Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Mari Sydén är min dotter.
Er dotter! ropade Uno och glömde i hast hela sit bekymmer.
Ja, jag redlige gamle man är far til detta vilseförda barn.
– Tidigt förlorade jag en dygdig maka, och i de torftigaste vilkor, var jag glad at få lemna mit enda älskade barn, min Mari, i et hus der jag trodde se henne upfostrad til dygd och arbetsamhet och en gång til min ålderdomströst, men – tillade han med en djup suck – en niding förförde mit barn, som återhållit af blygsel, icke vågade kasta sig i sin fars armar.
Nu (fortfor han) har hon vågat skrifva til mig, berättat
Ert ädelmod, och jag har med glädje vandrat til fots öfver tjugu mil, för at få omfamna henne – tacka er kan jag intet, Himlen som hör mina förböner, han endast kan belöna er ädla gerning.
Uno var rörd öfver Gubbens tal – dess utseende föreföll honom väl något yngre än det silfverhvita håret, den staplande gången och de darrande händerna tilkännagåfvo, och at Mari alldrig talt om sin gamla far, föreföll honom äfven underligt; dock tviflade han icke på Gubbens ord.
Skyndsamt påklädde han sig, och meddelade emedlertid Gubben, som ej ännu träffat sin dotter, en liten berättelse om hennes öden, dock skonsamt och döljande så mycket ske kunde Hennes vanhedrande lefnad, och nästan leende tillade han:
Visst har hon felat men, döm icke en dotter för strängt.
– Mins at hon är olycklig, och glöm at hon är brottslig.
Gud ske lof at hon intet är alldeles förlorad, svarade Gubben, och en tår glänsade i hans öga.
– Gerna, gerna förlåter jag henne, felet är mit; hvarföre lät jag henne icke häldre lida nöd än lemnas i främmande händer.
– Nu skola vi alldrig skiljas.
– Mari skall häldre tigga med mig, än lefva af vällustiga nidingars guld.
Äger ni intet hem, ingen förmögenhet? frågade Uno. –
Uno tog åt sin kassa, der fanns blott papper och en enda tolfskillingssedel.
– Olycksaligare än nu hade han alldrig kunnat känna sin spelförlust.
– Villrådig huru han skulle kunna fullborda sin ädla gerning, öpnade han sin Byrå och framtog 25 dukater, hvilka han emottagit af sin mor til en gulddosa.
– Behåll dessa sade han med rörelse, summan är icke stor, men med den och arbete behöfva ni intet tigga.
Gubben höll ena handen för ansigtet at dölja sin gråt, och utsträckte den andra darrande för at emottaga dukaterna.
– Välsignelse öfver Er! stammade han och kysste dukaterna.
– Evigt skall minnet af Edra välgerningar lefva, evigt evigt.
Låt oss gå sade Uno för at afbryta tacksägelsen.
Med klappande hjerta tycktes den goda fadren inträda i sin dotters rum.
– Mari! ropade han, och snyftningar qväfde hans röst. –
Min far!
Ropade hon och nedföll för sin fars fötter.
Utan at den minsta förebråelse undföll hans läppar, omfamnade den rörda Gubben sit barn, stig opp, sade han ändteligen, jag förlåter dig.
Med en lycksalig känsla hade Uno åskådat denna sköna scen, och tusenfallt belönt af sit eget samvete, den redlige Gubbens varma tacksägelser och Maris talande blick, nalkades han den sköna flickan, för at i hennes fars närvaro med den första kyss på hennes läppar, broderligen lyckönska henne, då olyckligtvis hans adeliga Epaulette fastnade i den lutande Gubbens grå hår, bortryckte altsammans och förändrade Gubben til en ung man med mörka hår.
Lik en fängslad bandit, stod Uno mållös af vrede.
– Den uptäckte bedragaren fann sig bättre.
– I största skyndsamhet begaf han sig trapporna utför med sina dukater, och lemnade Mari i sticket, ej mindre förlägen än hennes välgörare.
Skönt! ropade han ändteligen, och såg med et sorgligt skraft efter mannen.
– Usla! föraktliga varelse! fortfor han vändande sig til flickan, dubbelt kunde jag straffa dig, men – du kan ju aldrig bli uslare än du är – du är under min hämnd.
Sök up din dig värdiga vän, och hälsa honom, at han kan vara lika trygg.
– Utan at fordra någon vidare förklaring af en så usel varelse som Mari, återvände han med långsamma steg, nödsakad at anse sin ädlaste gerning som et oförstånd.
Utan penningar, och genom sit elaka lynne dubbelt plågad af gårdagens händelser, öfverlefde han de svårafte stunder af sit lif, och ritade derfore med skäl, tre stora kors för båda dagarna i sin Kalender.
Tiden försonade snart åter Uno med menniskoslägtet och sig sjelf.
Ofta påminte han sig väl dessa öfverlefvade dagar, men snart endast med en lycklig känsla vid jemförelsen af, huru olycklig han varit och kunnat bli som spelare, och huru lycklig han i sjelfva verket var.
En morgon då han vaknat tidigt, påtänt sin morgonpipa och ställt sig i det öppna fenstret för at inandas den friska morgonluften, bidrog i synnerhet denna jemförelfe at sätta, honom i den lyckligaste sinnesförfattning.
Ännu voro få personer i rörelse; endast några lätt klädda pigor kommo ur husen, för at öppna luckorna, andra med ämbar eller krukor för at hemta vatten, och et par gummor, som voro ute i någon tidig förrättning.
Unos glada lynne gjorde alt trefligt och skönt.
Pigorna, som med utslagna hår samlades vid brunnen och förtroligt språkade med hvarandra, eller med den gamla Stadsvakten, som biträdde dem vid pumpningen, föreföllo honom lika som han föreställt sig flickorna i Labans tid, då de gingo utom staden at hämta vatten; och då han betraktade gummorna, som bödo hvarandra snus, föreföll det honom, som han sett dem på et väl målat landskap; sjelfva trasorna på deras kläder voro vackra, och ägde samma lyckliga effect, som ruinerna af et gammalt kloster på en tafla.
Hans rum låg i tredje våningen, med fönstret på gafveln af huset.
En katt satt på åsen af et litet hus i nästa qvarter, och en dylik utan svans spatserade nedvid taklisten; ibland stadnade denna, och med en len kattröst förkunnade sina känslor.
Detta kattens förhållande förde
Unos tankar til et ämne, som just passade hans närvarande lynne: han fann alla kattens företag bevisa, at han var en älskare som complimenterade sin sköna, och han afundades nästan denne sin lycka, som hade en egen älskarinna.
Hvarföre har jag icke äfven min älskarinna, tänkte han, men rodnade litet för sig sjelf deröfver, at et par kattor och icke et par öma turturdufvor upväckt denna önskan; til sin tröst påminte han sig, at kärleksgudinnan Freya afbildades åkande i en vagn förespänd med kattor, lika som Venus efter dufvor, och nu ansåg han dem aldeles lika goda.
Under detta resonemang råkade han at kasta sina blickar på huset midt emot.
– Solen som så sällan intränger på Österlånggatan, uplyste nu et rum i andra våningen, der han midt emot fönstret uptäckte hälften af en säng och et par fruntimersben, hvars ägarinna nyss tycktes vara upstigen och just nu sysselsatt, at pådraga et par hvita bomullsstrumpor.
Intet hade kunnat förmå honom at icke njuta denna öfverraskande syn.
– Fruntimret reste sig i sin lätta morgondrägt, och gick et stycke fram på golfvet; til olycka, så mycket på sidan om den röda taftsgardinen, at Uno endast såg en liten skymt.
Då och då gjorde hon någon obetydlig rörelse, at än en rund arm, än halfva sidan och en liten del af kinden, och en den vackraste axel i verlden, blefvo synliga, men hela ansigtet kunde han oaktadt den bästa vilja, lika litet få betrakta, som fortsättningen af den sköna rundningen af hennes barm, hvaraf han blott vid en enda lycklig vändning sett en liten början.
Småknotande på ödet, som tillåtit at den röda sidengardinen nånsin kommit til, eller åtminstone icke lagat at den blifvit genomskinlig, följde han med oafbruten upmärksamhet alla den synliga armens rörelser.
I sjelfva verket hade han orätt i sit missnöje; för at rätt njuta, bör man endast se litet och låta inbillningen teckna det öfriga, den spar sällan skönheter i sin målning.
Uno stod orörlig med ögonen fästade på et enda föremål.
– Efter en stund belöntes ock hans tålamod med fullt mått, och han hade den glädjen, at få betrakta den förtjusande skönheten fullkomligt.
Hon gick åter fram för fönstret, för at taga något på bordet.
Endast en lätt underkjol utgjorde ännu hela hennes klädnad, och ingen afundsjuk shawl hade ännu blifvit påtagen.
Några knappnålar, som nedfallit i en springa i fönstret, gjorde at hon lutade sig litet emot Uno, hvars blick nu knappt vågade hvad de mäst gynnande omständigheter tycktes tillåta.
– Öfverjordiska känslor genomströmmade ynglingen, och med en ljuf sjelfglömska, utsträckte han sina båda armar, liksom för at sluta den sköna til sit bröst.
– Hon höjde sig i detsamma från sin förföriska ställning, och hennes blick mötte Unos. – Hastigt drog hon sig tilbaka, och en hög purpur färgade hennes kinder.
Lika som upvaknad från en lycklig dröm, stod Uno några steg ifrån fönstret och betraktade den nedfallna rullgardinen midt emot.
– Hvem hon är skall jag veta, kosta hvad det vill, ropade han ändteligen.
Det skall kosta dig ingen ting, sade Kattzaun, som utan at Uno märkt det, ingått, och redan en stund betraktat den förtjuste älskaren.
Kattzaun drog på munnen.
– Unos häftighet föreföll honom barnslig; ja, svarade han, men det är intet värdt med henne, hon har bara anor men inga penningar.
A! det är intet fråga om penningar, söta du, säg mig hvem hon är.
Et så skönt och oskyldigt ansigte har jag alldrig sett.
Sköna förtjenster!
När jag ser någon skön flicka, kommer jag altid ihog, at innanföre ytan sitter en dödskalle; och at hela hennes person endast består af gamla förruttnade kroppar.
– Och, hvad oskyldigheten beträffar, har jag lärt mig, at de flickor, som se oskyldigast ut, alltid äro farligast.
Å du är en kall varelse! ropade Uno – förtretad.
En Vaktmästare inträdde just nu och kallade Sekreteraren Uno von Trasenberg, til emottagande af andra graden i Svia Griser-Orden.
Går du dit, frågade Kattzaun.
Uno. Å nej! vad skall jag göra där?
Jag begriper intet hur någon förnuftig menniska kan vara road af dylika usla barnsligheter – och dessutom spelas der ju raffel.
Ja, hvad ondt är det deri?
Ramptsinithes spelte sjelf Raffel i sin dar, och det med Gudinnan Ceres endå – men apropå!
Se Fröken
Odalsvärd tittar fram med sin lilla aldrasötaste näsa, bakom rullgardin.
Odalsvärd! ropade Uno, dotter til Öfversten, som är Stormästare i Svia- Griser-Orden? det var en helt an sak; då går jag visst op i afton; men fi! intet spelar jag.
Å, du skall väl ha resource.
Jag spelar alldrig.
Det var en gång en käring, som mången är väl det, hon föresatte sig också at alldrig göra en sak, men vet du hur det gick?
Det angår mig intet! men det vet jag, at ingen hederlig karl spelar raffel.
At ha bra pengar och spela med otur, det är just definition på en hederlig karl.
Uno beklagade at så goda grundsatser icke mera allmänt blifvit antagna, men afbröt snart detta ämne, för at återkomma til Fröken Odalsvärd, och erhålla närmare kunskap om henne – det enda ämne som nu interesserade honom.
Med längtan afvaktade han aftonen och upgjorde derunder tusende planer, at vinna Stormästarens närmare bekantskap, hvilket han förmonligast trodde kunna ske efter en utmärkt reception, hälst den skulle vara ganska svår; och, således med föresats at göra sit bästa, infann han sig den utsatte tiden vid brödernes församling.
– Tvänne andra recipienter, Konglig Sekreteraren Påfvercretz och vice Häradshöfdingen Byting, infördes jemte Uno. –
Stormästaren tiltalade dem.
Tre gånger har eder dygd blifvit pröfvad, och vi blefvo alldrig bedragne i det hopp vi om Eder hade gjort oss.
Innan J likväl närmare kunnen införlifvas i vår Orden, hvarigenom högre pligter än hitintils blifva Eder ålagde, böra vi dock med större prof göra oss förvissade om, huru långt vi kunne räkna på Eder skicklighet; och i denna afsigt, får jag nu ålägga Eder Mine Bröder, at J, hvar för sig, innan tre stunder förflutit, lemnen något skrifteligt prof af Edert snille, hvilket J här författen, och til högtidligt upläsande til mig aflemnen.
Den purpurbeborstade Brodren Öfver-Ceremoni-Mästaren torde anvisa Bröderne det arbetsrum, der de genast kunna företaga deras arbeten.
At så i hast bli författare, föreföll alla tre Bröderne lika oväntadt, som svårt.
Öfvertygelsen at, då så många andra redan genomgått alla prof, med efter utseende tämmeligen medelmåttiga natursgåfvor, de äfven borde kunna det, tröstade dock något.
– Skämtande öfver sit öde, följde de Ceremonimästaren til et annat rum, där trenne bord, försedde med skrifmaterialier, stodo til deras tjenst.
Hvar och en satte sig vid sit bord, och Ceremoni-Mästaren aflägsnade sig och riglade vid utgåendet dörren, så at främmande hjelp blef omöjlig.
Uno var litet Poët.
Redan som barn hade han genom Charader, och sedan genom små, ofta lyckliga vers, ådagalagt sin fallenhet för skaldekonsten, och hoppades således nu, at bäst lyckas i meter och rim; han doppade pennan för at börja, men det ville platt intet gå.
Han tog liknelser, ifrån Fursten på sin thron til slafven smidd i bojor, från Nordens pol intil Eqvatorns rand; ifrån slottet uti Fez til Skettlands lägsta kojor, från Nubiens öknar ned til Davis land – lika förgäfves.
– Nog påminte han sig at Mabillon, ända til sit 26 år, ägde et så medelmåttigt och inskränkt förstånd, at man med möda ville antaga honom i det andeliga Ståndet, och at et våldsamt fall, hvarigenom hans hufvudskål remnade, gaf utrymme för hans snille, men detta tröstade föga, ty en dylik cur ansåg han vara aldeles för våldsam at nu försöka.
De gamla
Finnarnes trollkur emot mangel på förstånd, at äta gröt, såsom et offer åt Biewe eller Febus, hade han ej eller tilfälle at försöka.
– Förargad ref han papperet i bitar, och började i stället at skrifva följande Poëtiska prosa, såsom lättare än vers.
– Under titel af Arabesk och med motto:
– – – – – Vi allting våga böra
Och mången litet nog i verlden skulle göra
Om ingen gjorde mer än hvad han dugde
til:
”Hesperiskt doftade
Nattviolen – en lätt aftonvind krusade ännu den lilla insjön och återkastade i tusendubbla brytningar Solens diamantstrålar.
– Bofinken slog, gälla slag, och ifrån ängen genomskar
Vaktelkonungen den stilla rymden.
– Solen nedsjönk bortom bergen, och purprade alt mattare och mattare den vestra skyn.
– Nattens flor utbreddes öfver nejden.
– Månans halfva silfverskifva höjdes öfver kullen och speglade sig i den ormande ån.
– Ekoxen surrade i löfven. – O Carl! icke mer min goda Carl, hviskade Maria.
– Stormen rasade vildt.
– Mörker betäckte jorden.
Åldriga granar brusto, och nedstörtade med brakande gny från bergens höjd.
– Ingen stjernas glans genomträngde den i svarta stormmoln sorgklädda himmelen, endast flamman från det mordbrinnande Benedictiner-klostret, återkastade på de bergade molnen et blodrödt sken.
– Mellan stormens gny framsmög då och då et rysligt ljud af klosterklockans klämt, och de andelige flygtingarnes klagoskri. – Vanmägtig neddignade Maria til jorden, och uplyftade leende sina händer mot den vredgade himmelen, som med en allmän förstörelse ännu en gång tycktes vilja straffa en brottslig verld.
– Ha! ropade Carl vildt och störtade rasande efter Marias förförare, likt den upretade Björninnan, från hvars mjölkrika svällande bröst man bortröfvat hennes små klagande ungar.
– O min Carl! O min make, suckade Maria och dog.”
Uno genomläste sin Arabesk, men fann den, af goda skäl, ingen ting mindre än rik på snille.
Afsigten med densamma var at skrifva något roande, men då han nu sjelf förgäfves böd til at skratta åt sit arbete, fann han ganska tydligt, at alla andra skulle ha lika svårt dervid.
Tiden medgaf ännu et nytt försök, och han började följande Idyll, hvartil han försigtigtvis tog til motto:
Et arbetes grundelighet bör bevisas genom dess ledsamhet.
”Icke långt ifrån Byen Schafsberg i Westphalen, der Lennefloden förenar sig med Rhen, är en enslig dal, skuggad af åldriga bok- och poppelträd; hvilken bebos af några herdar.
– Lamon, Chloës far var den rikaste; hans talrika hjordar betäckte alla nästgränsande kullar – men, han var ej älskad, ej vördad:
Han var sträng och hård, samt föraktade alla som ej voro lika mägtige med honom.
Chloë var skön, men liknade sin far i tänkesätt.
– Redan, länge hade den unge Eraster älskat Chloë, men fattig – han ägde blott en enda get – vågade han ej yppa sin kärlek.
Förgäfves sökte han at bland de öfrige herdarne visa sig glad.
Hans hopplösa kärlek blekte snart purpurn på hans kinder, och han drog sig sluteligen alldeles ensam til de ensligaste trakter.
Ingen utom Chloës fä-hund, den lille Pydde, tycktes begripa orsaken til Erasters sorg:
Under tusende smekningar hoppade han omkring honom och åter, liksom beende, kröp han längs efter jorden tilbaka til sin ägarinna, som altid med hårdhet belönte hans kärlek för den fattige herden.
Förtviflad öfver detta hårda bemötande, beslöt Eraster at dö af sorg, och hade redan flere dagar bebott den bergklyfta, som han ämnat til sin graf. – En dag då Chloë tidigare än vanligt utdrifvit sin hjord och förvillat sig i skogen, fick hon på något afstånd se at Erasters get, bakom en sten satt och med sorgfull blick betraktade sin halfdöda husbonde: bevekt af denna syn, upgaf hon et rop, som väckte herden ur sin dvala; han såg up, och såg at Chloës Pydde, viskande med svansen, stod utmed hans sida; detta rörde herden til tårar.
– – De båda älskande föllo i hvarandras armar.
Geten och den lille Pydde hoppade glada omkring dessa båda lyckliga, som åtföljdes til Chloës hydda, der deras bröllop firades med Lamons samtycke.
Vid genomläsandet af denna Idyll, fann Uno väl åtskilliga fel i sjelfva sammansättningen, som kunde stöta örat, men trodde at dermed icke var så noga.
Vice Häradshöfdingen Byting deremot, som redan hade sin afhandling färdig, och nu ställt sig bakom
Unos stol, för at äfven läsa hans, kunde ej tilbakahålla sina anmärkningar.
– Det går ju alldrig an, sade han, at framlemna en så plump skrift.
– Min Herre skall veta, at skriften skall läsas up för anständigt folk, och intet för bönder, som kanske kunde vara roade af dylika ekivoker.
Jag ser svarade Uno, at om man just vill, kan man på et par ställen finna en ekivok, och jag känner äfven at så väl i tal som skrift, fins intet så föraktligt som plumpa ekivoker, men dessa stöta ju intet på minsta sätt goda seder, och kunna visst alldrig väcka skadliga ideer.
Den går alldrig an at framlemna, svarade Häradshöfdingen, med medömkan.
Uno var ej rätt öfvertygad om icke anmärkningen var grundad, och som han vid betraktande af klockan, fann sig ännu äga en half timas tid öfrig, föresatte han sig at i brefstil, såsom en annan vitterhets väg, försöka sin fallenhet – gjorde up en ny penna, mycket spetsig och väl skuren, tog et rent ark papper och skref:
”Laura!
O Laura!
Jag såg dig endast, och jag tilber dig; ej uti inbillningens magiska spegel, nej genom sanningens synglas såg jag din bild.
O! jag vet det.
– En paradisisk Hourris?
En af Wallhalls Walkyris?
Min like.
O! denna tanke uphöjer mig outsägligt; redan säll af at bebo samma jord, är jag lycksalig som bebor samma trakt, andas samma luft.
– Förenad med dig, Himmel! hvilken föreställning!
O vore det min lott, at genom lifvets land, med Dig, O Laura! få vandra hand i hand, då skulle Änglarna från himlen, vilja byta mot sin lycksalighet med mig, och sedan skryta” – –
Ceremoni-Mästaren inträdde just nu och fordrade de förelagde profven.
– Mit är intet färdigt ännu, ropade Uno. – Å!
Strunt! svarade han, det är intet så noga.
– Hvar och en underteknade nu det namn han inom Orden erhållit, och lemnade sit profstycke.–
Efter en korrt stund återkom Ceremoni-Mästaren och ledsagade recipienterne til samlingssalen.
– Stormästaren tog ordet:
Faderligt glad hälsar jag Eder Skinande Bröder af Andra gradens första grad, eller såsom bröder af den Smaragdringade Grisen.
Bröderne hafva alla tre med största skicklighet genomgått sina prof: Brodren Laocon har vetenskapligt och fördomsfritt afhandladt
Ölosts uphof, och visat dess skadelighet.
Brodren
Thorgny har med en grundelig fullständighet författat sina anmärkningar vid 12:te Cap.
Byggninga-Balken:
Huru man svin i ollonskog släppa må, och Brodren Eumæus, har med snille och styrka målat sin kärlek och sin älskarinnas bild.
Framträden nu mine Bröder til snillets källa at döpas, och afläggen öfver dess heliga vatten den Ed som Eder förestafvas.
Öfverste Presten i Öster vinkade med handen, och Bröderne framträdde til den stora hon.
Broder Laocon!
Du har burit en dygdig mans namn, du har varit det värdig.
Dit snille berättigar dig i dag at bära en snillrik mans, emottag namnet Tyrthæus. (doppa tre finger af venstra handen i vattnet) Broder Thorgny!
Dig tilfaller namnet Callisthenes, och Broder Eumæus!
Dig tilfaller namnet Petrarcha.
Blifven like desse män.
Uno drog på munnen: at bli lik Petrarcha ansåg han något svårt, likväl var han oändligt mera smickrad af sit nya namn, än at få något af de andra Herrarnes.
Tyrthæus var i sin dar halt, enögd och puckkelryggig, och Callisthenes var utan näsa, at likna dessa män ansåg han icke afundsvärdt.
Ordens-Sekreteraren förestafvade Eden, och Bröderne svuro, at alldrig nedergräfva sina pund, utan likasom grisen i jorden upsöker dolda frukter, äfven hos sig upsöka och framdraga, snillets frön, stora och små, höga och låga, och af hvad form, beskaffenhet och natur de förekomma måtte.
Röda bandet och ringen tilställdes dem sedan, såsom det deras grad tilhöriga tecken, och til en påminnelse, at såsom ringade, alldrig söka snillets frukter på främmande jord, hvarefter Öfverste Presten i Öster, å nyo framträdde och läste följande ur den stora boken.
Pröfvade, Snillrike, Skinande Bröder!
Emottagen Ordens djupare kunskaper.
– Sviagris var en dyrbar klenod, en ring af undergörande kraft, hvilken Konung Rolf Krake lönliga fick af sin moder Yrsa och ämnade bortföra, men eftersatt af sin Styffader Adil, kastade han Sviagris på marken, derifrån den åter blef uptagen och förvarad.
Ötverste
Presten slog åter igen boken, och Stormästaren underrättade Bröderne, at de framdeles om denna ring kunde få en högre uplysning, hvilket för at vara en hemlighet, var högst nödigt, hälst Uno i sit minne redan förut trodde sig äga denna kunskap ur gamla Svenska Historien.
– Logen slutades på vanligt sätt.
Sammankomsten hade varat ganska korrt, och Öfverste Odalsvärd, som fann sina vanliga medspelare vid Quadrillebordet, satte sig genast, utan at lemna Uno tilfälle til något samtal.
– I hopp at Öfversten likväl ej skulle dröja länge vid spelet, och at han sedan kunde få följa honom under hemvägen, väntade
Uno äfven qvar och gick emedlertid fram och åter på gålfvet, men snart blef detta nog enformigt, och han satte sig af ledsnad äfven ner vid et Gråpojsbord.
Spelet var högt, och den gemenaste otur förföljde honom.
– Redan började kassan förvandlas ifrån stora sedlar til små, och innom en liten stund återstod äfven af dem högst obetydligt.
Bloden upsteg å nyo i hans ansigte, och förargelsen, at i visst fall hafva brutit sin föresats, hade aldeles bortjagat hans leende mine.
– Ändteligen slutade
Öfversten sit parti, och Uno följakteligen äfven sin Gråpojs, och gjorde honom sällskap.
Under vägen sökte han vinna sin önskan, at om möjligt vore, få tilstånd at umgås i Öfverstens hus.
– Han började at berömma Orden, ehuru svårt han hade dervid, skattade sig lycklig at någon gång så väl kunna använda en aftonstund, då han ej var nog lycklig at äga många bekantskaper i hus och så vidare.
Öfversten tycktes ej illa upta dessa artigheter, och utbredde sig öfver vådan för ynglingar, at ej äga annan utväg at tilbringa sina aftnar än at spela; det är sant, tillade han, det spelas väl i Sviagriser-Orden också, men det är nästan bara commerce-spel, som alldrig bli så farliga.
Uno teg, men var ej alldeles nöjd med Öfverstens yttrande om Orden, och ännu mindre dermed, at han icke föreslog honom at umgås hos sig – han funderade derföre på något tydligare sätt at ådagalägga sin önskan, och frågade, för at dertil få tilfälle:
Fröken Laura Odalsvärd, spelar ju mycket väl forte piano?
Öfversten.
Min dotter?
ja hon spelar litet.
Jag har hört Frökens talang omtalas, och mången gång önskat mig det nöjet at få höra henne.
Ingen ting är lättare.
– Var så god och gör mig den äran någon gång, min dotter är intet jalous om sin konst.
Nu hade Uno sin önskan vunnen, och gladde sig innerligen åt sin lycka.
Då Öfversten kommit til sin port, och skiljt sig ifrån sin följeslagare, eftertänkte han Unos samtal, och den glädje han tycktes visa vid invitationen; den besynnerliga profskriften i Orden, och just namnet Laura tycktes äfven tilkännage någon passion för hans dotter.
Hm! sade han, under det han gick trapporna upför, det vore något för romaneskt.