Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter några timmars bortavaro saknades dock de två äfventyrarne af det sällskap, med hvilket de anländt; man anställde flera efterspaningar, och en liten bondgosse -- på sådane finnes alltid god tillgång vid Imatra -- upptäckte slutligen deras förskräckliga belägenhet, i det han kröp fram ända till grottans öppning, utan att dock våga sig in.
Rep anskaffades och de tu befordrades till dagsljuset -- ganska lefvande, men något våta af de högt öfver grottans ingång uppstigande vattendunsterna.
De blefvo sedermera ett par.
"Speluncam
Dido dux et trojanus eandem deveniunt", inföll min reskamrat.
Med mycken salvelse berättade värden också att Imatra är den första märkvärdiga ort i Finland, der en rysk kejsarinna aflagt ett besök.
Sådant skedde nämligen någon gång på sjuttonhundratalet, och skall vid detta tillfälle högheten till ära ett enkom för detta ändamål bygdt fartyg ha släppts ned för forsen.
En vansklig hyllningsgärd, ty fartyget krossades inom några ögonblick i otaliga spillror af den väldiga vattenmassans kraft och under de yrande hvirflarnes fradgande hånskratt.
Från Imatra afreste vi sent om qvällen och fortsatte färden genom den ödsliga Joutseno socken till Saima kanal.
Liksom den på sjön ovane resanden ännu länge efter det han stigit i land tycker sig känna skeppets rullning under sig, så susade ock i mina öron under hela den nattliga färden det jemna dånet af den stora forsen.
-- Till Lauritsala, den "bestämmande slussen", vid Saima kanal anlände vi tidigt följande morgon.
Lauritsala är, hvad dess läge beträffar, ett ganska vackert ställe.
Men tager man med i betraktande dess egenskap af kanalens utgångspunkt och de vackra anläggningarne rundt omkring, så torde få platser i Finland kunna uthärda täflan dermed.
Det var en frisk höstmorgon, luften var klar, himmelen molnfri och knappt en flägt rörde på sig.
Saimens vida vattenspegel, med sina vackra öar och holmar, utbredde sig för åskådarens blickar i fridfull ro; dess bölja skulle snart stelna och hölja sig i grått isdok, hon glittrade derföre nu så oändligt vänligt emot den strålande solen.
Några dagar och dess korta frihetstid är slut, då kommer det tunga lifvet under istäcket i åtta månader.
-- Den prydligt byggda kanalen med sina dels af huggen granit murade, dels i klippan sprängda väggar, sina terrasser och planteringar och sin "första sluss" ger en egendomlig relief åt hela denna tafla.
På ett patriotiskt sinne, med mera allvar än fantasi till grundval för sin verldsåskådning, skall Saima kanals utgångspunkt, det ståtliga Lauritsala, alltid göra ett varmare intryck än det melankoliskt ljufva Pungaharju eller det storartade men dystra Imatrafallet.
Här i Lauritsala förena sig konst och natur i en gemensam, skön skapelse, som, någonting sällsynt i Finland, har en särdeles glad anstrykning, hvartill naturligtvis sommartiden den lifliga rörelsen i väsentlig mån bidrager.
Allt ser här så förhoppningsfullt ut och så förnöjdt.
Flera från kanalens byggnadstid qvarstående arbetarboningar väcka i sin snygga och smakfulla enkelhet föreställningen om sann hemtrefnad under arbetarens tak.
Här kan hvarje finne känna sig stolt öfver sitt land; han ser ju framför sig dess första storverk i modern kultur.
Den ungefär fem mil långa kanalen förenar medelst 28 slussar
Saimens inemot 40 mil långsträckta vattensystem med Finska viken och följaktligen med verldshafven.
Kanalens sänkning är 255 fot.
Arbete utfördes under numera öfversten, friherre N. Ericsons ledning på ungefär 11 år och afslutades 1856.
Utländska fartyg kunna nu gå upp ända till Kuopio stad, belägen 30 mil norrut från Finska vikens kust.
Fartyg från denna sista ort och från Nyslott ha ocksåi senare tider ofta kommit till Stockholm.
Hvad under då, om hjertat klappar något högre i medvetande deraf att äfven det fattiga Finland mäktat åstadkomma ett sådant storverk.
Under sitt mer än tioåriga bestånd i fullfärdigt skick, har kanalens inflytande på trafiken i hela östra och nordöstra Finland varit ganska betydligt.
Naturligtvis yttrade sig dess första inverkan på exporten af trävaror.
På Saimen uppstod en hel flottilj af lastpråmar ("lodjor") och bogserångbåtar.
Staden Wiborg, invid hvilken kanalen utmynnar i hafvet, stegrade sin export af nämnda artikel tre- och fyrfaldigt.
Dock äfven andra inflytanden gjorde sig snart gällande.
De omkring och i närheten af kanalen belägna socknarne Lappvesi, Joutseno, S:t Andreae, Wiborgs m.fl., med en befolkning af 60-70,000 invånare, som förut förnämligast lifnärt sig medelst fraktsläpning af trävaror om vintern från Saimens strand till Wiborg, sågo sig nu, genom kanalen beröfvade denna förtjenst, tvungne att nästan uteslutande egna sina krafter åt jordbruket.
Följden har visat att det var en ganska helsosam förändring.
En kanal från Saimen till saltsjön är en gammal idé.
En half fjerdingsväg från Lauritsala åt öster upptäckas ännu spår af forntida försök i denna väg.
En del af dessa, kända under namn af "Puntuksen Kaivanto", ha ingått i Saima kanal.
De ännu synliga lemningarne äro af förvånande stora dimensioner.
Traditionen tillskrifver desamme den ryktbare Pontus de la Gardie, sannolikare torde dock vara att de tillkomma Carl IX, men att arbetet afstannat i brist på medel.
Från Lauritsala forsatte vi resan genom Willmanstrand utmed norra strandvägen, öfver Kymmeneelf till Borgå och Helsingfors. -- Willmanstrand, tre fjerdingsväg från Lauritsala, är en liten täck stad.
Det har en gammal fästning och ett "spinnhus", en asyl för mindre välfrejdade fruntimmer.
Stadens historiska minnen äro icke af det glada slaget.
Återstoden af resan gick fort.
Kymmeneelf passerades i all hast vid Kouvola; vi skyndade oss till målet.
Snart sågo vi ock Helsingfors' tornspiror höja sig mot den klara himmelen -- och vi åkte in i Finlands unga hufvudstad.
2. Wiborg.
Ett namn som i Sveriges häfder icke så sällan klingat med krigisk ton är det gamla finska Wiborg, Thorkel Knutsons borg, anlagd af honom år 1293 vid en inskärning af Finska viken i dess nordostligaste hörn.
Här tronar på en klippa, belägen i utloppet af Suomen veden pohja, "det finska vattnets botten", den snart sexhundra år gamla borgen, ett värn i fordna dagar för folk och land emot de påträngande moskoviterna.
Der har mer än en gång svenskt blod flutit uppå och utanför dess nu snart grusade vallar.
Vid tiden för Sten Stures ryska krig har sagan hit förlagt Knut Posses "Wiborgska smäll", en händelse hvarom dock alla samtida källor tiga.
Sin militäriska betydelse har slottet numera helt och hållet förlorat, ja, till och med sjelfva staden såsom fästning är af ringa vigt.
-- Wiborg är ju icke mera nyckeln till Finland, nordens tröskel, detta i århundraden omtvistade, blodbestänkta land!
Stadens största historiska märkvärdighet är också detta dess gamla slott.
Tidens tand och vanvårdnad ha småningom verkat en hel mängd förändringar i dess yttre utseende.
Den egentliga hufvudbyggnaden har nämligen icke på länge varit bebodd, utan begagnades i senare tider blott till förvaringsrum för det i Wiborg förlagda ingeniörkommandots arkiv.
Fångarnes dystra boningar befinna sig å andra borggårdens norra sida.
Men slottet har dessutom i senare tider undergått tvenne större eldsvådor.
Den 30 april år 1834 nedslog åskan i det 150 fot höga tornet och antände detsamma.
Den skada, som den gamla vördnadsvärda byggnaden då led botades dock i viss mån några år derefter, hvarvid det stora tornet försågs med ett hvälfdt tak af jern.
Trätrappor leddes genom de skilda våningarna upp till tornets spets, hvilken försågs med en tornhuf.
Denna huf hade åtta fönster och erbjöd en vidsträckt och vacker utsigt öfver hela den kringliggande nejden.
Men den 7 sept. 1856, vid tillfället af festen för Saima kanals invigning, hade man illuminerat den nämnda tornhufvens fönster med spetspelare af lampor, hvilket hade en ny eldsvåda till följd.
Tornets innanrede förstördes, men murarne höllo äfven denna gång profvet.
Slottet stod fordom äfven på underjordisk väg i förbindelse med staden.
Det var genom en murad gång som från ett hvalf i slottets östra flygel sträckte sig under sjelfva den nuvarande kanalen till ett på andra sidan om densamma inom stadens ringmur beläget dominikanerkloster, sedermera högre elementarskolans lokal, ett afstånd af måhända 1,200 fot.
Att en sådan gång funnits till, ehuru betviflad af mången, kan nedskrifvaren af dessa rader intyga, som sjelf i sin ungdom från slottssidan nedstigit i densamma ett godt stycke på djupet.
Af öfriga äldre minnesmärken qvarstå, ehuru naturligtvis i förändradt skick, icke heller så få.
Wiborg är på samma gång en minnenas och förhoppningarnas stad, det senare förnämligast på det ekonomiska området.
Här funnos, utom det omnämnda dominikanerklostret, ännu ett franciskaner- och ett slags nunnekloster.
Det förstnämnda förvandlades af Gustaf Wasa till "finska" församlingens kyrka, och de tysta nunnornas hemvist, troligen fordom benämdt "S:t Mariae kapell", är numera privat egendom.
Den fordna domkyrkan med sitt höga klocktorn, är äfven ett af Wiborgs historiska minnen.
Denna kyrka begagnades i senare tider till mjölförrådshus för ryska militärer; men för några år sedan har af Wiborgs borgerskap väckts fråga om att genom inlösen af detsamma bereda en värdigare framtid åt denna aktningsvärda fornlemning.
Inom dessa murar ligger jordad den för sin verksamhet i Finland och den första finska bibelöversättningen så högt förtjente och ärade biskop Mikael Agricola, som, återkommande från en diplomatisk beskickning till Ryssland, afled i Wiborg år 1557.
Om det gamla franciskanerklostret gingo underbara sägner bland folket.
Byggnaden uppfördes redan år 1481.
Ofvanom dess hufvudingång var en tafla fästad, på hvilken följande latinska vers "af en olärder munk", såsom det heter i "Monasterologia svithogothica", blifvit inristad:
M.C.D. semel. L. ter. et. X. superaddito. uno.
Artificum. manibus. inceptum. opus. aeviternum.
Inskriften blef länge och väl obegriplig och gaf anledning till den fantastiska sägnen att kyrkan var en "evärdelig byggnad", som först då kunde ramla när den gåtlika inskriftens betydelse blifvit funnen.
Att utfinna den skulle dock ingen annan mäkta än en man som hvarken haft far eller mor.
Men inträffade detta, så vore också kyrkan tillspillogifven.
Särdeles länge fingo imellertid icke heller munkarne fröjda sig åt sitt ståtliga bo, ty den hårdhändte Gustaf Wasa nedref största delen af klostret och använde stenarne till byggandet af Wiborgs vallar.
I de famnstjocka murarne af det fordna klostret ha vid företagna reparationer igenmurade celler eller nischer påträffats, som innehöllo benrangel, enligt all sannolikhet efter lefvande inmurade qvinnor (nunnor?), såsom undersökningar velat gifva vid handen.
Detta om stadens monumenter.
Den är för öfrigt, såsom en f.d. fästning, temligen trångt bygd, till större delen med små tvåvånings stenhus.
Numera, sedan år 1862 de gamla vallarnes nedbrytning och utjemning påbegynts, har dock staden utbredt sig, isynnerhet åt sydost eller den s.k. S:t Petersburgska förstaden till.
Äfven dessa nyare stadsdelar äro välbebyggda, ehuru för det mesta med trähus, men gatorna äro breda och trefliga.
Stadens läge är vackert och sundt.
Vatten kringflyter densamma på tre sidor.
Nu några ord om huru staden ter sig i öfrigt.
Efter år 1721, då Wiborg afträddes till Ryssland, inflyttade många tyskar till staden.
Handeln hittills, oaktadt stadens förmånliga läge, hämmad genom inskränkande åtgärder från den svenska regeringens sida, särskildt till förmån för Sandhamn (Helsingfors), tog nu en bättre fart, och Wiborg blef småningom en rik stad.
Firmorna Veckroth, Jaenisch och Bartram drefvo en betydlig handel med trävirke och tjära, hvaraf stora qvantiteter producerades i stadens omedelbara grannskap.
Men ett ytterst slösaktigt lefnadssätt, minskade eller aflägsnade naturliga tillgångar m.fl. orsaker störtade dock staden i ytterlig fattigdom i början af detta århundrade.
Dess export aftog nästan oafbrutet ifrån år 1784 och var ganska klen vid föreningen med det öfriga Finland, hvilken skedde år 1811.
Stadens import vid denna tid bestod i intet annat än något salt från Spanien och mjöl från Ryssland.
Salt har alltid utgjort en betydande artikel i Wiborgs handel; derföre kallas också staden i de gamla karelska runosångerna "saltstaden".
Exporten höjde sig imellertid småningom och importen tog äfven fart på 1830-talet.
Nu exporterar Wiborg vid goda konjunkturer trävaror för en summa af 4 till 5 millioner riksdaler årligen, och dess import är icke stort mindre.
Rederirörelsen deremot, om man afräknar plankpråmarne på Saimavattendragen och kanalen, är icke synnerligen framstående.
Handeln förmedlas till större delen af utländska, isynnerhet engelska fartyg.
Af denna korta historik ses att stadens karakter i främsta rummet är merkantil.
Samma pregel har också påtryckts nästan alla förhållanden inom densamma.
En präktig stenkaj, uppförd åren 1857-1861 för en kostnad af omkring 120,000 rdr, nya packhus m.m. pryda hamnsidan af staden, der liflig rörelse råder.
Wiborgs egentliga hamn är i Trångsund, 1 1/5 mil åt sydvest, emedan endast fartyg af under 12 fots djupgång kunna komma upp till staden.
I Trångsund ligga ofta 50 à 60, till större delen utländska, fartyg på en gång under lastning, och stadens hamnar besökas årligen af ungefär 500-600 skepp, utom skärgårdsfartyg, hvilkas antal torde uppgå till öfver 1000.
Wiborg är öfver hufvud taget en ganska bildad och lifskraftig stad.
Den räknar på sina ungefär 15,000 invånare ett gymnasium, en högre och lägre elementarskola, tre folkskolor, söndagsskola, landtbruksskola, tre fruntimmersskolor och ett tyskt lyceum samt dessutom talrika privata större och mindre skolor.
Antalet allmänna välgörenhetsinrättningar och sjukvårdsanstalter är stort i förhållande till stadens relativa ringhet.
Af kyrkor finnas en svensk-tysk, en finsk, en katolsk och tre ryska.
Större fabriker saknar staden väl icke alldeles, men deras antal är ringa.
Nämnas må dock Havis stearinljusfabrik med ungefär 200 arbetare och en mekanisk verkstad af nyaste dato.
Wiborg kan derföre i allmänhet icke bereda synnerligen mycket arbetstillfällen åt de från landets nordöstra trakter tillströmmande hjelpbehöfvande, utan går strömmen tyvärr åt öster, der de flesta af de stackars arbetssökande jemmerligen gå under.
Vallarnes nedbrytning beredde dock en god arbetsförtjenst åt flera hundrade personer, men detta arbete torde nu till någon del ha afstannat.
Deremot har man på stadens sydöstra sida, åren 1865-67, uppfört en mängd batterier, hvarigenom jemväl något arbetsförtjenst beredts åtminstone för grus- och sandsläpare.
Wiborg har ganska vackra omgifningar, deribland flere allmänna trädgårdsanläggningar som rätt väl fylla sin plats.
Men stadsboernes mest älskade samlingsställe är den s.k. "långa bron", hvilken, isynnerhet i sommaraftonens svalka, verkligen erbjuder en ganska behaglig och vacker promenadplats med det gamla tysta slottet på den ena och den lifliga hamnen på den andra sidan.
Wiborgs omgifningar kunna vi icke förbigå att omnämna "Monrepos", en praktfull park, tillhörig den från Frankrike under revolutionen emigrerade familjen Nicolay.
Den baron Nicolay, som erhöll sig detta gods förlänadt år 1811, började här, ungefär en fjerdingsväg från staden, vid stranden af "det finska vattnets botten", en storartad parkanläggning, som sedermera utvecklat sina skönheter på en förvånande kort tid.
Förste egarens son, baron P.
Nicolay, f.d. rysk minister i Kjöbenhavn, fortsatte med mycken ifver sin faders verk.
Numera behöfver parken endast underhållas; -- man har nära nog gjort allt hvad möjligt varit för dess fulländning.
Monrepos, på hvars närmare beskrifning utrymmet ej tillåter oss att ingå, är ganska omvexlande: det bjuder på fjärdar och holmar, på ängar, skogar, berg och klippor, allt skickligt berördt af konstens förädlande hand.
Det är ett stycke "Finland i ädlaste stil".
Men Wiborgs intressantaste sida är i alla fall den etnogrofiska profkarta som denna stad företer.
Såsom vi redan nämnde ha ett stort antal tyska familjer i tiden bosatt sig i den goda staden och synbarligen förkofrats såväl hvad antal som ock förmögenhet vidkommer.
Den "stora handeln" ha de helt och hållet lagt under sig och detta sannolikt till fromma både för stad och land, som det heter, ty i jemnbredd med de stora handelshusens vidsträckta affärsverksamhet utveckla desamma icke blott en storartad välgörenhet utan hvad mera är, de ha i senare tider börjat ådagalägga mycket intresse för den allmänna undervisningens upphjelpande.
Sålunda existerar i Wiborg en folkskola -- oss veterligen den enda i Finland -- som grundar sin tillvaro på blott privata bidrag.
Dessa bidrag flyta till niotiondedelar ur köpmännens fickor.
Detta är rätsidan af bilden.
Låtom oss nu kasta en blick på don afviga sidan.
Dessa samma "tyskar i Wiborg" äro ändock icke riktiga finnar.
De ämna, tror jag, visserligen aldrig flytta bort från nämnda land, ty deras fördel manar dem att stanna qvar och de äro allaredan för mycket sammanvuxne med de förhållanden under hvilka de förtjenat och sammansparat sin förmögenhet, för att kunna lösslita sig ifrån denna deras sjelfvalda hembygd.
Men de förbli tyskar i många afseenden ändå -- och deri ligger det onda.
Någon lifaktighet i finskt-nationel riktning kan svårligen uppspåras hos dem -- om icke en sådan som är konstlad.
Deremot äro de stora kosmopoliter, dock icke så mycket af öfvertygelse som icke fastmera drifna till denna ståndpunkt af sin egendomliga ställning inom det uppspirande finska lifvet och handelsverksamhetens öfver hufvud taget alla åtskillnader utjemnande karakter.
Emellertid undandrages härigenom mycken intelligens det offentliga lifvet i Finland.
Den nästföljande gruppen är den svenska talande befolkningen.
Den är ovedersägligen intelligensens banerförare i den lilla, men ingalunda betydelselösa staden.
Till antalet är den "svenska församlingen" också i jemn och stadig tillväxt.
Det är egentligen sedan hofrättens inrättande, år 1839, som det svenska elementet börjat få insteg i och äfven vunnit mycken terräng i Wiborg samt i allmänhet i hela sydöstra, det så kallade, "Gamla"
Finland, en besynnerlig benämning på de delar af nämnde land som allt sedan 1721 lydt under rysk spira.
Såsom jäfvig hvad den svenska nationaliteten vidkommer vill tecknaren af dessa rader dock icke vidare inlåta sig i omdömen rörande denna fråga; han har blott velat påpeka tillvaron af äfven denna grupp ibland de många andra.
Nu följa finnar och -- ryssar.
Finnarne äro naturligtvis talrikast och deras nationalitet är i hastig tillväxt.
Men som densamma till större och största delen representeras af tjenstefolk och lägre handelsbetjening, åkare m.m. dylikt, så kan man icke förvånas öfver dess jemförelsevis ringa betydelse i såväl socialt som till och med kommunalt afseende.
Ryssarne -- militären undantagen -- idel köpmän och deras så kallade bokhållare -- äro ganska talrika.
De äro i allmänhet mycket mera finnar än ryssar -- åtminstone till sina politiska tänkesätt.
De "gamla, goda svenska lagarne", som ju äfven gälla i Finland, förläna dem ett bättre skydd till person och egendom än Rysslands "Svod sakonoff" (lagsamling) kan göra.
Hvad bildningsgraden vidkommer kan denna grupp räcka handen åt finnarne, ja den står i några afseenden till och med djupt under denna senare.
Ryssarne i Wiborg ha nämligen inga skolor för sin "församling".
Det är denna brokiga tafla af fyra nationaliteters sammanlefnad som gör Wiborg till en verkligen intressant ort i etnografiskt hänseende.
Man saknar icke anledning att tro sig vara i en "förstad" till S:t Petersburg, detta östra Europas Babylon.
Föröfrigt kunna vi säga till Wiborgs beröm att sedligheten i allmänhet står högre än i många andra städer af samma rang, att dryckenskapslasten -- med undantag af de ryska soldaterna -- räknar få anhängare samt att det offentliga lifvit öfver hufvud taget utmärker sig genom anständighet och en viss behaglighet, härflytande från någorlunda jemnt fördelade förmögenhetsvilkor, hvilket dock icke utesluter tillvaron af åtskilliga "millionärer" i den lilla, goda staden.
Från Ladogas strand.
Vi be våra läsare följa oss ett godt stycke väg åt öster, ända till det sydöstra hörnet af Finland.
Der utgör den väldiga sjön Ladoga gränsen emellan detta land och det egentliga czarriket.
Utmed sjöns vidsträckta kuster, såväl i vester som i öster, i norr och i söder, bo endast ursprungligen finska folkstammar.
Ladoga borde således kunna kallas en finsk insjö, men så kan den likväl icke nu med rätta nämnas, ty ehuru till sin yttre natur och sitt läge en äkta finsk sjö, är dock Ladogas hjerta, den herrliga ön Walamo, fullkomligt ryskt; der har sedan urminnestider (år 992) ett grekiskt-katolskt munkkloster varit beläget, som icke underlåtit att utstråla sitt inflytande öfver fastlandets stränder, förryskande till en väsentlig del jemväl dessas befolkning.
Ön Walamo med sin lilla arkipelag, belägen i insjöns norra del och i politiskt hänseende räknad till Finland, koloniserades redan tidigt af ryssar, som på dess tysta, men sköna klippor anlade en tillflyktsort för fromma eremiters andakt.
I tidernas lopp har häraf uppstått ett mäktigt och rikt kloster, det förnämsta i ryska riket näst efter det berömda Troitska klostret invid Moskwa.
Låtom oss först kasta en flyktig blick på sjelfva den stora insjön.
Dess väldiga vattenbäcken har en yta af 324 qvadratmil, eller mer än tre gånger större än Venerns.
Den utgör, jemte den närbelägna stora systersjön Onega (229 qv.-mil), måhända qvarlefvorna af en väldig hafsarm som fordom förenade Hvitahafvet med
Finska viken; sålunda i forntiden utgörande en "naturlig" gräns emellan de skandinaviska länderna och Rysslands landmassa.
Sjöns ringa höjd öfver hafsytan, endast 55 fot, ger styrka åt denna förmodan, liksom äfven hela den vida landsträckan emellan Onega och Hvita hafvet är ett lågt flackland.
Ladogas vestra kust, isynnerhet emellan städerna Kexholm och Sordavala, företer en utmärkt vacker och romantisk skärgård, hvars yttersta utpost åt sjön ön Walamo kan anses vara.
Den östra stranden af sjön, den till Ryssland hörande, är deremot låg, sandig och uppfylld af sandbankar samt skall icke ega någon enda duglig hamnplats, hvarpå åter den finska sidan med sina djupt inskärande vikar är ganska rik.
I följd häraf har ock någon skeppsfart utmed finska kusten utvecklat sig.
Denna har dock svåra hinder att bekämpa i det oroliga Ladogavattnet, som gör seglatsen å "hafvet", som den kringboende befolkningen kallar sjön, ganska farlig.
Ladogas, naturligtvis söta, vatten är mycket lätt upprördt och de ostliga vindarne, som icke hejdas af några landhöjningar på den ryska sidan, åstadkomma en kort och hög sjögång, som är vida mera fruktansvärd än det verkliga hafvets långsträckta vågor.
Ehuru Ladoga upplager flera floder (Swir, Wolchow) så utgöres dess förnämsta tillflöde dock af den finska elfven Wuoksen, genom hvilken hela det stora Saima-vattensystemet uttömmer sig i denna reservoir.
Ladogas enda utflöde är den storartade Newa-floden, vid hvars utträdande ur Ladogan den fordom vigtiga fästningen Nöteborg, nu Schlüsselburg, är belägen.
Men det var icke Sverige förbehållet att kunna skydda dess mynning eller förhindra czaren att bemäktiga sig denna vigtiga förbindelsekanal med det inre af sitt land.
De finska vattnen som fylla Ladogas stora vattenbäcken förhöja nu, inklämda emellan kejsarstadens praktfulla granitkajer, det stolta residensets glans.
Hvad vore väl Petersburg utan Newan!
Men vi återgå till Ladogas perla, det romantiska Walamo.
Klostret, som är beläget på den största af öarne i den lilla arkipelagen, är en ståtlig byggnad, med talrika kapell och kyrkor, egnade alla möjliga grekisktkatolska helgon, hvilkas namn äro något svåra att begripligt återge i svensk skrift; och som deras välsignelse troligen blott kommer "rättrogna" ryssar till godo, så kunna de här med skäl förbigås.
Deremot kunde vi ha allt skäl att reklamera om icke ett helgon, så dock en gammal svensk kung, hvars sista stunder den ryska lokallegenden låter passera på Walamo, naturligtvis med den saliggörande påföljd att herr Magnus Smek inträdde i den rättrogna kyrkans sköte, döptes Gregorij, dog och blef ett helgon.
Hans föregifna grafsten eger följande inskription: