Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Förfärligt», sa jag ännu litet dufven.
»Tack ska du ha, min gosse.»
»Herr Petterkvist var väl också road?» frågade Krycke.
»Alldeles min konfekt, tackar, hä hä», svarade Gustaf till min häpnad på rak arm.
Om det är umgänget med stoffilen, eller hvad det är, men visst är, att Gustaf reder sig bättre med frågorna dag efter dag, och det unnar jag honom, om jag också ibland tycker, att det är som om han skulle behöfva mig litet mindre väl än förut.
»Du min je, så trött hon ska vara», sa jag, ryckande upp mig.
»Hvilken?» frågade Villy.
»Svärmodern, vet jag.
Hade jag skuttat på det viset, så hade det inte funnits ett helt ben kvar i min kropp, det är då säkert.»
»Tant Lova, ja!» skrattade Villy.
»Men så har tant Lova häller inte gnistan.»
»Jag trodde inte att gnistan satt i benen», sa jag stött.
»Jo», sa Krycke släpigt, »enligt nyare forskningar lär den ha sin plats där nu för tiden.»
Burrr–hrrr–urrr!
Det var som att tutta eld på en halmstack, och innan vi visste ordet af, hade Villy nystat ur sig hela sin långa harrang om »Varietens välsignelser», med diverse till-lägg, som alls inte gjorde saken bättre, ty nu riktigt kände jag att allt han sa var falskt.
»Du har orätt», svarade Krycke lugnt, när Villy ändtligen höll upp af brist på luft.
»I nödår äter man barkbröd, men därför är det alls inte sagdt att barkbröd är hvad man behöfver.»
»Alldeles!» sa jag förtjust, ty tiga riktigt, kunde jag inte.
»Nå, hvad behöfver vi då?» frågade
Villy med retsam tonvikt.
Krycke öppnade munnen, som om han ämnat säga något, men så slöt han den ånyo och gjorde en liten axelryckning.
»Säg det åt mig», bad jag hjärtligt.
»Jag vet, att
Villy har orätt.»
Krycke såg på mig, och så drog samma behagliga uttryck som nyss öfver hans ansikte.
»Vi behöfver skönhet», sa han sedan kort.
»Skönhet?
Jolm!» svarade
Villy med hetta.
»Det måtte vi väl ha haft nog af under den gångna krims- kramsperioden.»
»Jag menar inte skönhet i form, utan skönhet i förhållandena», svarade Krycke i samma ton.
»Man ska just vara en sådan där hyper (?) idealist som du, för att – – »
»För att hvad?
Krycke såg
Villy stadigt in i ögonen.
»Ja, det är för märkvärdigt med den skönheten», inföll jag nu hastigt, ty jag kände på mig att vi var på hal is, »den kommer öfver en alldeles som nysa.
Man kan gå förbi en fläck hundra gånger utan att se något märkvärdigt i den, och så en vacker dag kan lite sol – en blomma, ja, man vet inte hvad det är, göra den till något för innerligt vackert.
Och lika dant är det hemma.
Ibland är det, som om det kom någonting nytt öfver allting, och man tycker att det prompt måtte vara söndag, fast det bara är hvardag.
Och – – jag menar, det är så vackert, det med.»
»Ja», sa Krycke och gaf mig en god blick, »det är lifvets oändliga rikedom att det gömmer skönhet öfverallt, äfven under ens egen fot, hur hårdt man än trampar.»
»Fast det förstås det», sa jag, bra förlägen öfver att ha talat så där alldeles ur mig själf, men det gjorde jag rakt i häpenheten, »det kan bli för mycket af den med, som till exempel i Hedda Gabler.»
»Hvad vet tant Lova om Hedda Gabler?» sa Villy och spärrade upp sina runda ögon.
»Joo du», skrattade jag, ty det gladde mig allt att få visa dem, att jag inte var fullt så bortkommen som de trodde.
»Lektor Kull höll ett föredrag, som ingen förstod» – –
»Det är han van vid», inflickade Villy.
»Men så lånade jag boken, och då begrep jag genast, att författaren bara velat drifva just med skönheten.»
»Aj, aj, aj! tant Lova», sa Villy och stack händerna i håret.
»Så kan det tas», inföll Krycke.
»Af mycket djupsinniga naturer, ja.»
Villys ton var riktigt försmädlig.
»Jag vet inte, om du räknar fru Petterkvist till dem», svarade Krycke säfligt.
»Men det gör jag», inföll nu Gustaf och gaf mig en vänlig klapp på handen.
Den rara Ruffen, som så ofta vet att säga ett af sina få ord, just när det behöfs som bäst!
Herrarne skrattade och sa »att de instämde», och sedan hade vi den allra trefligaste lilla efterpratstund vid kaffet.
Plötsligt kom två herrar inrusandes och stjälpte i sig hvar sin kopp skållhett kaffe med ytterrockarna på.
»Hvad är det där för ena?» frågade jag sakta.
»Resensenter», svarade Krycke likgiltigt.
»Det har varit premjär på Söder och nu ska de hem och vara snillrika.»
»Midt i natten!» sa jag.
»Åh, det invärkar ingenting.
De är alltid lika kvicka.»
»Hugga på resensenterna, det kan nog litet hvar», sa Villy uppblossande, »men så ta mig fan det är så trefligt häller att rusa hem med hufvudet fullt af osmälta intryck och så vefva ur sig på rak arm hvad man »tycker».
I nio fall af tio minns man inte ett dugg morgonen därpå hvad man har »tyckt», och upptäcker nästan alltid, att man, både skulle ha tyckt och sagt något helt annat, om man bara haft tid på sig!
»Hvad ska ett sådant fjäsk tjäna till?» sa jag.
»Om folk får goda i stället för hastiga resensjoner, så måste väl – – – –»
»Nej, akuratess måste det vara», inföll Gustaf.
»Jag för min del tycker», sa nu Krycke, »att hela det där resensentskapet är en ogrannlagenhet.
När en artist gör sitt bästa, och det gör han nästan alltid, så borde han, lika så väl som hvarje annan ärlig arbetare, vara skyddad för ett publikt bedömmande.»
»Prosit!» sa Villy.
»Inför det, och artiststammen ska vara utgången inom ett par år!
Får inte en artist se sitt namn minst tre gånger i veckan i tryck, så krymper han ihop och dör, lika visst som en planta, hvilken beröfvats solljuset.»
»Visst inte», afbröt jag lifligt.
Ja, då var det jag sa det där om »konstens fana» som de fick så roligt åt, fast jag riktigt lärde mig det utantill, när jag läste det i tidningen, så vackert tyckte jag det var.
»Tänk dig, Krycke», skrattade Villy, »Fredrikson med konstens fana högt lyft öfver sitt hufvud, och hela den öfriga personalen drapperad i dess veck!
Kluck, kluck, kluck!»
»Blefve alltid något nytt», svarade Krycke. »Publiken är i allmänhet inte van att se konstens fana i den ställningen.
Men nu måste jag gå.»
Så tog han mycket vänligt och hyggligt adjö och bad att få titta upp någon gång för att få höra litet mer om sina släktingar.
Naturligtvis fick han den tillåtelsen och fick den gärna, ty jag börjar tro, att jag ska komma att tycka riktigt bra om honom, fast inte är han så treflig och lättfattlig som Villy.
»En förbåldt hygglig karl», sa jag, sedan han väl aflägsnat sig.
»Åh ja, han har sina sidor», svarade Villy vårdslöst, »om han bara inte vore en sådan förbannad öfversittare.»
»Hm, hm!» sa jag.
Kort därpå gjorde också vi uppbrott, och nu kom-mer det där andra!
»Det rägnar som om himlen vore öppen», sa Villy i detsamma han tände cigarren och tittade ut genom fönstret.
»Då är det skönt att ha sitt paraply och sina galoscher», sa Gustaf belåtet.
Men när vi kom ut i tamburen, fanns paraplyn, men inte galoscherna.
Vi snodde och vi letade öfverallt, men förgäfves.
»Förlåt», sa jag åt vaktmästaren, »men har det varit någon sorgklädd änka här?»
»Hä?» sa karlen.
»Eller någon mannsperson bakom en kordong?»
Nu såg karlen alldeles vild ut.
»Jaså – inte – det!» sa jag och gaf honom en betydelsefull blick.
»Nå ja, det finns väl fler af samma sort.»
Detta sa jag så långsamt och med ett sådant eftertryck, att det borde ha väckt hans samvete, om han haft något, men antagligen var han utan, ty vid en ny genomgående letning fanns inga galoscher ändå.
»Det har alldrig händt förr», sa vaktmästaren.
»Jaså – inte det?» sa jag försmädligt.
»Nå ja, någon gång ska bli den första.
Kära Villy», tillade jag, »ansträng dig inte.»
(Villy letade nämligen fortfarande.)
»Galoscherna har nog gått och hört efter den där saken, du vet, som jag mistade den där morgonen, du vet.»
»Se så, tant Lova, var nu inte – – »
»Har du betalt den där herrn, Gustaf?» frågade jag högdraget.
Gustaf hade betalt, och så lämnade vi tamburen.
Det rägnade inte, det öste ner.
Gustaf vek upp byxorna och såg olycklig ut.
Om det finns något på jorden han afskyr riktigt hjärtligt, så är det att bli våt och smutsig om fötterna.
»Förbaskade åkare, som alldrig finns, när man vill ha dem», puttrade Villy, som rusat ner till torget för att skaffa en vagn.
»Bäst ge sig i väg», sa Gustaf undergifvet.
Då såg jag till min fasa, att han hade sina allra tunnaste handskskinnsskor på sig.
»Herre Gud, Gustaf», sa jag, »hur kan man klä sig så oförståndigt, när man vet, att man ska mista galoscherna!»
»Kära gumman, inte kunde jag veta – – »
»Kära gumman hit och kära gumman dit.
Det borde väl inte ha varit så svårt att räkna ut.
Det är ju tydligen ett vidt utgrenadt band, vet jag.
Nu fattas det bara, att du ska gå och förkyla dig och kanske lägga dig ned och dö från hustru och barn.»
Villy gjorde ett mycket matt anbud att följa oss hem, men inte kunde han ersätta ett par galoscher!
Det sa jag honom rent ut, och så kilade han i väg med händerna i fickorna och rockkragen uppslagen, lämnande oss åt vårt öde.
»Kom nu, Lovisa», sa Gustaf, och försökte se lugn ut, fast nog hörde jag att han darrade på rösten.
»Vänta lite», sa jag, »du kan gärna ta mina galoscher!
Jag har tjocka kängor och reder mig nog.»
Därmed sköt jag honom mot en vägg och ställde galoscherna framför honom.
»Se så», sa jag, »försök nu.»
Gustaf försökte, men det gick inte, fast han har ovanligt små fötter – dess värre!
Han är nämligen förförfärligt fåfäng öfver dem, eljest –
»Bättre brödlös än rådlös», sa jag.
»Låna mig din pännknif.»
Nu opererade jag galoscherna så ledigt och nätt öfver vristen som en den värsta liktornsoperatör.
»Se så», sa jag, »försök nu!»
Nu gick de på, och så begaf vi oss i väg, men det gick inte fort.
Gustaf sköt galoscherna framför sig, som om han åkt skidor i smörjan.
Bäst det var, så stannade han.
»Aj!» sa han, »nu sprack en!»
»Krök på tårna, så följer den nog med ändå», sa jag.
Så gick vi en bit igen.
»Aj», sa han jämmerligt, »nu sprack den andra!»
»Så mycket bättre», sa jag, »så blir de lika.»
(Och under allt det här inte en åkare!
Men så gick också klockan på 1!)
Plötsligt fick jag se Gustaf svänga benen i luften som en lindansare, och så – pladask i smutsen, där han låg och sprattlade som en fisk.
»För Guds skull, stig upp!» sa jag förskräckt.
»Eljest kanske polisen kommer och sätter dig i kurran för fylla!»
»Hu!» sa Gustaf.
Och därmed kilade han i väg nerför gatan med en fart som jag alldrig trott honom om.
Inte tordes jag låta honom vara ensam – han lider ju af svindel, vet jag – utan jag flaxade i väg efter honom, som om jag varit på jakt efter en gåskarl.
Jag kände, hur klädningen föll ned, men jag gaf mig inte tid att hala upp den.
Också kom vi fram till hotellet i ett tillstånd, så Gud sig förbarma!
»Det får – jag – då – säga –», flämtade jag, »att först låta stjäla bort sina galoscher och – sedan springa sin hustru lungsot på halsen, det – det – är – just – alldeles – likt en – mann», tänkte jag säga, men stannade i stället med gapande mun.
Hvad hade Gustaf dragit fram ur sin ytterrocksficka i stället för sin reservnäsduk, som han ämnade putsa af sig med?
Jo, en galosch!
Nu stack han handen i den andra fickan och, mycket riktigt, hvad kom fram”?
Gustaf stirrade på galoscherna, jag stirrade på honom och portvakten, som nyss öppnat porten, stirrade på oss båda två.
»Herre Gud, Gustaf», stammade jag till sist, »det är jag – nu kommer jag mycket väl i håg – det var just för att skydda dem för fick-tjufvar som – ock så – glömde jag alltsammans, när det blef så trefligt!»
Nu sa Gustaf något som ingenting på jorden kan förmå mig att skrifva ned.
Alltnog det börjar med n, och slutar med t och har den sista bokstafen i alfabetet emellan.
Därpå stöfflade han i väg uppför trappan med en galosch i hvardera handen, lämnande spår efter sig, som jag med min blöta klädning gjorde allt för att utplåna, men hotellvärden var inte nöjd ändå, utan fick vi veckan därpå en ganska pepprad post för »förstörda gångmattor».
När en hustru blifvit behandlad så som jag blifvit, så kan hon väl inte, såvida hon har den minsta själfkänsla, undgå att känna sig djupt förolämpad.
Också kan jag till min stora heder säga, att jag inte förlät Gustaf förr än klockan 3 på morgonen.
Kanske hade det blifvit litet tidigare, men vi var inte rena förr, och någon sysselsättning skulle jag väl ha, medan jag gned och tvättade.
»Och nu lofvar jag dig heligt», slutade jag, »att om de också vill stjäla från oss rubb och stubb, så ska jag inte lyfta min hand för att hindra förstörelsen ändå, ty att otack är världens lön, därom vittnar mina rödgråtna ögon och sönderskurna guttaperkagaloscher, där de sitter fast i smörjan bredvid gasröret på Regeringsgatan.
– – – Jag känner mig fasligt uppskakad och altererad, men om jag blir sjuk, så ska du alls inte oroa dig, ty felet är helt och hållet mitt eget, helt och hållet mitt eget!
Jag hade ju kunnat låta bli att ta af mig galoscherna, jag hade ju kunnat låta bli att springa efter dig, när jag var rädd att du skulle falla omkull, jag hade ju kunnat låta bli att nästan oroa ihjäl mig för din skull.
Sof godt, Ruffen lilla!
Sof mycket godt – och tack för i dag!
Det har varit mycket roo-o-oligt!»
Det sista försvann nästan i en snyftning, som minsann inte var tillgjord.
Närverna gaf efter som en sprungen gitarrsträng.
Surrrr! sa det i hela kroppen, och – – – – Alltnog, först vid 5-tiden somnade vi riktigt godt båda två, men först hade Gustaf varit tvungen att dra sin säng så tätt intill min, att han kunde hålla min hand i sin.
Alldrig har jag så väl som då förstått hvad som menas med en kristlig äkta säng, att två är någonting alldeles okristligt, det kan jag svära på från och med i dag.
Ett rättvist straff.
Ett besynnerligt möte och en Uppståndelsekolifej.
Ett par dagar därefter var det söndag, och som jag inte kände mig hågad att gå i kyrkan, beslöt jag mig för att hälsa på Fia.
Hon hade varit min stora favorit, och jag riktigt längtade att få se hur hon hade det.
Men jag hade vaknat med en stygg hufvudvärk, och kände mig så trött och olustig, att jag riktigt måste tvinga mig, innan jag kunde förmå mig att sätta på mig hatt och kappa.
Men när jag väl varit ute en liten stund, så blef jag bättre, och när jag kom dit jag skulle, hade jag bara en liten tyngd i nacken kvar.
Fias glädje att få se mig var riktigt rörande.
Hon hade ett stort kök och ett litet rum.
Rummet hade hon hyrt ut, och i köket bodde hon och hennes tre barn, af hvilka nu bara den yngsta, en rar liten flicka, var hemma.
Fasligt litet med möbler hade hon, men rent och snyggt var det öfverallt, och i fönstren hade hon sina favoritblommor: pelagonier och myrten.
När jag frågade efter mannen, så förde hon förklädet till ögonen och började att gråta.
»Kära barn», sa jag, »är det så illa, att du redan är ensam?»
»Ja», snyftade hon, »men inte som frun menar det, Gud ske lof. Han lefver, men han har rest ifrån oss.»
»Se så», sa jag, »sätt nu på kaffepannan så går det så mycket lättare att prata sedan!
Bort med tårarna, nu!
Jag är riktigt kaffehungrig.»
(Det var jag då rakt inte, tvärtom, men det påstår jag, att den människa, som inte kan narras litet, när det behöfs, just är ett riktigt beläte!)
Nu fick hon brådtom, ska jag säga!
Hon torkade ögonen i en hast, sprang efter grädde och bröd, och så fick jag veta hela historien, medan jag tvingade i mig litet kaffe, ty besynnerligt nog smakade det mig alls inte, fast det var riktigt godt.
Ja, hvar och en har sitt kors här i världen och Fias hade inte hört till de lätta.
Det säger jag, att om sådana där herrar, som ställer till strejker och sådant där elände, ville tänka på hvad de på samma gång ställer till för hustrur och barn, så skulle de kanske betänka sig två gånger, innan de tog munnen så full.
Fias mann angår, så hade det gått på tok rent i grunden.
Han hade mist smaken för arbetet, och hvad är en arbetare då värd!
Det var förstås trefligare att uppträda som herre, domdera och prata, och så hade den hyggliga karlen, ty att han var hygglig från början, det vet jag säkert, slutat som supare.
Jo så går det, så går det!
»Jag arbetade så mycket jag kunde förstås», slutade Fia sin bedröfliga historia, »men hvad tog det.
»Värst var, att han bar bort allt ur huset och sålde för brännvin.
Gömma bäst jag ville, så hittade han reda på’et ändå, och till sist var vi fattigare än de uslaste.
En kväll, när jag kom hem från arbetet, var rummet tomt.
Han hade burit bort rubb och stubb, både sitt och mitt, och barnungarna låg på bara golfvet och gret, så de var mest fördärfvade.
Nu gick jag till polisen för att begära hjälp, men där fick jag veta, att hustrun inte har någon ägendom –»
»Åh hå», sa jag.
»Att mannen har rättighet till allt som finns i boet.
»Åh hå», sa jag en gång till.
»Skulle Gustaf ha rättighet till mina höns!»
»Poliskommissarien var mycket snäll.
Han sa, att som det nu var, så kunde han ingenting göra, men blef Andersson för svår, så skulle han försöka hjälpa mig att få in honom på »inrättningen».
Men förr än det skulle få ske så – –
I min nöd kom jag nu att tänka på doktor Holzen, och det var en välsignad tanke.
Först gaf han mig litet pängar, så jag kunde få lösa in det allra nödvändigaste, och så kom han hit tidigt en morgon, medan Anderson låg och sof.
Ja, hvad han sa honom, vet jag inte, ty jag tog barnen med mig och gick ut, så de skulle slippa höra något ondt om far sin, men det måtte ha varit kraftiga ord, ty – – – Herre Gud, frun mår bestämdt illa!»
»Ja lite, men fortsätt bara.»
»Anderson gret som ett barn, när doktorn väl var borta, och den kvällen var han hemma och vi firade en riktig fest, så snäll var han, och hela veckan var det lika dant, och så for han till Amerika, se’n doktorn hjälpt honom med biljett.
Jag har haft flera bref, så rara bref, de sista med litet pängar i.
– Han har fått anställning och – – Herre Gud!»
De sista utropet gällde mig, ty här lär jag ha svimmat af helt beskedligt, och när jag efter en bra stund vaknade till sans, var jag så yr och matt, att Fia måste ta en droska och följa mig hem.
Fjorton dagar senare.
Jag har värkligen varit sjuk, och det riktigt ändå.
Doktorn, som Gustaf genast skickade efter, sa att det var lite influensa förorsakad af förkylning.
Men jag vet nog, hvad det var, jag!
Ett straff för mina syndiga ord den där kvällen, var det!
Inte hade jag en smul mening med att bli sjuk; det sa jag bara för att uppröra Gustaf, och så tog mig Vår Herre på orden, och det gjorde han rätt i.
Jag behöfde just knusas ihop litet.
Jag har alldrig legat till sängs förut – utom när barnen kom till – och det kan späka en människa, ska jag säga.
Jag kände mig så innerligt usel och ödmjuk de första dagarna, som om jag varit den värsta synderska på jorden, och hade ingen ro förr än jag gång på gång riktigt hjärtligt fått be Gustaf om förlåtelse, fast jag nog såg, att det bara chenerade honom.
Men ju kryare jag blifvit, ju mindre syndig har jag kännt mig, och nu har jag riktigt svårt hålla fast vid, att jag varit syndig alls, ty hade inte han sprättat i väg i tunna balskor som en tok så – – –
Men de där stygga orden borde jag alldrig ha sagt, det erkänner jag!
Hur goda alla varit mot mig, kan jag inte ens säga!
Gustaf har rent varit som en ängel!
De första dagarna ville han inte ens lämna mig så pass lång stund, att han kunde få litet mat i sig.
Villy har tittat upp en och två gånger om dagen och varit så ifrig att pyssla om mig, att hufvudvärken alltid blifvit sämre efter hvarje besök, men det kan inte hindra, att han gjort mig stor glädje ändå.
Ester har hållit mig med de vackraste blommor, och när jag blef litet bättre, har hon setat timtal vid sängen och läst högt för mig.
Gud signe hennes goda hjärta!
Visst är, att jag alldrig kommer att glömma hennes stora godhet mot mig, gamla, tråkiga människan, därtill nästan en främling!
Bra roligt har det varit att så att säga komma henne en tum närmare för hvar dag.
Hon hör nog till dem, som man vinner sakta och säkert.
Jag tror bestämdt, att hon är bra häftig, ty ibland flammar hon upp som en blåntapp, men strax därpå talar hon så lugnt och stilla, som om hon vore en helt annan person.
Hon har sig själf i tyglarna, det är säkert.
Fia har vakat om nätterna och varit så snäll.
Ja, en märkvärdigt lugn och vacker tid har det varit, se’n hufvudvärken gick.
Om Gustaf också sagt, att han huggit nacken af alla mina höns, så skulle jag ha tyckt att det var vackert gjordt ändå, men när jag blir frisk, så ska jag litet närmare ta reda på den där saken.
Det förefaller mig som – –
Det är alldeles solklart, att Villy är förtjust upp öfver öronen i Ester, men inte tror jag, att han får något för de kol han bränner, stackars Villygossen!
Det är för konstigt!
De borde stämma öfverens så väl, ty när de talar hvar och en för sig, så märker jag, att de ha så lika åsikter i mycket, men ändå låter det presis som när mina flickor spelade på samma piano som barn.
Det är samma toner och ändå ljuder det falskt!
»Herr Villy ser på lifvet genom förminskningsglas, jag genom förstoringsglas», svarade Ester en dag, när jag frågade henne.
»Ja kanske är det däri skillnaden ligger!»
Hemifrån har jag haft bref på bref, och där står allt väl till, Gud ske lof, utom det att människan inte rår på köksan, men det visste jag förut.
För att rå på tjänstfolk, måste man först kunna rå på sig själf, och det är just hvad människan inte kan.
Hon är alltid ond i orätt ände.
Jag menar: hon vet alldrig när det bär sig att vara ond eller inte.
Människan skref också, att Alida kommer nedsmygandes litet emellan i skymningen och frågar efter »nytt».
Det gjorde mig riktigt ondt!
Här har jag setat i öfverflöd och yppighet som Lukullus – (Ja, Gud vet hvar han satt!
Jag tror det var vid eget bord och åt kräsliga rätter hos sig själf!) utan att ens så mycket som kasta en tanke på henne och hennes ohängda tapetserare!
Fy skäm ut dig, Lovisa Petterkvist!
Men bara jag får komma ut, så ska det bli annat af, det lofvar jag.
Men ve karlen, om jag får fatt i’n.
Nu anser jag det som en dubbel plikt att inte lägga fingrarna emellan!
Tvillingarna har fått tänder, och min måg numro två har behagat öppna bod i Kyrkbyn (naturligtvis för att stjäla bondhandeln från oss!) och skaffat sig en ny betjänt.
Det vete Gud, när den karlen ämnar sluta med att utvidga sig, och allihopa ska min stackars unge passa upp på!
Men det är då också bra svårt att räkna ut, att när man gifter sig med en karl, man ska få 4 betjänter på halsen!
Några dagar senare.
Nu har jag varit ute och åkt, och i går hade vi en den allra lilla trefligaste »uppståndelsekolifej», som Villy kallade den.
Jag låg på soffan i min nya, vackra nattrock, som den rara Ruffen i samråd med Ester skaffat mig.
På bordet stod frukt och bakelser samt en bricka med trefligt höga glas.
Vid fönstret satt Gustaf och läste tidningar, och kring bordet hade Villy, Ester och Krycke slagit sig ned.
Krycke har varit här uppe ett par gånger, sedan jag blifvit bättre, och fast han inger mig en viss respekt, för det gör han, så tycker jag så bra om honom.
Öm och finkänslig är han som en kvinna, det märkte jag i första taget.
Han kom så tyst och lugnt, lade en liten bukett violer han fört med sig, alldeles lagom långt ifrån mig, så jag skulle må väl af doften, och sa enkelt:
»Jag blef så ledsen höra att ni varit sjuk.»
Hade det där varit Villy, så hade han naturligtvis stuckit blommorna under näsan på mig och bedt mig »lukta», om jag så skulle ha dödt på kuppen!
Men jag håller ändå mest af honom.
Dels af gammal vänskap och så därför att jag förstår honom bäst.
Krycke är ofta så tyst, och så har han ett sätt att vända afvigsidan till ibland som är riktigt försmädligt, fast det gör han inte, utan att bli retad, det erkänner jag gärna.
Men Villy är alldrig hårdbjuden, han!
Jag önskar, att Villy vore litet mindre bråkig af sig, och framför allt önskar jag, att han ville låta Krycke vara i fred, men det tycks vara omöjligt.
Troligen är han svartsjuk, stackars pojke, och inte utan skäl, fruktar jag.
Om inte Villy och Ester förstår hvarandra, så förstår hon och Krycke hvarandra så mycket bättre.
Det är alldeles märkvärdigt!
Bara den ena ser på den andra, så kommer svaret lika säkert som »hvad är det» på husförhören, fast Gud ska veta, att det allt var både si och så med dem med ibland.
Hvad mig angår, så hängde jag alltid upp mig på »Hedningarna, som inte hafva lagen», och fick stå där med skammen många gånger om.
Bra eget var det också första gången de möttes här uppe.
Krycke hade suttit och språkat om litet af hvarje, som han kunde tro skulle roa mig, men utan att till min förvåning nämna ett ord om borgmästarinnan, när Ester kom in, frisk och skär som en törnrosknopp.
Han blef alldeles krithvit i ansiktet och lika blek blef hon med.