Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade uppväckt det slumrande musiklifvet inom honom, men detta nyväckta lif liksom återkastades på henne som en djup, mägtig sympati.
»Det var inte vänligt sagdt», sade han allvarligt.
»Det var de första ord ni uttalat, som jag tycker komma från en främling.»
»Nå nå, missförstå mig ej – det var ju bara ett skämt.
För öfrigt kan ni ej vara större musikvän än jag.
Jag älskar musiken öfver allt i verlden, – det är den som gjort, att jag aldrig varit fullkomligt olycklig ...»
Då de kommo ned i salongen, var der alldeles tomt, med undantag af ett par herrar, som sutto och läste tidningarne.
Melcher skyndade sig fram till pianot, öppnade det och rullade upp sitt lilla nothäfte.
»Så der», sade han, i det han lade det mot notställaren, »visa mig nu den vänligheten att gå igenom den här biten.
Hon satte sig ned vid pianot och drog af handskarne, medan hon lät blicken öfverfara noterna.
»Hvad är det?» frågade hon och vände på bladet.
»Min Gud, sådana kråkfötter – och det här begär ni att jag skall spela a prima vista?
Hon gjorde några hastiga preludier och började derefter det nya stycket.
Då hon spelat några takter, blef hennes ansigtsuttryck lifligare, ett allt varmare intresse tycktes besjäla henne, och i trots af de illa skrifna noterna spelade hon nästan felfritt igenom ackompagnemanget, medan hon sakta gnolade melodien dertill.
»Men det är ju ett mästerstycke!» utropade hon ifrigt, då hon slutat.
»Det är en eld, en glöd, en stämning ... hvarifrån har ni fått det – hvem har komponerat det?» tillade hon och vände sig mot Melcher med en frågande blick.
Melcher stod med handen hårdt sluten om stolens ryggstöd; hans blickar brände, och läpparne darrade, han var så upprörd, att han knappast kunde tala.
»Det är jag, som komponerat det», sade han otydligt, »jag har komponerat det just nu – i natt ...
Ni kan förstå min otålighet ... min otålighet att få höra det ... och att få höra det af en sådan mästare som ni ...»
Hon tycktes slagen af förvåning.
»Ni ...
ni har komponerat det ...» upprepade hon ett par gånger, i det hon fixerade honom med en genomträngande, undrande blick.
Han besvarade hennes blick, och de sågo hvarandra under flere sekunder så djupt in i ögonen, som om de velat gripa hvarandras själar, ända tills de begge två häftigt vände sig bort.
Hon började å nyo att granska sången.
Hon tog långsamt igenom den, gjorde ett par anmärkningar öfver några felaktiga harmonier, tog den så helt och hållet om igen och sjöng då med full röst.
Melcher lyssnade andlös.
Han kunde knappast fatta att det var han, som komponerat det han nu hörde.
Inom honom kändes en nästan sprängande kraft och liffullhet, det svindlade för hans ögon – hans eget verk hänförde honom.
I detta ögonblick var han stark och frigjord – årslång håglöshet var bruten – framtiden låg öppen, han tyckte att jord och himmel tillhörde honom, att ingen storhet var för hög att nå!
Hans fantasi tog ett lössläpt språng – han berörde redan fulländningens, triumfens ögonblick, och han berusade sig med sötman häraf ...
Och med dessa känslor blandade sig på ett dunkelt, förvirrande sätt suset af en annalkande passions stormar ....
»Tack», hviskade han lidelsefullt, då hon slutat, och fattade begge hennes händer, »det är ni som skapat min sång – det är ni som gifvit den lif ...»
Hon smålog och drog sina händer ur hans.
Hon besvarade ej hans blickar, men hon såg nästan lika upprörd och inspirerad ut som han.
»Ni har komponerat många gånger förr, icke sant?» sade hon och lät sina fingrar sakta glida öfver tangenterna.
»Ja, i min tidigaste ungdom; nu på flere år har jag icke satt ihop en takt.»
»Men efter detta kommer ni att skrifva mycket ...»
»Tror ni det?»
Hans hand darrade och hans blickar hvilade glödande öfver henne.
Hon fortsatte att spela; så småningom kommo de in på nya musikaliska ämnen.
Hon sjöng några bitar för honom, och då hon sedan bad honom, satte han sig ned och spelade en brusande polonaise af Chopin.
Han spelade, så att tonerna gnistrade omkring honom – han spelade, som om han velat spela sig in i ett nytt lif.
»Åh, ni är mycket skickligare än jag», sade hon skrattande.
»Ni är i allt min öfverman!»
»Visst icke», svarade Melcher.
»Ni har hvad jag icke har – ordning och studier.
Och säkert komponerar ni också?»
»Icke en ton.
Jag vet mig aldrig ha komponerat den enklaste sång.
Hos mig fins ingen skaparkraft; jag är uteslutande reproducerande.»
Minuterna gingo, de hade kommit i ett slags musikaliskt rus och mindes hvarken tid eller rum.
De märkte ej att sofforna i salongen så småningom upptagits af åhörare, hvilka lyssnade med spändt intresse och stor nyfikenhet.
Plötsligen for Melcher upp.
Det var en ren bagatell som väckte honom; en ung flicka gick förbi estraden, och hon hade samma färg på sin hatt som Berta hade på sin.
Denna färg slog honom i ögonen, han afbröt sig tvärt midt i spelet och drog upp sin klocka.
Hon var nära half elfva.
Förskräckt reste han sig upp från pianot.
»Förlåt mig», sade han med en nästan ynklig klagan i rösten, »men jag måste nu lemna er.
Jag ser att jag redan försummat tiden ... min stackars hustru ...»
Han kom icke längre, hans »stackars hustru» bokstafligen fastnade i halsen.
Han räckte Mathilde handen, bugade sig, tackade varmt för denna stund och bad att den ej skulle bli den sista.
Derefter skyndade han sig med nervös ifver ned för estraden och ut ur salongen.
Mathilde satt qvar vid pianot och såg tankfull efter honom.
Sedan gnolade hon ännu en gång igenom hans sång.
»Hvilken glödande inspiration!» mumlade hon.
Hon kom att tänka på Schumanns »Widmung» – orden i Melchers sång voro ungefär de samma.
– Du meine Seele, Du mein Herz – Du meine Wonn’ o Du mein Schmerz!...
Under hemvägen gick Melcher och förberedde sig på en stor scen med vrede och förebråelser, och han försökte att så godt han kunde stålsätta sig deremot.
Han blef derföre ytterst häpen, då vid hans inträde i sängkammaren Berta, som låg på soffan, blek och darrande, blott gaf till ett utrop af glädje och gråtande kastade sig i hans armar.
Detta var nästan svårare att fördraga än ovänliga ord.
Hennes ömhet rörde honom, men dessa passionerade smekningar ingåfvo honom ett underligt, ängslande obehag – han måste rigtigt göra våld på sig, för att besvara dem.
»O Melcher, hvar har du varit?» snyftade Berta.
»I två hela timmar har jag väntat dig ... du kan ej tro hur ängslig, hur förtviflad jag varit ... hvart i all verlden hade du gått?
»Se så, din lilla toka – jag gick blott ut på en promenad ... jag trodde, att du skulle sofva.
Nå, är det bra nu?
Här har du mig ju igen ...»
Och han satte sig i soffan och drog henne ned i sitt knä och jollrade med henne, som om hon varit ett litet barn.
»Men du får aldrig stanna ute så der länge, utan att jag vet af det», fortsatte Berta.
»O du kan ej tro allt hvad jag gjorde upp ... att du hade drunknat i vattenfallet eller störtat ned från någon af de här bergshöjderna ... för en stund sedan skickade jag ut Marie för att leta dig ...»
Skicka ut en kammarjungfru för att leta honom!
Melcher kände hur vrede och otålighet drefvo blodet åt hufvudet på honom.
»Men Berta, detta är mer än lofligt barnsligt», sade han strängt.
»Förlåt mig ... förlåt mig ... men du vet ej hur det käns, då man ligger ensam och sjuk ... alla möjliga inbillningar komma för en ...»
Hon lutade sig emot honom och såg honom bedjande in i ögonen.
Han försökte att besegra den motvilja han kände och att visa sig vänlig och fördragsam.
»Stackars liten», sade han och smekte henne med ett tvunget småleende.
»Hvartåt promenerade du?» frågade Berta efter några ögonblicks tystnad.
Det klack till inom Melcher.
Se så, nu skulle han ändå inte slippa ifrån förhöret!
»Åh, jag gick bortåt vattenfallet», svarade han vårdslöst och reste sig upp ur soffan, för att ej behöfva se henne i ögonen.
»Hvilken väg gick du?» fortsatte Berta.
»Kors, kära barn, det mins jag ej, – jag flanerade omkring litet här i granskapet.»
»Träffade du några bekanta?»
De flesta af brunnsgästerna voro ju uppe.»
»Nå, hvilka då?»
»Åh ... jag vill minnas att jag mötte statsrådinnan ...»
»Verkligen, så tidigt?
Nå, hur var hon klädd i dag?» fortfor Berta lifligt intresserad.
»Ja, det mins jag inte ...»
Det var besynnerligt, jag förstår inte hur man kan undgå att märka det.
Nå, hvem träffade du mer?»
»Jag tror knappast det var någon mera.
Men vet du, Berta, jag är mycket hungrig; efter bordet är dukadt tycker jag vi skulle frukostera ...»
»Nej, vi måste vänta tills Marie kommer hem ...»
»Och om det nu skulle falla henne in, att ej komma förr än hon hittat min döda kropp?»
»Fy, Melcher, så du talar!
Nåja, vi kunna ju taga smörgås så länge ...»
Melcher hoppades, att han nu kommit ifrån alla förhör, men Berta höll i sig.
Hon var road af sådana här samtal, hon hade detta intresse för småsaker, för hvad personer sagt och gjort och hvilka kläder de haft på sig, som utmärker en del qvinnor.
»Vet du, om det kommit några nya brunnsgäster?» fortsatte hon, i det hon räckte sin man brödkorgen.
»Marie sade, att i går förmiddag lär det ha kommit en svenska, fru Örnfelt, tror jag hon hette, som såg mycket bra ut?
Såg du till henne?»
Så – nu var det färdigt!
Ljuga kunde eller rättare vågade han icke, och säga sanningen lika litet.
Han tog en klimp ur smörasken och började med det djupaste intresse att breda den på brödskifvan, medan han vårdslöst svarade:
»Ja, jag såg henne.
Hon är enka efter min fars syssling, Robert Örnfelt, som var så sjuk i flere år och som dog förra vintern ... ja, du hörde visst talas derom ...»
»Nej, hvad säger du!» utbrast Berta intresserad.
»För all del berätta litet ... talade du vid henne ... hur såg hon ut ...
Var hon ung?»
»Jag tror att hon såg bra ut», svarade Melcher, med oförminskadt intresse omfattande sin smörgås och assietterna med kallskuret.
»Nå, men talade du något med henne?»
Melcher rigtigt våndades.
Att slingra sig ifrån sanningen var omöjligt – dessutom hade kanske den utskickade kammarjungfrun sett honom tillsammans med fru Örnfelt, ja, kanske till och med hört musiken nere i salongen, och i så fall skulle han förr eller senare blifva angifven.
Men att öppet bekänna, att han i två timmars tid samtalat och musicerat med en person, som han i går för första gången såg – dertill hade han ej mod.
Hans sjuka samvete gjorde honom feg.
»Ja, jag talade verkligen litet med henne», svarade han med samma tillgjordt vårdslösa ton, »vi vexlade några ord ... om Robert ... om gemensamma slägtingar ...»
»Men hur i all verlden kunde du känna igen henne?
Har du någonsin sett henne?
Är hon icke Karlskronabo?»
»Jo, men vi ha sett hvarandra som yngre.»
»Hvar då?
I Stockholm?»
»Nej, i Karlskrona.»
»Men hur gamla voro ni då?»
»Nej, Berta lilla!» utbrast Melcher skrattande, »nu frågar du nästan litet för mycket.
Har du hört historien om gubben, som blef ihjelfrågad af sin gumma?
Inte, nå då skall du få höra den ...
Men se der ha vi Marie, låt oss då så fort som möjligt få in kaffe ...»
Melcher berättade nu sin roliga historia, Berta skrattade, de drucko kaffe och pratade om andra saker.
Sedan tände Melcher en cigarr och satte sig att röka på verandan, medan Berta med kammarjungfruns tillhjelp fullbordade sin toalett.
Men fru Örnfelt spökade alltjemt i hennes tankar som någonting hon borde frukta.
Hon anstälde ännu ett förhör med sin kammarjungfru, och hon kände en stickning af oro, då denna sade att den svenska damen såg ytterst »stilig» ut – hon satte nemligen ett stort värde på sin kammarjungfrus omdöme.
Fram på förmiddagen gingo Berta och Melcher ut i granskogen, der Berta hade sin hängmatta.
Solen gassade, och barren doftade starkt; det var hett i skogen, men luften hade någonting lätt och balsamiskt, som gjorde den behaglig att andas.
Flere af herrskapet
Rynings bekanta kommo fram till hängmattan och slogo sig ned der bredvid en stund och pratade.
Berta kunde vara mycket munter ibland, hon hade roliga infall, och hon skrattade så, att hennes man varnande måste hejda henne.
Då de blifvit ensamma, tog han upp en engelsk roman, som de nu hade hållit på med hela sommaren och läste högt derur.
Och menniskorna, som gingo förbi på skogsvägen, tröttnade icke att göra utrop öfver hur lyckliga baron Rynings voro, och hur förtviflad den stackars baronen skulle bli, om han miste sin hustru.
Melcher var hela tiden nervös och orolig, och han kunde icke alldeles lägga band på sina känslor.
Bertas hängmatta låg så nära den allmänna promenadvägen, att han såg hvilka personer som gingo förbi.
Han spejade oupphörligt ut åt vägen, han stapplade och tog om samma meningar, och allt emellanåt ryckte han till, då han tyckte sig se någon, som påminde om Mathilde.
»Men hvad är det åt dig?» utropade Berta slutligen vresigt.
»Du är ju rigtigt nervös ...»
»Nå, skulle vi herrar icke ha rättighet att också vara det ibland?» svarade Melcher skrattande.
»Ni ha nu en gång för alla privilegier på att vara det hur mycket som helst – men det skulle väl också kunna hända oss ...»
»Men om ni äro nervösa, så fins det alltid någon särskild orsak dertill ...»
»Och ni äro det utan orsak», inföll Melcher.
»Ja det har du rätt i, Berta.
Nu beror det på, hvilket som är mest rationellt ...»
Hon slog ned ögonen och bet hårdt i hop läpparne, och han fortsatte att läsa, utan att ha det minsta reda på hvad han läste, och utan att hon hörde ett ord.
Strax före middagen kom den nyss omnämnda statsrådinnan fram och helsade och slog sig ned bredvid Berta.
Melcher kände sig obehagligt berörd; han hade ett dunkelt minne af att han sett statsrådinnans mörkröda sammetslif inne i salongen, då han i morse musicerade med fru Örnfelt.
Han fick också bekräftelse härpå.
Statsrådinnan kom genast upp i extas och tackade honom på det allra lifligaste för den vackra musik, hon fick höra i morse.
Melcher såg hur Berta spratt till, och han kände hur hennes blickar anklagande och misstänksamma fästes på honom.
Han kände äfven att han sjelf blef alldeles blek, men han förlorade dock icke fattningen.
»Statsrådinnan var ovanligt tidigt uppe i dag», svarade han skrattande.
»Eljest har jag sällan haft nöjet se er förr än den ordinarie brunnsdrickningen är förbi – det är väl för det vackra vädrets skull ... A propos, skola vi ej passa på och göra den tillämnade utflygten i dag?»
»Jo, det ska’ vi göra!» svarade statsrådinnan gladt »Men först måste ni säga mig, hvem var det svartklädda fruntimret, som ni hade med er?
Jag är till den grad nyfiken ...
Hon såg charmant ut ... och så hon spelade ...»
Ah, hvilket sätt att uttrycka sig – »som ni hade med er!»
Det kokade inom honom, men han beherskade sig och svarade lugnt:
»Det var en fru Örnfelt, enka efter en af mina slägtingar och ungdomsvänner, och som jag af en händelse träffade i morse.»
»Örnfelt ...
Örnfelt ...», svarade statsrådinnan och plirade med ögonen.
»Det fans för flere år sedan en major Örnfelt vid Svea garde?
»Den här fru Örnfelt är hans svärdotter», upplyste Melcher.
»Ah, jaså.
Då är hon kanske enka efter löjtnanten vid flottan, han som ...»
Hon är enka efter Robert Örnfelt.»
»Kors, honom kände jag mycket väl!
Jag har dansat många polkor med honom.
Stackare, det var någon ledsam historia – spelade han inte, var det inte någonting med hans affärer?»
»Han är död nu», svarade Melcher allvarligt.
»Hur det än var, så äro hans affärer i alla händelser nu uppgjorda.»
»Ni måste presentera mig för fru Örnfelt, min bäste baron», fortfor statsrådinnan efter ett ögonblicks tystnad.
»Hon spelade verkligen hänförande ... du har väl hört henne, Berta?»
»Nej», svarade Berta stelt.
»Kors, inte det?
Jag trodde att ni voro gamla bekanta.
Men då måste du laga att du snart får höra henne ...
Säg, baron, skulle ni inte kunna proponera fru Örnfelt, att hon och vi tre gjorde den der utfärden tillsammans – här äro så få personer man kan umgås med – då skulle vi först få höra litet musik ... vet ni, det vore rigtigt roligt – försök att arrangera det.»
Statsrådinnan såg strålande ut öfver sitt förslag, men det mottogs icke med synnerligt bifall.
Melcher satt och drog på svaret, och Berta gaf henne en oförstäldt retad blick.
»I så fall få ni fara utan mig», sade hon och vände sig otåligt i hängmattan, »jag orkar sannerligen icke med några utflygter i dag.»
»Nå, då vänta vi till en annan gång», sade statsrådinnan godmodigt.
»Men litet musik kunna vi ju ändå få höra – inte sant, baron?
Ni och fru Örnfelt komma nog att musicera något mer i dag – lofva då att säga mig till – ah, ni kan inte tro hvad jag dyrkar musik.»
Statsrådinnan satt ännu en stund qvar och pratade, men slutligen började hon tycka, att herr och fru Ryning voro litet tråkiga, hvarför hon steg upp och lemnade dem.
Då statsrådinnan gått, blef det flere minuters tystnad.
Berta låg med ögonen nedslagna, och öfver ansigtet hvilade detta hårda, iskalla uttryck hon brukade få, då hon kände sig förorättad af Melcher.
Äfven Melcher såg dyster ut; han satt och gräfde i marken med sin käpp, och vecket i hans panna lade sig tungt och melankoliskt mellan ögonbrynen.
»Vet du hvad jag tänker på?» sade Berta slutligen, i det hon långsamt förde handen af och an långs kanten af hängmattan och mekaniskt lät blicken följa handens rörelse.
Melcher gaf henne en frågande blick.
»Jo – – – jag tänker på att det egentligen är bra dumt af mig att försöka bli frisk igen.
Hvad ska’ det tjena till?
Du skulle väl ingenting högre önska, än att den här sjukdomen så fort som möjligt gjorde slut på ett så förhatligt och tyngande band –»
Hennes ord träffade honom rakt i hjertat.
Han erfor en känsla midt emellan de bittraste samvetsförebråelser och den djupaste leda.
Hvad det var svårt att motsäga henne – svårt att motsäga hvad han innerst i sin själ beständigt tänkte!
»Men Berta!» – utropade han, i det han reste sig upp och kom fram till hängmattan.
»Nej – nej», ropade hon och slog med handen mot honom.
»Besvära dig ej med att sätta i hop några vackra historier.
Jag tror inte på dina ord.
Du har ljugit för mig en gång förr i dag.»
»Ljugit?»
»Ja, just ljugit.
Hvarför berättade du ej att du musicerat med den der fru – – Örnfelt?
Var du rädd för att omtala det?
Var det ett sjukt samvete?»
»Men, kära barn», invände Melcher nästan förtviflad, »hvad kunde det intressera dig att höra, att jag satt i salongen ett ögonblick, och att fru Örnfelt exeqverade några stycken?»
»Och du sjelf – du spelade ej?»
»Jo», sade Melcher hastigt, »jag började verkligen att spela, men så kom jag i håg, att min hustru kanske låg hemma och oroade sig, och då bröt jag genast af och skyndade mig hem.
Men det borde jag ej ha gjort.»
Berta svarade ej; hon bet sig blott i läppen och gaf honom en misstänksamt forskande blick.
De talade ej mera i detta ämne.
Dagen förflöt lång och tråkig.
Berta var ömsom vresig, ömsom nedslagen.
Hon hade fått någonting att rufva öfver, någonting som oupphörligt förföljde henne.
Ibland grät hon och talade om döden, som hon aldrig förr brukade göra.
En gång slog hon armarne kring Melchers hals och bad honom snyftande glömma och förlåta allt.
Ja, Melcher ville förlåta – åtminstone lofvade han det – men hans tankar voro fjerran, medan han pjollrade med sin hustru och lyssnade på hennes klagan.
Han kunde ej förstå, att han på hela dagen ej sett en skymt af fru Örnfelt.
Plötsligen for det igenom honom den tanken, att hon kanske blott kommit hit på en genomresa, att hon redan var borta, och att han kanske aldrig mera skulle återse henne.
Denna föreställning kom honom att känna en isande tomhet, en ångest, som då man i drömmen tappat bort någon och förgäfves letar.
Ändtligen fram på qvällen, då Melcher och Berta kommo ifrån supén, mötte de Mathilde i sällskap med statsrådinnan, som utan Melchers tillhjelp tycktes ha gjort sig bekant, ja till och med kommit på ganska förtrolig fot med fru Örnfelt.
Nu blef det naturligtvis helsning och presentation.
Mathilde och Berta räckte hvarandra handen, sade några förbindliga och leende ord, under det de på samma gång egnade hvarandra en af dessa omärkliga, allt omfattande granskningar, hvaraf endast qvinnoögat är mägtigt.
Men den ena var så lugn, så öfverlägsen, så säker; den andra skälfde invertes, så att spetsarne på hennes klädningslif höjdes och föllo ihop af hjertats våldsamma slag.
I samma ögonblick Berta fick se Mathilde, och då hon mötte blicken ur dessa stolta, beslöjadt glödande ögon, var det som om en plötslig ingifvelse uppenbarat sanningen för henne.
En qväfvande smärta genomilade henne; hon kände sig liten, förkrympt, magtlös.
Det kom öfver henne en nästan vild längtan efter döden, som enda möjligheten till befrielse och jemnlikhet.
Men dessa förödmjukande känslor varade blott ett ögonblick.
Vrede och hämndbegär grepo henne å nyo; hon rätade upp sig, fattade sin mans arm, som hon rigtigt klämde sig fast vid, och kastade sig djerft och trotsigt in i samtalet.
Melcher kände sig ytterst obehagligt stämd.
Han hade tyckt mycket mera om, att hon visat sig trumpen; nu försökte hon att se obesvärad ut, att vara liflig och qvick – men hon blef i stället nästan sjelfsvåldig, och hennes ord och infall kommo så platta och olämpliga, att litet hvar kände sig besvärad deraf.
Och så detta sätt att klänga sig fast vid honom – detta liksom handgripliga påpekande af hvems egendom han i sjelfva verket var!
Ovilkorligen drog han sig litet ifrån henne och lossade på hennes handfasta tag kring hans arm ...
Till all lycka var äfven statsrådinnan mycket liflig och pratsam.
Hon proponerade genast, att de skulle gå in i salongen och musicera.
Berta förenade sig med henne, och den ifver hon inlade i sin upprepade anhållan till fru Örnfelt föreföll så mycket mera tillgjord, som
Mathilde inte gjorde den minsta svårighet vid att uppfylla deras böner.
Man vände således och gick bort till salongen.
Melcher var mycket tyst; han hade alldeles kommit ur humör.
Det fans ingenting, som numera plågade honom så som att göra musik i sin hustrus närvaro; han fasade för hennes dumma kritik, han rigtigt skämdes derför.
Dessutom ville han hafva dessa tjusande musikaliska njutningar endast mellan sig och Mathilde, inte för att roa andra.
Emellertid glömde han bort alla dessa idéer, då fru Örnfelt började spela, ja, han blef så upplifvad, att han till och med sjelf proponerade, att de skulle spela à-quatre-mains.
Statsrådinnan var som vanligt i extas; hon och Berta sutto strax bredvid och hörde på, och hon proppade Bertas öron fulla med utrop af beundran och förtjusning.
Berta försökte att hålla jemna steg, att vara förtjust hon också, men det gick ej; det blef något krampaktigt i leendet, som stelnade på hennes läppar, och hennes röst ljöd alldeles tonlös, då hon sekunderade statsrådinnans utrop.
För en stund sedan hade hon hållit modet uppe med sin tillgjorda munterhet, men nu, då hon måste sitta tyst iakttagande, nu kände hon hur hennes lynne sjönk ned till fryspunkten.
Hon kunde ej uthärda att se dem så der tillsammans, hon såg – hon såg med svartsjukans hårfina observationsförmåga, hur deras armar vidrörde hvarandra, hon såg Melchers intresserade, strålande blick, då han ibland vände sig mot sin medspelerska, hon kände, fastän hon ej förstod det, att de spelade som om det varit en själ, en tanke i tvenne kroppar – och hon förmådde ej beherska sig.
Hon blef plötsligen likblek och illamående, den beskedliga statsrådinnan stälde till allarm och ropade på vatten, man slog upp fönstren och passade på att gräla öfver värme och förskämd luft i salongen – och Melcher måste afbryta sitt spel för att följa sin sjuka hustru hem.
»Stackars lilla Berta», sade statsrådinnan medlidsamt.
»Och hon som njöt så af att sitta och höra på den vackra musiken!»
Mathilde svarade ej.
Hon stod tyst med ögonen nedslagna och tankfullt stirrande.
»Tror ni de äro lyckliga, de der begge?» sade hon slutligen med låg röst och lyfte långsamt upp ögonen.
»Det äro de visst», svarade statsrådinnan med öfvertygelsens värme, »ofantligt.
Jag sade just häromdagen åt min tant, att jag ej begriper hur det skall gå med baronen, om han mister Berta.
Ni kan ej tro hur han sköter henne; hela dagen är han vid hennes sida; jag har aldrig sett en så förälskad och uppoffrande man ...»
»Ja, jag har hört sägas det», svarade Mathilde likgiltigt.
Sedan talade de ej mera i detta ämne.
Melcher och Berta voro under hemvägen alldeles tysta.
Den friska luften återstälde henne hastigt, och de gingo begge två ovanligt fort, oaktadt Bertas illamående.
Då de kommit hem, klädde Berta af sig och lade sig på soffan.
Melcher hjelpte henne som vanligt, höljde schalen öfver henne och tog derefter en tidning och satte sig att läsa.
Berta fixerade honom hela tiden.