Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om II. R. o. Ad. önskar dessa besök och granskningar, och så vidtberesta revisorer, då kan bifall lemnäs åt Utsk:s förslag af förlängd tid, och om det finnes nyttigt att embetsverken hvarje Den 26 September f. m. 477 år plågas och uppehållas med afgifvande berättelser och alltmera dryga förklaringar öfver obetydliga anmärkmr, äfvensom att statsverket belastas med nya utgifter, då kan revisionen blifva årlig.
För min elei vågar jag ödmjukeligen afstyrka.
Förslaget i 20 punkten blcf derefter af R. o. Ad. förkastadt. 21:sta punkten.
Förslag ruride anmärkmr, i anledn. af slatsverfcets räkenskaper för en tid, hvars Statsruds-protocoll blifvit af Const.Utsk. granskade.
Riks dags ordningen. § 76.
Allt hvad R.
St. — — — — tillåten.
Dock tnä en af Const.Utsk. verkställd granskning af Statsrådets prut. för en viss förf uten tidrymd icke hindra upptagandet af de anmärkmr, som vid statsverkets för samma tidrymd, men sednare, af slutade räkenskaper varda gjorda af det StatsUtsk., till hvilket dessa räkenskaper vid påföljande riksdag öfverlemnas. äfvenledes bör oaktadt — — — — tillkommer.
Vid genomläsning af Slatsrådsprot:n i Const.Utsk. finner man, alt de dispositioner af statsmedel, som kunna göras, äro af två slag.
Det ena slaget deraf är så bestämdt, alt man genast kan finna huruvida en litel är öfverskriden eller icke.
De flesta äro deremot af den beskaffenhet, alt man icke kan bestämma sitt omdöme uti förenämnde afseende, förr än statsrevisionen har blifvit verkställd.
Det visar sig således, att det gifves dispositioner, hvilka äro af den natur, att de kunna genast granskas, och alt man kan bestämma huruvida de äro grundlagsenliga eller icke.
Skulle det förslag antagas, som nu är under öfverläggning, och som innehåller: ”Dock må en af Const.Utsk. verkställd granskning af Statsrådsprot. för en viss förfluten tidrymd icke hindra” etc.; då skulle således alla sådana dispositioner, hvilkas beskaffenhet vid läsningen af Statsrådets prot. kan genast bestämmas, komma att undergå tvenne granskningar, nemi. först af den riksdagens Const.- Utsk., och sedermera af den följande riksdagens Const.Utsk., sedan det StatsUtsk., som har afslutat rikshufvudboken gjort sina anmärkmr, Det är denna omständighet, att en och samma sak kan komma under öfverläggning uti en riksdags Const.Utsk., och äfvenledes uti en annan riksdags Const.Utsk., sorn jag anser principvidrigt; hvarföre jag för min del vördsamt afstyrker antagandet af detta förslag.
Ifrågavar. förslag till ändring af 76 § Riksd.Ordn. blcf af R. o. Ad. förkastadt.
H. Ex. IIr Gr. o. Landtm, yttrade, att nu Const.Utsk:s mern.
N:o 5, med hvilande grundlagsändringsförslag i fråga om Konungens tvenne röster i Högsta
Domstolen, vore å föredragningslistan det första i ordningen; men att af R.
Sl:s beslut i fråga om K.
M;s nåd. propos., ang:de upphäfvandc af hvad stadgadt är om 478 Dan 20 September f. m. lagförklaringars utfärdande af Högsta Domstolen, berodde hvilketdera af de i samma mern. förekommande alternativa förslag borde komma under 11. o. Ad:s pröfning.
Frän PresteSt. bade visserligen ankommit ett prot.utdr., som visade att förenämnde nåd. propos., hvilken såväl 11. o. Ad., som Borgare- och BondeStm antagit, blifvit af det II.
Ståndet afslagen, och deraf skulle följa, att det i Const.Utsk:s mern.
N:o 5 upptagna första alternativ förfölle, och således det sednare alternativet borde föredragas till afgörande ; men sedermera hade BorgareSt., enligt lill R. o. Ad. ankommet prot.utdr., inbjudit PresteSt. alt förena sig uti det af de 3me öfriga RiksStm beslutade bifall lill K.
M:s omförmälda nåd. propos.; och vid sådant förhållande finge 11.
Ex. hemställa, om R. o. Ad. behagade bifalla, att med föredragningen af Const.Ulsk:s mern.
N:o 5 må anstå tills det visar sig hvad beslut PresteSt. i auledn. af den gjorda inbjudningen kommer att fatta.
Ex. IIr Gr. o. Land tm. hemställde derefter, om icke, i sammanhang med Const.Utsk:s mern.
N:o 5, äfven finge hvila samma Ulsk:s meni.
N:o 6, med hvilande förslag om ändrad nnmmercring af vissa §§ i Reg.F., helst detsamma, likasom förenämnde mern., vore beroende af det beslut, PresteSt. i anleda, afnyssbcrörde inbjudning komme att fatta.
Föredrogs ånyo Const.Ulsk:s d. 14 och 18 dennes på bordet lagda mern.
N:o 7, med hvilande grundlagsändringsförslag, åsyftande upphäfvandet för Högsta
Domstolens ledamöter af skillnaden mellan frälse och ofrälse.
Härvid upplästes först det under litt. a upptagna alternativ, hvilket sedan sisla riksdagen varit hvilande till afgörande vid den innevar., endast för den händelse att R.
St. skulle antaga och K. M. i nåder gilla det från förstnämnde riksdag hvilande förslaget, om rättighet för Const.Ulsk. att hos R.
St. anmäla skäl till nedläggande af åtal enligt Reg.F:s 106 §.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då R. o. Ad. äfvensom PresteSt. förkastat förslaget, om rättighet för Const.Ulsk. alt hos R.
St. anmäla skäl lill nedläggande af åtal enligt 106 § Reg.F., torde 11. o. Ad. finna, alt det nu upplästa alternativet litt. a hade förfallit.
Derefter upplästes alternativet litt. b, hvilket sedan sista riksdag hvilat till afgörande, för den händelse att 11.
St. icke skulle antaga eller K.
M. komme att ogilla ofvanberörde förslag, om rättighet för Const.Ulsk. att hos R.
St. anmäla skäl till nedläggande af åtal enligt lleg.Fis 106 §.
Den 2C September f. m. 479 Re gerin g sformen. § 17.
Konungens domsrätt skall uppdragas tolf af Honom utnämnde lagkunnige män, hvilka fullgjort Högsta Domstol. § 22.
Domstolen Ej må flera än åtta le damöter på en gång- tjenstgörande vara. § 10(1.
Finner Utsk. — — — — hvaruti, i st. f. Statsråd, fyra de äldste Just.råd i dessa fall komma att säte taga — — — — fastställd varder.
Jag torde först få i Ståndets minne återkalla, hurudant förhållandet tillförene varit med de adelige ledamöterne i Högsta Domstolen.
Såsom bekant är, stadgade 1720 års Reg.F., att Rådet skulle vara fördeladt uti 2 afdelningar eller divisioner.
Den ena af dessa afdelningar hade justitie och utrikes ärendena, och den andra hade krigs och inrikes ärendena.
Den tiden voro Rådets samtlige ledamöter af frälse män.
När Gustaf lil införde 1772 års Reg.F., så bibehölls den vanliga formen för justitieärendenas afgörande; och när han 1789 upphäfde
Rådet, så fann han likväl för godt, att i st. f. Justitie-divisionen inrätta en Högsta Domstol, till hvilken han kallade både frälse och ofrälse ledamöter.
När 1809 års statshvälfning inträdde, så stadgades i Reg.F., att hälften af ledamöterne skulle vara frälse och hälften ofrälse.
Den gången ansågs detta stadgande i grundlagen, efter hvad ledamöter, som då deltogo i lagstiftningen, upplyste under förl. riksdag när detta mål här förevar, åsyfta att åt ofrälse personer förbehålla en viss andel uti Konungens Högsta Domstol.
När målet här förehades vid sista riksdagen, uppträdde äfven en ledamot ibland Ståndet och ansåg saken nu böra ur samma synpunkt betraktas.
För närvar, frågas, huruvida den föreslagna ändringen är högst nödig och nyttig.
Är hon nödig i afseende på sakförhållanden?
Jag skulle tro tvertom.
Då fråga i vårt land uppkommer om R. o. Ad:s bestånd och om dess inflytande på representationens angelägenheter, så hör man vanligen klagas deröfver, att R. o. Ad. icke har en viss bestämd besutenhet, med ett ord, att fideicomisser saknas, och att de som finnas oftast upplösas, derigenom att de få skuldsättas.
Tillåtelse dertill kan likväl icke medgifvas, utan Högsta Domstolens medgifvande.
Skulle nu denna vara så sammansatt, att ingen frälseman komme att öfvervara sådana mål, eller ock att ett underlägset antal af vårt Stånd vore närvar, vid deras föredragning; så synes det vara temligen troligt, att denna grund för R. o. Adis bibehållande vid jordens besittning skulle komma att nog mycket undergräfvas.
Vill man sålunda sjelf bidraga dertill, så bör man bifalla detta förslag, i annat fall icke.
En annan fråga är: förekomma några tillfälliga omständigheter, som påkalla den ifrågavar. förändringen?
Befinnas de frälsemän, som utgöra medlemmar af Konungens Högsta Domstol, till kunskaper, skicklighet eller rätt - 480 Den 26 September f. m. sinnighet, underlägsne de ofrälse ledamöterne af samma domstol?
Jag har icke hört någon sådan klagan föras.
Man har någon gång, särdeles nu sednast, beklagat sig öfver förlägenhet om tjenliga personer att utnämna, när man måste inskränka sig blott inom ett Stånd.
Men dervid torde böra tagas i betraktande, att det har varit bland frälsemän allena, som alla ledigheterna sednast inträffat, så att icke mindre än fem de yngsta Just.råden äro adelige.
Hade samma händelse varit för handen på ofrälse sidan, så hade troligen samma förlägenhet jemväl inträffat.
Jag tror icke eller, att förlägenheten nu varit tryckande efter som jag ser platserna vara, såsom jag tror, väl fyllda.
Annu en annan fråga är den: föranleda tidens allmänna förhållanden, att II. o. Ad. gör detta medgifvande?
Jag har redan till någon del förut yttrat mig härom ; men jag tillägger i öfverensstämmelse med hvad Hr Lefren i går förklarade, att under det man pockar på eftergift, under det man hotar oss, om vi icke foga oss efter andras önskningar, synes liden icke vara inne att något efterskänka.
Det är när fordringar framställas med lugn och hof, som man derpå bör göra afseende; men icke bör man låta truga sig till eftergifter.
Vid denna frågas behandling, måste jag först göra mig sjelf den frågan: för hvars räkning, till hvilkas behof är Högsta Domstolen inrättad ?
Ar det för Svenska folkets i allmänhet, eller är det för ett kastförhållande enskildt, såsom en talare nyss tyckes hafva åsyftat, och hvilken som i detta hänseende är den rälta åsigten, lärer icke fordra någon vidlyftig utläggning, då det icke ens kan vara tvifvelaktigt.
Jag täger mig friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på, huruvida icke det nu under öfverläggning varande förslaget lemnar en nödig och nyttig utsträckning åt Konungamakten, för valet till dessa maktpåliggande embeten.
Jag tager mig friheten framställa till hvars och ens bepröfvande inom detta Hus, huruvida lagfarenheten för närvar, utgör ett hufvudstudium inom Adelns ledamöter.
För min del tror jag, om jag icke allt för mycket misstager mig deruti, att Svenska domarecorpsen hufvudsakligast och till största delen består af ofrälse män, och att det således skulle för K.
M. medföra ett vidsträcktare fält för valet af ledamöter till Högsta Domstolen, om han endast med afseende på skicklighet och landets behof af en erfaren domarecorps kunde göra dessa val, utan alt vara inskränkt, att hålla sig inom en viss samhällsclass, som otvifvelaktigt lemnar en ganska inskränkt krets i detta afseende, då halfva antalet af personalen uti nämnde domstol skulle inskränkas inom II. o. Ad.
Vi äro långt ifrån de tider, mine Hrr, då lagen påböd, att de högsta embeten icke skulle tillkomma någon vanbörding (såsom det hette), och följaktligen torde man böra draga i betänk, att ens nämna och ännu mera att åberopa, om också blott till andemeningen, detta förhatliga, och en försvunnen tid, mera än den närvar., tillhörande uttryck.
Här har blifvit af en värd talare, uti oförställda ord uttaladf, att Den 26 September f, m. 481 att Högsta
Domstolens behof af frälsemän skulle i första rummet afse nödvändigheten alt trygga 11. o. Ad. vid besittningen af deras gfundegendom, emot de frågor om upplösning af fideicommisse^ s^im stundom förekomma.
Jag kan icke ur ett så beskatfadt yttrande draga någon annan slutsats, än att det afser en partisk Högsta Domstol, hvarifrån jag ber Gud bevara Svenska folket, så väl i det ena som andra fallet.
Om för öfrigt möjligheten af denna förmodan skulle medgifvas uti det ena fallet, så måste såsom ett coroiarium följa, alt den också bör medgifvas för det andra fallet, under sådana förhållanden, då R. o. Ad:s intressen i domstolsväg kunna komma i collision med det allmännas intresse.
Jag kan således icke begripa nödvändigheten af ett så beskaffad! förhållande som det nuvar., ulan tror tvertom, alt den föreslagna förändringen icke allenast är nyttig, utan högst nödvändig, ty den är ett biträde lill den valfrihet i denna del, som jag föreställer mig, att lagstiftande makten ovillkorligen bör lemna Konungen.
Med anledn. häraf, kan jag icke eller anse detta såsom någon eftergift af privilegier, och om än så vore, så inser jag icke någon nytta eller fördel uti innehafvandet af något för det allmänna skadligt privilegium.
Man har här talat om, alt någon eftergift icke vore lämplig linder en tidpunkt, då man hotar.
Det har nästan blifvit en stående artikel ifrån en viss sida inom detta Hus, att tala om hot, och man har svårt att förstå hvarthän det syftar, ty jag har åtminstone inom Huset, under våra öfverläggningar, icke kunnat varseblifva något sådant, och jag tror icke, att sä litet förstånd förefinnes hos någon inom Huset, att man skulle vilja försöka en så vanmäktig utväg, som att använda hotelser lill genomdrifvande af sina meningar och åsigter.
Jag anser likväl detta eviga upprepande om hot ifrån den andra sidan, vara i högsta måtto otillbörligt; och lika otillbörligt, som ett sådant hot, om det verkligen här existerat, hvilket jag alldeles icke märkt.
Man har här galt så långt, att det ifrån några talare, som ofta hafva ordet, har blifvit ansedt såsom ett bot, dä man vägar taga sig friheten alt ens nämna, att 3 Stånd afgjort en fråga, hvarom R. o. Ad. discuterat, och att ett hot ligger deruti, alt någon ledamot fäster afseende på hvad en så afgjord pluralitet inom folkrepresenlationen, som tre Stånd, funnit nyttigt och godt vara.
Att man tager detta för hot och vill göra det till motiv för sitt handlingssätt, anser jag vara högst olämpligt.
Jag gör ingen hemlighet deraf, mine Hrr, att ännu ingen sådan händelse har förefallit, hvarvid jag skulle dragit i betänk., att finna mig mycket hindrad, då tre Stånd beslutat, att här å bane bringa ett motstånd till dessa tre Stånds mening.
Jag nekar icke derföre, att möjligheten kan inträffa, och dä lofvar jag att vara lika så mån om bevarandet af det allmännas fördelar, som någon annan; men att förskottsvis och i förväg vilja antaga dessa anledmr att ställa delta Hus emot de öfriga Stånden, tror jag icke för min del vara det rätta.
Mine Hrr! jag tror icke att detta är nyttigt för vår existence såsom Stånd, ty jag befarar, att 2 H. 61 482 Den 26 September f. m. R. o.
Ad. ar långt ifrån alt äga något öfverskott af välvilja alt inom den allmänna opinionen påräkna; och denna allmänna opinion är dock någonting, den är en makt, ty folkets röst är Guds röst, mine Hrr.
Detta är ett ordspråk, som vi länge hafva hört, och ifrån hvilket vi icke ostraffade få aflägsna oss.
På alla dessa grunder tillstyrker jag bifall till betänk.
Redan vid sista riksdagen stridde jag med så mycken förmåga, som i min ringa makt stod, emot det i fråga var. förslaget.
Det lyckades icke.
Förslaget antogs afR. o. Ad. såsom hvilanda till grundlagsenlig behandling vid denna riksdag.
Jag hoppas dock nu, att R. o. Ad. skall noga betänka sig, innan detta förslag antages.
Jag inser icke nu mera än fordom något skäl att afsäga oss den fördel, att alltid (i ledamöter af vårt Stånd skola hafva säte i Högsta Domstolen.
Dä det år 1809 stadgades, att Högsta
Domstolen skulle bestå af hälften frälse och hälften ofrälse ledamöter, sä skedde det just derföre, att det ansågs vara en fördel för de ofrälse, ty man fruktade att det eljest skulle blifva endast frälse ledamöter uti denna domstol.
Deremot tror jag, att stadgandet nu bör bibehållas, till fördel för R. o.
Ad., ty nu, eller åtminstone i en framtid, kan man möjligen få skäl att frukta, att del i Högsta Domstolen icke blefve någon ledamot, som är adelsman, om betänk, antoges.
Jag inser icke hvarföre R. o. Ad. skulle afstå denna fördel, ty om det vore en fördel för de ofrälse, sä skulle det på intet villkor komma i fråga att upphäfva stadgandet; detta är otvifvelaktig!..
Den siste värde talaren har frågat, om
Domslolarne äro till för folkets skull eller för R. o. Ad:s.
Ätt de äro lill för folkets är otvifvelaktig!, men jag skulle likväl tro, att adliga ledamöter af Högsta
Domstolen kunna bevara folkets räll och dämma i enlighet med lag, lika väl som ofrälse ledamöter.
Samme värde talare har på det högsta ogillat de yttranden om hot, sorn här blifvit fällda.
Det är väl sant, att hotet icke ■ägt rum inom detta Hus; men att det dock verkligen har ägt rum, och hvarifrån det kommit, det vet hvar och en.
För min del kan jag aldrig gä in på alt rösta efter hot.
Annu ett skäl måste jag anföra, hvarföre man så mycket mera kan bibehålla det gamla uti Högsta
Domstolens organisation, nerol, att om det saknas passande personer af R. o. Ad., så står det i Konungens makt att adla dem han vill välja, och sedan insätta dem uti domstolen.
Något hinder finnes således icke i nu gällande stadgande för K. M. att till Just.råd utnämna hvem han anser tjenligast.
Jag afstyrker på det högsta bifall till förslaget.
Om det äfven vore en fördel för R. o. Ad. att bibehålla ett stadgande i grundlagen, som nu finnes, ang:de Högsta
Domstolens sammansättning, så skulle jag för min del derpå icke göra något afseende.
Väl inser jag den historiska gängen af liela delta stadgandes tillkomst, men jag måste bekänna, att detsamma i min tanka saknar all rättsgrund.
Jag ser icke eller, att de skäl som här blifvit anförda emot förslagets antagande, förtjena att sättas upp emot det högsta af allt, som är Den 2(5 September f. m. 483 rätten, ty ilon måste vi alla respectera, och jag vet ingen säkrare grund för Statens bestånd och för alla de förhållandens bestånd, hvilka äro ytterst ömtåliga uti en Stat än rättens bibehållande.
Deruppå aktar jag således framför allt, och det är på denna grund, som jag för min del förenar mig med dem, hvilka talat för bifall till betänk.
Jag inser icke, att del vore rätt att bibehålla det nu existerande förhållandet, äfven om derigenom ett särskildt intresse bevakades i Högsta Domstolen, hvilket jag för min del icke tror, och hvilket jag skulle anse för ett stort fel uti denna domstols organisation.
Jag har icke föreställt mig, alt något hot, om det föreföll, skulle kunna inverka på 11. o. Adis beslut; tvertoiii skulle det. coucentrera delta Stånds kraft.
Jag har icke märkt något hot, och gör således derpå intet afseende; och dä jag egentligen icke finner några skäl här vara anförda, som kunna jemföras med det af billighet och rätt, så får jag på det högsta tillstyrka 11. o. Ad. alt antaga den föreslagna förändringen.
Jag kan icke afhälla mig ifrån alt börja med en lyckönskan till Ståndet, alt vi ömkligen, om jag icke misstager mig, och med undantag af de få uppskjutna punkterna, hunnit till det sisla af de snartsagdt oräkneliga förslag till grundlagsändringar, sorn af förra riksdagens Const..- Utsk. blifvit ät våra öfverläggningar förbehållne.
Del sista är likväl icke det minst vigliga, och jag anhåller, alt äfven ä min sida, utan anspråk att inverka på andras omdöme, likväl inför 11. o. Ad. fä uttala mitt.
Jag tror nemi., att della förslag icke bör antagas, och skall anföra mina skäl, ehuru de lill en del redan blifvit IVamlagde af de talare, som före mig uppträdt.
Det skäl, som anföres flir detta förslag lill borttagande af elt stadgande, som från början tillkommit till ofrälse Ståndets fördel, lärer hufvudsakligen vara den nödvändighet, hvari Regeringen skall stundom hafva varit försatt, att inom en för trångt begränsad krets inskränka silt val, vid återbesättande af lediga platser i Högsta Domstolen.
För alt med full sakkännedom kunna bestämma min åsigt af denna fråga, skulle jag behöfva att upplysas, om denna svårighet mött endast vid tillsättningen af frälse ledamöter?
Jag skulle annars tro, att förra Const.Utsk. tilläfventyrs misstagit sig om rätta orsakerne till bristen pä candidater till dessa embeten.
Jag tror att de sanna skälen torde böra sökas: l:o i missförhållandet emellan lönevillkoren och lefnadsbehofven, beräknade med afseende pä embetets värdighet, ansvar och besvärlighet; 2:o i den, genom originalitet utmärkta inrättning, som i 103 § Reg.- F. omförmäles; 3:o i den allmänna och gränslösa beundran, som af bergade personer hyses för en viss annan oförbätterlig grund lag; en beundran, ät hvars njutning, på andras bekostnad, man hellre i stillhet öfverlemnar sig, än att man sjelf uppträder på de slippriga embetsbanor, hvarest grundlagens verkningar mera omedelbarligen rönas och förspörjas..
Man hörer äfven anföras, att vid tjensters tillsättande det är orimligt att något afseende, i hvilket full som helst, fästes ä: 484 Den 26 September f. m. födseln; och jag liar höft yrkas, i sammanhang härmed, alt förändringen borde ske, emedan den öfverensstämmer med rätt.
Skulle vi här företaga oss att besvara den frågan: hvad ar rätt ? så befarar jag att det skulle föra oss alldeles för långt från ämnet.
En talare, som jag högt värderar, har ur denna synpunkt försvarat ifrägavar. förslag.
Till den värde talaren sjelf, säkert icke den minst bildade inom Ståndet — långt derifrån — hemställer jag, om han skulle åtaga sig att, utgående från en philosophisk ståndpunkt, här deducera hvad som ärrätt? åtlyda under lagen — för oss är lagen rätt.
Dock gillar äfven jag, i allmänhet, nyssnämnde af våra grundlagar stadgade förnuftsenliga grundsats; jag tror likväl, att om de låtit qvarstå delta enda undantag, så har det icke skett utan orsaker.
Dessa orsaker vill jag likväl nu lemna å sido; äfvensom jag ej vill undersöka, huruvida en, ur embetsmannaclasscn lill sä stor del härstammande adel verkligen må anses för en, i något så rätt väsendtligt afseende, afskild class; eller lägga synnerlig vigt pä den anmärkn., att de 6 frälse ledamöterne i Högsta Domstolen skulle kunna samteligen vara födde ofrälse.
Jag vågar deremot påstå, att så länge domareplatser till tiodubbelt antal finnas, från hvilka Adeln, ehuru i manga fall lydande under deras domvärjo, är genom födseln utesluten, kunna billi g hets skäl emot dess rätt till ö rum i Högsta
Domstolen omöjeligen med fog göras gällande.
Jag behöfver icke erinra, att dessa platser äro ulla borgmästare-embeten i riket.
Här har redan förut blifvit yltradt, att dä det ifrägavar. stadgandet i grundlagen antogs, så var det icke till förmån för R. o. Ad., utan till förmån för ofrälse ståndspersoner.
Della var en concession åt kastintresset, såsom en talare sedermera uttryckte sig, hvilken R. o. Ad. då gjorde; men deraf att R. o.
Ad. då gjorde denna concessiou ät kastintresset, följer alldeles icke, att R. o. Ad. skall sedermera söka åt sig bibehålla någon kastfördel i strid emot det allmänna.
Om nu tiderna hafva så förändrat sig, alt det icke vidare är för den samhällsclass, till hvars fördel stadgandet i grundlagarne infördes, nödvändigt att hafva skillnaden emellan frälse och ofrälse ståndspersoner bibehållen; så skulle jag icke tro, att det vore med R. o. Ad:s värdighet öfverensstämmande, att vilja omvända förhållandet och få stadgandet såsom eli försvarsmedel ät sig bibehållet.
Derest icke förtjensten kan åt R. o. Ad. bibehålla platsen, må andra intaga den, som äro deraf mera förtjenta.
Om genom detta stadgande och den förvaltning, som under den förflutna tiden här i Sverige varit rådande, allmän bildning och skicklighet vid tjenslers tillsättande i allmänhet gjort sig gällande; till följd hvaraf numera ett tillräckligt antal skicklige män i alla samhällselasser finnas; så är detta ett bevis, som, kanske mer än något annat, vittnar om den förgångna Styrelsens förtjenster om fäderneslandet.
Alt den sanna förtjensten må vid valet fä göra sig gällande, derför tror jag icke att R. o.
Ad. vill lägga hinder i vägen.
Det förslag, som här nu är framstäldt, är rättvist.
Det är Den 2G September f. m. 485 rättvist för det allmänna, emedan det allmänna måste hafva anspråk särdeles på domareplatser, att de varda med de skickligaste personer besatta.
Det är rättvist för de sökande, emedan dessa icke böra, vid ansökan till tjenster, hafva någon annan grund att åberopa än skicklighet och förtjenst.
Att personer med skicklighet och förtjenst skola åsidosättas, för det att de äro af frälse eller ofrälse börd, dä ledigheter, vare sig efter frälse eller ofrälse ledamöter, i Högsta Domstolen uppstår, anser jag orättvist.
Rättvisan ligger deruti, att för Svenske män rättigheten att, utan afseende pä hörd, söka och erhålla platser och dertill komma i åtanka i män af sin skicklighet, är allmän.