Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den föreslagna tullen är dessutom icke så obetydlig; ty om ett centner fläsk i allmänhet kostar omkring 35 rdr, så uppgår tullen till 5 proc. af värdet.
En annan omständighet, som fördyrat denna vara, är trichinsjukdomen, som allt mer börjat angripa svinkreaturen, hvarigenom dels vissa försigtighetsmått blifvit nödvändiga och dels en del af varan måste förstöras.
Detta gör, att det blifvit mindre lönande att uppföda dessa djur.
Man har således ej särdeles skäl, synes mig, att just dertill uppmuntra genom skyddstull.
Slutligen måste jag kasta en något allmännare blick öfver frågan, och jag tager mig friheten att ur ett nummer af Posttidningen upprepa några siffror, som jag anser vara belysande i ämnet.
Sagde tidningsnummer är nemligen af den 15 Januari detta år och således redan nog gammalt för att vara glömt.
De deri anförda siffrorna förtjena dock ett annat öde än att glömmas; de äro i sanning märkliga.
Notisen lyder som följer:
Från generaltullstyrelsen har P. T. lått sig meddelad uppgift å denna utförsel under loppet af år 1865, hvarvid dock bör anmärkas, att då tulljournalerna för
December månad ännu icke till tullstyrelsen inkommit, och fullständiga utdrag ur alla i förevarande hänseH.
IV. 25 386 Den 21 April f. m. enden äfven mindre betydliga tullkammares journaler för de öfriga månaderna af sista halfåret icke heller kunnat hittills medhinnas, de uppgifter, som nu lemnäs, måste icke obetydligt understiga verkliga förhållandet för hela året 1865.
Den hittills bekanta utförseln har emellertid utgjort:
Kreatur, lefvande:
Hästar (hingstar, hästar, föl) stycken 1,600.
Nötkreatur (tjurar, oxar, kor, ungboskap och kalfvar) . . . » 7,117. deraf oxar 6,259 och kor 643.
Får » 11,133.
Svin » 15,014.
Ladugårdsprodukter:
Fläsk centner 3,915.
Kött » 2,037.
Ost » 427.
Smör » 8,419.
Ägg stycken 49,954.
Utförseln af kreatur och ladugårdsprodukter kan sägas egentligen hafva börjat först med året 1864.
Med undantag för hästar, som då i större mängd exporterades till
Danmark för dess militära behof, har denna utförsel likväl under sista året högst betydligt stigit.
Enligt Kommers-Collegii berättelse om utrikes handeln utgjorde medelbeloppet af motsvarande utförsel under de 10 åren 1855—1864:
Hästar stycken 508.
Nötkreatur » 713.
Får » 298.
Svin » 759.
Fläsk (så obetydligt att det ej ens blifvit antecknadt i Kommers-Collegii tio-årstabell).
Kött (dito dito).
Ost . . centner 495. Smör » 1,218.
Ägg, icke helier upptagna i tio-årstabellen.
Således är det blott en enda artikel, för hvilken de tio årens medelbelopp något öfverstiger det hittills kända resultatet för sisth år.
Denna afvikelse uppgifves af P. T. hafva sin grund deri, att under år 1860 och i synnerhet 1861 utförseln af ost på en gång vann en högst betydlig tillökning, hvarefter beloppet år 1862 återigen plötsligt nedgick till föga öfver en åttondedel af det föregående årets och sedermera ytterligare fallit under hvad år 1865 visar.
Då man således ser huru exporten af ladugårdsprodukter under de sednare åren stigit, så Irågar jag, om det är skäl att öfvergifva ett på rättvisa och billighet grundadt system, som under elfva år blifvit följdt, och det just nu, då detta vårt ex - Den 21 April f. m. 387 empel börjat bära rika frukter i reciprocitet^ »äg; ty i nästan alla vära grannländer, der tull på fläsk förut funnits, har den nu blifvit borttagen, såsom i Danmark, Frankrike och Belgien; jag känner icke huru det är i Ryssland; i Norge är endast rökadt fläsk belagdt med tull.
I sanning, tillfället att återgå till det gamla systemet i afseende på denna artikel kunde icke vara sämre valdt.
Då jag talade om fläsket såsom en väsendtlig del af arbetarens föda, glömde jag att påpeka ett förhållande, som jag ämnat omnämna.
Ehuru jag lemnat den akliva militärtjensten. intresserar jag mig dock ännu för det stånd jag tillhört, och då fläsk till betydlig del ingår i soldatportionen, så har det särskildt förefallit mig betänkligt att genom tull fördyra denna vara, då man ju gifvet derigenom ökar kostnaden ej blott för garnisonsregementenas underhåll, utan äfven för alla andra truppsammandragningar, vare sig till möten eller läger, och äfven, om det en gång blir allvar af, lägger sten på börda i fråga om arméns då nog ändå tillräckligt dyra förplägning.
På alla dessa skäl yrkar jag afslag på Utskrts förslag, oell vill blott tillägga, att, vore ej denna artikel den, som först skulle afgöras af landtmannavarorna, så är det min öfvertygelse att för denna artikel skulle ingen ifrågasätta tullfrihetens upphörande; ty allt för mycket talar deremot, just specielt för denna vara.
Annat kan möjligen förhållandet bli för en eller annan af de följande artiklarna, der ju dock en del verkliga skäl låta sig anföras.
Det är med en viss tvekan, jag i denna öfverläggning deltager.
Jag älskar nemi. icke onyttig strid, och det förefaller mig att en stämning inom detta
Stånd för närvarande herskar, som är föga gynnsam för de åsigter jag förfäktar.
J*g kan dock icke, utan en protest, se åtgöranden vidtagna, hvilka, enligt min uppfattning, måste för landet blifva skadliga.
Om jag, uti hvad jag nu går att yttra, något aflägsnar mig ifrån den punkt, som egentligen är föredragen och i större uppfattning berörer frågan, hoppas jag att härför finna en ursäkt, dels uti hvad Utsk;t sjelf anlört, dels uti hvad föregående talare framhållit.
Uti början af sitt Utlåt, rörande jordbruket framställer Utsk:t såsom en orättvisa, att detta under en längre tid varit beröfvadt allt skydd, oaktadt de flesta andra näringar åtnjutit ett sådant.
Det synes härutaf såsom om Utsk:t velat förorda skyddet endast för skyddets egen skuld, oafsedt behof af detsamma, såsom någonting i och för sig sjelf godt, hvarutaf hvar och en i sin mån borde blifva delaktig.
Detta är en temligen ny uppfattning, enär äfven de, som äro anhängare af skyddstullar, likväl allmänt nog erkänna att det fördyrande, skyddet medförer, viii icke i och för sig kan vara en fördel, utan måste betraktas såsom en olägenhet, hvilken man dock för afsedda ändamål bör underkasta sig.
Jag förbigår emellertid detta. 388 Den 21 April f. m.
Deremot kan jag icke återhålla den anmärkning att, då man såsom en orättvisa öfverklagar borttagandet af skydd för jordbrukets alster, man synes något glömsk utaf ett förhållande, som härmed står uti närmaste sammanhang.
Redan länge innan detta tullskydd försvann, hade nemi. af konsumtionen — och således icke minst af jordbruket, som räknar flertalet konsumenter — en allt mera högljudd klagan förts, så väl öfver de Svenska industrivarornas, i jemförelse med de utländska, underhaltiga beskaffenhet, som öfver det allt för höga priset å desamma.
Denna klagan var befogad, men en hufvudsaklig skuld till missförhållandet låg hos Staten, som genom förbudlagstiftning, eller genom tullar så höga att de gränsade till förbud, snart sagdt vaggat industrien till sömn och tillät konsumtionens öfverbeskattning.
Till följd härutaf egde Staten, då konsumtionens anspråk slutligen uppmärksammades och ett tidskifte af friare tällan skulle öppnas, skyldighet att tillse det industrien erhölle tid att omgestalta sig, att ifrån husslöjd, med hvilken en icke obetydlig del af vår industri kunde förliknas, öfvergå till fabriksrörelse; att genom koncentrerande af kapitalet, genom tillgodogörande af de uppfinningar och förbättringar, den utländska industrien begagnade, skapa en röreise någorlunda jemförlig med den utländska.
Den var äfven skyldig att tillse att produktionspriset lör den Svenska fabrikanten, vid den täflan denne med den utländska skulle underhålla, ställdes så billigt som möjligt vore.
Härutaf, å ena sidan, de endast småningom vikande tullsatserna, långsammare och mindre än önskligt varit och under andra förhållanden bort och kunnat ske; å den andra, borttagande af all tull å råvarorna, äfvensom å de artiklar industrien mera förbrukar, exempelvis jern, machiner och redskap, samt slutligen, med undantag för ett par kassa-artiklar, å de lifsförnödenheter, som så mycket på arbetspriserna inverka.
Hvad dessa sednare, hvad jordbrukets alster särskildt angår, kunde man så mycket mindre tveka att upphäfva tullskyddet, som de ganska nöjaktigt betalades, och hvad den förnämsta af dem, spannemål, beträffar, en öfverproduktion egde rum, till följd af hvilken ingen fara kunde för jordbruket förefinnas att på inhemsk marknad bestå den täflan man på utländsk marknad uppsökt.
Då jordbruket nu klagar öfver orättvisa, förbiser det således, att det, uti lägre tullsatser å industrivaror, uti den friare täflan, genom hvilken både bättre och billigare sådana stå det till buds, redan erhållit, och allt mera för framtiden skall erhålla, ett fullgodt vederlag, Man öfverklagar emellertid nu denna friare lagstiftning och påstår: att jordbruket icke utan tullskydd kan bära sig; att industrien genom de nedsatta tullarna går under; att en öfverimport befrämjas, som för Staten medförer ruin.
Hvad först jordbruket beträffar, torde jag, då artikeln spannemål förekommer, blifva uppkallad att framställa de skäl, på grund af hvilka jag anser den klagan, jordbruket förer, vara i Den 21 April f. m. 389 mycket öfverdrifven; origtig i allt, som med tullagstiftningen kan anses hafva sammanhang.
För att icke genom ett återupprepande trötta R. o. Ad., uppskjuter jag derföre mitt yttrande i denna del.
Jag vill nu endast anmärka att om, genom tullskyddets borttagande, någon förlust verkligen tillskyndats jordbruket, denna väl borde spörjas uti ett prisfall motsvarande värdet af det skydd man förut åtnjöt.
Något sådant har dock icke inträffat.
Tvärtom gestalta sig prisen på alla jordbruksalster ej obetydligt högre än under den tid, 1842—1848, då tullskyddet stod högst; då tullen å spannemål var ifrån 1 till 3 rdr för tunna, å smör 3,75. å ost (älven skummjölks) 3 rdr och å kött och fläsk 2 rdr, allt pr lisp.
Man säger att industrien går under.
Men, om så vore förhållandet, huru förklara den starka utveckling, denna industri efter upphäfvandet af det stränga skyddssystemet tagit?
Väl är sannt att denna utveckling under de sednaste åren varit ringare, att en eller annan industri till och med, såsom bomullsväfnad och bomullsspinneri, gått tillbaka; men om man besinnar den försvårade penningerörelse och den rubbning i handel, som, till följd af politiska orsaker, under dessa år allmänt varit rådande, må man snarare undra öfver att vår industri, så som den gjort, bestått dessa svåra prof.
Skulle verkligen lagstiftningen på industrien verka så förstörande, som inan säger, huru vöre väl tänkbart att nya kapitaler i densamma skulle nedläggas?
Ville man än påstå att äldre fabriker i det längsta velat kämpa för sin tilli varö och derföre uti större kapitalstyrka sökt ett medel att nedsätta produktionskostnaden, kan denna förklaringsgrund dock icke tillämpas på de flera fabriker, som år efter år uppstått.
I fråga om denna sak torde särskildt förtjena att bemärkas hvilka de äro, som i närvarande stund egentligen framhålla industriens, genom tullagstiftningen iråkade betryck.
Jag minnes väl den tid, då fråga först på allvar uppstod att upphäfva förbuden och börja en friare täflan.
Nödrop höjdes då af industriidkarne, hvilka i de föreslagna åtgärderne sågo undergång.
De farhågor, som då af dessa framställdes, saknade icke skäl.
Lätt var nemligen att finna att industrien, på den ståndpunkt den då befann sig, icke med den utländska kunde täfla; att fabrikanter, sådana som många funnos uti Norrköping, hvilka på ett fåtal väfstolar drefvo arbetet för hand, icke kunde uthålla striden med de utländska fabriker, som, egande stora kapitaler, tillgodogjort sig allt hvad vetenskap och teknik uppfunnit och genom machiner mångdubblade arbetskrafter.
Detta insåg man klart; och man kände icke ännu alla de krafter, som stodo industrien till buds och främst ibland dem associationens, som, snart sagdt, till oändlighet kan lyfta kapitalstyrkan.
Man måste emellertid gripa verket an; man måste pröfva dessa krafters förmåga och snart nog började man inse att farhågorna voro öfverdrifna.
Då vid påföljande riksdagar förslag till ytterligare tullnedsättningar framlades, var äfven, till följd härutaf, motstån - 390 Den 21 April f. m. det ifrån industriidkarnes sida betydligt försvagadf, och förstummades mer och mer.
De som nn föra industriens talan, som klaga i dess namn, äro endast till ringa del industriidkare, utan till flertalet personer, som, föga förtrogne med industrien och med alla dess hjelpmedel, på enstaka, lösryckta fakta bygga en bevisning.
Jag medgifver att jag i detta förhållande ser ett lugnande bevis uppå att man utan fruktan, ehuru försigtigt, kan fortgå på den friare bana, man betriidt.
Man påstår ytterligare att genom de nedsatta tullarne en öfverimport uppstode, som utarmar landet.
Då man på ett sådant påstående vill bygga åtgöranden, bör man väl först vara skyldig att bevisa rigtigbeten af detsamma.
Detta så mycket mera, som det lör vanligt förstånd förefaller ofattligt att en verklig öfverimport år efter år kan fortgå; att utlänningen skulle vara benägen att fortfarande lemna en med hvarje år växande konsumtionskredit.
Hvad anförer man då?
Man hänvisar till Kommers-Colkii uppgifter, genom hvilka öfverimporten skall styrkas.
Men, hvad förstår man väl då med öfverimport?
Får handelsvinsten icke tagas i beräkning?
Ostridigt torde nemligen vara, att om man exporterar varor af visst värde, exempelvis 50,000 rdr, och i utbyte häremot endast erhåller varor, eller penningar, till samma belopp, man ej allenast icke gjort någon vinst, utan dertill drabbats af en förlust motsvarande ränta å exportvärdet samt det belopp hvartill omkostnaderna för export och import stigit.
Först då, när genom ökadt importvärde, dessa nyss angilna faktorer blifvit betäckta, står räkningen för exportören jemn, och endast af ett ytterligare stegradt importvärde beror hans vinst.
Härutaf torde klarligen framstå att importens öfverlägsenhet, då, såsom sig bör, penningen så väl uti export som import inräknas, är det normala förhållande, som en gynnsam handel bör förete.
Man bestrider att handelsvinsten betäckt öfverimporten; man säger att denna med penningar måst salderas, och man påpekar, till bevis häruppå, den stora minskning uti metallisk valuta, som nu, i jemförelse med åren 1854—56, riksbankens räkningar utvisa.
Jag vill nu icke undersöka huruvida den metalliska valutan vid ofvannämnde tidskifte motsvarade det behof af förmedling kapitalrörelsen kräfde, eller om den icke öfversteg detsamma; i hvilket sednare fall en minskning endast af detta skäl betingas.
Jag vill endast bedja eder, Mine Hrr, beräkna de summor, som under sistförflutna år utgått, dels för att återbetala den blanko-kredit, som så ohejdadt bedrefs just de sednaste åren skyddssystemet tillämpades, dels för att betäcka räntor och amortering å de lån, Staten, enskilda korporationer, banker och inrättningar och äfven enskilda personer utomlands upptagit.
Gören J det, skolén J finna att dessa summor, mer än skett, skolat medtaga den metalliska valutan, för så framt handelsvinst icke uppehållit densamma.
Man förnekar detta sednare och säger att icke genom handelsvinst, men väl genom fortgående nya lån, underbalansen biif - |Deu 21 April f. m. 391 vit betäckt.
Bestämda sifTror, och jag hänvisar i detta fall till Finans-komiténs betänk., som dock icke till fulla värdet kunnat uppskatta det, bestyrka dock att uti kommunikationsmedel, uti jordförbättringar och uti industriela anläggningar, blifvit nedlagt mångdubbelt de summor, som genom lån blifvit upptagna och att således en ganska betydlig inhemsk kapitalbildning skett.
Men, säger man slutligen, om så skett, borde val någon frukt al denna kapitalbildning förspörjas, främst deruti att, genom ökad produktion, behof af import förminskats.
Då man framhåller detta, glömmer man dock en väldig faktor, som i beräkningen måste ingå.
Jag menar den ökade konsumtionen.
Af Hr v.
Kraimer har redan blifvit påpekadt att på sednare 10 år Sveriges befolkning med vid pass 400,000 personer stigit.
Ser man till hvad dessa måst förbruka, lägger man härtill den så betydligt ökade förbrukning, förmånliga arbetsvilkor medgifvit arbetaren, finner man lätt att dessas sammanlagda konsumtion vida öfverstiger den ökning i import, som under samma tid egt rum, hvilken, då man afräknar hvad som för reproduktion åtgått (såsom stenkol och bomull, m. m.), är af ringa betydenhet.
Af hvad jag nu anfört må icke dragas den slutsats att jag skulle vilja bestrida att jordbruk, att industri för närvarande befinner sig uti förlägenhet, uti en ogynsam ställning.
Jag erkänner tvärtom detta och har redan angifvit några af skälen dertill, nemi. de svårigheter uti penningerörelse och varumarknad, som under de sednaste åren egt rum.
Härtill kan läggas en pågående omflyttning af penningekapitalen ifrån fasta till rörliga, hvilket så mycket tyngre drabbar jordbruket, som de låneinrättningar, som för jordbruket särskildt äro afsedda, icke så som med skäl var förväntadt, kunna ersätta den brist som af nyssnämnda orsak för detsamma uppstått.
Men jag förnekar att i dessa svårigheter tullagstiftningen haft del; och jag påstår att hvarje försök att genom denna lagstiftning afhjelpa desamma, skola utfalla både orättvist och vanmäktigt.
Orättvist derföre att, för att bota en misshushållning, hvilken jag äfven erkänner, ehuru icke till det omfång och den internationella betydelse man framhåller, man, älven för den, som icke misshushållar, försvårar tillfredsställandet af behofven; tvingar att antingen inskränka detsamma, eller ock att i och för den förbruka större eller mindre del af en behållning, som i annat fall till ny kapitalbildning kunnat användas.
Jag undrar om Staten direkt till någon af Eder, Mine Hrr, sade:
Ni förbrukar för 1000 rdr vin, för 4 ä 5000 rdr kaffe, socker och andra ifrån utlandet importerede artiklar; ni måste inskränka denna förbrukning med 25 proc.; icke derför att ni misshushållar, jag erkänner tvärtom villigt motsatsen och att utöfver edra utgifter en behållning återstår, men derföre att edra grannar misshushålla.
För att nu hushållningen för Eder alla må gå ihop, är det nödvändigt att ni hushållar så mycket skarpare, eller ock måste ni i högre afgilter för eder förbrukning 392 Den 21 April f. m. lemna ett vederlag, som kan betacka den förlust, som genom de andras misshushållning uppstår.
Jag undrar om någon af eder skulle finna en sådan bevisning, sådana påståenden, bindande eller rättvisa.
Men försöket skulle äfven utfalla vanmägtigt.
Antager man, såsom mina motståndare göra, att njutningsbégäret, att fåfängan, bos en större del af nationen äro så starka att man, för att tillfredsställa dem, icke skyr att öfverskrida inkomsterna, och således med seende ögon går ruin till mötes, tron J väl, Mine Hrr, att ett sådant lättsinne skulle stäfjas derigenom att skuldsättningen med några proc. årligen ökades; att det på ett kraftigt sätt skulle återhållas derutaf att sagde ruin med ett eller par år skulle påskyndas.
Vill man på tullagstiftningens väg vinna det här föresätta målet, då är i sanning ej nog att höja tu-llsatserna; man måste genom importförbud göra misshushållningen omöjlig.
Ty då, när njutningsbegäret vill betala premierna, oloflig införsel icke kan utestängas ifrån våra vidsträckta kuster, måste man bredvid förbuden ställa konsumtions-öfverflödslagar.
Ryggen J tillbaka härför, ifrån den enda utväg uppå hvilken man, ifrån den bana J viljen beträda, kan uppnå målet, då erkännen J sjelfva att något origtigt måste finnas i den grundsats, hvars logiska konseqvenser
J icke vågen att fullfölja.
Icke uti tullagstiftningen, men uti kriditlagstiftningen ligger botemedlet för den misshushållning J öfverklagen.
Gören denna allvarsam.
Inskränken, hvad möjligt är, den lösliga krediten, den, sorn icke af reel säkerhet eller af betänksamhet och beräknande förtroende uppehälles.
Förkorten tiden för handelsboks vitsord och förhindren derigenom konsumtionskrediten att allt för långt utsträckas.
Gören utsökningslagarna stränga och tvingen sålunda att hastigare och bättre fylla förbindelser.
På detta sätt, men äfven endast på della, skall den misshushållningens kräfta kunna botas, som onekligen till icke ringa del anfrätt samhällskroppen.
På tal om skyddstullagstiftning, kan jag icke undgå att framhålla ett af de största fel, som vidlåder detta system, nemligen den till omöjlighet gränsande svårighet att rättvist afväga denna lagstiftning.
Ingen, icke ens den, sorn med ljusaste förstånd och skarpaste iakttagelseförmåga egnat hela sitt lif åt kännedomen om sitt lands näringar och industri, kan så fullkomligt intränga uti alla deras förhållanden, så införlifva sig med deras verksamhet, att han skulle kunna följa en, någon viss artikel åsatt tulltats, hela kedjan af dennas verkningar igenom; att han med någorlunda säkerhet skulle kunna bestämma det tullskydd, som i förhållande till förbrukningen af sagda artikel bör annan produktion tillkomma.
Gifvet är nemligen att om, genom tullsats, en vara fördyras, hvar och en, som förbrukar densamma, måste i utbyte gifva mera än förut, gifva något af hvad han förr kunnat använda för tillfredsställande af andra behof eller ock till kapitalförkofran; med ett ord att en förlust drabbar honom, Den 21 April f. m.
393 motsvarande den vinst det ökade priset S varan gifver dess tillverkare.
Då nu väl icke kan anses rättvist att på annans bekostnad skänka vinst, uppstår härutaf en skyldighet att genom proportionerligt tullskydd ä nämnda förbrukares tillverkning gifva honom ersättning för det stegrade priset på hans förbrukning — och så vidare all konsumtion och produktion igenom.
Skulle nu äfven genom en slump man lyckas att så afväga tullskydden, hvad har man väl vunnit?
Intet; ty der ingen förlorar, kan ju icke heller någon vinna.
Enda följden af en sådan lagstiftning blefve, såsom Frih.
Gripenstedt i sitt anförande omnämnt, ett allmänt fördyrande; det vill säga, för så framt icke tillgången på förmedlingskapitalet stege i samma förhållande som varupriset, eller ock er holle hastigare omlopp, ett allmänt försvåradt varubyte.
Dock, icke ens med denna olägenhet, kan rättvisa köpas; ty tvenne förhållanden finnas, som gäcka lagstiftningen.
Den ena är den, att all vara icke har lika egenskap af nödvändighetsvara och att, till följd härutaf, dess större eller mindre afsättning af priset är beroende.
Tillverkaren af en sådan kan således icke, för så vidt afsättningen icke skall minskas, tillgodogöra sig allt det skydd, som för haus produkt är afsedd.
Den andra är att all tillverkning icke för inhemskt varmutbyte är beräknad, utan att en del af densamma utgår för utbyten med utländningen.
Då för denna del icke Statens lagstiftning, utan verldsmarknaden, bestämmer priset, försvinner för densamma all verkan af tilldeladt skydd.
L sammanhang med hvad jag nu yttrat och med det framlagda förslaget att, genom åsätta tullar, höja priset på födoämnen, ville jag till jordbruket rigta en varning.
Vi minnas alla det höga pris hvartill spanmål uti medlet af 1850-talet uppsteg, äfvensom verkningarna af detsamma.
Den förhöjda lefnadskostnaden tvingade arbetaren, att uti högre arbetslön söka ersättning; en naturlig fordran, som serskildt gynnades af den starka efterfrågan på arbetskraft, som samtidigt förefanns.
Arbetsgifvaren, hvar och en, som hade något att aflåta, begagnade sig härutaf, och, då hans sträfvande icke af starkare konkurrens motverkades, höjde prisen äfven uttöfver hvad af ofvannämnda orsak billigt betingades.
Dyr tids tillägg måste gifvas för allt: tjenst, så väl hos staten som hos enskildta, bostad och varor.
Då nu, efter några år, priset på spanmål föll betydligt, månne val öfriga pris i förhållande härtill nedgingo, eller sträfvade man icke att, hvad möjligt var, bibehålla dem som föregående tid skapat?
Af samma orsak kunna äfven framdeles samma följder uppstå.
Fördyras födoämnena betydligt, fördyras arbetspriset, skall en hvar, ovillig att se den vinst minskad, hvilken han förut åtnjutit, uti höjda priser söka skaffa sig ersättning.
Och då, efter få år, åsätta tullar på lifsförnödenheter borttagas, ty, Mina Hrr, stiger priset på nämnda förnödenheter högt, skall ett konstladt fördyrande af dem mötas med sådan ovilja att icke ens det enskilda intresset skall våga ett motstånd, då således jordbrukets alster falla till normalt värde, skall jordbrukaren, uti de endast 394 Den 21 April f. m. vida långsammare sig sänkande prisen § andra varor, å tjenst m. m., dyrt få återgälda den vinst, som han under kort tid uppburit.