Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag pratar så rysligt mycket om mig sjelf.
Jag gjorde det icke af talträngdhet, utan för att gifva er exempel på hur kortsynt jag varit när det gält att bedöma hur menniskor skulle komma till att handla om de sattes riktigt på prof.”
”Salomos Højsang” (höga visan) sjöngs eller snarare uppfördes som ett slags skådespel vid bröllopshögtidligheter och dess innehåll var ett förhärligande af kärleken samt en satir öfver Salomos haremslif.
En flicka från Sulim (Sulamith) hade förirrat sig in mellan konungens stora följe, då hon drifven af sin nyfikenhet kommit för långt fram ur den beskådande mängden, och då hennes skönhet var så utomordentlig hade man fört henne till konungens harem, dock mot hennes vilja.
Konungen kommer och utväljer henne till att salfvas, prydas och smörjas för att tillhöra honom.
Men flickan har en käresta ute i bergen, en herde som smyger sig mellan vingårdarne till hennes mors koja.
Endast på honom tänker hon, och konungen uppnår intet genom att fresta henne med skänker och prakt.
Hon talar om en dröm hon haft.
Hon låg och drömde att hon badat sig och tvått sina fötter, kammat sitt hår och ingnidit sig med dyrbara salfvor, för att behaga sin älskare, som hon väntade skulle komma.
Vidare drömde hon att han kom och bad henne låta upp dörren.
Först låtsade hon neka, men så steg hon upp för att öppna, då fans han icke der, då såg hon bakom dörren, men icke heller der fans han, så drömde hon (som man så ofta gör) att hon i sin blotta nattdrägt kom ut på gatan, sökande honom, och att väktare antastade henne, folk ropade efter henne.
Och det är denna dröm hon berättar för qvinnorna i konungens harem.
Om denne frånvarande älskare är det alltjemt hon talar, honom, som hon minnes ”med den ena armen kring min midja och den andra under mitt hufvud.”
Och mot denna den mörka vingårdsflickans fria, friska kärlek är det som konungen med all sin prakt står utan makt.
Han kan endast hålla fågeln i bur, dess hjerta tillhör en annan och det fins icke medel för honom att vinna hvad den unge herden får för intet i varmaste öfverflöd.
Sådan är kärlekens styrka.135
Hans venstra hand är under mitt hufvud, och hans högra hand omfamnar mig.
– – – – Sätt mig såsom ett insegel på ditt hjerta, och såsom ett insegel uppå din arm, ty kärleken är stark som döden, oböjlig som dödsriket: dess glöd är brinnande och en herrans låga.
(Melins bibelöfversättning.)136
När Brandes efter den föreläsning till hvilken jag kom för sent var uppe hos mig sade han: ”Jag blir aldrig tam och aldrig demokrat.
– Orden äro betecknande för honom; jag förstod dem icke då.
Men sedan jag hört föreläsningen visste jag hvad han menade.
Denna föreläsning var om mansidealet: Cæsar.
Nästan det enda af hans som är kändt i Ryssland är boken om
Lasalle, men den är man alldeles tokig med.137
Han sade om Julia Kjellberg, fru von Vollmar, att hon var den mest fint bildade svenska han någonsin träffat, den som mest helgjutet varit Damen.
Han gjorde sig grufligt stora föreställningar om hennes rikedom och trodde att hon egde en inkomst af hundratusen om året, hvilket dock måtte ha varit öfverdrift.
Äfven berättade han att hon åtnjöt ett sådant anseende i Stockholm, att ingen förläggare ansåg en boks öde betryggadt förr än fröken Kjellberg afgifvit sitt omdöme deröfver, och detta fastän hon aldrig uttalade sig genom pressen, utan endast i det enskilda lifvet.
”Att en privatmenniskas ord kan väga så mycket, det är någonting alldeles vidunderligt,” tillade han.
Jag frågade Karl om henne.
Han sade att han aldrig träffat någon menniska hvilken så som hon tagit till sig hela sin samtids vetande, på alla områden.
Han kunde icke förstå hur det var möjligt för henne att smälta så mycket.
Han menade att hon måtte ha ett alldeles märkvärdigt minne samt en sällsynt lätt och smidig fattningsgåfva.138
Herr Professor!
D. 2 Januari 87.
Mitt tack för all Er vänlighet emot mig under det förflutna året, och mina välgångsönskningar för det nu ingångna!
Det är icke som patient, utan som författare jag i detta bref vågar vända mig till Er.
Jag står på en punkt, der jag måste fram genom de motigheter, som stänga vägen, eller också gå tillbaka.
Ett stillastående i ens utveckling fins icke.
På det Ni måtte förstå mitt läge och ursäkta mitt tilltag, blir det nödvändigt att jag talar något om mig sjelf, och jag gör det helt öppet, emedan halfva förtroenden icke allenast äro en kränkning för den som emottager dem, utan äfven en källa till missuppfattning om den de gälla.
Den omgifning, hvari jag lefvat, har gjort mig till ytterlighet sluten.
Jag har i min lilla myrstack lefvat som en snäcka, utvecklat mig inifrån, uppsugit allt utan att ge någonting tillbaka.
Nu, när jag står i begrepp att bräcka mitt skal, nu är jag derför icke allenast isolerad, Gustaf af Geijerstam.
Nennie af Geijerstam, gift med Gustaf af Geijerstam.
Målning av Ernst Josephson 1885 (Göteborgs konstmuseum).
utan de småstadsmyror, som år efter år sprungit omkring på mig, utan att begripa hvad jag kunde vara för slags djur, de draga sig nu undan med en blandning af förskräckelse och fiendtlighet.
Det måste så vara: jag är dem för olik.
Så fullständigt har jag varit hänvisad åt mig sjelf, att jag så att säga drifvits att suga näring ur mina egna ådror.
Det går icke längre.
I femton år har jag hållit ut dermed, nu måste jag ha någonting nytt och få det utifrån: böcker och menniskor.
Böcker har jag efter råd och lägenhet sökt skaffa mig sjelf, så länge min man ännu hade en trygg ekonomisk ställning och jag sjelf hade min ungdom och mitt mjuka sinne att stämma honom till min fördel med.
Men hur långt kunde väl en liten kälkborgarfrus resurser räcka, när det gälde att skaffa andlig föda åt en konstnärsnatur!
Nu är dessutom äfven den vägen stängd.
Min man har de sista två åren sökt hålla mig tillbaka från literaturen – som han afskyr – genom att undandraga mig hvarje ekonomiskt understöd från hans sida.
Det är alldeles riktigt: jag sköter icke hans hus och skulle för honom endast vara en besvärlig öfverflödsartikel.
Jag säger icke detta för att klandra, ty han har kanske icke ens råd att gifva mig något, – han lär vara fattig nu – jag endast påpekar det som ett faktum, för att förklara mitt eget handlingssätt.
Dessutom är han 64 år, led vid menniskorna och trött på lifvet – hans lynne har just aldrig varit särdeles spänstigt – det är således naturligt att hans verldsåskådning måste vara så olik min som tänkas kan.
Jag är då, som Ni ser, kastad helt och hållet på mig sjelf, att slå mig igenom eller gå andligen under, allt som jag kan.
Jag hade hoppats att under det förflutna året kunna samla penningar till en utländsk resa, men det kunde ej gå för sig; alla uppburna honorar belöpa sig – trots min flit – icke till mer än 533 kr.
Och när man tänker att detta måste räcka till kläder, resor, ved och allt annat som kan behöfvas, så inser Ni nog hur hopplösa mina utsigter för framtiden äro.
Sehär hvad jag ber om:
Ni har vänner och relationer.
Utverka åt mig att några literärt intresserade personer skjuta samman en summa, till hvars belopp jag hos någon bokhandlare kan få taga de böcker, hvarmed jag behöfver befolka min ensamhet.
– Under min vistelse i Köpenhamn före jul blef jag bekant med Georg Brandes, han intresserade sig för mig och underkastade mig ett slags literär examen.
Häpen öfver de luckor, som finnas i mitt konstnärliga vetande, skref han upp alla de hufvudverk, hvilka han ansåg mig kunna ha mest gagn af att läsa.
Han tyckte det var synd, sade han, att kunskapsmöjligheter sådana som mina endast af brist på utsäde måst ligga i träde år efter år.
Men skulle jag kunna skaffa mig dessa böcker, som han gifvit mig anvisning på?
Det är der jag behöfver ett godt handtag.
Hur mycket göres icke för den dummaste latinpojkes undervisning!
Jag har aldrig gått i skola, aldrig fått någon ordentlig ledning, aldrig en erfaren menniskas råd vid skötandet af mina studier.
Och jag har dock en så brinnande håg!
Jag har arbetat så ihärdigt, så utan uppmuntran.
Skulle då ingen menniska vilja göra någonting för mig nu?
Genom Fredrika-Bremerförbundet fick jag i fjor ett understöd på 300 kr. troligen afsedt för bokinköp, men som jag använde en del af för anskaffande af ett arbetsrum, hvilket då var nödvändigare.
Jag vet att hvad jag skrifvit är djerft, nästan fräckt.
Jag har ingenting att anföra till min ursäkt, annat än att det fins något inom mig, som icke får dö så länge jag orkar röra ett lillfinger till dess hjelp.
Förlåt mig, och försök att icke tänka illa om mig.
Med oinskränkt förtroende
”Ernst Ahlgren”.139
På tal om tidningsarbete yttrade Brandes att det kan alltid vara godt att ha ett ”fyrkantigt stycke papper”, der man kan få yttra sina meningar.
Hörby d. 6 Januari 1887.
Matti och Karl derborta på chäslongen.
De göra mig tokig genom att skämta, skratta och smekas så hänsynslöst som de göra.
De betrakta mig som ett stycke trä, ett stycke bohagsting, – hvad som helst.
De uppföra sig precis som om de vore ensamma i rummet.
Jag sitter och afundas dem.
Jag har arbetat hela dagen, fördjupat mig i arbetet, gjort allt för att icke tänka på hvad jag icke får tänka på.
Och så rifva de upp hela min längtan med sina halfqväfda hviskningar!140
Utdrag ur bref till G.B. d. 10 Jan. 87.
Ännu en gång vill jag skrifva till er; jag vet knappt sjelf hvarför, ty det ligger öfver mig en tung, resignerad känsla af att ingenting skall bli bättre af hvad jag kan säga.
”Jeg kan ikke have samme harmlöse tilltro til dem efter som för.
Det er umuligt.”
Också vill jag knappt påstå att ert bref gjorde mig ledsen, ty jag visste ju innan jag fick det – visste så tydligt – att det låga och stygga i min missuppfattning af er skulle ha satt spår, som jag icke har i min makt att utplåna; och jag hade dessutom hela dagen varit hemfallen åt en så intensiv lifsleda och apati, att när brefvet kom på qvällen, var det bara det samma jag sagt mig hundra gånger, som åter stirrade mig i ansigtet från edra rader.141
Jag grubblar icke så mycket öfver mig sjelf, som ni den gången tycktes tro: menniskor, som känna så våldsamt som jag, tappa lätt dissektionsknifven.
Jag skulle således icke om det gälde mitt lif kunna uppgifva det rätta motivet till att jag lemnade er de der olycksaliga pappersbladen, der jag skrifvit ned allt hvad jag sjelf ville göra mig qvitt, hvad jag ville rycka upp, ljuga bort – hvad som helst, blott jag kunde slå mig fri.
Från hvad?
Och om jag kunde kalla tiden tillbaka, om jag kunde göra det sagda osagdt, jag vet icke om jag ville det.
Ty då skulle nog allt det der, som jag kastade bort med de skrifna orden, ha stannat qvar i mitt sinne.
Det skulle fortfarande ha kastat sig öfver mig hvar gång ni stängde dörren, – allt det der, som er personlighet förtog hvar gång jag såg er, – allt det ofina, råa, som aflagrat sig i min själ under den oafbrutna samvaron med kälkborgarnaturer, år efter år.
Och då skulle jag kanske nu, när jag icke längre ser er, ha haft en annan uppfattning af er än den jag nu har.
Och hur mycket jag än lider af att ha slagit dörren igen mellan er och mig, så tror jag dock att jag föredrager detta.
Det ligger nu en klarhet och helhet öfver minnet af er, som jag då aldrig skulle ha känt.
Ert öppna tillmöteskommande, hvarje vänligt ord, före det olyckliga missgreppet, står nu för mig i ett helt annat ljus.
Kort sagdt, utan denna konflikt skulle jag aldrig ha förstått er så, som jag gör nu.
Men vi bytade, och ni tog min misstro.
Mot den är jag vanmäktig.
Jag måste finna mig i att för er vara en lågsinnad varelse.
Ni menar att jag helt egoistiskt lemnar ur sigte, att jag sårade er?
Hå, – en myra, som gaf ett litet bett; man skakar henne af och det hela är glömdt.
Jag har aldrig sagt att ni behandlat mig illa.
Jag har tvärtom betonat, att jag var en sådan der skygg en, långt innan jag såg er, långt innan jag trampat ut barnskorna, – en af dessa, som draga sig tillbaka och visa tänderna vid hvarje oväntadt närmande, derför att hvarje vänlighet ger dem som en förkänning af hotande smärta.
Min misstro gälde icke er särskildt, den gälde äfven alla andra.
Det var sjelfva den varma medkänsla ni visade mig, som kom att underblåsa den.
Att jag betraktade er med den skepsis, jag har för alla andra, kan ni undra på det?
Synnerligast som det här fans ett särskildt ”gif akt”.
– Har ni ej sett någon som stod er nära, som ni höll af och som ni ville hålla fast, ändå vackla för de röfvarhistorier man nu en gång icke kan undgå att få sig slungade i ansigtet om er.
Jag träffade er först sedan jag fått öronen fullproppade af det der, jag hade ingen personlig erfarenhet om er att sätta upp deremot, jag hade ju ingenting annat än den uppfattning jag bildat mig af edra arbeten, och nog vet ni att man misstager sig ibland, om man tror sig känna menniskan i botten, blott derför att hennes skriftställarfysionomi icke är en främmande.
Jag vill icke säga att detta förslår till att ursäkta mig.
Jag vet, att om det funnits bättre metall i mig sjelf – resonnansbottnen för en sund och harmonisk personlighet, så skulle icke den falska tonen ha skorrat som den gjorde.
Jag har ingenting att förebrå er.
Det är jag, som uppfört mig lågt och oädelt emot er.
Tror ni icke jag vet det?
Visade jag icke strax att jag uppfattade det så?
Uttrycket i ert ansigte, då ni vände er emot mig, var alldeles tillräckligt att säga mig hvem af oss två det var, som gjort sig förtjent af misstro.
Edra halft återhållna förebråelser voro mig en tortyr, men de kunde icke framtvinga ett fullständigare erkännande af min egen orätt, än den der blicken redan gjort.
Om ni visste hur nära ett hån dessa edra ord ligga: ”hold dog modet oppe, læs, tænk, skriv og lev.”!
Lefva?
Att framvegetera sin tillvaro i en eländig byhåla etc.
Och hur skall det ur allt detta kunna skjuta upp ett lifskraftigt arbete?
Deri ligger förbannelsen.
Solskenet var nu en gång icke för mig.
Är detta tungt, så är det dock icke mer än man kan bära.
Men arbetet, arbetet! – att gå bort utan att ha lemnat ett spår efter sig!
Ni kan icke tänka er hvad det vill säga.
Det är att ha lidit alla tillvarons qval utan att ha uppnått ett enda resultat.
Det är att ha vandrat genom verlden som en dödfödd.
Jag begär intet medlidande.
Jag behöfver det ej, och jag brukar ej pjunka med mig sjelf.
Det är torra fakta, detta.
Jag vill bara att ni skall inse, att man under sådana förhållanden icke behöfver vara absolut sentimental för att afsäga sig de ”välsignelser”, som en sådan tillvaro kan innebära.
Och nu farväl.
Det blir väl för länge, mycket länge.
Ty jag ber er att ej af någon slags barmhertighetskänsla mot mig låta er förledas till att svara äfven på detta bref, och jag är icke dum nog att tro, det ett vidrigt intryck, sådant som det ni fått af mig, låter prata bort sig.
Jag har lefvat länge nog för att inse hur oåterkalleligt sådant är, om man ej har tillfälle att bekämpa det tum för tum.
Ni har varit god emot mig, och jag har lönat er med otack; jag böjer mig för straffet, ty jag har förtjent det.
Om ni en gång skulle få lust att se mig – vore det också bara för att säga mig detta samma omigen och se att jag ännu våndas lika mycket under det – så behöfver ni endast skrifva ett enda ord.
Kostnaden är ju nästan ingenting, och hela resan tar endast hälften af en dag.
Er tillgifna
Hörby d. 12 Januari 87.
I går qväll kom Dick upp på gästis.
19 af stadens herrar voro församlade der till en toddykonselj.
Man hade afhandlat frågan om Ernst Ahlgren, men han fick ej veta till hvad resultat man kommit.142
(Ur Egede Schacks ”Fantasterne”)
”Men hör, Christian!
Nu vil jeg gjöre baade Dig og mig self et Forslag, og det er, at vi nu i aften her paa Stedet fatte vor allersidste Beslutning, nemlig den, at kaste alle vore Beslutninger og
Planer ind i inderste hede Helvede, saa langt ind de kan komme, – og saa med det Samme sætte os ned paa vore Stole og læse vor Privatret og ikke tænke paa Andet, förend den er lært til sidste Bogstav.
Saa kan vi jo altid tales nærmere ved.”
”Naa, der have vi din sædvanlige Excentricitet!
– Mener Du da ikke, at Beslutning og Plan bör gaae forud for Arbeidet?”
”Nej! – nu er jeg desperat, og om jeg saa hundrede Gange er excentrisk, vil jeg have Ende paa den Lögn, hvori jeg lever.
Og derför gjentager jeg det:
Nej: for os to, saadanne, som vi nu ere, maa Arbeidet gaae foran baade Beslutning og Plan.
Jeg föler det nu i dette Öjeblik stærkere end nogensinde, at det just er virkeligt Slid og Arbeide, som vi trænge til.
Alt det Övrige – Beslutninger, Lister, Löfter og Bönner – er ikke andet end coloreret Sukkerbröd; men Din og min Mave trænger till Grovbröd.”143
D. 24 Jan. 87.
Jag gör mig olycklig genom mina bref en gång!
Hvad är det för en olycksalig uppriktighetsdemon som får makt med mig så fort jag skrifver bref!
Skall jag då aldrig kunna tämja denna våldsamhet, skall jag då aldrig kunna tvinga mig att bli en väluppfostrad passgångare, lik andra menniskor.
Sehär hvad jag skrifvit!
Käre Karl.
Jag känner mig icke upplagd för brefskrifning, ty jag är kroppsligt en smula dålig, men jag vill skrifva ändå, på det du ej må tro att jag ansåg ditt bref för närgående.
Jag menar frågan om mitt förflutna.
Ja barn, jag har lidit, lidit så att hjertat krymper sig vid att tänka derpå.
Jag har lidit andligen, så att min stora, sunda kropp brutits tum för tum som under en lång tortyr.
Och jag klagade aldrig.
Aldrig, hör du!
Till och med min närmaste omgifning trodde länge att jag lefde ett lyckligt äktenskap.
Bröt smärtan igenom, så gaf jag falska skäl.
Jag har varit stolt.
Jag är det kanske ännu, men nu – sedan jag ensam slagit mig fri, nu ömmar icke längre den punkt, som förut icke tålde ett vidrörande eller ens ett närmande.
Nej, det dröjde icke länge innan jag såg mitt verkliga läge.
Men jag, med min nästan religiösa vördnad för familjelifvets helgd och för endrägt i hemmet, jag hade dessa barn att tänka på, som jag blifvit i moders ställe.
Och under deras barndom var hemmet annat än nu.
Ty nu har jag slängt masken.
Nu får hvar och en se sig om efter hemtrefnad hvar den vill och kan.
De äro vuxna nu.
Jag har varit både hustru och värdinna; jag var det så länge jag ville.
Men det är skönt att få luft.
Äfven om man saknar sol.
Det är mig en lättnad att ha fått sluta komedien och att få slänga undan de sista falska trasorna.
Jag har i femton år hatat – hatat med hela min naturs intensitet! – den omgifning, hvari jag lefvat.
Jag har känt mig stängd från allt som var mig kärt; man har lagt hinder efter hinder på den väg jag måste gå; jag har tegat som om tungan varit afskuren; och jag har väntat.
Tag så en karaktär med skarpa slagskuggor, och du skall ana en smula af hvad jag är!
Ännu har jag på långt när inte fått luft nog, ännu har jag på långt när icke plats att räta ut mig till min verkliga gestalt, derför är kampen ännu inte slut och jag icke mitt normala, verkliga jag.
Mitt lif har inte lefts på narri.
(Effektsökeri!
Ingen menniskas lif lefves på narri.)
Men tänk inte på det.
Jag behöfver inte medlidande: jag behöfver plats att jag kan andas ut.
Jag qväfs.
Din E. A.
Matti läste brefvet.
”Jag har i femton år hatat” – den lilla kälkborgartösen häpnade öfver det, hon pekade på det; det var inte riktigt, inte rätt – – –
Nej – naturligtvis.
Men hon kan inte förstå, att jag inte kan låta bli!
Och så var det det, ”man har lagt hinder efter hinder” etc.
Man hade inte lagt hinder, man hade lemnat mig större frihet än gifta qvinnor bruka ha.
Herre Gud, ja!
Men hon kan inte förstå att min natur, min äregirighet, mitt frihetsbegär, min kunskapslystnad är ett spann som stegrar sig för hvarje tygel; – att jag lidit under dessa småförhållanden, att jag krökt mig under dem som Loke under ormettret, till det icke längre är mig möjligt att vara rättvis.
Icke mer än ett lif att lefva, och två tredjedelar af detta lif bortkastadt för pligt och hvad det kallas allt, det – att göra våld på sig sjelf!
Inte mer än ett lif – och detta sköfladt, ofruktbart, onyttigt, förstördt!
Frihet – åh Gud – frihet!
Hvad begriper hon om det!
Det är som om bröstet ville sprängas när jag tänker på hvad jag varit; och hon tycker jag skall kunna tala lugnt och rättvist om det!
Det var så smått, så snusförnuftigt; jag fick afsmak för henne.
Hvad måtte icke Brandes ha känt för mig!
Jag, som var så ömklig, så ofin!
Hon kom hit ner för att säga att hon nu ”förstått” mig.
Det påminte så om hans och min konflikt, men hon hade öfvertagit min roll.
Och så kom hon och strök sig uppåt mig; hon vill jag skall smeka henne.
Så måtte en karl känna det för en efterhängsen qvinna.
Och när jag så inte ville vara tillmötesgående, sade hon, ”kyss mig, på munnen.
– Jag gjorde det, men med afsmak.
Och jag hörde eko’t af en replik: ”inte nu.”
Häftet № 1.144
D. 27 januari 87.
Jag lider, men jag lefver.
Och det var just känslan af att icke lefva, som dref mig från Hörby.
Derför bör jag vara nöjd nu.
Jag måste vara det; eljest skall min arbetskraft knäckas igen.
Nu vet jag hur det går.
Men jag ångrar icke att jag reste hit.
Hvad som helst undantagande ett stillastående!
En kris, – må det sen komma efter hvad det vill.
Jag måste ha klarhet; känna fast mark under fötterna.
Ja, nu vet jag hur det går, och jag har varit oklok, – icke att jag kom, men att jag icke dröjde med kortet till dagen efter valdagen.
Han blir ond, svär och förbannar, ljudlöst och städadt, men hånande sarkastiskt.
Han tror mig vara tillochmed dummare än han ansåg mig förut, samt dertill påflugen och efterhängsen.
Antingen kommer han icke.
Eller också kommer han – och det vore värre – men är artigt snäsig och låter mig förstå hur taktlös jag varit.
Taga min Matts ur skolan.
Icke tänka mer på G.B. som person.
Låta honom återgå till det förra, abstrakta; det som icke rör mig.
Hugga i med arbetet, vara djerf och produktiv, skrifva efter mitt eget hufvud, efter våra svenska förhållanden och bry mig strunt om att jag är en myra inför Odysseus.
Tappa modet?
Bli förkrossad?
Nix! Inte ännu.
Arbetet är mer än G. B.
Och ännu har han icke sett mina kort så mycket att han bestämdt kan veta om Ernst Ahlgren inte duger ändå.
Blir han borta måste jag tvinga mig att anse det som om han vore död.
Då blir det Gustaf och jag, som sida om sida skola se till att knoga oss fram ”Quand même!”
Kommer han måste jag genast säga honom att jag icke ämnat skrifva, men att jag också inte ville möta honom på gatan utan att ha underrättat.
Och jag kunde liksåväl möta honom som Lange.
Jag måste också säga, att jag genast ångrade min obetänksamhet.
Få se nu!
Men det vissa är, att jag under väntetiden måste arbeta så intensivt, att jag icke har någon tid att grubbla.
Detta 1o för att kunna ha någon aktning för min egen viljekraft och 2o, det mest tvingande skälet, jag måste komma ihåg att om jag icke nu arbetar med energi, så skall min ekonomi ramla öfver ända och med den hela min framtid.
Jag måste genom ökadt arbete taga igen hvad min dårskap kostar.
Hvar gång man håller på att bli kär är det bäst att läsa latin.
Då går det öfver.
Och på det sättet lär man latinet.
Han kom.
Jag satt vid qvällsmatsbordet; slängde servietten och sprang ifrån kappan.
Och han var inte ond.
Han var god som gull och tycktes glad öfver att jag kommit.
Jag hade stirrat på porträttet så att jag glömt honom sjelf.
Han hade blifvit så blek, – så elfenbensaktigt blek.
Och så var der något så vekt öfver honom, så ungt.
Det var inte att bli rädd för, men att hålla af.
Och han var så rar och lugn och snäll och vänlig.
Jag hade blifvit friskare, tyckte han.
Och så såg jag så glad ut.
Det borde jag alltid vara; det kläder så.
Och inte draga de der stygga rynkorna mellan ögonbrynen.
Jag såg då inte ut som om jag kunde lida af lifsleda, mina ögon glänste så, det såg ut som om jag vore alldeles ”illuminerad”.
Hans ljusa, lugna, aflånga ögon voro alltjemt riktade på mig.
Jag såg ofta ned, derför att jag icke kunde se in i dem.
Min glädje var liksom blyg.
Men på samma gång kände jag mig så trygg, så trygg och glad.
Så reste han sig och stälde sig bredvid mig.
”Maa jeg kysse de rynker?” – ”De äro ju så stygga.
– Så böjde han sig ned och kysste mig på munnen, lätt och lidelsefritt som om vi varit två qvinnor.
Det var ett sådant vackert bref jag skrifvit till honom sista gången, sade han.
”De har nok en naturlig hang till at være grov,” sade han.
”Nej, natur är det icke.
Det är något som jag tillkämpat mig under de sista åren.”
Ja man skulle aldrig tro det om mig: ”Deres Træk ere saa fine.”145
Men kanske jag begagnat det som en sammanrullad igelkott sina taggar?
Så der ungefär.
Åh. caro mio!