Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af ingen
Fågel, djur eller fallande gren den någonsin stördes.
Gräs omväxte dess brädd, som de gränsande vågorna närde,
Skog jemväl, som ej led, att af solen ljummades böljan.
Tröttad af hetta och jagt, här lade sig ynglingen neder,
Både förmådd dertill af källans behag och af ställets
Men då han önskar att släcka sin törst, upptändes en ny törst.
Medan han dricker, han sjelf blir kär i den bild, som han skådar,
Älskar ett svekfullt sken och skuggan tager för kroppen.
Tjust af sig sjelf, orörlig i blick, orörlig i ställning
Qvar fördröjer han, lik en bildstod formad af marmor16.
Hungern, sömnbehofvet förmådde icke lösslita honom från dess åsyn.
Han klagar för skogarne:
– – Skogar, svaren mig: hvem har älskat så osäll?
Ty J veten det väl, som tillflygt lånt åt så många.
Står för ert minne fram, o J, som lefven i sekler,
Någon, som förr än jag af sådan sjukdom förtvinat?
Ja, jag ser och förnöjs, men det, som jag ser, som förnöjer,
Finner jag ingenstädes: så grymt är älskaren dårad.
Och till förökad sorg, ej hafvets vidder oss skilja,
Icke vägar och berg, ej murar med bommade portar;
Nej, ett ringa vatten oss hindrar.
Han önskar att fångas,
Ty så ofta jag räckt åt vågen kyssande läppar,
Har han med färdig mun mig villigt skyndat till möte.
När jag dig räcker min famn, din räcker du villigt tillbaka.
Ler jag, så ler du jemväl, och enär jag gråtit, jag ofta
Märkt, att du gråtit också:
Med vinkar vexlar du tecken,
Och så vidt jag förstått, af den mun du rört så behagligt,
Ord ock åter du bär, fast de märkas ej af mitt öra.
I dig är jag, det har jag förstått.
Kärlek jag bär till mig sjelf.
Är jag den, som skall be eller bes?
Och hvarom skall jag bedja?
Det jag begär är mitt: af rikdom blifver jag fattig.
– – – – – – – – Ej äro af lifvet
Många stunder igen.
Denne, som älskas så högt, dock längre jag önskade lefva:
Nu i en enda själ vi dö endrägtiga begge.
De tårar, den olycklige gjuter, grumla vattnet, och bilden synes med tynande drag.
Under sin vånda han ofvanifrån nedlåter sin klädnad,
Och slår häftigt sitt bröst med händer hvita som marmor,
Hvilket af slagens våld matt rodnande höjer sin liffärg,
Liknande den, som äpplet bekläder, hvitt på den ena
Sidan, med rosens hy på den andra beprydt, eller drufvans
Klasar, som börja mot mognadens tid att stöta i purpur.
När han nu detta jemväl i den klarnade vågen förmärker,
Liksom det gula vax i grannskap af lindriga lågor,
Eller ett morgonrim, upplöst af den ljummande solen.
Eko, den föraktade, sörjer honom dock.
Hon upprepar sorgset det farväl, han säger till bilden i källan, innan
Natten de ögon slöt, som egarens fägring beundrat.
Och när han nedförd blef i de underjordiskas boning,
Najader
Högljudt sörjde sin bror, afskärande håren till offer.
Redan beredde de bål och bår och skakade facklor.
Kroppen ej återfanns: en gullgul blomma i stället
Viste sig: hvita blad omgåfvo den nedersta ringen.
Ättlingarne af denna blomma kallas ännu i dag efter den yngling, hvars död gaf henne tillvaro, Narcisser.
– Nåväl, Ismene, nu är ordningen först hos dig att yppa de tankar, som denna berättelse uppväckt i din själ.
– Mina tankar? genmälde Ismene, skakande sina lockar med djupsinnigt utseende.
– Jo, vet du, jag har hvälft många, ganska aktningsvärda tankar rörande just den stackars Narkissos.
Först och främst ångrar jag uppriktigt, att jag kallat honom narr, ty en narr dör ej af kärlek – icke ens till sig sjelf.
För det andra beklagar jag
Ekos sorgliga öde.
Hon besvarade klagoropen kring den döde, som förskjutit henne; hon besvarade dem helt visst med smärtsammare ton än hon emottagit dem.
Hon kände intet agg, ingen bitterhet, endast kärlek, kärlek in i sista stunden, den goda olyckliga Eko.
Men för det tredje bör detta lära en flicka att icke slösa sina känslor på ett kallt och likgiltigt föremål, utan spara dem åt ett tacksammare, som känner sin skyldighet att med suckar och slaftjenst söka vinna dem ...
Eko, är det icke sannt?
– Sannt! upprepade genljudet från aulans pelargång.
Ismene klappade händerna af förtjusning och fortfor derefter:
– För det fjerde uppstod hela olyckan deraf, att Narkissos lefde i en bedröflig tid, som icke egde andra speglar än källornas.
Hade Narkissos, likasom jag, speglat sig dagligen alltifrån barnskorna, så hade han nog vant sig vid en småningom tilltagande hygglighet och älskvärdhet, samt blifvit en förståndig yngling ...
Jag kan icke neka, att jag tycker mycket om att spegla mig, tillade Ismene och intog ett beqvämt läge i divanen med begge armarne öfver hufvudet och blicken på springbrunnens spelande strålar.
– Ismene, sade Berenike, – har ej haft mindre än fyra tankar med anledning af Julias versar ...
– Ja, inföll Ismene, – var icke det mycket det?
– Ovanligt mycket, svarade Berenike skrattande; – i främsta rummet är jag skyldig att erkänna detta, jag som icke haft en enda tillräckligt klar att jag skulle kunna uttala honom.
Ack, jag måste vara mycket tanklös och inskränkt, ty när jag hör en berättelse, sådan som denna, så lefver jag på ytan af densamma, fäster mig så vid gestalterna, deras handlingar och lidanden, lefver så i färgspelet, rörelserna, formerna, att jag ej kan skåda andemeningen i dess klarhet, ehuru jag känner, att en sådan finnes, att det är hon, som inifrån gjuter lif i gestalterna, sprider rodnad eller blekhet på deras kinder, skapar omkring dem naturen, i hvilka de uppträda, och leder dem med nödvändighet efter sina lagar.
Men hvad jag ej kan, det förmår du, min Hermione.
Dina förklaringar öfver våra myther hafva varit mig ljufliga drycker, älskade väninna, i hvilka jag insupit djupare vördnad för våra fäders lära.
– Mina utläggningar äro kanske ofta villfarande; det är endast aningen om det högre och andligas närvaro i de sinnliga formerna, på hvilken jag icke sjelf tviflar.
Och om jag någon gång träffar en sanning, så är hon lik den närmast under skalet liggande hylsan, från hvilken det ännu är långt till kärnan.
O, J skullen höra min faders föreläsningar i Akademia, fortfor Hermione med glänsande ögon och lyftad panna.
– Honom skullen J höra!
Det kan vara henne möjligt att med en plötslig aning finna en sanning, till hvilken han kan hinna endast med svåra mödor, djupa tankeslut; men genom dessa mödor, endast genom dem, blir det vunna en egendom åt vetandet, en bevisad sanning, i stället för ett sannt hugskott.
Mina tankar äro hugskott, ingenting annat.
Jag är rik på hugskott, och dina versar, min Julia, hafva framkallat ett nytt.
Narkissos, så tyder jag denna myth, är menniskoanden.
En flodgud var Narkissos’ fader och en källnymf hans moder.
Floden och källan tillhöra jorden, men spegla himmelen.
Så är menniskoanden född och ammad i naturens sköte, men tillika ett återsken af det gudomliga.
Spåmannen Teiresias förutsade Narkissos en lång och lugn lefnad endast i det fall, att han icke lärde känna sig sjelf.
Så förkunnade äfven Gud, enligt en af Hebreernas heliga sägner, det nyskapade menniskoslägtet, att det skulle förlora sitt elysium, om det smakade kunskapens frukt och lärde skiljnaden mellan godt och ondt.
Menniskoanden, så antyda mytherna, så lära filosoferna, lefde i början instinktens oskyldiga lif; menniskan var fullkomlig såsom planta och djur, lycklig som de, omgifven som de af naturens modersvård, som i en oupphörlig krets ledde henne till nöjet när hon kände behofvet derefter, till hvilan, när hon njutit, till behofvet, när hon hvilat ut.
Mythen syftar härpå, när hon säger, att Narkissos vexte upp skön och älskad af alla naturgudomligheter.
Detta var ett tillstånd af lycksalighet, plantans lycksalighet.
Men menniskan var danad till en annan än denna.
Hon bar inom sig en kraft, som en gång skulle göra henne myndig och förflytta henne ur oskuldens naturlif, den lägre fullkomlighetens fridfulla elysium, ur okunnighetens och träldomens lugn, till ett högre tillstånd, fullt af ofullkomlighet, mödor och sorger, på det att under strid med sig och verlden hon skulle, såsom fri och förnuftig varelse, bana sig väg tillbaka till det oskuldens tillstånd, hvilket hon lemnade såsom ett ofritt naturting, ett högtbegåfvadt djur.
Hon är bestämd att lyda den moraliska lagen, såsom hon förut lydde instinkten.
Hon är förjagad ur natur-oskuldens elysium, för att öfver törniga ängder, med blödande fötter nå himmelen, den sedliga oskuldens elysium.
Mythen syftar på denna i naturmenniskan groende, oroliga frihetskraft, när den säger, att Narkissos, sedan han vext upp, blef en jägare, ströfvade i skogarne, kall för naturgudomligheterna, som älskade honom.
Framför dem alla nämner mythen nymfen Eko, emedan naturen i förhållande till menniskoanden är osjelfständig; hon likasom upprepar våra sista ord, emedan hön färgas af vårt eget lynnes art: synes oss ljus, när vi sjelfva äro lyckliga, mulen, när vårt eget sinne är förmörkadt, förskräcklig i sin åska, sina stormar, sina dystra nejder, när vi frukta henne, sublim i samma företeelser, när vi beundra henne, oregelbunden och hemlighetsfull, när vi icke lära oss begripa henne, regelbunden och upplysande, när vi upplysa oss om hennes lagar.
Narkissos törstande, det är menniskoanden trängtande efter kunskap och ljus.
Narkissos nedlutade sig öfver källan, det är menniskan, i hvars själ ideernas verld plötsligt blir uppenbarad.
Källan, hvilken ingen herde, inga hjordar, inga fallande grenar grumla, är visheten.
Spegelbilden är idealet, i sin gudomliga ovanskliga skönhet uppenbaradt för den dödliges blick.
Det bär hans egna drag, emedan det gudomliga icke kan försinnligas annorledes än som menskligt ... emedan det gudomliga är inneboende i det menskliga, är just den inre menniskan, som genom kamp och strider skall utvecklas.
Anden ser sig sjelf, skådar sig och gripes af oändlig smärta och oändlig glädje, ty han upptäcker huru hög hans bestämmelse är, huru fullkomlig han kunde och borde vara.
Idealet är honom så nära, men ändå ofattligt; han möter verklighetens kalla bölja, när han vill kyssa och famna det.
Han finner det icke, förrän den himmelska trånaden förtärt all jordiskt i hans väsen.
Då eger han det – hos Gud.
Han är borta – hos honom – och dryaderna, som samla sig att klaga kring den döde, finna icke honom, utan en blomma, symbolen af hans återvunna oskuld.
Hermiones röst var böjlig och välklingande; intrycket af densamma förhöjdes genom den så sällsynta, men så ljufliga harmonien af lugn och värma.
Tankarnes anstormande mängd, fantasiens ökade kraft, hjertats lifligare slag hade icke påskyndat ordens gång; de utvecklades, såsom en gyllene kedja, länk för länk, inför de lyssnande väninnorna.
Hon var hänförande i denna stund, filosofens dotter; allvaret hvilade på hennes panna, själens hänförelse tände en högre andligare glans i de tankfulla ögonen, och göt en purpur, lik aftonrodnadens återsken på ett isfält, öfver de rundade, men bleka kinderna; hennes mun smålog, hennes åtbörder voro lugna som hennes ord, den ädlaste blygsamhet förmälde sig med den omedvetna högheten och värdigheten i hennes herrligt formade gestalt, af hvilken den antika drägt, hon bar, var ett kyskt, förklingande eko.
När hon slutat, var det tyst öfver gården.
Alkmene hade aflägsnat sig, fåglarne hade upphört att sjunga, endast springbrunnen sorlade som vanligt.
Men tystnaden bröts af en obekant röst.
Främlingen i den grofva filosofmanteln stod framför de unga qvinnorna.
De sågo hans åldriga, fårade anlete och hörde honom säga:
– Förlåten min djerfhet, J unga qvinnor och du, Hermione, filosofens dotter, som jag igenkänt på dina ord.
Jag är en främling, som nyss i aulan väntade på din fader, men frestades så mycket af springbrunnens svalka och de sköna blommorna, att jag vågade intränga hit ...
– Du är välkommen, filosof, sade Hermione med behag och hjertlighet.
Gubben fortfor:
– Min djerfhet ökades, då jag såg, att äfven här är han nu borta, den afundsjuke porten, som för ej så längesedan öfver allt skiljde qvinnornas gård från männernas.
Förhållandet emellan de starke och de täcka börjar blifva friare, hjertligare, jemlikare, såvidt jag får döma af min egen erfarenhet ... och uppmuntrad häraf vågar jag det ännu djerfvare steget att upplysa er, det jag lyssnat till ert samtal och gerna vill inblanda mig i detsamma.
– Du förekommer då vår önskan.
Athens qvinnor vörda ännu filosofmanteln.
– Gubbar äro pratsjuka.
Hafven undseende med dem!
Det följer med åldern, fortfor den okände skämtande.
– Men nu, utan långa inledningar, till saken.
Jag vill tala om Narkissos, äfven jag.
Hermiones tolkning af mythen om honom har öfverraskat mig.
Jag har läst den mythen hundra gånger utan att ana en sådan mening.
Men samma tolkning har nu ingifvit mig sjelf en annan närbeslägtad tydning, som, uppriktigt sagdt, öfverraskar mig ännu mera.
Svara mig, Hermione, var ej flodguden Kefissos den stackars ynglingens fader?
– Jo.
– Floden, som rinner ur hans urna ... jag menar Kefissos sjelf ... hvar flyter han?
– Här vid Athen ...
– Min far har just ett landthus vid Kefissos, inföll Ismene.
– Du är välkommen ditut, min filosof.
Du medgifver således, Hermione, att Narkissos på sätt och vis kan kallas en Athenare?
– Jag medgifver det gerna.
– När mythen med sådan bestämdhet angifver hans födelseort, så ligger deri måhända en vink, att vi ej böra betrakta honom såsom symbol för någonting alltför vidsträckt och allmänt.
Att gifva honom en inskränktare betydelse kan åtminstone vara skäl att försöka.
Du, Hermione, gjorde honom till menniskan i allmänhet, till representanten af vårt slägte; jag åter gjorde honom helt simpelt till Athenare.
Det förra var kanske för mycket; det sednare är bestämdt för litet.
Låtom oss gå en medelväg och göra honom till Hellen!
Vi berättigas dertill, ty Athen har alltid varit Hellas’ hjerta.
– Antaget! sade Hermione leende och mycken nyfiken.
– Narkissos föreställes Hellenen!
Hellenen är likasom Narkissos, naturens älsklingsbarn ...
– Han har åtminstone fordom varit det ...
– Lika mycket!
Fortsättom nu, då vi äro fullkomligt ense!
Narkissos är den helleniska anden, den helleniska åskådningen af lifvet och verlden.
Eko är, såsom du sjelf tydde det, naturen.
Eko hade råkat i ogunst hos en gudamagt och blifvit beröfvad den fullständiga förmågan att tala.
Detta betyder, att naturen är en fallen, en förderfvad natur, beröfvad sin ursprungliga elyseiska skönhet ... ty skönheten är naturens tunga, hvarmed hon talar till menniskoögat.
Ekos älskling låter henne icke pålägga sig några fjettrar; han är hård emot henne, bryr sig ej om hennes suckar, tårar och vrede.
Så höjde sig äfven den hellenska anden med segerkraft ur den träldom, i hvilken naturen höll de öfriga folken fångna: dessa Fenicier, som offrade sina barn åt vreda naturmagter, desse Egyptier, som dyrkade krokodiler, kattor, oxar och hundar, dessa Perser, som ännu knäböja för elden.
Hermione, du eller någon af dina väninnor?
– Fortsätt, bad Hermione.
– Vi skola sedan framställa våra anmärkningar.
Narkissos var sexton år, när han trånade bort vid källan.
Säger icke mythen så, du unga skaldinna? frågade gubben Ammiani Marcellini maka.
Julia bejakade frågan.
– Antagom, att dessa sexton år betyda sexton århundraden, och låtom oss se, huru detta stämmer!...
Javäl, det passar förvånande bra, ty ungefär så lång är den tid, som förflutit från Trojanska kriget intill nu.
Trojanska krigets tidehvarf kan med skäl kallas det, i hvilket Hellas föddes, Hellenerna samlade sig till ett folk, och den hellenska anden antog sin egendomliga pregel.
Icke så?
– Dina sammanställningar äro ganska skarpsinniga, sade Hermione och betraktade den gamle med ökad uppmärksamhet.
– Den blinde och dock så fjerrskådande Teiresias, fortfor den filosofmantlade främlingen – hade förutsagt, att Narkissos skulle blifva olycklig och dö, om han lärde känna sig sjelf.
Huru tillämpa detta på vår Narkissos?
Erinren J er, unga qvinnor, hvad som stod och kanske ännu står att läsa öfver ingången till den delfiske Apollons tempel?
Der stod: KÄNN DIG SJELF!
– Den inskriften finnes der ännu, upplyste Hermione ...
– Och den inskriften, inföll gubben – var således Hellas’ dödsdom!
– Slutsatsen är från din utgångspunkt riktig, sade Hermione, i det en lätt rysning genomilade henne.
Julia, Berenike, sjelfva Ismene undgingo icke intrycket af den okändes sist anförda ord.
De betraktade honom med förvåning, och Berenike sade tvekande:
– Jag ber dig förklara ditt påstående, ty jag begriper det icke.
– Efter förmåga vill jag villfara din begäran.
Hellenerna voro i sin blomstringstid ett folk af glada, lyckliga och älskliga barn, som, utan att oroas af något tvifvel, öfverlemnade sig åt detta föreställningssätt, hvilket gaf lif och personlighet åt hvarje liflöst ting uti naturen – för dem voro bergen stelnade Titaner, hafsvågorna blåbeslöjade mör, de mörka skogarne hemvist för Pan och flöjtblåsande satyrer, hvarje källa hade sin najad, hvarje träd sin dryad, hvarje grotta var nymfernas boning: blomman på marken, fågeln i lunden, stjernan på himmelen hade sin saga, som de hviskande förtäljde, och deras öden voro ju menskliga öden, för hvilka hjertat måste deltaga.
Men medan de lyckliga, glada barnen – barnen, som segrade vid Marathon och Salamis – lekte i sin sköna verld och trodde honom evig, hade en obekant hand längesedan skrifvit domen öfver honom i de delfiska orden Känn dig sjelf! likasom redan på det nyfödda barnets panna står i osynlig skrift den lagen: du skall dö!
Den glada leken hade fortfarit länge, då plötsligt det på Athens gator hördes en röst, som upprepade detta:
Känn dig sjelf!
Det delfiska budet hade tagit mandom och kallades Sokrates.
Filosofien – icke denna lekande barnfilosofi, som funderade, om verlden uppstått genom eld eller fuktighet – utan en ganska manlig och allvarsam filosofi ropade till de lyssnande barnen:
„Låt ej bedraga dig af dina föreställningar!
Undersök din tankes lagar!
Du sjelf är verldens mått.
Blott det, som öfverensstämmer med dem, blott det som är förnuftigt är verkligt!“ – Hvart togo de nu vägen, najaderna, som hällt sin urna öfver dalen, dryaderna, som blomsterstrött honom?
De flydde, och blommorna och stjernorna tystnade, bergen blefvo berg, hafsvågorna ett oroligt vatten, ingenting annat.
Ännu mer: det man vördat som rätt blef befunnet orätt, plägsedens heliga band blef en dumhet, en förrostad olidlig boja, den yttre lagens diamantskrift utplånad, ty den enskilde hade funnit lagen i sig, och sjelfva Olympen instörtade, begrafvande under sina spillror onyttiga gudar – onyttiga, ty förnuftet hade funnit dem löjliga, oheliga, overkliga.
Allt var försvunnet, utom menniskan sjelf och filosofiens källa, i hvilken hon speglade sig.
Som Narkissos hvilade
Hellenen vid denna källa, betraktande sin mensklighet, men lycklig?
Olycklig, trånande, förtviflad!
Han hvilar der ännu, slående sitt bröst, famnande den kalla böljan, blickande nedåt, nedåt, ständigt nedåt, medan omkring honom har uppblomstrat en annan natur, öfver honom öppnats en annan, evig, strålande Olymp, och han hör ej rösten från himmelen, som manar honom:
Blicka uppåt, uppåt!
Från skenbilden till den verklige!
Du älskar den sköna, fullkomliga menniskan.
Nåväl, här är Jag – Jag Sjelf, icke min bild!
Du mejslade aningsfullt dina gudar till likhet med menniskan.
Jag, den Evige, har nedstigit till jorden i en menniskas skepelse.
Jag är sann Gud och sann menniska, Jag är Verldens Skapare, den Urgamle, Outgrundlige, och se – Jag är äfven din broder, din älskade broder, Jag har burit ett dödligt, lidande hjerta, som mätt med sin klappning tidens slag, i min eviga barm – och detta för att göra dig förtrolig med din Gud, hemvand i hans famn, såsom barnet i sin faders.
Kom, min älskling och förstfödde!
Frukta ej!
Dina skulder äro aftvagna med mitt blod.
Jag är din fader, broder och förlossare!
Den okände filosofen hade under dessa ord, uttalade med eldig hänförelse, stigit upp, hans gestalt, annars böjd af åren, rätat sig, hans röst, honom omedvetande blifvit stark och väldig, som om han varit vand att tala till tusen.
– Men nej, fortfor han i sorgsen ton, – Narkissos är döf för den himmelska rösten, han är förtrollad af en ljugande bild, han är fängslad af en lögn.
Ve den förhärdade, som icke lyssnar till en bedjande Gud!
Snart är hans sista stund kommen, och hans dom förkunnad.
Mythen säger, att han, nedförd i de underjordiskas boning, ännu speglar sig i den stygiska vågen.
Mythen säger sannt.
Evig trånad, evig smärta, eviga helveteslågor!
Ve, ve den olycklige!...
Den okände hade knappast uttalat denna förskräckliga varning, förrän han, svepande manteln omkring sig, lemnade de häpna qvinnorna, gick bort genom aulan och öfvergaf Krysanteus’ hus.
I samma ögonblick, i hvilket han passerade ingången, som förenade aulan med fruntimmersgården, inträdde i den sednare tvenne i lysande drägter klädde män, som närmade sig gruppen vid springbrunnen, sällade sig till densamma och gåfvo det förstummade samtalet en ny riktning.
Den ene af dessa besökande var Julias make, gardestribunen Ammianus Marcellinus, den andre prokonsuln öfver Akaja, Annæus Domitius.
Vid skymningen hade den krets, som var samlad kring Hermione, upplöst sig och lemnat henne.
Hermione var ensam i sitt lilla kabinett.
Hon väntade på sin faders hemkomst.
Emellertid förflöt timme efter timme.
Himmelens stjernor blickade, medan de skredo förbi, mellan altandörrens gardiner in till den i vemodigt drömmande försjunkna flickan.
Det finnes en känslostämning, som icke lemnar rum åt klara tankar, men i hvilken själen känner sig sjelf mer hel och hållen, emedan denna stämning är förorsakad af hennes samlade intryck.
Hermione var länge försänkt i en sådan.
Menniskosjälen är en aldrig hvilande konstnär: stunder som denna äro hennes musik; när hon alstrar klara bilder, för hon mejseln eller penseln.
Ur dessa Hermiones obestämda drömmar uppsteg slutligen minnet af en händelse, som af allt hvad hon på sednare tiden erfarit hade qvarlemnat det djupaste intrycket: nämligen vistelsen i det delfiska templet under den stormiga natten.
Den uppbrutna dörren till sanktuariet och de på golfvet spridda papperen hade vittnat, att de uppenbarelser hon haft under denna natt icke alla voro af profetisk natur eller foster af inbillningskraften.
Hermione skådade upp till stjernorna och parade tanken på deras klarhet och oföränderlighet, på himmelens lugna majestät med tanken på det omvexlande, oroliga, gåtfulla skugglifvet i jordens dalar.
Hon tänkte vidare på de skimrande, men hemlighetsfulla taflor, som extasen hade upprullat för hennes inre öga.
Filippos, det var hans bild, hans andra jag, som hon skådat gungande på elfven, hvilken var tidens elf, som förde honom med rastlös fart, med nödvändighetens oemotståndliga strömdrag till evighetens fjerran.
Sådan hon såg honom då, hade hon sett honom i sina drömmar, sådan såg honom i sin moders anletsdrag, som räddade af penseln förskönade det rum, der Hermione nu öfverlemnade sig åt sina tankar.
Filippos hade ilat före sin fader och syster att finna sin moder – det var den tydning Krysanteus funnit för denna taflas symbolik.
Svaret på den andra fråga, som Krysanteus förelagt oraklet, eller rättare sin dotter, detta svar dolde sig under vecken af en på marken liggande purpurmantel.
Om ej denna syn blifvit afbruten genom den besynnerliga uppenbarelse ur verklighetens verld, för hvilken tempeldörren blef inslagen, så hade måhända en vindstöt, svepande öfver den solbrända öknen, bortfört manteln och visat dragen af den slagne, som hvilade under honom, eller hade Hermione sjelf, med darrande hand lyftat en flik af densamma, för att se Konstantii för henne obekanta anlete eller i värsta fall de välbekanta, älskade dragen af Julianus.
Nu var denna uppenbarelse föga mindre gåtfull än framtiden, som den skulle belysa.
Men den heta sandöknen, de i fjerran bortsprängande ryttarne med deras höga mössor och öfver skuldran hängande bågar?
Desse ryttare, hade Krysanteus sagt, liknade inga andra än Persiens krigare.
Öknen skulle kanske återfinnas i det härjade gränslandet mellan Roms och Xerxes’ nyuppståndna rike.
Konstantius var just stadd på härfärd mot Perserna, när underrättelsen om Juliani uppror kallade honom tillbaka till sin throns räddning.
Skulle då ej denna syn, som tydde på död och nederlag, snarast vara en tillämpning på Konstantius?
Krysanteus och Hermione trodde detta, emedan de ville hoppas det.
Om betydelsen af de syner, som hon uppbesvurit ur djupet af sin själs omedvetenhet, hade han och hon samtalat, medan de vandrade tempelvägen tillbaka, och sedan ofta.
Krysanteus hade med allvar och spänning lyssnat till Hermiones redogörelse för desamma.