Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Kanner du motvilja för mig?»
»Nej, Gu’bevars!
– – – Men denna diskussion kan inte leda till annat än att plåga oss båda.
Hur har du haft det på resan?»
»Tack; bra.»
»Tänker du bosätta dig här?»
»För någon tid åtminstone.»
»Du har aldrig skrifvit till mig under de sista åren.»
Hvad skulle det tjena till att skrifva.
Man förblir ändå främmande för hvarandras lif.»
Men vi skola icke vara det längre.
Jag har mycket att taga igen.»
»Det låter som om du talade om någon slags försummad pligt.
Efter vi kommit in på ämnet vill jag säga dig min mening rent ut.
Hur förhållandet än blir emellan oss måste dess första grundvilkor vara frihet.
Ingen konventionell pligtkänsla för dig.
Inga skyldigheter, inga rättigheter – intet tvång.»
»Hvem talar om tvång», sade hon.
»Var icke rädd; jag gör mig icke några illusioner.
Till en början skulle jag blott Önska, att du icke med afsigt unclveke mig.»
»Det kommer jag inte heller att göra, såvida jag inte märker att du har några anspråk på mig i anledning af – blodsbandet.
– Det sista ordet uttalades med en lindrigt hånfull betoning.
– »Men i så fall vet jag, att min natur kommer att reagera – rent ofrivilligt.»
»Det är afgjordt», sade hon gladt; och der blef åter ett ögonblicks paus.
Derpå fortsatte hon:
»Skulle du – efter jag vet så litet om dig – vilja svara helt torrt på några frågor, som icke skola vara för närgångna?»
Fråga.»
»Har du för alltid afbrutet studierna?»
»Mina akademiska studier menar du?»
»Dem afslutade jag för två år sedan.»
»Och – – du höll på att taga filosofie-kandidatexamen har jag hört?»
»Ja, men jag tog den inte.»
Han ansträngde sig af all makt för att vara ovänlig.
Det märktes också att han sade »du» för att betona j emnlikhetsställningen mellan sig och modern.
Det låg något forceradt klumpigt öfver hela hans sätt.
»Och hvad har du gjort de här tre åren?
Skrifvit för teatern – ju?»
Ett enaktsstycke.»
»Ett enaktsstycke?
På tre år.
»Ja, och en, liten novellsamling» – han betonade orden en och liten, liksom på trots.
»Och hvad ämnar du nu?»
»Jag ämnar aldrig någonting.»
»Nå, hvad gör du då?
»Jag lefver.»
»Ingenting annat?
»Är det inte nog?
– För resten skrifver jag också på en roman – ibland.»
»Och din ekonomi?»
»Skall jag aldrig blanda samman med din.
Och jag sköter den sjelf.»
Hon hade hela tiden synts oberörd af hans ohöflighet; först vid de sista orden skyggade hon till.
»Är det något jag kan hjelpa dig med?» sade han och reste sig.
»Då kanske du tillåter att jag går hem till mitt.»
»Ja, gör det.
Jag skall söka efter en bostad åt mig; sedan tittar jag väl upp till dig.»
»Men före teaterdags.»
»Jag är teaterrecensent och det är premier i qväll.»
»Jag skall komma innan.»
Han bugade sig stelt och gick.
Då han var gången drog modern ett djupt andetag, som efter en öfverstånden smarta.
Men der syntes icke spår af rörelsen i hennes beherrskade ansigte.
Hon såg honom gå öfver torget och hon böjde sig fram för att kunna följa honom med ögonen tills han vek om hörnet.
Sent på eftermiddagen knackade hon på hans dörr.
Han satt i en hvilstol och läste, då hon kom in; reste sig och bjöd henne plats, men hon afslog.
»Jag har brådt», sade hon i affärston. »Jag kom endast hit för att säga dig, att jag funnit just hvad jag sökte: en bostad högt uppe på Söder, billig, delvis möblerad och med fri utsigt.
Det är för resten ett helt hus, smalt och med två våningar.
Der är fem rum, och de två på nedra botten ämnar jag hyra ut.
Nu skall jag gå på ett annonskontor och annonsera efter språklektioner.
Det kan väl inte vara så svårt att få något arbete.»
»Få se», svarade han i skeptisk ton.
»Men om det inte skulle lyckas är ju ingen olycka skedd.»
I nödfall kunde jag väl lefva af min lifränta, men jag är alltför van vid arbete för att kunna trifvas utan.»
Medan hon talade bläddrade hon i en annotationsbok, tog fram ett visitkort och lade det på bordet.
»Detta är min nya adress.
Jag flyttar genast från hotellet; jag får se till att anskaffa de möbler som fattas och mera dylikt.
I kväll får jag bara stök och hela dagen i morgon; men vill du dricka thé hos mig i morgon afton klockan 8?»
Modern sade ingenting mer.
Hon såg sig omkring i rummet med en uppmärksamt granskande blick.
Der var vissa ansatser till elegans och komfort – nog för att röja egarens smak.
»Du behöfver nya gardiner», anmärkte hon torrt i det hon ordnade några lösa papper i sin annotationsbok.
Derpå tog hon sina handskar och aflägsnade sig med en flyktig afskedsnick.
Han stod och såg efter henne medan hon med sin spänstiga, fasta gång gick mot dörren.
Så satte han sig bekvämt tillrätta i stolen och återtog läsningen af Zolas L’Oeuvre.
I detsamma knackade det på dörren och en ung man kom in med en fart som nära störtat honom på näsan mot golfmattan.
Hvad var de för en?
Henne jag mötte i trappan?» började han med en diskret hviskning.
»Chic!
Pariserhållning – och pariserfötter.»
»Pariserskodon, menar du», svarade värden och såg på nykomlingen med ungefär samma uppmärksamhet som man egnar sina flugor.
»Jo, det var min mor.»
»Din mor?» utropade den andre flat, i det han vände sig mot dörren som om han tvärt igenom den kunnat se henne aflägsna sig.
»Men du ljuger väl som vanligt», tillade han tviflande.
»Der ligger hennes kort.» – Värden begagnade sig af tillfället att läsa några rader i boken medan den andre betraktade kortet.
»Nej, det går inte i mig.
Det är naturligtvis skoj.»
Han lade hufvudet afvaktande på sned, likt en intresserad hundvalp som lyssnar efter råttor.
Värden läste ogeneradt vidare i boken.
»Hon såg alldeles för ung ut.»
»Jaha», bet han till i det han med en rörelse af otålighet lade boken ifrån sig, »hon var sjutton år när hon fick mig och nu är hon 42 – kan du räkna ut det?»
»Men – – du har ju aldrig nämt att du hade någon mor.»
»Jag ber om förlåtelse!
Men intelligenta menniskor emellan brukar det vara öfverflödigt.
Som du vet inträffar det en gång hvar jubelfest att en ung man har en mor.
– Jag tror, du kan ta saken med sinnesro.»
»He!
Ja men – – du har aldrig talat om hvar hon fans.»
»Nej, för jag skulle väl sitta i Grands grop och afhandla mina familjeangelägenheter.»
»Hon såg stilig ut», anmärkte den yngre af de två, eftertänksamt.
»Europas luft brukar föra det med sig.»
»Jag skulle nästan tro det.»
Den nyanlände kråmade sig med sjelfkänsla, vek omsorgsfullt upp sin öfverrock och satte sig på chäslongen.
»Ja, men man skulle nästan inte tro det, när man ser hur spårlöst ditt sexveckors uppehåll i Paris gått förbi.»
»Es ist die alte Geschichte: räfven och rönnbären.
– – Men kan du vigga mig en tia ska’ jag se till att ursäkta dig.»
»Inte ett öre!
Vore min mamma inte så stilig skulle jag vigga af henne sjelf.»
»Hon ser ut som en spanjorska.»
»Jaha, och du ser ut som en – – » han kunde icke finna rätta ordet i hast.
Den andre reste sig upp.
»Fundera på saken så länge tills vi råkas.
Jag viker bord i foyern.»
De två nickade åt hvarandra och gästen försvann.
Följande kväll vid åttatiden gick Wille Zimmermann öfver en liten illa stenlagd gård, steg upp foi? en stentrappa och ringde på hos sin mor.
Mulattskan öppnade.
»Frun är deruppe», sade hon på sin brutna svenska i det hon sträckte sig in och tog en lampa på köksbordet.
»Jag vill gå före och visa vägen.»
Wille följde efter henne med en känsla af tvång och obehag.
Han skulle helst velat ha en anledning att vända om.
Mulattskan slog upp dörren till ett upplyst rum och lunkade sedan med sina mjuka klumpiga steg nedför trappan igen, till sina egna regioner.
Fru Zimmermann stod och ordnade ett draperi vid ena fönstret.
När sonen kom, lade hon ifrån sig hammare och spik.
»Jag har icke i ordning ännu», sade hon och räckte honom sin hand, »men jag har en förnimmelse af att jag kommer att trifvas här.
Jag har farit som på dagsverke mellan möbelhandlare, trädgårdsmästare och allt slags folk.
Hur tror du här blir?»
Med en oskön men kraftig rörelse stödde hon ena handen mot höften medan hon med den andra gjorde en åtbörd utåt rummet.
»Bra.»
Han såg sig omkring med lindrigt förvånad uppsyn.
Han hade synbarligen väntat sig något helt annorlunda.
Det var ett underligt, gammaldags rum med tre hvälfda fönster vettande åt två håll, och med mörka träpanelningar hela väggen utefter i stället för tapeter.
»Han, som rår om huset är troligen ett original», sade modern.
Det märks på allting att han icke vill ha det som andra menniskor och det tycker jag om honom för.
De här nakna, kalla väggarne kunde jag emellertid icke hafva och icke heller fönstren utan minsta draperi för, fast det är vackert med den der glasmosaiken i nedersta rutorna.
Derför har jag gjort så här.
Det ser ju riktigt orientaliskt ut.
Hela min samling af tyger, kuddar och mattor har kommit mig till god nytta.
Just här gör den verkan.»
Men hur kan det vara, att ett sådant hus hyres ut?»
»Menniskan har gifvit sig åstad på en liten rundresa i Afrika.
Det tyder också på en viss originalitet.»
»Och allt det här har du fört med dig?»
Det är ju lätt att packa.
Din far var kännare i fråga om väfnader och sådant; han kunde aldrig låta bli att köpa, när han träffade på något riktigt rart.
Och så var det som att föra ett hem med sig i kappsäcken, sade han.»
Sonens blick strök smekande öfver de tjocka mattorna, öfver de smakfullt ordnade tyger, som nästan dolde väggarne, öfver bladväxtgrupperna i hörnen och öfver de på ringar löpande draperierna från fönstren.
»Att man kan träffa på ett sådant krypin i vårt kälkborgerliga Stockholm!» utbrast han. »Jag står och inbillar mig att jag är i Konstantinopel.
»Nej, det är Stockholm.
Se!»
Hon lyfte upp draperiet från ena fönstret och pekade utåt.
Från husets dominerande höjd kunde man se ned öfver Norrström och öfver staden på andra sidan.
Den sträckte ut sig dernere vid och jemn, halft i fågelperspektiv; och i det mörka, blanka vattnet speglade sig dess glittrande ljus.
Ur de jemna raderna af gaslyktor lyste de elektriska glödlamporna på Skeppsbron med blåaktigt sken – stora, gnistrande briljanter i ett jättehalsband.
Till denna ensamma stadsdel, detta öfver klippan hängande hus trängde intet ljud från den rörliga verlden der nere; kvällen stod mörk och tyst, utan måne eller stjernor, men med en storstads hundratal af blinkande ögon, kalla och hjertlösa.
Han såg ett ögonblick dit ner, men så vände han sig sakta om och fäste ögonen på sin mor.
Hon stod orörlig som en staty, med armen upplyft för att hålla draperiet till sidan, och stirrade ut öfver staden.
Han tyckte sig aldrig ha sett något så allvarligt som detta ansigte, hvars konturer kommo fram med en egendomlig skärpa i ljusskenet inifrån rummet.
Hon var klädd i en sorgdrägt af medeltidssnitt, sliten i sömmarne och nästan trasig.
Men den tog sig godt ut, trots vårdslösheten.
Denna figur tycktes kunna bära upp allting.
»Det är en ensamhet här, så djup att jag tycker hela huset skulle kunna glömmas bort som ett strandadt skeppsvrak, långt borta ifrån menniskor», sade hon i det de båda trädde tillbaka och hon lät draperiet falla ned.
Hennes röst var djup och fyllig, en altröst med nästan manlig timbre.
Hon gick fram till bordet i rummets midt, der en stor elegant hänglampa från taket kastade sitt ljus nedåt.
Hon började samla ihop de tyglappar och bandstumpar, som hon strött omkring sig under arbetet.
Så tog hon en stickstrumpa och slog sig ner vid bordet.
»Att du aldrig skickat mig dina noveller», sade hon småleende.
»Hvad skulle det tjena till.
De handla endast om sådant som är dig främmande: svenskt småstads-universitetslif.
Du har lefvat derute, i den stora fria verlden, och jag har setat fast i förhållanden, der allt lagt an på att förkrympa.
Här måste man antingen stanna i växten eller förklaras fågelfri.
Det kan du inte förstå.»
»Jag har läst novellerna.»
»När skulle du ha fått tid till det?»
Det låg i tonen nästan en beskyllning för osanning, men hon låtsade icke om det.
»I natt», svarade hon blott.
Och så tystnade de båda för en stund.
»Egentligen är det underligt att jag har mera minne af pappa än af dig», sade han till sist.
»Nej, det är inte underligt.
Alla barn afgudade honom.
Han hade lika lätt att vinna små som stora.»
»Jag var för outvecklad när jag sist såg honom för att kunna bilda mig något omdöme, men jag kan nu förstå, att han måste ha varit en väl skolad sällskapskarl.»
»Han var mer än det; han var en djup och fin natur.
Den som en gång fäst sig vid honom kunde aldrig slita sig lös.»
»Du idealiserar.
Nu – efteråt.»
Hon ryckte till som om hans ord stuckit henne och de bruna ögonen gåfvo honom en blixtsnabb förebråelse, stolt och tillbakavisande.
Han rodnade lätt.
»Det gör man alltid», sade han urskuldande.
»Och för öfrigt förstå kvinnor aldrig att bedöma män.
De kunna inte se dem opartiskt.»
»Jag ger mig icke heller ut för att se honom opartiskt», svarade hon i det hon såg upp. »Dertill var han mig för kär.»
»Jag undrar, om du gör dig några illusioner beträffande mig», sade sonen plötsligt och som det tycktes helt omotiveradt.
»För det skall du inte!
Jag kan inte hålla af någon.
Inte af dig och inte af någon annan.
Jag har naturligtvis också en gång haft det der sentimentala begäret – som aldrig kan fyllas, derför att en menniska är och förblir ensam, om hon så lefde i all evighet.
Det var en illusion, det som allt annat – något som stannat en i blodet från föregående naivare generationer – – men det är för mig en öfvervunnen ståndpunkt.
Jag är en alltför aktgifvande natur och ser för tydligt det hemliga maskineriet i menniskorna.
Jag är, som de fleste af den generation jag tillhör, en öfverreflekterad själsanatom, jag plockar bevekelsegrunderna till alla handlingar i sär och undersöker deras beståndsdelar; det gör mig kall.
Jag kan inte se på dig med andra ögon derför att du är min mor.
För mig är du bara en menniska som andra, ett kompliceradt själsmaskineri, som jag studerar med samma nyfikna författar-intresse, hvarmed jag studerar andra.
Jag kan inte ge dig hvarken vördnad eller andra sonliga känslor – – helt enkelt derför att jag ingenting i den vägen har att ge.
Och till att spela komedi håller jag mig för god.»
»Du är icke skyldig mig något.
Jag vill icke hafva mera än jag kan vinna.»
»Vinna?
Jag är inte värd att vinna.
Jag är ihålig.
Jag är tom.
Jag är helt annorlunda än du tänker.
Ju närmare du lär känna mig, dess mindre tycker du om mig.»
»Då gå vi hvar åt sitt håll.
Det är allt.»
Hon smålog och räckte honom sin hand.
Han såg på henne med öfverraskning och så gaf han henne handslaget som till en öfverenskommelse.
»Nu idealiserar du också mig», sade han skämtsamt.
»Ni kvinnor idealisera oss alltid.»
»Kanske är det vår natur – – och den skall man ju följa!
Eller kanske behöfs det.»
Hon sade det i skälmaktig ton i det hon böjde sig ned öfver sitt arbete.
Men något af leendet stannade kvar öfver ansigtet, som ett dröjande solsken.
Sonen satt och såg på henne.
Denna främmande kvinna, som var hans mor, hade gjort ett underligt intryck, som han icke kunde värja sig för.
Han greps af ett häftigt begär att lära känna henne till botten: hennes tankar, hennes väsen, de hemliga skrymslena i hennes förflutna – hennes karaktär.
Det förekom honom, som egde denna kvinna just det, som han alltid saknat: jemvigten mellan att vilja och att kunna.
»Du verkar som ett medeltidsporträtt af en verklig mästare», sade han sakta, med ett helt annat uttryck i rösten än det vanliga.
»Du kan bli gammal och trasig, men aldrig banal.»
Det duggade smått och i gasljuset glänste de våta bladen på buskar och träd, gulnande blad, vissnande, dödsdömda.
Snedt öfver Kungsträdgården förbi Molins fontän kom William Zimmermann gående med händerna i öfverrocksfickorna och käppen under armen.
»Hvart ska’ du styra i väg, om du får rå dig sjelf?» sade en röst bakom honom och en hand stacks under hans arm.
»Åt katrinahållet.»
Han behöfde icke vända sig om för att veta hvem det var, dertill kände han för väl Karl Hedströms röst.
Men han kastade i alla fall en igenkännande nick at sidan.
»Ämnar du gå hela den långa vägen?
»Ja, det är skönt att få röra benen.
Det går så lätt att tänka, när man marscherar.»
»Det är längesedan man såg dig.»
»Ja, jag skulle ju försöka göra någon nytta; och så har jag kommit i vana att gå till min mor hvar kväll, när jag inte är på teatern.
Hon har sådana präktiga stolar – det är en sådan hvila att sitta i dem.
Jag önskar jag hade ett par af dem hemma hos mig.»
»Är det bara för stolarnes skull du går dit?» sade Hedström leende.
»Jag vet inte.
Någonstans ska’ man ju gå, när man blir trött af sina egna fyra väggar och nu är detta det nyaste.
För resten får man lätt vanor ifall man inte aktar sig.
Jag skall se till att bryta af det här.»
»Jo, det är inte nyttigt med vanor.
För resten märker jag att hon lägger an på mig – fint gör hon det, förstås, men det undgår mig inte.
Hon yrkar alltid på att jag skall känna mig fullkomligt fri och inte komma utan när jag har lust, men jag känner det ändå som ett slags anspråk och den känslan måste jag afskudda mig.»
»Såå?
Hvad tycker du för resten om henne?»
»Bra.
Hon är en originell företeelse och hon intresserar mig.
Har du aldrig sett henne?»
»Jag såg en skymt af henne vid bangården – du mins ...»
»Hon är lustig.
Det är någonting af urmenniska hos henne, någonting kraftigt och bastant.
När hon rör sina armar är man alltid rädd att kläderna ska’ spricka.
Om jag vore bildhuggare skulle hon få stå som modell för mig – till en barbardrottning ....
Och så är der något så helt och samladt i hennes själslif, något som tycks höra hemma i en annan tid än vår.
Hon grubblar aldrig, plockar aldrig sönder något, är aldrig osäker och villrådig.
Detta är detta för henne.
Förr var hennes man medelpunkten i universum, nu fruktar jag att det blir jag.
Hon kan inte dela sina känslor, hon skänker det alltsammans åt en.
För öfrigt är hon en menniska med ett ytterst modernt och frigjordt tankelif; och det drager mig till henne.
Hon har sett mycket och erfarit mycket – man kan tala med henne om allt.
Och trots sin barbarkvinnenatur har hon något af detta känsligt fina, som gör att minsta skiftning i ens stämning genast uppfattas.
Och så är hon något af ett stort oreflekteradt barn; jag har hört henne skratta ett par gånger och det var något så frigörande och förfriskande.
Hon skrattar så hjertegodt och grundligt som hade hon en stor, djup fond af lifsglädje inombords.
Men när hon blir allvarsam är det som om hela verlden vore svart och död för hennes ögon.
Hon är så olik dig och mig och alla de andre: hon har en sådan afundsvärd omedelbarhet.»
»Hvilken lofsång!» skrattade
Hedström vid tanken på deras samtal i Centralstationens vestibul.
»Hon är således ingenting af allt det der, som du var så rädd för?»
»Jo, det är inte så utan ändå – i vissa fall.
Det oregelbundna, kringflackande lifvet har satt sitt märke i henne.
Man tycker sig se museiförestånderskan ibland – i något ofint som plågar mig.
Hon som är så elegant och ser så distinguerad ut på gatan eller bland främlingar, hon kan inte låta bli att gå slarfvig i sitt hem.
Hon, som förstår att ordna allting så stilfullt och dekorativt, låter dam ligga i vrårna och har dam på sina kläder.
Hon kan vara ovårdad, rufsig, trasig till och med.
Hon har försökt öfvervinna det der sedan hon märkt, hur jag plågas af det; jag ser hur hon strider emot det – men det är våld på sina vanor och på sin natur.
Och så – tänk dig! – så har hon ändå de mest vårdade händer, jag någonsin sett; stora, vackra händer, som man inbillar sig kunde höra till en antik kolossal-staty, men som ha styrka nog att föra en smedslägga.
Sådan är hon.»
»Jag skulle gerna vilja göra hennes bekantskap.»
»Du kan ju följa med mig nu.»
I kväll har jag inte tid.
Jag ska’ ner i tryckeriet.»
»Nå så en annan kväll då.
Gå bara dit upp och fråga efter mig.»
»Ja, det ska’ jag göra.
Adjö med dig så länge.»
»Adjö.»
När Wille en stund derefter steg in hos sin mor fann han henne sittande vid skrifbordet i salongen.
»Det tycks icke gå att få några elever i språk», sade hon och såg upp medan hon stödde händerna mot den öppna skrifbordslådan, der hon vändt upp och ned bland papperen.
»Jag är för okänd och det fins för många, som ge lektioner.
Men rysk literatur lär ju vara på modet här liksom i Paris.
Jag skall se till att få öfversättningsarbete.»
»Det går inte.
Det är inte nog med att kunna det främmande språket, man skall också kunna sitt eget.»
»Tror du icke jag kan det?»
»Åhjo, såder hjelpligt, till husbehof.
Du talar så grammatikaliskt korrekt att det riktigt är rörande – du näns aldrig ens säga inte, utan säger alltid icke – – men allt det der är inte nog.
Det är något som heter stil ...»
»Hvad jag inte har kan jag arbeta mig till.»
»Ja, du har åtminstone energi», sade han, men i sjelfva tonen låg der ett undertryckt tvifvel.
»Jag har också haft bruk för den i mitt lif», svarade hon.
»Skada att du inte haft något af den varan till öfvers åt mig.»
»Du har kanske aldrig behöft den.
Så vet du inte om den kanske fins ändå.»
»Jag behöfde den för att kunna göra något duktigt och slå igenom.»
»Den kommer.»
Ibland tror jag det sjelf; ibland inte.
Ibland tycker jag det käns som skulle den komma, ifall lifvet en gång satte mig knifven för strupen och tvang mig att spänna alla nerver an.
Men ibland förefaller det mig som om det inte skulle nytta.
Jag skulle inte anse det mödan värdt, jag skulle böja hufvudet tillbaka med ett smil – och sjunka.»
»Menar du att du icke kan arbeta?»
Hennes ton var sträf och hård af bemödandet att maskera den ångest, som smög sig öfver henne vid hans ord.
»Vänta bara.
Låt bara lifvet gripa riktigt hårdt tag i dig.»
Han smålog åt den ifver med hvilken hon försökte öfvertyga honom – och sig sjelf.
»Jag fruktar att lifvet inte kan gripa tag i mig.
Jag är lam invärtes.
Jag känner aldrig någonting – – aldrig någonting.»
Hon såg på honom med sina allvarliga ögon; och i dessa ögon med deras grundton af samlad lifsintensitet kom der nu också ett annat uttryck till.
Den klang så ödslig och förtviflad, denna bekännelse framsagd i en lätt och skenbart sorglös ton.
Det klämde henne för bröstet – – denna unga menniska, som sade sig vara förlamad invärtes, var blott 25 år och han var hennes son.
»Jag ville hellre lida», fortfor han, »hellre hvad helst, bara jag verkligen kunde känna något.»
Hon satt och plockade bland papperen i sin skrifbordslåda och han följde i början rent mekaniskt hennes förehafvande med ögonen.
Men till sist greps han af ett oemotståndligt intresse för dessa papperslappar.
Han böjde sig fram med det vänliga uttryck som hans ansigte ibland kunde få, tog pröfvande en af lapparne mellan sina fingrar och såg upp på henne med ett leende.
»Får jag lof att titta?
Hon blef så glad för detta närmande och för detta vackra uttryck i hans ansigte, som hon aldrig förr sett.
Det kostade henne en förfärlig ansträngning att öfvervinna sin lust att stryka med sin hand öfver hans svarta kortklippta hår, men hon hade en instinktlik känsla af att detta åter skulle mana fram hans skygghet.
»Du är nyfiken?» sade hon blott.
»Jag kan inte se minsta papperslapp utan att det riktigt kliar mig i fingrarne.
Jag har alltid en förnimmelse, som om den måste innehålla något i ntressant.»
»Här blir du allt kuggad.
Det är bara gamla räkningar och skräp.»
»Har du ingenting som duger då?»
»Hvad skulle det vara?»
»Något matnyttigt för en hungrig författar-nyfikenhet – gamla bref och anteckningar och sådant.»
»Jo, hela luntor.»
»Låt mig få fatt i dem?»
»I kväll?
De ligga i kofferten ännu.
Jag har ju inte packat upp.»
»Hör – der sade du ’inte’ för första gång.
Det är tacksamt att vara din lärare.»
»Det sade din far också.»
»När han läste hvad jag skrifvit.»
Hvad skref du då?
Tankar?
Stämningar?»
Det låg en uddfin satir öfver det sätt på hvilket han uttalade de sista orden.
Jag är inte en vanlig sentimental liten småstadsfröken.
Mina anteckningar äro inga utgjutelser; de likna mest en målares raskt utkastade skizzer.
Abstrakta funderingar ligga inte för mig.
Men jag kom ju i beröring med en massa menniskor i olika land och det plågade mig att sjelfva rikedomen af stoff skulle göra det omöjligt för mig att kvarhålla allt i minnet.»
Han nickade ifrigt bifall till denna uppfattning.
»Ja, det är just det», sade han.
»Man upplefver så mycket och det mesta går förloradt.»
Och när jag var ensam var det mig ett slags sällskap att skrifva.
Det var som att samtala med någon, som icke var närvarande ...»
Hon teg ett ögonblick och såg hastigt och skyggt upp på sonen, men han märkte icke att hon här gjorde ett afbrott i sin tankegång.