Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är icke oskyldig ... jag är en förtappad varelse.
– Märtha, Märtha! mumlade den gamle.
– För bort honom! befallde lagman Skytte.
Den olycklige fadren gjorde en bönfallande åtbörd och ville säga något, i hopp att kunna beveka domaren, men länsmannen och bödeln fattade honom vid armarne och förde honom ur salen, hvarefter den förre befallde de vaktgörande soldaterna att hindra honom komma in.
Flickan befann sig synbarligen i ett feberaktigt tillstånd; hennes bleka ansigte vittnade om långvarigt själslidande och den djupaste ångest.
Men den bekännelse, hon nu på domarens befallning aflade, var icke desto mindre redig och fullt sammanhängande.
Hon förklarade sig vara så i grund förderfvad, att hon, i trots af den fasa, hon om dagen hyste för sin egen ondska, likväl ej förmådde afstå från att hvarje natt förnya Blåkullafärderna.
Hon begärde derför, att så snart som möjligt få lida sitt välförtjenta straff, och att hon intill dess måtte blifva fastlåst med jernlänkar vid muren i sitt fängelse.
Lagmannen lofvade ombesörja, att denna begäran skulle blifva uppfylld, hvarefter han vinkade till rättstjenarne att återförskaffa flickan till häktet och uppropade namnet på en annan af de anklagade.
I detta ögonblick reste sig
Adolf från sin stol och vände sig med följande ord till domstolens ledamöter, hvilka, icke mindre förvånade än hela den öfriga församlingen, riktade sina ögon på honom:
– Jag vet icke, sade han med fast röst, idet han lugnt mötte sin fars på en gång vredgade och ängsliga blickar, – jag vet icke, om domstolens ledamöter anse denna sjelfanklagelse tillfyllestgörande: men om så är, måste jag fästa deras uppmärksamhet derpå, att en ytterligare och noggrann ransakning är af nöden, såvida de ej vilja låta oskyldigt blod komma öfver sitt hufvud.
Denna flicka befinner sig synbarligen i ett sjukligt själstillstånd, gränsande till vansinne; enligt min öfvertygelse är hon helt enkelt ett offer för rysliga drömmar, och allt, hvad hon här berättat, har hon blott upplefvat i inbillningen.
Hennes förnuft måste hafva dukat under för den allmänna förskräckelse, som gripit det vidskepliga folket och som stegrats till sin yttersta höjd genom de fanatiska predikningar, hvilka blifvit hållna af pastor Suenonius och andra prestmän i denna nejd ...
Adolf hann ej säga mer, ty lagman Skytte rusade upp, ställde sig midt framför honom och utbrast med en röst, som darrade af harm:
– Hvem är du, som vågar inblanda dig i rättens förhandlingar ... som vågar uttala en så hädisk tillvitelse mot denne prestman?
Den ton, hvaruti detta yttrades, den vrede, som spände hvarje muskel i den gamle domarens jernhårda anletsdrag, gjorde ett utomordentligt intryck, och i salen uppstod en djup tystnad, härfluten ur den beklämning, som fruktan för ett förestående, pinsamt uppträde lät hvarje hjerta känna.
De närvarandes ögon voro med ängslan fästade på far och son ... den förre stod der hotfull och olycksbådande, den senare, blek, lugn och beslutsam.
– Ställ samma fråga till ert hjerta, genmälde Adolf, idet han lugnt mötte sin fars vredeflammande blick, – och det skall helt visst ännu svara, att jag är er son.
Adolfs dystra lugn förekom honom såsom trots.
Hans tunna, sammanpressade läppar darrade ... han vände sig om och gaf rättstjenarne en vink.
Men i samma ögonblick reste sig de öfrige kring bordet sittande herrarne från sina platser och skyndade att förekomma den hotande katastrofen.
– Nådig herre; hviskade Suenonius, – lägg band på er vrede!
Kom ihåg, att er son är i ett tillstånd, som gör honom otillräknelig för sina handlingar ... kom ihåg, att många af det okunniga folket äro här närvarande, och att ni för exemplets skull ej bör låta dem bevittna ett våldsamt uppträde mellan far och son!
Det är för öfrigt jag, som är den mest förolämpade, och, om ni nödvändigt fordrar, att er son skall näpsas, så sker det bäst derigenom, att hans yttranden upptagas till protokollet, för att sedan blifva föremål för ett formligt åtal.
Medan pastor Suenonius med dessa och dylika ord sökte lugna lagman Skytte, vände sig en af de allongeperukprydde Stockholmsjuristerne till Adolf och sade, i akt och mening att bespara denne en bittrare utgjutelse från fadrens läppar:
– Min unge herre, alldenstund ni hvarken är ledamot af rätten, ej heller part, vittne eller sakförare i detta mål, så tillkommer det er icke att sjelfmant yttra er inför och till domstolen.
Lagen stadgar, att ting skall hållas för öppna dörrar, men den berättigar äfven domaren att aflägsna enhvar, som på ett eller annat sätt stör förhandlingarnes gång.
Jag vill härmed gifva er en vink, huru ni bör förhålla er, för att ej gå miste om att höra fortsättningen af detta lika besynnerliga som sorgliga mål.
– Nåväl, svarade Adolf, – jag skall taga er vink i akt, ty jag är ganska angelägen att höra fortsättningen.
Min afsigt är att till Svea Hofrätt ingifva en fullständig berättelse om allt, hvad jag såsom opartisk åhörare erfarit och kommer att erfara under denna ransakning.
Med dessa ord satte sig Adolf lugnt på sin stol.
Den närvarande allmogen betraktade honom med medlidsamma blickar och hviskade sins emellan om trolldrycken, som förvridit den unge herrens hufvud.
Lagman Johan syntes ett ögonblick tveka, hvad han borde göra; men sedan han under sina rynkade ögonbryn riktat på sonen en blick, i hvilken vreden nu var blandad med ett uttryck af djupt bekymmer, gick han, utan att säga något vidare, till dombordet, intog sin plats och uppropade namnet på den af de anklagade, till hvilken ordningen nu kommit att framträda.
Hon framträdde hurtigt inför sina domare, nickade till dem bland nämndemännen, som hon igenkände, och hörde med sådan likgiltighet anklagelsepunkterna mot sig uppläsas, som om det alldeles icke gällt henne.
Då lagman Skytte frågade, om hon erkände sanningen af desamma, svarade hon genast ja.
En af nämndemännen uppsteg och tillkännagaf, att den gamla qvinnan enligt hans egen och många andras mening icke vore vid sina sinnens rätta bruk.
Denna anmärkning upptogs till protokollet, och gumman återfördes till häktet.
Öfvertygad såväl om sin egen brottslighet som om omöjligheten att genom nekande undandraga sig straffet, hade hon i fängelset ådagalagt en ångerfull sinnesstämning och bekände nu under jemmer och tårar sig skyldig till allt, hvarför hon blifvit anklagad.
Hon förklarade, att hon i sin tidiga barndom blifvit förförd af sin mor och af henne inhemtat såväl konsten att bereda trollsalvan som många andra hemliga konster.
På domstolens uppmaning redogjorde hon derefter för de styggelser, hon skulle hafva bedrifvit i Blåkulla och namngaf alla dem bland sina sockneboar och andra bekanta, som hon ville hafva sett derstädes.
Detta antal var ganska betydligt och omfattade icke blott samtliga de häktade personerna, utan en mängd andra, som förut ej varit misstänkta för hexeri, och af hvilka åtskilliga befunno sig bland åhörarne.
Vid hvarje sådant namn gick ett sorl af öfverraskning genom salen, jemmerrop och lifliga protester uppstämdes, och lagman Skytte måste, gång efter annan, med slag af klubban befalla tystnad.
Enhvar, till hvilken hon af en eller annan anledning bar agg ... husmödrar, som vågat visa henne ohulpen från sin tröskel, då hon kom att begära en allmosa ... barn, som lättsinnigt skymfat henne ... alla blefvo af henne anklagade såsom medbrottsliga.
Ingrid på Tallmossen, hvars läkekonst beröfvat den gamla qvacksalverskan många kunder, uppgaf hon vara afgrundsfurstens älsklingsgemål och värdinna vid Blåkullafästerna; Ellen åter förklarade hon vara formligt förmäld med – Belzebubs son, en hitintills obekant furstlig storhet, som sedermera kom att spela en stor roll uti de vid hexeriprocessen i Dalarne anklagades berättelser.
Länsman Askelin, som i lifligt minne bevarade hvarje omständighet vid sitt och pastor Suenonii besök i Karins stuga, bleknade märkbart, då gumman började uppräkna de förmenta Blåkullagäster, hon skulle hafva igenkännt.
Hans fruktan var icke obefogad, ty sedan Karin angifvit alla de öfriga, och då länsmannen just hoppades, att listan skulle var slutad, tillade hon med en skelande blick på honom:
– Jemmer och elände!
Det finnes en till, som jag många gånger sett i Blåkulla ...
Ja, Gu’ förlåte honom och oss alla, han var der lika flitigt som vi andra, den syndaträlen, fast han är en öfverhetsperson och borde vetat bättre ... Jaha, neka icke, herr länsman, för det tjenar till ingenting ... det är han, som jag menar.
– Länsmannen! utbrast lagman Skytte förvånad.
– Sjelfve länsmannen!...
Der ha vi det ...
Askelins annars rödbrusiga ansigte var blekt som ett lärft.
Han försökte framstamma en högtidlig protest mot Karins skamlösa och mördande beskyllning, men tungan nekade sin tjenst, och lagmannens misstänksamma blick bragte honom alldeles ur fattningen.
Lyckligtvis uppsteg nu pastor Suenonius och förklarade sin bestämda öfvertygelse vara, att denna anklagelse saknade grund – att den framkallats dels af hämdlystnad, dels af beräkning att åstadkomma förvirring hos domarne.
Men då lagman Skytte anmärkte, att Karin, enligt pastorns egen uppgift, länge visat en ångerfull och botfärdig sinnesstämning, som gjorde en dylik förmodan osannolik, förbryllades pastorn och tystnade.
– Det var en oväntad och sorglig angifvelse, sade lagmannen, – och föranleder nödvändigt en i sinom tid skeende närmare undersökning.
För närvarande må vi inskränka oss till att inregistrera saken, och länsman Askelin är tillsvidare oförhindrad att fortfara i sin tjenstgöring.
Men den stackars Askelin fick ett verkligt förhinder: han blef sjuk af förskräckelse, måste öfvergifva tinget och lemna tjenstgöringen åt sin skrifvare.
Efter Karin på Moen blef Ingrid på Tallmossen uppropad och framförd.
Anklagelsepunkterna upplästes.
Ingrid lyssnade uppmärksamt ...
Hon hade länge beredt sig på denna stund, som nu var inne, och samlat hela återstoden af sin själskraft, för att värdigt möta densamma.
Hennes stora grå ögon, som i ungdomen utan tvifvel mäktigt bidragit att förhöja skönheten af anletsdrag, hvilkas ädla renhet år och sorger ej ännu förmått utplåna – hennes ögon, som ännu bibehöllo en ovanlig klarhet, blickade lugnt öfver de församlade, hvilade en stund med förökad glans på Adolf, och riktades derefter på lagman Skytte med en styrka, som fullt ut mätte sig med hans skarpa och stadiga blick.
Sedan anklagelsepunkterna blifvit upplästa, sade lagmannen med ökad vigt och skärpa i sin röst:
– Qvinna, du har nu hört de anklagelser, som mot dig äro riktade.
I namn af Gud, den store domaren öfver alla, i namn af lagen och för din egen själs välfärd uppmanar jag dig nu att bekänna sanningen.
Pastor Suenonius skakade på hufvudet till tecken, att han föga hoppades på en frivillig bekännelse af den förhärdade Ingrid.
Han hade besökt henne i häktet och funnit henne, likasom några af de öfriga anklagade, alldeles förstockad.
– Alla anklagelserna, med undantag af en enda, äro falska.
Denna enda, som är riktig, lägger mig till last, att jag användt mina insigter i läkekonsten till medmenniskors bästa.
Kunnen J betrakta detta som ett brott, så är jag visserligen i edra ögon brottslig, men sjelf anser jag mig blott hafva uppfyllt en kristlig pligt.
– Du talar djerft, sade lagman Skytte; – men mig lyster veta, af hvem du lärt din läkekonst.
Är din mästare Djefvulen, så är ock din konst djefvulsk.
Svara: af hvem har du lärt den?
– Af min mor.
– Hon var således en hexa, likasom du?
– Herr lagman, ni förklarar mig för skyldig, innan ransakningen väl börjat.
Jag uppmanar er att bespara mig detta skymfnamn, tilldess ni undersökt, om jag förtjenar bära det eller ej.
Hvad beträffar min mor, var hon en from och ädel qvinna af Folkungaätten, som fordom burit Sveriges krona.
Öfver hennes minne dömer icke en sådan domstol som denna.
– Hör, nådig herre, hör, huru hon vågar bruka sin tunga! sade pastor Suenonius till lagmannen under förnyade skakningar på sitt hufvud.
– Hon är sådan, ni skildrat henne, genmälde lagman Skytte, – slug, stortalig och hårdnackad ...
Qvinna, du förnekar således sanningen af de mot dig riktade anklagelserna?
– Ja, svarade Ingrid.
– Jag uppmanar dig ännu en gång i Guds och lagens namn och för din egen själs välfärd att frivilligt bekänna!
Hvarom icke, finnas medel att framtvinga sanningen ur din mun ... du svare sjelf för följderna!
– Jag har redan uttalat sanningen.
– Du sätter således ett ihärdigt och fräckt nekande emot de klara intygen af denne trovärdige prestman, samt af de fyra oskyldiga barn, som du förfört?
– Jag vill icke falskligen anklaga mig sjelf, och svårligen är ni berättigad att fordra sådant.
Mig synes, att det för en kristlig domare bör vara lika angeläget att fria oskulden, som att fälla brottet.
– Ännu en gång: jag vill låta dig förstå, att du beträder en farlig väg, om du i trots af klara och fullt gällande intyg om din brottslighet vågar försöka undkomma rättvisans arm genom att förneka sanningen.
Lagen fäller ingen, som icke bekännt, men der det verkliga förhållandet ligger så öppet i dagen, gifver den, såsom jag sagt, medel i hand att afpressa den mest hårdnackade den nödiga bekännelsen.
– Akta er sjelf, herr lagman!
Använd icke sådana farliga medel i otid!
Om ni, såsom domare, pinar en oskyldig att påbörda sig en missgerning, då skall ni en gång inför Gud och ert samvete stå såsom en större förbrytare än någon af dem, som emottagit sin dom af er.
– Ditt språk är vanvördigt, brast lagman Skytte ut med dundrande röst; – den onde anden talar ur din mun ...
Denna qvinna, fortfor han, vänd till de begge prestmännen, – öfverlemnas i edra händer.
Det tillkommer eder att uppmjuka hennes hårda sinne, om möjligt med det heliga ordet, i annat fall med de andra medel, som jag skall ställa eder till buds.
– Vi skola försöka vårt bästa, svarade pastor Suenonius med en hotfull blick på Ingrid.
– För nu henne bort, befallde lagmannen rättstjenarne.
– Jag har något att tillägga, som rörer detta mål, och som det således är domstolens pligt att höra, sade Ingrid.
Lagman Skytte öfvervägde, om han skulle låta henne tala, då en af allonge-peruk-juristerna inföll:
– Nåväl, hvad har du att säga?
– Jag vill, sade Ingrid, – i främsta rummet uttrycka min tacksamhet mot Gud, att han intill denna stund bevarat mitt förstånd, för hvars förlust jag dagligen haft skäl att frukta under min fängelsetids långa timmar, och icke minst under denna förskräckliga natt ... förskräcklig, ty den starkaste själ kan svigta, den friskaste svindla vid så mycken jemmer, så mycken ångest och andlig förvirring, som jag under densamma har bevittnat, omgifven, såsom jag var, af de olyckliga, som med mig äro dragna inför er domstol.
Jag kan ej förklara, hvad jag sett och hört, men jag är öfvertygad, att om J sett och hört detsamma, skulle edra tankar förändras och medlidandet uttränga vreden ur edra hjertan.
Jag kan icke ens förklara det tillstånd, hvaruti jag sjelf stundom befinner mig: mitt vanliga medvetande öfverger mig, och jag försjunker halfvaken i drömmar af den besynnerligaste art.
Det förekommer mig då, som om jag på en gång kunde skåda in i tvenne verldar.
Om detta är en början till den sjukdom, jag fruktar, så vill jag derför nu, medan jag ännu är vid sundt förnuft, förklara, att om jag någonsin frivilligt bekänner mig skyldig till hexeri, Blåkullafärder och dylikt, så är det ett tecken till vansinne, och mitt blod komme öfver er, om jag blir förd till bålet, i stället för till dårkistan.
Detsamma förklarar jag för min olyckliga dotters räkning, ehuru hon synes mig af Gud begåfvad med en förunderlig styrka att bära sitt öde.
Jag har nu talat ut.
– Den onde synes redan hafva förvirrat ditt förstånd, eller vill han genom din mun söka förvirra oss, utbrast pastor Suenonius.
Lagman Skytte vinkade till rättstjenarne att aflägsna Ingrid.
Derefter uppropades Ellen.
– Mod, Ellen! sade Ingrid.
– Var lugn, min mor! svarade
Ellen och gick lugnt sina domare till mötes.
– Hvilken ovanligt vacker flicka! tänkte den ene allongeperukens egare.
– Och hvilket oskuldsfullt utseende sedan!
Sådan har jag, vid Jupiter, aldrig tänkt mig en hexa.
Men är det sannt, att hon är förmäld med arftagaren till Blåkulla så måste jag lyckönska unge furst Belzebub öfver en sådan gemål.
Dylika tankar, om ock icke alldeles så frivola, fick äfven den andre allongeperukens egare, då han betraktade Ellen.
Såväl dessa begge jurister, som en och annan bland nämndens medlemmar och bland åhörarne erforo vid den unga flickans åsyn känslor af mildhet och deltagande.
Sedan Ellen fått veta, för hvilka brott hon egentligen var anklagad ... hvarom hon hitintills sväfvat i okunnighet ... uppmanades hon i ömsom bevekande och hotande ordalag att bekänna sanningen.
Men den unga flickan syntes lika förhärdad, som hennes mor.
Då man fordrade, att hon skulle erkänna sig medbrottslig i Ingrids förmenta ogerningar, förklarade hon, att såväl hon sjelf som hennes mor voro fullkomligt oskyldiga.
De vänliga uppmaningar, de löften om mildhet och skonsamhet, som lagman Skytte använde, bevekte henne icke; hans hotelser skrämde henne icke.
Ellen besvarade de gjorda frågorna kort och bestämdt; hennes hållning var lugn, och medan lagmannen som skarpast förebrådde henne hennes förhärdelse och anbefallde henne, likasom förut Ingrid, åt prestmännen, för att „uppmjukas“, hade hon sina ögon riktade på Adolf, som var lika glad som öfverraskad af den sinnesstyrka, hon ådagalade, och med blickarnes tysta språk uppmanade henne till mod och fortfarande ståndaktighet.
Ellen återfördes till tingshäktet, och ransakningen fortsattes med de öfriga anklagade.
De flesta bland dessa nekade.
Slutligen kom lagman Skytte på en ljus idé, för att erhålla ytterligare visshet om de anklagades brottslighet och tillstoppa munnen på de nekande.
– De, som med sådan lätthet kunna flyga i luften, hafva sannolikt icke den tyngd, som de efter vanlig erfarenhet borde hafva, tänkte lagmannen, och han meddelade sin idé åt de öfriga medlemmarne af domstolen.
– Låtom oss försöka, sade den ene Stockholmsjuristen; – misslyckas rönet, så är dermed intet bevisadt till de nekandes förmån; lyckas det deremot, så hafva vi ett nytt och oomkullstötligt bevis, att de äro hexor.
Lagman Skytte befallde nu fjärdingsmännen att till tingshusets trappa framskaffa byns gemensamma spannmålsvåg.
Sedan detta blifvit verkstäldt, vägdes de förmenta hexorna af Svarte Anders, och ... tecken och under!... de flesta befunnos vida lättare, än man af deras kroppsbyggnad skulle förmodat 27.
Det torde vara öfverflödigt att, till en naturlig förklaring af detta under, påpeka, det Svarte Anders fuskade vid vägningen.
Han ansåg det tillhöra sin embetspligt såsom bödel att bidraga till de anklagades fällande, äfven om bedrägeri måste vara med i spelet.
Den skulle återupptagas följande dag med dem bland de anklagade, hvilka hitintills icke bekännt sig skyldiga.
Under tiden skulle, såsom nämdt är, prestmännen försöka sitt inflytande på deras förstockade sinnen, först med ordets makt, sedan med andra medel.
Med dessa „andra medel“ förstods tortyren.
I den tid, till hvilken vår berättelse är förlagd, var lagskipningen i yttersta grad förvildad.
De mörka århundraden, som följde på folkvandringarne och den antika civilisationens förfall, voro i flera hänseenden milda och menskliga, jemförda med det sjuttonde århundradet, under hvilket alla de onda makter, som väfva sina svarta trådar genom historien, syntes hafva förenat sig, för att med gigantisk öfvermakt möta och tillbakatränga den nya verldsåskådningens förtrupper.
Ständerfriheten viker i denna tid för absolutismen, den djupaste osedlighet herrskar vid sidan af en formell sedlighet, som i sin ordning alstrar den mot allt stort och upphöjdt fiendtliga kälkborgarandan, polisinstitutionerna, jesuitismen, brefadeln utbildas, vetenskaperna förföljas, de sköna konsterna dö bort, trosfanatismen och vidskepelsen uppfylla Europa med slagfält och afrättningsplatser ...
Att i denna förvildade tid, då alla vårt slägtes dämoner voro lössläppta, tortyren flitigt anlitades, följer af sig sjelft.
Vid hexeriprocesserna spelade den i synnerhet en förfärlig roll.
I Tyskland var sättet för tortyrens handhafvande noga bestämdt genom kejsar Carl V:s „Pinliga Halsrättsordning“, men dessa inskränkande stadgar föreföllo tiden alltför milda och obeqväma, för att icke råka i förgätenhet.
Likasom våra dagars mekaniska snillen söka uttänka nya häfstänger åt industrien, så bråkade då en mängd hjernor med förbättring af de gamla plågoredskapen och uppfinning af nya, som kunde bereda den raffinerade grymheten förökade njutningar.
Domstolarnes vilda lust att använda sina tortyrinstrumenter gick ofta så långt, att de anlitades för att „pröfva sanningen af frivilliga bekännelser“ 28.
Icke ens genom att påbörda sig allt, hvaröfver vidskepelsen eller illviljan behagade klaga, kunde således offren för den tidens rättvisa undslippa tortyrens qval.
I Sverige var den fullkomligt öfverlemnad åt godtycket.
Lagen gillade den indirekte, utan att stadga något om sättet att begagna den; sedvanan och tidsandan rättfärdigade den.
Men denna lagens uraktlåtenhet att antingen förbjuda tortyren eller fastställa den inom vissa gränser, gjorde, att den här bedrefs med en viss försigtighet.
Den omtänksamme domaren vågade icke låta bödeln utbreda plågoredskapen inför allmänhetens ögon; det var inom slutna dörrar och, åtminstone vid hexeriprocesserna, under presterskapets auspicier, den anlitades ... och då man medelst oerhörda qval tvingat en anklagad att bekänna sig skyldig, hette det på lagspråket, att han blifvit bevekt att tillstå sitt brott.
Efter ransakningens slut öfverlade rättens ledamöter med hvarandra, och man förenade sig om följande förslag, framstäldt af pastor Suenonius:
Alla de anklagade, som nekat inför domstolen, skulle föras till ett i grannskapet af byn beläget kapell, för att der af pastor Suenonius från predikstolen högtidligt uppmanas att bekänna.
Om denna uppmaning förblefve fruktlös, skulle de, som ännu visade hårdnackenhet, införas i sakristian och inom stängda dörrar pinas till bekännelse.
För att emottaga och bevittna de sålunda frampressade bekännelserna borde Suenonii embetsbroder, den andre prestmannen, samt några tystlåtna och pålitliga medlemmar af nämnden medfölja till kapellet.
För öfrigt finge ingen, med undantag naturligtvis af bödeln och hans handtlangare, vara närvarande.
Dörren till kapellet skulle vara låst, och en afdelning ryttare posteras i grannskapet, för att bortvisa alla nyfikna.
De anklagade skulle först sedan det blifvit fullkomligt mörkt transporteras till stället, och detta för att ytterligare undvika uppmärksamhet af det församlade folket.
Sedan detta blifvit öfverenskommet, anskaffades kapellnycklarne, och bödeln och hans biträden afsändes genast, för att träffa de nödiga förberedelserna.
Tvenne timmar derefter satte sig tåget i gång.
Qvällen var mörk, himlen betäckt af moln, som nedsände en ymnig regnskur öfver nejden.
Byns gator voro tomma; folket hade under regnet sökt skydd i stugorna och var väl nu till större delen samladt kring spiseleldarne, samtalande om de förskräckliga ting, man under ransakningen erfarit.
Det gick för öfrigt en sägen, som för mången gjorde samqvämet vid spiselbrasan behagligare än att vandra derute i mörkret – en sägen, som sedermera uppdykade på de flesta orter, dit farsoten sträckte sig.
Många bedyrade sig nämligen flera qvällar å rad hafva sett en liten vagn, förspänd med svarta hundar, sakta skrida genom byn.
Körsvennen var svart från topp till tå, vagnen lastad dels med lik, omvirade af ormar, dels med trollredskap, af hvilka körsvennen frikostigt erbjöd skänker åt dem, som råkat möta honom.
Visserligen öfverensstämde icke alldeles de olika berättarne med hvarandra, men ingen fanns likväl, som betviflade sägnen.
Och då stugornas innevånare hörde hästtrampet och stegen af det förbiskridande tåget, samt genom fönstret sågo ryttarnes otydligt skymtande gestalter, tystnade plötsligt samtalet; man betraktade hvarandra med betydelsefulla blickar och skockade sig ängsligt kring brasan ... det var utan tvifvel, så tänkte de, den hemlighetsfulle, förfärlige resenären, som nu tågade förbi.
Det behöfdes också blott, att man sett en gnista framspringa under hästhofvarne på den steniga byvägen, för att de sjuka fantasierna skulle fatta eld och för ögat framtrolla de vidunderligaste skräckgestalter ...
Sålunda lemnade tåget byn, utan att väcka uppseende, och begaf sig till det närbelägna kapellet.