Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man vet dessutom, att mången förbrytare föredrager lifsstraffet framför lifslidsfästning, så att de ej vilja emottaga någon nåd på dylikt vilkor.
Hvad jag anser vara vigtigast är, att lagstiftaren ej antager en princip, som af folkets rättskänsla jäfvas; ty om del sker, så förlorar lagen derigenom i anseende och missaktas af folket, som slutligen sjelft ulkräfver hämnd, der det finner lagen alltför mild eller vanmäktig.
Hvilken skada häraf för samhället måste upkomma, torde ej behöfva mer än påpekas.
Sparre har vidare anmärkt, att lifsstraff vore det svåraste straff, som för närvar:de ålades i vår lag, och borde äfven på denna grund ej ådömas utom då menniskolif blifvit spilldt.
Det är sanni, att de s. k. qvalificerade dödsstraffen numera ej finnas; men det gifves dock i vår lag andra straff, sorn, jemte lifvets förlust, medföra förlust af all den brottsliges egendom, eller någon del deraf, samt således innefattar en ganska betydlig skärpning af dödsstraffet.
För öfrigt vill jag, med anledning af den värde Gr:s yttrande, alt lifsstraff ej bör tillämpas på andra brott, än sådana, hvarigenom lif blifvit spilldt, fästa hans och Ståndets upmärksamhet derå, att vår lag stadgar dödsstraff å flera gerningar, hvarigenom intet lif blifvit spilldt, samt till och med understundom ingen eller ringa skada skett, t. ex., dä någon - / Den 16 Augusti f. m. 369 gon med afsigt sätter ett Kronans fartyg å grund, för att ej tala om det försök till röfveri, som Gr.
Sparre sjelf omnämnt.
De beslut, som R. o. Ad. redan i denna fråga fattat, äro af sådan beskaffenhet, att jag, vid betraktande deraf, att riksdagens slut snart torde förestå, bar all anledning att förmoda, det resultatet af LagUtsk:s å detta lagförslag nedlagda arbete blifver ingenting.
Jag anser det derföre ej löna mödan att mycket i frågan orda, utan vill endast hemställa till Hr Carlheim-Gyllenskjöld., som yttrat, att förbrytaren vid brottets begående ingalunda lärer tänka på det straff, som lagen för hans gerning utsätter, huruvida den värde ledamotens mening är den, att straffbotet i lagen till intet tjenar?
Ar hans mening sådan, så frågar jag ytterligare, hvilken grund den värde ledamoten åberopar för påståendet, att nu ifrågavande brott bör med dödsstraff beläggas?
Om grunden dertill skulle ligga i den gudomliga lagen eller i sjelfva rättvisans idé, så tror jag, att den värde talaren är oss skyldig en nödig deduktion i detta hänseende.
Den gudomliga rättvisan krafvel-, enligt min åsigt, icke dödsstraff i annat fall, än då lif är spildt, enligt det gudomliga budet: ”den som utgjuter menniskoblod, hans blod skall af menniskor utgjutet varda”; men jag anser, att folkets rättsmedvetande ännu fordrar dödsstraff äfven för andra grofva brott, än sådana, hvarigenom lif spillas.
På frågan, huruvida jag anser, alt lagens straffhot till intet tjenar, får jag lemna det svar, att jag anser straffbotet, då del öfverensstämmer med folket^ tänkesätt, tjena bland annat dertill, att när tanken, afsigten att begå något brott, som t. ex. rån, först upstår i en menniskas hufvud, hon deri må finna en orsak, att afstå ifrån att låta afsigten öfvergå till handling; hvilket ändamål, enligt mitt förmenande, snarare ernås, då han vet, att gerningens begående ådrager dödsstraff, än om brottets nptäckt och hans öfvei bevisande derom i värsta fall endast medför fängelsestraff.
Utan tvifvel^ är Brottmålslagen stiftad i ändamål att afskräcka från brott.
Det vill således synas mig som rätts-grundsatsen vid straffens bestämmande skulle vara den, att man ställer straffet i förhållande till brottets beskaffenhet, enligt hvad jag förut vid flera tillfällen under nu pågående öfverläggning' haft äran yttra.
Om jag nu betraktar det brott, hvarom bär är fråga, och hvarigenom en person kan så illa misshandlas, att han blifver lam eller lytt för hela sin återstående lifstid, så finner jag för min del denna brottsliga gerning vara af så grof, så vådlig beskaffenhet, att densamma bör med dödsstraff beläggas, med lika mycket skäl som hvarjehanda andra brottsliga gerningar, hvarigenom lif spilles.
Det saknas ingalunda exempel uppå, utan det händer beklagligtvis ganska ofta 10 H. 24 370 Den 16 Augusti f. m. att menniskolif spilles i bråd skillnad, utan att den, som på detta sätt afdagalagit en annan, haft för afsigt att begå en sådan gerning.
Vi hafva i vår brottmåls-statistik ganska många exempel af menniskolifs spillande sålunda, att en person, under upkommen ordvexling, men utan någon afsigt att dräpa, gifvit en annan ett ingalunda allt för våldsamt slag, men hvarutaf den andre, genom en eller annan tillfällighet, ljutit döden.
Om ett sådant brott förekommer till afdömande af de Herrar LagUtskrs ledamöter, som utöfva domare-embelen, lära de icke kunna undgå alt. dö-, ma gerniugsmannen lifvet förlustig, ehuru brottet, i och för sig sjelft betraktadt, och oafsedt den tillfälliga olyckliga utgången, ingalunda kan komma i jemförelse med den handling, som rånaren begår, dä han, med fullt .upsåt att bemäktiga sig annans egendom samt undanrödja alla de hinder, som dervid kunna möta, intränger i en bostad, öfverfaller dess innevånare, hvilka vilja värna sig sjelfva och deras egendom, samt tillfogar dem så svåra kropsskador, att de blifva krymplingar och följaktligen högst olyckliga under -deras återstående lefnadsdagar.
En sådan förhärdad brottsling synes mig hafva gjort sig förtjent af ett lika hardt, om icke härdare, straff än den, hvilken utan upsät spillt menniskolif.
Man går icke gerna in i en främmande boning för att stjäla eller råna med mindre än att saken är öfverlagd, så att brottslingen öfvertänkt icke allenast sjelfva gerningen, utan äfven det straff, hvartill han hemfaller, om han till brottet hlifver förvunnen.
Antager man nu såsom gifvet, att brottslingen tänker på beskaffenheten af det straff, som följer på hans gerning, så synes det mig sorn skulle det strängaste straffet, eller lifvets förlust, utgöra ett starkare band på den onda viljan och återhålla från dess öfvergående till handling, än om han vet, att blott han vid rånets föröfvande så förfar, att den rånade och misshandlade icke förlorar lifvet, så undgår han dödsstraffet och får umgälla gerningen med endast några års fästningsarbete.
Nu veta vi alla, om jag lemnar å sidö hvad
Hr Carlheim-Gyllenskjöld möjligen undantagsvis kan hafva erfarit, att våra förbrytare, huru de än må bedöma de olika arterna af de straff, hvarmed .lagen belägger deras missgerningar, dock i allmänhet hysa den största förskräckelse för dödsstraffet.
Göra de sig endast förfallna till fästningsstraff, så fortlefver altid hoppet att kunna på olofligt sätt derifrån sig befria, äfvensom för dem återstår utvägen att genom hycklad ånger och under strafftiden iakttaget välförhållande väcka vederbör:des deltagande, så att de slutligen genom Kongl, nåd befrias från straffet.
Sådana förhoppningar kunna de ej skapa sig, då de vela, att lagen belägger deras brott med dödsstraff, hvarigenom för deras sinnen straffet framstår i tillintetgörelsens, mera än allt annat afskräckande gestalt.
Vid sådant förhållande tyckes mig värden om den allmänna säkerheten till lif och egendom kräfva, att man bibehåller det strängaste straff, som finnes i vår lag, för brott afsa oerhörd och samhällsvådlig art, som det ifrågavande, hvarföre jag förenar mig i den redan gjorda anhållan om §:ns återremitterande.
Den 16 Augusti f. m. 371 Gf. Sparre:
Den siste värde talaréh har sagt, att om någon slår eller skuffar en annan, så att denne omkullfaller, slår hnfvudet mot en sten eller annat hardt föremål och tager deraf sådan skada, att döden derå följer, sä lärer icke LagUtsk. kunna tillstyrka annat straff å gerningen än lifvets förlust.
Nu är emellertid förhållandet, att vår nu gällande lag för sådant fall endast stadgar full mansbot, på sätt den värde talaren torde finna, om han drager sig till minnes innehållet af 28:de Kap. 2:dra §:n M.B:n, som är af följande lydelse: ”Skuffar eller slår man annan, af vredesmode eller förakt, med hand eller annat, så att han faller deraf kull och stöter sig emot sten, vägg eller mur, att han får ther död af; böle full mansbot.” Jag skulle således tro, att LagUtsk., med kännedom häraf, saknar allt skäl att för slik gerning tillstyrka dödsstraff, men Hr Printzenskölds yttrande i berörde hänseende torde vara märkligt såsom ett bevis uppå den sakkännedom, hvarmed man i detta ämne sig yttrar.
Beträffande den ifrågavande straffbestämmelsen, så torde det väl icke kunna med fog påstås, att ingen skillnad i bestraffningen af rån bör finnas, vare sig att menniskolif spilles eller icke.
Den siste värde talaren har sagt, att brottet i båda fallen är lika straffvärdt, ty det onda upsåtet är enahanda.
Han förbiser likväl härvid, att vår allmänna lag, likasom andra länders lagar, vid straffens bestämmande fäster mycken vigt vid den effekt, som följt å den brottsliga gerningen.
Om jag t. ex. slår en annan, så att blånad eller blodvite upkommer, pliktar jag endast några daler, men om jag slår honom, så alt han deraf ljuter döden, pliktar jag med lifvet. 1 all Criminalistik spelar effekten af de brottsliga gerningarne en mycket vigtig roll.
Ofullständigheten i all mensklig dom gör att man svårligen, innan hela effekten af en brottslig gerning inträffat, kan pröfva huruvida denna effekt varit af gerningsmannen afsedd, likasom roan i allmänhet torde kunna säga, att den allmänna ordningen fordrar, att just grymheten af den i dagen trädda fullbordade gerningen, skall bestämma strängheten af det straff, som bör å gerningen följa.
Det är således nödvändigt att bestämma olika straff för de fall, då lif spilles eller icke.
Man har i allmänhet byggt stora förhoppningar på dödsstraffets afskräckande egenskap.
Hvad säger oss dagliga erfarenheten härom?
Hafva icke rånen i betydlig grad tilltagit?
Ar icke detta brott ovanligt ofta föremål för vära domstolars handläggning, ehuru detsamma är med lifsstraff belagdt?
Hvilken märkvärdig verkan af dödsstraffets bibehållande för delta brott vänta sig då mina värda motståndare?
Orsaken hvarföre jag så ifrigt önskar, att vi uti ifrågavar:de, likasom i många andra, fall måtte fä en lag, som är förenlig med rättvisans och rättskänslans fordringar, är att jag hoppas, att lagen i thy fall skall blifva fruktad af lagbrytarne, hvilket ingalunda är händelsen, då lagen aldrig vinner tillämpning.
En 24* 372 Den 16 A ugusti f. m. annan menlig följd af alltför stränga lagar är äfven den, att domaren icke med tillbörligt nit och intresse tillämpar lagen, då han vet, att den dom, han fäller, aldrig går i verkställighet.
Jag önskar af hela mitt hjerta, att den Svenska lagen åter måtte blifva en sanning, att såväl domare-korpsen sora folket vet, a-tt lagens stadganden ovilkorligen gå i verkställighet, så alt icke nåden ständigt och jemt träder emellan.
Låtom oss erkänna, att detta är det mål, hvartill all lagstiftning bör sträfva!
Ty ju flera missförhållanden finnas i lagen, desto större anledning haiman att befara, det nåden i tid och otid användes.
Låtom oss genom allvarsamma, men icke drakoniskt grymma slraffbestäjnmelser betaga missdådarne all förhoppning att vinna nåd.
Aro straffen lämpade efter brotten, använder K.
M:t icke sin benådningsrätt och brottslingen lär sig ganska snart att inse, det hans nådansökning ej tjenar till något annat än att förlänga hans strafftid.
Jag yrkar således bifall till hvad Utsk. i denna § föreslagit.
Jag har mig nogsamt bekant, huruledes vår lag stadgar olika påföljd i de särskildta fall, då någon icke omedelbarligen genom annans handaverkan ljutit döden; men det skall icke kunna förnekas, att ibland de slags brott, som, fastän föröfvade under alldeles olika omständigheter, ändock mäste utan undantag hänföras under det gemensamma namnet dråp, många äro af den beskaffenhet, alt gerningsmannen aldeles icke haft för afsigt att afhända den våldförde lifvet, ehuru den våldsamhet, som under vredesmode och uti brådskillnad blifvit utöfvad, haft den olyckliga påföljd, att den slagne mistat lifvet.
Likväl är det ett faktum, som icke af Gr.
Sparre lärer kunna bestridas, att enl. vår nu gällande lag dödsstraffet följer på dessa brott, och detta utan att afseende får fästas derpå, att de blifvit begångna under en vredgad och uprörd sinnesförfattning, eller, såsom det i lagen heter, uti brud skillnad, utan afsigt att dräpa, samt följaktligen, åtminstone i afseende å viljans ondska, äro af vida lindrigare art, än rånarens missdåd, då han, i fullt upsåt att skada göra, så väl till lif som egendom, bryter sig in i en främmande boning, och med hugg och slag öfverfaller dess oskyldiga invånare, samt sålunda ofta tillfogar så svåra kroppsskador, att de misshandlade för hela deras återstående lif blifva krymplingar.
Det är just det afskräckande i straffet, som skall afhålla från dylika gerningar, ty det är ju helt naturligt, att om brottslingen öfvertänker sjelfva gerningen och det straff, hvarmed densamma är belagd, så skall alltid straffet af lifvets förlust slå bans sinne med förskräckelse och utgöra ett kraftigt medel, att väcka honom till besinning, samt derigenom förekomma fullbordandet af hans brottsliga afsigt.
Den omständighet, att dessa grofva brottslingar nu mera, till följd af den öfverdrifna philantropi, som gjort sig gällande hos Kegeringen, lyckas att i nådeväg undgå det välförtjenta straff, som lagen stadgar för rån, synes mig icke utgöra något Den 16 Augusti f. m. 373 skäl alt ändra sjelfva lagen, ty tider kunna komma, då andra åsigter i afseende å benådningsrättens utöfning göra sig gällande, och då straffet tillämpas i hela sin stränghet.
Då skola äfven brottslingarne draga i betänkande att utöfva dessa skändliga dåd, samt rättstillståndet i vårt land, i samma mån, förbättras.
För några år tillbaka hörde jag berättas, huruledes här i staden en åkaredräng under upkommen ordvexling med en kamrat, hotat att slå ihjäl den sednare, tilläggande: ”Det kan man gerna nu för liden göra, ty det kostar endast 28 dygns fängelse vid vatten och bröd samt några års fästning”.
Man ser häraf hvad slags verkan de lindriga straffen utöfva på den råa och ohyfsade menniskan, när hon af naturen har ett grymt sinnelag.
De stäfja icke grymheten, utan agga den snarare till utbrott.
Så händer likväl icke när straffhotet består uti förlusten af det käraste menniskan äger, nemi. lifvet.
Hr vbn Hartmansdorff:
Hr Carlesons fråga til!
Hr Carlheim-GyllenskjöId föranlåter mig att säga några ord.
Om lifsstraffet för rån är på förhand kändt, så afskräcker det äfven på förhand den, som frestas begå ett sådant brott.
Men har han en gång kommit i handgemäng med den anfallne, så händer det ofta, att angriparen måste vara betänkt på sitt eget lifs värjande.
Kan han ej göra det på annat sätt, så slår han ihjäl den anfallne.
Detta är sakens naturliga gång; och derpå bör man vid lagens stiftande gifva akt, ty man får ej såsom säkert antaga, att rånaren kan vid brottets föröfvande taga sig tillvara för lifs spillande, äfven om han så ville.
Sparre har sagt, att lifsstraffet ej ulöfvat någon afskräckande verkan på rånarne, eftersom de å sednare tider blifvit flera än förr.
Hvilket är skälet härtill?
Jo, just det som Hr Printzensköld nämnde, nemi. att rånaren vet, att lifsstraffet endast står på papperet, emedan det, för nådens mellankomst, aldrig verkställes.
Således är det strafflösheten, som ökar brottsligheten.
Sparre: ”linge vi bara det nya förslaget antaget, så erhölles en verklig motvigt mot valdsverkarne”.
Men huru vet Gr:n, att det i förslaget utsatta straffet skall mera än det nu föreskrifna verkställas?
Kunna icke Konungens Rådgifvare tycka, att äfven detta är för strängt?
I sådant fall vore det ju bäst, att Ständerna icke befattade sig med detta lagstiftningsarbete, utan afvaktade ett förslag från Konungen?
Ty då visste åtminstone R.
St:r att de straffbestämningar, som antoges, skulle gå i fullbordan.
Jag fruktar, att den flathet, sorn nu är på modet i brottmålslagskipningen, leder till menige mans sjelfhämnd mot våldsverkarne.
Jag påminner mig för tillfället åtminstone 2:ne fall, der menigheter utkräft henne på tjufvar.
Ett inträffade i Småland och det andra i Westergöthland.
På båda ställena anstälde menighelerna, när de ej på annat sätt kunde blifva^ tjufvarne qvitt, ordentlig jagt efter dem och ihjälsköto dem.
Ar det väl någonsin skäl att behandla lagstiftningen så, att sjelfhämnd in - / 374 Den IG Augusti f. m. träder.
Ad. icke vill härtill bidraga och anhåller således om återremiss.
Ehuru jag icke öfvervarit denna diskussions början, finner jag mig likväl af Hr Printzenskölds sednaste yttrande upmanad att säga några ord.
Hr Printzensköld har, såsom skäl för nu ifrågavaride §:s ogillande, anfört, att straffets ändamål är att afskräcka från brott, hvilket ändamål blifvit förbisedt i denna §, enär dess straffbestämmelse vore alltför lindrig.
Men den värde talaren har härvid sjelf förbisett, att afskräckande från brott icke är straffets enda ändamål, ty straffet bör jemväl afse den brottsliges förbättring, och det straff, som icke i sig innebär dessa båda karakterer, upfyller ej sitt ändamål.
Det är derföre lagstiftaren, såväl här sorn i andra länder, sökt att afskaffa dödsstraffen, emedan de utesluta möjligheten af förbättring.
Ja, det har kommit derhän, att bland de flesta länders rätlslärde fråga uppstått, huruvida dödsstraffet vore öfverensstämmande med rättvisans idé, och borde såsom straff bibehållas eller icke.
Man har slutligen stannat i den åsigt, att, ehuru man icke vore fullt öfvertygad om rättsenligheten af detta straff, borde det likväl för den allmänna säkerhetens skull bibe hållas, men inskränkas till de fall, dä menniskolif spillas.
Då nu i detta fall något spillande af menniskolif ej ifrågakommer, är det med rättvisans fordringar alldeles oförenligt alt bibehålla dödsstraffet.
Hr Printzensköld har vidare yttrat, att tanken på straffet af lifvets förlust skulle afhålla brottslingen från gerningens begående.
För min del tror jag, alt brottslingen later mer afskräcka sig af tanken, att gerningen medför frihetens förlust för hela lifstiden, än af tanken, det brottet väl är belagdt med lifsstraff, men att detta straff aldrig verkställes, utan nåden mellankommer och gör straffet merändels lindrigare än del nu ifrågakomne.
Det ligger i sakens natur, att Konungens Rådgifvare, då lagen är så barbarisk, att den med dödsstraff belägger sådana brott, sorn enl. rättvisans fordringar icke böra dermed beläggas, i de flesta fall tillstyrka K.
M. alt lill lifvet benåda rånare.
Jag tror derföre, att straffet snarare bevarar sin afskräckande egenskap, då det alltid i enlighet med lagens bokstaf tillämpas, än då det esomoftast uphäfves genom Regentens benådningsrätt.
Hr Printzensköld har omförmält, huruledes en åkaredräng yttrat till en annan: ”jag kan gerna slå ihjäl dig, ty det kostar endast 28 dygns fängelse vid vatten och bröd samt några års fästning”.
Härvid, torde den värde talaren bemärka, att just den omständighet, att det i lagen för dylik gerning stadgade strafj aldrig tillämpas, föranleda det omtalade yttrandet.
Hade brottet i lag varit belagt med fästningsstraff, så hade detta yttrande kunnat tjena till stöd för Hr Printzenskölds åsigt, ''att stränga och afskräckande straff böra bestämmas, men, då förhållandet icke är sådant, talar det citerade yftrandet vida mera emot än för Hr Printzenskölds sats.
Dylika exempel äro dess - Den 16 Augusti f. m. 375 utom föga lämpliga att anföra och få ingalunda läggas till grund för en lagstiftande församlings beslut i fråga om strafflagar.
Dessa lagar böra vara grundade på förnuft och rättvisa, och ingalunda rätta sig helt och hållet efter det ofta vilseledda eller outvecklade rättsbegrepp, som finnes hos den råa massan.
Hr von Hartmansdorff har berättat, huruledes några menigheter, för att befria sig från tjufvar, anställt jagt efter dem och nedskjutit dem.
Jag vill visst icke bestrida sanningsenligheten häraf, men jag bestrider högeligen, att sådana laglösa tilltag skola läggas lill grund för straffbestämmelser.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra och vid betraktande deraf, att LagUtsk:s ifrågavande förslag innefattar fullkomlig trygghet i afseende på strafferis egenskap att afskräcka från brott, samt derjemte innefattar möjligheten af den brottsliges förbättring, vågar jag vördsamt hos R. o. Ad. anhålla om bifall till §:n.
Jag anhåller blott alt få med några ord uptaga ett par af Hr von Hartmansdorffs argumenter.
Först säger den värde talaren, att straffhotet måste qvarstå i lagen, för att afskräcka rånaren ifrån att tänka uppå att begå brottet, och i nästa andetag besvarar han frågan, hvarföre rånen tilltaga, dermed, att rånaren vet, att straffet endast står på papperet och aldrig verkställes.
Ja, detta är verkliga förhållandet, och just derföre att dödsstraffet står på papperet, utan att tillämpas, just derföre har det varit LagUtsk.-s afsigt att stadga en straffbestämmelse, som kan vinna verkställighet, så att brottslingen vet att lagen är en sanning och icke en lögn.
Ty, Mine Hrr! då rånaren vet, att det i lagen utsatta straff ej kommer att verkställas, utan ett annat straff, som Konungen i nådeväg bestämmer, så kan han alltid hoppas — och vi veta alla, huru mäktigt hoppet sporrar menniskan att tro hvad hon önskar — att hans straff ej blifver serdeles strängt.
Om vi deremot bemöda oss att göra lagen till en sanning, så blifver äfven straffhotet eri sanning, samt i och med detsamma verkligen afskräckande.
Hr von Hartmansdorff har frågat, hvilken säkerhet LagUtsk. har att K.
M. hädanefter ej skall i nådeväg uphäfva lagen, då förslaget derom ej utgått från K. M.
Detta yttrande innefattar ett väsendtligt misstag.
K. M. har uti aflätne Nåd.
Propos:r vid 2:ue
Riksdagar just föreslagit samma straffbestämmelser i afseende å rån, som LagUtsk. tillstyrkt.
Det är således ingen anledn. alt förmoda, det K. M., ifall detta förslag blifver fag, skall annat än i högst trängande fall begagna sin benådningsrätt, och då LagUtsk. för brottet föreslagit det strängaste straff, som näst efter dödsstraffet finnes, nemi. högsta kroppsplikt och lifstids fästning, så tror jag att hvarje anspråk på allvar och stränghet i bestraffningen bör vara upfylidt.
Ehuru det är mig motbjudande att så ofta upträda i denna fråga, kan jag likväl ej underlåta att besvara några af Gr.
Sparre fällda yttranden.
376 Den 16 Augusti f. m. Gr.
Sparre har sagt, att man måste spara på det strängaste straffet, för att dermed belägga de grofsta brotten, men under ett föregtde plenum omnämnde samme värde ledamot, om jag ej misstager mig, under uttryck af gillande, att det aldra minsta våld emot en postförare straffades med döden, såsom förhållandet verkligen är.
Likaså har den, som med hugg och slag öfverfälle!'
Konungens embetsman i embetets ärenden, mili* tärvakt och patruller, tullbetjenter in. fl., förverkat lifvet.
Följer jag nu Hr Gr:ns tankegång, så skulle i detta härda straff ligga en upmuntran för våldsverkaren, att drifva våldet till det yttersta, eller lifvets beröfvande, enär straffet i alla fall blifver detsamma, men möjligheten af uptäekt förminskas.
Sparre har vidare sagt, att förhoppningen på dödsstraffets afskräckande förmåga jäfvats af erfarenheten.
Jag medgifver detta till en viss grad, ty erfarenheten gifver verkligen vid handen, att dödsstraffet ej afskräckt från brott, då användningen af detta straff ej öfverensstämt med folkets rättsbegrepp.
Englands och flera länders brottmålsstatistik -bekräftar sanningen häraf, och jag har alldeles intet emot, att dödsstraffet afskaffas för de brott, sorn ej af folket anses förtjena ett sådant straff, men yrkar deremot, att detta straff skall bibehållas i sådana fall, der det icke blott af folket anses rättvist utan äfven brottslin- , gens egen rättskänsla erkänner dess rättmätighet.
Jag läste för några år sedan en afhandling af en utmärkt statistiker från Belgien, deruti han med tillfredsställelse nämner, alt dödsstraffet ej blifvit under en viss längre tidrymd der i landet tillämpadt, samt att, sådant oaktadt, de med dödsstraff i lagen belagda brott ej tilltagit.
Men hvad händer?
Några år derefter måste dödsstraffet i Belgien ånyo tillämpas.
Såsom bevis derpå, att dödsstraffet ej eger den afskräckande verkan, man velat tillerkänna detsamma, har Gr.
Sparre anfört, hurusom rånen i sednare tid tilltagit.