Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man anser emellertid i allmänhet att eu riksbank bör i afssde på sin förvaltning vara en mätare af penningeställnin - 0« h 20 J n ii t e. m gen i landet genom det sätt, hvarpå den bestiiinmer räntefoten allt elter penningemarknadens ställning, så att, vid ymnigare penningetillgång, räntan nedsiittes, men deiemot, höjes, du ogynnsamma konjunkturer göra försigtighet i bankens utlåning mera af behof och omtanka påkallad.
För så vidt exempel från utlandet, i della hänseende kan vara nplysunde, tillåter jag mig erinra otti det af Professor Agardh, i hans reservation vid BankoUtskits Betänk, ang:de decharge lör Bankofullm:ge anmärkta faktum, att då. i ani. af sista penniugekrisen, Styrelsen af Englands bank hos Engelska Ministären hemställde oro ökad sedelutgilning, lil! rörelsens underlättande, medgafs denna utvägs lämplighet endast under det uttryckliga lörbehåll, att banken samtidigt höjde diskonträntan, om jag rätt minnes, till eller 10 proc., hvarvid den borde fixeras, så binge den vidtutseende penningeställningen fortfor; — ett förbehåll, sorn, huru nyttigt och nödvändigt lör bankens trygghet det än var, ej skulle kunnat verkställas, derest ej bankens styrelse egt rätt, alt inom vissa gränser höja eller sänka räntan, idit efter sig företeende omständigheter.
Då således den värde talaren nu motiverar sitt yrkande om bifall till förslaget, bland annat, dermed, att ntskillige penningeiörvaltande verk i sednare lider blifvit organiserade jemväl med diskonteriugsrätt, synes mig detta argument mera egnadt rit t tjena mot, lin för hans åsigt, så tillvida nemi. sorn riksdiskonten, efter bvatl mig tyckes, af denna nya konkurrens om utlåningen, skulle snarare anse sig manad att hålla räntan, om ej lägre, så åtminstone ej högie lin hittills, derest ej andre dertill nödgande förhållanden ferell ungs, och att således härutinnan borde af 11.
St:r medgifvas en större frihet, beträffande räntefoten.
Jag föreställer mig i detta hänseende lämpligast vara att ät. baukofullmtge öfverlemna att, efter sig företeende omständigheter och i den mån penningeställningen i landet sådant, medgilver, bestämma räntan inom en viss gräns, t. ex. f. o. m. 5 t. o. m. 0 proc., samt anhåller följaktligen vördsammast att 11. o. Ad. i denna punkt måtte sålunda besluta, 3:dje morn., sorn lyder så här: »Någon särskild bestämmelse i alside å bevillu. afdraga tillgodonjutande har Utsk:t ej funnit nödigt att i efterföljande förslag tili »allmänna stadgande»» införa, då, enl. gällande bevilln.-lörordning, diskontverken äro från skyldigheten att dylikt afdrag godtgöra, beffiade», synes mig något .oegentlig!. , ty, thuru det visserligen är sannt alt i den bevilln.-lörordning, suni nu gäller, en sådan är medgifven befrielse, skulle dock för framtiden denna befrielse grundas på den förordning: angule allmänna bevillmu, hvarom 11.
St:r likväl ännu ej definitivt beslutat.
Jag föreslår således att 11. o.
Ad. behagade lägga detta morn. till haudiingnrne samt att frågan om diskontverkets frihet från bevilln. får ankomma pa hvad Ståndet i detta hänseende, vid handläggning af Bevilln.Utskits Betänk, angul.e allm. bevillnm, kommer att besluta. \> e il 20 J u nl e. m. 247 Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.:
Det Sr nied penningar seni nied alla andra varor här i verlden, att när det är ondt om desamma, sä äro de dyra, och när det är godt om dem, så hållas lie äfven tillhanda lör godt pris.
I den tiden, som Hr Printzensköld afmålat, måsjte varit ondt om penningar, och då är naturligt att man tar den högsta lagliga ränta, sorn kan fås.
I första mom. af 27 §, sorn nu icke är föredragen, men der det stadgande, som nu är i fråga, finnes inlördt, är föreskrifvet »att räntan vid diskontering och utlåning lian handels- och närings-diskontfonden utgör minst 4, högst ti proc.»
Detta stadgande är tillkommet, såsom Hrr.ne veta, på sednare tider.
Förr var räntan äfven der fixerad.
Här har Utsk:t föreslagit en fixerad ränta för den allmänna diskonten till ti proc. i den öfvertygelse att den är under nuv:de förbiilande den rätta och att det icke är just troligt att detta förhållande kommer att så hastigt uphöra.
Likväl vill jag icke f. n. motsätta mig. ulan tillstyrker förslaget alt samma rättighet, sorni Lsta mom. är medgifveu åt bankofullmige att höja och siinka räntan, äfven må införas i detta 2:dra mom.
PresteStit har redan beslutat, att sistnämnde morn skall hafva följande lydelse: »vid utlåning frän allmänna diskontfonden bestämmes räntan, med afs:de på de i föregtde mom. omnämnda förhållanden, af fullmrge till minst 5, högst. 6 proc.».
Jag får hos Hr Gr:n o. Landtm, anhålla om propus, till bifall på detta PresteSt:ts beslut.
De underrättelser, Hr Printzensköld lemnat, isynnerhet åt BankoUtsk:ts ledamöter, om huru det gatt till 1818 och 1823 års riksdag, voro visserligen ganska intressanta, men jag kan just icke se att de kunna hafva någon inverkan på det beslut, vi nu skola fatta att bestämma räntan för en viss lånerörelse, ty den skall visserligen bestämmas efter de förhållanden, som f. n. äro, och icke efter de, som voro för 30 år sedan.
I händelse banken vore i behof af högne ranta än ti proc., skulle jag icke. sätta mig emot förslaget, nien jag tror icke att bankens ställning är sådan, helst detta Betänk, jemväl innehåller förslag om öfverlemnande till statsverket af up.lupeu bankovinst, hvadan det synes som skulle banken ej vara i behof af att taga lien högsta möjliga ränta.
Jag underställer också 1!. o. Ad:s bepröfvande, om det är rätt att Ii.
St:rs bank skall söka på det sättet förkofra sig pä näririgarnes oell de skuldsattes bekostnad.
Det är visserligen sanet att närv:de ränta är endast satt till 5 proc.; men ganska få af våra låntagande besörja sina lån sjelfve, utan använda dertill biträde, och om jag icke misstager mig, är det vanliga arfvodet y2 P>oc. för hvarje gång.
Det synes mig således vara en tillräcklig ränta, sorn näringsidkare eller hvilken som helst, som der lånar, har att betala.
Då under f. m. åberopats och äfven blifvit upläst en reservation af D:r Sandberg, skulle jag önska att äfven vid denna punkt tå upläsa en sådan af honom algifven, i hvilken jag förenar mig.
Dtn lyder sålunda:
D e n 20 Ju ii i e. im .
»Det var eu hjelp och lättnad, sorn hittills stod öppen lör alla samhällsklasser, alt i R.
St:rs Bank erhålla lån till mindre belopp på billiga vilkor.
Räntan för sådana lån har Irån långa tider tillbaka varit 5 proc., men nu skall den förhöjas till G proc., som äfven skola i förväg afdragns för Vi: år.
Att lånen i alla fall blifva begärliga, såsom Utsk-.t säger, är val att förmoda, emedan lånebehofvet är stort »under en allmän penningeförlägenhet, särdeles ibland allmogen.
Men icke kan det vara nyttigt för landet och dess näringar, ej heller är det nödigt för Riksbanken, att. vara den som upstegrar den allmänna- penningeräntan; ty det är just Riksbanken, som ensamt eger förmåga att i någon mån motverka en alltför hög ränta, hvilket ock hr dess åliggande, enl. stiftelseurkunden af år 1-66S(se nu gällande Bankoreglemente, sid. 44):
Härvid- torde ock böra tagas i betraktande hvilka åtgärder vid- sista riksdag blefvo vidtagne i afs:de på räntans bestämmande, så vidt den skall inbetalas till Riksbanken, och dess fastställelse för en lång följd af år.
Man beviljade nemi. då, såsom bekant är, åt alla Filialbanker, som ville bilda sig, en försträckning frånRiksbanken af 9 milhr rdr eriiot högst 3- proc. ränta, utan att likväl på förhand afdragas, hvilka banker, genom ett klokt begagnande af sin krediti vrätt på Riksbanken, vanligen nedsätta sin verkliga räntebetalning till- blött 2l/3 proc. på hela det kapital förlag, som hålles dem tillhanda; under det de sjelfva kunna ut låna penuingarne emot G proc. ränta, som i förväg afdrages, och dessutom för den kredit i vrätt, som de bevilja ät andra, fordra tproc. ; oell dessa fördelaktiga vilkor komma att fortfarande åtnjutas, utan att någon- förminskning eller den ringaste kapitalafbetalning,- utom i yttersta nödfall, kan komma i fråga under hela deras 10- åriga oktrojtid.
När man så liberalt och frikostigt gått till väga emot Filialbankerna och deras delegare, hvilka val tillhöra landets bättre lottade innevånare, så synes det mig vara i hög grad obilligt och orättvist, att nu så hardt betunga de lånebehöfvande, som vända sig till Riksbanken för att hjelpa sig ur penningeförlägenhet genom erhållande af mindre lån, hvilka alltid inom 2l/2 högst 3:ne år skola vara till fullo inbetaide: — det är efter min öfvertygelse för hårdt at-t ålägga dera i förväg betala 6 proc. ränta för hvarje hallar, jemte den halfårsvis skeende kapitalafbetalningen.
Sa länge oktrojtiden varar för de Filialbanker, som åtnjutaförenämnde fördelaktiga vilkor, bör val Riksbanken icke upstegra räntan för sina enskilde låntagare; fördenskull vågar jag vördsamt föreslå, att åtminstone intill nästa riksdag uti Bankoreglementet måtte få qvarstå det nu gällande stadgandet, så lvdande: att vid utlåning från Allmänna
Diskonten är räntan hastställd till 5 proc., sådan den igenfinnes sid. 1-73 i § 154 mom. 2».
Man har till genmäle å min anm. mot Utskd.s förslag erinrat att det stöd,jag hemtat från Sammans, 0 o il 20 Ju n i e. m.
Stals- oell BankoUtskils Betänk, vid 1823 års riksdag, icke skulle passa in på närvide tid, emedan dea förra, säger man, skulle vara1 olika denna i väsendtlig måtto, livad peniiingeställningeii beträffar.
Det vore verkligen för mig af högt intresse att få veta hvari denna1 olikhet består.
Jo, den finnes visserligen sfi* tillvida, att vi mr hafva en stor mängd privata kreditanstalter, sorn icke finna sig generade af att taga den högsta möjliga ränta, och sedan lägga uågonfing dertill i sättet att beräkna räntan från vissa tider af äret samt ännu ytterligare någonting till i provisionsväg; så att dessa penninganstalter förstått att bereda sig alla möjliga fördelar.
Meir i afs.-de på sjelfva hufvudsaken: hvari består olikheten?
Är peirningeställiiiiigen nu en hårsmån bättre iin den var 1818 och 1823, ifall någon af Hrnne erinra sig den tiden?
Tvertom, jag vågar påstå, att den om möjligt är sämre, i följd af den olyckliga penningekrisen och de anstalter, man här vidtagit för att skaffa sig pengar för dyrare pris än förhållanderne påfordrat.
Men efter nu dessa olyckliga företag haft den olyckliga påföljd att försätta oss i alldeles lika ställning, som vi befunno oss 1818 och 1823, hur kan man då tillåta sig att säga, det förhål-landet icke nu är sådant sorn det då var.
Jag skulle tro att samma orsak har samma verkan; då skedde en- strypning i följd af 3:ne privat d iskon t ers fall; nu har strypning skeft r följd deraf, att våra pengar vandrat ur landet, d. v. s. den reela penningens representativ liar, i utbyte mot silfver, sorn man skickat utrikes, vandrat in i banken, hvarigenom man nu har, jemförelsevis till Sveriges behof af rörelsekapital, vida mindre tillgäng på rörelsemedel än man hade 1818.
Man må upställa ett bevis på motsatsen.
Detta är nian likväl ännu skyldig.
Jag har deremot bjudit bevis påmin sats genom att, upläss det väl motiverade Betänk., sorn 1823 iirs Snrntnans.
Stats- o. BankoUtsk. afgaf.
Mine Tirri J som bestridt riktigheten af hvad jag sagt, håfven deremot icke framdragit några skid, utan J sägen blott, att förhållanderne då icke voro enahanda med dem som nu äro för handen.
Men om man för 5 0 år sedan hade ondt otn pengar och krediten du var förstörd, om man i detta ögonblick äfven har ondt om pengar och krediten är förstörd, så bl i iver ju förhållandet enahanda, och äfven om 200- år vore mellan dessa båda perioder, så'blefve dock förhållandet identiskt.
Väl har en ledamot här till mig erinrat att jag sjelf vederlagt de påståenden, jag haft, emedan jag väekt upmärksamhet på alla de penningeanstalter, som finnas, men om det funnes 10 gånger så många penningeanstalter till, så hemställer jag till den värde ledamoten, om förhållandet blifvit en smula bättre än det skulle vararoin det icke funnes någon enda mer än 11.
Stms bank t
Kan han bevisa mig att icke förhållandet nu är sådant som det var 1818, oaktadt dessa penningeanstalters tillvaro, då är jag genast beredd medgifva att han har rätt; men är det verkligen dea nakna verkligheten som vi ailä här känna, som innebär något bevis, då skall man efter min öfvertygelse nödgas erkänna att alla de penningeanstalter, sorn finnas, likväl icke mäktat afvärja det olyckliga förhållande, som f'. n. existerar och som framkallats genom i» an 20 Juni a. ta. anstalter, hvilka måhända hafva med mindre väl beräknad grund för deras inrättande här triidt i verksamhet.
Jag kan således ieke tinna något skäl, hvarföre man skulle nu skrida till en förhöjning af räntan.
Jag har nyss pä enskild viig erhållit den underrättelse att man i BorgareStd afslagit ifrågavule framställning från BanköUtsk:t och hesta in t räntan till 5 proc.: hvaraf man ser alt äfven affärsmän anse det ligga vigt uppå att icke diskontverket i detta fall lider någon rubbning, och att Vällofl.
BorgareStit tillämpat den sats, soto nu Utsk:t sjelft har i så bestämda ordalag uttalat, eller att bankens syftemål alldeles icke är ensaVnt att skörda den största möjliga vinst på sin rörelse, utan tvertom att, så vidt sig göra låter, icke upmuntra till höjande af en ränta, sorn alltid skall i alla möjliga grpnar af det industriela 1 ifvet kännas tung och tryckande och nära nog bereda återgång, förlamning och förstörelse af den industri, som den under, en lyckligare period börjat upblomstra.
Jag skulle visserligen ingå på Frill.
Tersmedens förslag att K. o. Ad. skulle förena sig uti PresteSt:ts beslut att öfverlemna åt bankefulluuge bestämmandet huruvida räntan skall blifva i eller 6 proc., men då ett RiksStåud redan förklarat att det skall blifva vid hvad förut stadgadt, varit, finner jag så mycket mindre skäl tillstyrka bifall till Friluiis förslag, som, derest man vill göra olikhet i diskontriinta och öfverlemna åt bankens öfverstyrelse att bestämma det högre och lägre beloppet, så bör man förklara att det står bankofnllnnge öppet att bestämma -äfven diskohträntau i den allmänna lånefonden från i till 6 proc, och jag stödjer denna mili framställning på det begrepp, jag gör mig om konseqvens i administrativa åtgärder, äfvensom på den omständigheten att, fastän penningeställningen nu är i högsta grad bekymmersam, det likväl icke bör ligga utom möjligheten, att densamma kan bättra sig och att således ännu en gång ett förhållande kail inträffa, som förevar 1857 och före den tiden, att nemi. icke obetydliga summor af allmänna diskontlånefonden funnos obegagnade, ehuru räntan då endast var som nu eller 5 proc., och att således det väl kunde löna mödan att updraga åt fulhmge att vid lägligt tillfälle nedsätta räntan till ett belopp, som medförde den säkra påföljden att äfven denna diskontiånefoud varder till hela sitt belopp förräntad.
Jag förbi ifver således vid mitt yrkande att räntan i allmänna diskonten måtte hädanefter som hittills förblifva viii 5 proc. oell att 11. o. Ad. måtte afstå BankoUtskits förslag i förevrde punkt.
Genom bankoreglemente!, äro fulhmge bemyndigade att höja räntan i handels- och näringsdiskontfouden efter för handen varande omständigheter. l'ä grund deraf har också för icke så längesedan räntan blifvit höjd der frän 5 till 6 proc.
Då man för lån. lein uade mot säkerhet af jern och metall, får betala 6 proc. ränta, så synes det väl icke vara skäl, att man endast skall erlägga ränta efter 5 proc. för lån med den säkerhet, som i allmänna diskonten antages.
PresteSt:ts förslag att det skulle öfverlämnäs till fullimge att bestämma räntan till 5 eller 6 proe., torde måhända i tillämpningen möta svårighet, men denna D e 11 20 J u ni e. in. 251 svårighet blefve viii ej större ii» ntt (len k unde öfvervinnas.
Antalet låntagare i Allmänna
Diskonten nr nemi. så stort, i jemförelse med det anta1, som hållar i skuld till Handels- och NäringsDiskonta», alt om, på sått Frih, Tersmeden föreslagit, räntan klefve föränderlig, skulle verkan af en sådan förändring sträcka sig till en vida större mängd personer, hvarföre en riintekonversion’ i allmänna diskonten ej torde böra vidtagas så ofta sorn 1 Handelsoch Näringsdiskouten.
Jag fattar icke heller, huruvida meningen är. att, derest räntan kornme att höjas, den högre räntan skall gälla äfven för de äldre lånen, äfvensom jag ej finner bestämdt, från hvilken tid en sådan höjning skall ega rum ; men allt detta iir viii detaljer, som reglit närmare konuner att bestämma.
Man har liiir sagt, att banken ej bör ockra pä allmänheten genom den högre räntan; men man bör viii ihågkomma, att den räntevinst, som banken erhåller, icke tillfaller någon enskild, utan den återgår till befordrande af Statens arbeten och Statens ändamål, och det torde derföre icke böra så skarpt klandras att banken drager största lagliga vinst af sin lånerörelse.
Jag får instämma med Frih.
Tersmeden att det matte hero på fulhiuge att efter omständigheterna höja räntan från 5 till 0 proc. iir Pri ritzen s.k ö 1 d :
Det var ett eget slut, hvari den siste laimer, stadi ade, ty sflvidt jag kan förstå, öfverensstämmer det icke med de premisser, hans anförande innehåller.
Sålunda talte lian om den stora svårigheten att göra en riintekonversion med den allmänna diskonten i anside till det stora antal af låntagare, som i den finnas, hvilket antal åter i handels- och uäringsdiskonteu vöre ganska inskränkt, hvarföre man således der med vida större lätthet än eljest skulle kunna åstadkomma riintekonversionen.
Detta hade väl bordt föranleda till en framställning att räntan borde förblifva vid hvad den är, men jag kan naturligtvis icke annorlunda, än efter hvad mitt förstånd medger, uplätta ett sådant yttrande, som den vårda talaren bär algifvit.
Jag lid ytterligare fästa upniärksamhefen på livad jag äfven förut vidrört, att en räuteförhöjning i allmänna diskonten ingalunda är väldig It.
Det är väl sagdt att bankens vinst går till allmänna ändamål, men om äfven så iir förhållandet, iir det vid derföre icke sagdt att man skall skölda denna vinst genom att på ett, elter min öfvertygelse, alldeles ovärdigt sätt behandla bankens guidehärer.
För min del synes det sorn om riksbanken tvertom skulle föregå de öfrige penningeaustalterne i riket med exempel att icke vara hvad man kallar någon blodsugare, utan i stället söka att just under de svåra tider, som liro för handen, ådagalägga att riksbanken icke är den penniugeanstalt, som vill lägga sten på börda och tillåta sig handla lika tued åtskillige enskilde penningeanstalter och personer, nemi. säga up sina lån, för att på. dem skörda största möjliga ränta.
Detta strider mot en riksbanks värdighet och den är man väl isynnerhet skyldig att bibehålla, och när nu dertill kommer att de Hrr, som tillstyrkt ifrågavide förslag på ett annat ställe i Befänktt, då det gäller andra låneförhållanden, säga, att f) e n 20 } un i e. ni. banken iir icke till för att, endast skaffa sig den högsta möjliga vinst, så svnes mig väl att här, om någonsin, just detta BankoUt. sk den skull fortfarande att, med afslag å förslaget, R. o. Ad. måtte besluta- att det skall blifva vid hvad förut är stadgadt.
Till svar å Hr Printzensköld* anm. får jag uplysa att Hr Lilliehöök val fästade upmärksarnhet på den större svårigheten att göra räntan föränderlig i ban-kodiskontenrän i handels- och näriugsdiskonten, men att han icke ansåg denna svårighet vara så stor, att mitt förslag ej borde antagas.
Jag ored» gifver visserligen, att det skulle medföra större svårighet än å handels- och näritägsdiskonten, emedan der är ett mindre antal låntagare, men jag tror ej att den föreslagna åtgärden skulle medföra några särdeles stora svårigheter.
Det skulle nemi. tillgå sålunda, att bankofullnuge beslutade att från en viss dag räntan skulle höjas, oell då blefve naturligtvis förhållandet det, att. alla både nya och omsatta lån, som derefter utgåfvos, komme att drabbas af den högre räntan.
Hr Printzensköld anser icke förenligt med bankens värdighet att höja räntan till 0 proc.; jag vet ieke hvad en i lag bestämd ränta vill säga, om man icke med värdighet kan taga denna ränta, när penningetillgången är sådan att den villigt erbjudes.
Jag tror icke att under dessa tider det är så godt att få penningar för lägre ränta än 6 proc., äfven om fullgod säkerhet erbjudes, och derom måste vi väl komina öfverens, att den säkerhet, som erbjudes allmänna diskonten, icke är så särdeles stor.
I alla läll tycker jag det vöre mindre förenligt med rättvisan att, då banken belånar de bästa panter, som kunna- erbjudas, såsom vågförde effekter, till 6 proc., den skulle belåna skuldsedlar med ett par personers borgen till 5 proc.
Således får jag ytterligare anhålla om bifall till det förslag jag framställt.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm., att den nu förev:de punkten innehöll 2 olika delar, hvarom särskilda propos:r blifvit begärda och hvilka derlöte borde särskildt företagas till afgörande.
Uti den första delen hade Utsk:t tillstyrkt, att räntan för lån från Allmänna Diskontfonden skulle höjas från 5 till 6 proc., på sätt Utsk:t, i enlighet med detta sitt tillstyrkande, uti 27:de punkten 2:dra mom. föreslagit; och linde, i alside härå, blifvit yrkadt, dels att R. e. Ad. måtte besluta, att räntan skall, med afs:de å de i 27:de punkten lista mom. omnämnda förhållanden, af bankofullnuge bestämmas till minst 5, högst 6 proc., och dels att Utsk:ls förslag måtte afsläs samt det nu gällande stadgandet, att räntan vid utlåning från Allmänna Diskontfonden skall utgöra 5 proc., bibehållas.
Exc. propos. å bifall till förstberörde yrkande och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter.-propos.: ©en 20 Juni a. m »Den som bifaller Frih.
Tersmedens förslag, att vid utlåning från Allmänna Diskontfonden räntan, med afs:de å de i 27:de punkten 1 ista mom. i BankoUtsk:ts Betänk.
N:o 25 omnämnda förhållanden, af bankoftillm-.ge skall bestämmas till .auust 5, högst 6 proc., röstar Ja; den <det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., att räntan för lån från nämnde 'fond fortfarande skall utgöra 5 proc.»
Nej — 11. H.
Exc. Hr finn o.
Landtm, förmälte härefter, att, i afs:de å den sednare delen af punkten, innehållande yttrande om s. k. bevilln.-afdrag, endast blifvit yrkadt,, att berörde yttrande skulle läggas till handlingarne; hvarefter propos. derå framställdes .och med ja besvarades, 20:de punkten.
Utsk:ts hemställan bifölls. 21:sta punkten.
Det förefaller mig tvifvelaktigt huru vida BankoUtsk:t haft fullkomligt rätt. att här lagstifta för bankens tjenstemän.
Det är ett åliggande af alldeles egen och särskild art, som här blifvit in forti t, och jag skulle således tro, att om äfven full ni: ge gifvit vika för de ouphörliga yrkandena på all möjlig lättnad för- allmänheten, så skulle väl Utek:t gjort en framställning till 11, St:r om lämpligheten af en så beskaffad åtgärd och hemställt att R.
St:r måtte dertill lemna sitt bifall; ty det är otvifvelaktig! att några månader icke skola förflyta, sedan denna ordning blifvit vidtagen, förrän en anmälan från .diskontdirektrn kommer att ingå till bankofullmige derom att en tillökning i tjenstemän nens antal är nödvändig, så vida skyldigheten att upsätta anmälningsreversaler till bankodiskontverket skall kunna behörigen fullgöras.