Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Outsägligt är det behag, hvarmed vi hos hvart och ett bildadt folk betrakta det tidehvarf, som begynner dess vitterhets häfder: det tidehvarf, då egentligen folket sjelft är sin skald, eller då skaldens röst, ur stundens ingifvelser på samma gång diktande och sjungande, är blott den omedelbara hufvudstämman af folkets egen gemensamma diktsång.
De gestalter från denna urtid, som häfderna lyckats bevara i någorlunda fullständig spegling, äro dock, i sjelfva verket, mer beundransvärda än underbara.
Deras förklaring ligger i det, som var deras möjlighet: ett samhällstillstånd af stor enkelhet, hvars former, lika mäktiga som enkla, allmänneligen bestämdes genom den osöndrade skaparkraften af menniskornas och naturens omedelbara samlif.
Visar sig åter någongång den företeelse, att en skald af sådan art uppträder under helt andra, ja motsatta tidsförhållanden: då beledsagas vår beundran framförallt af undran.
Ty om än stora skaldesnillen öfverhufvud äro undantag från tingens vanliga ordning, så gäller detta dock företrädesvis om slika personliga fortsättningar af en tidsålder, som föröfrigt ligger så långt bakom oss.
Ju mera de omgifvas af en mångfaldigt utbildad samfundsinrättning, sällskapsförfining, konst, reflexion, äfvensom derjemte af flerfaldig flärd i tänkesätt och seder, desto djupare förvånas vi, när en dylik omgifning plötsligt ses förvandlad till ram åt en skald, som ånyo är ”folksångare” i ordets både äldsta och bokstafliga mening.
Också följer af det naiva skaplynne, hvari han brås på den slägt som han tillhör, att just detta lynne skall då till en desto egnare skepnad sammansmälta de talrika och brokiga motsatser, som från en så beskaffad samtid upptagas inom hans varelse både såsom skald och menniska.
Ett af de åskådligaste exemplen derpå är Bellman, såsom omedelbar naturskald och folkskald midt i Stockholm under Gustaf den Tredjes dagar.
Ingen betviflar, att de svenska skalder, hvilkas verk från dessa dagar ännu gläda oss, äro poetiska representanter af sin samtid.
I allmänhet äro de det likväl blott på de högre samfundsklassernas vägnar.
Att så förhåller sig med Kellgren, med Oxenstjerna, med Leopold, faller genast i ögonen; och äfven
Lidner kan härvid ej undantagas: ty inom dessa klasser sjelfva började då redan hos mången det föröfrigt så leende tidslynnet beskuggas af den sinnesstämning, som i ”Werther” hade funnit sitt fullständigaste och skönaste uttryck.
Men om vi med ordet ”folk-lif” egentligen beteckna de lägre samfundsklassernas lif och allt det i natur, ortlighet, minnen, seder egendomligt svenska, som just dermed står i det omedelbaraste samband: så torde man väl om detta den Tredje Gustafs vidtfrejdade tidehvarf kunna påstå, både att Sverige då ännu ägde ett i hög måtto diktrikt och sångrikt folklif, och att Sveriges vittre, öfverhufvud, i sina bemödanden för utveckling af inhemsk skaldekonst lemnade det obegagnadt, ja obemärkt.
Visserligen gjordes ofvanefter stundom försök äfven i den syftning, att återbeträda vägen till folksångens källa.
Så t. ex. af Kellgren – och med sann ingifvelse – i vissa scener af operan ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” 1.
Vanligtvis skedde det dock med en art af blick och ton, som förråder, huru föga man inom den nu valda kretsen var hemmastadd.
Oxenstjerna egnade ett stort verk – ”Skördarne” – enkom åt skildringar af den svenske landtmannens lefnad.
Det är i sitt hela aktningsvärdt, och styckevis förtjusande; men der skönjes genast, att dess författare var äfven bland ”åkrar, ängar, skog och trägårdar” den fransyskt bildade hofmannen, som gick till sitt föremåls behandling med hufvudet fullt af Virgilius och Delille.
Att blifva i sannare betydelse en svensk folkskald, och en som hvarken då hade sin like eller sedermera funnit den, – det var Bellmans kall.
I sakens natur låg, att han blef det på ett sätt, hvari anletsdragen af nyssnämnda tidehvarf öfverallt genomblicka; i hans natur låg, att dragen äro tagna från dess egnaste verklighet, och att han vid deras uppfattning tillika sjelf innerst sammanhängde med den fornverld, der skalden, i samma person både skald och sångare, ofta jemväl (i begynnelsen alltid) både poet och tonsättare, oafbrutet lefde hvad han sjöng och sjöng hvad han lefde.
Också har man i allt detta en borgen för det ständiga fortfarandet af Fredmans-dikternas trollmakt.
Mera obemängdt, än någon annan företeelse af denna tidsålders poesi, förvara de åt efterverlden hela ysterheten af en ur flera anledningar förklarlig folks-munterhet, och främst af det glädjerus, hvarmed nationens flertal, efter slutet af den långa och föraktade parti-styrelsen, kände sig under en ungdomlig konungs spira vaknadt till ett nytt ungdomslif; derjemte innehålla de någonting allmänneligen svenskt, någonting ur det svenska grundlynnets djupaste innandöme hämtadt, hvari fördenskull detta skall under alla tidskiften igenkänna sig med ett evärdligen fröjdsprittande – om än mer och mer sjelfironiskt – välbehag; och vid ännu närmare bekantskap röjer sig, att sjelfva själen af alltsammans är någonting allmänneligen menskligt, som, genom de förunderligaste medel af en till naturpoesi återförvandlad konstpoesi, använder en grotesk halfculturs tokroliga gestalter till (i bottnen) högst allvarliga sinnebilder.
Dock – det är i allmänhet med de stora skalderne, som med de stora bergen: blott på ett visst afstånd kan man rigtigt uppfatta deras storhet.
Afståndet i tiden är härvid för den andliga betraktelsen detsamma, som afståndet i rummet för den sinnliga: det villkor, som gör en fullständig uppskattning möjlig.
Man bör då ej finna oväntadt, att skalder af det särskilda slag, hvaribland Bellman innehar ett af de yppersta rummen, ännu mer, än de andra, öfverstiga synvidden af sin samtid och närmaste eftertid; eller behöfva ett ännu vidsträcktare afstånd, för att kunna skådas i helheten af sin beskaffenhet.
Just hans öde ådagalägger på slående vis, huru föga jemväl ett ofantligt samtida bifallsgny innebär någon egentlig insigt af denna helhet, eller af dess sannskyldiga mått.
Vore ej så: skulle då icke längesedan de åtskilliga dels ytliga, dels falska föreställningar om Bellman hafva upphört, hvilka vi dock än i dag höra yttras ingalunda sällan?
Eller anses han ej alltjemt af ganska mången för en liderlig drycksvise-qvädare, som genom ett sällsamt Naturens hugskott föddes längst upp i Europas Nord med själen af en italiensk improvisatör, och som dymedelst visserligen blef en högst originell tolk af sin tids lynne, – men på en så låg ståndpunkt, att man, med Fredmans-diktningens upphöjande till poetisk exponent af svenska folklifvet i Gustaf den Tredjes tidehvarf, gör hvarken det ena eller det andra någon ära?
Ropas icke, att det lif, som i dessa dikter onekligt med flödande snillrikhet målas, är, till så väl framställning som innehåll, endast kroglif?
Att dervid hans lefnad och hans poesi befunno sig i fullkomligaste enhet, eller att han i sanning sjöng blott hvad han alldagligen lefde, – det är, tillägger man, just det både mest bedröfliga och mest förföriska i hans samvetslösa missbruk af sina förvånande gåfvor.
Och under det från ett håll sådana domar ännu fällas, fortfar man på ett annat att rosa honom med ett pris, hvilket kanske allramest har befrämjat förlängandet af slik omdömets förvirring.
Här antages nämligen, att just en genialisk liderlighet är den ”friska” poesiens utmärkande egenskap; och man hyllar, med jubel, i Bellman – förnämsta incarnationen deraf!
Det är således mot ett tvåfaldigt missförstånd, som Skaldens vänner måste väpna sig; det är ofvanom dessa båda motsatta irrmeningar, som de längesedan intagit sin ställning.
Huruvida denna ställning ännu hunnit blifva den större allmänhetens, är mig obekant.
Men att göra den i möjligaste måtto tillgänglig, är hvad mig åligger i den minnesteckning, som jag nu går att börja; och hvarvid nöjet af ett så rikt ämnes behandling åtföljes af glädjen, att med detsamma fullborda ett värf, som jag för jemntupp fyrtio år sedan begynt.
I Stockholm bodde vid medlet af sjuttonde århundradet en hederlig Skräddarmästare, Martin Bellman, som var till börden Tysk och född i Bremen, men efter några vandringar i Tyskland och Frankrike hade utkorat Sveriges hufvudstad till hem.
Namnkunnigare, än han, blef der innan kort hans från Tyskland medförda hustru, Barbara Klein; ty hon förestod icke blott sitt hus såsom en i hvarje hänsigt efterdömlig qvinna; hon ägde ock så mycken kunskap i alla på den tiden högst värderade qvinliga slöjder, – bland hvilka äfven nämnas blomstersöm och ritning, – att hennes boning omsider förvandlades till en allmänneligen eftersökt skola för unga döttrar från hela hennes grannskap.
Hennes dygder, hennes färdigheter, hennes inom sitt stånd ovanliga bildning förvärfvade henne ett ännu större anseende i Upsala, dit hon flyttade såsom enka, då den äldste sonen bland hennes nio barn, Johan Arndt Bellman, ändtligen kunde, såsom befordrad till akademisk lärare, inbjuda henne att dela sina egna husliga villkor 2.
Redan af honom upplyftades det ärfda fädernenamnet 3 till en vitter frejd.
Född i Stockholm 1664, tidigt utmärkt genom en riktbegåfvad natur, ypperlig tenor-sångare, virtuos på flera instrumenter, snart äfven känd såsom författare både af latinska och svenska skaldestycken, hade han börjat sin bana med att före och under sina första student-år vara medlem af Konung Carl XI:s hof-kapell 4; men fästades genom Olof Rudbecks uppmuntran 5 och förord vid det läroverk, bland hvars fäder han slutligen intog den efter Lagerlöf ledigvordna platsen af Professor i Romerska Vältaligheten och Poesien.
Han utnämndes dertill 1699, under en utländsk resa.
Den kungliga kallelsen träffade honom på Italiens jord, i Roms omgifningar och just i närheten af Ciceros Tusculum 6, då han dit hade återvändt från Neapels herrligheter.
Efter derigenom påskyndad hemfärd, tillträdde han om hösten 1700 sitt erhållna värf, och skötte det med nitisk verksamhet, under ständigt växande ära.
Hans lycka syntes fulländad, när han med den goda, sköna, behagfulla Catharina Elisabeth Daurer, dotter af en Assessor i Commerce-Collegium, knöt 1704 ett det sällaste äktenskapsband.
Men det blef endast femårigt; redan 1709 ryckte döden ur hans armar – bokstafligen, ty hon dog i hans famn – den ännu i sin förstå ungdom blomstrande makan.
Sorgen öfver hennes bortgång förorsakade hans egen.
Han hade förutsagt, att så skulle ske; och han höll ord.
I Stockholm, dit han enligt vänners inrådan hade rest på tredje dagen efter begrafningen, för att söka i någon mån förströ sig, insjuknade han samma dag vid ankomsten; och tog der afsked från jorden, vid fyrtiofem års ålder, blott få veckor efter skilsmessan från henne 7.
Finkänslig, ömsinnad, ljuflig, till hela sitt väsendes grundton poetisk och musikalisk, älskades han allmänt, saknades länge, och synes hafva i allo förtjenat det äreminne, hvarmed han firades af sin vän Upmark i ett af dennes vackraste griftetal.
Hans svenska skaldestycken, till och med det af Upmark högtberömda, hvari han utgjutit sin klagan öfver en fästmös död 8, torde numera lika litet finnas till, som hans i handskrift efterlemnade anteckningar under sin utomlands-resa, hvilkas utförlighet och rika innehåll minnestalaren antydt i en lockande öfversigt.
Märkvärdigt skulle tvifvelsutan vara, att äfven af denne Bellman se något skaldeprof på vårt modersmål.
– Af hans trenne barn var det yngsta hans namne, en ny Johan Arndt: som föddes i Upsala 1707, blef Sekreterare i Slottskansliet i Stockholm, och erhöll afsked med titel af Lagman.
Denne, en man af sinne för lärdt och vittert umgänge, blef måg hos Kyrkoherden i Maria Magdalena Michael Hermonius, och dog i Stockholm 1765; på samma år som hans älskvärda maka Catharina Hermonia, med hvilken han sedan 1738 lefvat förenad i ett så fruktsamt äktenskap, att deras barn angifvas ända till ett antal af tjuguett 9.
Af dessa var den odödlige Carl Michael Bellman det äldsta.
I en egenhändig lefvernesbeskrifning, författad icke långt före hans död, men tyvärr ej fortsatt längre än till hans nittonde år, säger han sig vara född den 4 Februari 1740 10.
Sin moder har han der ihågkommit med denna målning: ”Min Mor, vacker som en dag, oändligen god, charmant i sin klädsel, vänlig mot alla menniskor, delikat i umgänge, hade en förträfflig röst” 11.
Man ser, att hon, med en ringa bokstafs-förändring i sitt namn, hade välförtjent kunnat heta Harmonia.
Och hvilken, med någon närmare kunskap om sonens personlighet, skall ej redan i hennes igenkänna månget af dess grunddrag?
Men ehuru mycket han än tillika bråddes på farfadern, träffas likväl denne i hans berättelse lika litet omnämnd, som sjelfve fadern: en uraktlåtenhet, som förefaller desto mera oväntad, då han i samma berättelse namngifver sina faddrar, ja till och med marskalkarne på sina föräldrars bröllopp.
Deremot har han med stor omsorg förherrligat sin farfaders moder, den ärevärda matronan Barbara: men på ett vis, hvaraf hon sjelf knappast skulle funnit sig smickrad.
Han gjorde nämligen hennes namnsdag, dittills firad såsom en kär åminnelse i husliga kretsar af hennes barn och barnabarn, till högtidsdag för Sällskapet Par Bricole; och henne sjelf till detta sällskaps skyddshelgon.
Såsom sådant, förekommer hon i hans qväden flerstädes besjungen, och lär ännu i bemälta samfund årligen hyllas med tal och skålar.
Äfven i Dahlgrens skrifter möta vi derföre mången dylik åt henne egnad minnesgärd.
Att föräldrarne måste hafva ägt vitter bildning, kan dömmas redan från de personer, som umgingos i deras hus.
Bland dessa nämnas t. ex. den i svenska språkets och granskningens häfder bekante Sahlstedt; Presidenterne Rosenadler och Carleson, af hvilka den förre var en värdig sonson till den under detta namn adlade Upmark, den andre åter en genom beskickningar och resor i Orienten frejdad broder till utgifvaren af den äldsta Svenska Anthologi, och – liksom denne – förtrolig vän med Dalin 12; slutligen äfven den då ännu allbeundrade Dalin sjelf.
Också märker man, huru gossens tidigt uppenbarade böjelse för vitterhet blef tidigt gynnad; särdeles efter ett feber-anfall, hvarunder han hade talat allting på vers, och sjungit sina första poetiska utgjutelser för sin Mor, ”så väl, att alla närvarande fallit i förundran.”
Då ändtligen, säger han, ”uppklarnade dagen.”
Man hade förut gifvit honom informatorer af det vanliga slaget.
En af dem aktade han så föga, att han, med en kamrats tillhjelp, gaf honom stut.
En annan deremot, som var mindre lätt att nappas med, slog pilten på fingerstumparne med linealen, för det att han ”ej ville kunna Enklides”; hvarvid han, i sitt femtiondefemte år, bifogar följande anmärkning:
”Hjernan ännu i mig vrides,
När jag tänker på Euklides
Och på de trianglarna,
ABC och CDA;
Svetten ur min panna gnides
Värre, än på Golgatha.”
Men den lyckliga febern medförde ändring; och det första, hvarom föräldrarnes vittra vänner drogo försorg, blef en för hans anlag mera tjenlig lärare.
”De valde mig til informator”, berättar han, ”ett geni, vid namn Clas Ludvig Ennes, hvilken sedermera genom min rekommendation hos salig Kungen befordrades till Pastorat i Skåne och Östra Herrestad: af honom lärde jag att handtera Apollos lyra; under hans inseende har jag författat flera Bref och Poesier.” Jemte Verskonsten, öfvade han i dessa läroår äfven att skrifva Tyska, Fransyska, Engelska och Italienska.
Från Tyskan öfversatte han åtskilliga skrifter: mest af religiöst innehåll.
Dessemellan spelade han cittra.
Såsom yngling gaf han på detta instrument, hvilket – säger han – ”jag den tiden ojemförligen trakterade,” handledning åt dottren af den förfärlige Aktorn och Borgmästarn Bedinus Renhorn13.
Enligt en tradition, bibehållen hos hans efterlefvande anhöriga, hade han i späda år sjelf varit sin undervisare på en cittra, som hans farfader hade hemfört från Italien, och på hvilken han snart hördes taga ut melodier, dem han beledsagade med egna verser; det var densamma, som alltsedan förblef hans trogna och närmaste sällskap.
Af skalden sjelf träffar man förtäljdt, huru Borgmästarn, till tacksamhetsprof, invigde honom i en öfverraskande erfarenhet af punschens förborgade krafter.
Till slikt kunskapsförvärf hade i föräldrahuset vankats föga tillfälle.
Den djupt christliga anda, som herrskade der, älskade en helt annan umgängsglädje.
Fromma sammankomster, eller såkallade ”conventikler”, i hvilka äfven förnäma personer infunno sig till enskild afton-andakt och andliga visors afsjungande, stämde der det unga sinnet till intryck, som väl blefvo varaktigare i musikaliskt afseende än i religiöst, men dock ledde valet af föremålen för hans tolkningar, och öfverhufvud återspeglas i hans tidigaste skaldeförsök.
Bland de förra möter oss till och med ett ”Utdrag af Scrivers Själaskatt”.
Lifligare nöje gjorde honom ”Evangeliska Dödstankar, af Schweidnitz”: ty der fann han sonetter, att i vers öfverföra.
De trycktes 1757, och dedicerades till hans Mor.
Detta hans först utgifna poetiska arbete var ett verk af hans sjuttonde lefnadsår.
Hans nittonde gjordes minnesvärdt genom en annan bedrift: han berättar nämligen, att han då drack sig ”första gången plakat”, och af ”pontak”, hos Holländske Ministern Marteville 14, på Söder; lyckligtvis i Maria-trakten, ej långt från föräldrarnes boning.
Att han på sin mors inbjudning fick sofva ut ruset i hennes knä, är betecknande för hennes ömhet – och svaghet.
Kort derefter underställdes ett skaldestycke, kalladt ”Månan”, i djup vördnad
Dalins omdöme
Vitterhets-fursten fann deri blott ett enda ord att ändra: ”predikstol,” i hvars ställe han satte ”lärostol”.
Lätt kunde förmodas, att detta stycke (tryckt 1760) var ett sentimentalt: men det gick ut på satir; författarn låter sig i en dröm förflyttas till Månan, och finner der ett samhälls-tillstånd, som företer den högsta stegring af alla hemverldens dårskaper; särdeles af den lust hos hvarje samfundslem, ”att blanda sig i andras värf och rubba ordning, frid och ro” 15.
Det hela röjer öfverallt en Dalinsk efterklang.
– I allmänhet skönjes, att han till 1765, eller sitt tjugufemte år, i den mängd verser, som han dessförinnan skref, bibehöll Dalins maner och tonarter.
Så t. ex. i den bland hans ”Valda Skrifter” omtryckta sången vid hans vackra och fromma Moders graf 16.
Till denna tid höra ock åtskilliga af de skaldebetraktelser öfver våra helgdagars evangeliska kyrkotexter, som längre fram trycktes i en samling kallad ”Zions Högtid”.
En synnerlig märkvärdighet har det just på gränsen af detta tidskifte diktade qvädet ”Rundt kring i verlden jag sväfvar” 17: ej blott i och för sig sjelft, genom sin storartadt lyriska skönhet; utan tillika derigenom, att det i både innehållet och formen på synbaraste vis företer öfvergången från denna första period till den följande, under omisskännligaste framblickning af den grundenhet, som innerst i skaldens själ alltid förblef oförändrad.
Man hade, mellertid, skickat honom till Upsala.
Den 3 November 1758 blef han der, i Stockholms Nations Album, inskrifven såsom Student.
Vid hans namnteckning företer sig det besynnerliga, att han för sin födelsedag har lemnat ett tomrum, hvars fyllnad han börjat, men ej fortsatt.
Om han derefter vid universitetet ådagalagt något slags offentligt kunskapsprof, är mig okändt.
Gjörwell, sjelf en af hans personliga vänner, har gifvit honom det vitsord 18, att ”han var skäligen studerad.”
Säkert är, att Mathematik och Metaphysik alltid förekommo honom såsom Abracadabra; men att han inom den egentligen humanistiska kunskapsrymden ingalunda var obevandrad.
Efter en sannolikt ej lång tids vistande vid Akademien, beträdde han tjenstemannabanan: enligt Gjörwells uppgift, först i Banken, sedan vid Tullen; Stockholms Nations Album säger, att han blef ”Cancellist vid General-Tull-Direktionen.”
Fullt trovärdig är den nyssnämnde vännens vidare berättelse, att han var och förblef ”otjenlig till sifferkarl.”
Han beskylldes – tvifvelsutan med skäl – att försumma göromålen.
Det egendomliga i denna sångarnatur hade upptäckt sin tillvaro, och med detsamma tagit honom i oinskränkt besittning.
Lockad af böjelse och sällskap, deltog han efter sin Moders död oftare än tillförne i samqväm, der dryckesvaror sparades lika litet som lustiga infall och upptåg, och der den bacchiska glädjens retelser, förhöjda genom Hallmans genialiska cynism, snart äfven stegrades genom Kexéls komiska elegans och parodiska ceremoni-uppfinningar.
Bortkastande allt maner, som icke var hans egnaste, gaf han i dessa lag fritt lopp åt sin kallelse att ögonblickligt både skapa och sjunga qväden till Vinets och Kärlekens lof, än med otrolig lätthet skriftligt upptecknade, än rentaf improviserade och förklingande med stunden; samtliga af en dittills ohörd diktningsart.
Nästan blott från Stockholms krogar tycktes dess omedelbara sammansmältning af ord och musik hämta sina ämnen; men behandlade dem på ett sätt, hvarigenom det löje, som de brokiga narrgestalterna väckte, till sin förundran esomoftast fann sig beledsagadt af känslans djupaste och ljufvaste rörelser.
Det var en lyrik, till sitt hela – såsom det syntes – blott burleskt- komisk, men likväl mäktig att anslå alla fantasiens strängar, att när som helst genomgripa själen med dithyrambiska, idylliska, elegiska toner.
Innan kort började namnet Bellman höras, såsom namnet på en ung, tyvärr sjelfsvåldig, men i alla fall oförliknelig poet, hvars sånger flögo kring stad och land, dels i afskrifter, dels såsom ”visor tryckta i år”.
Närmaste följden blef mellertid, att han i Banken och Tullen alldeles försvann ur synhåll.
Ryktet påstod, att på värdshusen i och omkring hufvudstaden träffades han desto säkrare.
Denna lefnadsväg, föröfrigt angenäm, ledde bland rankor och lagrar till allt annat, än kläder och föda.
Men sångfågeln skulle ej förgås.
Till hans lycka kom på Sveriges thron en Konung, som, sjelf skald, ansåg intet skaldesnille böra hämmas genom nöd, och trodde att hvarje sådant bäst gagnade fäderneslandet genom sina krafters utveckling; eller att förmågan deraf var tillräcklig merit till jordiskt lefnadsbröd, utan att böra förvandlas till ett misslottadt bihang åt någon af dessa ämbets-befattningar, som allasamman äro blott olika sätt att spänna Pegasus för plogen.
Tidigt hade Bellman i honom anat sin välgörare; och på den 19
Augusti 1772 helsat honom med hyllningar, som icke lätt kunde förgätas 19.
Å andra sidan, ehuru ofransysk den Fredmanska sånggudinnan var, bevekte hon snart
Konungens smak till ett af dessa flerfaldiga undantag, som intyga den ursprungliga äktheten af hans poetiska sinne.
Till och med Kellgrens omdöme, i förstone ogillande, kunde ej derifrån hålla honom tillbaka.
Visserligen motverkades det af Schröderheim, som alltifrån ynglingsåren varit Bellmans vän, och kort efter nyssnämnda statshvälfning var blifven Konungens gunstling.
Men likafullt är minnesvärdt, att bland alla de tongifvande af den tidens vitterhetsmän var Gustaf sjelf den förste, som yttrade sig om
Bellman med oafkortadt bifall och tog honom i uppmuntrande hägn.
Väl är detta icke den enda omständighet, som visar, att Konungen ägde en säkrare och mera för mångfalden af det Skönas former omfattande instinkt, än de skalder och granskare, med hvilkas omdömen eljest hans eget gerna plägade sammanstämma.
Många prof gifvas på hans öfverlägsenhet i dramatiskt konstsinne.
Men här var han dem öfverlägsen jemväl i lyriskt; – måhända af den orsak, att den Fredmanska lyriken har sjelf ett så betydligt mått af dramatiskt skaplynne.
Man vet, att Bellman af samtida beundrare blef kallad ”Sveriges Anakreon”.
Men det var just Konungen, som först hade tilldelat honom detta namn; hvarmed han mindre ville uttrycka någon egentlig jemförelse, än i ett klassiskt uttryck antyda höjden af sin uppskattning.
Huru annorlunda landets öfriga snillen i begynnelsen tänkte, synes af flerahanda utlåtelser.
De voro långt ifrån att ana, eller erkänna, den kungliga benämningen; tvärtom: de plägade anföra den grekiske skalden såsom en för Bellman dräpande motsats.
Under ett bland de första åren af 1770-talet skref Oxenstjerna från Wien till sin fordne lärare Bergklint, i afseende på en tillämnad utgifning af den gemensamme och tidigt aflidne vännen Tilas’ skrifter: ”Låt af hans Bellmanniana så litet inflyta, som möjligt är.
Om ej supvisor äro som Anakreons, gifves intet i verlden mera insipide och mera otäckt” 20.
Ungefär vid samma tid framträdde