Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vacklande i lagskipningen i denna del torde desto hellre böra undanrödjas, som det menligt inverkar på öfrige borgenärers rätt; och jag får derföre vördsamt föreslå att, genom ett lagstadgande den tid må vara bestämd, hvarinom en till myndige år kommen person åligger att, för bevarande 198 Den 28 December, f. m. af sin hos förra förmyndaren egande förmånsrätt, af honom bevisligen fordra redo och räkning.
Besse motioner remitterades till LagUtsk.
Ankom oell emoltogs på vanligt sätt Stats-rådet m. m.
HrJoh. Fredr.
Fåhraus, som ä K.
M:s höga vägnar aflemnade 12 Dess nådiga proposrr lill R.
Frih. Cederström, Rudolf upläsle följande 2:nemotioner. l:o
Med afseende å vigten, för flertalet af Sveriges ungdom, af föräldra-nndervisning och hemläsning, jemte skolundervisningen, hvarigenom en för skolan och hemmet välgörande vexelverkan upstode och bibehölles, fastades, vid sisth rikdag, R.
St:s upmärksamhet å behofvet att framkalla och för möjligen bästa pris tillhandahålla utförliga, goda och lättfattliga läseböcker för allmogen, serdeles i ämnen, utgörande föremål för undervisning i folkskolan.
St. funno dervid ostridigt, att folkskolans verkningar blifva mindre inflytelserika, om bildningens utveckling stadnar vid de i skolan inhemtade kunskaper, hvilka, för att förblifva lefvande, alltjemt mäste underhållas genom egen läsning, men att tillfälle till god oell för allmogen nyttig läsning oftast saknades, enär inköp af sådane böcker och skrifter fordrade ej obetydliga penninge-upoffringar och en förmåga af riktigt urval, hvilken ej kan antagas såsom allmän.
Dä det likväl vore ett af de vigtigasle föremålen för Statens verksamhet, att göra sine medlemmar delaktiga af uplysningens välgerningar och aflägsna alla anledn:r till förvillelser, hvadan ock angeläget vore, att folkläsningen icke vanvårdas, utan ledes och befrämjas genom framkallandet af goda läseböcker, men utmärktare författare, alltför sällan af egen drift egnade sig åt detta skriftställeri, hvilket, för alt lyckas, erfordrade en sällsynt förening af omfattande kunskap och förmåga att densamma klart och populärt framställa, hvaremot utsigten att fä sin möda på denna väg någorlunda ersatt, syntes temligen inskränkt, beslöto R.
St., af sådan anledn. lill K.
M:s nåd. disposition ställa, för en gång, ett anslag af 1000 r:dr b:co alt användas för att befordra författandet och utgifvandet af gotia läseböcker utaf ofvanomförmälde slag. K. M. har, pä sätt
Dess nåd. berättelse gifver vid handen, till följd häraf utfäsl belöningar, för tjenliga skrifter af ofvanupgifne innehåll.
Min afsigt är nu, att hos R.
St. vördsamt framställa behofvet och gagneligheten af att på denna bana fortsätta hvad vid sisth riksmöte i förenämnde hänseende blifvit till spridande af sann odling och uplysning stiftadt.
På enahanda skäl, som föranledt Rikets sednast församlade St:r till beviljande af ofvanbemälde anslag, torde jemväl
Rikets nu sammanvar.
St:r finna tjenligt att i sådant ändamål anslå ett lika belopp, 1000 r:dr b:co, för en gång, att af K.
M. användas för befrämjande af författandet och utgifvandet af goda läseböcker utaf förberörde slag.
Den 28 December, f. m. 199 Den motion, sorn i detta ämne vid sistförflutne riksdag väcktes, egde en vidsträcktare omfattning, både lill syftemål och föreslaget anslagsbelopp, än som af R.
St. befanns lämpligt att antaga.
Ej mindre än 10,000 r:dr b:co vore nemi. begärda, med åsyltan att befordra ej endast goda läseböckers, men äfven tjenliga lärokursers utarbetande och tillhandahållande för möjligaste bästa [iris.
Oaktadt de hårdt anlitade tillgångarnes knappa belopp, hvaröfver R.
St. då egde att förfoga, tvekade de likväl ej att deraf anvisa, visserligen icke hela den föreslagne summa, men åtminstone en tiondedel deraf för det gagneliga ändamålet.
Det torde böra utgöra föremål för en säker förtröstan, att R.
St. nu, under lyckligare financiella förhållanden, skola vara benägne till en lika utgift för enahanda syfte.
Om också lärokurser kunna, såsom man invändt mot förslaget i afseende å dem, påräkna en jemnare och långvarigare afsättning, så lärer förhållandet tyvärr icke vara sådant i fråga om goda läseböcker.
En i mångå hänseenden förlräflig tidskrift fortsättes alla år af Sällskapet för nyttiga kunskapers spridande, under namn af ”Läsning för Folket”, hvaruti flere artiklar måste tillerkännas ett högt värde; men beklagligen lärer afsättningen derå icke alltid motsvara innehållets förtjenst.
Bemälde tidskrift, jemte andra dylika skrifter af religiöst, historiskt, agronomiskt eller i andra hänseenden själsodlande af praktiskt gagneligt syfte, skulle säkerligen verka mycket godt till förädling och väckelse af slumrande krafter hos menigheten, och leda dessa krafter i önskvärda rigtningar.
”Svenska allmogen läser gerna och begrundar noga hvad den läser”.
Dessa iakttagelser utgjorde utgångspunkten för den hemställan, som i ämnet sisth riksdag gjordes.
Den redbare, fridsamt verkande man, som deraf eger förtjensten, Professoren m. m. N. Lindgren, saknas för närvar, bland oss; enär han för sjuklighet nödgats afsäga sig det val, hvarmedelst han af ståndsbröders förtroende kallades till innevar. riksmöte.
Jag begagnar tillfället att hembära honom gärden af min upriktiga aktning, i det jag härmed söker uplifva den ädla och för folkets väl nitälskande tanke, åt hvilken han gaf uttryck samt genom sin framställning beredde all den framgång, som var att ernå, och hvaraf, serdeles om den framgent med lika välvilja stödjes, kommande släglen skola, vill Gud, hämta mången närande och riklig skörd.
Om remiss af denna min motion till H. Statslltsk., anhålles vördsammast. 2:o Uti K.
M:s nåd. propos. ronde Statsverkets tillstånd och behof är, jemte meddelad underrättelse att K.
M. kommit i tillfälle åt trenne af de fyra Stats-deparl:ts chefer, som af boställen voro i saknad, tills vidare anvisa ledigblifna, för detta ändamål tjenliga, lägenheter, i nåd. yttradt, hurusom, derest R.
St. skulle anse den Depart.-chef, som ännu icke af en sådan förmån konnnit i åtnjutande, emedlertid böra undfå ersättning för berörde saknade boställe, kunde sådan ersättning, utan behof af serkildt anslag, af för K.
M. disponible medel utgå.
200 Den 28 December, f. m.
Med anledn. häraf, och dä billigheten (»tvifvelaktigt synes kräfva, att chefen för det, ej mindre än de öfriga, vigtiga Financedepart:tet erhålla vederlag, motsvarande den boställsförmån, som för de ofvannämnde Depart:ts-cheferne blifvit, till följd af R.
St:s i ämnet afgifna, föreg:de underd. framställning, beredd, torde ett svar i denna syftning böra af R.
St. lill K. M. i underd. aflålas.
Huruvida någon byggnad vid Carl XIII:s torg, hvarom serskild K. propos. lärer förekomma, och i hvilken föreslagne byggnad beställslokal för Finance-depart:ts-chefen förmälas vara afsedd, framdeles blifvcr, vid skeende pröfning, af R.
St. bifallen till utförande med anslag af allmänna medel, är, i min tanke, en helt och hållet särskild fråga, af hvilken den af mig väckta bör anses oberoende.
Vid öfvervägande af hyrornas antagna belopp i hufvudstaden, speciellt med afseende ä den ifrågavar. embetsmannens ställning i det allmänna och deraf föranledda behof af passande bostad, samt vid anställande jemförelse af de lokaler, som numera blifvit åt hans embetsbroder i nyssberörde hänsigt uplåtne, anser jag en summa af 1000 r:dr b:co icke vara för högt tilltagen för anskaffande af boningsrum för året åt bemälde chef. R.
St. hafva, ifrån och med 1840, då nuvar. organisation af Stats-rådet beslutades, tydligen insel lämpligheten af Stats-depart:tsclrefernes förseende med boställen, på sätt redan för utrikes Statsministern länge egt rum.
Det. torde alltså vid detta tillfälle ej erfordras någon mångordig förklaring af de skäl, som härtill böra anses talande: — vigten deraf att den man, som Konungen finner skicklig till ifrågavar. ansvarsfulla embetes bestridande, ej må lillbakahållas genom förhållanden af t. ex. föreg:de bosättning å annor ort eller en, om än för den enskilde tillräcklig, dock för en högre embetsman nog inskränkt ekonomisk belägenhet, o. v. s. Det är Staten värdigt, att försätta Statens förnämste tjenare i en af enskilda omständigheter oberoende ställning; och det torde ej kunna nekas, att tak öfver hufvudvl är, öfverhufvud taget, ett af de nödigaste föremål för omtanken i sådant hänseende.
Likhet i förmåner med dem embetsbroder af enahanda vigt för det allmänna ega, är en billighetsfordran, som Staten likaledes, genom folkets ombud, lärer finna med rättvist bedömande enligt att godkänna.
På grund af ofvanstående vördsamma anförande, får jag lika vördsamt föreslå att R.
St. behagade till K. M. i underd:het förklara, alt de ansåge någon ersättning böra tilldelas den af Stats-depart:tscheferne, som är i mistning af boställsförmån; och då en sådan ersättning kunde, enl. K. M:s nåd. lillkännagifvande, utgå af för K.
M. disponible medel utan behof af serskildt anslag, funne R.
St. ett årligt belopp af 1000 r:dr b:co skäligen kunna, intilldess boställsrum hinna att för ifrågavar.
Depart:s-chef blifva tillgänglige, antagas såsom erforderligt att för berörde ersättnings-ändamål i nåder disponeras.
Desse motioner remitterades till StatsUtsk.
Den 28 December, f. m. 201 Hr Hjerta, Lars, anförde dels mundtligen dels skriftligen:
Vid sist förflutna riksdag väckte jag inora detta Stånd en motion om uphäfvande dels af 14 Kap. 5 §:n IL B., dels af den samma lagbud motsvarande föreskrift i tjenstelijons-stadgan, som lemnar husbonde rättighet att under benämningen husaga slå sina tjenare.
Enligt hvad jag hört har en annan ledamot här redan väckt motion i detta ämne, men med kännedom af det motstånd min derom vid sista riksdagen väckta motion väckte, synes mig alla möjliga skäl kunna behöfva framställas i ett så vigtigt ämne och vågar jag derföre anhålla att få upläsa hvad jag i ämnet upsatt på det att detsamma må kunna komma Usk. tillhanda.
En sådan lag, som öfverlemna!- den ene medborgarens person åt den andres godtyckliga behandling, kan vara till en viss grad förklarlig och nödvändig under vissa undantags förhål landen, såsom i Statens tjenst under krig, eller ombord på fartyg till sjös, der ofta allt kan bero på ett ögonblickligt efterkommande af gifna befallningar.
Utsträckt lill privatlifvet och dess alldagliga förhållanden, strider ett sådant godtycke mot begreppet om rättvisa och lagbunden frihet såsom en af hufvudgrunderna för ett. väl ordnadt samhälle, och måste derigenom utöfva ett demoraliserande inflytande, emedan det icke kan undgå att hps den tjenande klassen i allmänhet väcka och fostra en sinnesstämning af misstroende och bitterhet, som det hör vara både lagstiftarens och menniskovännens syftning att undanrödja.
Förhållandet mellan tjenare och husbonde kan här, likasom i hvarje land der lifegenskapen är afskaffad, till sin grund icke betraktas annorlunda än såsom härledt från en å båda sidor frivillig öfverenskommelse eller ett kontrakt, hvarigenom den ene kontrahenten åtager sig, att åt den andras tjenst egna sin tid och förrätta vissa arbeten emot öfverenskommen betalning; och detta så mycket mera, som båda före kontraktets ingående ega alldeles samma rättigheter inför lagen och äro oberoende af hvarandra.
Orsaken hvarföre de ingå öfverenskommelsen är, att de båda äro lika mycket i behof af hvarandras biträde; och det är endast genom detta kontrakt som det bestämmes, hvilkendera efteråt skall blifva herre öfver den andra.
Men i samma mån som rättstillståndet utvecklat sig och intagit sin plats uti de menskliga idéerna, har det äfven blifvit antaget såsom en grundsats, samt såsom ett hvilket tillhör det civiliserade Europeiska samhället och såsom ett utmärkande kännetecken hvarigenom detsamma skiljer sig från det vilda eller halfbarbariska, att i det förra finnas vissa oförytterliga rättigheter, som ingen kan genom kontrakt öfverlåta.
Sålunda skulle hvarje kontrakt, hvarigenom någon förbunde sig, att, emot en viss summa penningar låta sig tillfogas af annan ett visst bestämdt antal örfilar, kindpustar, sparkar eller slag å en eller flere kroppsdelar, med eller utan begagnande af tillhygge, icke kunna göras gällande inför Svensk domstol.
Om det öfverhufvud kunde tänkas att tvenne personer funnits dår aktiga nog alt ingå ett sådant kontrakt, och den ene parten efter 202 Den 28 December, f. m. att hafva emottagit örfilarne, sparkarne eller slagen, stämde den andre om betalningen, så skulle hvarje domare säkert ogilla käromålet; meri deremot kunde allmän åklagare blanda sig i saken, och den som tillfogat våldet klefve, äfven om ingen skada skett, dömd att böta enl. M. B.
Ligger det då icke en förundransvärd motsägelse deri, att den som genom öfverenskommelse åtager sig, att emot viss lön, tjena en annan, med detsamma enl. lag blir på köpet underkastad en sådan makt utan inskränkning, som han icke serskildt och för ett visst fall kan öfverlåta?
detta besynnerliga förhållande kan icke betraktas annat än såsom en ännu återstående lemning efter den fordna träldomen, som nödvändigt skall hos en talrik del af befolkningen motverka en sedlig lyftning, emedan en sådan icke upstår annat än i förening med öfvertygelsen att lagen lemnar skydd och tillflykt emot hvarje godtyckligt herravälde.
Det ligger utan tvifvel i naturen af de förrättningar, som tillhöra hustjenaren och i det förhållande hvari han, till följd deraf, måste stå till husbonden, att den sednare öfver honom måste hafva en viss myndighet äfven genom lag sig försäkrad.
Men en sådan finnes redan gifven genom de serskilda strängare ansvar, som enl. 15 Kap. M. B. drabbar tjenare för olydnad, upstudsighet eller våld emot husbonden, utöfver hvad lagen stadgar för likartade förbrytelser i allmänhet.
Den serskilda, godtyckliga makt som husagan innefattar, synes derföre vara helt och hållet öfverflödig till vidmakthållande af denna myndighet, så mycket mera, som ingenting hindrar den, som antager tjenare att förbehålla sig rättigheten till deras antagande på kortare tid än helt eller halft år, hvarigenom det måste blifva tjenarens intresse att söka vara honom till nöjes för att icke blifva skiljd från tjenst och uppehälle.
Utan att fästa allt för mycket afseende på de läror om penningens öfvermakt öfver arbetet, hvilka under de frenne sednaste åren så ofta och icke alltid utan framgång varit uprepade för att väcka split emellan de serskilda klasserna i det borgerliga lifvet — läror, till stor del härledda ifrån orediga begrepp om arbetets och kapitalets natur och inbördes samband såsom nödiga vilkor för hvarandra —, synas således både rättvisa och statsklokhet bjuda att i tid undanrödja sådana missförhållanden, der den yttre tillfälligheten ensam, utan afseende på intellektuella eller moraliska företräden, skänker den i ekonomiskt afseende bättre lottade icke blott en öfvermakt öfver arbetet enl. frivilligt kontrakt, utan äfven till en viss grad en godtycklig fysisk makt öfver den arbetandes person.
Ett sådant förhållande skall, om vi undersöka sakens verkliga betydelse, utan att låta synkretsen begränsas af de förutfattande meningar, som vanan är så mäktig att fortplanta, befinnas utgöra penning-aristokratien i en af dess brutalaste skepnader.
Det har redan i den motion, som i samma ämne af mig väcktes vid sistförflutna riksdag blifvit anmärkt, att den ifrågavar. delen af husbonderätten, sedan långliga tider tillbaka, icke mera existerar i England, Frankrike och större delen af Tyskland, utan att man der någonsin hör det sättas i fråga att söka återställa den.
Det skäl, som kan hemtas af denna erfarenhet från andra länder, har Den 28 December, f. m. 203 man visserligen stundom hört bemötas med samma invändning, som förebäres emot flere andra reformers införande i humanitetens intresse, nemi. att hvad som passar för andra länder icke derföre duger för Sverige; men denna invändning är i och för sig sjelf blott en fras, icke ett argument.
Deremot kan frän vårt lands egen erfarenhet åberopas, att rättigheten till husaga icke gäller i afseende på arbetare i handtverk och fabriker, oaktadt patronen i oek forsin rörelse är lika beroende af dessa arbetares skicklighet, som husbonden af sitt tjenstefolks, ja, oaktadt de förres arbeten ofta äro både af mera granlaga natur och förlusten genom arbetares oskicklighet eller vårdslöshet kan blifva vida större, än af en hustjenares försumlighet.
Det har redan blifvit anmärkt, att för svårare förseelser af tjenare äro serskilda straff stadgade.
Likväl har man ej hört handtverksmästare eller fabrikanter sätta i fråga, att deras gesäller eller arbetare skulle blifva bättre om de underkastades hus-aga.
För min del tror jag tvärtom, att sådant blefve en stor missräkning.
En annan invändning, som blifvit gjord emot hus-agans afskaffande och hvarvid många fästat sig är, att sådant skulle vara obehöfligt derföre, att den i allt fall nu för liden i följd af mildare seder långt mera sällan än fordom tillämpas.
Att detta sednare är förhållandet kan visserligen vara sannt; men om sederna ogilla bruket af en sådan makt, hvarföre vill man då nödvändigt bibehålla en lag som står i motsats till sedebegreppet?
snarare synes ett så mycket slöfre skäl förefinnas till lagbudels afskaffande, i samma mån som denna kontrast framstår tydligare.
Sjelfva den nyssnämnda invändningen utgör ett erkännande, att lagen är föråldrad, och det är just de föråldrade lagarne som böra uphäfvas.
Men månne det icke äfven någon gång kan hända, att bakom nämnde invändning, om ock omedvetet, ligger något af hvad man plägar kalla de obotfärdigas förhinder?
för att gora sig en åskådligare föreställning om sakens verkliga beskaffenhet, torde föröfrigt i detta, likasom i många andra fall, ingenting vara tjenligare än att man tänker sig sjelf in i deras ställning, hvilka frågan hufvudsakligen gäller.
Det är en allmän erfarenhet att en hvar som fått en något vårdad upfostran, om han genom lyckans vexlingar kommer i än så torftiga vilkor, icke skyr någonting så mycket, som att söka sitt lifsuppehälle såsom tjenstehjon åt andra.
Hvaraf kan väl denna motvilja härleda sig, om icke af det missförhållande, hvari den oftanämnda godtyckliga fysiska makten försätter tjenaren lill husbonden; och likaså: hvaraf kommer det här i landet så mycket och ofta ej utan skäl öfverklagade ”begäret att blifva sin egen”, såsom det heter, ofta utan besinning af tillgångarna, om ej ifrån samma missförhållande, hvaraf samhället således får lida ej blott i moraliskt, utan äfven i materielt hänseende.
Vid framställande af dessa tankar förbiser jag slutligen icke, att de hos mången ännu torde slöta emot traditionella föreställningssätt, som fordra aktning då de äro upriktiga, om ock deruti skulle ligga någon villfarelse.
Men å andra sidan, om det nu väckta förslaget grundar sig pä rättvisa; om det står i öfverensstämmelse med en framskridande sedelags fordringar; om erfarenheten från andra 204 Den 28 December f. ni. länder talar till dess fördel; om det innebär en omtänksamhet för framtiden att ej bibehålla ett lagbud, som numera tjenar lill föga nytta, men som sannolikt kan bidraga att emellan serskilda delar af samhällets lefvande elementer alstra spänning och misstroende, hvilka del bör vara lagstiftarens omsorg att i möjligaste måtto undanrödja genom försäkrande af jemlikhet inför lagen åt alla, såvidt det är förenligt med det helas bestånd och välfärd; och om slutligen frågans vigt i anseende lill den talrika del af landets innevånare som den angår, icke kan underkännas, så synes i allt detta ligga tillräckligt talande skäl att ånyo framlägga densamma till R.
St:s pröfning; hvarföre jag vördsamt anhåller om remiss af denna motion till LagUtsk.
Denna motion begärdes på bordet, hvarjemte Hr Ribbing, Arvid, yttrade:
Jag har hört berättas att en likartad motion här i dag har blifvit väckt och alt en annan ledamot inom detta hus i anledn. deraf yttrat hvad jag egentligen velat säga nemi. att, om husagan skall tagas bort så blifver det äfven nödvändigt att stadga rättighet för husbonden att skilja sig vid tjenaren i händelse denne icke upfyller sina skyldigheter.
Sker icke detta så tror jag att man icke ulan olägenhet kan vidtaga ifrågavar. förändring, och jag anser mig skyldig uplysa att under den långa erfarenhet jag haft af mål vid domstolarne, jag ännu icke funnit någon olägenhet af nuvar. stadganden i detta hänseende eller något skäligt öfverklagande af dessas missbruk.
Hr Cederschiöld, Rob. Theophr., upläste följande motion:
Rland de frågor, som vid innevar. riksmöte komma att blifva föremål för R.
St:s pröfning är den, ang:de nya ransakningsfängelsers anläggning efter cellsystemet utan tvifvel en af de vigligaste, ehvad man afser beloppet af det dertill erforderliga anslag, eller den för hela riket utomordentligt stora nytta dermed åsyftas.
Vid genomförandet af denna samhällsvigtiga reform, sannolikt en bland de största, som under innevar. sekel blifvit salta i verket, har man att välja emellan 2:ne vägar, hvilka efter mitt omdöme leda till hvarandra fullkomligt motsatta mål.
Den ena vägen skall nemi., så vidt jag förstår, ej allenast fördröja reformens fullbordan till en atlägsnare framtid, utan äfven för dess utförande kräfva oerhörda kostnader, samt slutligen, då det efterlängtade målet blifvit upnådt, lägga i öppen dag, att man farit vilse och att de dryga skattebidrag, som, för alt hinna det förespeglade målet, folket affordrats, lill större delen blifvit ändamålslöst förspillda.
Om äler den andra vägen beträdes och vidare fullföljes, synes man kunna med visshet påräkna ej allenast att reformen inom få år, och för en vida mindre kostnad skall vara i sin helhet genomförd ulan äfven, hvad än bättre är, att det åsyftade ändamålet blifvit fullkomligen upnådt.
Säkerligen skall en hvar härvid genast anmärka, att ingen tvekan i valet emellan de 2:ne olika vägarne borde kunna upstå; ty det är ju klart, att man måste följa den sednare vägen så vida nemi. mitt omdöme om de hvarandra motsatta mål, hvartill de olika
Den 28 December f. m. 205 vägarne leda vore rikligt; — ocb då jag nu tillkännager, alt det icke är denna sistnämnde, utan deremot den förra vägen, som blifvit beträdd, samt att de ari märlin :r jag deremot framställt såsom ledamot i det embetsverk, till hvars handläggning frågan hörer, så väl derstädes, som af Regeringen lemnats utan afseende, så skall säkerligen mången anse mig hafva bort häraf (inna mig öfvertygad om mitt misstag och alf jag således handlat rättast, om jag lät saken i tysthet hafva sin gång.
Om nu ock mitt motsatta förfarande af en eller annan skulle röna ogillande har jag flock trott det vara min pligt att icke deraf låta afhålla mig frän alt öppet uttala mina tankar i ämnet, helst det vill synas mig, som skulle R.
St., just med afseende på elen tjenst jag innehar, ega rätt att af mig fordra, det jag uti en fråga af så genomgripande och för hela riket maktpåliggande beskaffenhet som denna, i egenskap af representant icke underlåter att till II.
St:s pröfning framställa de betänkligheter jag hyser och om hvilkas vigt med afseende på frågans slutliga lösning jag fortfarande är fullkomligen öfvertygad.
Den väg, som nu blifvit beträdd är den, på hvilken man artser sig komma till målet genom att upföra ej allenast stora ransakningsfängelser uti länens residens-städer — eller s. k. länsfängelset1, utan äfven en mängd smärre ransaknings-häkten för de mindre städerne och häraderne.
Den väg åter, som jag ansett och fortfarande anser böra följas såsom efter mitt omdöme varande den enda ledande till det föresätta målet är den, pä hvilken de fängelsedistrikter, hvaruti landet indelas, göras hvar för sig så stora, som de möjligtvis kunna vara, utan att lägga hinder i vägen för brottmåls-lagskipningens jemna och orubbade gäng pä det att fängelsernas antal måtte blifva så litet som möjligt.
Innan jag yttrar mig om dessa båda principers företräden och olägenheter har jag trott mig med några ord böra i minnet återkalla de förhållanden, som utvisa frågans närvar, ståndpunkt.
Vid 1840 års riksmöte hafva R.
St., inseende det stora behofvet af en förbättrad fångvård och nödvändigheten deraf att nya ransakningsfängelset1 efter cell-systemet blefvo upförde för sådant ändamål till en början anvisat: 900,000 r:dr till nya länsfängelset 100,000 r:dr till nya liäradsfängelser samt 300,000 r:dr lill nya stadsfängelser eller tillsammans 1,300,000 r:dr hvaraf högst 170,000 r:dr fingo användas för Stockholms Stads fängelse;—och hafva R.