Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Likväl låg i min fars ord ett olycksbådande allvar, och han begärde att jag skulle blifva en usel, koketterande varelse, för att, om möjligt, rädda hans jordiska goda!
Om mitt hjertas bästa och renaste skatter, oskuld och aktning för det rätta och goda, dervid gingo förlorade, derom blef ej fråga.
Jag kan icke lyda!
Artig och vänlig, nu såsom på morgonen, vill jag vara; men att utkasta några nät för att behaga honom, det är ogörligt.
– O, huru mörk och molnomtöcknad står icke framtiden!
– Mannerstedt, du herrliga, strålande stjerna! våra banor löpa väl aldrig tillsamman!”
Rosas tankegång stannade här, liksom af sig sjelf.
Hon lutade hufvudet mot kanten af soffan, och förföll i ett slags dvallikt tillstånd; men med en våldsam ansträngning lösryckte hon sig ur detta slags slummer, och fäste med kraften af sin vilja tankarne vid Ferdinand. – ”Hvad var det han skref?” sade hon; ”jag vill ännu en gång genomläsa det.
– Härvid upptog hon kaptenens biljett, svaret på hennes egen, och genomögnade följande:
Dyraste Rosa!
Jag är i den mest dystra och hopplösa sinnesstämning, och denne fremling du omnämner ökar min oro.
Jag fruktar, att detta blir ett farligt besök för din far.
Här hviskas redan ett och annat, som gör mig på det högsta förfärad.
Som du omöjligen i dag, och kanhända icke heller i morgon, blir i tillfälle att använda en timma för mina angelägenheter hos farbror, så föredrager jag att under dessa pinsamma dagar vistas på landet, öfvertygad att du, englagoda Rosa, så snart du ser dig ega ett ledigt ögonblick, hastar till professorn och försöker hela kraften af din älskvärda vältalighet på hans just icke ännu stelnade hjerta.
Men förmår någon mensklig varelse upplena det, så är det endast du!
– I dödlig ångest tillbringar jag tre dagar borta.
Onsdagsaftonen är jag tillbaka och hemtar lifvet eller döden från dina läppar.
Ferdinand.
”Hvad det gör mig ondt om honom!” suckade Rosa, i det hon hoplade biljetten och åter stack den hos sig.
”Lifvet från mina läppar, stackars Ferdinand, lär blifva nog svagt.
Gud vet hvad jag har att förkunna dig; men jag vågar ej fästa mig vid hoppet.
Kunde jag blott komma till professorn, innan pappa hann att sätta sitt nya förslag i verkställighet.
Detta förslag uppfyller mig likväl med en känsla, som jag icke kan gifva något namn.
Hade icke dessa i dag tillstötande mörka händelser samlat, liksom i en brännpunkt, alla mina bekymmer för framtiden, skulle jag ansett denna känsla för en salighet; ty sedan vi blifva fattiga, kan mycket förändra sig.
Nu åter, hvad kan det gagna?
– För Ferdinand hade jag åtminstone vänskap, deltagande, hjertlig välvilja; jag hade kanske kunnat göra honom lycklig, kanske kunnat förändra hans lynne och inverka på hans bättre känslor.
– Men denne fremling är mig alldeles likgiltig.
– O, du arma hjerta, skall du evigt tiga!
Likväl, hvem vet hvilka hinder kunna möta pappas senare plan!
Garben synes mig vara en man af klart förstånd.
Jag både fruktar och hoppas, att hans skarpa blick skall genomtränga den skimrande slöja, min far kastat öfver det mörka djupet; och då, jag ryser när jag tänker derpå!
Gifve Gud att han egde nog mod att, i stället för allt detta tillernade falska prål, visa honom rätta förhållandet enkelt och sannt, och vädja till hans heder och ädelmod vid uppgörelsen!
Säkert skulle mannen icke blifva obeveklig; ty han eger både känsla och bildning.
Och huru gerna ville jag icke bedjande tillägga ett godt ord!
Det vore en dotter värdigt, men icke den rol man ålagt mig att spela.
– Ack, om jag tordes gå upp till honom och helt öppet säga mina tankar; men han hör mig icke, det vet jag förut.
Likväl vill jag icke låta afskräcka mig; i afton, då allt blir tyst, skall jag på mina knän bönfalla, att han väljer denna utväg.”
”Rosa!
Rosa!” ropade nu lilla Carolines röst från den halföppnade dörren.
”Mamma frågar, hvarföre du icke kommer ut och hjelper henne.
Skynda dig, skynda dig, Rosa!
Du skall ordna bordet, sade mamma.”
”Jag kommer, lilla du,” svarade den äldre systern, och, rodnande öfver sin overksamhet, då alla andra hade händerna fulla, hastade hon till matsalen.
När grosshandlaren Garben, några minuter efter klockan tre, åter visade sig i kommerserådets salong, var en samling herrar redan spridda i flera grupper.
Vid bordet politiserades, och sedan kaffet var drucket, satte sig Rosa till pianot, på en vink af fadern.
Hon var så van att låta höra sin talang för fremmande, att det nu som alltid gick förträffligt.
Garben nalkades med den en musikälskare egna tysta försigtighet, och ställde sig bakom hennes stol.
Här blef han så helt och hållet öra, att han lemnade alldeles obesvarade ett par frågor af borgmästaren, hvilken, långtifrån att dela den fremmandes smak, ifrigt önskade att fortsätta det samtal, han funnit på ett så interessant och nytt sätt afhandladt af den danske köpmannen, men hvilket denne helt och hållet syntes hafva glömt, till kommerserådets och hans frus otroliga förtjusning, som nu i tysthet bemärkte framgången af sin plan, och förstulet smålogo åt hvarandra.
Sedan de sista tonerna dallrande bortdödt, under det högljudda: ”Tackar ödmjukast!” som borgmästaren, jemte några af de öfriga herrarne framförde, lutade sig herr Garben ned och sade artigt:
”En sådan njutning anser jag ohelgad af platta tacksägelser; men jag ser här noter för sång, och skulle skatta mig outsägligt lycklig, om jag finge höra en af de skära toner, som hafva sitt hem i hjertat af en nordens näktergal.”
Rosa rodnade öfver det fina smickret, böjde lätt på hufvudet, och svarade, vänligt leende: ”Gerna; men herr Garben får skylla sig sjelf, om näktergalen bedrager sin lofsjungares väntan.”
”Det finner jag mig uti,” yttrade grosshandlaren förbindligt, och drog sig tillbaka till andra ändan af rummet, dit de öfriga herrarne följde efter.
Rosa preludierade icke länge, ty tillgjordhet var hennes afsky, och snart lät hon höra ackompanjemanget till Vikingen, af Geijer.
Det herrliga slutet deraf bäfvade liksom en andefläkt genom rymden, och anslog mången mildare sträng hos de tysta åhörarnes mer och mindre musikaliska själar.
Den förste, som upphof sin röst, sedan Rosa slutat och i detsamma uppstigit, var borgmästaren B**.
”På min ära,” sade han, ”sjunger icke mamsell Rosa Vikingen bättre än min hustru!
Ni bör riktigt öfva er tillsamman; ty Auroras piano är i alla fall vida bättre.
Det kostade mig också artigt; 600 riksdaler banko.
Hvad gaf bror för det här?”
”Icke mycket mindre,” svarade kommerserådet litet stött, och kommerserådinnan bedyrade högljudt, att kandidaten Mannerstedt, hvilken hvar och en visste var så skicklig att behandla flera instrumenter, och allmänt stämde alla stadens pianos, hade flera gånger försäkrat, att Rosas piano var dubbelt, ja tredubbelt så godt, som borgmästarinnans.
”Huru har han kunnat yttra något sådant!” genmälte borgmästaren, blossande röd.
”Han har dömt om saker, som han icke förstår.
Men der ser man följden af att emottaga i sina hus uppblåsta, egenkära pojkar, som tro sig förstå allt, utan att ens begripa hvad de nödvändigast borde veta, att styra sin tunga.”
”Nå, bevars, det var ju ej något majestätsbrott,” skämtade kommerserådinnan skadeglad.
”Herr Mannerstedt vet alltid skäl för hvad han säger, och är dessutom,” tillade hon i vigtigare beskyddareton, ”en af mina favoriter; just en hygglig yngling, lärd, förståndig och blygsam; en riktigt ovanlig ung man.”
”En egenkär, inbillsk narr är han!” svarade borgmästaren, ännu mera förbittrad af berömmet, som värdinnan slösade på honom.
”Och hade han icke sjelf i dessa dagar uppsagt sin lektion i mitt hus, så skulle jag hafva afskedat honom; ty en sådan musiklärare förstör, genom sin oskicklighet, barnens anlag, i stället att utbilda dem.
Jag gissar, att junkern hade aning om mina tankar, hvarföre han fann sin uträkning att förekomma, i stället att förekommas.”
”Nej, det är ett rent misstag,” försäkrade kommerserådinnan; ”jag tror aldrig, att han kommit att tänka på den saken.
Men han står nu på resan till Lund, och har derföre uppsagt alla sina lektioner.
För vår del äro vi högst ledsna deröfver, icke allenast derföre, att det var en oersättlig förlust för barnen, utan emedan vi äfven i den stackars, beskedlige ynglingen förlora ett trefligt och godt sällskap.”
Borgmästaren drog med ett försmädligt: ”Jag beklagar,” på axlarne, och medan den lilla tvisten fortsattes, hade grosshandlaren Garben nalkats Rosa, hvilken, under det hon upptog och ordnade sitt arbete, med högsta uppmärksamhet lyssnade på sin mors försvar af hennes hjertas afgud.
”Jag prisar min djerfhet och min aningsförmåga,” sade den danske herrn, och tog plats vid flickans sida; ”mamsell
Widen har utbildat sin talang till en sällsynt grad för den, som endast öfvar den för sitt nöje.”
– Han såg henne vänligt och tacksamt i ögat.
”Herr Garben är högst artig,” smålog Rosa; ”man kan dessutom aldrig veta, hvartill talanger kunna blifva nyttiga; med ett ord, om man ej någon gång behöfver dem till annat, än sitt nöje.”
Garben ernade svara något härpå, då kommerserådet infann sig och tillkännagaf, att spelborden väntade.
Den danske köpmannen uppstod och lemnade med en förbindlig bugning husets vackra gudinna.
Klockan var öfver två på natten, då sällskapet åtskiljdes, och gästen syntes glad och tillfreds, då han tog afsked, synnerligast då kommerserådet grep i flykten en fråga, som sväfvade på hans läppar, i det han liksom till svar yttrade:
”I morgon bittida skall jag hafva det nöjet att uppvakta herr Garben, och hemta herrn till frukosten,” tillade han, då grossören redan var nere på gatan.
Då alla voro borta, och husfadern, hvilken i sanning behöfde hvila efter så många timmars ansträngning, tog ljuset för att begifva sig till sängkammaren, fattade Rosa hans hand, och emedan de voro ensamme, ty kommerserådinnan var ute, och småsyskonen hade gått till sängs, begagnade hon tillfället, och bad sin fader ödmjukt och bevekligt, att, huru än tillståndet af hans affärer måtte vara, hellre anförtro sig åt fremlingens redlighet, än – än – hon tystnade, hon vågade ej uttala sin tanke; men det bedjande, tårdränkta, på fadern fästade ögat uttryckte mera än ord.
”Än genom ett falskt sken blända och bedraga honom,” slöt kommerserådet den ofullbordade meningen.
”Men tro mig, min dotter, allt detta förstår du platt icke, och bör aldrig försöka att lära känna sådant; ty det anstår ej qvinnan, allra minst dottern, att blanda sig i mannens värf.
I allt annat hör jag gerna din mening, emedan jag vet, att du är en förståndig flicka; men i detta fall dömer du som den blinde om färgen.
Gör derföre endast helt enkelt hvad jag sagt, och allt kan ännu slutas väl, ja riktigt väl, mitt barn.”
”O, pappa, bästa pappa,” bad Rosa, och skakade sorgsen och misstrogen sitt sköna hufvud, ”denna gång är det mig omöjligt att lyda; efter beräkning kan jag visst icke – och vill icke behaga någon man.”
”Med eller utan beräkning,” svarade kommerserådet otåligt, i det han lade handen på låset, ”det är detsamma.
Alltnog att det sker, samt att du i öfrigt uppför dig så, som jag kan och bör vänta af en flicka, hvilken har tillräcklig klokhet att inse, det hon, i annan händelse, störtar både sig sjelf, sin far och hela sin slägt i olycka.
Men vi skola icke tala om den saken; jag har bekymmer nog ändå.
Godnatt, mitt barn!”
Han kysste dotterns panna och tillslöt dörren.
Grosshandlaren Garben satt följande morgon vid pipan och kaffekoppen, då man till hans synnerliga förnöjelse anmälte kommerserådet Widen.
Efter några förelöpande grannlåter å herr Garbens sida, rörande gårdagens nöje, frågade han efter damernas helsa.
Kommerserådet tackade förbindligast, och bad honom sjelf komma och se åt.
”Jag fruktar att jag icke törs det,” yttrade den danske herrn; ”det torde annars icke heller i dag blifva något af med våra affärer.”
”Bevars, vi hafva ju hela dagen på oss,” yttrade kommerserådet; ”ty jag hoppas herr Garben icke tänker på resan förrän i morgon?”
”Det faller sig litet kinkigt,” menade den förre.
”Jag hade bordt vara ute i afton; ty jag måste ovilkorligen vara framme en viss dag; men jag hoppas det skall gå, om jag reser tidigt i morgon.”
”Huru länge ernar herr Garben stanna qvar i Stockholm?” frågade kommerserådet.
”Omkring åtta dagar högst, och vid min återkomst kunna vi se igenom hvad vi i dag icke medhinna; men jag önskar att få börja ju förr desto heldre.
Derföre anhåller jag, såsom den största artighet, att herr kommerserådet icke täcktes besvära sig med sällskap, emedan detta hindrar allvarsammare göromål; och emedan min resa omöjligen kan uppskjutas längre, utber jag mig att klockan half 11 få besöka kommerserådet på dess enskilda rum.”
”Som herr Garben befaller.
Jag hade visserligen tänkt hafva några vänner till middag; men vi kunna uppskjuta dermed till återkomsten; ty ’affärer först och nöjen sen,’ sade alltid min salig far, och deruti hade han rätt.
Således klockan half 11!
Mycket välkommen då; allt skall vara i ordning.
Herr Garben tar väl en liten frukost först med min familj; sedan blifva vi ostörda.”
Herr Garben ville undanbedja sig frukosten; men kommerserådet erhöll slutligen hans samtycke, bugade sig och tog afsked.
Då den betryckte mannen kom hem, blinkade han med ögonen åt sin fru, att följa sig i nästa rum.
Kommerserådinnan anade ingenting godt, ty hon såg att hans knän darrade, och sedan begge under djup tystnad satt sig, sade kommerserådet med dof ton: ”Tänk icke på någon middag; det blir ej af.
Han kommer klockan half 11 på slaget, och invändningar, undanflykter, bjudningar, om vi än drogo tillsamman hela staden, tjena till intet.
Allt detta för också ej närmare målet för vår sträfvan; han är bestämd, och jag tog derföre det bästa möjliga beslut, nemligen att så lugnt och stadigt jag förmådde bedja honom vara välkommen till våra göromål.
Med högsta svårighet aftvang jag honom löftet att frukostera med oss, och på detta löfte bygger jag mitt sista hopp om uppskof intill hans återkomst.”
”Nå, men hvad, i Himlens namn, söta Widen, kan din plan vara?” frågade kommerserådinnan darrande, och smög sig oroligt intill den qvalde mannen.
”Tala, min gubbe, låt höra?
Kommerserådet drog sig i en lutande ställning tillbaka, kommerserådinnan böjde sitt öra emot hans läppar, och nu följde långa, tysta hviskningar och sakta utrop af frun, hvilka likväl tycktes uttrycka tillfredsställelse.
Slutligen uppreste hon sig och sade halft fruktande, halft leende: ”Bara det icke är farligt, söta Widen!”
”Icke det ringaste,” försäkrade kommerserådet; ”jag tror tvärtom, att det skall göra mig rätt godt.
Gå bara nu och var försigtig, och kom genast tillbaka!”
Frun gick ut, inträdde i sängkammaren, riglade dörren och nedfällde rullgardinerna, hvarefter hon tyst och brådskande öppnade ett litet schatull, hvaruti förvarades hvarjehanda.
Hon besåg åtskilliga små bundtar, i form af pulver; utanskrifterna undersöktes med mycken noggrannhet, och nu utdrogos hastigt tvenne, hvilka blefvo behändigt stuckna emellan vecken i rocklifvet, och sedan allt åter var satt i behörig ordning, återvände fru Widen till sin väntande make.
Här sänktes äfven rullgardinen, hon framdrog det gömda godset, och sade i nästan halfgråtande ton: ”Det är för rasande, kära Widen; tror du ej att annat råd finnes?”
”Nej, har jag sagt,” svarade kommerserådet otåligt; ”med flickan kan alldeles ingenting uträttas, förrän han kommer tillbaka.
Det enda, vi kunna sträfva till, är att vinna tid.
Förspill den således icke onödigt, Brigitt Marie, utan skynda dig!”
Kommerserådinnan slog, utan någon invändning, de båda pulvren i ett glas, fyllde litet vatten deruppå, skakade om och räckte åt sin man.
Kommerserådet sväljde och grinade, spottade och sade: ”F-n så gement!
Men hjelper det bara, så får det gå.
– Fort nu, Brigitt Marie!
Allting i ordning, försigtighet och klokhet!”
– Det äkta paret gick ut åt olika sidor.
Slut på Förra Delen.
Frukosten.
– Ett Uppträde hos Professor Ling.
Då grosshandlaren Garben, vid utsatt tid, anlände, emottogs han af familjen i matsalen, der ett litet trefligt frukostbord var uppdukadt.
Med lättadt hjerta såg herr Garben, att ej flera fremmande voro påräknade, samt att allt syntes lofva, det han skulle hinna det önskade ändamålet.
Hela frukosten hade ett affärsmessigt utseende: kall mat, uppassningen ordentlig och skyndsam, liksom man hade brådtom.
– ”Vi skola bjuda till att hafva middagen litet trefligare,” smålog kommerserådinnan, under det hon artigt trugade gästen att taga litet mera à la daube; ”men jag skall ha den äran att säga, min man älskar icke långsamhet, då göromål äro i fråga.
Derföre ville jag låta vår aktade gäst se, huru de svenska fruarne gå sina mäns önskningar till mötes, och frukosten blef således litet på hafs för omaket.”
”Den synes mig utsökt,” försäkrade herr Garben, samt visade i bokstaflig mening, att han talat efter bästa öfvertygelse.
– ”Men,” tillade han, ”hvad de svenska damernas vänliga och hulda lynne beträffar, anser jag mig pligtig att försäkra, ehuru fullkomligt öfvertygad om dessa deras älskvärda egenskaper, det de danska icke gifva sina grannsystrar efter i dessa dygder; och såsom snart åter blifvande äkta man, ser jag mig desto mera föranlåten att förfäkta detta påstående.”
Kommerserådinnan släppte, vid denna oförmodade nyhet, en karafin ättika öfver den nya, gredelina tibetsrocken, och kommerserådet sade:
”Vi få den äran att gratulera,” men nedstörtade i samma andetag ett glas portvin, liksom det gällt lif eller död, hvilken som först hann att svälja det.
Emellertid hade frun sansat sig tillräckligen, för att, under det hon med serveten aftorkade ättikfläckarne på sin rock, i den sötaste ton yttra: ”Ack, så angenämt, att höra en så interessant nyhet!
Nu kunna vi hoppas att få se herr Garben med sin fru, då ni härnäst besöker Sverige.”
Sedan mamma slutat, höjde Rosa sitt glas ledigt och behagligt, reste sig litet, och sade med oförställd, hjertlig glädje: ”Lycka och välgång och en vänlig helsning till herr Garbens fästmö!”
”Jag tackar, jag tackar på det förbindligaste,” sade den danske grosshandlaren, och höjde glaset till sina läppar.
”Min fästmö har den äran att vara mycket lik mamsell Widen, och jag har derföre funnit mig så hemmastadd och behagligt stämd i hennes afbilds sällskap.”
”Mycket förbunden,” smålog Rosa. ”Jag trodde icke att herr Garben valt en så ung fästmö.”
”Jo, ehuru sjelf i medelåldern, älskar jag likväl ännu det ungdomliga, serdeles hos fästmör.
Rika är icke mycket öfver nitton år.”
”Är allting i ordning?” sade kommerserådet, i brådskande och otålig ton, till förste bokhållaren, hvilken af alla krafter sträfvade att slita sönder en orrvinge, som tycktes vara något seg.
”Allt, herr patron!”
Bokhållaren talade och åt med lika skyndsamhet; ty han såg ögonblicket nalkas, då stolarne skulle skjutas från bordet, och han kände, att han icke intagit nog last ännu, för att kunna berga sig tills det blef fråga om att härnäst sätta sig till bords, hvilket han fruktade skulle dröja till långt fram på dagen.
”Huru snart få vi vänta herrarne tillbaka?” frågade kommerserådinnan ledigt, och sköt på stolen.
”Klockan tre, som vanligt, Brigitt Marie,” sade kommerserådet och såg på sitt ur.
”Men nu är det tid, om herr Garben befaller.
– Denne nickade bifallande; men i detsamma kommerserådet skulle resa sig, vägde han litet fram och tillbaka på sin stol, några häftiga ryckningar, liksom af en dödande inre smärta, förvredo hans anletsdrag, och han tycktes vara nära att falla.
Frun skrek till med sönderslitande ton:
”Widen, min söta vän, hur i Guds namn står det till?
Hur är det med dig?”
Nu kom sällskapet, hals öfver hufvud, från bordet, och förste och andre bokhållaren sprungo fram och understödde sin patron, hvilken mera släpades än gick till soffan, der han, under häftiga ryckningar och liksom med våld dämpade skrik, nedsjönk utmattad af så mycken ansträngning.
Rosa lopp till med vatten, kommerserådinnan med droppar, allt blef larm och rörelse.
Förste bokhållaren sändes efter läkaren, och herr Garben sökte vänligt och medlidsamt att trösta fruntimren; men, så vidt det rörde den bekymrade makan, var all tröst fåfäng, alla ord förspillda.
Under dödlig ångest flög hon fram och åter, gret och vred händerna med en förtviflan, hvilken syntes högst rörande och naturlig.
Nu visade sig symptomer till våldsamma kräkningar hos den sjuke, och fru Widen lugnades.
”Fru Bern! fru Bern!” ropade hon af alla krafter.
”Kom och hjelp!
Hvar är Larsson – och Stina – och Lovisa; vi måste hafva min stackars gubbe i säng, innan doktorn kommer!”
Med yttersta svårighet förflyttades kommerserådets jordiska hydda till sängkammaren, der den hamnade i lagom tid; ty Rosa och grosshandlaren Garben, hvilka stannat i yttre rummet, hörde ganska tydligt, genom den halföppna dörren, att symptomerna icke ljugit.
Der var ett oerhördt skrik och slammer; och när den sjuke nu, i bokstaflig mening utmattad och kraftlös, nedsjönk mot sängkuddarne, snyftade kommerserådinnan högljudt, knäböjde vid sängen, och hviskade sakta i sin mans öra: ”Söta Widen, du är så blek, du skrämmer mig riktigt!
– Se upp!
– Jag dör af skrämsel!”
Men kommerserådet såg icke upp, utan låg der blek, med slutna ögon, och nu afgick ett nytt bud efter läkaren.
Ändtligen stod denne vid den sjukes säng, och förklarade att kommerserådet fått sig en häftig förkylning, hvarjemte han troligen förtärt något rörigt dagen förut.
Sedan doktorn förordnat svettdrifvande medel och stillhet, förklarade han ytterligare, att saken icke var af någon betydenhet, utan att kommerserådet troligen om några dagar vore alldeles rask, så vida ingen feber tillstötte.
Herr Garben och Rosa hörde hvarje ord.
”Gud ske lof!” sade flickan, ”doktorn ger godt hopp!
I fall herr grosshandlaren kunde stanna qvar öfver morgondagen, vore det kanske möjligt, att han då blefve så rask, att de nu så olyckligt uppskjutna göromålen kunde företagas.”
”Nej, det är mig beklagligen omöjligt att dröja.
Jag måste tvärtom resa ännu i dag; ty sedan ingenting nu kan uträttas här, blir vid resan åtminstone den vinsten, att jag så mycket snarare kan vara tillbaka, och hoppas då med Guds hjelp finna kommerserådet fullkomligt återställd.”
Som den sjuke nu skulle försöka taga någon hvila, kommo doktorn och kommerserådinnan ut i förmaket.
”Ack, så ledsamt, min bäste herr Garben,” suckade fru Widen och skakade sorgsen sitt hufvud; ”huru litet vi arma menniskor veta den ena minuten, hvad den andra innebär.
Jag hade tänkt på en så treflig och angenämt huslig afton, efter herrarnes mödor; men nu är det förbi med den glädjen för denna gång.
Men vi få ju snart det angenäma nöjet att återse herr Garben?”
”Om fjorton dagar hoppas jag vara tillbaka; men vill i den oro, som råder inom herrskapets hus, icke längre falla besvärlig.” – Herr Garben tog afsked, kysste artigt damernas hand, och ledsagades, under kommerserådinnans ideliga beklaganden, ända ut på nedersta trappsteget.
Tvenne timmar senare, då fru Widen satt ensam i sin mans sjukrum, körde den stora resvagnen fram till Svanstedtska porten.
Värdshuspersonalen fjeskade kring lika beställsamt, som vid den resandes ankomst.
Ändtligen var allt klart, kusken slog med piskan, grosshandlaren Garben lyftade artigt på resmössan, värden bugade sig med hatten i hand, vagnen rullade utför gatan, och kommerserådinnan sade, djupt hemtande andan: ”Gud ske pris och lof, nu är han borta, min gubbe!”
Kommerserådet reste sig upp i sängen, och sade med ett leende midtemellan sött och surt: ”Det var f-n till pers; men så tog det ändå.
Nu blir här annat att tänka på.
Det var en Himlens nåd, att han omnämnde sin förbindelse; i annat fall hade jag, med de förhoppningar vi stödde på Rosa, endast vunnit fjorton dagars rådrum.
Nu deremot, sedan ingenting kan blifva af med flickan, måste jag följa min första plan; det blir dervid.”
Då kommerserådet såg sin fru beredd att göra några invändningar, tillade han i en ton, den han sällan begagnade, och mot hvilken hon derföre ej vågade några inkast: ”Brigitt Marie, min gumma, sätt dig i andra rummet; jag behöfver samla mina tankar på egen hand.”
Dagen derpå insvepte sig Rosa i sin kappa, och gick i skymningen till professorns hus, för att fullgöra det ömtåliga uppdrag hon åtagit sig för Ferdinand.
Professor Ling satt framför sin goda brasa, i den beqväma länstolen, med pipan i munnen; och medan han smackade på den, ljöd det vanliga: ”hm! hm!” från hans läppar.
Tyst smög
Rosa fram på den mjuka mattan, och klappade honom på axeln. ”God afton, bäste farbror!
Huru står det till?”
”Kors, är det du, kära barn?