Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till och med det omenskliga berättas, att han då blef inhyrd, icke blott utom hus, utan på – ett närings-ställe; och att dermed första anledningen gafs till den olycksaliga smak och vana, som vållade hela hans framtida ofärd.
I alla fall veta vi, att han vid ankomsten till Lund genast uppträdde såsom tvåfaldigt utrustad att väcka det allmänna uppseendet: genom en utomordentlig skaldegåfva, och en lika utomordentlig förgätenhet af den sanning, att
Den Bacchus, som var Phoebi bror,
Är icke den på tunnan.
Hans bägge första offentliggjorda skaldeprof trycktes framför den akademiska afhandling, för hvilken han den 3 December 1774 responderade pro Exercitio.
Det först oss mötande, är en på alexandriner affattad vördnadsgärd ”till Fäderneslandet”; hvilket han der påminner om dess fordna stora öden och vådor, dess nuvarande lycka under ”vår Sesostris”, och slutligen tillropar:
Vet, att det bröst, som nu dig denna förstling ger,
För Dig hvart andtag drar, för Dig sig redo finner
De lågor tända opp, som hoppet flamma ser,
Men hvilkas matta glans än blott i mörjan brinner.
Det följande, i ett kortare lyriskt versmått, är det åt Styfföräldrarna egnade, – med uttryck af en tacksamhet, kanske ”diktad” i ordets dubbla bemärkelse.
Språket och versbyggnaden äro ännu något Dalins-artade293: men i båda dessa qväden igenkännes den vardande Lidner.
– Det må föröfrigt anmärkas, att han här skrifver sitt namn
Liedner, och att derunder, på titelbladet, står denna mystiska rad:
Goth. et M. S. E.
Det första ordet är naturligtvis en förkortning af Gothoburgensis; om de tre sista bokstäfverna har man gissat, att de skola betyda Membrum Societatis (Litterarum) Elegantiorum, och hänsyfta på det ännu i Göteborg bestående Vitterhets-Sällskap, som var instiftadt just året förut.
Är gissningen rigtig, så lemnar den ett intyg, huru Lidners skaldförmåga var, åtminstone inom Göteborgs murar, både känd och erkänd redan vid slutet af hans Gymnasii-tid.
– Snart berättades kring stad och land många underliga ting om den unge poeten.
Man gaf honom uppdrag att skrifva hvarjehanda på beställning; hvarigenom ock en inkomst-källa för honom öppnades.
Herrskaper, så utom som inom staden, började ideligen anlita honom om tillfällighets-qväden; helst sorgliga, – för hvilka han märktes röja en öfvervägande fallenhet; så att han innan kort var ortens gemensamme griftskald.
Ett ämne alldeles i hans smak var, då han från ett af Skånes förnämsta adliga hus anmodades om en grafsång öfver nio barn, alla syskon, som hade på en lustfärd drunknat genom en båts kantring.
Den, som hade beställt poemet och skulle afhämta det på utsatt dag, fann honom i ett aflångt rum, der i hvardera ändan stod ett bord, med en butelj och ett glas derofvanpå: mellan borden vandrade skalden oupphörligt fram och tillbaka, grät, författade, deklamerade med hög röst, och tog sig emellanåt en styrkedrick från det bord som stod honom närmast.
Slikt flög bland Studenterne294 från mun till mun, och var för de flesta ett ännu kraftigare bevis, än sjelfva verserne, på hans poetiska kallelse.
Mellertid, och ungefär ett år sedan
Lidner disputerat pro Exercitio, var också Thorild anländ.
Inskrifven vid Akademien den 27 September 1775 och i Göteborgska Nationen den 9 October samma år295, hade han genast vid dess första landskaps-sammanträde den 1 November anmält sig beredvillig, att vid det nästa åtaga sig skyldigheten af Respondens för Theser, dem Lidner, i egenskap af Præses, skulle utgifva.
De bägge poeterne gjorde sin sak bra; och Curators protokoll för den 3 December 1775 innehåller, att ”Herrar
Officiarii agerat sina partes med en utmärkt färdighet, så till Välborne Herr Inspectors, som hela Nationens nöje och fägnad”.
– Af Lidners tolf Theser må följande anföras:
Th. II.
Orci judicare cunctos, extra ecclesiam Lutheranam, qui aurà vescuntur, non iniquum minus quam temerarium opinamur.
VII. πρoπαιδεύμασι seu litteris humanioribus vel ”belles lettres”
Pedantismum Scholasticorum palmam praeripere, qui existimat, gemmas solis splendorem superare contendit.
Quin ars poëtica scientia sit, si late sumatur, quid vetat?
Th. XII.
In lacrymis etiam voluptas.
Utan tvifvel uttryckte dessa satser öfvertygelser, som för Lidner och Thorild voro gemensamma: men hvem tycker sig ej i den sista thesen igenkänna Lidner enkom?
Något egentligt umgänge mellan dem båda ägde dock i denna tid icke rum: till sådant voro deras lefnadsvanor och dagliga sällskapsbröder förmycket olika.
Också blef Lidners vistelse i Lund hastigt afbruten; troligtvis i följd af hans växande vanfrejd för utsväfningar, och särdeles för dryckenskap.
Man skickade honom – sannolikt 1776 eller 1777 – till Rostock.
Innan kort vann han der Magistergraden; huru? det måste vi lemna oundersökt.
Hufvudändamålet hade väl i alla fall varit, att han på en främmande ort, aflägsnad från det dåliga sällskap hvarmed han lefvat i Lund, och det slemma rykte han der förvärfvat, skulle desto mera obehindradt stadga eller nybilda sitt uppförande.
Det är möjligt, att han i Rostock studerade med flit; – kunskaper, särdeles i språk, felades honom icke; – men att han också hade rustat lika flitigt, röjde sig vid hans återkomst.
Han var då till sina seder fastmera försämrad, än förbättrad.
Hans styfmoder kunde nu mindre än någonsin fördraga, att hysa honom hemma.
Är den sägen sann, att man inhyrde honom på ett näringsställe, så skedde det sannolikt nu.
Men nog var det ett besynnerligt sätt, att upphjelpa hans seder.
Snart vidtog dock styffadern ett bättre, och som ofta på unga vildbasare försökts med framgång.
Sjelf tjensteman vid Ostindiska Compagniet, skickade han den utsväfvande ynglingen, oaktadt hans Magister-värdighet, till sjös, med en Ostindie-farare; i hopp, att sjömannalifvets stränga ordning och tukt skulle hos honom, likt hos så många andra, bryta tygellösa vanors välde.
Lidner gick om bord.
Men uppsigten och efterhållningen voro ledsamma.
När Ostindiefararen lade till vid Goda Hopps-udden, begagnades tillfället att rymma.
Detta oråd företog han sig väl egentligen ej, för att få, med uppoffrande af allt hvad Österns underbara verld erbjöd åt en så poetisk fantasi, fortfarande öfverlemna sig åt sin skötesynds råa och – i sig sjelft, eller när det njutes på fullt allvar – högst prosaiska nöje.
En slik bevekelsegrund förebrår honom Franzén, med beklagande undran.
Men det var i allmänhet friheten, den obegränsade, otyglade, hvars besittning han ville återvinna.
Han lyckades – men på hvad villkor?
Den bedröfligaste belägenhet; i hvilken han tillbragte ett helt år, bland ett vildfrämmande folk, på Afrikas yttersta udde.
Ömsom irrade han på Taffelbergets klippor, der han, åt hvad väderstreck han än vände sig, ej såg framför sig annat än ett ändlöst verldshaf eller Hottentotternes öcknar; ömsom sökte han, i den vid bergets fot belägna Cap-staden, hos invånarnes barmhertighet allmosor och härberge.
Det är tvifvelsutan intrycken från detta lefnadsskifte, som genljuda i den ryktbara rörande begynnelsen af hans namnkunnigaste dikt:
På Nova Zemblas fjäll, i Ceylons brända dalar,
Hvarhelst en usling finns, är han min vän, min bror;
Då jag hans öde hör, med tårar jag betalar
Den skatt jag skyldig är, Natur, dig, allas mor!
Nej, Himmel! icke jag ditt delningssätt anklagar.
På blomman af min vår du hagelskurar sändt;
Men om jag tälja fått en mängd af sälla dagar,
Att jag ett hjerta har, jag kanske än ej kännt.
Af svaga hoppet styrs, med plågor öfverlastas:
Jag ingen hamn för töcken ser.
Ändtligen såg dock äfven han Hoppet på denna udde uppgå.
En hemfarande seglare från Ostindien kom, och tog honom med sig till hans födelsestad.
Af sina anhöriga blef han mottagen med förlåtelse.
Man ansåg honom nu rättad genom hårda erfarenheter.
Förmodligen beräknade man ock hans fullkomnade räddning på den utsigt till lycka, som, under Gustaf III:s spira, syntes öppna sig för en ung man af så omisskännligt utmärkta skalde-anlag.
Hvad bättre kunde man då göra, än uppkläda honom och skicka honom till hufvudstaden?
Han blef der inskrifven i Krigs-Expeditionen af Kongliga Cancelliet; nu omkring tjugu-årig, eller föga deröfver.
Genast efter sin ankomst (1779) gaf han sig tillkänna såsom en uppstigande skald, genom utgifvandet af ett litet band ”Fabler”.
De tillhöra ett helt annat diktslag, än de, i hvilka han sedermera tillvann sig nationens uppmärksamhet; men de äga ett sannt värde.
De bevittna ej blott en hand, redan öfvad i skaldespråket; de öfverträffa så väl i uppfinning, som i utförande, samtliga alstren från hans sista dagar.
Framsteget från hans student-dedicationer är stort; särdeles i språkets renhet och vård.
Somliga af dessa fabler äro satiriska allegorier296; andra, blotta uttryck af rent poetiska tankar.
Sådan är, i sin ädla och ömma enfald, den skönaste bland hans ungdoms förstlingsdikter: den af Franzén anförda och rättvist prisade fabeln om ”Turturdufvan”.
En för vitterheten så lofvande yngling kunde ej heller länge af den Tredje Gustaf förbises.
De sammanträffade; – och, första gången, på ett ganska eget sätt.
Konungen befann sig en dag i sitt Museum, der åtskilliga antiker, och deribland en buste af Trajanus, nyss voro ankomna och uppställda.
Länge stannande framför denna bild, utropade han ändtligen: ”Ack, att jag vore en Trajanus”!
Då framträdde plötsligt en ung och lång man af ovanligt utseende, klädd i ett slags sjömansdrägt, bugade sig och sade:
Hur kan du, store Kung! förklara
Den suck, ditt hjerta från sig ger?
Du önskar, att Trajanus vara;
Du är ju Gustaf: det är mer.
Konungen studsade, efterfrågade med välbehag hans namn, och beslöt att göra honom till föremål för sin omvård.
Efter inhämtad närmare kännedom, ansåg Konungen för tjenligast, att skicka honom på någon tid utomlands, och till Paris; att der, såsom anställd vid Svenska Legationen, i tre år qvarblifva under beskydd och uppsigt af Ambassadören Grefve Creutz.
Meningen var, att sålunda fullkomna både hans moraliska och ästhetiska bildning; desto säkrare, då han skiljdes från sina omgifvelser i Stockholm; hvilka mestadels voro af det slag, der en oregelbunden lefnad räknas till det äkta snillets kännetecken.
Lidner afreste.
Först rigtades likväl färden till Göttingen.
Sjelf påstod han under en sednare tid, i en biljett till Thorild, att han hade i Göttingen ett helt år lärt sig fäkta, – och det för en Louisd’or i månaden.
Dylika historiska uppgifter af honom plägade i allmänhet ej vara tillförlitliga.
Men Gustaf III tyckes öfverhufvud hyst en stor föreställning om Göttingen297; och i sig sjelft har det all sannolikhet, att den höge Välgöraren ville låta hans Rostocks-lärdom dels något förstärkas vid en berömd högskola, dels med detsamma prydas genom undervisning i adliga öfningar, – innan han skulle uppträda i Frankrikes hufvudstad såsom en Handsecreterare hos Grefve Creutz, för att der emottaga den allrasista förfiningen.
Dessutom har man ej längesedan upptäckt ett från Lidner till Zibet insändt bevis om frejd och flit, utfärdadt i Göttingen den 28 Augusti 1780 af en fransysk lärare, som kallar sig Isaac de Colom, Professor i Philosophien298.
Troligen var detta certificat ämnadt, att uppvisas å högre ort.
Det är hedrande: men dess efterrättlighet måste vi lemna derhän, såsom helt och hållet beroende på trovärdigheten af den för oss alldeles obekante Monsieur de Colom.
Från Göttingen, dit han förmodligen ankommit 1780, inträffade Lidner 1781 i Paris.
Alla förmåner, som kunde önskas, voro honom der till mötes: rum i Ambassadörens hotel och vid hans bord, fri tillgång till hans bibliothek, samt – hvad än bättre var – till hans dagliga, närmaste umgänge.
Af allt, hvad vi veta om Creutz, kan lätt slutas, huru denne skulle mottaga ett ungt svenskt snille, så löftesrikt i sig sjelft, och af Gustaf III med värma honom anbefalldt.
Lidner i skola hos Creutz – hvad synes man ej deraf kunna vänta?
Också är afgjordt, att hans skaldegåfva ganska mycket vann derpå.
Den fina skönhetskänsla, det säkra smak-omdöme, som utmärkte Creutz både såsom skald och konstdomare, kunde ej förfela att inverka förmånligt.
Att göra versen ledig, helgjuten, klangfull, låg ursprungligt i Lidners skaplynne; men väl står han i mycken förbindelse hos Creutz för denna uttryckets naturlighet och egentlighet, som vanligtvis af honom behålles, äfven då känslan förhäfver sig och tanken spännes till öfverdrift.
Den onekliga graden af vitter upptuktelse åtföljdes dock, tyvärr, icke af en motsvarande sedlig.
Och just de oöfvervinnliga bristerna i hans sedliga smak förklara, till största delen, de oöfvervunna bristerna i hans vittra.
Så stort var alltredan hans beroende af det olycksaliga begär, som inrotat sig i den jordiska delen af hans varelse, att han lät det hänföra sig, om än icke utan ånger, dock utan allvarligt motstånd.
Det ohjelpliga hos honom var, egentligen, frånvaron af all moralisk viljekraft; ja, – åtminstone i vissa ögonblick, – af nästan allt begrepp om pligter och rättigheter.
De förhållanden i menniskolifvet, som bestämma utöfvandet och tillämpandet af hvad som är skyldighet och rätt, blefvo honom aldrig tydliga.
Alla friheter i detta hänseende ansåg han åtminstone urskuldas, när de föranleddes af ett godt och känslofullt hjerta.
Mötte han eller anropades han af någon, som syntes honom behöfva en allmosa, råkade han ej sällan på det infall, att fylla bristen af egen tillgång genom medel, dem han i hast förskaffade sig medelst föryttrande af en bok eller annan sak af värde, hvilken han lånat från någon bekant eller ock tagit utan dennes vetskap.
Vid sådana erfarenheter voro hans vänner ej ovana.
Troligen var det oftare för slika ändamål, än för tillfredsställandet af sin kända ömkliga böjelse, som han, gång efter annan, gaf Creutz de mest oväntade ämnen till beklagelser.
Man säger, att hans tillgrepp förmärktes i både bibliotheket och garderoben.
Ja, det hände sig på en vacker förmiddag, att den poetiske Secreterarn, hvilken den poetiske Ministern hade gifvit företräde på sängen, undansmög från denne ett visst oumbärligt klädesplagg, utan hvilket han ej kunde stiga upp och mottaga ett till diner inbjudet förnämligt sällskap, emedan han af förtviflan öfver Lidners dåd var störtad i en distraction, hvari han rentaf bortglömde att han väl ännu kunde äga något annat dylikt299.
Men, hvad än värre var, och hvad en poetisk
Minister fann svårast att förlåta: secreterarn tillät sig, att äfven till hans handskrifter – förmodligen anförtrodda till genomläsning eller renskrifning – utsträcka samma licentia hyperpoetica.
Han beskylldes att ur ett par större skaldeverk, med hvilka Creutz sysselsatte sig i lediga stunder, hafva bemäktigat sig några ställen, dem han efter hemkomsten till Sverige använde i egna arbeten såsom sina.
En sägen är, att Creutz redan i Paris anklagade
Lidner för bortstjälandet af manuscriptet till ett poem ”De Hesperiska Trägårdarne”; en annan (och troligare), att Creutz först efter sin egen återkomst till fäderneslandet hördes besvära sig öfver dylika plundringar, då han i de Lidnerska skapelser, hvilka nu hyllades af nationen med allmän förtjusning, igenkände åtskilligt af sin ingifvelse och hand.
Om så var, hade Lidner sannolikt tyckt helt enkelt, att dessa vackra ställen skulle i hans stycken göra långt bättre effekt, och derföre väsendtligen hörde dit.
Måhända tog han ock för säkert, att Creutz, invefvad i diplomatik och politik, aldrig vidare skulle göra allvar af några egna diktverks fullbordan och utgifvande.
En för Lidner mindre vanhedrande möjlighet kan dock tänkas: att han, som vexelvis renskrifvit sina och Principalens utkast, ofta under tankspriddhet och ej sällan under halfrus, ouppsåtligt sedermera i minnet begått förblandningar, eller tagit vissa tankar och känslo-uttryck, som anslagit hans själ synnerligen lifligt, för att vara dess egna uppfinningar och utgjutelser.
Å andra sidan påstår Lidners Enka, i den lefnadsteckning hon låtit ställa framför hans såkallade ”Sednare Samlade Skrifter” (utgifna 1820), att handskrifterna till hans tragedi Erik XIV och till flera andra hans skaldestycken funnos bland de papper, som, efter Lidners död, såldes på en auktion efter Creutz300.
Hon säger, att ”helt andra orsaker” (dem hon likväl ej angifver) vållade
Lidners brådskyndade återfärd till fosterjorden.
Hon tillägger blott: ”Allt nog!
Ambassadörens från denna tid fattade hat grundlade Konung Gustaf III:s onåd och alla deraf följande olyckor”.
Hurudant än det ömsesidiga förhållandet med de tvenne Skaldernes saker och papper må ha varit: så mycket är visst, att en man af en sådan hjertats godhet och lynnets mildhet, som Creutz, aldrig skulle utan starka skäl förskjutit den af hans Konung honom anförtrodde snillrike ynglingen, eller, med öfvergifvande af allt hopp om hans bättring, ansett honom för ej mindre vanartig än snillrik.
Enkan sjelf förtäljer: ”Från Paris blef Lidner, på Grefve Creutz’ begäran, af Konung Gustaf III hemkallad”.
Att ej Konungen erhöll från sin Ambassadör just fördelaktiga tidender om den unge Skaldens uppförande, kan man lätt föreställa sig.
Men att Creutz, sådan vi känna honom, skulle allt framgent förföljt den arme med ”hat”, – det är alldeles otroligt.
Mellertid hade Lidner, under sin vistelse i Paris, författat ett ”Sorgspel i fem akter:
Erik den Fjortonde”.
Af all vitterhet var enkannerligen den dramatiska, såsom bekant är, Konungens älsklings-föremål.
Det är ganska sannolikt, att han ville af Lidner helst dana en skald för Theatern; och afgjordt var i hans tanka, att dertill ingen bättre skola funnes, än Frankrikes hufvudstad.
Misstog han sig då helt och hållet på Lidners anlag?
Visst icke; ty i dessa anlag innebars verkligen en icke obetydlig dramatisk beståndsdel.
Men hade Lidners snille ock varit ett rentaf dramatiskt: så är klart, att det, enligt sin naturliga fallenhet, lämpligare skulle uppfostrats i London, än i Paris.
Nu skedde, att han i fransysk form – månne föreskrifven af Konungen? eller af Creutz? – behandlade ett för den shakspearska passande ämne.
Försöket misslyckades, och derpå kan ingen undra.
Det blef ej utgifvet i hans lifstid.
Troligt är alltså, att han sjelf ansåg det för ett förfeladt; och att han snarare af denna orsak lät det hvila otryckt, än af den påstådda, att just här de största utdragen ur ”de Hesperiska Trägårdarne” förekommo.
Det äger dock vackra ställen; till och med utmärkt vackra.
Sjelf har han derur uttagit de vackraste, och inflätat dem i sitt ej långt efteråt utgifna poem ”Året 1783”.
Likväl träffas der ännu flera bifallsvärda.
Redan Franzén har påminnt om dessa afskeds-ord till Nils Sture från Prinsessan Sophia:
Må glömskan evigt dig ifrån min bild befria!
Må ingen ängslig dröm påminna dig Sophia!
Men unna henne dock den tröst, att älska dig.
Lef lycklig! döden snart mer ömhet har för mig.
När gräset på min grift vid månens bleka strålar
Af vestan vaggadt blir; när han med silfver målar
Den däld, hvari du mig ditt första offer gaf:
Så tag en blomma upp, och kasta på min graf.
Och om du ångrar då din hårdhet mot ett hjerta,
Som med din kärlek dog; om då en gruflig smärta
Med grymma samvetsqval dig i förtviflan för,
Och du Sophias namn af lindar susas hör:
Så gack, dit med min mors jag nu mitt stoft förenar!
I Margaretas lund, emellan almens grenar,
Vid aftonstjernans sken skall du min skugga se,
Som vinkar ömt till dig, för att dig tillgift ge.
Ett annat, af högsta och sannaste tragiska pathos, är den fångne Stures hela monolog i fjerde aktens första scen.
Återkommen till Sverige 1782, i en föga mindre snöplig belägenhet än den hvari han hemlände från Goda Hoppsudden, synes han af den misslynte Konungen, till en början, blifvit lemnad åt sitt öde.
Han nödgades derföre nu åtaga sig ett kall, för hvilket han bar den största afsky.
I företalet till sin ”Medea” yttrade han sedan:
”Till skolmästare blifve den för evigt dömd, som väger ord, då han har tillfälle att gråta”.
Det var just till detta, eller till Informator hos en Baron Åkerhjelm på Margretelund, som han, i brist af annat underhåll, måste förvandla sig.
Han trifdes der sämre, än bland Hottentotterne.
Värst af allt var, att han, såsom han förtäljer i ett derifrån skrifvet bref, nödgades, i stället för vin, dricka ”Spaa-vatten”; hvilket han kallar ett ”sig ovärdigt fluidum”, som gjorde honom ”sömnig”.
Han tillägger: ”Jag är nu en imbécile.
Margretelund är ett englars hem; Naturen ler – och Menniskorna grina.
Nåder till höger och venster, hvilkas rangsjuka är odrägligare än tandvärk.
Lägg härtill det fasliga ödet, att i nio timmar om dagen för en dum pojke läsa om Hustaflan och Magnus Ladulås, om Monomotapa och Svinmagen301.
Den, säger Shakspeare, som vid vissa tillfällen ej förlorar sitt förnuft, den har ej något att mista.
För mig är hög tid, att blifva galen.
Men mitt grymma öde skall förändras; det skall! och jag reser”.
– Detta bref, som äfven innehåller några sorgliga knäppningar på lyran, börjande:
På en af stormar härjad tall
Förutan strängar lyran hänger o. s. v.
kallade han sjelf ”Bref i Werthers styl”.
Han reste – ånyo till Stockholm: och denna gång i en lycklig stund; åtminstone för sin lyra, som först nu fick tillfälle att mera fulltonigt utklinga.
En vansklig förmån var visserligen den, att de stora svårigheter att lifnära sig, med hvilka han kämpade, nu gåfvo anledning till hans bekantskap med den politiske äfventyrarn Major Lund, som åt alla håll utkastade sina krokar för att meta bidragare till ”Den Välsignade Tryckfriheten”.
Många af Lidners smärre skaldestycken från denna tid, bättre och sämre, finnas införda i nämnda beryktade blad; hvars vittra beståndsdel kanske han, någon tid, hufvudsakligen ombesörjde.
Mera lönande näringsgren blef, i mån af hans växande namnkunnighet, att författa poemer åt andra: nämligen åt vissa förnäma Herrar, hvilka, genom deras framgifvande såsom sina, ville förvärfva eller i förkofradt mått bibehålla Konungens ynnest.
Lidners vänner ha berättat, att han på detta sätt ofta förtjente åtta till tio riksdaler om dagen; ehuru, i följd af hans oordentliga lefnadsvanor, allt gick lika hastigt som det kom.
Men större ära, om än kanske mindre penningvinst, inbragte de tre arbeten, som nu nästan liktidigt utkommo, och som med ens gjorde hans namn odödligt: ”Året 1783”; – ”Grefvinnan Spastaras Död”; – och Operan ”Medea”.
Det var ett väldigt upplågande af en ungdomskraft, hvilken regellösa seder ännu ej hunnit utmatta.
Och med den samverkade, så väl till framkomsten af dessa skaldeverk, som till deras sanna skönhetsvärde, den af Lidner alltid tacksamt erkända omständighet, att han just vid ifrågavarande tidpunkt hade kommit i förnyad och närmare beröring med Thorild.
Att han i denne man, som nyss förut blifvit namnkunnig genom sin lärodikt ”Passionerna” och den deraf föranledda striden, tillvann sig, på samma gång, en trofast vän och en insigtsfull granskare: det var en verklig lycka; hvaraf han ock i begynnelsen gjorde vederbörligt bruk.
Vid deras första sammanträffanden i Stockholm var deras bekantskap ännu ej längre hunnen, än att de kallade hvarandra ”Herre”.
Detta (hvilket deras första der vexlade biljetter utvisa) kan blott genom det antagande förklaras, att Lidner hade blifvit skickad till Lund redan vid fjorton års ålder, – eller 1773, – och således just det år, då Thorild från Kongelfs skola anlände till Göteborgs gymnasium302; ty i annat fall skulle de, jemnårige som de voro, hafva derstädes varit gymnasii-kamrater.
Men huru än härmed förhöll sig: nu blef, och ganska snart, deras umgänge ett det mest förtroliga.
Lidner syntes Thorild såsom en honom tillsänd god genius, den han borde noggrannt åtlyda.
Han insåg, att Thorild, med det hjelpsammaste hjertelag, förenade en långt tillförlitligare kritisk blick, än hans egen dunkla instinkt; hvilken, full af ett snille, som framför Thorilds ägde en större gåfva för skaldespråkets technik, dock lätteligen irrflög från det höga till det öfverdrifna och mörka, från det känslofulla till det feberaktiga, från det natursanna till det råa.
Också hyste
Lidner för sin väns omdöme det oinskränktaste förtroende, den djupaste vördnad.
Vid begynnelsen af deras närmare förhållande hade Thorild, ur det honom lemnade manuscriptet till Spastara, utstrukit öfver tredjedelen, och derom yttrat till en af sina bekanta: ”hvad i all verlden skall nu
Lidner säga?
Han blir visst ond på mig”!
Men vid återtagandet, efter en hastig genombläddring, sade Lidner blott: ”Ja så!
Herr Candidaten strök inte ut mera”?
Poemet trycktes till punkt och pricka enligt Thorilds redaction.