Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes barnahjärta hade under sjukdomen fäst sig vid honom med samma lidelsefulla värme, hvarmed detta lilla hjärta omfattade allt, som det öfver hufvud taget omfattade.
— Hon var exklusiv i sin smak, och flertalet människor voro för henne likgiltiga; men ur detta likgiltighetens stadium hade doktorn under sjukdomen trädt ut.
»Hvarför kommer han aldrig?
Mamma får skrifva och be honom komma.
Säg att lilla Mia längtar.
— Den lilla fick sin vilja fram till sist.
Det var själfva midsommarsdagen hän emot aftonen han kom.
Det första besöket gällde flygeln och den lilla reconvalescenten, som nu var fullkomligt återställd, men i alla fall hölls inom hus, af öfverdrifven försiktighet.
Maria blef stormande glad öfver att se honom och slog sig ner på hans knä med en min som skulle hon veta att försvara denna plats emot hela världen.
Han lade beskyddande sin arm kring hennes skuldra, och emellan dem kom ett lifligt samtal i gång.
— Modern satt tyst och hörde på.
Men doktorn skulle aflägga ett besök också hos gamla grefvinnan.
Den lilla hade svårt att finna sig däri, och innan han gick, måste han lofva att komma igen.
»Säga farväl till Mia efter visiten hos Mias mormor!»
Han möttes på trappan af fröken Sofie, som, strålande af förtjusning, förde honom till gamla grefvinnan.
Hon satt i sitt kabinett, som vanligt, framför sin aflidne makes porträtt, mot hvilkct hennes blickar lyftes gång på gång.
Doktorn blef varmt välkomnad och öfvertalades att stanna kvar.
Efter teet kom unga grefvinnan, medförande hälsningar från Maria, att doktorn måste komma in och säga godnatt, som han lofvat.
Emellertid slog hon sig ned och hörde på konversationen.
Hon tyckte att doktorns sätt hade fått mera frihet.
Allvarlig och en smula stel var han dock ännu.
Tiden gick fort. och ingen anade att klockan redan hunnit bli tio, då man hörde henne slå.
Alla reste sig upp, som på kommando; på slaget tio drog sig gamla grefvinnan alltid tillbaka.
Man bjöd godnatt.
Doktorn och unga grefvinnan följdes åt öfver borggården.
Det hade börjat skymma mellan trädens kronor, då de stego in öfver tröskeln till hennes hem.
En betjänt tände lampan i salongen.
Inne i sängkammaren låg Maria vaken och väntade.
Mycket sömnig var hon, men hon hade hållit sig käckt.
När hon nu sade godnatt, slog hon af misstag sina armar kring doktorns hals.
— När den lilla somnat, smögo de sig på tå ur rummet, in i salongen, där grefvinnan bad doktorn taga plats.
Han gjorde så, men ångrade det strax.
Konversationen gick trögt.
— Hon satt vid divansbordet, med hufvudet böjdt öfver sitt handarbete.
Lampskenet föll ner öfver hennes fina blonda hår och gaf dess yttersta kanter en ljus silfverglans.
Från sin stol borta i skuggan såg han detta vackra hufvud afteckna sig i skarp profil mot fonden af ett mörkblått draperi.
Hans ord följde efter hvarandra med långa pauser och hade den ihåliga matta klang, som orden få, när den talandes tankar icke fylla det tomma ljudet med sin själ.
Hur ofta hade han icke förr, då han var informator på Norrbyholm, obemärkt låtit sina blickar flyga hän till detta ansikte och njutit dess skönhet, som nu.
Han kände med vemod skillnaden emellan nu och då.
Då älskade han henne kanske redan; men det var ett ungdomssvärmeri utan hopp, en lönlig tillbedjan — ingenting mer.
Nu ...
Ja, något hopp hade han ju icke heller nu, och ändå kände han i sitt bröst slitningarna af en längtan, som tycktes vilja bryta sig fram med våld.
Det var en mans medvetna kärlek, okuflig i sin lidelsefulla styrka.
Hon märkte att han såg på henne, men hon hade icke samma förnimmelse därvid, som eljes alltid kom öfver henne under främmande människors blickar — ett stickande obehag, så starkt, att det nästan blef till en fysisk plåga.
Nu var i stället en känsla af välbehag starkt framträdande.
Det låg leende kring hennes mun och ögonen blefvo helt fuktiga.
»Hvad han är god,» tänkte hon.
»Inte är det underligt, att barnet håller af honom.
Barn ha en säker instinkt, som nästan aldrig vilseleder dem.»
— — »Ja, men någon gång tycker jag ändå, att doktorn borde haft tid att se om oss?
’Man kan hvad man vill!’ — Det är ju doktorns valspråk?»
Är inte valspråket sant?»
Han vred sig på stolen, som för att vrida sig undan svaret.
»Si non é vere, é ben trovato,» sade han småleende.
»Doktorn skämtar!»
»För att slippa vara allvarlig — ja!»
»Men det kläder doktorn mera att vara allvarlig.
— Det sades lätt och lekfullt, men han förstod, att repliken dolde en liten tillrättavisning.
»Det tror jag nog,» — hans ton blef med ens helt vemodig; men det var som om han märkt det själf och försökt att ge orden en annan klang genom en anstrykning af trött ironi. — »Jag hör visst inte till dem, som äro skapade att se lustiga ut!
Den fé, som delar ut ansiktsmaskerna åt människobarnen, rättar sig aldrig efter våra önskningar.
Melankolikern får ibland en skrattmänniskas guttaperka-ansikte, och den andlige clownen kommer att likna tragediens sånggudinna.
— — För min del lutar jag visst inte åt någon af de där ytterligheterna, men jag har alltid önskat mig en gladare uppsyn än jag fått.
Jag kan aldrig komma på en maskerad utan att märka, hur fullständigt jag saknar förmågan att föra mig i glädjens salonger.
Om jag än är aldrig så munter och uppsluppen, kan jag inte visa det; och det kommer sig kanske blott däraf, att den slarfviga féen från början råkat ge mig den sorgsna ansiktsmasken i stället för den glada.
— Så är det också när jag försöker skämta någon gång — som nu,» tillade han med ett småleende. — »Det är alltid i en ton, som om jag läste upp en likpredikan öfver mig själf.»
Hon visste ingenting att svara.
Det blef ett ögonblicks tystnad, och han strök sig nervöst med handen öfver sin panna, gång på gång.
— Så sade han sakta:
»Man kan hvad man vill.
— Ja, det är väl sant ändå.
Jag ville inte komma hit.»
Hon såg upp med en skrämd blick och hennes hjärta började slå med korta, häftiga slag.
Det kom öfver henne en aning om, att nu, i nästa ögonblick, skulle någonting hända, som skulle slita i sär hennes lif.
Men hon såg honom sitta så lugn och stilla där borta i skuggan, en smula blek, men fullkomligt behärskad.
Han höll ögonen nedslagna, liksom af fruktan, att de eljes skulle kunna förråda någonting, som han icke ville röja.
Och hans röst ljöd så trött som en tiggares, när han för tusende gången upprepar sin inlärda bön om bröd:
»Förstår grefvinnan inte, hvarför jag blef borta?
Och när hon skakade på hufvudet, tillade han:
»Det är annars inte svårt att förstå!»
Återigen blef det en paus.
Och nu var det som om en sorgens ängel gripit kring hennes hjärta med två varma, mjuka händer och som om hjärtat krympts samman under denna lena tryckning.
Det var icke någon ren sorg hon kände, ej heller någon ren glädje, utan en blandning af glädje och sorg.
Men tårar fyllde långsamt hennes blåa ögon.
Han såg icke på hennes ansikte; men genom hennes tystnad kände han, att hon nu hade förstått.
»Ja — inte sant?
Det var skäl nog för mig att hålla mig undan, hur mycket det än sved.
Men jag har aldrig varit van att inrätta mitt lif efter hvad som för ögonblicket lockat mig mest eller att företaga någon handling, som mitt förstånd ogillade.»
Han talade alltjämt i samma lugna, trötta ton:
»Nu förstår grefvinnan, hvarför jag inte kom — — och jag skulle inte heller ha kommit nu, om jag inte fått det lilla brefvet.
Men det brefvet afklippte trådarne mellan min vilja och mina handlingar — och nu käns det som om viljan vore förlamad.
Jag är inte herre öfver allt det inom mig, som förr var fjättradt och bundet.
Det bryter sig fram med våld ...» han afbröt helt plötsligt och tillade i en annan ton:
»Ja, grefvinnan ser, att jag blifvit en stackare, eftersom jag sitter här och beklagar mig.»
Hon skulle velat resa sig upp och gå; men hon kunde icke.
Det fanns någonting, som manade henne att fly så långt bort att denna röst icke kunde nå henne.
Men hon satt kvar, lyssnande till hans ord, af hvilka hvart och ett var en spindelväfstråd kring hennes själ.
Hon kunde icke slita en enda af dessa trådar, spunna af hans kärlek — och hon skulle icke velat lösgöra sig, om hon kunnat det, ty det var just lyckan att känna sig så helt och starkt bunden.
Han började åter — och nu med en klang af bunden lidelse:
»Jag vet nog, att jag är ingenting för er.
Hvarför skulle ni då be mig komma.
Jag har kommit därför, att ni ville det.
Och det, att jag sett er, har gjort allting mjukt inom mig — också viljan, som borde vara hård.
Det är därför jag talar till er så, som jag nu gör.
Jag borde vara starkare — det vet jag nog.
Jag borde vara stolt nog att gå bort ur er åsyn utan att någonsin säga ...»
Han tystnade tvärt och reste sig upp.
Återigen for han med handen öfver sin panna och han vände sig bort några sekunder.
Då var det som om senorna i hans kropp fått sin spänstighet igen, och när hon ånyo såg hans ansikte framför sig, bar ansiktet ett småleende.
Kallt och ödsligt var det; men ett småleende ändå.
»Förlåt mig!» sade han i det han bugade sig.
»Jag skall gå nu.
Grefvinnan är säkert trött.
Hon satt kvar.
Hon hörde hans steg öfver borggårdens grus.
Det var som om hennes Jag delat sig i två väsen.
Det ena följde honom på vägen, där han gick — ville hålla honom kvar med smekande, ömma ord.
— Det andra gladde sig åt, att allt nu var förbi, att den sista kris, som kunnat bryta hennes lif i sär, nu var lyckligen öfverstånden.
Han skulle aldrig själfmant komma igen; det visste hon.
Och hon skulle aldrig kalla honom; det visste hon ock.
— — Men krisen var icke öfverstånden.
Tvärtom, nu började den först.
Allt hvad det fanns inom henne af kvinna, hela den varma, rika fonden af längtan att ge sig hän i kärlek till en man, allt detta, som slumrat i tio år, reste sig nu under de dagar som följde.
Det var som om denna halfva bekännelse tryckt ut ett fönster till hennes eget inre, där elden länge brunnit men utan styrka af brist på luft.
Nu slogo flammorna upp i himmelens sky, och hon, som under så många år af sitt lif känt all sin ömhet och kärlek samlade kring sitt barn, märkte nu med ångest och skräck, att hennes upproriska naturs kraf på lycka för egen del gjorde sig gällande med en okuflig styrka, emot hvilken själfva moderskärleken ingenting förmådde.
Dock — hur starkt krafvet än gjorde gällande, underkasta sig ville hon icke!
Och så blef det kamp mellan den gamla kärleken till barnet och denna nya kärlek till honom, som räddat barnets lif.
Det var en onaturlig och smärtsam strid, ty den nya känslan var den gamlas barn, som hon närt vid sitt eget bröst — och när Alfhild Lindenow skulle välja mellan de två kände hon sig till mods som en mor ställd i valet mellan sina två barn, af hvilka det ena måste dö.
Så måste väl då det yngsta dö, eftersom de icke kunde lefva båda.
Hade det endast berott på henne, skulle de kanske kunnat det.
Hennes hjärta kunde icke dela; men det skulle kunnat skänka en oändlighet åt båda, så att allt hvad hon gaf den ena icke behöft inkräkta på den andras rätt.
— — Dock — hon visste att Maria utan hänsyn till hur mycket eller hur litet, skulle fordra intet eller allt.
Och hon visste än mer, att om hon svek sitt barn, skulle det i den lillas själ sättas ett märke, som lifvet aldrig skulle kunna helt utplåna.
Detta väsen af hennes eget väsen var så ömtåligt och så sjukligt känsligt!
Hon kunde icke öfvergifva sitt barn för en annan!
— — Men hon älskade honom, den andre, älskade honom med hela sin inåtvända naturs innerlighet och styrka.
Det hade kommit öfver henne så plötsligt.
Under andra omständigheter skulle hon kunnat undvika faran; hon skulle kanske ha kunnat det, om hon i tid gifvit akt på sig själf.
Men hon hade ingenting anat.
Det var först nu nyligen som allt blifvit henne klart, men nu var det också ohjälpligen för sent.
Nu visste hon, att hon älskat honom länge, från första stund, då hon såg honom knäböja vid barnets sjukbädd!
Känslan hade haft tid att växa och hade slagit rötter som genomträngt hela hennes varelse.
Hon visste att det icke fanns någon bot, att hon skulle älska honom alltid — alltid!
Ju mera hon tänkte öfver allt detta, desto tydligare stod det för hennes medvetande, att i denna labyrint voro båda utgångarna till lifvet bevakade af en lidandets ängel med ett flammande svärd.
Det fanns blott en enda möjlig utväg — den som ledde ner i jorden.
Det var som om hennes lifsenergi dag för dag vittrat bort under dessa slitningar, hvilka hon förgäfves bjöd till att bekämpa.
Krafterna sjönko.
Hon blef så blek och mager som om hon gått och burit på någon dödlig sjukdom, hvilken fullbordat sitt förstörelseverk i flygande hast.
— Tant Sofie hade flere gånger föreslagit att skicka efter doktorn.
Men Alfhild hade bestämdt förbjudit det.
Till sist kände hon sig så kraftlös, att hon icke orkade stiga upp.
Då skref Maria till doktorn — på eget ansvar.
Det var i slutet af juli; och den 1 augusti var förordnandet slut.
Han hade under den tid han tjänstgjort i distriktet, tillvunnit sig allas sympati, och helt nyligen hade några af ortens inflytelserikaste män hänvändt sig till honom med anhållan, att han skulle nedsätta sig i byn som praktiserande läkare.
Trakten var tätt befolkad och man trodde sig kunna garantera honom stora inkomster.
Det fanns verkligen goda utsikter för en ny läkare på platsen; men doktor Johnson hade afböjt anbudet.
Han längtade bort härifrån.
Han kände sig förödmjukad af den roll han spelat inför henne, som han älskade.
Han hade sagt till sig själf upprepade gånger, att så, som han uppfört sig, kunde utgången icke bli någon annan än den blef.
Det var icke på detta sätt man vann en kvinnas hjärta!
— Sättet visste han nog, i teorien:
Man måste vara stark, modig, öfverlägsen, segerviss.
Men han hade just visat sig som motsatsen af allt detta, och nu var spelet förloradt.
Nu måste han bort, ju förr dess hellre, bort för att arbeta och glömma.
Då fick han en dag Marias lilla biljett.
»Min gode doctor, min kära mama är sjuk och jag är mycket ledsen och därför får doctorn koma nu.
Maria Lindenow.»
Det kom öfver honom en underlig förnimmelse.
Det var som hade han stått i begrepp att kasta bort sitt lifs lycka och som om en barnahand sträckts ut för att hålla den kvar.
Han kände sig glad utan att veta hvarför.
Förnimmelsen var oklar; den var som dimma genomskimrad af en aning om sol.
Men så arbetade sig en tanke fram ur dimman:
Hon var sjuk.
Hon behöfde hans hjälp—— Han skyndade till henne.
Hon var ensam i sitt sofrum i det ögonblick han trädde ditin.
Maria hade icke väntat honom så snart, och ingen hade förberedt den sjuka på kans ankomst.
— Hennes ansiktes uttryck när hon såg honom, talade så tydligt att han förstod.
Måhända berodde hans skarpsynthet däraf, att han, i det ögonblick, då han trädde in i rummet, var så helt och uteslutande läkare, en iakttagare som kunde se fenomenet objektivt.
Det var som om det tändts ljus innanför hennes bleka, genomskinliga kinder, och ljuset strålade med ännu större styrka ur de blå ögonen.
»Är doktorn här?
— Hon räckte honom sin tunna hand.
»Ja, och det ser ut som om jag behöfdes här.
— Jag borde visst ha kommit förr!»
Hon svarade icke med ett ord, men leendet kring hennes mun svarade.
Han såg på henne: maktlös och trött låg hon där; men nu kände han, att han hade hennes lifsöde i sina händer.
Nu berodde allt endast af hans klokhet och omtanke.
När han den aftonen lämnade Norrbyholm, var hans beslut fattadt.
Han skulle stanna kvar här så länge hon behöfde honom.
Det kunde bli länge nog — tyvärr — men han hade tålamod; och under tiden kunde han handla.
Några dagar senare kom Nils hem.
Och redan samma kväll ägde det afgörande samtalet mellan honom och doktorn rum. — — — — — — — — — — — — — — —
»Jag skall tala lugnt och objektivt, som gällde det icke mig.
Jag skall hålla mina känslor alldeles utanför och yttra mig endast i min egenskap af läkare— — — Det enda som kan rädda din systers lif, är ett energiskt inskridande.
Orsakerna till sjukdomen måste undanrödjas.
Orsakerna äro striden emellan hennes känsla för sitt barn och hennes kärlek till en man— — — Jag förstår mycket väl alla de betänkligheter, som komma att möta från din mors sida.
Men jag ber dig eftertryckligt framhålla, att det gäller lifvet.
Hvad dig själf beträffar ...»
Nils Wiede hade tårar i ögonen.
Han räckte fram sin hand:
»På mig kan du räkna.
Det vet du.»
— Alfred Johnson stred mot sin rörelse.
Han ville icke låta den bli herre.
Han måste ju tala lugnt och objektivt.
»Se här hur jag tänkt mig allt ordnadt.
Maria bör snarast möjligt lämna hemmet.
Det måste ju ändå ha skett om ett års tid; nu har det blifvit en tvingande nödvändighet, nu, då hennes mor är oförmögen att handleda hennes uppfostran.
Det finns en pension i närheten af Lausanne i Schweiz; anstalten är renommerad och klimatet är godt.
Den passar också därför, att flickans bröst under flere år efter den sjukdom hon nyss genomgått, kommer att ha disposition för lungsot.
Redan innan allt detta kom på, hade jag tänkt säga, att ett ombyte af luftstreck antagligen skulle bli nödvändigt.» —
I september reste Maria, ledsagad af tant Sofie, till pensionen i Lausanne.
Hennes mor var då ännu sängliggande sjuk.
Doktorn besökte henne hvarje dag.
Nils Wiede hade framställt allt för gamla grefvinnan så hänsynsfullt, men på samma gång så allvarligt, som situationens allvar kräfde.
Och gamla grefvinnan svarade den fordne informatorn att för henne gällde dotterns lif mer än alla ståndslärdomar.
Johnson kysste hennes hand, när hon sade det; det sades så enkelt, så hjärtevarmt och så själfullt fint.
Själf visste Alfhild Lindenow ingenting härom.
Hon hade underkastat sig skilsmässan från sitt barn, men att denna skilsmässa endast var förspelet till någonting annat, som skulle hända, anade hon icke.
Hennes kärlek hade så småningom återgått till det omedvetenhetens stadium, hvarur han väckt den genom sin halfva bekännelse.
Hon inbillade sig, att sjukdomen skulle beröfva henne den fägring, hon ännu hade kvar; och då skulle det vara slut med alla slitningar.
Då skulle han icke fordra mer än hvad hon kunde ge — vänskap och tacksamhet.
Han lät henne förblifva i denna tro; ännu var hon för svag att uthärda följderna af en kris.
Månad gick efter månad; och hvarje dag såg hon honom vid sin sjukbädd, alltid lika lugn.
Och för hvarje dag blef hennes eget sinne också mera lugnt, och hennes kärlek vågade sig slutligen helt obekymrad fram ur sitt skal, att sola sig i hans ögon några minuter.
Då gällde det för dessa ögon att ingenting förråda!
Om de talat blott en enda gång, skulle känslan åter ha dragit sig tillbaka i sitt skal, och sedan skulle han aldrig kunnat locka fram den igen.
— Nu var hon säker, och på samma gång hade hon en förnimmelse af lättnad, som efter en öfverstånden lifsfara, ty hon kände att hennes vilja var fullkomligt i hans makt och att hon måste ha gett honom allt hvad han fordrat i sin kärleks namn.
Han visste också, att han kunde fordra allt; men ännu dröjde han.
Han såg hälsan och krafterna så småningom komma igen, såg frukten af sin energi och sina ansträngningar mogna under sina ögon.
Och så böjde han sig ner och tog frukten i sin hand.
Det var en afton i december.
Lindenow hade i mer än en månad varit uppe det mesta af dagen och till och med fått företaga små korta promenader i vagn vid middagstiden.
Det hade också händt, under denna tid, att doktorn icke besökt henne så ofta som eljes.
Hon längtade efter honom nu.
När han kom fram emot henne och räckte henne sin hand till hälsning, lyste kanske känslan varmare än eljes ur hennes ögon, ty han nöjde sig icke med handen i dag.
Sakta och ömt drog han henne in till sitt bröst, och hennes medvetande drunknade i en lång, innerlig kyss.
Då hon vaknade igen, mötte hon hans ögon; och hon förstod, att nu var hennes öde besegladt.
Det var som om hon hisnat inför den lycka, som nu låg framför henne.
Hon höjde sig upp på tå och lade armarne kring hans hals:
»Jag är två år äldre,» sade hon småleende, som med ett sista svagt försök till protest.
Och i det hon dolde sitt ansikte vid hans bröst: »Det är så jag kunde piska mig själf för det.
— Men jag kan inte hjälpa det!»
Våren 1868 blef doktor Johnson utnämnd till provinsialläkare i Kronobergs län.
Kort tid därefter hölls ett enkelt bröllop å Norrbyholm, och de nygifta afreste till sitt hem.
Djupt inne i Småland mellan mörka, tysta furuskogar, ligger en sjö, till formen som ett hjärta, vändande sin spets mot söder.
På dess norra strand skjuter en udde ut mellan de båda hjärtkamrarne, och på uddens yttersta spets ligger den hvita villa, som är provinsialläkarens bostad.
Naturens fysionomi rundt om insjöns stränder är tungsint och mörk; det är som om de höga furorna utestängde solen.
Men denna enda punkt är leende och ljus.
Här växer björkskog, här blomma lindar; det är som en lekande idyll midt i nordens djupa allvar.
— Knappt en åttondedels mil norrut från läkarebostaden ligger kyrkobyn, gömd af skogen.
Byn är liten och bär namnet Wimmerstad, liksom den löfskogsbevuxna udden kallas Granudden.
Så heter ock den hvita villan, och hit var det, Alfred Johnson förde sin brud.
Vid insjöns södra strand, just där hjärtespetsen skjuter in, ligger det gamla herresätet Aspinge.
Utifrån sjön ser man blott ett koppartäckt torn och en röd gafvel med hvita tinnar och nischer; skogbevuxna öar i viken dölja de öfriga konturerna af slottets profil.
Men på närmare håll visar sig byggnaden vara af rödt tegel, två våningar hög, och bilda en fyrkant, som omsluter en liten borggård.
— Söderifrån kommer man fram till slottets trädgård genom en allé af gamla alar; en bro af murad gråsten för vidare öfver vallgrafven till en hvälfd portgång, som ännu har kvar sina järnbeslagna ekportar, hängande på stora järnstaplar.
Från porten leda trappuppgångar å ömse sidor till byggnadens inre.
Några historiska märkvärdigheter finner man icke i detta inre, och själfva byggnadsstilen är förstörd genom klumpig modernisering.
De gamla fönsterna ha delvis fått lämna plats för nya, större; men riddarsalen och tornrummet därinnanför ha undgått den moderna vandalismen.
Riddarsalen har en väl bibehållen gyllenläderstapet och ett porträttgalleri; tornrummet har en hög panelning med målade tapeter i ramar af trä — förutom sin hemska spökattiralj.
Slottet är helt och hållet omgifvet med vallgrafvar, också mot sjösidan; endast en smal landstrimma skiljer vallgrafven i norr och öster från insjöns strand.
— Därnere i vallgrafvarna simma svanor, som tyckas tillhöra en annan tid än vår.
Långsamt och förnämt röra de sig hän öfver det feta vattnet, som aldrig krusas af en vindkåre.
Utanför, vid stranden, sorla friska, klara vågor; men intet af dessa högförnäma djur har någonsin lyft sina vingar till flykt öfver den smala landremsan för att sänka sig ner och bada i det kyliga, rena vattnet.
Generation efter generation har lefvat och dött med synvidden begränsad af dessa vallgrafvars stenmur.
Och som svanorna så ha människorna i detta slott lefvat, generation efter generation.
Ätten Du Camp var väl ursprungligen fransk; men stamfadern för den svenska grenen hade vunnit sina riddarsporrar under Sveriges blågula fana.
Han tjänade som simpel soldat vid belägringen af Riga, var med i drabbningen vid Walmoitz och i slaktningen vid Stuhm, där han vann sina epåletter genom att rädda den svenske konungen undan fångenskap eller död.
Konungen befann sig midt i ett handgemäng, och en polsk soldat hade redan fattat tag i hans gördel för att rycka honom ned från hästen, då Casimir Du Camp skyndade till hjälp och nedsköt polacken med sin pistol.
Som officer deltog han i kriget mot Tyskland, förde kompani vid Breitenfeld och bataljon vid Lützen.
Han tjänstgjorde efter konungens död någon tid under dennes illegitime son, grefven af Vasaborg, och blef af honom sänd till Sverige i något diplomatiskt ärende.
Du Camp var femtio år då han för första gång såg sitt nya fädernesland.
Som lön för sina krigiska bedrifter blef han af förmyndareregeringen upphöjd i adligt tillstånd och utnämnd till öfverste för Smålands knektar.
— Den unga drottningen, åt hvilken han lånat en summa penningar, gjorde honom sedan till friherre.
För en del af den rikedom, han vunnit i kriget, köpte han det gamla herregodset Aspinge, och här byggde han slottet sådant det står där ännu i dag, med tinnar och torn.
Här firade han sitt bröllop med en jungfru af den svenska högadeln; här slog han sig till ro att fortplanta sin ätt.