Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer äfven vördsamt till de Herrar, som , inseende nyttan, ifrigt förfäkta införandet af ifrågavarande invisningar, om de icke underlätta bifallet, i händelse de genom vidtagande af nödige försigtighetsmått 6Öka undanrödja de vådor deras motståndare befara, och jag hemställer lika vördsamt till dessa , om cle icke säkrast vinna sitt ändamål, vådornas undvikande, genom att på samma sätt gå andra sidan till mötes.
Jag får således anhålla om proposition till bifall å Utskottens Betänkande med följande förändringar: att 4'.de §. sålunda förändras, att minimi-summan, hvarå anvisningar må utgifvas, fastställes till 66 R:dr 32 sk.
B:co , och att tilI 13 §. tillägges följande: ”Vare ej tillåtet emottaga dessa Assigna’’tioner, hvarken i allmän uppbörd , eller för ”någon under allmän vård stående Cassas räkning.
Detta oundgängliga stadgande måtte af glömska vara i Utskottens Förslag utelemnadt.
Ståndet skulle för godt finna att
Den 3 November e, m, 61 gilla, hvad jag föreslagit, får jag anhålla, att de öfrige
Stånden måtte inbjudas att sig med Ridd. o.
Då det endast är modificationer och tillägg till Utskottens Förslag, hvarå jag begärt proposition, lärer de öfrige Ståndens redan lemnade bifall åt' förslaget oförändradt, lika litet hindra dem från att kunna göra afseende pä en sådan inbjudning, som sådant hittills varit förhållandet.
Jag skulle brista i uppmärksamhet mot Ridderskapet och Adeln , om jag upptog dess tid \. med att vederlägga satser, hvilka strida emot andra Länders erfarenhet, och hvad här i långliga tider varit brukligt ända intill sistledne Riksdag.
Man ansåg sig då i hufvudstaden , ej kunna göra sina capitaler goda på annat sätt, än genom indragning af en sedelstock, som är nödvändig för rörelsen , och för att sätta kronan på företaget, förböd man äfven den dittills gällande fria Assignations-rörelsen.
Jag anser mig emedlertid , på det ingen må blifva förvillad , böra fästa uppmärksamheten å några omständigheter; emedan många finnas, som ej hafva begrepp om den inre rörelsen i landet; som ej veta, huru våra småstäder tracera , och att pä våra marknader, vid mängden af köp-afhandlingar, sällan större summor än 100 R;dr äro i omlopp.
Den första anmärkningen , hvilken synes mig vara af en besynnerlig n*tur, är, att invisningar skulle vara mynt.
De äro det , på samma sätt, som löpande skuldsedlar, det vill Den 3 November e. in. säga, de tjena i stället för mynt, då man vill och kan auvända dem. jag tillstår, att jag helt förundrad åhörde, då man i Utskotten önskade i en särskild § utsätta, att invisningar ej äro mynt; men sedan jag nu äfven hört sådant sättas i fråga på detta rum , finner jag att en dylik definition ej varit utan sin nytta.
Jag får derföre ock upplysa , att den finnes i Lag-förslaget, ty der står, att ingen är pligtig att invisning emottaga.
Herr Ribbing har yttrat mycken farhåga för allmänhetens räkning.
Han har tänkt sig den såsom invisningsgifvare , icke såsom deras emottagare * och han har talat om omgångar med protester och dylikt.
Men som jag ej förmodar, att hädanefter mera än hitintills , andra personer skola utfärda invisningar, än de, hvilka äga en concentrerad rörelse , utan allmänheten blott få att skaffa med Assignationernas öfvertagande , lära dessa vådor icke kunna uppkomma.
Samme värde ledamot har äfven yttrat , att nu gällande föreskifter för invisningar äro mera betryggande , än den föreslagna stadgan.
Han har sjelf deltagit i öfverläggningarne om detta ämne i Utskotten , och d;t hade varit bättre att Herr Ribbing der sagt, hvari den större tryggheten består.
Emedlertid får jag vara nöjd , om jag blott nu kunde derom af den värde Talaren få Underrättelse} och icke blotta utrop att : så iir det!
Jag tror deremot, att säkerheten blifvit större genom skärpningen
Den 3 November e. m. 63 i executions-rätfen j men jag klandrar icke, om invisningar skola göra nytta , den sats, att det är utgifvaren , som skall ansvara för beloppet , hvarå de lyda.
Derföre hafva Utskotten uppgjort ifrågavarande Lagförslag, hvilket är detsamma som förut, blott med en strängare executions-rätt och mindre rninimi-summa.
Man har ändock inskränkt den till ett minimum af 20 R;dr, pä det
Assigneringen ej måtte utsträckas allt för långt.
Man klagar deröfver, att man vid den ena Riksdagen ändrar de beslut, som blifvit vid en föregående vidtagne.
Jag anser det vara nödvändigt , att ändra hvad som försvårar allmänna rörelsen.
Och jag har tillstyrkt detta af den orsak , att jag kanner, det Domstolar dömt personer förlustige deras lagliga fordran , för det Assignationerna varit ställde , den ena på några och 90, och den andra på några och 80 R:dr.
Då frågar jag, om icke det är klart att 1818 års författning måste vara ett orimligt hinder för Assignations-rätten , genom stadgandet att Assignationerne ej få utgifvas på ringare belopp, än 100 R:dr ?
Det har blifvit en ny Riksdagsmannapligt, att fråga sig, huru Kongl. Maj:t arnar svara å Riks ens Ständers framställningar.
Jag förmodar, för att begagna mig sf samma method , att Kongl. Maj;t skall svara : Att Kongl. Maj t med välbehag funnit, att Riksens Ständer hafva ändrat den mening , de förra gången framställt, emedan feni ärs erfarenhet bevisat den hafva 64 Den 3 November e. m. varit för landet skadlig ; hvarföre Kongl. Majit ock vill gå Riksens Ständers underdåniga önskan till mötes , samt bifalla den nu löreslagne Invisnings-lagen !
Herr Munck af Rosenskjöldj Eberhard:
Ehuru jag är till det mesta förekommen af dea siste värde Talaren , anhåller jag att i ämnet fä yttra några oid.
Till de många motsägelser jag både hört och läst i sednare tider, hörer äfven , att samme personer, som ifra för handels- och närings, frihet, ifra emot en fri penninge-rörelse , och att på samma gång man indrager rörelse-capitalet, inskränker man ock den fria Assignationsrätten , som dock är det enda medlet att skilja sig från hvarandra man och man emellan.
Då man således ökat Bankens monopolium, har man på samma gång ökat anspråken på biträde från Banken.
Hvad sorn i synnerhet förundrar mig är, att höra sista Riksdagens beslut åberopas mot förevarande Betänkande , och att det förra skall vederlagt det sednare.
Jag medgifver, att förhållandet på visst sätt är sådant; men jag påstår dock , att sista Riksdagens Finance-beslut blifvit af sina följder och erfarenhetens läror vederlagdt ; och om lefvande vittnen derpå äro af nöden , kan jag åberopa flera hundrade familier, hvilka derigenom äro , dels ruinerade , dels nedflyttade från förmögenhet till medelmåttiga omständigheter.
Jag hoppas, att Riksens Ständer nu rätta de åtgärder, sorn af dem Den 3 November e. m. 65 dem vid sista Riksdagen blifvit origtigt vidtagne , och att Kongl. Majit äfven ledes af samma ädla känsla.
Herr von Hartmansdorff har klagat deröf» ver, att Riksens Ständer så ofta ombytt financiella grundsatser.
Denna klagan är rigtig, så vidt man öfvergår från en rigtig till en origtig grundsats, men icke tvertom, I öfrigt kan man icke klaga öfver, att Riksens Ständer varit sig olika i afseende på nya anslag och pen. ninge-löners förhöjning , med mera dylikt.
Till vederläggning af hvad den värde Ledamoten anfört derom, att privata invisningar icke behöfvas för allmänna rörelsen, får jag endast åberopa Englands exempel.
Allmänheten har af denna Riksdag väntat, att få sådane beslut ändrade , som vid sista Riksdagen till Rikets skada vidtogos, och den har alldeles ingen aktning för åtgärder, som åstadkommit många menniskors undergång och hela Rikets försvagande genom stockning i dess handel.
Jag medgifver, att dessa invisningar komma att öka bytesmedlen , och således att minska penninge - förlägenheten , hvarigenom penningen ej får ett så stort värde, som efter sista Riksdag.
Men deruti kan jag ej inse, att någon olycka ligger förborgad, då myntet i alla fall ej blifver förvandladt till silfvec.
De fleste nedlägga ej deruti sina capitaler, utan använda dem på handel och production.
Prot. X. Band. 5 66
Den 3 November e. m. Herr Stråle har yttrat, att i ett land, der blott pappersmynt är gängse, voro invisningar ej lämpelige.
Min öfvertygelse är äter, att förhållandet ät alldeles motsatt.
I ett land, der rörelsen bedrifves med hardt mynt , bestämmes icke dess belopp af Riksens Ständers godtycke, hvilket der ej kan sätta någon gräns för den fria utvecklingenj men der papper utgör det enda myntet , och der beloppet deraf skal! bestämmas af den ena samhällsmakten, måste, till beredande af tillräckligt bytesmedel, äfven msdgifvas en fri Assignations-rätt, betryggad af behöriga reglementariska föreskrifter.
Jag skulle för öfrigt tro, att man har sä mycket mindre skäl att befara missbruk af denna ratt, som det genom den beständiga sedel-indragningen orsakade misstroendet gör folk mera varsamt emot allt , sorn ej är Banco-Sedlar.
Dessutom kan allmogen mera i vårt land, än i något annat läsa tryckt, och då Assignationerna ej utgifvas på större summor, blifver det sällan andra personer, som kunna bedragas af falska invisningar, än de , som äga förmåga att deremot vidtaga nödiga försigtighetsmått.
Jag tillstyrker, på grund af allt detta, bifall till Betänkandet, ehuru i detaillerna finnes åtskilligt, sorn jag skulle önska annorlunda.
Äfven jag har icke med min röst bidragit till det Betänkande, som utgör resultatet af Utskottens öfverläggningar i ämnet.
Jag har väl hört omtalas de felaktiga principer, som vid sista Riksdag i Fi - Den 3 November e. m. nancielt afseende följdes; men jag förmodar, att flere Ledamöter äro här närvarande , som del— togo i dessa beslut.
Det är visserligen Riksens Ständers rättighet att förändra sina förut vidtagne åtarder ; men dessa kunna ock försämras.
Jag skulle ej tro , att invisningsrätten medför den nytta, som uppväger de vådliga följder, som skulle uppkomma, i händelse den utsträcktes så långt, att den begagnades af personer, som saknade förmåga att honorera sina förbindelser.
Jag har visserligen hört, att tre Stånd bifallit betänkandet.
Sådant lägger dock intet band på Ridderskapets och Adelns beslutande rätt.
Det återstår i alla lall att veta, om Kongl. Maj:t sanctionerar Riksens Ständers beslut.
Om Kongl. Maj;t ej skulle finna skäl, att så ofta vidtaga förändringar, skall det för Hans Maj;t blifva en obehaglighet mindre att finna , det Ridderskapet och Adeln icke deltagit uti detta beslut.
Herr Bibbing: Herr Hjerta har gått något långt i sitt sätt att uppfatta, då han framställt att jag tänkt mig endast Allmogen , såsom Assignations-utgifvare.
Jag har tvertom sagt, att det är den som får emottaga invisningarne och den just som derigenom blifver lidande, icke invisningarnes utgifvare.
Samme värde Talare har ansett Assignations-rätten vara mycket inskränkt, i jemförelse med rättigheten att utfärda löpande Sedlar.
Någon olikhet i det jemförda företer sig likväl deruti, att då jag har åtskilliga omgångar, att G8 Den 3 November e. m. iakttaga, innan jag får söka utgifvaren af en Assignation , äro deremot inga sådane , för utsökande af en löpande sedel.
Den värde Ledamoten har uppmanat mig , att uppgifva , hvaruti den nu gällande författningens större säkerhet består, än den föreslagna nya.
Till svar derå får jag korteligen nämna , att denna större säkerhet ligger deruti , att
Assignationerna efter den gamla ordningen äro ställde å ett högre belopp, så att de med mera fördel kunna utsökas , att de skola vara skrifne, icke tryckte eller graverade , så att de genom sin yttre skep. nåd och likhet med sedlar mindre tillocka sig den enfaldiges förtroende , och mindre lätt kunna förfalskas.
— Att Assignationer, som löpa på kortare tid , äro af mindre vådlig natur, än då deras gångbarhet utsträckes till 10 år, lä.er hvar och en utan svårighet finna.
Herr Munck af Rosenskjöld har anfört, att bedrägerier voro mindre att befara, i anseende till det, i den projecterade Stadgan föreslagne större belopp af summan , hvarå assigneras skulle, Då likväl detta belopp är detsamma, sorn var utsatt före sista Riksdag , dä man i anseende till begångne missbruk fann sig föranlåten , att till 100 R:dr
Bro beloppet förhöja , så tyckes denna anmärkning af sig sjelft förfalla.
— Och ehuru man synes vilja glömma hvad man förut erfarit , så äro likväl olägenheterne af en för vida sträckt Assignering tillräckligen bestyrkte , hvarom jag blott torde behöfva åberopa exemplen af en Hallencreutz, cn Korsberger med fleie.
Den 3 November e. m. 6f> Man har redan sagt, att Assignationer ej äro mynt 3 men jag vädjar till dem, som vistats i en del Provinser, om ej invisningar till och med nästan utträngt det vanliga myntet.
Slutligen vågar jag vördsamt föreslå, att då for fattningen af den 13 Jul ii 18 »B stadgar, att Assignationer icke få utfärdas ä mindre belopp än too R:dr B:co , detta minimum måtte nedsättas till 66 R:dr 32 sk. samma mynt, för »tt genom denna visade beredvillighet att gå de andra Stånden till mötes, undvika en vidlöftig granskning af en assignations-lag , om hvilken vore vida mer att säga , än hvad sorn här i dag blifvit anfbrdt och hvars goda beskaffenhet i det hela åtminstone jag, för min del, på det högsta betviflar.
Herr von Hohenhausen Michaél:
En värd Ledamot har anfört, att den stadga, som vid- sista Riksdag utfärdades angående Assignationer, var en nyhet, som medförde inskränkning i allmänna rörelsen.
Huru mycken nyhet detta var, torde bäst upplysas derigenom , att man påminner sig , det tryckte Assignationer 6edan mycket länge alltid varit förbudne.
Småningom uppkom ett missbruk , ett eluderande af förbudet derigenom , att
Assignationry:- ne graverades i stället för att tryckas.
Flera författningar, och bland annat den af år 1766, innehålla : ”Det kan ej förenas med ordning och be”främjande af säkerhet uti allmänna penninge - 7° Dan 3 November e. m. "rörelsen, att enskilta personer, i stället att nytt”jz verkeligt mynt i deras handel och köpenskap, eller till bestridande af nödige utgifter ”i deras handtering , utgifva koppar-poletter, "skrifne eller tryckte sedlar på skillingtal , eller ”så kallade Valuter, tryckte Assignation er eller *’
Irrv is n in gar på andra enskilte in än, innehål* "lande större eller mindre summor.
Ofvan■”nämde utvägar få derföre icke vidtagas af en"skilte vid straff o:h ansvar, som är å falsk, "myntning i Allmänna Lagen utstakadt.’’ Samma förhud är förnyadt uti de Kongl. Kungörelserne af den 24 Mars 1790 och den 2 Augusti 175a, Häraf synes , att detta i långliga tider varit förbudet.
Man har blifvit så van , att skylla på föregående Ständers beslut de olyckor och den penninge-nöd , som drabbat landet.
Man får se, hvad vid en kommande Riksdag skall sägas om oss , och på hvilkas räkning det onda, som kunnat inträffa , då skall skrifvas.
Med mera skäl , än att tillvita förra Riksens Ständer vår iråkade förlägenhet, hade man bordt tillskrifva den , Europas allmänna handels ställ' ning , hvaraf Sverige icke kunnat undgå att äfven få vidkännas sin andel.
Förlusten af stora capitaler, en följd af krigen , under hvilkas fortgång det onda oftast döljes genom den ökade debiten , orsakar alltid förlägenhet j och denna skulle nödvändigt för Landtmannen tilltaga genom det öfverflöd på spannemål 5 som i flera är nästan allmänt ägt ruin.
Den 3 November e. m, 71 Det har blifvit sagdt, att
Assignationer ej äro mynt och således icke hafva inflytande pä detta röreise-capitals värde.
Det är sannt, att de icke äro Statens mynt, men de hafva samma verkan , när de vunnit credit.
Lika påstående är gjordt och vederlagdt om 3 procent-sedlarnej och jag får fästa uppmärksamheten derpå, att sedan sedel-stockens belopp blifvit bestämdt till 30 Millioner, men redan betydligt öfverstiger detta maximum , genom sednare fattade beslut, förökningen af andra valuter, som intaga myntets plats , skall nödvändigt medföra ett menligt inflytande å denna sedelstocks värde.
Af denna anledning anser jag det ej eller vara nyttigt , att tillåta Assignationers utgifvande å mindre summor.
Här äro redan utsläppta fem millioner nya sedlar, utan ökning af den redbara fonden f två millioner för
Discont-rörelsen , 1,200,000 till fastighets-Iån, och dessutom åe så kallade tre-procent-obligationenia, hvilka påstås icke vara mynt.
Det lärer derföre vara hög tid , att lika mycket afse allas rätt som de gäldbundnes enskilta fördel.
Ingenting hindrar, att i Banken insätta summor, och på deni assignera.
Dervid tillgår vanligen på det sätt , att man har en Commisionair vid Verket, som alltid passar på, att penningar i Banken äro insatta i män de till inlösen af ankommande Assignationer behöfvas.
En gammal
Domare har för mig under Riksdagen berättat, hvad som handt vid sammanträdet uti en concursmassa, der Cessionanten utgifvit löpande Assignationer.
Det var nemligen så talrikt, att fordringsägarne ej allenast icke fingo rum 72 Den 3 November c. m„ på Rådstugan, utan icke en gång på torget.
För öfrigt hafva så många anmärkningar redan blifvit gjorda emot L3g-förslaget om Assignationers långvariga löpande egenskap, och de olägenheter, som deraf medelst dödsfall, concurser och dylikt kunde uppstå, om nekadt jäf vid fordrings-anspråk på falska Assignationer till befrielse från seqvester och utmätning , att, då jag ej anser lämpligt inbjuda de öfriga Stånden, att helt och hållet omintetgöra hvad de redan beslutat, jag dock tror, att om Ridderskapet och Adeln, enligt hvad jag vågar hoppas, skulle besluta en nedsättning i det nu varande minjmi-beloppet till Sextiosex R:dr 32 sk., MedStånden kunde inbjudas att vidtaga enahanda modification, hvarigenom man äfven besparade Kongl. Majjt den obehagligheten , att uti en så vigtig fråga bifalla eller afslå tre Stånds emot det fjerdes stridande beslut.
Jag tillstyrker derföre bifall å Herr Ribbings i detta afseende gjorda förslag.
En värd Ledamot säger sig med förundran hafva hört mig kalla invisningar för mynt , och såsom ett bevis för, att de icke äro mynt, åberopar han p:de punkten 1 Utskottens Betänkande.
Med icke mindre förundran än den värde Ledamotens öfver mitt af honom förmodade misstag , har jag åhört det skäl han anfört för sin motsatta mening.
Det återkallar i mitt minne det rygtbara beslut, sorn en gång i ett annat land förklarade en båt för Fregatt — och denna nya fregatt måste af alla Den 3 November e. »i. 73 såsom sådan erkännas.
Man kan visserligen använda benämningar efter behag , men vanligen förstår man med mynt ett allmänt bytesmedel ett circulations-medel.
Sådant är ja äfven det åsyftade ändamålet med de föreslagna Assignationeme ?
Icke är vid begreppet mynt fästadt vilkoret af ett tvunget omlopp?
Väl kunna lagar finnas, som ålägga mig att för mina fordrings-anspråk för mina varor emottaga en viss qvantitet af något visst slags mynt denna qvantitet må motsvara min rättmätiga fordran , det värde jag fäster på min vara —- eller ej, men ingen lag äger förmåga att tvinga mig att frivilligt emottaga ett mynt, som jag sjelf ej vill emottaga , och det är dock det fria antagandet, som ensamt gifver omlopp åt ett allmänt bytesmedel , eller med andra ord sagdt sätter ett mynt, hvilket som hälst i circulation.
Man torde således finna den af nyssnämde värde talare gjorda distinction emellan mynt och Assignationer olämplig , och att dessa senare, sådane de nu blifvit föreslagne, endast såsom mynt kunna circulera.
— Jag tillstyrker bifall å Utskottens Betänkande, men med vilkor af lägsta Summans nedsättning till 66 R:dr 32 sk., och att uttryckligen stadgas , det ifrågavarande Assignationer i ingen publik Cassa få emottagas.
Här har blifvit framställd en sats , som skulle bevisa, att i Utskottens Betänkande förbudet emot tryckta Assignationers utfärdande å enskilde ej är bibehållet.
Sådant är likväl förhållandet; detta förbud är bibehål - 74 Den 3 November e. m. let , och i anledning häraf kan således ej dragas någon slutsats, hvarken af 1766 års Författning , eller af den som under ungefär samma åsigter ntgafs år igig
Jag har förut yttrat , att i 1734 års
Lag finnes den rätt gifven, som nu är upplifvad, och hvilken blott genom ofvannämde författningar blifvit inskränkt, på det allmänheten ej skulle förvillas af dessa pappers likhet nied vårt vanliga sedelmynt.
Jag vill visserligen icke tadla föregående Riksens Ständer i annat fall, än då man funnit deras åtgärder hafva ledt till allmän skada.
Der sådant skett, ämnar jag säga min tanka rent ut; och jag tror ej, att man då kan möta mig med theoden om öfverproduction.
Jag tror ej , att någon sådan hos oss finnes på annat än prohibitiva författningar.
Man har sagt , att enskilda invisningar ersättas deraf, att man kan draga på Banken.
Det är väl sannt, att man äger en sådan rättighet ; men skillnaden är den , att då man får assignera på personer inom Landsorterna , blifver myntet qvar der • i annat fall måste det beständigt söka det ställe, der Banken är.
Jag förmodar, att då man drifver sådane satser, underlåter man att skilja mellan mynt och rörelse-capital.
Myntet behöfs ej annorstädes, än der crediten ej förmår hjelpa man och man emellan.
Det är just för att slippa draga våra sedlar från den ena orten till den andra, som invisnings-rätten behöfves.
Ställer man så till, att folket nödgas till allt, så väl skatter och besparingar, som remisser m. m. begagna sig af jDen 3 November e. m. ?5 Landets Sedelmynt , då qväfver man dymedelst produetionen, som fordrar lif och rörelse hos circulations-medlen.
Hvad angår försöket att gifva något efter för tre Stånds beslut , i hopp, att derigenom förmå dem att ändra sin tanka , kan jag deruti för min del ingalunda förena mig , ty när tre Stånd beslutat, i sådant fall som detta , är det redan Riksens Ständers beslut.
Jag kan ej instämma i försöket att deruti åstadkomma en rubbning, medelst minimi-summans bestämmande till 66 R:dr 33 sk.
Af alla dessa skäl, och då i anledning af de förlöster, som genom Assignatörers Bankrutter skola uppkommit, mig vetterligen endast tre sådane fall kunna uppgifvas, sedan 1734 års
Lag antogs , då Concurs blifvit gjord af personer, som drifvit en stor invisningsrörelse, af hvilka blott en vållat förluster af någon betydenhet, kan jag ej annat än tillstyika bifall ä Utskottens Betänkande, ehuru jag medgifver, att prsescriptioos-tiden för deras gångbarhet är nog lång , och att jag önskar dess inskränkning till hvad som gäller om löpande skuldebref.
Jag tror dock ej, för en sådan omständighet, mig böra lägga hinder i vägen för hela saken, emedan jag ej kan inse , att den föranleder till så siora vådor, som här blifvit framställde, och finner de , som möjligen genom proclamor uppkomma , enligt 1818 års Concurs-lag, icke vara att befara , emedan af samma skäl borde alla löpande sedlar på små summor äfven vara 76
Den 3 November c. m, förbudna ; cch det vöre i sanning att consequent hindra hela vår småstads rörelse.
Herr af Wingård, Johan : Uppmanad af en värd Ledamot att yttra mig om förhållandet med Assignationen uti Wermland, får jag upplysa, atti denna Provins finnas en mängd Assignationer, som der åstadkommit mycken nytta ; och jag förstår icke huru folket, dem förutan, skulle kunnat bedrifva sin vidsträckta rörelse.
Det har blifvit sagdt, att man ej, på många år, sett något exempel derå, att någon blifvit lidande på enskifta personers invisningar af den beskaffenhet , som de nu föreslås.
I sådant fall skulle Riksens Ständer, hvilket jag bestrider, hafva inför thronen framburit ogrundade uppgifter i den af mig till en del upplästa underdåniga skrifvelsen , der det heter, att skadliga följder af dessa invisningar ägt rum.
Man har yttrat, att enskifta kunde se sig före och låta bli , att emottaga invisningar af personer, om hvilkas vederhäftighet de ej voro förvissade, samt att följaktligen ingen olägenhet genom dessa invisningar kunde drabba någon , hvarföre han ej hade att skylla sig sjelf.
Detta gäller dock icke om allmogen, hvars kännedom om andras förmögenhet ofta icke sträcker sig utom socknen ; och som vanligen ej kan uppskjuta försäljningen af sina varor, intill dess andra erhållas , än dem man bjuder.
Ett färskt exempel derå kan jag åberopa från Småland, hvarest Den 3 November e. m. 77 innehafvaren af en stor egendom -betalte med invisningar.
Ehuru de voro ställda på Banken, så nödgades Böndeme likväl, för att få dem utbytta mot sedlar, som kunde användas i uppbörden , afyttra de förra till underpris i Städerna.
Jag har tillförne omtalat den skada , enskilta invisningar icke längesedan åstadkommit i Norrige, och jag skulle å nyo åberopa den , om icke en värd Ledamot mindre väl upptagit , att jag vid ett annat tillfälle anförde exempel från detta land.