Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alf låg stilla och lyssnade, i väntan att få se en gethjord eller några gemsbockar framkomma, men i stället hörde han ljudet af röster och skratt på afstånd.
Man kunde icke urskilja orden, men det tycktes vara flera personer, och då Malkolm helt tyst reste sig upp och vinkade åt honom småleende, följde äfven Alf med, och båda två smögo sig fram mellan buskarne, vägledda af ljudet.
Det var en hop unga flickor, som på en öppen plats i skogen voro sysselsatta att repa gräs, under det de pratade och skämtade med hvarandra.
Ett par af dem voro rätt vackra i sina himmelsblå strumpor och klumpiga tofflor, svarta hufvudbindlar eller halmhattar med granna band och blommor i, och Alf tyckte, då han osedd observerat dem en stund, att det väl kunde vara angenämt nog att inleda bekantskap med dem, men i samma ögonblick han framträdde ur buskarne, uppgåfvo flickorna ett rop, som om de fått se en varg, störtade öfver hvarandra i den häftigaste förskräckelse, fattade sina korgar, som de kastade på ryggen, och sina stora lärftsparaplyer, som de burit för solen, och försvunno, utan att akta på hans rop eller det högljudda skratt han icke kunde hämma vid åsynen af alla dessa blå ben, hvirflande i luften under vådliga kullerbyttor mellan stenarne, de flaxande kjolarne och de tappade tofflorna, som lemnades i sticket under den vildaste och mest förtviflade flykt.
Hvarför fly de som en skock får, utan besinning och sans, liksom vi vore varulfvar? — sade
— Åh, de taga oss för ett par skogvaktare — förmodar jag.
— De stjäla gräs åt sina gäss och grisar kanhända, det är troligen derför de fly med så ursinnig fart.
Vi följa gångstigen här, så komma vi ut till landsvägen; klockan är mycket och vi ha ännu långt till Kranach.
Alf skulle haft god lust att förfölja de skrämda flickorna och spela rolen af en förlåtande skogvaktare, men som en dylik idé var alltför mycket barnslig att kunna tillstås för Malkolm, så måste han lemna den, och ännu skrattande åt de vilsekomna tofflorna, som han uppfångade på spetsen af sin käpp, följde han sin vän, som kommit ett bra stycke förut.
Klockan var åtta, då de återkommo till Kranach, och det ringde till aftonbön, just då de stodo nedanför fästningsvallen.
— Har du icke lust att gå in i kyrkan?
Der hålles någon messa, jag hör sången ända hit, — sade Alf, då Malkolm kastade sig ned i gräset.
— Nej, jag är trött, och så dammig sedan, men gå, om du har lust!
Jag väntar dig här eller går hem, om du dröjer alltför länge.
Alf hade ännu icke sett den gamla kyrkan invändigt, och den hade verkligen något särdeles tilldragande i sitt åldriga och pittoreska utseende.
De katolska kyrkorna ega i allmänhet ett lockande behag; deras målningar, deras bilder, kors och altaren, prydda med friska blommor, vittna om lif och känsla; deras mystiska dunkel, deras rökelse och och sång tala ljuft, värma hjertat likasom en moders famn och stämma sinnet till denna mjukhet, denna onämnbara hänförelse, som bönen måste ega, om den skall gifva oss den gudomliga tröst, den ro och den domning ifrån lifvets sorger, hvarefter vi längta.
De protestantiska och lutherska kyrkorna deremot, med sina hvitrappade nakna och kalla väggar, sin ofta fattiga och fula enkelhet, nedtrycka och afskräcka sinnet likasom den allvarliga och stränga minen i en fars anlete; vi blifva nedslagna, fruktande och sorgsna deraf, vi ega icke mod att underkasta oss deras hårda domar och dystra skoningslösa rättvisa, fantasiens och bönens vingar stelna inom dessa väggar, och vi fly eller fasthållas af läsarprestens osmakliga vältalighet, som frambringar ett slags hysterisk och oskön extas hos hans arma, okunniga och otillräkneliga åhörare.
Alf kände något sådant, utan att just göra sig reda derför, och om han icke delade bondgummornas fromma tro, som innanför kyrkdörren med lika mycken behändighet som religiös vördnad bestänkte sina frodiga barn med vigvatten och sedan läto radbandets kulor med ojemförlig skicklighet löpa mellan sina bruna fingrar, vördade och nästan afundades han dem, och det var med en känsla af outsägligt behag han lyssnade till några nunnors vackra röster som framträngde ifrån förhänget på den klumpiga, målade och förgylda läktaren.
Det finnes kanske ingenting så orimligt till sin grund och likväl ingenting så allmänt som religiös ofördragsamhet; och dock är förmågan att fatta och tolerera andras föreställningssätt, det första och ovilkorliga kännetecknet på ett redigt och upphöjdt förstånd.
Hur skulle man väl kunna tänka sig att alla dessa millioner hjertan och hjernor skulle kunna i dogmer och detaljer, det vill säga i uppfattningen af religionens yttre bruk öfverensstämma, och hvarför fordra det?
För det lifliga sinnet, den fantasirika, känsliga, varma och barnsliga naturen måste religionen blifva helt olika till formen åtminstone än för den kalla, orörliga, tystlåtna och allvarliga, och detta i oändliga modifikationer, likasom menniskornas lynnen.
För den enes sömniga och tungsamma uppfattning äro alla dessa bilder, dessa blommor, denna passionerade sång och dessa vällukter ett besvärligt, störande och gudsförsmädligt skräp, då de deremot hänföra och höja det lifliga sinnet till andakt.
Alf hade just icke mycket reflekterat öfver dessa saker, men han kände dem, och den rörelse han erfor, när han knäböjde bredvid alla dessa hederliga flottare, handtverkare och timmerkarlar var helt ofrivillig, oberoende af både Luther och Lojola och helt naturligt framkallad af hans omgifning.
Det var imellertid med liksom en skymt af förvåning öfver sin egen instinktlika andakt, som han reste sig upp, och då han stått en stund inom kyrkdörren och kom att vända sig om, såg han en qvinna helt ensam ligga knäböjd vid ett litet helgonaltare, invid väggen bakom pelarne.
Han kunde icke se hennes ansigte, som var nedböjdt och doldt i hennes händer, men hennes blonda och glänsande hår, som var alldeles bart, ty den svarta spetsslöjan hon burit deröfver låg nedfallen bredvid henne, fäste hans uppmärksamhet lika mycket som det ovanliga behaget i hennes ställning och de hvita armarnes skönhet.
Ändtligen lyfte hon upp hufvudet, tryckte de sammanknäppta händerna emot bröstet och steg upp.
Orgeln och sången ljödo ännu, men hon tog upp sin slöja, svepte den omkring hufvudet och vände sig om för att gå.
Hon hade imellertid icke verkstält detta så hastigt, att Alf icke fått tillfälle att betrakta det ljufvaste ansigte han någonsin sett.
De ännu våta mörka ögonhåren, de allvarliga och milda ögonen, den fina hyn och de mjuka röda läpparne skulle ensamt gjort henne vacker, men det var egentligen renheten och det oskuldsfulla och sorgsna uttrycket i hennes ansigte, som förtjuste den unge kandidaten, hvars hjerta redan länge väntat och längtat efter ett föremål för sin dyrkan.
Den unga flickans ansigte var af en så rörande och sublim skönhet, att han tyckte henne alls icke likna andra qvinnor han sett, och den beundran, han i detta ögonblick kände, var verkligen så ren, att den gerna kunde brinna under en kyrkas hvalf.
För att få se henne ännu en gång, skyndade han fram till den gamla stensnäckan på väggen vid kyrkdörren, som hon skulle passera, doppade vigvattensviskan deri och bjöd henne den, viss att hon skulle stanna ett ögonblick, för att vidröra den med sina fingrar.
Han bedrog sig imellertid, hon böjde endast artigt på hufvudet, då han gick förbi, och sade sakta:
— Jag är icke katolik, min herre, — och försvann tyst och hastigt genom den öppna dörren.
Alf kastade temligen vanvördigt den gamla suddiga borsten med skaft och allt tillbaka i vattnet och skyndade efter.
Hon hade visserligen talat tyska, men med en brytning, som antydde att, hon var främling, hvilket han äfven af hennes drägt tyckte sig finna.
Han trodde sig redan hafva sett den lilla stadens alla tarfliga damer, beundrat deras goda hull och utomordentliga förmåga att dricka bier och var fullt säker, att hon icke var någon af dem.
Imellertid såg hon sig ingen gång tillbaka, och Alf kunde ogeneradt följa henne.
Solen var nyss nedgången, och det var ännu tillräckligt ljust för att behålla henne i sigte, och ehuru
Alf dröjt bra länge, var han nu för mycket interesserad af den vackra okända, för att i detta ögonblick tänka på sin väntande kamrat.
Han blef likväl helt förundrad och belåten att se henne taga vägen utåt stadsporten och vika af uppför den branta vägen öfver vallen till fästningen, hvars port ännu var öppen.
Hon gick förbi vakten, som helsade henne med en min af vördnadsfull bekantskap, och försvann inom fästningens murar.
Alf närmade sig till porten några ögonblick derefter och frågade soldaten, om det var tillåtet att gå in.
— Inte utan kommendantens tillåtelse, — svarade denne kort och stälde sig fram-förhonom.
— Men på hvad sätt skall man få denna tillåtelse, då man icke får komma till honom?
Men i afton är det för sent; ingen främmande person får passera efter klockan åtta.
— Men den unga damen, som nyss gick in, hon bor då här?
— Nej, men hon är på besök hos kommendanten.
— Det vet jag inte, — sade karlen tvärt, tydligen finnande den främmande mycket frågvis.
Alf stack en gulden i handen på honom och såg honom i detsamma helt förvandlad.
— Skulle ni icke kunna säga mig, hvem den unga damen är? — återtog han mera förhoppningsfullt, under det han tog ett steg inom porten och såg sig nyfiket omkring.
— Var så god min herre och drag er något tillbaka!
Jag ser kommendanten der tillika med kapten Zuber och de främmande; han kunde lätt få se er inom porten, — sade soldaten artigt, skjutande Alf baklänges.
Imellertid hade han verkligen upptäckt föremålet för sin nyfikenhet derinom på en liten terrass utanför fästningsmuren, i sällskap med tre herrar.
Den ena af dem, en liten tjock karl om femtio eller sextio år, höll hennes hand i sin och tycktes samtala med henne.
— Är det kommendanten, som nu talar med henne? — frågade Alf, dragande sig långsamt intill muren.
— Nej, det är den främmande majoren, hennes onkel; kommendanten är den der långa herrn med stora grå mustacherna, som nu sigtar.
I detsamma small ett pistolskott, och den tredje af herrarne på terrassen gick fram till en liten hvit tafla, som var uppsatt ett stycke derifrån, hvilken Alf nu först märkte.
— Man skjuter till måls, tror jag? — sade Alf, för att förlänga samtalet, och hafva en förevändning att stanna så länge som möjligt.
— Ja, kommendanten och kapten Zuber roa sig ofta dermed.
— Kapten Zuber tillhör då äfven fästningen?
— Ja, men inte frivilligt; han hör icke till garnisonen, han har två års fästning för duell.
Det är en ung karl förmodar jag?
— Åhja, en fyrtio år.
— Hvad heter då den unga damens onkel, och hvar bor han?
— Jag kan icke säga, hvad han heter.
Det är allför konstigt, men de äro brunnsgäster vid Langenau och bo i staden här nedanföre sedan ett par veckor.
Helt förtjust af denna underrättelse, gaf Alf karlen ännu en gulden och skyndade ned till Malkolm, som ännu låg qvar på andra sidan vallen, halfsofvande i gräset.
Alf berättade honom sitt lilla äfventyr och bekräftade nu den franska kaptenens påstående om den unga damens oförlikneliga skönhet och behag och uttryckte sin glädje att hafva den lilla tjocka herrn och hans förtjusande slägting till grannar i hotellet.
Malkolm deltog imellertid icke mycket i hans belåtenhet, försäkrade honom gäspande, att han förlorat all smak för fruntimmer, att de alla voro koketta bedragerskor, som icke voro värda ens en enda tanke, och att Alf gjorde allra klokast i att aldrig mera återse en qvinna, som troligen tillika med alla sina öfriga fel och olater hade det att vara ”skenhelig”, efter som man funnit henne bedjande i en kyrka.
Alf log åt sin misantropiska vän och tänkte inom sig Gud vet hvad, men att det icke var att följa hans råd är temligen säkert.
De båda vännerna hörde i detsamma trumman ifrån fästningen och sågo porten tillslutas.
Klockan slog nio i tornet i Kranach, och Alf ville förmå Malkolm att gå hem, i förhoppning att under den korta vägen träffa den unga flickan och hennes onkel.
Han hade imellertid icke mod att framställa detta skäl, så strax efter Malkolms alla anatemer, och måste således resignera, ty hans vän satt alltjemt stilla betraktande aftonrodnaden, som ännu låg qvar på de aflägsna bergstopparne, och beskrifvande för den tankspridda
Alf den hänförande ”Alpenglühen”, med en så poetisk vältalighet, att denne väl varit skyldig honom en större uppmärksamhet.
Ändtligen hade kajorna krupit in i sina otaliga bon i fästningstornets många hål och bristfälligheter, de svarta ringsvalorna flögo hvinande omkring, acaciernas fina grenar svajade för qvällsvinden, helt otydliga i den mörknande rymden, och den sista röda strimman på himlen hade helt och hållet försvunnit, då Malkolm slutligen reste sig upp för att lemna sin favoritplats.
Alf suckade; det var nu för sent att kunna hoppas återse den vackra främlingen.
Detta dröjsmål var det första offer han gjort sin vän, af sitt eget tycke eller nöje, och det syntes den tjugoettåriga kandidaten ganska stort.
Just som de kommo in på hotellets lilla gård, sågo de tvenne personer försvinna genom porten, och vid det ljus, som uppassaren i förstugan bar, tyckte Alf sig igenkänna samma lilla tjocka person, som han sett på terrassen utanför fästningen.
Hvad ungdomens blod är lätt upphettadt; hvad dess vågor bära för ett gnistrande och färgrikt skum till hjertat och hjernan!
Hvilken berusning, hvilken sällhet för en fantasi, en chimère!
Hvilka qval, hvilken oro, hvilka tårströmmar för — ingenting!
Alfs röst var nästan otydlig af en för honom sjelf obegriplig rörelse, då han frågade uppassaren, hvilka de personer voro, som denne nyss lyst upp för trappan, och han var nära att qväfvas af en lika obegriplig glädje, då denne upplyste honom om, att det var den ”ryske majoren, som hade den vackra niècen”; hans namn kunde han icke minnas.
Hittills hade den unge läkaren icke egt mer än ett lifligt interesse, det för sin vän och den hemlighetsfulla hvita pierrot’n, men ifrån denna dag fick han ännu ett, och om han höll sig vaken en god del af natten, så var det verkligen icke ensamt för att öfverraska den mystiske gengångaren
, som i alla händelser icke oroade dem.
Det lilla Langenau med sin anspråkslösa helsobrunn kunde väl icke i något afseende mäta sig med Tysklands större bad och brunnar, men imellertid ville man äfven der roa sig och hade arrangerat en bal för brunnsgästerna.
Det fanns en societetssal och några spelrum i sjelfva brunnshuset, och om tillställningen i elegans icke liknade dem i Ems, Aachen eller Wiesbaden, så var den i alla fall oklanderlig, och Alf, som, alltsedan han bevistade aftonbönen i kyrkan, icke återsett den vackra flickan, oaktadt hon var hans granne i hotellet, brann af begär att bevista den, i förhoppning att finna henne der och få tillfälle att blifva bekant med henne och hennes onkel.
Ehuru Malkolm med fullkomlig likgiltighet betraktade brunnssällskapet vid Marienquelle, så kunde han icke vara likgiltig för sin väns brinnande åtrå att komma i beröring dermed, och han beslöt sig derför att bifalla Alfs ifriga önskan och illustrera den föraktade balen med sin närvaro.
Den uppenbarade sig imellertid, när allt kom omkring, för de båda herrarne långt öfver deras förväntan.
Salonen var ypperlig, musiken temligen bra, och i skenet af den ganska fullständiga ekläreringen rörde sig väl ett par hundra personer, en utomordentlig samling för den lilla staden.
Utom brunnsgästerna hade en mängd af kringboende familjer, forstmän och possessionater infunnit sig, och när dertill kommo nästan alla officerarne ifrån ett franskt regemente, inqvarteradt i trakten för tillfället, hvars musikcorps utgjorde orchestern, så var balen utomordentligt lyckad, om icke trängseln varit så stark.
Glasdörrarne voro imellertid öppna och salonen sattes derigenom i förbindelse med parken utanför; man hade således tillfälle att hemta svalka och frisk luft, och den glade och lefnadsfriske Alf, som i hvimlet af alla dessa små knubbiga, rödlätta tyskor fåfängt sökte upptäcka det vackra ansigte, som så hänfört honom, tog sitt parti och dansade af hjertans lust, trots både värme och trängsel.
Malkolm hade träffat en bekant sedan sin förra resa i en af de franska officerarne och med honom slutligen slagit sig ned vid ett spelbord, under det Alf dansade och svettades, försökte att slå sig ut för damerna med artigheter på en något rådbråkad tyska och instämde glädtigt och godmodigt i deras skratt åt hans misstag.
Vid ett af uppehållen i dansen, just som
Alfs forskande blickar ännu en gång genomflögo salonen, fattade den franske kaptenen honom i armen och föreslog en tur i parken, och som Alf var öfvertygad, att den vackra flickan han sökte icke fanns på balen, följde han gerna den pratsamma fransmannen, till hvars infall och anmärkningar han likväl lyssnade med temligen förströdda sinnen.
— Ser ni den der damen der borta, — sade monsieur Garennier på franska, i det de passerade genom salonen, — hon som har en eldfärgad klädning och ett grönt diadem i sina svarta lockar, som håller sin stora solfjäder lyft i höjden som en spira och tar steg så långa och högtidliga som en regementstrumslagare, skulle man icke tro henne vara en drottning bland korpindianerna?
Men hon är ingen annan än den engelska ladyn, som bor i Kranach, i samma hotell som ni.
Hvad de engelskorna ständigt äro löjliga, då de hinna till ”une certaine age”, och den der långe vackre karlen, som nu talar vid henne, det är en hennes nevö, en resande, som endast vistats här ett par dagar, lord Hawerfield, en mycket rik engelsman.
— Lord Hawerfield! — sade Alf afbrytande och med interesse granskande den person fransmannen utvisade, — lord Hawerfield, sade ni så?
— Ja, lord Astley Hawerfield; känner ni honom?
— Nej, men jag har hört hans namn nämnas, — svarade Alf tankspridd vid minnet af Camerons berättelse, under det hans ögon alltjemt fästes på den elegante engelsmannen, som i samma ögonblick bjöd den eldröda ladyn sin arm och lemnade salonen.
— Se här kunna vi slå oss ned, — återtog kaptenen, sättande sig på en bänk under träden utanför brunnshuset, der grupper af balgäster och åskådare promenerade i det mystiska halfmörkret, som ljusskenet ifrån salonen gjorde ännu mera förvillande.
— Det är rätt angenämt att sitta så här och göra sina små observationer, i synnerhet sedan man icke mera är road af den fatigerande dansen; jag skall dessutom förtro er en sak, jag har en vän i Paris, som ger ut en liten skämtsam tidning, för hvilken jag ibland skrifver några små uppsatser; det roar mig, ser ni, medan jag går så här sysslolös som en invalid, man måste hafva någon sysselsättning, c’est ça, och då man sitter så här, ensam midt i hvimlet, så får man så många idéer, är det icke så?
— Jag vet icke, — sade Alf, som knappt hört hvad den vänskaplige kaptenen förtrodde honom, ty den förvåning han känt vid namnet
Hawerfield hade äfven en annan orsak än blotta upptäckten, att han såg framför sig inkräktaren af Camerons förmodade rättigheter och namn, han hade i den engelske lorden äfven igenkänt samma person, som så länge betraktat Malkolm på terassen i Dresden och som han trodde sig här i Baiern för några dagar sedan hafva sett tillsammans med en annan figur, af ännu mera interesse för honom, den lille mannen med de blå naglarne.
I Alfs rörliga sinne sammanställde sig ögonblickligen de sällsammaste idéförbindelser, och monsieur Garonnier, som oupphörligt pratade, hade troligen aldrig haft en mindre uppmärksam åhörare.
— Den der lilla karlen, som kommer der, — fortfor han imellertid, — är en forstman i grannskapet, hvars döttrar, ett par små klotrunda och gladlynta varelser, dansa derinne, och den der långa skrangliga personnagen, med håret ned öfver ögonen, är pastor Littau, en metodistprest, som reser omkring för att göra insamlingar för vildarnes på Söderhafsöarne anständiga beklädnad, eller för att bygga en kyrka i Sahara, jag minnes icke rätt hvilket.
De der äro tvenne studenter ifrån Erlangen, den med röda mössan ser ut som en jakobin.
Ah! men se då upp min vän, der kommer, ma foi! äfven den ryske majoren med sin förtjusande dotter eller nièce, eller hvad hon är.
Alf hade hittills icke särdeles gifvit akt på sin franska väns anmärkningar, och han gjorde det ännu mindre nu, ty den drömmande och tankspridda blick, med hvilken han följt dem, som passerat förbi, hade hastigt fått lif och känsla, då han, långt innan kaptenen såg dem, upptäckt den vackra bedjerskan i kyrkan i Kranach.
Hon gick vid sin onkels arm, och hennes ansigte såg nu i ljusskenet, som strömmade ut från salonen, ännu mera melankoliskt och allvarsamt ut, än då han såg henne i kyrkan.
— Hon är beundransvärd, tycker ni icke det?
Men hur kommer det till att hon icke är balklädd.
Åh! hvad jag beklagar alla mina kamrater der inne.
Ah! hvilken gudomlig liten fot!
Hvad säger ni om henne, min vän?
— Ja, hon är mycket vacker; men det ligger en sorg i hennes ögon och på hennes panna, — sade Alf på svenska, just då hon gick förbi, icke för att besvara fransmannens fråga, utan helt ofrivilligt gifvande ord åt sina egna tankar, fullt öfvertygad att ingen förstod honom.
Både den unga flickan och hennes ledsagare vände sig imellertid hastigt om vid ljudet af hans röst, och den starka rodnad, som färgade hennes kinder, tycktes bevisa, att hon förstått hans ord; hon kunde likväl icke urskilja hvem som talat, ty Alf och hans kamrat sutto i det djupa mörkret under träden, och sedan hon helt tyst besvarat någon anmärkning af onkeln, passerade de förbi, och Alf såg dem uppstiga för trappan till danssalonen.
Ljusen skimrade derifrån, musikens toner hördes ut till dem, och de dansande flögo förbi derinne.
Alfs blickar hängde fast vid dörren, der hon försvunnit, och en begäran till den franska kaptenen, som kände henne, att följa honom in och presentera honom för den unga flickan, sväfvade på hans läppar, men en besynnerlig nedslagenhet, ett slags aning hindrade honom att uttala den.
Det föreföll honom, som om hans ögon fyldes af tårar, som om han känt en onämnbar smärta, en beslöjad sorg vidröra sig, som om han i sitt innersta hört en varnande röst och sett en formlös ogenomtränglig dimma resa sig omkring den vackra qvinnan, som nyss försvann.
Var det väl det moln, som låg på hennes panna, det drag af lidande, som syntes i hennes unga ansigte, hvilket Alf instinktlikt kände stå som ett jerngaller mellan henne och honom?
Det föreföll honom, som han väl kunde beundra och älska henne, men aldrig vinna henne, aldrig genomtränga detta osynliga galler, som gaf henne utseende af en nunna der innanför.
Denna ögonblickliga tvekan, detta missmod räckte imellertid icke länge, den var helt och hållet främmande för Alfs sinne, den var kommen liksom ur luften och blåste bort efter en minut.
— Min bästa kapten Garonnier, ni känner ju den der majoren?
Vet ni icke med säkerhet, hvad landsman han verkligen är?
Det tycktes mig, som om han kunde vara svensk — sade
Alf lifligt, vändande sig nu först till sin försummade granne på bänken.
Jag vet det verkligen icke; man har sagt mig att han är ryss, men det är ganska troligt, att den unga damen är svenska, ja, jag anser det vid närmare besinning säkert, ty utom fransyskorna finnas inga qvinnor med den elegans och smak, det naturliga behag som svenskorna, — sade kaptenen med värme.
— Åh kapten, jag tackar er för komplimangen åt mina landsmaninnor.
— Det är alls ingen komplimang: jag talar af erfarenhet, jag har sett många svenskor, de hafva alla varit förtjusande; man kan endast jemföra dem med fransyskorna.
Se på de långnästa lungsigtiga engelskorna i sina smaklösa toiletter, de små plattfotade tjocka tyskorna, med ansigten skinande och runda som fullmånen, de svartögda smäktande italienskorna, alltför plastiska för att vara älskvärda och alltför djerfva att kunna undvikas, de feta och mjuka ryskorna med sina hvita ögonhår och perlfärgade ögon, de hetsiga brandgula ...
— Se så, monsieur Garonnier, — afbröt Alf skrattande, — låt oss nu icke fördjupa oss i någon antropologisk kritik, utan i stället komma öfverens om att för oss båda äro naturligtvis de franska och svenska damerna de första under solen.
Jag ville nu imellertid bedja er gå med in i salonen och presentera mig för den der förtjusande varelsen, hon må nu vara ifrån hvad land som helst.
— Oändligen gerna, jag står till er tjenst på ögonblicket, — den artiga kaptenen steg upp och skyndade emot dörren till brunnshuset, der en mängd landtfolk och arbetare i Langenau samlat sig utanför, för att se på dansen.