Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:t har icke varit blindt för nyttan att underlätta bildandet af skogsegendomar, och har derföre i 2:dra §:n föreslagit, att, vid pröfningen af ansökningar om rätt till större afsöndring än i allmänhet är medgilven, Kammar-Coll. må fästa afseende uppå ej allenast, såsom nu, att jordens uppodling främjas, utan äfven derå, att en »ändamålsenlig skogshushållning befordras. » Jag får dessutom fästa den siste värde talarens uppmärksamhet derpå, att skogsegendomars bildande mera underlättas genom Utsk:ts förslag än genom hans eget, enligt hvilket icke mera än hälften af hemmans-arealen finge afsöndras, då deremot Utsk:ts förslag för detta fall icke lägger något hinder för afsöndring af huru stort område som helst.
Jag vill icke bestrida den värde talarens påstående, att någon lära för skatternas utgörande icke behöfver uppstå, enär afgäiden kan bestämmas tillräckligt hög; men å andra sidan möter snart sagdt oölverstigliga svårigheter för utgörandet af en mängd natura-prestationer, såsom väghållning, skjuts, rotering etc. etc.
Då således, i min tanke, det af Hr von Koch åsyftade ändamål bäst vinnes genom bifall till Utsk:ts förslag i 2:dra §:n, anhåller jag att Hr von Köchs yrkande måtte ogillas och således lista §:n 2:dra kap. af Kongl. Förordningen den 19 Dec. 1827 bibehållas oförändrad.
Jag har redan anfört mina skäl och har ingenting att tillägga.
Jag vill blott anmärka, att min mening icke är att man skulle borttaga den för skogsegendomars bildande gagneliga föreskriften i 2:dra §:n.
Hvad för öfrigt beträffar den förmenta svårigheten med utgörandet af natura-prestationer, torde denna icke förtjena särdeles afseende, enär man val för penningar torde kunna vinna befrielse derifrån.
Armfelts yttrande icke förändrat min åsigt. H. VII.
" 15 226 Den 4 November e. m.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att Hr von Koch hade föreslagit, att i lista §:n af 2:dra kap. uti Kongl. Förordningen ang:de grunderne och villkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman den 19 Dec. 1827, orden »till och med en tiondedel» skulle utbytas mot orden »till och med hälften», samt de öfriga §§ i kap. i enlighet dermed ändras; å hvilket förslag Frih.
Armfelt yrkat afslag.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Hr von Köchs ofvanberörde förslag, hvartill svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 2- Hr von Koch:
I afseende å denna § får jag hemställa, att orden »hvartill mer än vanlig egorymd hörer» måtte uteslutas.
Förhållandet i Norrland är nemi. i allmänhet sådant, att nästan alla hemman der efter skedd afvittring äro lika stora, och följaktligen skulle, om de anmärkta orden icke utgå, nämnda landsdel icke komma i åtnjutande af de med förslaget afsedda förmåner.
Vidare skulle jag önska, att jemväl orden »har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-Colkii pröfning underställa: egande Kammar-Collegium» måtte utgå, samt i deras ställe insättas ordet »eger».
Genom berörde uteslutning skulle nemi. den omgång och den tidsutdrägt, som förorsakas deraf alt frågan skall underställas Kammar-Coll., undvikas; — hvilken omgång, i min tanke, är alldeles öfverflödig, enär tillräcklig trygghet vinnes, om frågan underkastas pröfning af Konungens Befh:de, öfver hvars utslag, den som icke åtnöjes, eger öppen rätt att sig besvära.
Å dessa af mig föreslagna förändringar anhåller jag att särskilda propositioner måtte framställas.
I motsats mot deri siste värde talaren, hyser jag den åsigt, att föreskriften derom, att mer än vanlig egorymd skall höra till det hemman, från hvilket större afsöndring än en tiondedel skall tillåtas, icke lägger hinder i vägen för afsöndring af skogsmarker i Norrland, och jag är öfvertygad att hvarken Landshöfdinge-embetena eller Kammar-Coll. skall motsätta sig afsöndring tili större belopp från hemman, som ega t. ex. 2,500 tunnlands egorymd, oansedt att andra hemman i trakten hafva samma egovidd.
Hr von Koch har vidare föreslagit att Kammar-Coll. skulle befrias från prölningsskyldighet i hithörande frågor, med mindre klagan fördes.
Men utom det att dessa frågor sannolikt icke komma att upptaga särdeles mycket af Golldi tid, torde det vara Den 4 November e. m. 227 af vigt att enhet i uppfattningen eger rum, och Utsk:ts förslag i denna del är i min tanke ganska välbetänkt.
Då jag således ingalunda kan biträda den af Hr von Koch yrkade förändring, anhåller jag att §:n måtte bifallas, sådan den lyder i Utsk:ts förslag.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att derunder hade yrkats dels bifall till den ifrågav:de §:n oförändrad, och dels af Hr von Koch, att densamma måtte antagas med de förändringar, att orden »hvartill mera än vanlig egorymd hörer» skulle utgå, samt att orden »som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-Colkii pröfning underställa: egande Kammar-Coll.» skulle utbytas emot orden »som eger»; hvarförutan Hr von Koch hade anhållit, att dessa af honom föreslagna förändringar skulle göras till föremål för särskilda propos:r; och finge Hr Gr. o.
Landtm, af sådan anledning hemställa, att R. o. Ad. först skulle fatta beslut öfver Utsk:ts förslag, med förbehållen rätt att sedermera särskildt pröfva de deri af Hr von Koch påyrkade förändringar.
Sedan propos. på antagande af Utsk:ts förslag med nyssnämnde förbehåll härefter blifvit framställd och med ja besvarad, hemställde Hr Gr. o. Landtm, huruvida R. o.
Ad. ansåge, att orden »hvartill mera än vanlig egorymd hörer» borde i §:n bibehållas, hvartill svarades många ja jemte några nej; och framställde Hr Gr. o.
Landtm, sedermera propos. derå, att dessa ord skulle, på sätt Hr von Koch föreslagit, ur §:n uteslutas, då svaren utföllo med många nej jemte några ja; hvarefter propos. på de ifrågav:de ordens bibehållande förnyades samt besvarades med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som vill, att de i 2:dra §:n af sammansatta Lag- o. Ekon.-Utsk:ts, i Mern.
N:o 34 framlagda författningsförslag förekommande orden »hvartill mera än vanlig egorymd hörer» skola bibehållas, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad. att dessa ord skola från §:n uteslutas.»
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 16.
Nej — 6. 22 8 Den 6 November.
Härefter förmälte Hr Gr. o. Landtm., att Hr von Koch jemväl hade föreslagit, att orden »som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-Colhii pröfning underställa; egande Kammar-Coll.» skulle utbytas emot orden »som eger»; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. på bifall till Utsk:ts förslag i denna del, och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 3, 6, 11 och 14, samt ingressen.
Biföllos. R. o. Ad. åtskiljdes kl. J 12 e. m.
Fredagen den 6 November 1863.
Justerades 2 prot.-utdrag för den 4 dennes.
Anmäldes och bordlädes Stats-Utsk:ts Mem:r och Utlåtm: N:o 211, i ani. af erhållen återremiss å 26:te punkten af Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 100, angide utgifterna under riksstatens sjunde hufvudtitel; N:o 212, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga om inrättande af en pensionsanstalt för sjömän; N:o 213, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande af K.
M. äskad tillökning i armens nuv:de kavalleristyrka; N:o 214, i ani. af erhållna återremisser af Stats-Utsk:ts Ujlåt.
N:o 169, ang:de revision af nya Trollhätte kanalbolags räkenskaper m. m.; Den 6 November.
229 N:o 215, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. i fråga om försäljning af Nya Varfvet i Göteborg; N:o 216, med förslag till voter:s-propos:r i ani. af RiksStåndens skiljaktiga beslut rörande Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 194- i fråga om kostnadsersättning till militäre, civile och ecklesia, stike tjenstemän för en del resor i tjensteärenden; N:o 217, med förslag till voter:s-propos:r i ani. af RiksStåndens skiljaktiga beslut rörande 6:te punkten i Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 198, i fråga om anslag till National-musei-byggnaden; N:o 218, ang:de en gratifikation åt Hr Stats-kommissarien O. F. af Sillén; äfvensom Sammansatta Ranko- och Lag-Utsk:ts Mem:r: N:o 6, i ani. af Riks-Ståndens beslut öfver de af Utsk:t framställda förslag rörande lag om enskilda banker, utan rätt att utgifva egna banksedlar; och N:o 7, ang:de särskildt arfvode åt den person, hvilken i egenskap af sekreterare biträdt Sammansatta Banko- o. Lag-Utsk:t.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 30 och 31 sistl.
Oktober på bordet lagde Betänk.
N:o 39, i ani. af väckta motioner om förändrade stadganden i afseende å frejdebetyg.
Utskt:ts å sid. 4 afgifna hemställan.
Utslets nederst å sid. 11 och öfverst å sid. 12 framställda förslag.
Jag vill icke förneka att detta Betänk, kan vara af behofvet påkalladt, samt att förslaget står i konseqvens med nya strafflagsiörslaget och utgör en komplettering deraf.
Då man ansett att den som gjort sig medborgerligt förtroende förlustig, icke under hela sitt lif bör följas af vanära, har Utsk:t nu framlagt ett förslag, hvarigenom denna förlust af medborgerligt förtroende efter viss tid kan upphöra.
Utsk:t hemställer i berörde förslag att i frejdebetvgen endast skall införas huruvida en person, vid den tid då frejdebetyget meddelas, lagligen är i åtnjutande af medborgerligt förtroende eller genom domstols utslag, deri ändring ej skett, är dömd sådant förlustig, och i sistnämnda fall, huruvida han för alltid är förlustig medborgerligt förtroende, eller vid hvilken tid den honom sålunda ådömda påföljd af brott upphör.
Jag tror att det skall blifva omöjligt att tillämpa ifrågav:de stadgande vid iterationer, äfvensom att domstolen i dessa frejdebetyg ej får tillräcklig kännedom om den tilltalades frejd, samt 230 Den 6 November. att man icke genom prestbeviset får upplysning om huruvida den tid förflutit, under hvilken en person varit dömd för vanfrejd.
Hvad slutligen angår redaktionen, så får jag äfven deremot göra en anmärkning.
Det heter nemi., att det skall åligga presterskapet att afgifva intyg om den tid, då för den tilltalade påföljden af brott upphör.
Det torde icke vara lämpligt att ålägga presten ett sådant göromål.
För min del skulle jag visserligen icke hafva något emot en återremiss i denna punkt, såvida icke en sådan vid slutet af riksdagen vore ungefär liktydig med afslag å Betänk:t.
Jag anser mig böra betyga LagUtsk:t min tillfredsställelse med Betänk:t, såsom varande särdeles förtjenstfullt.
Det kan visserligen anmärkas, att det är besynnerligt att en person, som varit vanfrejdad, inom ett visst tidsmoment blir välfrejdad.
1 afseende härpå har jag dock redan yttrat min tanke vid behandlingen af strafllagsförslaget, och anser mig nu ej böra dermed upptaga tiden.
Den föreg:de talaren har, såvidt jag riktigt uppfattat hans yttrande, icke bevisat hvad som borde bevisas, nemi. att nuv:de stadgandet har företräde framför detta förslag.
Ehuru jag icke kan gilla Frih.
Leijonhufvuds argumentation, vill jag gerna medgifva, att förslaget icke är fullkomligt, men beviset derför att ej ett stort steg framåt genom antagande af i(rågav:de förslag skulle vara taget, anser jag Frih.
Leijonhufvud vara oss skyldig; och så länge detta ej är ådagalagdt, vill jag rösta för Utsk:ts tillstyrkan, såsom varande att föredraga framför det nuv:de förhållandet.
Leijonhufvud har sagt att det skulle vara omöjligt att tillämpa ifrågav:de stadgande vid iterationer, äfvensom att domstolen i dessa betyg ej finge fullständig kännedom om den tilltalades frejd.
För min del förstår jag icke annat än att Utsk:t b. o. h. undantagit sådana prestbevis, som skola företes, då en person för brott ställes inför rätta, och utvisande huru den anklagades lefverne och förhållande varit.
Klagan öfver stadgandet i afseende på frejdebetyg är så gammal i vårt land och har vid alla riksdagar, jag minnes, föranledt motioner, att det förvånar mig att, då nu Utsk:t föreslagit en förändring i förev:de hänseende, denna skall möta motstånd.
Det är allom kändt att det brännmärke, som för lifstiden vidlåder en person, hvilken en gång varit olycklig att beträda brottets bana, utesluter honom från tillfälle till förbättring och betager honom all möjlighet att i vissa fall återkomma till samma förhållanden, som sina medmenniskor.
Om en person i sin tidigaste ungdom gjort ett tillgrepp, står detta för närvide qvar i frejdebetyget och hindrar honom att på sin Den 6 November.
231 sena ålderdom förvärfva förtroende, alldenstund den, som är dermed befläckad, afskys och undvikes af alla.
Huruvida det kan vara skäl att bibehålla det nuv:de stadgandet i det ändamål en föreg:de talare påpekat, lemnar jag derhän.
Att det ej ölverensstämmer med nutidens åsigter om humanitet, torde ingen bestrida.
Det har äfven blifvit sagdt att Utsk:t yttrat sig oriktigt om domstols skyldigheter enligt nu gällande rättegångsordning.
Utsk:t har dock icke inlåtit sig på den tvistiga frågan, huruvida domstolen har rättighet att vara inqvisitorisk.
Utsk:t har sagt att det beror på åklagaren att samla bevis till försvårande omständigheter mot den anklagade.
Skall nu en särskild method införas för att brännmärka en person för hela dess lifstid, endast derför att det någon gång kan komma i fråga för en domstol att döma för iteration?
Det har vidare blifvit yttradt att det ej skulle vara tillåtet för en tilltalad att hafva försvarare.
Jag tror dock att rättegångsordningen uttryckligen stadgar att den, som är tilltalad inför rätta, eger att hafva rättegångsbiträde.
Om en åklagare gör sin skyldighet, skall han samla alla de bevis, på hvilka han kan stödja sitt påstående, och till dessa hörer onekligen prestbeviset.
Dessutom är det nuv:de sättet att kontrollera, huruvida en person begått brott eller ej, ingalunda ofelbart.
Det är naturligt att på det sätt, frejdebetygen nu äro uppställda, förefinnes för den, som derigenom blifver befläckad, en så stor frestelse att undgå denna fläck, att han på allt sätt söker kringgå stadgandena.
Betyget förfalskas, den straffade antager annat namn, eller dylikt.
Leijonhufvud har vidrört att den nuv:de lagen genom införande af latitudsystemet icke lagt så mycken vigt vid iterationen som förr, emedan domstolen numera är i tillfälle att med afseende på omständigheterna tillämpa högre eller lägre straff.
Vare dermed huru som helst, och utan att vilja hvarken angripa eller försvara det i den nya strafflagen för öfrigt så sällan förekommande särskilda ansvaret för iteration, så tror jag dock att, om mensklighetskänslan förbjuder att bränmärka en person för hela dess lifstid för en obetydlig förseelse, lagstiftaren ej får tillåta sig att på ett sådant sätt underlätta åklagarens göromål att få reda på en anklagads antecedentia.
Att bibehålla det nuv:de stadgandet är både orimligt och barbariskt, och erfarenheten har visat att detsamma ej uppfyller det mål, hvartill en talare påstått att man derigenom skulle komma.
Hvad angår redaktionen af denna punkt, hvarigenom presterskapet skall meddela betyg om personens frejd och vid hvilken tid den honom sålunda ådömda påföljd af brott upphör, viii jag erinra att presten nödvändigt måste ega rättighet till en sådan tolkning.
Betyget innehåller ej annat än att en person genom utslag af den eller den dagen är dömd förlustig medborgerligt förtroende för så eller så lång tid.
232 Den 6 November.
Då nu ingen annan anmärkning mot sjelfva förslaget blifvit gjord, och då sjelfva saken i princip måste erkännas vara riktig, anhåller jag om bifall till punkten.
I anledning af mina anmärkningar mot detta förslag hafva tvenne talare uppträdt.
Hr von Koch har, såvidt jag riktigt uppfattat hans anförande, förklarat att jag icke åstadkommit erforderlig bevisning för min åsigt.
Derpå kan jag ej svara annat än att jag bevisat mina satser lika så bra, som en person vanligtvis gör, hvilken uppträder i en lag stiftande församling i fråga om lagförslag.
Sparre har förvånat sig öfver det motstånd, som visat sig mot detta förslag, och hållit ett vackert tal om bränmärkning för lifstid m. m.
Ad., om jag sagt något sådant.
Tvertom; jag håde började och slutade med att jag fann förordningen till sina tendenser öfverensstämmande med lagförslaget, men att Lag-Utsk:t icke lyckats losa problemet i förev:de hänseende på fullt tillfredsställande sätt.
Hvad angår bränmärkningen, så får jag i'R. o. Ad:s minne återkalla, hurusom Gr.
Sparre, vid behandlingen af strafflagsförslaget och då en punkt förevar ang:de förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid, talade i alldeles motsatt syftning mot detta förslag.
Här har vidare sagts att en tilltalad får hafva rättegångsbiträde.
I afseende härå får jag förklara att jag har mig väl bekant hvad 15:de kap. Rättegångs-balken innehåller.
Der heter nemi., att en tilltalad får hafva rättegångsbiträde, såvida domstolen pröfvar det skäligt.
Sålunda är det icke någon ovilkorlig rättighet; och man vet att domstolen vanligen ej har något emot att en person, som är tilltalad för mindre brott, har biträde; men deremot sällan tillåter det för den, som begått gröfre förbrytelse.
För min del förenar jag mig i Frih.
Leijonhufvuds yrkande om återremiss af denna punkt.
Huru skall efter detta förslag förhållas med alla, som före antagandet af nya strafflagen blifvit dömda lör brott, hvilka efter den sednare skulle medföra påföljd, som enligt 1734 års lag ej egde rum?
Detta är en omständighet, som Utsk:t väl borde hafva betänkt.
Vidare inser jag icke huru det kan påstås att presterna vid tillämpningen af detta förslag skola kunna undgå att blifva lagtolkare.
De skola ju efter den tids förlopp, för hvilken en person är dömd medborgerligt förtroende förlustig, ur prestbetyget utesluta denna påföljd.
För att bedöma detta måste ju presten afgöra om preskriptionstiden är ute eller ej.
Leijonhufvud har haft godheten att ihågkomma ett yttrande af mig vid ett föregide tillfälle, då jag förordade förlust af medborgerligt förtroende.
Frih:n torde då Dan 6 November, 233 också hafva godheten erinra sig, att det då var fråga om giftmord och fördrifvande af foster.
Jag anser dessa båda förbrytelser vara af så svår beskaffenhet, att någon kommiseration icke bör kunna komma i fråga.
En talare har framställt den frågan, huru förfaras skall med dem, som redan äro dömda förlustige medborgerligt förtroende.
Lagen är i detta afseende fullt tydlig.
För dem finnes ingen annan utväg, än att genom K.
Nåd vinna befrielse från denna förlust, Vidkommande presterskapets skyldighet att vara lagtolkare, har jag redan sagt att presten måste i betyget uppgifva den tid, från hvilken förlusten af medborgerligt förtroende bör räknas.
Denna lagtolkning måste ovilkorligen tillkomma presten, så länge han ingriper i det administrativa.
Leijonhufvud säger vidare, att detta förslag till sina tendenser öfverensstämmer med lagförslaget.
Jag anser mig då böra upplysa, att detsamma står i oskiljaktigt sammanhang dermed.
För öfrigt har jag aldrig, såsom Frih.
Leijonhufvud antydt, talat om att han velat införa någon bränmärkningsinrättning, men jag har sagt att det nuV:de sättet med frejdebetyg tjenar att brännmärka folk, mången gång oskyldigt för hela dess lifstid.
Jag vidblifver mitt förut gjorda yrkande om bifall till punkten.
Hvad beträffar att Gr.
Sparre för några månader sedan yltrade sig i motsatt syftning mot i dag, ang:de förlust af medborgerligt förtroende, var det icke min mening att påstå, det Gr:n hade orätt i sitt yrkande vid det tillfället.
Jag var af alldeles samma tanke, och har äfven i förstärkt Lag-Utsk. sökt att med min röst bidraga till att genomföra den åsigten.
Sparre har sagt att jag skulle erkänna detta förslag vara öfverensstämmande med lagförslaget.
Jag har aldrig yttrat något sådant.
Jag har endast erkänt att grunden är densamma.
I afseende på mina anmärkningar mot redaktionen, vidblifver jag hvad jag förut yttrat.
Såvida det förslag, hvarom här är fråga, ord för ord skulle antagas såsom ett R.
St:rs beslut, hvilket ej kunde af K.
M. ändras, skulle jag icke underlåtit att göra en eller annan anmärkning mot detsamma; men då nu så icke är förhållandet, utan detta Betänk, endast innehåller en om ändring i viss uppgifven syftning till K.
M. framställd önskan, hvarigenom K.
M. är oförhindrad att i detaljerna göra ändringar, torde man icke böra motsätta sig Utsk:ts hemställan.
Jag anhåller att, med anledning af Frih.
Armfelts yttrande, att detta Betänk, icke innehåller någon lagtext, få förklara att detta icke undfallit mig.
Det torde dock icke desto mindre vara nödvändigt och åligga Utsk:t att uppge 234 Den 6 November. ett så tydligt och exakt förslag sorn möjligt i den syftning, H. St:r vilja hos K.
M. anhålla om förändradt lagstadgande.
Sparre: Då Frih.
Leijonhufvud är emot förslagets antagande, men ändock icke föreslagit någon förändring i Utsk:ts hemställan, vet jag icke hvartill det tjenar att yrka återremiss.
Det vore väl enklare att i så fall yrka afslag.
Leijonhufvud tyckes vara af den mening, att sådana betyg, som innefattas i 1734 års Förordning, äro äfven inbegripna i detta Utsk:ts förslag.
Genomläser man Betänk:t, synes dock Utsk:ts motiver innebära att i frejdebetygeu icke skola inbegripas föreskrifterna i nämnde förordning.
I anledning af den siste värde talarens yttrande, tager jag mig friheten anmärka, att Utsk:ts omförmälande af K.
Förordningen den 11 Juli 1753 skett i sammanhang med det yttrande, Utsk:t meddelat med hänseende till Ola Olssons motion, och hvarpå det afstyrkande svaret förekommer på sid. 4.
Här är nu deremot fråga om ett af Utsk:t framställdt förslag till följe af sammanstämmande motioner af Komminister Afzelius, Hr Sundvallsson och J.
Fredrik Hallström.
Jag tager mig friheten påpeka för Gr.
Mörner att Utsk:t i detta Betänk, börjar med att resonnera öfver Betänk:t i dess helhet, och yttrar sig sedan specielt öfver Ola Olsson motion.
Utsk:t säger nemi.: »Utsk:t finner alltså icke någon betänklighet vid att den, genom ofvananmärkta K.
Förordning den 11 Juli 1753 stadgade skyldighet för presterskapet, att meddela yttrande om häktade personers förhållande i deras lefverne, fortfarande varder bibehållen.» »I intet annat fall än det här ofvan nämnda eger presterskapet rätt att meddela på kyrkoböckerna grundadt betyg om personers sedlighet och lefverne i allmänhet, så framt det blir af förklenande innehåll.
Genom särskilda författningar är dock i en mängd fall föreskrifvet om prestattester ang:de kristendomskunskap, hinderslöshet till äktenskap, vederhäftighet, fattigdom, behof af pension eller annat allmänt understöd m. m.»
Mig synes häraf tydligt att Utsk:t ansett 1753 års Förordning böra qvarstå, och det är under denna förutsättning jag anhåller om bifall till punkten.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af Utsk:ts ifrågav:de förslag, framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till detsamma, och sedermera propos. på återremiss deraf, hvilka båda propos:r med blandade ja och nej besvarades; hvarefter propos. på bifall till förslaget förnyades samt jemväl besvarades med Den 6 November. 235 ja och nej i blandning; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Leijonhufvud begärde votering.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts öfverst å sid. 12 i Betänk:t N:o 39 afgifna förslag i fråga om utfärdande af en förklaring rörande beskaffenheten af frejdebetyg, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar R. o. Ad. ifrågav:de förslag.»
Utsk:ts i slutet af Betänkrt afgifna förslag.
Då R. o. Ad. återremitterat den föreg:de punkten, torde det vara lämpligt att förfara på enahanda sätt äfven med denna.
Jag vill blott göra några anmärkningar mot ordställningen i denna punkt.