Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta allt gaf henne både i småstadsfruars och Stockholmsherrars ögon ett utländskt snitt, som försonade dem med toalettextravaganserna och som t. o. m. kunde få dem att se genom fingrarne med hennes tjufpojksaktiga vana att alltid göra och säga just det, som hon visste skulle förefalla dem allra mest otroligt och förbluffande.
Det fans dock hos henne detta något som gjorde att man aldrig på allvar kunde misstänka henne för att hylla de förfärliga moderna idéerna af öfvertygelse.
Hon tycktes blott göra i opposition på lek, af sjelfsvåld, af barnsligt trots, derför att det klädde henne.
I det hela taget var hon ett bortskämdt barn.
Hennes mor hade dött medan hon ännu låg i vagga, hon hade inga syskon och blef uppfostrad af en moster och af fadern, hvilka båda förgudade henne.
Från sitt tredje år hade hon varit hemmets tyrann.
Med den säkerhet, som alstrats af denna uppfostran, hade hon kommit ut i verlden; och öfverallt hvarthän hon än kommit hade också verlden böjt sig för denna lilla sjelfsäkra tyrann från det rika hemmet.
Hon var egentligen snarare ful än vacker; men hon hade i utseende och sätt det obeskrifliga som heter karltycke och de sju åren som förflutit efter det hon fick långa kjolar hade för henne varit en fortsättning af den dyrkan hon var van vid från hemmet, blott att faderns och mosterns roller öfvertagits af åtskilliga småstadslejon från Lund och Malmö samt några mystiska utländingar, som hon träffat under sina resor.
Sjelf var hon af naturen kall och hennes erfarenhet af det motsatta könet hade tidigt gjort henne blaserad.
Det fans numera nästan blott en enda egenskap hos män, som kunde väcka hennes intresse i någon högre grad: det var likgiltigheten.
I detta fall hade William Zimmermann redan från början imponerat henne.
Det sätt på hvilket han närmade sig henne gjorde intryck af att det i sjelfva verket var honom alldeles likgiltigt hur hon upptog det; och hans konversation med dess sarkastiska grundton och ogenerade uppriktighet, som slog öfver i en märkbar sträfvan efter det paradoxala, roade henne derför att han dervid, utan att veta det, kom att spela samma roll gentemot henne, som hon sjelf var van att intaga gentemot medlemmarne af det goda sällskapet.
För öfrigt var William från föregående somrar känd vid badorten och åtnjöt ett visst anseende bland stamgästerna af la haute volée sedan det året, då han var deras egen erkände festdiktare.
Det lilla badortsorganet, som aldrig försmådde en fashionabel nyhet hade också förkunnat hans ankomst i en notis öfver hvilken hans namn stod med fetstil.
Det ena med det andra hade gjort, att fröken Hagberg så småningom kommit att utvälja William Zimmermann till sin riddare för sommaren.
Sjelf var han från början indifferent; det var egentligen Pelle Wahlberg som varit den förmedlande länken.
Pelle hade nemligen fått ett märkbart intresse för den lilla blifvande studentskan fröken Johnsson; och som hon var oskiljaktig från den äldre kusinen hade de fyra kommit att sluta sig samman och bilda kotteri, under den döfva tantens moraliska hägn.
Mötesplatsen var
Pelles motiv nere i Bansvik hvarje middag mellan 12–2.
Vid dessa exkursioner var tanten i början med; men sedermera, när kotteriets medlemmar hunnit bli något mer bekanta, lemnades hon hemma.
Hon hade den för ett förkläde ovanligt lyckliga egenskapen att icke ha någon annan vilja än den unga brordotterns; och snart kom derför hennes tjenstgöring att inskränka sig uteslutande till de tillfällen då ungdomarne uppträdde så att säga mera officielt: på soaréerna, då hon placerades i ett hörn med sitt handarbete, och vid de allmänna promenadtimmarne, medan de unge trafvade af och an i menniskoströmmen på badhusbryggan.
För öfrigt hade de unga tillfälle att träffa hvarandra när som helst på dagen: och de träffades också allt oftare och oftare.
Pelles intresse för de bussiga gastarne vid Bansvik aftog märkbart i samma proportion som hans intresse för den lilla skånskan med de snobbiga rrr’en tilltog; och Williams hvita pappersark blef dammigare och dammigare utan att hans penna någonsin kommit i beröring dermed.
En dag då han i sällskap med fröken Hagberg kom att gå förbi den lilla bokhandelsfilialen i societetshusets källarvåning proponerade han att de skulle gå bort och se på hvad nytt som utkommit.
Förestånderskan, som kände honom från gammalt, helsade honom med ett vänligt: »goddag herr Zimmermann!» och William började mönstra de på disken framlagda böckerna.
Der låg bland annat hans egen gamla novellsamling vid sidan om
»Har ni sålt många exemplar af min bok, sedan jag kom hit?» frågade han.
»Tre exemplar», svarade förestånderskan småleende.
»Till damer – väl?»
»Hör – fröken – säg mig till hvilka.
Det kan ha sitt intresse att veta.»
»Fröken har köpt ett», sade förestånderskan med en gest till fröken Hagberg.
William smålog.
Hvilken ära för författaren!»
»Det hjelper alltid på afsättningen när herr Zimmermann kommer.
I fjol sålde jag inte ett enda exemplar.»
William köpte ett exemplar af moderns
Resebilder och de gingo vidare hän emot badhusparken.
»Jo, ni är mig en fin liten fröken», sade han då de kommit utan hörhåll.
Hon hade alltifrån början låtsat som om hon utmärkt väl kände till William Zimmermanns literära produktion.
»Hvad vill ni jag skulle säga?
Jag vet ju hur fåfänga herrar författare äro.»
Hvem har bedt er fjeska för min fåfänga?»
»Det roade mig nu.»
»Och man ska’ göra allt hvad som roar en?»
»Det ska’ jag komma ihåg.»
De satte sig på en soffa midtför springvattnet med guldbollarne; han frågade henne om hon läst moderns bok.
»På samma sätt som ni hade läst min?»
Hon skrattade; men svarade icke.
»Jag köpte denhär för att ge er den; men om ni redan läst den så ...» han räckte den till hälften fram och hon tog emot den med en liten nick och ett ogeneradt, skrattsjukt ögonkast som tycktes säga: herregud, kan ni inte förstå att jag ljuger!
Men ser ni jag är inte rädd för att tillstå det.
William hade efterhand kommit att vänja sig till fröken Hagbergs sällskap så att han numera knappast kunde undvara det.
Han skämtade sjelf deröfver: »Man kan vänja sig till det otroligaste», sade han till henne med en blick som just sade motsatsen och som hon mycket väl senterade.
Hon hade nemligen också hunnit att vänja sig till hans jargong och hon uppfattade nu allt hvad han sade just på rätta sättet – »psykologiskt, inte efter orden.
Hvem frågar efter orden?
Orden äro till för att dölja tankarne».
Detta gaf William en frihet att tumla sig med paradoxer, som han sjelf ansåg vara grunden till det välbehag han kände i hennes sällskap.
Hon å sin sida blef också dag efter dag mera intresserad af denna lek med ord, detta ständiga fäktande, som fick sin spänning deraf att hon aldrig visste hvad han menade, endast att han icke menade just det, som han sade.
Han hade en vana att taga allt en bagatelle, att tala om allt med den lätt sarkastiska ton, som intet förrådde af hans egne tankar och känslor, men lemnade hennes fantasi fritt spelrum.
Tiden försvann så spårlöst som den försvinner, under behagligt sommardrifveri, när den ena dagen är den andra lik.
Den bestämda tidpunkten för de båda skånskornas afresa började närma sig.
När William tänkte på den förestående skilsmessan stod den närmast för honom som ett af de obehag man måste underkasta sig här i verlden, det obehag man känner vid att komma ut ur sina vanor: flyttning t. ex.; men han reflekterade för resten icke mycket öfver det.
Tanken på att han möjligen kunde vara förälskad – en tanke som ibland inställde sig – framkallade alltid hos honom ett småleende, så otrolig föreföll den honom
Möjligheten att hon kunde vara förälskad förekom honom deremot antaglig nog.
Det intresse hon visat honom var ju tydligt; och han kände henne icke nog till att kunna veta, att han för henne representerade ungefärligen detsamma som hon för honom: ett intressant experiment, till hvilket man går under den bestämda förutsättningen att man sjelf är fullkomligt utan fara.
I denna lek hade hon emellertid den fördelen framför honom, att hon kände åtminstone de yttre konturerna af hans åsigter och lif; han deremot visste ingenting om hennes föregående som visserligen aldrig rört sig utom det förbjudnas gränser, men hvars historik dock skulle ge anledning till en ganska lång Leporello-lista af flirtations-bedrifter, dervid hon ofta vågat sig så nära ut emot gränsen som hon kunde komma utan att öfverskrida den.
Han ansåg henne för en vanlig liten landsortsfröken, hon deremot honom för en förskräcklig don Juan, mot hvilken hon hade att vara på sin vakt.
Att han kunde bli i egentlig mening farlig för henne sjelf trodde hon dock aldrig ett ögonblick; dertill kände hon alltför väl sin styrka – sin lidelsefrihet.
Men hon hade en okuflig lust att komma underfund med, hur en sådan herre egentligen skulle taga sig ut i det ögonblick, då lidelsen grep honom, hvilka medel han skulle begagna för att öfvervinna den kvinnas motstånd, som han älskade.
Med ett ord: hon var nyfiken på förförelsens teknik.
Den var nästan det enda inom facket som ännu låg utom hennes erfarenhet.
Derför hade det nästan varit henne en missräkning att William ännu aldrig gjort något steg i den riktningen.
Med afseende på hans gryende känslor såg hon redan på detta stadium betydligt skarpare än han sjelf; men just derför kunde hon icke förstå hans tillbakadragenhet.
Då han ännu dagen innan deras afresa icke gjort någotsomhelst försök att närma sig, gaf hon honom den sista eftermiddagen af egen drift det möte hon hade väntat att han skulle bedja henne om.
»Jag går upp på bergsknallarne i eftermiddag», sade hon då de skildes åt om förmiddagen.
»Så-å?»
Han gissade strax hennes afsigt och han log ett hemligt löje öfver hennes naiveté.
»Ensam», fortfor hon.
Han gjorde ännu icke min af att förstå.
Det roade honom att se hur långt hon skulle kunna gå i sin oskuld.
»För att taga afsked med trakten, förmodligen?»
– Hon såg på honom nyfiket ett ögonblick.
»Hvarför säger han ingenting», tänkte hon.
»Vill ni med?» frågade hon till sist, helt rakt pel sak.
»Tror ni också det går an?
– Han kände sig så öfverlägsen gentemot denna naiva lilla själ, hvars oskuldsfulla uppriktighet dock tilltalade honom i hög grad.
»Hvarför skulle det inte gå an?»
Den blick hon gaf honom var öppen och utan fruktan.
Han tog den för ett tecken på oskuld och omedvetenhet, men den var i sjelfva verket ett utslag af hennes medvetenhet och fullkomliga säkerhet på sig sjelf.
»Ser man på!
En sådan förnuftig liten fröken ni är.»
De kommo öfverens om klockslaget: half fem och mötesplatsen: ett ställe utanför badortens område.
»Dethär ser ju nästan ut som ett – – hur är det det heter på danska? ’Stævnemöde.’»
»Tycker ni?»
Det är sant – jag har hört att damer alltid bruka komma försent till möten med unga herrar.
Skulle ni inte för gammal bekantskaps skull vilja göra mig den tjensten att tala om, hur pass mycket ni ämnar komma försent?» sade han i skämtsam ton.
»Jag kommer alltid precist», skrattade hon.
»Alltid!
En skön själs bekännelse!»
William Zimmermann var icke mycket af den farlige don-Juan, som fröken Alma Hagberg inbillade sig.
Hans lif hade varit fattigt på erotik, så fattigt, att detta egentligen var hans första möte med en kvinna af hans egen samhällsställning.
Han motsåg det också med en lätt förklarlig nyfikenhet, blandad med en skymt af ängslan att icke i denna nya situation kunna spela sin roll på ett så öfverlägset sätt som han helst önskade.
Han var af naturen blyg och för att dölja detta naturlyte hade han till dagligt bruk skaffat sig en jargon af ogenerad fräckhet; men härvidlag hade han en förnimmelse att den icke skulle kunna brukas och han ansträngde sig fåfängt för att komma på det klara med, hvad slags sätt han nu i stället borde antaga: han var å ena sidan rädd att förefalla både sig sjelf och henne löjlig genom sin blyghet, och å andra sidan hade han svårt för att strama sig upp till en tilltagsenhet som var hans natur emot – och som kunde skrämma henne tillbaka.
Han valde tillsist att intaga en afvaktande och iakttagande hållning – d. v. s. just samma position, som hon redan förut bestämt sig för att intaga.
Resultatet blef att de fiendtliga härarne lägrade sig midt emot hvarandra och att det tvärt emot bådas önskan icke kom till något sammandrabbande.
En stund före den bestämda mötestiden marscherade William hän emot villan, i hvilken gamla tanten bodde med sina båda niècer.
Han gjorde halt bakom en husknut för att kunna observera.
Han var nyfiken på, om hon verkligen skulle komma; halfvägs trodde han nästan att hon skulle uteblifva.
Han kände sig underlig till mods, men gaf sig icke tid till att reflektera öfver sin sinnesstämning.
Han handlade mera af instinkt än till följe af ett på förhand fattadt beslut.
Utan att han märkt det hade ledningstrådarne mellan hans vilja och hans handlingar redan blifvit afskurna och han drefs nu hänemot henne med en naturmakts nödvändighet.
Några minuter före half fem kom hon ut på verandan och gick hänemot den bestämda mötesplatsen; han följde henne på afstånd och när hon hunnit utanför badanstaltens terräng gick han fram till henne och helsade.
»Är ni der?» sade hon blott.
Jag har följt efter er.»
»Hur länge?»
»Från villan der ni bor.»
»För att titta på er naturligtvis!
– – Uppriktigt sagdt
– Jag trodde knappast att ni skulle komma.»
»Det ser ni att jag gjorde ändå.»
De klättrade uppför bergsknallarne.
Ibland, der det var brant, måste han räcka henne handen och draga henne uppför.
Rörelsen gaf hennes kinder en smula färg och de stora, grågröna ögonen glans.
Han såg på henne och för första gången for det igenom honom en aning om att han dock kanske ändå var en liten, liten smula förälskad.
Detta förekom honom ingalunda obehagligt.
Han trodde icke ett ögonblick att denna förälskelse skulle komma att spela någon roll i hans lif; men han gladde sig till den stänk af vemod, som den skulle lemna efter sig när det hela var förbi.
Ett litet sommarminne att taga fram en och annan gång till vintern, när han satt ensam i sitt rum och drömde, medan skymningen föll.
De hade kommit till toppen af den högsta bergsknallen och slogo sig ner i en solig klyfta, der marken var klädd med varmt, förtorkadt gräs.
Han lade sig med afsigt icke alltför nära för att icke skrämma och för att bättre kunna iakttaga henne.
»Nå», sade han, »här är ju skönt, inte sant?
Och vi äro ensamma och ingen skall störa oss.
Hvad ska’ vi så finna på?»
»Ja, hvad tycker ni?»
»Jag är helt och hållet till er disposition.»
Men för tillfället har jag intet bruk för er.»
De sågo på hvarandra, ytterst likgiltigt, men med hemlig nyfikenhet, medan de vexlade dessa repliker.
»Ska’ vi leka – hva?
Leka med ord menar jag.
– Vill ni det?
Ta sällskapsjargonen fram?
Vara kvicka, laga paradoxer?
– Han höll sig ännu i den lindrigt sarkastiska tonen, men der var en underström af något annat, som hon hade mycket fint öra för och genast uppfattade.
»Nu kommer det», tänkte hon.
»Åhnej, det är ju sista eftermiddagen.
Sista eftermiddagen af en vacker sommar.
Så blir man gerna en smula sentimental – inte?»
Han flyttade sig några tum närmare – dock icke mer än att afståndet emellan dem ännu var ganska respektabelt.
– »Ska’ vi vara en smula sentimentala?» sade han halft på skämt halft på allvar i det han såg på henne.
»Ni skall vara alldeles som ni har lust till att vara.»
»Aj aj!
Det var ett farligt löfte.
Tänk om jag tog er på orden.»
»Ja, hvad då?»
»Jag kunde t. ex. få lust till att – – kyssa er.»
Han betraktade henne fortfarande med stor uppmärksamhet för att se hvad intryck hans ord skulle göra på henne.
Men det syntes icke ringaste förändring i hennes ansigtsuttryck, icke så mycket som den flyktigaste rodnad.
»Sådant gör man, ifall man törs – – att man talar om det bevisar att man inte vågar», sade hon i det hon mötte hans blick med det största lugn.
Han kände sig slagen af anmärkningen och af det ogeneradt öppna sätt, hvarpå hon framställt den.
»Ni är en skarpsinnig liten fröken», sade han.
»Och jag börjar nästan också misstänka att ni är en – en ovanligt ärlig liten fröken.
– – Jag kunde ha lust att bli bekant med er.»
»Då får ni skynda på, för i morgon reser jag.»
»Vill ni inte berätta mig något om er sjelf?»
»Hvarför inte.»
»Hvad skulle det tjena till?»
»Det skulle roa mig.» –
»Ja, men inte mig.»
»Nå, som ni vill.»
Han vände sina ögon ifrån henne, utåt öfver skären som simmade dernere, långt under dem, likt uppstickande toppar af ett drunknadt högland.
Snedt öfver fjorden drog sig en bred, gyllene ström af reflexer från den sjunkande solen.
Allt glänste och glittrade i detta sista afskedsskimmer.
Från en lustbåt trängde tonerna af ett smäktande solo på b-kornett och som ett aflägset brusande hördes badgästernas trampande af och an på badhusbron.
Längst ut mot Kattegat sågs en fiskarbåt, stor som en mås, med en fläck af sol på sitt hvita toppsegel.
Der gick en lång stund och det talades icke ett ord.
Så hördes med ens skrapande ljud på hällen och William reste sig halft, stödd emot armbågen, och lyssnade.
Det flög ett leende öfver hans ansigte; han hade känt igen Pelle Wahlbergs och fröken Johnssons röster.
»Det tycks vara flere än vi, som äro ute för att taga afsked med utsigten», sade han.
De sågo hvarandra småleende in i ögonen och lyssnade; stegen närmade sig och rösterna hördes tydligare och tydligare.
»Gud hvad här är vackert!» sade Pelle – de två hade stannat på klinten alldeles ofvanför de andras hufvud.
»Herre Je’ om jag kunde måla såder!
Vår Herre är en styf karl.
Vi andre ä’ bara stympare.»
Hvad fröken Johnsson svarade eller om hon öfverhufvud taget svarade, kunde man icke urskilja: hon talade alltid så sakta och beslöjadt.
Men Pelle trafvade vidare i den tankegång, han kommit in på.
»Herre Je’! hvarför ska’ man vara en sådan klåpare!
Åh, gud, om jag kunde måla såder – hva? – så skulle vi gifta oss i morgon.»
Ville ni inte ha mig, säg?»
– – Det hade med ens kommit ett helt förändradt tonfall i Pelles röst.
Den blef så mjuk och så böjlig.
Öfvergången hade skett alldeles hufvudstupa; det var klart att han utan att tänka sig för kommit in på ämnet, att orden undsluppit honom nästan mot hans vilja.
»Säg ville ni inte det?»
Det blef så tyst deruppe och de få minuter som förflöto föreföllo pinsamt långa för de två dernedanför.
Hon hade rest sig upp, han stödde ännu sitt ena böjda knä mot marken och de sågo på hvarandra gripna af en egendomlig högtidsstämning blandad med en känsla af skamsenhet, som om de plötsligt anträffat hvarandra, lyssnande vid en dörr, innanför hvilken två menniskor trodde sig i ostörd ro afhandla sitt lifs heligaste och mest privata angelägenheter.
Men det var också något annat som grep dem båda, en förnimmelse som liknade afund, en känsla af fattigdom.
De två deruppe egde ungdomens omedelbarhet, som hejdar sin lycka i flygten utan ängslig tvekan, utan att på förhand sönderplocka sin egen stämning; de två deruppe egde ungdomens tro och lefnadsmod och stolta, vackra besinningslöshet – de kunde älska de två.
Och för första gången kom det öfver de andre, som lekt en sommarlek under den tysta förutsättningen att båda vara garderade, en leda vid den tomma och ytliga leken och en längtan att ge sig hän på godt och ondt, utan baktanke och utan tvifvel.
Det raspade åter af stöfvelklackar mot hällen derofvanför och stegen aflägsnade sig.
William hade rest sig upp.
Han tyckte att något borde sägas, men fann icke ord.
Alla de vanliga sarkasmerna skulle ha fastnat honom i hallen; och för sina egne, menskliga känslor hade han intet uttryck.
De gingo tysta nedåt, mot badanstalten.
Efter kvällsvarden träffades de åter i menniskoströmmen som böljade af och an på badhusbryggan.
Den gamla mostern satt på sin bänk och de fyra unge höllo i början samman.
Det var något underligt öfver Pelle Wahlberg: han kunde tiga långa stunder å rad och när han talade var hans ton dämpad och mjuk.
Den lilla sextonåriga studentkandidaten gick vid hans sida.
Hon var om möjligt ännu mera tyst än eljes; och hon föreföll så blek i månskenet, men de två vackra troskyldiga ögonen hade fått ett djupare uttryck, som om hon för första gången sett sitt eget lifsöde i ansigtet.
Det började glesna på bron, mostern svepte sig huttrande in i sin sjal och längtade efter sin varma säng, men hade icke hjerta att störa de unge.
De hade nu delat sig som vanligt i två par.
Månen stod öfver den stora klippan utanför kallbadhuset och i vikens svarta vattenspegel dallrade en flod af lödigt silfver.
Utefrån
Pelleskäret hördes en gladlynt baryton som sjöng dryckesvisan ur »Konung för en dag».
Följande morgon förvånade William Zimmermann sig sjelf:
Han befann sig vaken, alldeles ljus-vaken så pass tidigt som klockan 5.
Han brukade eljes utan ansträngning kunna sofva till klockan 9.
Han pröfvade förgäfves den gamla metoden att vända sig om för att få sig ännu en liten morgonlur.
Han kände strax på sig att det skulle vara förgäfves.
Plötsligt kom det öfver honom en alldeles omotiverad förhoppning att möjligen kunna träffa fröken Hagberg redan på denna tidiga timma.
Han intalade sig att hon naturligtvis måste stiga tidigt upp för att packa och att hon dervid säkerligen skulle känna längtan att taga afsked med den förtjusande ramen till deras vackra lilla sommaridyll: han lyckades lefva sig så fullkomligt in i denna föreställning att han slutligen var alldeles öfvertygad om att han skulle möta henne.
Han ströfvade länge omkring dernere vid stranden, gick på badhusbron der hans ensamma steg gåfvo eko och kände sig helt förvånad öfver att ingen liten bleksjuk fröken syntes till.
Den enda lefvande varelse han mötte var Kalle-Hare, som kom traskande öfver gruset på sina breda tofflor och med synbar förvåning helsade den fordne festdiktaren, som man icke var van vid att se på denna tid af dagen.
William beslöt sig tillsist för att gå och rifva Pelle upp ur bädden.
Men Pelle – sjusofvaren – var redan utgången.
En halftimma derefter såg
William en skymt af honom; men han var icke ensam, han hade i sitt sällskap en liten fröken i mörkblå resdrägt och de vandrade tillsammans utåt vägen.
Han kunde se på deras steg, att de voro belåtna med tillvaron.
Ångbåten lade ut från land.
Hamnbryggan var som en enda sky af viftande näsdukar; och från ångarens reling besvarades afskedshelsningarne med hattar och parasoller.
Damerna stodo med händerna fulla af blommor, småleende mildt alltunder det de mönstrade och jemförde hvarandras afskedsrecetter.
Fröken Alma Hagberg var en af dem, som fått den vackraste skörden; hennes ansigte var också ett enda huldsaligt leende.
Hon stod uppe på öfversta däcket och hennes lilla knubbiga figur i den bruna resdrägten tecknade sig skarpt emot den hvita rökhytten.
Vid hennes sida stod den lilla fröken Johnsson, smärt och rank i sin blåa paletot, långt ädlare i figurens linjer och hållning, långt vackrare med sin djerfva, allvarliga profil.
William tänkte med en anstrykning af bitterhet på, att han kanske borde ha valt henne till hjeltinnan i sin sommaridyll; den hade i så fall kanske fått en mera tillfredsställande afslutning – ett verkligt farväl.
Han kände en vansinnig hunger efter detta farväl, som han gått miste om; och denna otillfredsställda hunger tog sig uttryck i bitterhet mot henne som drog bort utan annat afsked än en handtryckning midt i folkvimlet på ångbåtsbryggan.
Pelle hade vandrat utåt vägen i sällskap med sin sommarsaga.
Han hade säkert fått ett ordentligt afsked, han!
Pelle stod vid hans sida och viftade som en ursinnig.
Ja, han hade skäl att vifta.
William stoppade sin näsduk i fickan; det skulle fan stå och fåna längre.
»Går du med?» sade han till Pelle.
»Inte ännu!»
William gjorde en axelryckning och försökte sig med att se sarkastisk ut.
Han började betrakta de kringstående med spefulla blickar.
Från varmbadhusets veranda viftade badmadamerna med stora badlakan, från restaurationsbyggnadens balkon viftade alla serveringsfröknarne med hvita servietter – tre gardeslöjtnanter reste med båten i dag – och utanför biljarden stod dess fete egare och viftade med markeringstaflans handduk; det var en sista afskedshelsning till den trognaste stamgästen, à la guerre-spelaren par excellence, en student från Upsala, som legat vid badorten i sex veckor i och för sin helsas vårdande.
»Går du med nu?» frågade William ännu en gång.
»Strax.»
Ångbåten hade kommit långt bort; men ännu viftade en trofast näsduk från öfversta däcket och så länge den höll i var Pelle omöjlig att rubba.