Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I hotellet der vi bodde fanns för tillfallet inga andra gäster än vi, och den tystnad, som der rådde, bidrog i sin mån att öka den känsla af hemlighetsfull domning, som låg öfver hela staden.
Jag hade förestält mig
Syrakusa helt annorlunda, liflig, intressant, icke allenast genom sina relika minnen, utan ock genom sin originalitet, sina bevarade plägseder och genom sina primitiva åtgöranden.
Men äfven häri misstog jag mig.
Syrakusa skrider framåt, damerna begagna lugg och tournure, herrarne åka på velociped, och på »corson», en bitlängd af några hundra alnar, åker den eleganta verlden — ehuru den visserligen får rum i fyra vagnar — fram och åter i högtidlig promenadlunk, hvarje middag mellan tre och fyra, begapade och beundrade af sysslolöse dagdrifvare.
Här gifves äfven konsert hvarje söndagsmiddag af en messingsqvartett militärmusik, som blåser
Offenbach lika käckt och lika applåderadt som någonsin hemma hos oss.
Några egentliga nationaldrägter upptäckte jag icke.
Qvinnorna begagna ett slags korta, hvita yllemantlar, kastade öfver hufvudet, männen den öfver hela Sicilien gängse vida kappan med kapuschong och oftast brokiga dukar vridna kring hufvudet.
Den af Syrakusas befolkning, som intresserade mig mest, var en gammal ostronfiskare med uppkaflade byxor, skjorta, som kanske varit hvit en gång, erggrön schal, knuten kring lifvet, och flere rader ostronskal, uppträdda på snören, dinglande kring det mörka skäggiga ansigtet, påsatta till skylt.
Det var en präktig typ.
Den nuvarande staden är snart besedd: en utvändigt rätt imponerande domkyrka, en vacker källa, inhägnad af papyrus och som fått sitt namn efter Arethusa, hvilken här — så påstår sagan — af Diana blifvit förvandlad till en källåder, för att undslippa floden Alpheus’ närgångna förföljelse, ett bibliotek på 10,000 volymer, ett gammalt palats med ett par präktiga fönster och ett museum, som åtminstone är originelt — se der allt.
Museet utgöres af ett enda stort rum, der huller om buller äro hopade afslagna tår, gamla mynt, trasiga urnor, torson, några utmärkt vackra bas-reliefs, marmorbitar, helgonskrin, kaskar, svärd — ett imponerande Jupitershufvud fins der äfven — papyrusrullar, antika lampor i oändlighet, ja, Gud vet icke allt.
Och midt i detta kaos höjer sig, som Ariadne ur vågorna, en Venusbild af ädlaste form och af en marmor, till hvilken jag knappast sett maken i skönhet.
Något större än vanlig kroppsstorlek, besitter den en tjusningskraft, kanske underbarare än sjelfva Venus Milo, ty den tjusar utan både — hufvud och arm.
Men det ligger en sådan ädel hvila öfver hela figuren, det till hälften upplyfta draperiet smyger så mjukt intill de härliga formerna, att man glömmer klaga öfver livad som fattas, för att glädjas åt det som fins.
Så vidt jag förstår att bedöma, måtte detta vara ett konstverk af första ordningen.
Denna Venusbild upptäcktes år 1804 i en trädgård strax invid Syrakusa och har sedan dess tillhört museet.
Papyrus tillverkas ännu i Syrakusa, ehuru endast i tillräckligt stor skala för att tillfredsställa de resandes nyfikenhet och köplust.
Skrofligt, brungrått, groftrådigt, lemnar det som papper mycket öfrigt att önska, men är segt och starkt samt lämpar sig utmärkt till minnesblad åt romaneske engelsmän, hvilka pryda dem med mer eller mindre lyckade målningar i vattenfärg.
Att måla i vattenfärg tyckes vara en nationalpassion eller svaghet hos engelsmännen, och deras metod är mycket — enkel.
Man bara doppar penslarne i bra med färg, stryker så af dem igen, huru det faller sig och så är taflan färdig.
De två första dagarne af vårt vistande i Syrakusa voro blåsiga och kalla, men på den tredje strålade solen lika varm som förr, och strax på förmiddagen lemnade vi hotellet, åtföljda af en fransktalande guide, för att besöka de beryktade fornlemningar, som årligen draga tusentals resande till staden.
I vart sällskap befann sig en rysk öfverste, som kommit qvällen förut och som hade de minsta ögon och de största mustascher jag någonsin sett.
Han upplyste oss om att han var ute för att förströ sin sorg efter sina tre hustrur.
Om mannen var mormon eller om han »slagit ihop» de tre sorgerna till en, vet jag ej,men högst melankolisk såg han ut och hade alla fickor fullstoppade med näsdukar.
Det blef oförgätliga timmar, de som nu följde.
Man behöfver så att säga endast stampa med foten på denna underbara mark, för att framkalla mäktiga bilder från den tid som gått.
Först besökte vi grekiska teatern, som, anlagd omkring år 480, huggen i halfcirkel i sjelfva klippan, rad efter rad, ungefär som de breda stegen i en trappa, ännu gör ett storartadt intryck.
De första elfva raderna äro beklädda med marmor; de öfriga, omkring 40, äro tydligen afsedda för folk af mindre betydenhet.
Teatern är afdelad i nio afdelningar genom smala gångar, som utmynna från midten och sprida sig utåt, som de utslagna bladen i en solfjäder.
Här och der läsas inskrifter och namn, om på de olika afdelningarne eller helt enkelt för att beteckna olika egare, vet jag ej.
Teaterns läge vittnar om de gamles aldrig slumrande skönhetssinne.
Man har derifrån en den härligaste utsigt öfver staden och den beundransvärda hamnen.
Glädje och sorg äro ju tvillingbröder, påstås det.
Strax bakom teatern med dess glänsande minnen ligger »grafgatan», som, bruten djupt in i berget, med grafplatser och gallerier å ömse sidor — numera tomma — mera tilltalar ens inbillning än ens öga.
»Regardez, mesdames och messieurs!» ropade guiden oupphörligt.
Han var välviljan sjelf, men den sträfva, enformiga rösten plågade mig, och jag höll mig så långt jag kunde från hans flödande vältalighet.
Vi kommo nu till amphiteatern, der under en senare period menniskor och djur och menniskor mot menniskor kämpade sina vilda, förtviflade strider, för att tillfredsställa den förskämda smaken hos en blaserad folkhop, som, lycklig i att efterapa de stores vanor, slutade med att öfverträffa sjelfva deras laster.
Gräfva här, huru djupt man vill, är jorden röd och fuktig, upplyste vår ciceron.
Har den kanske druckit så mycket blod, att icke ens sekler förmått att upptorka den?
Efter att i förbigående hafva kastat en blick på det kolossala altare, der under en längre tid årligen offrades 450 tjurar, till tacksägelse för någon tyranns afsättande, uppsökte vi de första latomierna.
Latomierna äro gigantiska stenbrott, natur underhjelpt af konst, hvaraf somliga användts till befästningsverk, andra till kyrkogårdar och än andra till fängelser.
Syrakusanerne läto sina fångar arbeta här, och i »paradiset», en bland de vackraste brotten, ehuru namnet förefaller som ett hån, ser man ännu märken efter vakternas kojor.
»Regardez, mesdames et messieurs!», ropade guiden som en panoramaförevisare, och det var i sanning ett panorama, väl värdt att betraktas.
Vi befunno oss vid Dionysii öra, kanske den intressantaste af alla latomierna.
Sagan påstår, att Dionysius så låtit inreda denna håla, att hvarje ord, som hviskades i dess djup, flög uppåt, liksom för att söka luft och ljus, men i stället träffade tyrannens lyssnande öra, och att hvarje svar han på hån kastade tillbaka, vältrade ned som en mullrande aska, hoppande från afsats till afsats, till dess det slutligen dog bort i ett doft, hemlighetsfullt mummel, som nästan från förståndet skrämde de arma fångar, som vistades der nere.
Nu, i det strålande solsken, som föll in genom den öppnade dörren, var det svårt att fasthålla minnen så dystra som dessa.
De skrofliga, lodräta väggarne skiftade från den djupaste blodfärg till den ljusaste violett; i en springa, just uppe vid kanten, hade ett par oliver klängt sig fast, sträckande de smärta, löfklädda kronorna så långt de kunde öfver det gapande djupet; vattnet, som täckte golfvet, skimrade som ett färgadt prismaglas, och öfver allt detta skymtade himmelen fram som en blå, guldbroderad pell.
Men när dörren stängdes, skiftade taflan.
Det skimrande feeslottet blef med ens en besynnerligt formad fängelsehåla, mörk och dyster som deras förtviflan, hvilka dömts att der framsläpa en glädjelös tillvaro, vaktade, hånade af en raffinerad grymhet, som njöt af deras lidanden och gladdes åt deras qval —— och sedan vi öfvertygat oss om »örats» verkligt underbara akustika egenskaper, lemnade vi det gerna for ljusare bilder.
Grottan bredvid, S:ta Venera, som den kallas, har icke sin grannes intressanta minnen och form, men det rika färgspelet på väggar och vatten — om sommaren äro golfven torra — samt dess varma, rödaktiga färgton gör den i hög grad tilltalande.
Utanför gingo tvenne män, sysselsatte med repslageri, kraftfulla, solbrända gestalter, vänliga och höfliga som allt folket på Sicilien för resten.
En liten pojke i sammetsjacka och osynliga permissioner bjöd oss på »lyckovatten», som han hemtade i en liten bassin i sjelfva berget.
Vi drucko naturligtvis — hvem vill inte blifva lycklig! — men när jag såg med hvilken belåten min den lille skälmen skakade sina slantar, började jag misstänka, att han gifvit vattnet dess namn efter den verkan det haft på hans egen existens.
Jag erkänner, att jag icke var särdeles hågad att stiga dit ned i mörker och kyla, men guiden var obeveklig.
»Il faut tout regarder, mesdames et messieurs!» upprepade han oupphörligt.
Från hvilken tidpunkt Syrakusas katakomber förskrifva sig, vet man ej med visshet.
De första kristna brukade här begrafva sina döda.
Men att de äro af mycket äldre datum, finnes allt skäl att antaga.
De äro bygda i våningar, den ena ofvanpå den andra, med gator, öppna platser, slingrade gångar, trappor; en stad för sig, hvilken det ännu icke lyckats någon att gå till ända.
En siciliansk adelsman gjorde försöket för några år tillbaka, men efter att hafva vistats tvenne dygn dernere i djupet, måste han vända om med oförrättadt ärende, halfdöd af kyla och öfveransträngning.
En sparsam dager faller här och der in genom taket, men nödvändigt är dock att som vi vara försedd med ljus.
Grafplatserna äro utomordentligt väl arbetade och ordnade med den strängaste symmetri: de största ytterst, de minsta innerst.
Ibland kunde ända till tjugu grafvar i följd vara uthuggna i klippan, den ena innanför den andra.
Det var tydligen familjegallerier, afsedda för föräldrar och barn af alla åldrar ända intill ambarnet.
Inskriptioner, betygande saknad, läste vi här och der, och flere stenar voro försedda med vackra bas-reliefer.
Hvar äro nu de tusental, som här, omvårdade af kärlek och saknad, funnit en hviloplats!
När vi slutligen ånyo kommo ut i ljuset, saknades den ryske öfversten.
Vi vände naturligtvis genast om och funno honom efter något letande sittande framfor trenne grafplatser af samma storlek, omgifna af en gemensam krans, huggen i marmor, med en näsduk tryckt mot ögonen, en annan i handen och ännu en annan i knäet.
Med oklar röst förklarade han, att han blifvit »öfverväldigad», antagligen af sina tre fruar, och tillade något om att det skulle hafva varit en så stor tröst för honom att hafva haft dem der.
Hvari den trösten egentligen skulle hafva bestått, förstod jag ej, men det var ej heller nödvändigt.
»Regardez, mesdames et mess ...!»
Men jag höll händerna för öronen.
Efter några minuters promenad voro vi framme vid S:t Giovanni kyrka, som vi likväl endast gingo igenom för att komma till S:t Marcians underjordiska kapell, som härifrån har sin ingång.
Af alla de dyrbara taflor, som forntiden denna dag upprullat för min syn, hade ingen gjort ett så lefvande, fast intryck som denna.
Bygd i form af ett grekiskt kors, med väggarne ännu delvis täckta af byzantinska fresker, är S:t Marcian den äldsta kyrka på Sicilien och har under tider af förföljelser och lidanden tjenat till samlingsplats och skydd åt de kristna, som här höllo sina hemlighetsfulla sammankomster.
På en upphöjning står ännu den klumpiga länstol, i hvilken Petrus brukade här undervisa och lära, i en vrå hans nötta vandringsstaf, och i en enkel sarkofag hvilar S:t Marcian, som ljöt martyrdöden vid en af de pelare, som uppbära taket.
Framför oss gick kyrkans gamle vaktare med ett bloss högt lyft öfver hufvudet, det skrynkliga, karakteristiska ansigtet belyst af det gulröda eldskenet och den korta kappan fastsatt på båda axlarne med gammalmodiga silfversmycken.
Det föreföll mig, som om han måste vara flere hundra år gammal, som om denna mögliga, fuktiga luft var hans lifselixir och som om han skulle falla sönder till stoft och aska, om han flyttades ut i det strålande solskenet derutanför.
I en vrå syntes en liksom till hälften utplånad hand, omgifven af englahufvuden.
Vaktaren nickade; det var en historia för sig.
En af de förste kristne hade blifvit lefvande inmurad, men för ett slag af hans helgade hand öppnade väggarne sig, och »han gick ut bland folket och lärde», samt omvände tusental.
Af sådana gamla sägner och minnen är så att säga hela kyrkan befolkad, och när dörren stängdes, var det, som om den igenlästs om en verld för sig, en verld, full af nit, ödmjukhet och brinnande tro, inför hvilken man knappt hade mod att glädja sig åt att vara ett barn af sin tid.
Den otröstlige enklingen, som ännu icke hemtat sig, beslöt nu att återvända till hotellet; vi deremot foredrogo att fara till »Latomi di Capucini» och der intaga den lunch, som vår omtänksamme värd medskickat.
Jag vill här passa på och säga, att Syrakusas hotell alldeles icke fortjena det dåliga rykte, hvari de stå.
»Victorias annex», der vi bodde, är ett rätt godt sådant.
Vi önskade, att guiden, som var alldeles hes af allt talande, äfven skulle återvända, men han blott skakade på hufvudet, »Il faut tout regarder, mes dames et messieurs», upprepade han som en utanlexa.
Han hade varit soldat och var färdig att dö på sin post — eller att döda andra.
En mera egendomlig, storslagen plats än Latomi di Capucini torde blifva svår att uppleta.
Af kolossal storlek och djup, utan annat tak än himmelens, äro de afdelade i flere gallerier, salar, olika grottor, och ändå förenade till ett helt, genom gemensamma ytterväggar af svindlande höjd.
Det är, som om man kommit in i sjelfve titanernes verkstad.
Stenblock på stenblock äro hopade på hvarandra, till dess de bilda gigantiska pelare; väldiga kullerstenar ligga kastade, som om de nyss tjenat till bollar för mäktiga händer; hvalfbågar äro som på trots uppresta på svigtande stenblock; öfverallt frapperas blicken af oförmodade scenerier, af hvilka dock många äro af slående skönhet.
En yppig vegetation förmildrar de hårda konturerna och gifver lif åt den stränga taflan, men dyster, vild och enslig föreföll den mig i alla fall, och hvart jag såg, tycktes det mig, som om bleka skuggor, framdrifna af uppsyningsmannens piska, glidit fram.
Dessa latomier tjenade till fängelse för 7,000 athenare, som år 413 föllo i syrakusanernes händer och hvilka här framsläpade en sorglig tillvaro, till dess döden gjorde slut på de flestes lidande och slafveriet blef de andres befrielse.
Solen lutade mot sin nedgång, när vi slutligen återvände till staden.
På hotellets trappa stod värden, orolig öfver vår förlängda bortavaro, och i salen satt vår reskamrat, tydligen ånyo »öfverväldigad», framför trenne fotografiporträtt, uppstälda på en kaffebricka.
Vi fingo visserligen sedan i Catania höra, att han skulle vara en förrymd nihilist och att hans tre fruar tillhörde en öfverdrifven maskering men man säger så mycket.
Senare på qvällen blef det ett härligt månsken.
Hela staden och hamnen insveptes som i en silfverglänsande slöja, nutid och forntid sammansmälte för min trötta blick i en enda bred ljusflod, men ännu i sömnen hörde jag som ett eko: »Il faut tout regarder, mesdames et messieurs!»
En ”riktig” röfvarehistoria.
Vi hade ämnat att stanna i Girgenti blott tvenne dagar, men dess naturs och dess ruiners skönhet narrade oss att förlänga vistandet till nära en vecka.
De fyra första dagarne gick allt bra.
Jag nöjde mig med de vanliga promenaderna och tröttnade icke att beundra de härliga, storartade utsigter, som templen och klippan Atenea erbjödo, men på den femte började jag undra, hvad som fanns på andra sidan dälden, och p den sjette hade jag alldeles klart för mig, att jag måste dit.
Jag uppsökte värden för att höra hans tanke.
Värden, ett original, hvars lefnadshistoria bestämdt innehöll många »gripande» scener och hvars ögon oaktadt de sextio åren ännu blixtrade af lefnadslust och pojkaktighet, lade hufvudet på sned och blinkade.
Trots det uppöfvade sinne jag här i Södern fått för pantomimen, förstod jag icke, hvad han menade, men när han nu med snabb hand vred nacken af den servetkyckling han nyss med så stor möda fått färdig att flyga på min tallrik och blåste på sina händer, som när man blåser bort ett fjun, så klarnade mina begrepp. »Röfvare?», frågade jag.
Värden hvisslade melodien till »Tre engelsmän på Etna», en här mycket gouterad sång.
»Men vägen är säker ju?» fortfor jag utan att låta störa mig af engelsmännens sorgliga öde, som i slutet af första versen ramla nedfor en gapande afgrund och komma upp igen i den andra i form af svafvelångor.
Värden ryckte på axlarne, en den retsammaste geste jag vet, i synnerhet när den som nu säger så ofantligt mycket och ändå rakt ingenting.
»Men de taga väl inte alla heller?» frågade jag otåligt.
»Inte — åsnedrifvare — och artister», svarade temligen oförmodadt min ordkarge föreställare i den högre pantomimen.
»Åsnedrifvare och artister!», upprepade jag, förvirrad af sammanställningen.
Snabbare än tanken vände nu värden ut och in på sina fickor, drog ned mungiporna och lät armarna falla slappa och såg inom ett ögonblick fattigare och bedröfligare ut än Lazarus sjelf och linkade ut genom dörren, innan jag hunnit hemta mig från min häpnad och skrattlust.
Jag erkäner, att denna konversation gjorde mig litet nedslagen, men som en äkta dotter af Eva erfor jag just nu, när svårigheter yppade sig, en fördubblad åtrå att få min nyfikenhet tillfredsställd.
För ett ögonblick funderade jag på att hyra portvaktens, guidens, grönsaksförsäljarens och i nödfall uppassaren Giovannis åsna till sauve garde, men en tanke på dessa djurs motspänstighet för hvarje humanare behandlingssätt afhöll mig.
Återstod således artisten.
Men innan jag gjorde några vidare förberedelser, gick jag in och talade vid värdinnan, en präktig, resonnabel qvinna, som höll hela huset i tukt och mannen med, om så behöfdes.
Hon förklarade med en skakning på hufvudet, att Beppo (mannen) var sig då alltid lik — full af skämt och odygd — att vägen var fullkomligt säker, om signorinan höll sig inom vissa råmärken — och det ämnade naturligtvis signorinan göra — samt att om jag så önskade kunde Giovanni — utan åsna — få följa med.
Han var säker som guld, ja, mycket säkrare, tillade hon skrattande, ty guld försvann, men det skulle då icke Giovanni göra, förstås.
När jag strax derpå mötte värden, förklarade han med den oskyldigaste uppsyn i verlden, att signorinan alldeles missförstått hans mening.
Vägen var säker, alldeles säker — han bara rådde mig till att taga en målarlåda i ena handen — det var alltid så trefligt att hålla något i handen — och ett artistparaply i den andra — artistparaplyn skyddade så bra mot solen — alldeles för bra, tillade han med en grimace, ty han för sin del önskade, att allt hvad artister hette måtte brännas upp, hvarenda en, tilllade han med eftertryck.
»Den der råd följer är vis», mumlade jag.
Lyckligtvis hade jag, i tanke att Italiens luft skulle framlocka de fördolda artistiska egenskaper, som enligt någon stor mans påstående finnas hos en hvar, medfört en målarlåda och efter något letande lyckades jag verkligen i en vrå uppspåra ett gammalt paraply, som året förut en italiensk artist, efter att i sex veckor njutit af hotellets gästfrihet, qvarlemnat som pant och säkerhet, men sedermera glömt att igenlösa, hvilket till en viss grad torde förklara värdens välvilliga känslor mot artist-corpsen.
Paraplyet var emellertid ypperligt, så när som på att öfvertyget här och der var klipt ur samma väf som kejsarens nya kläder, men sedan jag uppoffrat tre af mina näsdukar, blef det högst förträffligt, och påföljande morgon lemnade jag hotellet, »utklädd» till artist, åtföljd af Giovanni, som högtiden till ära satt på sig sitt fantom till uppassarefrack, ett arrangement, som jag endast med möda fick honom att ändra.
Mitt ressällskap, som genom talrika efterfrågningar öfvertygat sig om färdens ofarlighet, föredrog att stanna hemma för brefskrifning; i porten stod värden, nu idel solsken och ljusa förhoppningar, och vinkade; just i sista minuten stack värdinnan en korg, innehållande min frukost, i hand på Giovanni, och så var jag ute på den »äfventyrlige rejse».
Dalgångarne kring Girgenti äro högst egendomliga.
Utan fasta konturer, mjuka och våglika, beklädda med ett tätt, luddigt, ljusgrönt gräs, genom hvilket den rödbruna jordmånen skymtar fram, öfverallt genomkorsade af smala bäckar, hvilka glittra i solskenet, likna de närmast svällande, i rödt och grönt skiftande sammetsdivaner, genomdragna med glänsande silfverband.
Inga träd, inga buskväxter frodas i deras djup; öfverallt samma färgfattiga och ändå så oändligt färgrika enformighet, i hvilken hafvets brus klingar som en frisk upplifvande melodi.
Ungefär en half timme vandrade Giovanni och jag i denna omgifning:
Giovanni, pustande under sin lätta börda, jag, med det famösa paraplyet högt lyft öfver mitt hufvud till skylt.
När vi slutligen nalkades det berg, som spelat frestarens roll i min paradishistoria, förklarade nu Giovanni, att signorina måste hvila, kastade först korgen och mälarlådan, sedan sig sjelf till marken samt sof inom fem minuter lika djupt som — ja, som vaktare bruka sofva ibland.
Jag deremot började uppåtstigandet, och belöningen blef mödan värd.
Men jag vill icke plåga läsaren med några flere naturbeskrifningar.
När jag ungefär en timme derefter kom tillbaka, sof Giovanni ännu, till stor förvåning för två fjärilar, som lekte »titt ut» i hans tupé.
Tystnaden afbröts endast af det sakta, klagande ljudet från två sjöfoglar, som oupphörligt kretsade i ring; öfverallt lockades blicken af pittoreska motiv.
Ja, ingen drager ju lejonhuden på, utan att en del af lejonets natur följer med, påstås det, och så gick det med mig också.
Paraplyet i min hand växte ut till ett par kolossala artistvingar, hvilkas kraft jag erfor ett oemotståndligt behof att pröfva.
Tyst smög jag mig förbi Giovanni, drog försigtigt till mig målarlådan och skyndade nedåt hafsstranden, der det fanns en ruin, som i höggrad tilltalade mina nyvaknade artistiska instinkter.
När jag kom närmare, märkte jag likväl, att för att kunna »taga» den måste jag gå längre inåt landet, alldeles till gränsen af det förbjudna området, men på gränsen kan man väl hålla sig; det är blott steget utom som är så farligt.
Huru länge jag arbetat, vet jag icke.
Min ruin var så ödmjuk till sin natur, att den gjorde mig förtviflad.
Knapt fick jag honom att stå upp till höger förrän han ramlade ned till venster; inga ansträngningar kunde få honom att fullkomligt höja sig från marken, dit han tydligen ansåg sig höra.
Slutligen kröntes mina bemödanden med framgång, men till föga fromma.
Den fick nu en frappant likhet med en chiffonier.
Jag lade ned mina penslar och började fundera på att artistlifvet ändå var fullt af bekymmer, men efter några minuter kände jag mitt mod och min tillförsigt ånyo växa och började tåligt att hyfla om mitt arbete — ett vulgärt uttryck, men här särdeles lämpligt — när i det samma en mörk skugga föll tvärs öfver vägen och en välbildad, svartbrun karlhand lades på min axel.
Jag skrek icke, ty det fins förhållanden här i lifvet, när man icke ens kommer sig för med det, men hvad jag kände bör åtminstone mina medsystrar förstå.
— Vänd er om! — sade en barsk röst på italienska.
Jag lydde mekaniskt och såg framför mig en den riktigaste — röfvare man kan föreställa sig, med kolsvart skägg, dito hår, svartbrun hy, hufvudet omlindadt af en eldröd duk och gördeln späckad med vapen, som det står i de gamla röfvarromanerna.
Men den var späckad, ty der fanns både pistol, knif och dolk.
— Stig upp, — sade min förfärlige påhelsare.
Jag lydde darrande, kastande förstulna blickar efter Giovanni, som naturligtvis inte syntes till.
— Hvad heter ni? — fortfor den moderne Fra Diavolo, men icke älskvärdt och artigt som denne, utan kort och kärft.
Jag sade mitt namn, funderande på hvilket skulle vara mera riskabelt att skrika eller att låta bli.
— Yrke? — fortgick förhöret.
— Artist, — svarade jag käckt, i mitt sinne välsignande värden.