Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förspelet är icke det minst omkrånglade.
Antagligen för att få fram en extra fin pointering och illustrering af de förändrade förhållandena, ställer bearbetaren i förspelet till hela episoden med fruns långvariga besök, poemlåsning etc. och låter henne derpå i andra akten säga, att förr gick hon otvunget in i hans rum som till en bror, men nu kommer hon smygande som en miss * dåderska, och så tillägger hon i ungefär följande för situationen tämligen fadda vändning: Hur kommer det sig?
Kan ni förklara det, ni som är klokare än jag * *?
Hos Echegaray upptogs förspelet nästan uteslutande af Ernesto och Manuel, medan Julia, som ej är invigd i d ram planerna, kommer flyktigt mot slutet.
Danteepisoden, dikten och redogörelsen för det inbördes förhållandet, hvilken ursprungligen endast finnes i akt 1 / förskrifva sig från bearbetaren.
Flera karaktärsdrag, som hos Echegaray förläna personerna mera innerlighet och naturlighet och äfven större sympatiskhet och upphöjdhet, ha genom bearbetningen gått förlorade och personerna synas i åtskilliga hänseenden ganska omformade.
De känslor af beundrande dyrkan och vördnad, hvarmed i synnerhet Julia, men äfven Ernesto ser upp till Manuel, framträda
• I originalet låter det helt annat; i dramer vill han framför allt ha olycklig kärlek, ty hans hem och hans hustru bereda honom lycka nog.
* • Strax förut hade Ernesto uttryckt sig ungefår lika banalt och ospanskt.
» ni vet att jag till dess fulla värde vet att uppskatta det förtroende hvarmed ni godhetsfullt hedrat mig.
Ni kan derför vara lugn.
Och nu svarar han på den ofvannämnda frågan.
Jag kan ej svara på det.
Inför denna förändring står jag rådlös.
— Det är allt en för situationen passande stämning i dylika vändningar, vill jag tro.
I akt 1 scen 2 svarar i originalet Mannelja Ernestos oro för skvallret att hederliga personer med ädla sträfvanden bry sig fögaomverl-dens prat och ju högljuddare det pratas desto suveränare och djupare förakta de skvallret.
Lindau eller Wijkander svänga om det till något sådant som: Man kommer ingen vart med prat Det är bara saken som har betydelse.
Och i följande scenen vill Ernesto tolka sin tacksamhet genom att säga sig vara dugtigt bortkommen (1) när hon skall ge luft åt sina känslor, men hjertat, det var nog fullt det.
Hvarjehanda dylika för situation, karaktär och nationalitet ytterst platta stilprof torde kunna uppletas med lätthet, men det må vara nog.i originalet mycket mer lefvande och dominerande och djupare.
Likaså mannens varma kärlek och chevalereska sinnelag för Julia.
Manuels intresse för Ernesto är i originalet ömmare och gjelfmant framträngande och hans känsla af tacksamhetsskulden till Ers fader vida mer finkänslig, lefvande och varm.
I originalets andra akt kommer visserligen Julia för att hindra Ernestos duell, men såväl der som förut och efteråt lyckas äfven hennes omedvetna känslor för honom ej vara af den art, att det skulle någonsin kunnat det minsta böja hennes sinne från mannen, medan Ernesto — dock ej förr än i andra akten — tyckes börja hängifva sig åt mera passionerade känslor.
Af-slutningen är på det hela taget tämligen trogen.
A ett håll, der man ej » sett » originalet, men hört berättas om dess innehåll och dervid fått hvarjehanda om bakfoten, har utspridts, att i originalet skulle upplösningen antyda att Ernesto sannolikt följande dagen skulle falla för Severos hand, medan man förblefve i ovisshet om Julia föredroge att sluta sitt lif eller gå i kloster.
Med någon liten egen eftertanke borde väl orimligheten af det första momentet insetts.
En sådan förf.
som Echegaray torde nog draga sig för att uppträda som framtidsprofet om en så tillfällig sak som utgången af en duell.
Tyvärr föredrog han ock att låta Julia ligga tyst, kanske medvetslös, i stället för att genom någon storartad monolog tillfredsställa åskådarens nyfikenhet om hvad hon skulle taga sig för.
Inte ens alla namn ha fått vara i fred för bearbetarens klåfingrighet.
I originalet bära de både makarne namnen Julian och Teodora.
Den förre är 40 år, den senare 20 år gammal, medan Ernestos ålder anges till 26 år.
Severos son heter Pepito.
Förspelet är skrifvet på prosa, det öfriga på vers.
Uppfördt första gången 1881 är det ännu i sitt hemland ett stående repertoarstycke och föreligger der i sin adertonde upplaga.
Och äfven hos oss har det trots det otillfredsställande skick, bvari det genom bearbetningen framträder, icke kunnat undgå att göra ett ovanligt skakande intryck.
Sannolikheten i en och annan scen förefaller litet sökt, men det oaktadt är handlingen så våldsamt gripande och spännande, att det för totalintrycket tyckes betyda mindre än intet.
Förutom andra goda egenskaper har äfven detta stycke det med sig att det ruskar upp både publik och skådespelare, hvilket kan vara ganska välbehöfiigt.
De våldsamma affekter, som vibrera genom skådespelet, tvinga de senare att vänja sig vid kraftigare spel och lära sig deri inlägga glöd och intensitet.Förnyadt återseende bekräftar i hufvudsak det förut antydda intrycket af det sätt hvarpå stycket här spelas.
Hos hr Hill-berg är det förutom den präktiga maskeringen just den inten * sitet hvarmed hans spel i kraftscenerna är mättad, som verkar mest fängslande.
Hr Palme och fru Rundberg tyckas icke kunnat hålla sig fullt kvar på den ståndpunkt de lyckades intaga vid premiéren.
I synnerhet i förspelet är fru R: s fägring någonting utomordentligt, men så hon talar der och i det följande!
Fins i det afseendet hos henne någon resonansbotten, måste den vara mycket tunn och artificiel.
Hr Personne och Thegerström äro rent af svåra, och vore de oftare inne på scenen, skulle de bestämdt förstöra stycket.
Dramatiska teaterns nya program den 16 november var på det hela taget af ytterst enkel beskaffenhet och hade med litteraturen föga att skaffa.
Det enda stycke som var någorlunda mensk-ligt och naturligt var Boeckhs » Ringarne », som hade varit tillät-ligt såsom en anspråkslös utfyllnad i ett värderikt program.
Antagandet af » En hofsven » berodde måhända mest på ett slags göteborgscourtoisie till en början hos hr Westin och nu hos hr Fredrikson.
Det är litet svårt att se, huru vederbörande hädanefter med något anspråk på konsekvens och reson skola kunna säga nej till hvilket originalstycke som hälst, ty ett enklare och puerilare skola väl svårligen några yrkesförf.
kunna sätta i hop.
Det är dock sant, att här i landet tyckas dilet-tanter ha vissa företrädesrättigheter på literaturens och konstens område.
Stycket hade flera reminiscenser från Regina von Emmeritz, utan att ega någon af dess förtjenster; det var en produkt af ett ingalunda ovanligt godtköpsmanér att skrifva historiska arbeten af skönliterär art Med sina för fackmän antagligen intressanta, men för andra löjeväckande eller tråkiga strategiska utläggningar skulle pjesen bättre passat vid någon dramatisk soaré af krigsskoleelever eller på den tiden det fans en särskild artilleristteater.
Der skulle nog äfven pointerna med spetskragen och brefdufvan och Gustaf Adolfs sedesamhet samt icke minst finska rytteriets marsch på piano och fiol gjort sig tillbörligt gällande.
Fru Rundberg, kanske den af teaterns damer, som torde vara presentablast i pojkdrägt, var som den unga hofsvennen mycket behaglig att åse och rörde sig raskt och hurtigt, om sådant nu ur konstsynpunkt kan vara vidart märkligt.
Hade det varit fråga om något verkligt dramatiskt arbete, hade i rollen naturligtvis ovilkorligen fordrats en ung man, ty nu blef det dock något overkligt, något å la operetteller Richelieus första vapenbragd.
Men i den här pjesen kunde det verkligen snart sagdt göra detsamma om det blef mening och illusion.
— Begreppet invalid ligger visserligen nftra till hands i fråga om skärmytslingar och andra krigsföretag, men deraf be * höfver måhända icke ovilkorligen följa att en roll af manhaftig krigsbuss företrädesvis bör tilldelas den, som numera — framför allt hvad talet beträffar — egentligen är att inrangera bland konstens invalidkår, då det fins andra att tillgå, ss.
t. ex. hr Skånberg.
Härmed vill jag dock icke ha yttrat mig om, i fall denne senares anlag äro så ovanligt lofvande att de ovilkorligen behöfva särskildt uttrumpetas inom norska och danska landamären.
Den tredje pjesen, » Hjerterdam », torde måhända ha bäst passat uppförd af fru Hartman och hr Fredrikson på någon bjudning hos någon grosshandlare Labansson och inför en publik af dennes umgänge.
Der skulle den säkerligen ha gjort stor och förtjent lycka.
För min enskilda del skulle jag vid premieren å Dramatiska teatern nog varit mycket road, om jag blott kunnat fullt uppskatta pjesens oäkta sentimentalitet och den overkliga, numera på scenen starkt utnötta lifsskildringen, liksom jag inte kunde uppskatta den spiritualitet och rolighet, som lågo i den gamle afsigkomne trotjenarens evinnerliga nys-ningar.
Det är nämligen alltid ett visst nöje att se och höra fru Hartman och hr Fredrikson i liknande roller.
Fru H. knipsar med ögonen, lägger handen på hjertat och ger sin organ en viss hes klang samt säger sedan en hel massa vackra rörande saker, och alt detta gör hon verkligen på ett ytterst intagande s&amp;tt, så att äfven den mest förhärdade syndare skulle känna ruelse öfver att vilja göra henne ledsen.
Och hr Fredrikson å sin sida får något så öfverty gande och djupt rörd t och rörande uttryck i sin blick och sina tonfall, att man äfven der känner sig förunderligt gripen.
Det fans hvarjehanda glanspartier i detta stycke som vore värda att läggas på minnet.
Bland annat mins jag särskildt den sant rörande episoden, då den äkta mannen genom att upprepa ordet tro kom in på några vackra reminscenser från vigselstunden.
Att döma så väl af upptagandet af » En hofsven » som af annat tyckes teaterdammet icke skrämma vederbörande från att rota litet grand i gömmorna.
1 det afseendet tillåter jag mig helt blygsamt och vördnadsfullt ifrågasätta, om icke Henri de Becques ' » Korparne », som enligt en gammal uppgift för flera år sedan lär antagits af teatern, måtte kunna tagas till nåder.
Ur literär synpunkt
— och det är ju en synpunkt som kanske torde böra vara någotbestämmande vid val af stycken till Dramatiska teatern — skulle en sådan åtgärd kunna lätt låta försvara sig.
Associationen har icke haft riktig framgång med sina senare program.
* » En hofsven » med bihang gick icke mer än 4 — 5 gånger, om ens det, och » Final » af Ernst Ahlgren och Lundegård, hvilket stycke förtjent ett bättre öde, hade ej lyckligare lott.
Man skulle ju måhända kunna advocera fram några för vederbörandes dramatiska honnör och ambition mera smakliga förklaringsgrunder till missödet, men såväl i afseende på fallet af dessa två pro gram som af Shakspeares Mycket väsen etc. kommer man sanningen närmare, om man säger att felet ligger nästan uteslutande hos vederbörande sjelfva, hvad » En hofsven » etc. be träffar genom det dåliga valet och angående de båda andra derigenom att spelet på somliga händer var långt ifrån hvad det borde vara.
» Final » är visst inte något mästerverk.
Der flnnas hvarjehanda osannolikheter — den största torde vara att frun sjelf vill att Saima skall resa med mannen —, äfvensom hvarjehanda utdragna scener — exempelvis den banala tjenstfolks-scenen i första akten och fruns nattvandring —, men det fins motiv i stycket, som äfven i den form de ha torde ovilkorligen verkat gripande och intresserande, om blott som sagdt spelet varit tillfredsställande.
Härvid tänker jag dock mindre på den yttre katastrofen, ehuru den är ett ämne för tiden, om ock icke precis för dagen, då det ju nu gått flera månader utan uppseendeväckande försnillningar.
Men förhållandet mellan makarne och i hemmet samt angifvandet af de orsaker, hvilka till sist satte i rörelse den lavin, som rullade ned öfver bankdirektörens hufrud, äro motiv redan i och för sig af värde och ha af de båda förf.
utvecklats på ett sätt som icke rättvisligen kan underkännas.
De vigtigaste rollerna innehades af fru Bosin, hr Fredrikson och fru Rundberg.
Pjesen strandade på den förstnämdas maniererade spel, den andres vårdslöshet i rollens karakteristiska utarbetande och den tredjes afgjorda otillräcklighet.
Vår &gt;vän&gt; kritikern från senast gjorde med anledning af » Final » en kolossalt
• Ja, motgången har varit så afgjord, att den gamle skämtaren-korrespondenten, som inte brukar vara rädd för att idisla sina kvickheter, skulle med den till tema kunnat fullskrifva flera korrespondensspalter med samma kvicka fantasier som ang. en annan teater, — om han blott så velat.heroisk, men fruktlös anstängning för att » gaskaupp » sig och genom sin opartiskhet slå en undrande verld med häpnad.
— Måtte det inte blott vara något olyckligt omen till en snar final för honom sjelf.
— För detta ändamål tillät han sig ett blygt och tveksamt undrande, om hr Fredrikson varit riktigt naturlig och sann i sin roll, men tog sin skada genom ett oerhördt reklamerande för glansen af fru Bosins talang.
Det torde emellertid alltid återstå att afgöra, huruvida just i fråga om en så erkändt rutinerad och intelligent skådespelare det kan vara tillåtet att tillgripa ursäkten af bristande öfverensstämmelse mellan hans dramatiska skaplynne och den resp. rollen.
Den ursäkten må gälla hvad den kan för mindre öfvade eller begåfvade artister, men det tyckes, som om rutin och intelligens skulle komma mest till heders, då det gäller att forma naturellen efter uppgiften.
Svårligen kunna väl Relling i Vildanden och doktorn i Ensam sägas stå i så stor öfverensstämmelse med hr F: s skaplynne.
Och hvad som för vederbörande vinnes på ena hållet genom en dylik ursäkt, förloras på ett annat håll eller i fråga om rollfördelningen.
I detta speciella fall fick man det intryck, att hr F. gifvit tapt i försöken att iå fram den rätta karaktären och i stället sökte göra denna försummelse mindre märkbar för publiken, genom att i högsta möjliga måtto forcera sina icke vanliga mindre lämpliga åtbörder eller de af C.
L. fordom en gång hårdt klandrade vågrörelserna på öfverdelen af kroppen, de mindre vackra armrörelserna och klifvandet.
Man får icke häller förgäta hans egendomliga hand- ooh fingergymnastik.
Teaterspel i ofördelaktig bemärkelse var hans sätt att uttrycka sina affekter vid Öppnandet af det ödesdigra brefvet och före mottagandet af grosshandlaren H., likaså i början af samma akt, då han står i begrepp att omfamna Saima, men ryggar till baka.
Den poetiska naturutgjutelsen i första akten till Saima sades märkvärdigt entonigt och utan fläkt.
Maskeringen var alldeles för gammal och litet smickrande.
— Fru Bosin är nu en gång så genompyrd af onatur och affektation både i fråga om tal, skratt och minspel, — och det framträder i synnerhet vid mindre stillsamma roller — att äfven synbarligt allvarliga bemödanden att få fram den rätta bilden ej på långt när göra samma verkan, som de bos mindre maniererade artister skulle göra.
I första akten blef derför den konstlade lifligheten mindre i öfverensstämmelse med smaklighet och i de andra akterna blefvo känsloutbrotten ej tillfyllest gripande.
— Under den nuvarande maktfördelningen vid denna teater synes fru Rundberg vara bestämd att i fullfart drifvas upp till stor konstnär.
Man kan ju alltid en tid bortåt hålla på och roa sig med ett dylikt experiment.
För personen i fråga kan det alltid vara till någon nytta, ehuru jag betviflar att det fins tillräckligt inombords för att deraf dana en verklig karaktärsskådespelerska.
En sådan skulle i allmänhet säga sina roller med en helt annat uppfattning och djuphet.
— I denna roll koketterade hon rätt näpet och behagligt, men af den kallt och slugt beräknande egoismen skymtades ej mycket.
Birollerna spelades jämförelsevis bäst.
Hrr Personne och Hamrin återgåfvo sina uppgifter på ett i det hela tillfredsställande karakteristiskt sätt.
Den förre var — lugn och stillsam, och endast helt undantagsvis fick han recidiv af sin benägenhet att ge oriktigt uttryck, både till uttal och innebörd; åt de ord hans roll lägger honom i munnen.
Fröken Bäckström reproducerade fullkomligt omotiveradt sin halffjolliga Eugenie från » En räddande ängel ».
För Svenska teatern har det för att tala i Bräsigstil gått rikligt » coulamment » nu under en längre tid, tack vare den Fristrupska bearbetningen af » Lifvet på landet ».
I och för sig är pjesen visserligen icke ovanligt märkvärdig.
Men den eger den för pjeser i den genren ingalunda vanligaste eller sämsta egenskapen att kunna med nöje ses flera gånger om, naturligtvis i främsta rummet tack vare hr Holmqvist, som den från början till slut med sin talang dag efter dag firar verkliga triumfer.
Pjesen är emellertid väl hopsatt och sammanhängande och personerna deri ganska lefvande och naturliga, så att intresset äfven derför hålles vid makt hela pjesen igenom.
Uppsättningen på Svenska teatern är mycket vårdad och utförandet i allmänhet förtjenstfullt.
Bland de utom hr Holmqvist i pjesen deltagande tilldrages väl uppmärksamheten af hr Nilssons tilltalande bild af Hawerman, af hr Warberg ss.
prokurator, fröken Lundqvist ss.
Frida och den kostliga Pomuchelskoppskvartet-ten, i synnerhet den kvinliga delen.
Hr Lundberg ger en ganska karakteristisk typ af godsegaren, men den skämmes dock af några vidlyftiga egendomliga manér i de känslosammare momenten.
Det har funnits tider, då det bör ha varit hett om öronen för hr Aug.
Lindberg i följd af den höga värmegraden både hos beundrarnes och de klanderlystnes känslor.
I de förras ögon tedde han sig snart sagdt som en ängel från en bättre verld, som en messias, hvilken skulle pånyttföda vår svenska teater.
För de andra åter tycktes han tvärtom som en exponent af det mest motbjudande och löjeväckande i konsthänseende.Han kunde knapt röra p&amp; sig, ej ens uppträda som gäst p&amp; annan ort, förrän han hade efter sig en viss, som nafsade i hälarne och bjäbbade riktigt otäckt.
Om icke alla tecken svika, har dock å båda hållen besinningen återvändt, och om hr L: s fel och förtjenster torde nu kunna resonneras med det största lugn i verlden.
Såvidt man hittills kunnat döma, tenderar hufvudintrycket af hr L: s nu återupptagna direktörsverksamhet att på det stora bela bli öfverensstämmande med den karakteristik, som göteborgskritikern hr Warburg för några år sedan $jorde af hans föregående teaterdirektörsskap i landsorten.
Karakteristiken gick ungefär ut derpå, att han höjt landsortsteatern och genom en väl vald repertoar hos dess teaterpublik väckt intresse för gedignare arbeten, han hade visat hvad en förträfflig instruktion kan åstadkomma; han hade insett vigten af en literär teater, insett nödvändigheten af att skådebanan uppfattar sin gligt att vara organ för den nyare dramatiska literaturen.
Vitsordet om literärt intresse och mod är sannerligen hvar-ken det minsta eller det vanligaste loford, som kan tilldelas en teaterledare.
Säkerligen skulle ock teatrarne i vårt land stå sig mycket bättre och ha fastare rot i allmänhetens aktning och intresse, om det mod, som hvarjehanda teaterdirektörer och regissörer visa när det gäller att kosta på dekorationer och kostymer, fått något maka åt sig för literärt mod och literär smak.
När dylika egenskaper förefinnas, kunna„ de derför icke nog uppskattas eller framhållas.
Hvad instruktionsförmågan åter vidkommer, tycktes den vid den korta hufvudstadssejouren ej kunna briljera med några särskildt häpnadsväckande prof, utan röjde sig väl mest i samspelets jämnhet och inöfningens ordentlighet.
Utan att rvmma några ovanligare förmågor tycktes truppen som en helhet vara ganska respektabel, dock tycktes den manliga afdel-ningen stå öfver den kvinliga, ty den senares prestationer voro uppriktigt sagdt icke alltid lyckade.
Så t. ex smakade fröken Erikssons återgifvande af Loyses och Ofelias roller alldeles for mycket af elevarbete, för att uppvisas inför en hufvudstads * publik, och hennes fräscha ungdomliga yttre och fördelaktiga organ dolde icke bristen på verklig känsla och poetisk stämning.
Fru Håkansson slog sig bäst igenom i; &gt;Ett besök » d. v. s. i början, då hon var både rätt glad och lätt, om ock icke tillräckligt ungdomsliflig.
Ingalunda tillräcklig i En handske », var hon alls ingenting i G ringo i re och Hamlet.
I många Ur Dagens Krönika.
7hänseenden torde det för henne ha på längden blifvit behagli-.gast, om framgången vid hennes första sceniska uppträdande i Dockhemmet varit något mindre uppseendeväckande,, då hon, att döma af hvad vi hittills af henne bär i hufvudstaden sett, ingalunda-mäktat stå kvar på så pass god ståndpunkt, än mindre gå framåt.
Det låg i Dockhemmet öfver henne ett något, som utmärkte ett tillstånd af bundenhet och ofrihet under instruktionens föreskrift.
Sedermera tycke » hon dock sträfvat frigöra sig något och rör sig liksom mer på egen hand, men dermed är icke nog.
I tvänne afseenden brister i synnerhet fru H., men det är tvänne hufvudpunkter.
Hvarken minspelet eller stämman mäktar följa med och ge uttryck åt de sinnesrörelser rollens ord föreskrifva.
Ansigtet förblir kallt och stelt, och stämman, i sig sjelf icke ful, saknar värme och mjukhet och verkar, när man hör den något mer, förtvifladt afkylande.
Och hvad som häller icke var bra, var att i uttalet ibland kommit in ett och annat ljud af simpelhet, åtminstone i &gt;Ett besök » första akten eller omkring den passus, der ordet » stilig » förekommer.
— Det var då en verklig njutning att i hr Svennberg en gång på scenen få se en riktigt vacker ung och ståtlig karl, och fruntimmerspubliken borde i sanning derefter vakna till insigt om, huru enkla och » ostiliga » de härvarande teateräl-skarne i sjelfva verket gemenligen äro.
Hr S. egde ock en af naturen vacker organ, som dock är i stort behof af skolning och ans, och var att sluta af hans spel i Ett besök någonting att göra af som skådespelare.
Hr Axelson i Gringoire och Hamlet och hr Grevillius i Hamlet fingo god karaktär på sina uppgifter, hr Eliasson är tvifvelsutan för god för operettgyckel, men hans Laertes var egentligen endast ett tomt, ytligt bullrande ordflöde.
Vill man i fråga om hr Lindberg sjelf söka finna en allmän formel för, en skiljegräns mellan naturlighet och känsla å ena sidan och manér å den andra, undrar jag om icke man lättast komme ifrån det genom att säga, att då han är stillsam i tal och rörelse, gör hans spel bäst verkan.
Jag har ännu, fastän det nu icke är precis i går, ett mycket lifligt intryck af obehaget att se honom vid teaterscenen i Hamlet hasa sig fram öfver hela operagolfvet och sedan göra några storartade ekvilibristiska hopp öfver en eller flere stolar.
Detta effektnummer var nu lyckligtvis nästan helt och hållet bortlagdt.
Men huru mångfaldigt under ett stycke man än kan känna sig oense med hr Lindbergs spel, så står dock fast, att han aldrig är någon vanlig dussinskådespelare, icke af den ingalunda ovanlig sortens aktörer, som äro ytligt intresserade af sina uppgifteroch litet eller intet intelligenta och literärt bildade och intresserade.
Om jag ändock icke i detalj ingår på hans roller vid denna första hufvudstadssejour, beror det på omständigheter af lokal och temporal natur, men äfven till en del af hänsyn till denne skådespelares benägenhet att esomoftast förändra uppfattning och utförande.
Det Lindbergska sällskapets andra hufvudstadssejour föll vill det synas på det hela taget vida gynsammare ut än den första.
» Hela verlden » var onekligen af ett visst intresse, om ock å ena sidan stycket oundgängligen måste lida af intrycken från Galeotto och det å andra sidan var behäftadt med vissa brister, som alltid måste försvaga intrycket.
De komiska partierna och det löst påhängda strejkmotivet hade fått breda ut sig alldeles för mycket till förfång för hvad som skulle vara den egentliga hufvudhandlingen.
Mannens karaktär är vida mindre sympatisk än i Galeotto.
I Galeotto sätter han sitt lif på spel för att rädda sin egen och sin hustrus heder och hans död blir derigenom tragisk, något som den här icke blir, då den nu ytterst vållats af en slump, som med hufvudhandlingen inte har det minsta att skaffa.
Hvarjehanda episoder i pjesen 7 stå tämligen oförklarade.
Man får aldrig veta anledningen, hvarför frun i sista akten uppsöker den unge Karl.
Mannens utbrott inför kassören om sin lycka förefaller väl s3kt, likaså fruns likgiltighet för sin man i slutakten, då skotten höras, äfvensom nödvändigheten för henne att en stund efteråt gömma sig i det inre rummet m. m.
Den unge mannens slututbrott kommer så att säga tämligen abrupt fram.