Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om frihandeln uti denna konjunktur var det enda botemedlet för vår bedröfliga ställning, huru kan detta bevisa att frihandeln är skadlig?
Om detta system i sjelfva ver-ket är orättvist, hvaraf kom det sig, att vår tillflykt till detsamma icke förökade vårt elände i stället för att bota detV Om det var det enda förfarande, som vid » en olycksdiger period kunde återställa oss till politisk helsa och kraft, är det ett skäl att bränmärka det såsom ohelsosamt och försvagande?
Nej, äfven förutsatt att vi antogo frihandeln såsom ett förtvifladt botemedel för en förtviflad ställning, hvilket icke är fallet, så skulle vårt snabba tillfrisknande och vårt derpå följande ojemförligt stora framsteg i materielt välbefinnande endast tjena till att bevisa, att systemet ut-öfvar en välgörande verkan, både i aflägsnandet af ett folks elände och i framkallandet af dess väl. “
Året 1841 var minnesvärdt i föreningens analer samt i Gobdens personliga historia.
Det var under detta år, som Cobden inträdde i parlamentet, det var under detta år som han och John Bright ingingo det högtidliga förbund, som gaf en så stark påstötning åt rörelsen och som var begynnelsen till en innerlig och adel vänskap, som fortfor utan någon den minsta brytning ända till Cobdens död.
Cobden var vid denna tid 37 år gammal.
Bright var sju år yngre.
Han är afgjordt en af de vackraste representanter för den engelska medelklassen.
Uppfostrad bland qväkare, hvilkas ädlaste traditioner han insupit ända från sin födelse, vann han tidigt den sjelfständighet i karakter samt det från sofismer och konventionela fördomar frigjorda sätt att betrakta förhållandena menniskor emellan, som alltid varit någonting utmärkande för Georg Fox och hans efterföljare.
Qväkarnes plägsed borde väl hafva afhållit honom från den politiska banan, men John Bright drefs dit af omständigheter som han icke kunde beherska.
Såsom fabriksidkare måste han uppmärksamma det okloka och såsom mennisko-vän det obilliga i spanmålslagarne.
Han var ung och eldig, af naturen begåfvad med en stor talareförmåga, uppfyld af ideala syften och utrustad med en präktig stämma; huru skulle han kunna vara tyst, när handeln förtvinade, när fabrikerna stodo öfvergifna, när de som fylt dem med lif ochföretagsamhet voro emigranter eller fattighjon.
Huru John Bright kom att göra sin insats i föreningen, har blifvit i rörande ordalag berättadt af honom sjelf, när han 1877 i Bradford aftäckte en staty af sin vän.
“ Det var i september 1841.
Lidandena i hela landet voro förskräckliga.
Den dag, då Cobden påkallade mitt deltagande, var jag försänkt i djup sorg, jag kan nästan säga förtviflan, ty ljuset och solskenet i mitt hem hade blifvit utsläckta.
De jordiska qvarlefyorna af min unga hustru lågo tysta och kalla i rummet ofvanför oss, Cobden kom till mig som en vän och egnade mig, såsom I lätt kunnen förstå, tröstande ord.
Efter en stund blickade han upp och sade: “ Det fins tusentals hem i England i detta ögonblick, der hustrur, mödrar och barn hålla på att dö af hunger.
Nå väl, när nu första päroxysmen af er sorg är förbi, skall jag gifva er en vink om att komma till mig, och vi skola sedan aldrig gifva oss ro förr än, spanmålslagarne äro upphäfda. “ Jag antog hans inbjudning.
Jag visste att den beskrifning han gifvit på tusentals hem icke var öfverdrifven.
Jag kände i mitt samvete, att der var ett verk som någon måste utföra, och derför antog jag hans inbjudning och från den stunden upphörde vi aldrig att strängt arbeta på utförandet af det beslut som vi fattat.
Det är ganska säkert, att förbundet mellan Cobden och Bright vida mer än fördubblade den makt som hvardera, den andre förutan, skulle hafva kunnat utöfva.
Taflan af två enkla män, som lemna sina hem och sitt yrke, och gå ut i hela landet för att omvända nationen, hade någonting apostoliskt vid sig; det företedde någonting så långt afläg-set från de stereotypiska sätten för politisk verksamhet, att ensamt denna omständighet, oberäknadt det ämne för hvilket de verkade, rörde och intog folket, samt gaf ett visst dramatiskt intresse åt de långa pilgrimsfärder som företo-gos af de två männen, hvilka blifvit talare endast derför att de hade någonting att säga som de voro angelägna att få sina åhörare att tro.
Båda begagnade hvarje tillfälle att Ur Dagens Krönika.
5säga, att der funnos andra män i föreningen, hvilka, om de än icke så öppet framträdde inför allmänheten, dock icke voro mindre hjelpsamma.
Och allmänhetens föreställning tog ett lifligt intryck af detta par, som uppoffrade sig sjelfva för ett stort, offentligt mål.
Men det var icke endast landet, det var äfven regeringen, som man hade att öfvervinna.
Gobden valdes till representant för fabriksstaden Stockport, och från detta ögonblick började den stora parlamentariska duellen.
mellan honom och Sir Robert Peel, hvilken slöt med den konservative ministerns omvändelse genom den radikale kattunstryckaren.
Tilldragelsen tillhör numera historien, men få historiska händelser äro så sant dramatiska eller hinna sin klimax så småningom, så oundvikligt, i en så långsam öf-vergång från den aftonen, då premierministern gjorde sitt ryktbara angrepp mot frihandlarnes ledare, till den andra aftonen, då han några år senare söndersmulade de anteck-
* Vi måste här anmärka, såsom Bright ock sjelf anmärkt det, skilnaden mellan Anti-Corn-Law-agitationen samt den likartade men mera våldsamma agitation som ända intill senaste tid blifvit satt i gång af den irländska land-ligan.
Det var verkligen ett fall af den politiska skickelsens ironi, att erke-a jitatorn från fyrtio år tillbaka blef ej länge sedan, såsom medlem ai kabinettet, nödsakad att föreslå tvångsåtgärder mot de irländska agitatorerna.
Men Brights sjelf-försvar samt hans framställning af den tydliga skilnaden i de båda fallen äro intressanta.
Han ville icke klandra, sade han i underhuset under debatten då irländska medlemmar hånade honom för hans ställning i frågan, han ville icke klandra föreningar och agitationer i och för sig, men icke alla föreningar vore lika.
” Om er förening blifvit ledd på samma sätt som vår, så skulle jag icke hafva stält mig i opposition mot er.
Jag skulle hafva tecknat mig som subskribent och blifvit en af edra medlemmar. ” Olikheten var den, att den nya föreningen grundade sig på våld och uppskrämmande åtgärder; den gamla endast på politiska rättigheter.
Syftet med den ena föreningen var att insätta en frihandelsmajoritet i parlamentet; syftet med den andra var att öfverflygla parlamentet genom en hemlig domstol.
Föreningen mot spanmålslagarne uppmuntrade aldrig till våld, den motsatte sig och afslöjade allt sådant.ningar han gjort och uppdrog åt en underordnad att besvara Gobdens tal, med de orden: u Ni måste svara på detta, ty jag kan icke. “ Och likväl hade Gobden ingen vältalighet i retorisk mening, men han hade ett fullständigt herravälde öfver fakta och argument i samband med ämnet, hans språk var på en gång klart och sammanträngdt, hans tankegång snabb i upptäckandet och tillintetgörandet af en so-fism, han egde en rikedom a# illustrationer och anekdoter, han gick raka vägen till sina åhörares hjertan genom enkla sanningar och genom vädjande till deras känslor, han använde ofta umgängesspråkets förtroligare uttryck, men aldrig var han tråkig, platt eller svag.
Hans föredrag liknade hans språk, enkelt, okonstladt och alltigenom öppet.
Ofta bränmärktes han såsom en entusiast och drömmare4 men äfven hans bittraste motståndare anklagade honom aldrig för falskhet.
Han var alltigenom engelsman i smak vanor och förkärlek, men i enlighet med hans tro, kunde Englands intressen icke endast stå tillsammans med, utan voro äfven identiska med hela menniskoslägtets.
Han bekämpade och afskydde den läran, att ett lands lycka är oförenlig med de öfrigas.
Han var djupt öfvertygad och han talade och handlade alltid i enlighet med denna öfver-tygelse, att just motsatsen utgör sanna förhållandet, och att hvarje nation är lyckligast i den mån alla de andra äro lyckliga.
Hans inflytande var rent personligt, ty han hade icke någon embetsmannaställning, han var helt enkelt en medlem af parlamentet, men det visade sig snart att hans inflytande var stort och sträckte sig vida omkring.
Emellertid hade landets ställning öfvergått från dålig till ännu värre; en dålig skörd, allmän stagnation i handeln samt en finansiel kris följde efter hvarandra.
Enskildheterna äro förskräckliga att läsa om och de vitna om en häftighet och én utsträckning af bristen och eländet, hvar-till ingen period af tillfälligt betryck etter frihandelns infö-.
rande kan visa ens en aflägsen likhet.
Ministéren insåg att någonting måste göras, och Sir Robert Peel föreslog enmodifikation i spanmålslagarne, med hvilka öfver hufvud taget ingen var nöjd, samt en revision äf införseltullen, genom hvilka åtgärder tullen på öfver 700 utländska artiklar blef nedsatt.
Frihandelspartiet insåg snart nog, att detta var början af slutet, första steget till en reform i tulltaxan, och partiet fördubblade derför ock sina ansträngningar.
Med beundransvärd energi beslöt föreningens styrelse att samla en ny fond af 50,000 p. st^för agitationens syften, och i trots af bomullsmarknadens bedröfliga ställning samlades denna summa inom kort.
Man lemnade med nöje sina bidrag, derför att man visste att ens kapitals frigörelse berodde på öppnandet af de marknader från hvilka protektionismen nu utestängde.
Följande året begärde och erhöll föreningen ytterligare 100,000 p. st.
Sålunda blef styrelsen i stånd att öfver hela riket hålla stora och inflytelserika möten.
Aldrig ett ögonblick lät den sin sak öfverlemnas åt sömnaktighet och glömska.
Man höll frihandelsfrågan under en så skarp låga af offentlig diskussion och kritik, att de gamla stående uttryck, sofismer och nötta fraser, genom hvilka den så länge fördunklats, bortdunstade och upplöstes, och de sanningar, hvilka dittills varit kända endast för några nationalekonomer, blefvo i vidsträckt mån herskande och populära.
Fruntimren voro ifriga och verksamma medhjel-pare för föreningen och ådagalade på åtskilliga sätt sitt intresse.
Äfven skaldekonsten, hufvudsakligen af ett sentimentalt och patetiskt slag, gaf föreningen sitt bistånd.
Ebe-nezer Elliot egnade nästan helt och hållet sin penna åt dess Sak och vann sin namnkunnighet såsom Corn Law Rhymer, och Thomas Hoods “ Socy of the Shirt " skrefs uttryckligen för föreningens skull, en för tillfället lämpad illustration af menskliga lidanden.
Omkring 1844 använde föreningen 1,000 p. st. i veckan.
I trots af den verksamhet, som genom så rikliga understöd kunde utvecklas, hade sakens utsigter till framgång kanske aldrig varit mindre hoppgifvande och uppmuntrande.
förskräckliga betryck, som till en början hade gifvit en såstark impuls åt agitationen, var försvunnet.
Peels första tum-ning på tulltariffen hade något bidragit till handelns upp-lifvande.
Mycket mera hade åstadkommits genom de rika skördarne.
Afkastningen var blomstrande, pauperismen var i aftagande, brödet var billigt.
Denna lyckliga ställning var i sjelfva verket ett bevis för de sanningar som föreningens medlemmar sökte inprägla hos landet, särskildt att ett billigt pris på födan var ett vilkor för goda arbetslöner och liflig omsättning.
Den enkla slutsatsen af hvad som sedan två år tillbaka försiggått inför allas ögon var,.att hvarje hinder för en ' ymnig tillgång på lifsmedel var ett hinder både för befolkningens trefnad och för den nationela industriens framgång.
Hvad goda skördar gjort för två år, skulle spanmålslagarnes upphäfvande bidraga att göra för beständigt.
“ Våra finansers närvarande ställning ", sade Cobden vid början af 1845, “ är en belysning af sanningen i frihandelns läror. “ Men ledsamt nog!
just de omständigheter, som visade att föreningen hade rätt, gjorde för tillfället vederbörande mindre benägna att understödja dess program.
Denna reaktionsperiod var i sjelfva verket det eld-prof, hvarigenom frihandelsrörelsens sundhet skulle ådagaläggas.
Om den var efemerisk och hade för sin tillvaro att tacka endast folkets tillfälliga betryck, så måste den nu gå under.
Men om den var grundad på principer och på en billig begäran att vetenskapliga sanningar måtte tillämpas på handelspolitiken, så skulle den lefva qvar och fortsätta sin bana.
Att den blef vid lif, veta vi alla, och att dess bana endast slöt med dess triumf.
Emellertid ansågo dock föreningens medlemmar fördelaktigt att ändra taktik, och i stället för att agitera i landet koncentrerade de sin verksamhet på parlamentet.
Det var i parlamentet, som de voro i stånd att rikta ett angrepp på monopolcitadellet från en ny sida.
“ Ni talar med en hög röst, “ sade Cobden, “ när ni talar på kammarens golf, och om ni har någonting att säga träffar det hårdt, det är en mycket lång piska, som når kring hela riket.
“ Och de gjorde intryck, deras motståndare bildade icke längre en kompakt förening, den ena afdelningen aftroppade efter den andra, och frihandlarnes triumf öfver ett söndradt och modstulet parti var endast en tidsfråga.
En mikroskopisk svamp på potatisplantan påskyndade krisen och framkallade slutkampen tidigare än eljest skulle skett.
“ Hungersnöden, mot hvilken vi stridt, kom till vår hjelp, “ sade Bright i ett gripande och vältaligt föredrag.
Nästan all den föda, som i väsentlig mån skulle underhålla tre fjerdedelar af Irlands befolkning, blef plötsligt, oförmodadt och oersättligt tillintetgjord.
En pestartad brand, aldrig känd eller omtalad förr än detta olycksdigra år, hade smittat potatisväxten och gjort dess knölar alldeles odugliga till mennisko-föda.
Gent emot denna öfverväldigande olycka tycktes allt vidare motstånd af regeringen rörande frihandlarnes fordringar vara hopplöst.
Den dåliga engelska skörden skulle ensam hafva varit tillräcklig att påskynda det för dörren stående upphäfvandet af spanmålslagarne, men att detta upphäfvande nu måste vara för handen, blef tydligt.
Klassintressen, personliga konsiderationer, partipolitik, allt måste gifva vika för ett förskräckligt faktum, utsigten till irländska folkets ihjälhungrande.
Sir Robert Peel talade i sådana ordalag, att det var tydligt att han gått kompassen rundt och hunnit till Gobdens ofta upprepade argument, och föreningen stod färdig att nästa parlamentsession skänka honom kraftigt understöd.
Sista veckan af 1845 beslöts på ett möte i Manchester att insamla den ofantliga summan af en qvarts million pund för agitationens syften.
Den scenen har ofta blifvit beskrifven, huruledes den ene efter den andre skyndade sig med ett “ tusen pund för mig, “ “ tusen pund för oss “ o. s. v. ända till dess inom ett par timmar 60,000 p. st. blifvit på fläcken subskriberade.
Der voro 23 personer eller firmor, som gåfvo 1,000 p. st. hvardera, och 25 personer som gåfvo hälften så mycket.
Detta bör håg-kommas, ty det är sannerligen anmärkningsvärdt, att denna höga summa tecknades på några veckor, för ett fosterländsktsyfte, genom bidrag som voro helt och hållet frivilliga.
En sällsynt företeelse af obegränsad frikostighet och djup hän-gifvenhet åt en sak.
1846 vid parlamentets öppnande angaf trontalet en kommande förändring i handelspolitiken.
Då kammaren sammanträdde, reste sig Sir Robert Peel och höll ett föredrag som kanske står ensamt i ministérernas annaler.
Han erkände uppriktigt, att han ändrat sin öfvertygelse, att han från att vara protektionist blifvit frihandlare.
Han hade iakttagit, sade han, under de senast förflutna tre åren 1) att arbetslöner böra icke.
vexla med priset på föda, och att med höga priser måste man nödvändigt hafva höga arbetslöner; 2) att utvägar till arbete, höga priser och rika tillgångar •direkt bidraga till förminskandet af brott; 3) att vid ett småningom försiggående upphäfvande af protektionismen hade industrien blifvit befordrad, brotten hade förminskats och sedligheten förbättrats.
Det var en långvarig och skarp sammandrabbning, som nu följde, men i juni 1846 upphäf-des spanmålslagarne.
Den sista aftonen af debatten sade Sir Robert Peel i ett fint utarbetadt och minnesvärdt ta^ till kammaren: “ Denna afton måste det afgöras mellan en politik som fortgår i att lossa banden och återvändandet till inskränkningar och prohibitiva åtgärder.
Denna afton skolen I välja motto för angifvande af Englands handelspolitik.
Skall det bli framåt eller tillbaka?
Hvilket af dessa är det mest passande för detta stora rike? “ Och när billen gått igenom, höll han ett loftal öfver den man, som ofta så bittert angripit honom medan han var protektionist, den man för hvilken han hade en omvändelse att tacka, som helt naturligt ådrog honom smädelser af sitt eget parti: “ Det fins ett namn / sade Sir Robert Peel, “ som måste ställas i samband med framgången af dessa sträfvanden.
Det är namnet på en myan, som, enligt min öfvertygelse, ledd af rena och oegennyttiga bevekelsegrunder, har fört en saks talan med outtröttlig energi och med vädjande till det förnuftiga, under en vältalighet, hvilken bör beundras så myc-ket mera som den var fri från affektation och retoriska prydnader.
Det är namnet Richard Cobden.
Utan betänkande tillskrifver jag honom framgången.
Sannolikt visste icke Peel, huru oegennyttig Cobdens verksamhet varit.
Ty nästan från det ögonblick, Cobden inträdde i parlamentet, hade han varit oroad af enskilda ekonomiska bryderier.
Hans egen affär, som i hans händer varit blomstrande, gick under hans broders förvaltning sin undergång till mötes, och när spanmålslagarne voro upphäfda och Cobdens gerning gjord, fann han sig nästan bragt till tiggarstafven.
Lyckligtvis kan man också meddela, att hans betryckta ställning räckte icke länge.
Nationen insåg, att han för det allmännas intressen utan tvifvel uppoffrat goda utsigter till eget välstånd och att det skulle varit én bedröflig och skamlig satir på menniskonaturen, om han blifvit lemnad ruinerad, då alla och en hvar rundt omkring honom rönte fördelar af hans oegennyttiga uppoffring.
Sant är, att många andra gjort uppoffringar både af tid och penningar, men de hade icke uppoffrat allt, såsom Cobden gjort.
Inom kort samlades 80,000 p. st. och öfverlemnades åt Cobden till minne af hans tjenster för hvad subskribenterna ansågo såsom en stor offentlig angelägenhet.
Emellertid var den protektionistiska bygnaden i parlamentet så nära förstörd, att der var föga mera qvar att göra, än att undanrödja spillrorna.
Det skulle vara öf-flödigt, äå väl som temligen tråkigt, att ingå i en omständlig redogörelse för de olika, mindre reformer genom hvilka England gick framåt, ända till dess det nådde sin nuvarande frihandelstariff.
Gladstone befästade i sin budget af 1853, 1859 och 1866 frihandelns grundvalar på ett sätt som, enligt hvad man bör hoppas, måste i England omöjliggöra alla angrepp derpå.
Djerfvare och skarpsinnigare finansman än Peel, stannade Gladstone icke vid halfva mått och steg.
Icke en enda råvara som begagnas vid fabrikat är numera belagd med umgälder, icke en enda artikel till lifs-medel som kan tillverkas här hemma.
Allt har blifvit fri-gifvet, och med hvarje frigörelse har Englands handel med andra nationer gått framåt, och sådan har verkningen varit, att inkomsterna stigit, ju mera tullafgifterna försvunnit.
Emellertid utkämpades hufvuddrabbningen redan 1846.
Det var äfven 1846, som föreningen mot spanmålslagarne helt lugnt och utan någon ostentation upplöste sin tillvaro.
På höjdpunkten af sin triumf, i hela rikedomen af sitt politiska inflytande, med en fond af 200,000 pd st. till sitt förfogande * med en så utgrenad och fullständig organisation, att de utgjorde en makt i staten, genom sin hofsamhet kommande sina fienders förutsägelser på skam och rättfärdigande sina egna tillkännagifvanden, utan att Söka någon tacksägelse eller bifallsyttring, nedlade dessa hederliga män, en vecka efter det deras mission var fyld, sitt sjelfåtagna värf, efter sju års oafbrutet arbete och sjelfuppoffring.
Kan historien förete något exempel på en förening af privatmän som vunnit ett sådant inflytande, en sådan framgång och dock varit så färdiga till sjelfförnekelse?
Vi tvifla derpå.
Det var en underbar seger, ty det får aldrig glömmas att vid kampens början voro på ena sidan några jemförelsevis alldeles okända personer och på den andra nästan hela landets lierskan-de klass.
Och hvad har sedan varit frihandelns historia i England?
Af de mest kompetenta domare, bland andra af Peel * har det ansetts att frihandeln icke haft litet att göra med det faktum, att Storbritannien ensamt uthärdade den politiska cyklon, som 1848 utbrast öfver Europa, utan någonting fruktansvärdare än ett uppror i Irland.
Förklaringen * som var i ögonfallande för de flesta iakttagare, var den att frihandeln både mildrat betrycket af de ekonomiska svårigheter, som framkallat våldsamma slitningar i andra land, och dessutom Ur de engelska arbetarnes sinnen aflägsnat den föreställningen att regeringen var förtryckande, orättvis, eller likgiltig för deras välfärd.
Detta hvad angår tillfälliga resultat.
I afseende på de direkta, behöfva vi blott taga i betraktande de statistiska årsuppgifterna före ochefter 1849, för att inse hvilken materiel tillväxt nationen vunnit under de förflutna tretio åren.
Det tyckes nästan otroligt och man är frestad tänka sig att målningen af denna tillväxt är ett verk af en upphettad inbillning.
Uppgifterna hvila på den solida grundvalen af bestyrkta sakförhållanden och på det obestridliga vitnesbördet af officiela urkunder.
Detta är svaret på det oförtrutet och envist på några utländska orter spridda påhittet, att Englands välstånd visat sig tillbakagående under inflytande af frihandelssystemet.
Men det fins äfven sådana som icke förneka Englands lyckliga ställning och likväl förneka dess samband med frihandeln; dock måste dessa medgifva att om förändringen af den engelska handelspolitiken icke förorsakat, så har den icke hindrat en plötslig utveckling till det bättre.
De må ifrågasätta, huruvida framåtskridandet varit resultatet af frihandeln, men de måste åtminstone medgifva att det varit densamma följaktigt.
Och likväl, så obegripligt det må förefalla, finnas ännu i denna dag i England menniskor som ropa på ett återvändande till protektionism, och det förefaller nästan som om frihandelsstriden skulle utkämpas ännu en gång.
Ty ett slags villomeningar uppfladdra liksom ljus i stakarne ännu en gång innan de dö.
Utan tvifvel fins det i England liksom annorstädes ett reaktionärt parti, men detta är i England liksom annorstädes litet och maktlöst och röner ingen uppmuntran ofvanifrån.
Representanterna af detta parti sakna dock med få undantag inflytande och anseende.
Men för öfrigt fins det en sida af saken som framför allt måste beaktas, att nämligen de som låta de nyss omtalade ropen höras, kokettera med orden “ Reciprocity " och “ Fair Trade “, (i stället för frihandel, “ Free Trade “), hvilka ingenting annat äro, än andra namn för protektionism, ett ord som de icke hafva mod att uttala.
Hvad som eufemistiskt blifvit kalladt “ Fair Trade “, har mera egentligt och riktigt beskrifvits såsom protektionism i en vacker förklädnad.
De engelska skämtbladen, hvilka med få undantagfora talan för den allmänna sunda uppfattningen hos nationen, hafva tagit kraftigt itu med detta ämne.
I ett af dem har man fått se John Bull konfrontera ett benrangel, klädt som arbetare med plakat i handen, hvarå läses “ Fair Trade “.
“ Hallo Protection “, säger John Bull, “ jag trodde att ni var död “.
“ Om förlåtelse, sir, jag är icke Protection.
Jag är Fair Trade, jag, “ svarar benranglet.
Emellertid göra frihandlarne rätt uti att vara på sin vakt och att icke alltför tryggt räkna derpå att Englands folk skulle vara ur stånd att missledas.
Det är så mycket lättare för det vanliga förståndet att fastna på protektionismens skenbart antagliga sofismer, som frihandelns nationalekonomiska sanningar fordra en betydande filosofisk synvidd.
För några år sedan framhöll nuvarande generålpostdirektören i ett af sina tal fullkomligt berättigadt, att huru klart än ekonomiens lagar äro på frihandelns sida, så skulle dess förfak-tare dock fått utstå en mycket hårdare strid, om icke i England protektionismens förtryck gjort sig gällande huf-vudsakligen i afseende på folkets föda.
När menniskor svälta, ihjäl under strängheten af en särskild pålaga, uträttas ingenting af sofismer till dess försvar.
Protektionismen uppfattades såsom en brödskatt, det var fråga om folkets föda.