Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Säg ut, går det dåligt, mister du platsen?
Han såg på henne tomt frånvarande.
– Hva?
Nej nej – bara för säkerhets skull, tänkte jag, jag vet ingenting, det är bara det.
– Ja men det är ju omöjligt – hon grep i sin ångest efter halmstrån – du kan ju inte annat än göra det där bra säg?
Inte kan du misslyckas som är studerad målare, det är ju galenskap – löjligt –
– Var inte så djäfla barnslig – for han ut, nervös af hennes munvighet.
– – Tror du att en stafflimålare duger till hvilket praktiskt tecknaryrke som helst? – det är den vanliga öfverklassidiotismen.
Jag kan fan inte med litografpetet, det är skickliga karlar däruppe må du tro, jag är en fnask mot de där pojkarna ...
Ne-ej, målare hade jag kunnat bli, tror jag – förresten duger jag till ingenting.
Hon stod med uppspärrade ögon och hopknäppta händer ... harmen var borta, hvit skräck utstrålade hvart hon såg hän.
– Du är vid dåligt lynne, Tore – sade hon slocknande svagt.
– Ah ja, se så där Louise – han ville fatta hennes händer – det reder sig nog, du ska bara inte bråka så mycket med mig.
– Bråka?! – hon blef stucken – skulle jag inte få tala om, att vi kanske svälta ihjäl nu?
Hans ögon svartnade.
– Har du svultit än?
I tonen låg en värld af hotande stämningar.
– Ja det – hennes mungipor krökte sig hallstarrigt ironiskt ...
Men så besinnade hon sig –
– Tore – hennes händer sjönko bönfallande ned på hans armar, där han satt och stirrade ned i golfvet – låt oss inte tala så där, älskade.
– Du – bry dig inte om hela den där teckningshistorien – blif arbetare!
Lär dig ett yrke.
Hennes ögon ljusnade af den lyckliga ingifvelsen.
– Tro inte att jag tycker det är för simpelt, ne-ej vet du, en duktig handtverkare, som förtjänar pengar och förkofrar sig och är en skicklig, burgen karl, vet du den är jag kär i ... kom det med kläm.
Tore hörde på med en min, i hvars sarkasm något visst kallt, på gränsen till elakt, spelade in.
– Tacka rackarn för det, sade han beräknadt rått.
Men så tittade han upp på henne, rädd att hafva gått för långt.
Slog hastigt om och talade lugnt, litet svårmodigt:
– Du förstår inte.
En handtverkare behöfver unga krafter, ungdomstiden precis som en målare; tror du man lär sig bli handtverkare när man vill?
Ja ja, jag kan bli arbetare – i värsta fall – men inte kom jag till Amerika för det.
Tror du jag tycker det är så roligt att göra hvad som helst?
Något i detta verkade som ett löfte – något ljust, stolt ... kom helt visst från en hemlig fond.
Louise blef så lugn.
Åh, allt skulle nog utfalla mycket bättre än hon tänkte.
Bara vara trygg, lita på lifvet!
Kanske fordrade det nu ödmjukhet af henne.
Ja hon ville flytta in i det ohyggliga gårdsrummet – så länge.
Ödet kunde mutas litet, när allt kom omkring.
– Louise – har du aldrig tänkt på att du själf skulle försöka något, t. ex ge franska lektioner?
Du kunde kanske slinka dig till några på annons – eller spellektioner, hva?
Hennes stämning föll genast.
– Hu – otåligt: hu så gräsligt, skulle jag börja på det där gamla släpet igen!
I ansiktet kom ett återsken af grått, dammigt kontorsljus, något färglöst tomt likt ändlösa timmar med samma slitna innehåll – hon såg gammaljungfrulig ut.
Tänkte han på hvad hon utstått? och som just var det bästa af allt att ha sluppit ifrån, innan man åtminstone gick på fyrtiotalet.
Nej hällre då sopa och koka om så skulle vara.
Inga år minsann att förlora på det andra ...
Tore hade gått af och an och betraktat henne.
Nu stannade han och flyttade blicken rakt in i den lilla spetsiga gaslågan, tills ögonen blefvo vida och vattniga af stirrande och tankar; slet sig slutligen loss och erinrade sig att han borde säga något.
– Det sparar inte många dollars, kom det förströdt.
Louise drefs snart af sin starka själfbevarelsedrift ifrigare än Tore mot gnidig sparsamhet.
Ombyte af rum gjordes genast, värdinnan tog naturligtvis på sig en reserverad min, men i allmänhet väckte saken föga uppmärksamhet.
Man var van vid upp och ned i denna inrättning.
Genom fönstret i det skumma, ruskigt möblerade rummet skymtade en kvadratfot himmel och en liten svart gård med en stor glaskupa i midten, där hammarslag evigt ljödo.
Dörr i dörr låg en läderfabrik, som spred en frän lukt trots tjocka förhängen.
Spiseln rökte ideligen in, i matskåpet i hörnet kilade kakerlackor, och rengöringen hade Louise åtagit sig själf.
Men vanan bringar våra fem sinnen i nivå med omgifningen, det är blott en tidsfråga.
Louise grät först ångestfullt, sedan torkade tårarna af sig själfva, hon vande sig redan efter en vecka, otroligt smidig som hon var.
Med en korg på de uppsvällda armarna gick hon ända ned till andra avenyn för att få varorna billigt, trängdes med de öfriga kring badrumskranarna, arbetade energiskt för att drifva bort ohyran, gick okammad om förmiddagarna men klädde sig fin, tills mannen kom hem.
Ibland såg hon sig i spegeln och undrade: är detta jag eller är det en annan?
Kvällarna var det bästa.
Då hennes af trötthet värkande lemmar sträcktes ut på den lätta resårmadrass, som i det nya landet icke nekas den uslaste, for en ilning af välbehag såsom af en smekning genom kroppen, och hon tänkte med lisande tom trötthet:
Det reder sig, åhja, allt reder sig.
Hon blef som ett barn, rädd endast att hon icke skulle vilja åt samma håll som vår Herre.
Spakt och sömnigt knäppte hon ihop händerna: ack, det är nog enda skulden till olyckan.
Kunde jag bara lida tåligt, så komme nog befrielsen.
En afton osade det från stekpannan i gårdsrummet, där fru Hultman beskäftigt flög omkring i den flottiga imman och på en serviett dukade fram de grofva tallrikarna, brödbrädet, femcentsgafflarna.
Hon oroades hela tiden af famlande rörelser och stötar mot dörren; plötsligt samlades det i en dundrande bultning, och gälla barnröster skreko:
– Dutch1 folk, dutch folk – dumt folk, hvarpå följde hyssningar och kväfdt skratt af folk, som bortförde slynglarna.
Omedelbart efter knackade det, och den franska sömmerskan steg in, snörd, högklackad, högbarmad – ännu skrattlysten i ögonen.
Hon bar några flaskor och askar i famnen.
Blicken öfverfor medlidsamt anordningarna och kvinnan, som såg så nätt ut och ändock råkat på dekadans.
– Jag flyttar, jag skäms för kundernas betjänter, knyckte hon på nacken.
Se här min fru – (beskyddande): om ni vill hålla till godo med litet smått jag lämnar kvar – det är olivolja – en vintår kvar i buteljen – ett par sardinlådor och annat ni antagligen inte skaffar er.
Det var välkommet, och Louise tackade med nervös hjärtlighet.
Sedan fransyskan svajat ut, satte hon sig på första stol och lät tårarna droppa och falla, hur de bäst ville.
– Voj – voj – kroppen vaggade mekaniskt, hon hade nästan inga tankar kvar, de löstes upp i en enda tam, jolmig förnimmelse af att hon bitit hufvudet af skammen och nu vore i stånd att kyssa hvilken förödmjukande hand som helst.
Tore kom, och måltiden åts under tystnad.
Sedan de hjälpts åt att diska, flyttades stolarna till fönstret.
En gaslykta på väggen midt emot var tillfälligtvis tänd och sken gulmatt in – folk hade något att hamra utanför glaskupan.
– Gå vi ut?
– Nej, svarade Tore.
– Det är slut alltihop nu – jag är afskedad, sade han kort därpå lik en sömngångare.
Hon sjönk ned till hans knän, hon hade trott att hon icke kunde lida stort mer – men åh – blodet stannade i kroppen.
– Jaså, det är slut, sade hon mekaniskt och klart.
Men tankarna voro ännu friska som unga fålar, deras muskler voro starka, deras senor spänstiga, deras märg fin och saftrik och de grepo ett fast tag om lifvet.
– Jag rådde inte för det, sade Tore som förut – jag gjorde så godt jag kunde – – fa-an, slet han sig plötsligt lös och kastade sig vildt på sängen, knytande handen i skälfvande raseri – det var orättvist, de begripa ingenting, de åsnorna.
– Tore – hon kom så blidt och lossade hans fingrar, hon var stilla och ljus, nästan glad.
– Bry dig inte alls om det, vi fara någon annanstädes, det här är ingenting att hålla på, jag riktigt längtar härifrån.
Där han låg och såg upp i taket, öfvergick uttrycket i ögonen allt mer till undergifven tungsinthet.
– Vi få tänka på saken, Louise.
Ånyo sutto de och stirrade ut på det ostadiga ljuset.
Nu voro tankarna stormvindar, som ryckte upp gammalt och nytt och föste det hop i en hvirfvel.
– Tore, aldrig har du sagt mig, hur du hade det förra året, hvar du var när du låg sjuk och inte kunde arbeta, jag var liksom rädd för att höra – var det på något rysligt lasarett?
– Jag var därnere söderut – mumlade han.
– Ja – men hvar?
Åh litet hvarstans – i skogarna.
– I skogarna?!
– Ja i skogarna – på sommaren.
Jag låg där, det var inte något så förskräckligt, det var varmt – men så fick jag väl febern.
– Febern?!
– Ja den vanliga, malarian.
– Men hvad lefde du på, hvad lefde du på?
Ett ögonblicks isande tystnad.
– Jag fångade råttor.
– Råttor?! Jesus – Tore!
– Skrik inte så, kära barn, sade han, men hans egna ögon voro onaturligt stora och blanka.
Han hade icke just tänkt på förut, att det var så eländigt, men nu hörde han, hur orden rullade fram och en stel undran kom öfver honom.
Louises blodlösa ansikte blickade omkring sig, inte skrek hon, nej, inte skrika, inte skrika, bara tänka, genomtränga, finna lättnad – ljus.
Men det främmande låg öfver som en mara, det främmande, vildt nya.
När hon med all makt ville klättra uppåt, drog det henne nedåt, mot mörkret, åh ensam, hjälplös.
– Du ska inte vara rädd – talade Tore ånyo – sådana där råttor ätas af negrerna med begärlighet, jag brukade sälja ibland och få annan mat – där fanns en svensk baron till och med, han hade –
– Ja ja, säg det inte, jag vet –
– Ja i många år.
Hans röst lät säkrare, detta faktum innebar en viss upprättelse.
– Men Tore, Tore, hvarför gjorde du så?
Du hade ju arbete då, innan du blef sjuk, du skref att du målade en sorts träfigurer – tänk att gå och göra dig sjuk, säg?!
Åter blef det tyst en sekund.
– Jag ville måla, hviskade han.
– Måla?!
– Ja, jag hade färgskrinet med mig, det hade gått tror jag, småningom, om jag inte blifvit sjuk – det fanns intet annat sätt.
Hon kände en egendomlig lamhet, åter stod hon utanför något, hon med all ansträngning icke kunde nå in till.
– Hade du – hade du ämnat bli målare då? kom det svagt.
– Visst hade jag ämnat bli målare, sade han skoningslöst.
– Nå men – hvarför kan du inte nu då? – men de sista orden dogo bort i sin svaga klang.
Deras tankar smiddes ett ögonblick fast vid hvarandra.
Den ödslighet hennes själ kastats ut i, blef nästan hemsk.
Men tankens böljor gingo vida – alltjämt trånande mot stora sollysta haf.
Hon spann på tråden, spann och spann våldsamt, ihärdigt, tills hon nådde en ljusare rymd.
Då kom det spänstigt starkt:
– Tore min, nu ska vi inte släppa taget utan först se till att få pengar, mycket pengar, sedan blir du målare lika bra.
Själf helt inne i det ljusa och lätta, blef hon otålig öfver Tores passiva min.
Men plötsligt kastade han hufvudet tillbaka mot fönsterposten, slöt ögonen och utbrast hårdt:
– Asch ja strunt i det – hvad är egentligen lifvet, vi ska inte vara sentimentala nu utan taga allting förnuftigt, se att förtjäna pengar – det är hufvudsaken.
– Ja, men ser du, just då blir du målare ifrade hon.
– Aldrig – det är försent, sade han patetiskt och steg upp – pengar, pengar, det är allt, nu ska jag bara se till att bli rik.
– Ja ja – kom det litet stramt och kyligt – det här var ju bara energiskt uppflammande munväder! – blif det du, det tycks inte vara det lättaste.
– Fa-an något duger jag väl till – for han ut.
Han svängde ännu mellan ytterligheter, kunde icke komma i jämvikt, gick fram till sängen, lade sig framstupa och snyftade.
Louise tände lugnt gasen.
– Låt oss tala förståndigt om hvad vi böra taga oss till, Tore.
Han reste sig lydigt, torkade okonstladt tårarna och gick fram i skenet, plirande och darrande på läppen.
– Du är en stor gosse – hans hustru strök moderligt det sträfva blonda håret.
– Att stanna längre i Newyork är inte värdt, talade han sansadt tungt.
Så gå alla dina slantar.
Det konstindustriella skulle kanske gå med tiden, men det går för långsamt, vi ha inte råd – nu får jag bli arbetare, vanlig, simpel arbetare.
Det kom eftertryckligt, litet retligt.
Hon förskräcktes aldrig öfver ord, behöll hela sitt upphöjda lugn och sade litet beskyddande afgörande:
– Du kan komma upp den vägen lika bra, kära du.
– Upp?! ...
Hör Louise, känner du ingen människa – bättre folk – här i Amerika?
Hon funderade.
– Adas syster är här, hon bor i en stad som heter Blue Point – långt bort i västern tror jag – är gift med en svensk professor eller något ditåt.
– Du menar fröken Lennartson?
Tore blef röd men öfvergick genast till annat.
– I Blue Point finns ett stort järnbruk och mycket svenskar, jag har en faster där.
Ulla om du minns – det kom tvekande – hon har varit mig så godt som i mors ställe.
Det kändes alltid egendomligt att höra Tore tala om sin släkt, hon glömde vanligen bort att han hade familj.
– Men inte söka vi väl upp svenskar, det är väl inte vårt mål.
– Mål?!
Tja – hvad menas med det, vi få väl ta sakerna som de äro.
Åter drogos deras tankar oemotståndligt mot hvarandra.
– Louise, om vi skulle gå ned söder ut och försöka jobbet att måla gröna och svarta gipsbeläten, det är inte sagdt jag har samma tur nu – men vi försöka väl ännu litet.
Bättre är det väl än att slafva i en verkstad.
Hans ögon buro något af undergifven trötthet i sina blå djup.
Men hon hade vetat, att han skulle komma med det som var ljust, lade armarna om hans hals och sade nöjd och hoppfull:
– Naturligtvis – du är så dum, du kan väl förstå att vi lyckas till slut, Tor!
DEN NYA VÄRLDEN.
Så fort nattdimmorna skingrats på Delawarefloden, står augustisolen genast bländande och brännande öfver de låga stränderna, ängarnas vattendrag glänsa heta af morgonvärme och en aning af mandeldoft från vilda kallor vid åbräddarna dallrar lätt i den hvitblå rymden.
Men litet högre vid jättelundarnas bryn slukas markens svaga soliga ångor af cypressernas och valnötsträdens fräna, gröna fuktighet.
Det är något rikt och gränslöst öfver landskapet.
Dalen nedom
Wilmingtons kulle öppnar sig rymlig som en slätt; jättehöga, utgrenade stå de blommande träden och lufttonernas spröda, skära klang bäres i oändlig utsträckning bort under den genomskinliga molnfriheten.
Färgstämningen har ingenting af den välluktmättade nordens styrka och sommartunga vemod, där underlaget af svart och brunt går öfver i grönt och gult, den är ett dallrande ljusspel med luft i den lifskraftiga grönskan, med lätta blå ljusflöden slingrande sig in mellan böjliga strån, omgjutande trädstammar, silande sig igenom rika, luftiga kronor, omsvepande hela jorden med gladt, eteriskt, sprakande blått i alla nyanser.
Till den lågande solen är hisnande fritt och svindlande högt.
Arla, innan daggen torkat in, råder ystert lif på vägar och stigar.
Halfvilda »tramps», som sofvit utmed järnvägsskenorna, börja vandra mot kullen, under hojt och skrik galloppera negerpojkar vall på osadlade hästar, knallskott eka öfver markerna och järnbrukets privattåg kommer rusande och rasslande nedifrån staden och stannar vid den stora svarta porten nära strandpilarna.
På plattformen stå männen packade, hänga, skrattande små hårda skratt, ut öfver grindarna och svänga skojfriskt med sina mattinor.
I de breda slagskuggor, som ännu hvila öfver ängsmarken, skynda flere arbetare till, de komma från förstaden – vägen tar endast tio minuter och löjligt att anlita tåget ... yankeedjäflarna äro minsann lata fän.
Breda öfver bröstet, breda öfver käkarna, rödletta och blekögda trampa de lugna sönerna af dimmig nord sumpiga, nötta stigar.
De gå tungt och vaggande, sätta starkt öfver stenstängslen, klifva klumpigt öfver stättor och betrakta den blå floden, de yfviga träden, den flammande skybranden österut som vore det någonting alldeles i sin ordning, och som hade de sett allt detta hela sitt lif.
En man från bruket möter dem, han är ljus som de men icke klädd i arbetskläder, karlarne se misstänksamt på främlingen, de ha mött hvarandra förr, mannen hälsar och säger »goddag» på svenska, men aldrig ett ord svara de, vända sig om, när de gått förbi, och titta buttert efter honom.
Tore Hultman är lika glad för det, han förstår dem så väl, men man har sett andra sidor af Iifvet – fått en fin hustru – tja ...
Hatten på nacken ... i ögat morgonljus och de finaste förtoningar.
Han har varit ute och hämtat sin aflöning, en vecka har han måst slafva därute, blef utan arbete och det gjorde hans hustru utom sig af ångest.
Han lämnade henne i en annan stad och reste ensam hit ned.
Det har varit en vecka af underlig frihet ... han dröjer vid minnet, han njuter sin vaknande målarlust makligt.
Nå i går fick han ändtligen ett annat jobb, det gamla, att färgstryka irländska helgonbilder – jo jag tackar jag, hurra!
Hvilken morgon, hvilken morgon; – han målar i tankarna bättre än någon annan, bättre än någon på jorden målat.
Tid efter annan ha konstverk, som visat just hvad han gått och funderat på, utställts af andra ...
Pah, hvad är egentligen framgång, originalitet?!
Bara att kvickt tänka färdigt och ha kurage till att komma fram med det som är i görningen hos andra.
Litet tidsskillnad, det är allt ...
Här ute är så rörligt och tätt bebyggdt, att man knappast vet, hvad som är stad eller land.
Farmarnas många hvita hus med platta, svarta tak ligga bäddade mellan träd, utanför står nu den färdiglastade långa vagnen, täckt på tre sidor af tältduk, gårdens fru fattar tömmen och kör ut på den gropiga vägen upp mot staden.
Hon är oftast klädd i hvitt bluslif med höga ärmpuffar och fruhatt med band och blommor.
Från alla håll komma liknande fordon, än i karrier, än i sakta mak; där skumpar den tjocke tyske slaktaren, hans hvita dräkt, hans köttstycken i islådan och den stora vågen inne i vagnsdunklet – allt svänger för den hoppande farten.
Farmarfar – bara ben och senor och ett isgrått yankeebockskägg – följer efter, sitter tryggt inne i skyddet af tältduken och tuggar med slugt hopknipna läppar sin tobak, han ser ut, som kunde han lifvet ut och in, och visste på pricken hvad det är värdt ...
Innan ännu morgonsolen hunnit öfver takkanten ut på trottoaren, är »Persikostadens» marketgata ett enda kaos af glam och starka färger och fina, ömtåliga dofter, som breda sig ut öfver djupt skuggade avenyer och villor med platta tak, skärpas därinne i svalkan, men mattas, upplösas i kvalmig faddhet härute i solen.
Böndernas vagnar bilda två ändlösa linier den sluttande gatan uppåt från utkanten, där ruttna vattenmeloner simma i rännstenen och negerfar sitter jovialisk och tjock i blårandiga bomullsbyxor och röker pipa i dörröppningen på sin träkåk.
Ända intill de hvita husen, hvars balkonger digna af blommande växter, nå dessa fordon.
De nedköras tätt under trottoaren, så att de köpande kunna gå asfalten framåt och ledigt sticka in sina händer efter härligheterna under tälten, medan hästarna på hvar sin sida af gatan gnägga och frusta mot hvarandra i allt det daggvåta, som ännu dunstar upp från stenarna.
Barhufvade kvinnor komma ur husen ... hvad det lyser ... hvad det kittlar näsborrarna! – men deras ögon äro mätta, de gå från vagn till vagn, rata, vana vid det lätt köpta öfverflödet.
Prisen på håfvorna i detta rika land äro afpassade för de många och icke för de få.
Uppstaplade i pyramider ligga små gula kandelops; bjärtgrönt och hvitrandiga vattenmeloner, stora som pumpor, inuti sockersöta, mörkt skära och frasiga; blodröda tomater; små runda aprikoser; skärduniga persikor, smältande saftiga, stora som jätteapelsiner; sockertoppsformig, gulgrön ananas med taggar som dolkspetsar; knippen af gula bananaspungar; korgar från Niagara med svällande concorddrufvor, svartblå som styfmorsblommor, sötsmakande som russin och lådor med små, små syrliga violettröda Delawaredrufvor.
Bären förekomma ej i lika stor mängd, där finnes väl svarta björnbär och röda hallon, som smälta af sötma, men de prunkande jättejordgubbarna äga ingen arom, ingen doft från tysta skogar, de glänsa kalla som sura rönnbär.
Äfven praktrosorna lysa väl härligt men dofta svagt.
All den skarpa lukten från det gröna tar öfverhand, från yfvigt krusig scellery och gulhvita majskobbar, från timjan och grön lökrot.
Främlingen tror sig vara på en undantagsort, och dock är det helt vanligt i nya världens öster detta välsignelsens regn af mat, mat, mat.
Fiskar af laxsläktet, stora rödglänsande, hvitglittrande, blåglimmande; det fetaste nötkött från Västerns prärier, skinkor från Chicago, extra gödkalf och feta höns – höns i flockar, höns i knippen, lefvande höns, döda höns – höns i oändlighet.
Men kvinnorna vända på dem, rynka på näsan och säga: blir det då aldrig kalkonernas tid, misses någonting?
Hvad skall man hitta på att äta denna svåra tid?
Högljuddast föra de svarta ordet, de gå den långa Marketgatan uppåt, skratta med händerna i sidan, dingla med blänkande örhängen, skryta och titta in i alla vagnar.
Hvarenda ärlig yankeekvinna vet, att detta är skräfvel, ty finns på denna syndiga jord något, som de kulörta sätta öfver en ny visa af Sankey, så är det den gudsgåfvan höns.
De frestas att sälja sin själ, om de nu hafva någon, för en fet höna – lefvande eller död.
Nedåt floden ligger en liten gömd stad, där finns ett litet, litet torg, och på rådhustrappan sitter stadens magistratsperson och bevakar rättvisans skipande i form af negrer, som offentligen pryglas för stöld af fjäderfä inom staten Delaware.
Svenskarna införde straffet för ett par århundraden sedan, då de komma seglande uppför floden och började släpa sten till den ryktbara Swedish church där på kullen – och det finns intet skäl i världen hvarför en så nyttig åtgärd skulle upphäfvas, då den egentligen bara gäller det svarta packet.
Föraktet, som bestås hvarje färgad individ af Wilmingtons, hvita, upplysta medborgare, är storartadt.
Och dock frodas och förökas svartingarna i solbranden, det vimlar af ullhufvade grinollar från skoputsaren och dyngåkaren till kyparen i hög ståndkrage och ostronmillionären, hvars fru åker i gul korgkupé efter eldiga racehästar.
Det kan ligga som en svart, skälfvande glöd öfver lifvet; – ibland vid blossen under stjärnlösa kvällar insvepes den motvilliga staden i dunmjuka, svällande vågor af sång, härlig sång, sång ur strupar, som aldrig veta af ohälsa – med något i sig af urskogsrymlighet, urskogssafter och af den sol, mot hvilken solen öfver Delaware är blek måne.
Då kommer medveten tjusarmakt i nattsvarta ögon, en viss gäckande fasthet, musikkårer i paraduniformer tåga i tätt slutna led nedför gatorna, deras hållning är öfverlägsen, deras instrument brusa och klinga med en renhet i tonen, en säkerhet i rytmen, som är fullständigt okänd i yankeelandet.
Men kolen brännas förgäfves, iskalla sitta de gängliga amerikanerna på sina trappor och tugga tobak, de kasta en knifskarp blick upp från aftonbladen och göra en ful grimace, lidelsen är dem vidrig; föröfrigt kunna de innerligt godt undvara musik, och de vädra hatfullt i luften något som icke är att taga på med ord, ... något jäsande, oregelbundet, vidt famnande, – något allt för lätt ...
Men i dag är det svårt för den hvite att rädda sig.
Det är den stora årsdagen, då negrer från alla stater mötas i Persikostaden till glad fest.
Därför köpes och säljes med en feberaktig brådska under ett prat, ett skratt, en röra utan like.
Farmarna hålla god min och witsa kamratlikt, men de hafva brådt att packa in, och innan solen står midt öfver gatan äro de redan sin väg ...
Det är efter middagen, och glammet tilltar däruppe på sydkanten omkring de mest aristokratiska negerkvarteren.
Tore Hultman och hans hustru komma gående arm i arm, båda spända som på ett äfventyr, druckna af sol och nytänd lefnadslust.
Han bär hatten på sned, hon är klädd i sin brudklädning med här och där en bortglömd kvist af äppelblom, som hon rycker bort, när hon märker den.
Det är den lättaste dräkt hon har, och allt är lätt, alla äro ljusa, ja till sist flyter alltid det ljusa ofvanpå, i dag är det rakt som om de fått lifvet till skänks.
Alla husens dörrar stå på vid gafvel, och man ser folk därinne kyssas och omfamnas af hjärtans grund.
Damernas toaletter glänsa superba i solen, öfver bläcksvarta ansikten trona extravaganta hattar, sållade af rosor, himmelsblå och orangeröda sidenklädningar sitta stramt tillsnörda under svällande barmar som på trädockor, det knakar och knastrar i fogningarna, hvita glacehandskar täcka det grofva hullet upp till armbågarna, den ulliga luggen vidrör ögonbrynen och diamanter äro anbringade hvarhelst möjlighet yppat sig.