Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då Eders Kongl. Majit behagat detta förslag till komitén under den 9 Juli 1862 återsända, för att i sammanhang med försvarets ordnande i sin helhet åter tagas i öfvervägande, och då vid sistförflutne riksdag Rikets Ständer på Eders Kongl.
Majits nådiga proposition anslagit medel till uppsättande af ett värfvadt kompani pontonierer af 120 man utöfver det redan befintliga af samma styrka, hafva kommitterade, enligt Eders Kongl. Majits befallning, tagit frågan i förnyadt öfvervägande, och enär nu endast det tredje kompaniet i den föreslagna pontonierbataljonen fattas, ansett äfven detta lämpligast böra genom nyvärfning anskaffas.
Kostnaden för detta kompani med nödigt bataljonsbefäl, jemte hästar och materiel, skulle utgöra om året, enligt beräkning (Bil. B.) 61,437 Rdr 28 öre, hvartill skulle komma, för en gång, till anskaffning af trenne krigsbygge-ekipager, med rid- och anspanns-persedlar, omkring 180,000 Rdr; men uppsättningskostnaden för kompaniet i öfrigt synes deremot, på sätt redan skett vid de tvenne föregående kompaniernas bildande, kunna bestridas af de första årens anslag till underhållet.
Uppsättningen af sappörbataljonen skulle äfvenledes, såsom kommitterade i sitt förra betänkande anfördt, i militäriskt afseende och för truppens fullständiga utbildning fördelaktigast ske genom värfning, och hvartill då, enligt (Bil. C.), ett årligt anslag af 136,564 Rdr 10 öre blefve erforderligt.
Ingeniör-truppers uppsättning med 6 kompanier är en så angelägen sak, att kommitterade ansett sig böra anvisa alla utvägar, hvarigenom denna betydliga lucka i vårt försvarsväsende kunde fyllas.
För den händelse derföre, att ny trupps värfning, ehuru alltid förmånligast, skulle, i anseende till sin kostnad, vara ett hinder, och redan befintlig trupps användande anses vara att föredraga, men Eders Kongl. Majit ej funne skäl att bifalla kommitterades framställning om Wermlands fältjägares användande dertill, utan att detta regemente borde bibehållas, hvilket visserligen vore förmånligt för detta landskaps talrika bevärings behof af stam, så föranlåtas kommitterade, att såsom en nödfallsutväg föreslå, att Ostgöta och Tjusts båtsmanskompanier, utgörande det förra 194 man, och det senare 118, eller tillsammans 312 man, användas till sappörtrupp, samt att, till fyllande af bataljonens styrka 360 man, 48 man genom värfning anskaffades.
Om å ena sidan en på roten förlagd indeld trupps öfning visserligen icke kan blifva så fullständig som en garnisonerande värfvad trupps, skulle dock detta 179 manskap, såsom i icke ringa del bestående af landman, med vana i jordens handterande och de arbeten, som tillhöra denna näringsgren, kunna bibringas väl icke färdighet till pontonierer men dock den, en sappörtrupp behöfver.
Kommitterade hafva föreslagit sappörbataljonens förläggande på Carlsborgs fästning, och ehuru nyssnämnda båtsmanskompanier visserligen icke äro förlagda i denna fästnings omedelbara grannskap, kunna de dock från sina samlingsplatser, hvilka lära vara Söderköping, Waldemarsvik och Westervik, till öfningars verkställande, förmedelst sjölägenhet utan svårighet på kort tid till Carlsborg flyttas.
De 48 man, som för bataljonens fullständigande skulle komma att värfvas, borde alltid vara förlagde på Carlsborg, der de, såsom utgörande ett mindre antal, borde kunna erhålla den fullständiga utbildning i sitt yrke, att de vid öfningarne sedermera för det öfriga manskapet skulle kunna användas såsom ledare och undervisare, äfvensom de kompanierna tillhörande handverkssoldater borde företrädesvis bland dem uttagas.
Med 42 dagars rekrytmöte och korpralskola och lika långt regementsmöte, anse kommitterade att detta manskap skulle kunna utbildas till sappörtrupp, hvilken visserligen alltid bör bibringas en förutgående soldatbildning, men icke i lika grad som en infanteritrupp behöfver exercis- och manöverfärdighet samt kunnighet i mångahanda dess åligganden.
Den kostnad, som för denna bataljon med nytt årligt anslag skulle bestridas, uppgår enligt (Bil. D.) till en sammanlagd summa af 74,634 Rdr 26 öre.
Svårigheterna, som från rotehållarnes sida mot en sådan förändring möjligen kunde uppstå, böra i någon mån kunna öfvervinnas genom befrielsen från nu utgående bidrag till underhåll af beklädnaden som åligger båtsmansrotehållaren.
Ej heller synes sappörofficerares kommenderande till tjenstgöring på roten för detta förslag kunna innebära något väsendtligt hinder.
Då kommitterade således för en sappörtrupps uppsättning framställt tre alternativa förslag till Eders Kongl. Maj:ts bepröfvande, hafva de likväl bort upptaga ett af dem i sin organisationsplan.
De hafva dertill valt det i deras tanke förmånligaste och derföre upptagit sappörbataljonen såsom nyvärfvad trupp, bibehållit Wermlands fältjägare-regemente och förlagt Östgöta-båtsmanskompanier till andra Lifgrenadier-regementet.
Svenska arméens ingeniör-trupper, som sålunda, efter hvad kommitterade i underdånighet föreslagit, skulle komma att bestå af 6 kompanier, hvilka på krigsfot genom beväringsmanskaps tillkomst växa till 200 mans styrka, måste vid krigsutbrott hafva erhållit den förberedande öfning, som kan göra dem genast såsom ingeniör-soldater användbare, hvarföre kommitterade i underdånighet föreslå: »Att vid de årliga öfningarne 40 beväringssoldater måtte tilldelas hvarje kompani af ingeniör-trupperne».
Vid ingeniör-truppernes mobilisering erfordras derjemte ett antal rid- och anspänningshästar, enligt (Bil E.) uppgående till 897 stycken. 180 Bil. A.
Förslag till uppsättande af ingeniör-tmppcr.
I den mån kriget alltmera blir ett undantagsförhållande och dess skadliga inflytande på folkens välstånd och fortgående bildning djupare kännes, blir det älven vid hvarje nytt krigsutbrott en allt lifligare önskan och ett allt starkare anspråk hos nationen, att det skall utföras med yttersta kraft, för att blifva af så kort varaktighet som möjligt.
Allt, som lemnar krigets ledare medel i hand att påskynda krigsrörelserne och bereda en hastig och säker framgång, bör derföre med omsorg på förhand ordnas och redan vid krigets utbrott finnas uti ett fullt användbart skick.
Endast derigenom är man i stånd att möta en i sin fulla kraft uppträdande anfallande fiende.
Men ett af de kraftigaste medel i en arméebelälhafvares hand till ett sådant krigsrörelsernas påskyndande och en hastig och säker framgångs beredande är ett väl ordnadt fältingeniör-väsende.
Krigshistorien visar, att så i alla tider varit förhållandet.
Men vigten af att ega ett redan under freden fullordnadt sådant har i nyare tider i högst väsentlig mån stegrats genom den hastighet, hvarmed krig i våra dagar utbryter, genom den utomordentliga snabbheten i krigsrörelserna, underlättad medelst jernvägar och ångbåtar, genom den i följd deraf inskränkta tid, som medgifves den anfallne att bereda sitt försvar, samt slutligen genom omöjligheten, att först vid krigets utbrott organisera ett efter nutidens anspråk fältdugligt ingeniör-väsende.
För att rätt kunna uppskatta fältingeniör-väsendets värde, är nödigt påminna sig det öfvervägande inflytande, som i de nyare krigen utöfvas af båda faktorerne, tiden och terminen Den fältherre, som förstår uppskatta och eger medel i sin hand att rätt begagna dessa båda, har redan derigenom vunnit en half seger.
Men ett sådant medel erbjuder honom i betydlig mån fältingeniörerne och de, dem tillhörande, ingeniör-trupperne.
Dessa truppers åligganden skulle i korthet kunna uttryckas sålunda: de skola undanrödja befintliga hinder för egna truppers rörelser och bereda sådana för fienden.
Deras bestämmelse i fältkriget är sålunda en tjenande, men ej derföre mindre vigtig, fastän den af de oerfarne sällan rätt uppskattas förrän deras tjenst påfordras.
Vid de vanliga fältmanövrerna är detta sällan fallet.
Man föredrager der, att vika undan för hinder, som i krig måste undanrödjas eller öfvervinnas, och man besparar sig helst den tid och den kostnad, som nya hinders beredande vanligen erfordrar.
Följden är, att äfven bland militärer endast de, som sett ett fälttåg eller närmare studerat krigshistorien, veta huru ofta ett företags framgång eller en corps räddning berott på dess ingeniör-truppers duglighet.
Vill man höra ett rättvist omdöme om in geniörvapnets behöflighet, så må man derföre vända sig till de stater, hvilkas krigshärar gjort de flesta fälttåg under nyare tider.
Man skall då t. ex. i Frankrike få höra militärer af alla vapen nämna arméens ingeniör-trupper såsom dess eliter och de som svårast skulle kunna undvaras, och i England liar till och med de frivillige skarpskyttarne an sett sig böra ega serskilda ingeniör-kompanier.
En hastig blick på de olika åligganden, som tillkomma dessa trupper under ett fälttåg, torde vara nog för att visa deras användbarhet och nödvändighet i fält.
Under sjelfva krigsrustningarne tillhör det ingeniör-trupperne, utom den fältmässiga utredningen af krigsbrvgge- samt den öfriga ingeniör-trainen med dess anspann och tross, att utföra en mängd arbeten å de fästningar, som kunna blifva föremål för anfall.
Sådana arbeten äro kanonvandringars anbringande; embrasurers utskärande i vallarnes bröstvärn samt deras och bröstvärnens klädnad med flätverk, faschiner eller andra ämnen; uppförande af kanonblinderingar, anläggande af krutmagasin för det dagliga behofvet å Iinier, som sakna perma nenta sådana; de stora krutmagasinens förstärkande der så erfordras; en mängd byggnaders och förråds skyddande mot bomber genom blinderingar; palissaderingars uppsättande i betäckta vägar; passagéra verks uppkastande på framskjutna punkter, som bora ingå i försvaret; vattenmanövrers beredande der så ske kan; tillfälliga broars och andra förbindelsers anordnande m. m. af samma art.
Dessa arbeten äro alla sådana, som icke utföras förr än vid, eller straxt före krigets utbrott, emedan deras underhåll under freden skulle medföra alltför stora kostnader, men ock sådana, till hvilkas utförande erfordras öfvade föregångare af ingeniör-truppen, biträdd af vanligt handräcknings-manskap.
Ligger den nu i krigstillstånd försatte fästningen i främsta linien, såsom fallet är med Carlskrona, Vaxholm och Marstrand, så är den tid inom hvilken alla dessa arbeten måste vara utförde, ganska kort, och nödvändigheten af öfvadt manskap så mycket mera trängande.
Utom de egentliga fästningarne kom ma dessutom vid ett försvarskrig säkerligen starka fältbefästningar genast att anläggas på sådane ställen, som genom den sida, hvarifrån anfallet väntas, tydligen skola blifva af inflytande på fälttåget, såsom t. ex. vid öfver gången af Qvicksund, vid ingången till Stockholm, staden må vara befästad eller ej, å Carlskronas landsida, om ej de permanenta verken hunnit utföras, m. fl. andra.
Till dessa arbeten komma troligen arbetare att blifva uppbådade af kringliggande traktens allmoge, och att beklaga är den ingeniör-officer, som utan hjelp af öfvade in geniör-soldater, skall utföra arbetena.
Under fälttåget påfordras ingeniör-truppernes tjenst dagligen.
Den kan afskiljas uti tvänne hufvuddelar, den ena tillhörande pontonierne, den andra omfattande pionier-, sappör- och minör-tjensten.
De förras åliggande är 181 att betjena arméen med hastigt slagna broar, vanligen öfver mötande bredare vatten, och genom de på vagnar medförde, fullfärdige bromaterialierne äro pontoniererne i stånd att utföra detta, oberoende af tillgångar på byggnadsmaterialier å det anbefallda broslagnings-stället.
De kunna således på, till minuten bestämd, tid halva den äskade öfvergången färdig
Detta är pontontrainens nytta oell det som gör, att den numera ej kan undvaras vid någon europeisk armé.
Men ingen här kan medföra i falt mera än ett visst begränsadt antal ponton-ekipager, och således kan endast undantagsvis en pontonbro få qvarligga öfver det vattendrag, der den blifvit utlagd vid första behofvet, äfven om öfvergången öfver samma vatten fortfarande måste bibehållas.
Den uppbrvtes vanligen efter en helt kort tid, för att forslas till nästa ställe, der dess tjenst erfordras, och till det förra vattendragets öfvergående måste en annan brygga anläggas, om behofvet så kräfver.
Samma skäl, nemligen ponton-ekipagernes begränsade antal, gör ock att mången gång, då en talrik corps skall samtidigt öfvergå ett vatten, och ett större antal bryggor slås deröfver, utföres en del med stor hastighet medelst pontonerna, men de öfrige, med längre eller kortare tidsförlust med tillhjelp af sådane materialier, som på stället kunna anträffas
Så t. ex. slogs, under 1849 års fälttåg i Ungern, af österrikarne 12 pontonbryggor, 11 bryggor af åtskillig krigsmateriel och 13 bryggor (hvaraf en 352 famnar lång) af nödfallsrnateriel öfver floderne Donau, Vååg, Theiss, Gran, Raab, Marsch, Rabnitz och Csonto.
Ungefär samma förhållande var det uti Italien 1848—1849 samt 1859.
Öfverallt har pontonerna gjort de största tjenster, men öfver allt har derjemte erfordrats ett stort antal andra bryggor.
Dessa, vanligen s. k. nödbryggor, hafva någon gång blifvit utförde af pontoniererne, men vanligen af de andra ingeniör-trupperne, af pioniererne.
Dessa nödbryggors slående är ofta en utomordentlig svår sak, då tiden är kort och duglige materialier fela.
I brist på båtar eller tillräckligt trävirke måste behofvet fyllas med snart sagdt hvad som helst, som faller under händerna, såsom fordon, tunnor, tågvirke, flätverk; med ett ord allt, som har styrka nog att bära en menniskas tyngd
Men att af sådant lappgods sammansätta en fast brygga, dertill fordras, utom den nödiga handverksskickligheten, en god öfning.
Här är således ett af de hufvudgöromål som i krig åligger pioniererne, och hvars beskaffenhet är sådan, att det ej kan utföras af hvad trupp som helst.
Dessutom erfordras till sådana företag en mängd verktyg och instrumentalier, som medföras af pioniererne eller på deras transportvagnar, men sorn ej medfölja arméens öfrige trupper, och hvarförutan äfven den dugligaste handverkare intet kan uträtta.
Man må nu icke invända, att de svenska vattendragen i allmänhet, ej äro betydliga nog, att lägga några hinder mot truppers rörelse, ty så är ej förhållandet.
Örn här äfven ej möta oss sådane floder som Donau och Po, så finnes dock en stor rikedom, fullt så stor som i Tyskland och Italien, af vattendrag, djupa nog att de ej kunna öfvervadas; och äfven, då denna utväg kan begagnas, så förbjuder dock omtankan om soldatens helsa dess användande större delen af året vid andra än högst vigtiga tillfällen.
Men utom sådana broslagningar förekomma ständigt i fält företag, hvilka erfordra ingeniör-truppernes biträde.
Sådana äro först och främst egentliga fältbefästningars utstakande och utförande; vidare öppna byars, städers och enstaka byggnaders anordnande till kraftfullt försvar, vägars och förbindelsers öppnande eller förbättrande emellan positioners särskilda delar; anläggande af fältminor, förhuggningar, palissaderingar och varggropar m. (1. tillfälliga hinders ändamålsenliga beredande m. m. d. Ater vid anfall mot en, med sådane befästningar eller medelat anbragta hinder förstärkt fiendtlig position tillhör det ingeniör-officerare med ett detachement ingeniör-trupper ätt gå i spetsen för anfalls-kolonnerne, för att undanrödja hvad som deraf kan hindra egna truppers anmarsch.
Dessutom förekomma en myckenhet lägerarbeten så snart trupperne någon längre eller kortare tid tillåtas ligga stilla, såsom uppförande af baracker och lägerhyddor af många slag, allt efter på orten tillgängliga materialier, fältbakugnar, brunnar, ordnande af sjukhus och förrådshus för intendentur och förvaltning m. m.
Slutligen kommer det egentliga fästningskriget med sina vidlyftiga sapp- och min-arbeten, till hvilka ingeniör-trupper äro lika behöflige för de försvarande som för de anfallande.
Att vid alla dessa, under ett aktivt fälttåg dagligen och stundligen förekommande behof ersätta ingeniör-trupperne med, vare sig vanlige soldater, eller med för tillfället samlade civile arbetare, skulle ej leda till något fullgodt resultat.
Mot vanlige soldaters användande talar deras obekantskap med en stor del af de förekommande arbetena; deras mindre färdighet och vana och, i följd deraf, större långsamhet vid andras utförande, särdeles under sådana försvårande omständigheter, som i krig ofta förekomma; olägenheten att nödgas rycka deni ur linien och från deras egentliga mål, striden, vid tillfällen då arbeten måste utföras i fiendens åsyn; omöjligheten att medföra nödiga verktyg för hvarje trupp, som skulle kunna komma i hehof att användas till sådane arbeten; samt slutligen den obekantskap som skulle finnas emellan det ledande ingeniörbefälet och truppen, hvarigenom hvarje arbete i hög grad försvårades.
Mot för tillfället, eller vid krigets utbrott, samlade civile arbetare talar nödvändigheten, att ingeniör-trupperne äro fullt bildade soldater, alldenstund de ofta såsom sådane måste uppträda.
Och det passiva kalla mod, som erfordras för att, sjelf utsatt för fiendens angrepp, lugnt utföra ett grannlaga arbete, såsom en broslagning eller en graföfvergångs beredande, förutsätter vida högre pligtkänsla och disciplin, än att med bajonetten kasta sig emot de anfallande; och denna starka pligtkänsla är ej att påräkna hos andra än dem, som längre tid tillhört krigareyrket och gjort sig förtrogne med de uppoffringar, det ålägger.
Det är derföre äfven allmänt erkändt, att särskilda ingeniörtrupper ej vid en nutidens krigshär kunna undvaras, och sådane saknas ej heller vid någon europeisk krigshär i våra dagar, utom vid den svenska, — ty det enda kompani, som 1855 uppsattes, fyller, såsom det längre ned skall visas, på intet sätt denna brist. 182 Men utom de skäl, som hittills blifvit anförda såsom stöd för nödvändigheten af ingeniör-truppers uppsättande till lämpligt antal, finnes ännu ett af tillräcklig vigt, för att ej få förbises.
Ingeniör-officerarne i Sverige genomgå visserligen dels (de som varit kadetter) vid Carlberg, dels sedermera vid Marieberg flera praktiska öfningar uti fältarbeten, och äfven sedermera är deras hufvudsakliga sysselsättning att leda arbeten vid de permanenta lästningsbyggnaderna.
Men, det oaktadt, hafva de ej det tillfälle de behöfva, att förvärfva praktisk vana uti iältingeniörens mångfaldiga åligganden, och det förnämligast genom brist på egna trupper.
Först, då sådane finnas, kunna de blifva verklige fältingeniörer med den vana och erfarenhet, hvarförutan deras första uppträdande, då det på allvar gäller, alltid måste bära prägeln af osäkerhet eller öfverdåd.
Hurudant förhållandet under förflutna tider varit med ingeniör-truppor i Sverige och den erfarenhet, vi deraf kunna hemta, synes af chefens för ingeniör-corpsen promemoria till chefen för landförsvars-departementet år 1857.
Han säger deruti: »För 100 år tillbaka, då ännu, med undantag af de franska och österrikiska, Europas öfriga arméer antin»gen alldeles saknade eller högst ofullständigt voro försedde med ingeniör-trupper, var man likväl i Sverige, med »den från de krigiska tidenia behållna erfarenheten, betänkt på dylikas anskaffande.
Så uppsattes år 1778, se»dan det sista kriget med Preussen ytterligare påmint om behofvet deraf, genom furst
Hessensteins försorg 200 »man pionierer i Pommern, hvilken trupp bibehölls tills den, med Pommerns intagande af fransmännen, upplöstes »och gick förlorad.
De få spridda öfverlefvorna deraf begagnades dock vid befästandet af Stralsund 1813, hvar»vid deras öfning och vana vid fältarbeten kom vårt, dervid okunniga, både befäl och manskap väl till nytta.
»Likaså uppsattes 1794 en annan ingeniör-trupp i Finland under namn af valldrängar, 400 man stark; men al»drig rätt duglig, i följd af illa beräknad sammansättning, indrogs den efter 3:ne års förlopp, utan att af en bät»tre organiserad ersättas.
Då kriget utbröt år 1812, bemärktes bristen på ingeniör-trupper och tillhörande ma»teriel.
Anskaffande deraf anbelälltes, och penningar brusto ej heller, men det visade sig då, hvad alla tider gif»vit vid handen, att, sedan krigsrörelserna börjat, saknas tid och tillfälle att gifva sådana slags trupper den bild»ning och öfning, som erfordras, om de skola blifva dugliga och användbara.
Också egde de, till sappör- och »pontonier-tjenst anvisade kompanier, under otillräckligt och om deras tjenstgöring alldeles okunnigt befäl, endast »ett obehörigt namn af dylika trupper; och de för arméen i Tyskland, af raskt och dugligt sjöfolk uppsatta 2:ne »pontonier-kompanier utan militärisk bildning, utan öfning och materiel, ty den anskaffade materielen stannade i »Stralsund, såsom icke nog rörlig för de hastiga marscherna, voro alldeles icke i skick att fullgöra hvad man af »detta vapenslag har rätt att fordra.
Också fordrades det icke obetydliga ansträngningar och tidsförlust för att »under slaget vid Leipzig skaffa svenska hären öfver den obetydliga Parthabäcken på den punkt, öfvergången var »anbefalld. »Ehuru kriget i Tyskland 1813 och 1814 fördes i ett för marscher och rörelser särdeles gynnsamt land »och på ett för svenska hären, så till sägandes, beqvämt sätt, måste likafullt svenska arméen vid alla tillfällen »der dugliga ingeniör-trupper voro af nöden låna sådana från de förbundne härarne.
Sålunda skickades den till »biträde, vid öfvergången af Elben och Muida, från preussiska arméen löjtnant Wegener med en afdelning pon »tonierer och pionierer, af hvilka 12 qvarlemnades, för att begagnas vid broskansarnes fullbordande framför El»ben och Muida.
»Dessa befästningar, uppförda under fiendens närvaro, hade i saknad af ingeniör-soldater och dugliga före »gångsmän för de dervid använda arbets-kommenderingar och från orten uppbådade arbetare, hvilka de fåtalige »ingeniör-officerarne utan allt slags biträde omöjligen kunde i arbets-detaljerna leda eller styra, blifvit så oskick»ligt uppkastade, att ett betydligt arbete och mycken möda fordrades för att i lugn, sedan arméen framryckt, «sätta dem i ordentligt och försvarbart skick.
Fiendens påträngande förhindrade likväl verkställigheten deraf, hvar»före de ock måste öfverlemnas åt fransmännen i ett tillstånd, som hos de skicklige franske fältverksbyggarne, »hvilka icke kunde föreställa sig huru svenska ingeniör-officerare i fält sakna äfven de nödvändigaste medel att »fullgöra sina tjensteåligganden, säkerligen framkallat hårda omdömen om de senares bristande duglighet och för»måga.
Efter slaget vid Leipzig och sachsiska härens öfvergång, anslogs ett sachsiskt sappör-kompani med be»fäl till bristens fyllande vid svenska hären, hvilket vid flera tillfällen lemnade godt biträde.
Likväl, — af hvilken orsak är mig obekant —, ankom det till belägringen af Gliickstadt beordrade detachement af detta kompani »för sent, att der till nytta begagnas.
Den befälhafvande österrikiske ingeniör-officeren sökte under tiden ersätta »bristen genom hannoverska artilleri-konstaplar, men då detta icke slog ut tillfredsställande, kom denne, i krig och »belägringar utmärkte officer, som icke fattade möjligheten af att företaga anfallsarbeten mot en fästning utan in»geniör-trupper och dertill nödig materiel, i verklig förtviflan öfver en sådan, endast för svenske ingeniör-office»rare möjlig belägenhet, och afreste från alltsammans till högqvarteret, för att framställa tillståndet och de tryc»kande behofven.
Fästningen föll utan deras fyllande, men orsaken dertill var den högste anförarens kloka till»ställningar, och icke anfallsarbetena, hvilka i deras ofullständiga skick ändock fordrade vida större ansträngningar »och tid än billigt var».
»Sådan undervisning lemnade fälttåget i Tyskland.
För den svenska hären mot Norrige, som, sammandra»gen 1813 och 1814, hade tid att bereda sig på det slutliga infallet i detta land, var tiden äfven tillräcklig, att, »med hufvudsakligaste afseende på Svinesunds öfvergång, uppsätta en pionier-trupp, som icke allenast tillverkade »den dertill behölliga brygg-utredning, utan äfven blef fullkomligt öfvad och för ändamålet bildad.
Denna trupp »uppfyllde väl sin bestämmelse, till nytta för härens rörelser och till stort beröm för dess chef, hvars förtjenst »deraf ännu omtalas, d. v. s. att han hade tid nog, efter krigsförklaringens afgifvande att fullgöra allt hvad som 183 »i fred bör undangöras ; och då dermed egentligen intet annat uträttades, än som af hvarje duglig pontonier»officer med öfvad trupp såsom vanlig tjenst påräknas, så ådagalägger den uppmärksamhet, man dervid fästat, »alldrabäst huru lifligt behofvet och gagnet af en sådan trupp och materiel inom hären kändes och erkändes.
»Denna trupp upplöstes och försvann vid fredens afslutande.»