Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre kunna ock vanskapliga gestalter, med pinsamma sensationer, beledsaga andarne efter deras afsked från den naturliga kroppen: ty det andliga lifvets skepnad eller utseende, hvaraf här det naturliga lifvet är idel liknelse, bibehåller sin allmänna beskaffenhet.
Åtskillnaden är blott den, att andliga skepnader, såsom immateriella, bestå endast i åskådligheter af själens tillstånd och tillstånds-förändringar; hvilka således i den rena andeverlden aldrig kunna förete sig bedrägligt, eller annorlunda, än i oförställda, ja oförställbara, afbilder eller sinnebilder; med former, som – åtminstone i sina grunddrag – förekommit redan i den naturliga åskådningen, men der såsom materiella, och således icke för vår själsblick lika genomskinliga.
Af det anförda är tydligt, att ännu i vårt nuvarande jord-lif skulle en fullkomlig själshelsa uppenbara sig i en fullkomlig kroppshelsa, om vår själ aldrig tilläte någon annan kärlek, än den högsta, beherrska sig.
I alla fall vinnes genom närmandet till detta frihets-tillstånd en sådan makt öfver jemväl den afgjordaste kroppsliga sjuklighet, att själens sundhet dels förminskar den, dels segrande genomglänser den, med en ögonskenlig antydning om den eviga helsa, som stundar.
Dylika undervisningar äro, begripligtvis, ingalunda i Verldsfurstens smak och interesse.
Ehvar han, i någon af honom underkufvad själ, upptäcker att sådana meddelas: der samlar han alla sina krafter och härar, fördubblar frestelserna, ränkerna, försiktighetsmåtten, öfverväldigar eller bortjagar de böjelser och tankar, som börjat från honom affalla, och stänger ånyo den förutnämnda porten, med starkare bommar; hvarefter han i jubel, med de sina, firar sin triumf.
Ty sedan alla sanningar blifvit sålunda ånyo fördrifna, är hans rike återställdt i sitt förriga oskick; hvilket är sådant, att för invånarne i andeverldens himmel synes enhvar så beskaffad själ, i sin kropp, stå och gå liksom på hufvudet, men hufvudlös.
Då öfverdrages själens hela synvidd af fördubbladt mörker, en natt, som likväl icke hindrar de herrskande svartandarne från den försäkran, att just nu är dagsljus i sin middagshöjd, och att insigter, att kunskaper och vetenskaper aldrig herrligare blomstrat.
Men de vetenskapliga forskningarna taga den utgång, att man slutligen icke ens vet, om Lifvet är något annat än Natur, eller om en verklig skillnad är mellan menniskornas och djurens själar.
I allmänhet stannar man vid att dyrka Naturen, eller någonting som man kallar så; ovetande, att det, som då under Naturens namn dyrkas, är just den förfärlige Menniskohanden sjelf, Mandråparen ifrån begynnelsen; af hvilken allt blott naturligt och åt döden egnadt lif kommer.
Föröfrigt är klart, att såsom denne höfding, när han ohöljdt framträder i sin trotsighet och list, drifves af hat emot den sanna Kärleken, kan han ej heller alstra och befrämja annat, än hat.
Alla kärlekar af det slag, som från honom utgår, äro fördenskull, i sin egentlighet, lika många hätskheter: dels mot menniskan allmänneligen; dels emellan sig sjelfva, inom hvarje särskild mennisko-varelse; dels ändtligen emellan menniskorna såsom samlefvande i sällskap och stat.
Det är dem en glädje öfver all glädje, att egga till borgerliga misshälligheter, politiskt vanvett, partier och tyranni, allt slags orättrådigt örlig; så att man söker dräpa hvarandra ömsom med lekamliga mordskott och mordhugg, ömsom med andliga, – eller smädelser; och så stor är omsider galenskapen, att man ofta menar sig genom skymfande tillmälen och nidlögner, muntliga eller skriftliga, befordra samhällets förbättring.
Den allt detta uppmuntrande och deröfver hånskrattande
Herrskaren begagnar dervid i främsta rummet tvenne ståthållare, som äro hans yppersta under-fältherrar: de heta Kärleken till oss Sjelfva, och Kärleken till Verlden.
Endast nödtorfteligen hejdas deras oväsende af borgerlig lag; förgäfves, om ej den gudomliga verlds-ordningens lag tillbakahölle det inom vissa oöfverskridliga gränsor.
– Bland själar, som stå under de dunkla makternas välde, är vanligt, att tala mycket lärdt och prydligt om hvad de kalla sin ”lefnads öden”, om ”lyckan” och ”lyckans skiften”.
De märka nämligen, att deras tillvarelse hvälfver sig, genom förändringar som likna Naturens årstider och dagstunder, från vår och morgon till vinter, till afton och en oundviklig natt, som för deras ögon begrafver och lyktar alltsammans.
Förborgadt är dem sättet, huru dessa vexlingar kunna så tempereras, att deraf uppkommer en beständig själarnas vår, en morgonfröjd som ännu varar om qvällen, en afton som genast i ny och skönare morgon öfvergår.
De särskilda företeelserna af sitt jordlif inbilla de sig, mellertid, kunna länka och styra genom sin egen klokhet; der denna ej räcker till, sägas de vara verk af en blind Slump. Det allmänna äter af händelsernas gång tillskrifva desse Vise ett så kalladt Öde, omenskligt och obevekligt; mot hvilket de väpna sig, ömsom med en flärd af lättsinnighet, ömsom med en flärd af själshöghet; bäggedera, i sin kärna, förtviflan.
En enda fråga återstår att besvara.
Huru har den Högste, huru en verklig Försyn, kunnat tillåta sina afsigter och lagar så gäckas? tillåta, att en upprorisk ande så fått härja hans menniskoverld, med uppsåt att underkasta den sitt tyranni?
Är ej planen af hans uppenbarelse dermed förstörd? och hvilken
Honom värdig utveckling af verlds-skådespelet är numera tänkbar?
Förekomma dessa vansinniga och brottsliga tilltag hade han visserligen kunnat: men endast, om han velat, i stället för andar och menniskor, skapa machiner.
Hindra deras fortsättning kunde han visserligen också; men endast genom att tillintetgörande vända sig, ej blott mot deras anförare, utan ock mot alla de väsenden, som deltagit i dennes dårskap och brott.
Också kunde hans rättfärdighet, eller den lefvande lagen af hans vishets eviga ordning, ej undgå, att mot all denna oordning antaga en hämmande och straffande ställning; hvars förhållande till de varelser, som blefvo dess föremål, oundvikligen måste af dem erfaras såsom vrede, fastän den i sig sjelf var blott den eviga Ordningens lagskipande sjelfnödvändighet.
Men se! mellan hans åskor, och dessa föremål, kastade sig då hans Kärlek: hans Enfödde, eller den af allt, som lefver, först födde; från evighet, och före verldens skapelse, af honom aflad; eller ur hans innersta framgången, för att emellan Gud, och ett Annat än Gud, vara det evigt förmedlande och evigt förenande sambandet.
Detta ”Andra än Gud” är, först och främst, Guds egen Himmel, och vidare den med Natur omklädda Andeverld, hvars sins emellan motsatta väsende-hälfter likaledes blott genom denna Kärlek samverka, i ett af det gudomliga verlds-ändamålet anordnadt sammanhang.
Nu var just detta sammanhang brutet, genom det sätt, hvarpå den förutbeskrifne lägre Medlaren, den egentligen till Naturens och Fantasiens Genius ämnade Anden, hade uppfyllt sitt värf; och för den Högste skulle således intet annat hafva återstått, än att dömma allt det, som från Honom affallit, till den eviga dödens natt – så framt ej hans Kärlek hade kommit emellan.
Sin skapelse kunde han göra till intet; sin Enfödde, sin Kärlek, sitt Hjertas Tolk kunde han icke tillintetgöra.
Midt i den började drabbning, der han mot det Ondas dämoner slungade sina ljungeldar, uppträdde inför hans ögon den älskande Sonen, tog i famn det af undergång hotade menniskornas slägte, erbjöd sig att mot Verldsfursten kämpa för dem, och att dervid äfven, med dem och för dem, lida följderne af deras missförhållande; på deras vägnar och på ett sätt, hvarigenom det rätta förhållandet skulle återställas.
”Jag besvär dig, Fader”, sade han, ”att besinna deras svaghet, deras obetänksamhet, deras kortsynthet, och att icke låta mig vara ensam i verldsrymden”.
Då kunde den Allsmäktige ej emotstå; han förbarmade sig, och beviljade sin Kärleks bön.
Det blef då, för dennes skull, utlofvadt, att så lång tid skulle med vårt slägte och dess verld hafvas misskund, som de behöfde för att genomlöpa sina förutbestämda lefnadsåldrar; en besinnings- och pröfnings-tid, som kommer enhvar af dess medlemmar till godo.
Äfvenså blef honom full makt uppdragen, att efter behag lägga fienden under sina fötter, och fängsla den ränkfulle med varaktiga kedjor, dem endast han sjelf kunde lossa.
Och ehuru den bedröfliga erfarenhet nu fanns i menniskornas lif, att Himlen kunde anbefalla något, som Naturen kunde motsäga: så skulle detta lif ändock få utveckla sig såsom ett odödligt, – fastän dess jordiska lott hädanefter förblefve en af dödlighet och odödlighet blandad.
Så räddades för det menskliga jordlifvet, allmänneligen och synnerligen, möjligheten af historisk fortgång; och en utsigt var gifven, huru den disharmoni, hvaraf det hädanefter skulle följas liksom kroppen af skuggan, kunde upplösas i en harmonisk förklaring och afslutning.
Tre äro detta lifs källor:
Kraft (Vis); Förmåga (Potentia); och Inflytelse (Influxus).
Den första är verkandets källa; den andra, mottagandets; men den tredje är det egentliga lifgifvandets, – emedan hon förenar det verkande i den förra med det mottagande i den sednare, eller de principala krafterna med de instrumentala; hvilka, såsom sådana, blifva organiska.
Är inflytelsen af lätt art och ordning: då har den sitt ursprung i den kärlek, som är, liksom den djupaste, så äfven den renaste affectionen af förening mellan verkande och mottagande krafter; och vi känna då, enligt vår varelses mått, i vårt inre alldeles detsamma, som sjelfva den Eviga Kärleken känner, – nämligen en åtrå som eftertraktar ingenting med större ifver, än ett samband, hvari hans väsende brinner, icke för sig, utan för ett annat, och anser för sitt eget endast det, som detta andra med honom delar och återmeddelar.
I detta samband är således ett såsom två, och två såsom ett; eller enheten kan der tillvara endast såsom ömsesidighet, och ömsesidigheten endast såsom enhet.
Det är ock detta, som all jordisk kärlek – t. ex. i tvenne älskandes omfamningar – sträfvar att uppnå och uttrycka.
Men hvad der är en ofullkomlig sinnebild, – och esomoftast en bild, hvari är mera sinnlighet än sinne, – det är här saken sjelf; eller det deri grundade förhållandet, å ena sidan till Gud, å andra sidan till Menniskor.
Då bäfva vi ej heller för tusentalet af de gräsliga odjurs- och vidundersskepnader, i hvilka Verldens Furste förskapar sig att skrämma oss, sedan vi genomskådat beskaffenheten af hans tjusgestalter.
Trygga genom den Högsta Kärlekens vishet, som är med oss, kunna vi till och med leka med Motståndarens vrede och sticka vårt hufvud in i hans lejongap, utan att han mäktar tillfoga oss den ringaste skada.
Ja, han är så länge nödsakad, att återgå till sin bestämmelse, och använda sin gemenskap med sinnesjälen blott att befordra dennas ursprungliga åligganden: som äro, att förestå vår lekamlighets fibrer, blod, lifsandar; att till vår tankas bearbetning öfverföra Naturlifvets betydelser, genom Fantasiens verksamheter, än såsom blotta åskådningar och inbillnings-lekar, än såsom lustar eller begärelser, af hvilka de passioner uppblossa, som kunna bli vapen både för det Goda och emot det Goda; ändtligen, att åt våra handlingar, utgångna från en af sann kärlek lifvad vilja, gifva den natur-botten och natur-kropp, hvarförutan de, äfven med all möjlig insigt af de högsta ändamålen, skulle förblifva orsaker utan verkningar.
I detta vår själs sunda tillstånd äro ämnet och formen af våra handlingar likgiltiga: hufvudsaken är deras anda, deras stämning, deras afseende på lifvets högsta ändamål.
Måttet af detta afseende är måttet af deras värde.
I sådant tillstånd begripa vi ock, huru orimligt det är, att en sällhet skulle finnas, som ej vore dygdig, eller en dygd, som ej vore säll.
Dygd och Sällhet äro blott olika namn på ett och samma.
Dygd är, att på samma gång, som man med det ursprungliga af sin själ lefver i betraktandet af gudomliga ändamål, med sin tanka och vilja lefva i beredandet af de nyttor, samt med sitt sinne och sin lekamlighet i utöfvandet af de verkningar, genom hvilka dessa ändamåls afsigter befrämjas.
Men just allt detta är äfven Sällhet; – den enda.
Vi lefva då, redan i denna jordiska kropp, såsom himmelska andar, och kunna derföre, redan nu, med Himlens invånare pläga umgänge och samtal.
– Föröfrigt må man veta, att i den mån, som vi uppfyllas af den verkliga Kärlekens vällust, återförvandlas icke blott kunskaperna, utan äfven passionerna, till oskulder.
Man må vara viss, att ingenting ligger den Högstes Enfödde närmare om hjertat, än att höjden af himmelsk lycksalighet också skall varda höjden af jordisk: ty jordverlden är skapad för himla-verldens skull; och vår kropp, med allt sitt tillbehör, är ämnad att föreställa det jordiska paradiset, – liksom vår själ, med allt sitt tillbehör, det himmelska,
Utan lefvande erfarenhet häraf, hade den förste Mannens uppfostran icke varit fullbordad; att gifva honom denna erfarenhet, var det enda, som återstod i hans undervisning.
Derföre tillfördes honom ett annat Jag- Sjelf, en Maka; men med egenskaper och gestalt af Qvinna.
Vi hörde nyss, att Dygd och Sällhet äro ett; och detta vill säga detsamma, som att Sanning och Sällhet äro ett: ty Dygd är ingenting annat, än Sanningen såsom bekräftande sig genom handling.
Men det är just enheten af Sanning och Sällhet, som sinnligt åskådas i allt, hvad vi kalla Skönhet; och Qvinnan är företrädesvis Skönhetens repräsentant.
Hon är detta likaså, som Mannen företrädesvis är Styrkans och Höghetens: nämligen, att liksom hos Mannen det Starka och Höga betecknar ett lif, hvarigenom Sanningen skall förhöjas till Vishet, så betecknar hos Qvinnan det Sköna ett lif, hvarigenom Sanningen skall förljufvas till Sällhet.
Från himmelska känslor och böjelser är behaget en lika oskiljelig egenskap, som t ex. vällukten är från rosen.
Men detta behag antager äfven – liksom i rosen – figur för ögat.
Det himmelska behaget, så ofta det redan på jorden kan förnimmas eller åskådas i sin skära nakenhet, är Skönhet.
Der det i kroppslig mennisko-form träder Mannen till mötes, är det Qvinna; en gestalt, som på samma gång är Behagets och Qvinnosjälens yttre motsvarighet.
I och genom Eva blef ock derföre Skönheten sjelfva ”sinne-bilden” af det Oskyldighetens tillstånd, hvari de första menniskorna förenade barnslig menlöshet med en från de högsta inflytelser flödande kunskap.
Af detta tillstånd, å sin ena sida närmast förenadt med Barndomens, men just fördenskull ock, å sin andra sida, med Odödlighetens, är allt det rörande, som ännu i dag beledsagar
Skönhetens företeelser, en qvarlefva.
Allt slags Skönhet har sin första upprinnelse i Ordningen, – nämligen Fullkomlighetens Ordning; eller samtliga lifs-formernas rigtiga förhållanden sins emellan och till det hela.
Hon är, i hvarje skön varelse, det utåt genomskinande af denna gudomliga ordning; en yttre fullkomning, i hvilken den inre motsvarigt uppenbaras; ett utvärtes helt af harmonier, som uttrycker ett invärtes sådant, der hvarje högre lifs-form behörigt lifvar och beherrskar den lägre hvari den afbildar sig, och der denna lägre finner sig lycklig, att i trogen egenskap af dylik afbild äga sin enda sanna verklighet och betydelse.
Hvarest således en lekamlig skepnad möter oss, der, förmedelst alla mellanlänkarnes ostördt härtill sammanstämmande verksamhet, äfven den lägsta lifs- formen, i hvartenda sitt grand, ögonskenligt återspeglar den öfverhimmelska form, i hvilken intet annat är, än Evigt, Evärdligt, Väsendtligt, Urbildligt: der möter oss kroppens fullkomlighet såsom en liknelse af sjelfva lifvets fullkomlighet, eller såsom genomglänst af den; och derigenom skön.
Ehvar lifvets allmänna former sammanverka till en sådan kropps-fullkomlighet, måste alltså denna endrägts uttryck blifva en enhet af harmonisk omskiftlighet och harmonisk sammanstämning; och i denna enhet består det gemensamt egendomliga af Skönhetens skepnader.
Vill man t ex. i ett skönt qvinno-anlete betrakta, huru, i slik hänsyn, bemälta former sammanverka och yttra sig: så inses detta lika lätt, antingen betraktelsen uppstiger från den lägsta formen till den högsta, eller nedstiger från den högsta till den lägsta.
I förra fallet bör nämligen vara klart, att i anletets yttersta och ytligaste form, den, som för dess öfriga är den samfäldta och omfattande, – eller grund-contouren, – företer sig den sphäriska formen; i den mera innerliga, som visar sig förnämligast i fibrernas rörlighet kring ögonlocken och läpparna, och som der, genom en på engång regelbunden och regelfri föränderlighet, vexelvis tecknar dragen af löje och smärta, – den spirala; i den ännu innerligare, som, alltefter omvexlandet af själens lidelser, målar på hyn, liksom på en förlåt, lifsandarnes uppstegringar eller nedstämningar, med färgor och mellanfärgor uppkommande från blodens rörelser, – den näst-himmelska eller den öfversta naturliga, hvars beherrskare den öfver fibrer och blodkärl omedelbart rådande Sinnesjälen är; i den följande, som under dessa färgläggningar af rosens purpur, elfenbenets hvithet o. s. v. insmyger strålarne af en flamma, hvaraf hela målningen höjes och brinner i andeljusets eld, – den himmelska, öfver hvilken vår Tanksjäl och dess kärlekar herrska; slutligen i den högsta, som är just det hela anletet lifvande Ljusets egen, – den öfverhimmelska, eller Ursjälens; om hvilken vi sett, att hon är i andeverlden omedelbart hemmastadd.
Likaså klart bör vara i sednare fallet, eller när vår betraktelse genast börjar vid den högsta af nyssnämnda former och derifrån stiger utföre, att den första formen (eller den öfverhimmelska) enkom uttrycker
Lifvets ljus; den andra (eller himmelska) enkom dess värma; den tredje, med sina färgor, energien af det naturlif, som genom de båda förra blifvit med andelif förenadt; den fjerde, med sin teckning, det i rörligheten af denna energi tillika fasta eller fastbestående; ändteligen den femte och sista, med sin oval-rund, det samfäldta af allas öfverensstämmelser.
Men hvad är, i båda fallen, uttrycket af detta samfäldta, om icke just den enhet, hvarom vi talat? eller alla de anmärkta beskaffenheternas harmoniska sammanstämning, i och genom sjelfva deras flerfald och omskiftning, till anletets fullständiga egenhet af skön daning, skön karakter, skönt tycke?
Sådan är den ordning, hvilken, såsom ett ur sjelfva det Kroppsliga omedelbarligen framlysande Gudomligt, gifver oss Skönhetens föremål och intryck.
Och emedan allformen af denna ordning är den enda, som liknar den Högste Sjelf och hans kärlek: så är mennisko-formen den enda, i hvilken fullständig Gudomlighet, och således äfven fullständig Skönhet, kan uppenbaras.
Derföre kunna äfven himmelska varelser ej skådas i annan gestalt, och ej antaga någon annan; endast på den igenkänner man alla andars gemensamhet i ursprung och slägtskap.
Man skådar ett Skönt eller Fagert, så ofta man skådar nyssnämnda ordnings väsende fullt i någon gestalt uttryckt: ty man skådar då den fullkomlighet, som uppkommer af alla väsendtligheternas oafbrutna och ostörda öfverensstämmelse, ifrån de innersta till de yttersta.
Så t. ex. öfverensstämma de i det fagra anlete, som vi nyss betraktade, genom en oafbruten fortsättning af motsvarigheter: motsvarigheten mellan lifvet och dess förklarande värma; motsvarigheten mellan dennas glans och de färgor, hvilka den genomstrålar; motsvarigheten mellan detta färgspel och den rörliga linear-teckningen genom fibrer; tills de omsider alla sammanfattas i ett bildverk, formadt enligt lagarne af naturens utsöktaste harmonier.
Men ett framförallt fordras till denna enstämmighet: närvaron af sjelfva den eviga förenings-principen; utan Kärlekens närvaro i lifvets innersta radier, skulle hon aldrig vara till.
Endast ifrån honom, af hvilken
Lifvet erhåller sin morgonrodnad och vår, hämtar ock Skönheten sin harmoni, sin blomning, sitt naiva (germanum) i lynne och daning.
Huru kunde hon vara älskvärd, ja älskligheten sjelf, om icke just
Kärleken vore det, som innerst ur all fägring framlyser?
Endast kärlek framlockar genkärlek; om än förhållandet härvid är ett omedvetet och tigande: och i genkärleken, – så länge den är oskyldig och ren,– äga vi slagrutan, liksom för Godhetens källåder, så jemväl för Skönhetens.
Svårt bör nu icke vara att finna, hvari det Fula har sitt upphof.
I all fulhet uttrycker sig
Ordningens omvändning eller bakvändning, från en Lifvets till en Dödens ordning.
Ovishetens och Ondskans art är, att sätta ändamålen för menniskolifvet i det Naturliga, såsom blott sådant, och att eftertrakta inga andra nyttor, än denna blotta naturlighets båtnader och nöjen.
Men dermed bekomma de själskrafter öfverhand, hvilka, såsnart de söndra sig ifrån och kufva de högre, visa sig vara mer djuriska, än menskliga; och deraf föranledas kroppsliga motsvarigheter, der det
Menskliga är mer eller mindre förbytt till ett Djuriskt.
Men allt detta strider mot menniskans egentliga väsende, och det menniskoartade kan aldrig helt och hållet afklädas; derföre uppstår nu ett vidunderligt mellanting af mennisko-vulet och djur-vulet, någonting Monstruöst eller Missfosterligt; som, i sin höjd, är det
Fulas högsta grad, och med detsamma förebilden för alla dess lägre grader.
– För invånarne af den rena andeverlden, hvilka i blinken genomskåda varelsernas omhöljen, eller egentligen ej se dem i andra omhöljen än sådana, som omedelbarligen motsvara deras inre, bära dylika menniskor skepnaden af de djur och andra naturliga ting, hvilka de i andlig måtto likna: de varsnas då t. ex. än såsom ugglor flygande i mörker, än såsom begrepplöst pladdrande papgojor, än såsom lyktgubbar irrande från träsk till träsk; ehuru alltid med hemskt bibehållna rester af mennisko-utseende.
I nyssnämnda verld beror således all Fulhet, liksom all Skönhet, endast af andevarelsens invärtes beskaffenhet; hvilken deri noggrannt afspeglar sig.
I den jordiska verlden är, numera, förhållandet icke detsamma; om än långt oftare och mer, än man vanligen föreställer sig.
Det har, i detta afseende, gått med Fulheten och Skönheten på samma sätt, som med Sjukdomen och Helsan.
Det lefvande begreppet af Skönt ligger visserligen i allmänhet till grund för Menniskans gestalt; men klarast och skärast uttrycker det sig dock i Qvinnans.
Det utgör nämligen, i sjelfva verket, grundbegreppet af hela hennes väsende.
Egenskapen af skön måste derföre alltid hos henne visa sig såsom en väsendtligare, och på ett omedelbarare vis, än hos Mannen.
Hennes kropp är enkom dertill inrättad; genom sin större spädhet, fyllighet, lenhet, lättrörlighet, och denna ömmare strålglans af blick, denna spelande skiftning af hvithet och rodnad, der alla känslor och lidelser snabbare genomskimra.
Själen af allt detta är den inre fägring, till hvars trogna bild all yttre fägring var ämnad.
Dock förmår den inre fägringen ännu, ehuru mycket eller litet den är af en yttre beledsagad, stadfästa sig till en evig jungfrulighet; oberoende af den kroppsliga, äfvensom af årens antal och förändringar,
I det nu anförda är den ledsagarinna skildrad, som blef Adam gifven; ty med henne mötte honom Skönheten, sådan den var i sin morgon.
Men det är tillika hufvud-innehållet af den undervisning, som hon sjelf, såsom flicka, förnam i Paradisets lunder; då hon, första gången såsom fullväxt, speglade sig i en af dess käljor, öfver sin egen tjusande bild glad och förvånad.
Några stadier aflägsen från den park, i hvilken Adam föddes, var en annan; med ett utseende alldeles likt dennas, och med ett liknande lifs-träd i sin medelpunkt.
Dit hade Adam kommit en qväll, kringvandrande i Edens aftonskymning, och sökt, öfverraskad af natten, hvila under dess lummiga grenar.
I sömnen syntes honom då en skapnad, lik hans, och ändock olik; fagrare, ljufvare, vänare, än alla dittills sedda.
Gripen af en omotståndlig längtan, ville han sluta den i sin famn: men den undflydde då, liksom upplöst i en hvitglänsande sky; hvarvid han, under en häftig sträckning för att hålla den sköna skapnaden qvar, kände en plötslig smärta, och tyckte att ett refben rycktes ur hans sida, liksom från hans hjertas grannskap.
Slutligen vann han likväl sin önskan, och höljde den hulda varelsens anlet med kyssar, dem hon ljuft suckande mottog, af en ny flammas rodnad ännu dubbelt skönare blifven.
Hastigt vaknande, fann han med djupaste saknad, att allt blott varit – en dröm.