georg Brändes väckt hänförelse och förargelse en tid bortåt, och bäst det var, när man än ej visste ordet af, så slungade en herre, som hette Jacobsen, fram en roman vid namn “ Fru Marie Grubbe “ och dermed var isen bruten för de unga krafterna i detta land, för dessa, som nu äro medelålders sansade män och som nu ha segrat, — ehuru det ej faller någon in att tro, det deras konstart skulle förbli stående på den plats, hvarest de slält den.
Men de ha gjort sitt dagsverke och efter dem komma, andra med nya tankar och nya krafter.
Men vi svenskar, vi höllo oss lugna — för att sedan bli så mycket hetsigare.
“ En tung nation, full af hetsigheter. “ Hvarför blefvo vi så onda, då man ruskade upp oss ur sömnen?
Var det derför att han, som slog på larmtrumman, tog i så hårdt, ruskade oss så omildt?
Vi hade ingen Brändes, som förde oss framåt på upplysningens väg, kanske något ensidigt, — man blir lätt ensidig i en brytningstid som vår — men med kraft och okuflig energi och oförbrännerlig tro på sin uppgift.
De gamle hos oss blefvo väckta på ett annat sätt, mera handgripligt.
Och så bildades partier här, partier, sQm nu stå oförsonligt emot hvarandra med slipade vapen, af många olika slag och fardiga till strid, ibland till knytnäfvestrid eller spjutkastning, någongång till öfvertygande utredning af hvad man i sjelfva verket vill.
Från min ståndpunkt tycker jag mig se, huru den unga riktningen i det stora hela slår in på den sist antydda vägen, medan de oftast mötas endast med öfversitteriets vapen.
Alldeles som om motståndaren skulle känna sig för svag att på allvar försvara sin sak.
Och jag tycker äfven, att man nu blandat bort korten så, att det egentliga målet blifvit bortskymdt genom massor af små ovädersmoln, som urladdat sig eller gått öfver utan annan följd än att ha rört upp litet smuts, som snart tor-kat.
Man talar så mycket om realism och använder detta ord både der det passar och der det är omöjligt.
Och man stakar ut sinr bestämda gränslinie mellan sanningsdik-tare å ena sidan och verkliga skalder å den E^ndra, det vill säga mellan dem, som “ ställa literaturens medelpunkt i det menskliga “ och dem, som flaxa upp i det blå och tappa bort sig der utan att bevärdiga den syndiga jorden med minsta uppmärksamhet.
Det är en dumhet att tro, att en sann realist — och dylika ha funnits i alla tider — ej tilllika vore i bästa mening idealist, — äfven om den väg, hvarpå han sträfvar, skiljer sig från den vanliga moderna allfartsvägen.
Ett ord i ' parentes, innan vi gå vidare!
Konst och literatur gå gerna hand i hand.
Tänk på, när romantiken blomstrade i Frankrike i detta århundrade, eller på hur nära beslägtade upplysningstidens klassiska skalder äro med den antikiserande riktning, som samtidigt herskade inom konsten.
Eller mins, hur i Norge för ett par årtionden sedan den folkliga diktningen inverkade på målarne och tvärtom.
Eller hur denna literära rörelse i Danmark inföll samtidigt med det, den danska konsten började får en helt ny prägel, tack vare den “ kinesiska murens “ sprängning.
I Sverige har den bildande konsten, skulpturen liksom måleriet, fått blifva så modern, så revolutionär, den någonsin velat.
Ingen — eller åtminstone mycket få — har ut-tydt natursträfvandet inom konsten på ett för dennas ut-öfvare ofördelaktigt sätt.
Tvärtom, nyhetsmännen ha i allmänhet blifvit mottagna med öppna armar.
Skulle detta tillmötesgående härleda sig från den öf-vertygelsen att konstnärerna hållit måttan, medan författarne gång efter annan öfverilat sig?
Vi ha sett, huru personer, som ej vetat, hvad de skrifvit, yttrat till våra konstnärers beröm, att de lyckligen undgått att sjunka så lågt, som deras moderna yrkesbröder i utlandet gjort, (se konstötver-sigten i “ Illustrerad verldshistoria “, del.
* Men de moderna författarne, de ha ej vetat att hålla måttan.
Konstnären står så att säga på fridlyst mark.
Äfven om han finner nya medel att uttrycka sin tanke, så anfaller han likväl ingen.
Han anfaller ingen!
En genomnaturalistisk tafla som Kröijers arbetare, är den ej det blodigaste, mest nedgörande anfall på de gamle, som förr målade dylika ämnen inne på sin atelier?
Likaså Skånbergs italienska landskap, X: s aqva-reller, Y: s “ La toilette “, Z: s porträtt.
Jo, anfall är det och dertill häftiga anfall.
Så vida man ej är förståndig och ser saken i stort, ser i det nya en följdriktig och sund utveckling af det gamla, uppväxt ur dettas såväl förtjenster som fel.
Tar man saken från det hållet, så sårar man ej en öfvervunnen ståndpunkts förkämpar genom att medgifva, att ungdomen hunnit ett steg längre fram än de gamle.
Men våga ej att påstå detta om de unge skriftställarne!
Be äro ingenting annat än utsläppta skolpojkar, som måste hållas i tygeln.
För öfrigt frågar man alls inte efter, hvad de äro.
Hvart man sträfvar med sitt arbete, hvad man vill uttrycka deruti, det är en bisak, som man ej ens gör sig den mödan att taga reda på.
Hufvudsaken är att han, som vågar skrifva, sluter sig till “ det unga Sverige “, till “ realisterna “.
Derför skall han stukas!
Man förebrår honom de fel, som man i allmänhet anser utmärka hans “ riktning “ och som han naturligtvis måste ha, äfven om de alls ej kunna upptäckas i det, han skriiVit.
Man talar naturligtvis om smuts och allt det der, som här ej behöfver upprepas.
Och man ber i öfverlägsen ton den unge “ skolpojkfriske “ mannen vara god och upplysa om, huru han vill ha de delar af samhället ordnade, dem han vågat skildra såsom föga motsvarande sitt ändamål.
Man ropar med berättigad harm på rättvisa i skildringen af verkligheten, men på raden inunder förebrår man de unga diktarne i Sverige liksom utomlands, att de visat “ stor flit att genom oklara och tvetydiga skildringar förvirra begreppen, “ att de “ medverkatill förökandet af de lidelser, som det tyckes vara hvarenda ny romans syfte att väcka eller bearbeta. “
Man må fråga, hvilka denna unga riktnings bärare, mot hvilka en allvarlig granskare uttalat dessa hårda ord, aro.
Den så kallade nya riktningens bäste män äro, så vidt jag vet, främst Ibsen, Elster, Topsöe och Jacobsen, öch dernäst Kjelland och Schandorph, på sätt och vis äfven Drachmann — och numera kanske äfven Lie.
Men huru många af dessa kunna känna sig träffade af granskarens förebråelse?
Han liksom mången annan menar med den nya skolan endast dess hänsynslösa öfverdrift, sådan den framträdt en gång eller två, men granskarens förebråelser, skarpa öch hvässade, falla på samtidens alla bästa skalder, och derför är hans dom öfver den nya riktningen lika haltlös som oberättigad och vilseledande.
Men kom nu ej och påstå, att dessa mina ord skola innebära ett anfall mot den kritiska granskningen i allmänhet i Sverige, ej heller att de syfta på dem, som våga hysa en annan åsigt än nedskrifvaren af dessa rader.
Jag aktar hvarje ärlig öfvertygelse och hvarje fritt och manligt ord.
Men de som endast se bistra ut derför att något nytt vågat uppstå och hotar att växa dem öfver hufvudet, de som göra allt för att undertrycka vår svenska literaturs naturenliga utveckling och som troget dölja ungdomens förtjenster, utbasunande dess fel och hånande dess sträfvan, mot dem är det en pligt att hvässa sina vapen och hugga in efter tästa förmåga.
Det blir intet annat än sjelfförsvar.
Skolan upphöjer sig sjelf, påstår man, kanhända med skäl.
Utan tro på sin sak vinner-man ingen seger.
Och Ti tro fast och säkert att den ' svenska literatur, som ännu ej sett dagen, skall växa upp ur den riktning, som nu kallas den nya och Jom kanske felar i ett och annat, det är möjligt, ja till och med säkert * men som likväl bär inom sig en lifskraft, som måste glädja oss, och ett allvar, som lofvar något.
Låt vara att det är ofullgånget, att förmågan ibland har stäckt vingarna.
Literaturdonjarne borde ha enaf vår Herres ofta påpekade egenskaper, den att se mera till viljan än till förmågan.
Om jag nu kunde fortsätta med dessa ord: “ Glädjande nog har på sista tiden en förändring till det bättre inträdt. “ Men det vore inte sant.
• Ty visst finnes det^ män, som se opartiskt öfver den literära rörelsen och som ha ett uppmuntrande ord för en hvar, som vill framåt.
Men meningarna äro så delade (och skola väl så förblifva) att det är ett eget slags nöje att jemföra dem med hvarandra och se huru det, som i den enes ögon är hvitt, af den andra kallas svart.
Läs till ex-eirfpel hvad som är skrifvet om Kjelland af Wirsén, Gödecke (i Nordisk tidskrift), Brändes, Warburg, Geijersstam och Levertin (i Ur dagens krönika)!
Om uppsatserna som behandla Gengangere behöfver jag säkert ej ens påminna.
Att nämna Strindbergs namn är som att kasta ett brinnande ljus i en kruttunna, och derför skola vi ej säga ett ord om honom annat än att han ej är typen för en “ realist “.
Men det fins ett annat namn, som är lika farligt att uttala och som, äfven det, sätter förståndiga och in-sigtsfulla män i eld och låga.
Det är Zola, den utdömde, förkastade Emile Zola.
Det var en ung svensk, som visserligen långt ifrån gillade allt, hvad Zola skrifvit, men som beundrade hans mest lyckade arbeten och som satte honom högt såsom författare.
Denne unge man önskade lifligt, att hans landsmän, som yttrade så många fula ord om denne franske författare, af hvilken de läst endast Fällan, Nana och Bättre slödder, skulle få tillgång till hans öfriga böcker och der-igenom få en annan och med sanningen mera öfverens-stämmande uppfattning om honom.
Så annonserade en förläggare i Stockholm att han ämnade låta öfversätta hela raden af Zolas äldre och nyare romaner.
Och vår unge man, som var barnslig nog att tänka som så: “ Nu skola de få döma sjelfva, nu skola de åtminstone få läsa det de ha talat om, “ han kunde ej låta bli att skrifva i en tidningjett par rader om, huru denna nyhet borde helsas med glädje af den allmänhet, som vågar hysa en sjelfständig * åsigt i literära frågor.
Följden af dessa ord var, att han fick följande sig på-skrifvet: “ Meningen med, denna utgjutelse torde vara att gifva uttryck åt det förakt, som en mängd nya kritiker hysa för den del af den svenska allmänheten, hvilken ej vill böja knä och hylla den nya riktning i literaturen^ som räknar Zola som en af sina förnämsta heroer.
Den som skrifvit denna notis visar derigenom att han är omogen sitt kall och lemnar ett nytt bevis om den inskränkta och ensidiga * uppfattning som är rådande hos dem, som framför allt städse hafva på tungan talet om fördomsfrihet och sann liberalism.
Det torde finnas lika mycket courage hos dem, som ej omfatta den nyare tidens idéer och våga att motarbeta demr som hos dem hvilka följa herrar — — — (här följa tre namn) och konsorters nya upptäckter och samhällsförbättringar. “
Dessa rader äro så typiska att jag just derför åter-gifvit dem ord för ord.
Man - är ensidig och inskränkt, och talar man om fördomsfrihet, så är detta blott munväder — och detta derför, att man yrkar på, att svenska literaturen må göra en utländsk författare den rättvisan att öfversätta ej blott hans tvifvelaktiga utan äfven hans goda arbeten.
Och just den, som vågar hysa en sjelfständig åsigt i literära frågor, borde väl särskildt vara glad öfver att i af-seende på den förtalade Zola få bilda sig en åsigt, en fri personlig åsigt.
Ty tror någon, att han som skref dessa rader om de unges “ nya upptäckter och samhällsförbättringar, “ att han kände till Zola?
Nej, nej och nej!
Ty i så fall hade han aldrig satt sig ned och skrifvit en sådan betiser så betecknande för öfrigt för hans “ courage “.
Men han är ej den ende, som skriker af harm öfver att Zola öfversättes på svenska — och som samtidigt beskyller motpartiet för
# Kurs.