Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad Hr Dalmans motion beträffar, så, ehuru jag respekterar livars och ens — om ock olika — åsigter, öfvertygad derom att han och vi idia enstämmigt åsyfta i våra bemödanden ett kärt T) en 17 Mars f. m. 181 fosterlands ära och bästa, nödgas jag dock, efter moget och mångsidigt öfvervägande af skäl och motskäl, skilja mig från hans mening. ktå Riksakten utgör det enda bestämda föreningsfördraget mellan brödrarikena, och dess inledning uttalar den grundsatsen, att begge rikena ära hvart för sig sjel fständiga med särskilda regeringslagar, men länderna förenade af en gemensam Konung, då synes mig deraf otvetydigt följa, att hvactdern rfkets grundlagar och regeringsbestämmelser äro oberoende af det andras inblandning.
Att en Svensk man, enl. 14 § i Noriges Grundlov, kan, icke bör, af Unionskonnngen utnämnas till Ståthållare, var, då det beslutades, en lika nödvändig fordran från Svenska sidan, som behöfligt och gagneligt medgifvande å den Norska, emedan Unionskonungen den tiden ej kände, och ibland Norrmännen knappt då fanns, en man med den erfarenhet i allmänna värf och det statsmanna och diplomatiska anseende, som erfordrades till att bekläda denna vigtiga plats i ett så politiskt-kritiskt förhållande, som då egde rum.
Erfarenheten har nu iner ådagalagt, att Norige ej saknar dertill, lämpliga personer, men samma erfarenhet har tillika uppenbarat att detta embete mer ej är behöflig!, och ej ens kan upfylla sin åsyftade bestämmelse.
Hvarföre skulle man sål. med denna kännedom, som är ostridig, då platsen på länge varit obesatt och vakant, motsätta sig dess afskaffande.
Någon torde invända att derpå kan likväl en Svensk roan begagnas och Sverige får derigenom en röst i Noriges regering.
Men man glömmer att i samma ögonblick, som en Svensk dertill blifvit utnämnd, mottagit platsen och besvurit (hvad han måste) de Norska grundlagarne, är lian plötsligen förvandlad till en blott och bart Norsk embetsman och kan, som sådan, enligt ansvarighetslagen behandlas och dömas t. o. in. från lif, ära och gods, om förbrytelsen dertill föranleder.
Hvad betyder och hvad kan Svenskheten då uträtta? platt intet.
Derför, ju mer lugnt och opartiskt man betänker och öfverväger alla dessa förleden och besinnar att Riksakten ej ens med ett enda ord omnämner eller vidrör hvarken den nödvändiga eller icke behöfliga tillvaron af sagde embete, så måste man medgifva Norska Stortingets goda rätt att behandla 14 g i sin Grundlov lika med andra dess inre regeringssiitts bestämmelser.
Och dessutom, lika litet som Norska Stortinget har eller kan ha att befatta sig med uphäfvande eller förändringar i de Svenska grundlagarna, lika litet ha Sveriges Ständer att befatta sig med hvad Noriges Storting laglikmätig! besluter i sin regerings inre styrelse och dess Grundlovs enkla bestämmelser.
Helt annat är förludet med de förenade rikenas Konung; han har till åliggande att bevaka och bevara begges rätt och bästa; han är, snart sagdt, den enda sammanbindande och sammanhållande hufvudlänken dem emellan och honom tillkommer att pröfva och afgöra att ingenderas rätt förnärmas.
I denna uphöjda egenskap är han både skyldig och berättigad att neka eller bejaka hvad Stortinget äfven i afs. på RiksStåtbållareplatsen beslutit, och om H. M:t långt för detta gjort 182 Deu 17 Mars f. m. det. så hade både motivering och diskutering derom aldrig kommit i fråga.
Denna Konungens makt är ostridigt öfverensstämmande både med Riksaktens och Norska Grundloveus föreskrifter, ock om dessa lemnat och medgifvit Norska Stortinget och folket en af Svenska Ständerna och deras principaler oberoende ställning, det må ingen ädelt sinnad och frihetsälskande
Svensk man missunna ett brödrafolk, då man yrkat skänka frihet och sjelfständighet åt mer främmande, mindre kända och mycket aflägsnare folk.
Huru önskligt, huru lyckligt liadt det cj varit för min oförgätliga fosterbygd, om dess representanter yrkat på samma vilkor, visat samma anspråk, då Kejsar Alexander 1808 sammankallade dem till en s. k. riksdag, som Norrmännen ådagalade 1814 i Moss.
Den menskovänliga Alexander hade troligen gjort detsamma för Finland, som den ädle hjelten Carl Johan gjorde för Norige.
Men äfven om Norrmännens anspråk vore, hvad som utbasunas, särdeles i vissa tidningar, något öfverspända, så tillhör det dock det starkare och äldre broderriket att med lugn värdighet bemöta och behandla de yngre och derföre ystrare bröderna, dymedelst ådagaläggande för dem och den på våra åtgöranden upmärksamma, frihetsälskande delen af verlden, att den urgamla Svenska äran, ridderligheten och storsintheten ännu ej försvunnit bos något .
Riksstånd och minst hos det, som kallas för landets Ridd. o. Adel.
Jag tror dessutom och är öfvertygad derom, att det moraliska, högsinta, ridderliga förledet verkar till ädlare, varaktigare och derföre till ändamålsenligare resultater än hvilka andra juridiska förpligtelser och unionella band och bestämmelser som helst.
Med dessa tänkesätt och grundsanningar, förenar jag mig i Hr Lovéns reservation och den deri gjorda hemställan.
Jag anhåller att först få yttra mig öfver första punkten.
Då jag icke blott gillar det slut, hvartill Utsk:t kommit i denna punkt, utan yrkar att ifrågav:de revision måtte blifva mera vidtomfattande, än Utsk:t föreslagit, kan jag deremot icke gilla de motiver, Ulsk.t anfört.
En revision anser jag af högsta behof påkallad af följande skal: l:o att åtskilliga bestämmelser i vår grundlag ej fullt öfverensstämma med RiksAkten; 2:o att flera bestämmelser så väl i Sveriges som Noriges grundlag obestridligen äro af den beskaffenhet, att de röra båda rikena, och att de följaktligen, elter mitt omdöme, icke borde få ändras, utan båda rikenas bifall, hvadan de ock borde inflyta i Föreningsfördraget; 3:o att, dä missförstånd nu beklagligen upkommit mellan brödrafolken, det är af lika vigt för båda rikena, att förhållandena klart, tydligt och framför allt sanningsenligt och opartiskt utredas.
Då Norrmännen å sin sida visat sig misstänksamma och alltför ömtåliga i småsaker, då de gått för långt såväl i omsorgen om sin värdighet som någon gång i anspråk i öfrigt, hafva vi å vår sida begått
Den 17 Mars f. m. 183 det felet, att hafva alltför sorglöst behandlat unionsfrågati — tagit för liten kännedom om dithörande ämnen, Och derföre ofta —■ hvad nu är fallet — låtit missleda oss i våra omdömen af skriftställare, som af mer eller mindre vrångt upsåt eller sinnelag vanställt förhållandena för oss.
Derföre hafva vi fått oriktiga föreställningar om Norrmännens förhållanden, och således gjort dem icke blott rättvisa, utan ock flera orättvisa beskyllningar.
Allt detta behöfver utredas.
Ljus och sanning äro de enda medel, som kunna slita brodertvisten.
Men just derföre, att ljus öch sanning erfordras i saken, kan jag ej annat än på det högsta ogilla Utsk:ts motiver, hvilka synas tillkommit under intrycket af lidelserna, och derföre blifvit ofta partiskt, stundom skeft, i allmänhet anstötligt framstälda.
Jag har med nöje erfarit af flera Ekon.Utsk:ts egna ledamöter, att de sjelfva ogilla Betänk.-t.
Jag förmodar, att de låtit, som ofta händer, flera strofer undfalla sin upmärksamhet, och att de skola sjelfva erkänna befogenheten af de anmärkningar, jag nu går att göra.
Sedan Utsk:t yttrat sig till försvar af 1814 års politik, fortfar det pag. 27 : »Återstår dock att, i afs:de på sättet och formerna för föreningen, bedöma huruvida dessa vid föreningens ingående blefvo så välbetänkt afvägda och erhöllo den tydlighet och fullständighet, som med rätta måste anses vara en oeftergiflig nödvändighet, derest föreningens höga ändamål skola, tili båda rikenas bästa, upnås.» »Att så icke skett, derom har den allmänna meningen i de båda rikena länge varit ense, ehuru den, i fråga om hvad som närmast vore att förbättra, synes hafva tagit en olika rigtniug, i det att i Sverige önskningar mera uttalats för åstadkommaude af en närmare gemenskap mellan de båda folken, i Norige åter sträfvaudet gått ut på att, snarare afvärjande än befordrande allt, som kunde leda till gemenskap folken emellan, för Norige förverkliga den ställning inom föreningen, som man ansett sig ega att grunda på åsigten att unionens hufvudprincip vore fullkomlig jemlikhet mellan de båda förenade rikena.»
Det är i sanning allt för mycket begärdt, att, på den korta tidrymden af några och fyratio år, det gamla nationalhatet och de gamla inrotade fördomarne skulle bortfallit och lemnat rum för förtroende de båda nationerna emellan.
Åren i nationernas lif äro ej mer än dagarne i individens.
Man bör ihågkomma, att Norige hade 400 år förut blifvit såsom sjelfständigt rike in förli f vad t med ett annat, men genom bristande vaksamhet om sina rättigheter småningom, snart sagdt sig sjelft omedvetet, öfvergått till afhängigl — till ett »accessorium» af annat rike.
Och hvad har väl varit orsaken att Norige så förlorat sin statshöghet, under det att Sverige bibehöll sin?
Jo, Norige hade, såsom Geijer säger, blödt bort sin sjelfständighet.
Det hade under föregående krig, redan på 11- och 1200-taleu, sett blomman af sin adel — sett sina mest framstående personligheter falla.
Det saknade vid tidpunkten af Kalmarunionens uplösning män, såsom Den 17 Mars f. m.
Engelbrecht, Sturar, Gustal'
Wasa, som förstodo att elektrisera nationen till motståndskraft.
Norige hade derefter sett och bittert erfarit, huruledes ett mindre folk, snart sagdt. omedvetet, kunde, om det ej var på sin vakt, falla till »accessorium» under ett större.
Deraf denna oaflåtliga omsorg, att äfven i de minsta detaljer söka iakttaga rikets värdighet — deraf det ofta uppenbarade misstroendet — deraf denna s. k. norskhetsifver — misstaget nemligen att tro sig handla i Noriges sanna intresse, då de ouphörligt äflats att äfven i de minsta småsaker förekomma skymten af något sorts Svenskt företräde.
Men, Mine Hrr! hafva vi väl haft skäl vänta på denna korta tid en närmare anslutning, än som egt rum — hafva vi väl kunnat föreställa oss, att det nyvaknade ungmodiga frihetsbegäret skulle annorlunda gestalta sig — att misstroende skulle lemna rum för förtroende?
Och månne vi ej på vår sida gifvit Norrmännen an ledning till misstroende?
Om vi rådfråga vår egen historia och vilja endast hågkomma, hvad nyligen den frejdade Fryxell berättat om förhållandena i Skåne under Stenbockska fälttåget der, böra vi hågkomma, att Skåningarne ännu 50 år efter Skånes införlifvande tued Sverige voro vida mera Danskt än Svenskt sinnade, och ho vet huru det galt med Skåne, om ej Stenbock, genom slaget vid Helsingborg, hade räddat denna dyrbara provins, på samma gång hail med sina bragder ökade vår vapenära!
Huru var det med Skottland?
Det var ju olver 100 år med England förenadt, innan dessa båda länder slöto en närmare förbindelse och framstodo som helstat.
Hade man der sträfvat efter amalgation i otid, vet ingen om de ännu varit förenade.
Huru gick det med Holland och Belgien, som 1815 förenades, men redan 15 år efter stodo i blodig inbördeskamp och derefter åtskiljdes.
Meu intet historiskt exempel bör ligga Sverige och Norige mera för ögonen, än Spaniens och Portugals.
Dels geuom arfsrätt, dels genom vapnens makt satte år 1580 Philip II i Spanien äfven Portugals krona på sitt hufvud, hvarigenom dessa länder då förenades.
Portugiserne, ömtåliga om sin värdighet och anspråksfulla, blefvo af Philip behandlade med aldrastörsta fogsamhet och med den upmärksamhet, att han t. o. m. qvarstadnade 2:ne år i landet.
Sinnena lugnade sig.
Men Philip dog 1598 och hans efterträdare förstodo ej så förståndigt behandla Portugiserne, som Philip gjort.
Deraf ouphörligt missnöje.
A ena sidan öfverdrifua anspråk, å andra öfverdrifua fordringar, tills ändtligen 1640, 60 år efter föreningen, en revolution, under Hertigen af Braganza, utbröt, och rikena åtskiljdes.
J veten väl, Mine Hrr! att från den tiden hafva båda dessa af naturen så gynnade länder städse sjunkit i välmåga, anseende och betydenhet.
Huru rikt och mäktigt kunde icke ett förenadt Spanien och Portugal varit!
Måtte både Svenskar och Norrmän lägga detta exempel på hjertat!
Ekon.Utsk:t hade sannerligen icke bordt, till upslag i sitt klander emot Norrmännen, yttrat någon förundran deröfver, att 45 Den 17 Mars f m.
185 år icke varit tillräckliga att bortsopa fördomar och misstroende nationerna emellan.
Utsk:t fortfar: »Den historiska framställning af förhållandena, som här ofvan blifvit gjord, visar huru Noriges Storthing, sedan det, efter Konung
Oscars anträde till regeringen, fått upfylda nästan alla sina förut framstälda önskningar i detta hänseende, sådant oaktadt, icke uphört att fortgå i sitt nyssnämnda sträfvande, utan åter uptagit detsamma i försöken att borttaga ståtkållareembetet, till hvilket äfven Svensk man kan nämnas, under det samtidigt härmed de af Konungen framlagda och af den allmänua meningen i Sverige enstämmigt gillade förslagen om bättre ordnande af handelsförhållandena mellan de båda länderna och om domars exsekutiva kraft i gods, ehuru upgjorda af Svenske och Norske män gemensamt och uppenbart åsyftande båda rikenas bästa, af samma Storthing förkastades.
» Afven jag anser, att Norska Storthinget handlade i högsta grad ogint och ovänligt, då det afslog båda dessa förslag, isynnerhet det om domars verkställighet, och måste både ogilla och beklaga de derför anförda motiver; grannlaga var visst ieke heller, att ståthållarefrågan då uptogs.
Men Utsk:t hade sig väl bekant, att flera andra frågor förekommo vid samma Storthing, som icke blefvo lika ogint behandlade.
Fyra komitéer hade nemi. varit samtidigt nedsatta: om handelsförhållanden, om domars verkställighet, om gemensamma försvaret och om konsulatväsendet.
I de båda sistnämnda frågorna voro ledamöterna i hvardera komitén ense, och hvad beträffar konsulatfrågan, beslöt Storthinget villigt att höja anslaget från 18,000 till 30,000 specier, eller i det närmaste lika med Sveriges anslag, som motsvarar 32,000.
Den andra blef ej föremål för proposition.
Rättvisan hade ock kråft att nämna, huruledes samma Storthing beviljade anslag för jernvägsförbindelse med Sverige, under det att Svenska Ständerna afslogo den Kongl. Proposm derom.
Vidare, på slutet af sidan 27, öfvergår Utsk:t till frågan om de båda rikenas likställighet.
Jag ber få upläsa följande strof: »Uti intetdera af de båda föreningsfördragen, Noriges Grundlag och RiksAkten, finnes den ifrågav:de principen för föreningen med tydliga ord stadgad.
Väl äro åtskilliga bestämmelser i den sednare grundade på och öfverensstämmande med den i Svenska Konst.- Utsk:ts Betänk, af den 25 April 1815 omtalade jemlikhet i rättigheter mellan de båda rikena; men då denna aldrig i de antagna unions-akterna finnes såsom allmän grundsats faststäld, betyda naturligtvis de medgifvanden, som i vissa fäll skett, intet utöfver dessa fall, än mindre i strid mot de flera förhållanden, der sjelfva unionsakterna visa att icke någon jemlikhet varit afsedd.
Också har, till stöd för likställighetsgrundsatsen, mestadels åberopats 1 § i Noriges Grundlag och i RiksAkten, enl. hvilka §§ Norige är »ett fritt och sjelfständigt rike».
Men ett lands frihet och sjelfständighet förutsätter icke. att det, förenadt med ett annat land, skall vara med detta fullkomligt likställigt, isynnerhet om förenin - !6« Den 17 Mars f. m. gen skett med ett betydligt större och mera befolkadt land; och frihet och sjelfständighet har ett land, lika väl som en enskild person, åt sig bevarat, äfven oin det, i förhållande till ett annat, icke alltid skulle få upträda såsom med detta »fullkomligt likställigt».
I alla händelser lära icke de fall, der en likställighet finnes medgifven, betyda mera för erkännandet af denna såsom allmän grundsats, än de förhållanden, i afs:de å hvilka unionsstadgandena tydligen visa, att någon likställighet ej varit afsedd, bevisa emot erkännandet af en sådan grundsats.»
Om ä ena sidan villigt erkäuues att någon särskild g icke finnes hvarken i det ursprungliga fördraget, som var Grundloven, eller sednare uti RiksAkteu, som uteslutande är egnad att uttrycka denna likställighet, så mäste deremot medgifvas, att denna likställighet icke är i någou § motsagd, eiler, med andra ord, att Sveriges principala ställning i unionen någonstädes, hvarken i särskild § eller uti någon annan §, finnes ens antydd, och då tvänue, hvar för sig sjelfstätidiga, suveräna stater förenas, då de ställa sig under en gemensam Konung, så måste ovilkorligen följa af hvarderas förbehållna sjelfständighet, att den ena icke är beroende af den andra, icke är afhängig af den andra, icke är på något sätt eller vis ställd under den andras förmynderskap.
Deremot framstår det i 42 § af Noriges grundlag tydligt och klart, att grunden lör föreningen verkligen är likställighet.
Ang:de de usermere Bestemmelser, som ere nödvendige i de i 39, 40 og 41 anförte Tiltöelde, foreslaaer Kongen för uaeste Storthing i Norige og Ifigsdag i Sverige en Lov, bygget paa Gruudssetniugen om fuldkommen Lighed imellem begge Rigerne.
Detta rör ju endast 3:ne §§, säger man; men dessa §§ äro just de vigtigaste och de enda, som utgjorde föremål för närmare upgörelse, och det vill visa att grunden för all upgörelse rikena emellan skulle vara likställighet.
Likställigheten, rikena emellan, är ju uppenbarligen ådagalagd uti den anda, som genomgår RiksAkten, der såväl vid konungaval, thronföljareval, förmyndareval, sora också vid tillfälle af interimsregering, den allra sorgfälligaste vigt tyckes lagd på fullkomligt lika rätt åt båda folken — eller, med andra ord, undanrödjande af ens minsta skymt till företrädesrätt åt någondera sidan.
Men, Mina Hrr, om dessa i ögonen fallande förhållanden utgöra bevis för likställighetens tillvaro — om ingen läsning i eller ens mellan raderna antyder annat förhållande (och öfverlåtenhet till Konungen huru de ministeriella målen skola afgöras måtte väl icke bevisa något principat för Sverige), så blir detta förhållande, jag menar Noriges goda rätt att vara ett med Sverige likställigt rike, i ögonen fallande och obetvifveligt, då man i K. M:s Nåd.
St:r af d. 12 April 1815 läser följande: »Till vinnande af detta föremål borde, vid bestämmande af folkets gemensamma rättighet, en fullkomlig jemnlikhet dem emellan uprättas, utan afs:de på deras antal eller deras lands afkastning», och då man sedan tager kännedom om Konst.Utsk:ts Utlåt, af d. 25 April och om R.
St:rs skrifvelse af d. 8
Maj, hvilka i allo gilla och godkänna den K. Propos:n.
Vidare är att lägga märke vid, och jag beder eder, Den 17 Mars 1. m. 187 Mine Hrr, upraärksamraa denna vigtiga omständighet, att Noriges Grundlov, med alla de förändringar, sora från Svensk sida åstadkommits, och sådan han nu är, var redan före d. 4 Nov. af Sveriges Konung godkänd.
Sveriges Konung och Sveriges folk förklararade ju dermed huru Grundloven skulle förstås, och erkände så högtidligt som möjligt denna likställighet.
Huru kan det nu falla Ekon.Utsk:t in att, 4 5 år derefter, advokatorisk! neka för det öpna, ridderliga tillbud, sorn det Svenska folket gjorde brödrafolket, på hvilket det då trodde.
Åtminstone må det ej kunna komma ifråga, att K. o. Ad. skulle vilja, genom förnekelse al hvad Konung och föreg:de St:r högtidligen förklarat, utfäst och kasserat, ådagalägga att uti dessa löften, uti det broderliga handslag, som då gais, låg ett svek — det vore ett grymt förnärmande mot våra föregångare, hvartill jag hoppas vi ej skola göra oss skyldiga.
Men slutligen, Mine Hrr, kan jag ej i denna fråga undgå att framhålla en inkonseqvens, sorn Utsk:t låtit komma sig till last. ] fråga om 14 g Noriges Grundlov, liar Utsk:t icke velat bygga på det bestående och stadfästa fördraget, utan har genom en hårdragen slutledning kommit till sitt resultat i 3:dje punkten på grund af de förhållanden, som föregingo slutliga förenings fördragets ingående, — der bygger Utskit på den förmenta andan.
Här åter förnekar
Utskit all betydelse åt alla de försäkringar och förklaringar, som föregingo fördraget, och vill uteslutande bygga på bokstafvera
Jag ber nu få upläsa 2 strofer: »Det bör dessutom erinras, att då obestridligen någon allmän likställighetsgrundsats icke finues i Noriges grundlag uttalad, och, enl. hvad ofvan är visadt, KiksAkten, som icke heller innehåller någon sådan allmän förklaring om likställighet, tillkommit på framställning af Sveriges K.
St:r och i enlighet med af dem upgjordt förslag, de förmåner, som sålunda åt Norige medgåfves» etc. samt »Det visar sig härvid otvetydigt, att man å Sveriges sida afsåg och hoppades på ett sådant närmande de båda folken emellan, som har sin rot i ömsesidigt förtroende, oell att man tänkte sig detta lättast och bäst kunna tillvägabringas derigenom, att allt tvång emot det mindre talrika folket aflägsnudes».
Är detta ett grannlaga språk?
Än mer — är detta ett på rätt och sanning grundadt språk?
Hade Sverige eröfrat Norige?
Hade Sverige verkligen i sin makt år 1814 att sjelft bestämma vilkoren?
Detta är möjligt och jag får säga, att jag anser det mer än troligt; men, Mine Hrr, det biet' åtminstone oförsökt och är således obevisadt.
Hvarföre då tala ur en öfversittareton ?
Är detta klokt, rätt och värdigt?
Hvad skulle vi säga, om ett sådant språk fördes emot oss?
Detta språk kan anstå en eller annan tidning, så i ena som andra landet, men icke den värdighet, som utvalda ledamöter af 11.
St:r böra iakttaga.
I ingressen till RiksAkten förklarade Sveriges Konung och St:r, att »föreningsbandet var ej af vapen, men af deli Iria öfvertygelsen tillvägabragf».
Hvarföre nu vilja såra brödrafolket med en antydan, som visst icke kan främja framgång åt den tillstyrkta revisionen? 18S Den")17
Utsk:t hade bordt erinra sig Carl Johans ord: »Med lämpa och lugn samt med aktning för deras rättigheter kunna Nordens friborna söner förmås äfven till stora upoffringar, men mot hotelsen väpna de sina sinnen oell mot förtrycket yttra de en manlig kraft».
På samma sida heter det: »Emot en sådan tolkning talar ock det förhållande, att i Norska grundlagen blifvit gjorda förbehåll, till följd af hvilka Noriges förpligtelser i vissa fall ej äro desamma, utan mindre än Sveriges, och då äfven från Norsk sida väl icke yrkas, att Sveriges ställning i unionen skulle vara lägre än Noriges, hvilket likväl blefve fallet, om likställighet i rättigheter vore förenad med till Noriges förmån gjorda olikheter i förpligtelser» etc.
På sidan 29 längst ner: »Jemlikhet i rättigheter måste förutsätta och medföra jemlikhet i skyldigheter.
Denna regel gäller för stater, som för enskilda, och, der en afvikelse från densamma inträdt, der har ock jemlikheten uphört och i st. f. likställigheten inträdt den med större skyldig heter betungades underordnande under den, hvilken, så att säga, för lägre pris berättigas att erhålla de förmåner, den andre nödgas dyrare betala». och sidan 3 0 : »Så länge derföre fullkomlig likhet i prestationer till det gemensamma bästa icke kan förverkligas, så länge blir en likställighet i rättigheter ett oting för hvar och en, som icke tror Sverige färdigt och villigt att inom föreningen intaga en underordnad ställning».
Detta är en underlig, för att ej säga vidunderlig föreställning om högre och lägre.
Kan man väl ens med sken af rätt påstå att, om tvänne stater ingå förbund med hvarandra, den stat, som har drygaste utgiften, till följd deraf att han är större, rikare och mäktigare, skall just derföre komma i en underordnad ställning till den andra?
Om vi t. ex. under ett Europeiskt krig — som tilläfventyrs kan förestå förr än vi ana — skulle få betydliga subsidier af England, hvadan detta land, som tvifvelsutan skulle få stora utgifter äfven för egen räkning, finge de drygaste omkostnaderna i förbundet, månne England derföre korame att anse sig i en underordnad ställning?
Eller ett annat närmare tillhands liggande exempel:
Här är .fråga om politiska rättigheter, och Utsk:t har sjelft upställt en jemförelse emellan staten och personen.
På Riddarhuset hafva vi alla lika rösträtt; men en representant från Skåne, Pir Tornerhjelm t. ex., som står här bredvid mig och som gör den långa resan, åsidosätter sin hushållning, har dryga utgifter för sitt vistande vid Riksdagen, honom kostar representantkallets utöfning mångfaldigt merdan en Stockholmsbo.
Månne derföre den förre kan anses komma i underordnad ställning i förhållande till den andre?
Jag,'tror det ej.
Sidan 29 företer redan pa första raden början till en orättvis beskyllning.