Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, Gudskelof att vi ha’ så mycken glädje af den gossen, – sade prostinnan och torkade sig i ögonen.
– Tjugotre år . . . hvad tiden går, – återtog mamsell Lovisa, lika rörd som prostinnan, och gnodde sig om näsan med afviga handen, ty hon var våt om fingrarne af ärtskidorna, – jag tycker det är som det varit i går då assessorn kom hit med honom, när hans fru var död, och bad prostinnan att vara en mor för honom stackars liten; han var då bara på sjette året . . . jag mins hvad den stackars assessorn gret när han for sin väg igen om morgonen; det var som om han vetat att han aldrig skulle få se honom mer . . , det var inte ett år derefter fullt, förrän lilla Konrad var faderlös också!
– Mamsell Lovisa torkade sina ögon på handduken, som hon hade utbredd i knäet, och fortfor med gladare röst: – ja, ja, men så fick han i prostinnan en så öm mor, som någonsin hans egen kunnat vara, och det förtjente han också, så sedligt och snällt barn har han alltid varit, aldrig ostyrig och elak som andra gossar.
– Ja, Konrad har alltid varit ett välsignadt barn! – inföll prostinnan, som med täta och uttrycksfulla nickningar gifvit sitt deltagande och bifall tillkänna.
– Och så öm och förståndig om lilla Anna se’n, som sanningen att säga alltid varit häftig och sjelfsvåldig, och ständigt tog hans leksaker och bröt sönder, och aldrig lät honom ha någonting i fred . . .
Och mins prostinnan hur han kastade sig i bäcken efter hennes gamla docka, som höll på att flyta bort, bara derför att Anna skrek . . . och hur han lät mig lugga sig sedan för pannkakan, som Anna ätit upp . . . det gör mig ondt än i dag för den tuggningen, som han oskyldigt fick . . . nå, nå, Anna bekände då att det var hon, så snart hon kom in, för hon höll allt mycket af Konrad också, fast hon var så fasligt yr och påflugen.
– Ja, Gudskelof, – sade prostinnan och återtog sin stickstrumpa, – de barnen ha alltid älskat hvarandra som syskon, och Gud gifve de en gång kunde älska hvarandra som makar.
Lovisa nickade blott och antog en fryntlig och hemlighetsfull min, i det hon skakade om de rykande ärtskidorna i fatet.
– Det är väl två år se’n han nu var hemma, – fortfor prostinnan, – och på dessa år har Anna vext bra mycket, jag är säker på, att han knappt skall känna igen henne.
– Men kommer han då icke hem? – afbröt mamsell Lovisa, som kom ihåg att hon ännu icke fått denna fråga besvarad.
– Det är sannt det, han säger ju något derom på slutet, men jag glömde det alldeles för den första underrättelsen . .
. vänta litet, – prostinnan satte glasögonen till rätta igen, och uppvecklade brefvet.
– Bevare mig, han kan vara här ännu i dag, han säger sig resa ifrån Lund samma dag han afskickat detta, och kommer således hit straxt efter.
– Men för lefvande Gud, – sade mamsell Lovisa. och flög upp som en raket, – det är minsann icke tid att sitta här då . . .
Anna, mitt barn! – fortfor hon ifrigt, då den unga flickans smärta gestalt skymtade förbi förstugudörren i detsamma, – kom hit och hjelp mig med de här välsignade ärterna, som trasslat ihop sig i en hög.
Bror Konrad kommer.
– Konrad! – ropade Anna, och skyndade ut med glädjestrålande ögon.
– Hvar, hvar är han?
– Åh kors, kära du; inte är han här ännu, men han kan komma hvart ögonblick, – sade mamsell Lovisa. som slet och ref i ärterna, dem hon i sin ifver trasslade ihop allt värre och värre, – och hans kammare som inte är skurad, och ingenting i ordning; det var då som en ingifvelse att jag lät Maja stryka gardinen till hans fenster i går åtminstone.
Se så, Anna lilla, tag vackert reda på det här nu, och gör som jag har börjat, – fortfor hon, i det hon hängde några lyckligt utredda trådar i festoner på prostinnans nystfot.
– Jag är tvungen att gå och samla ihop spenaten och fläderblommorna, som ligga utbredda i hans kammare . . . det värsta är att der luktar så starkt af osten, som jag haft liggandes der för att torka . . . jag vet min själ inte hvar jag skall ha den nu . . . det blir allt svårt . . . det är ett så svalt och präktigt rum . . . jag får väl . . .
– Mamsell Lovisa, som talat helt och hållet för sig sjelf, försvann nu i dörren med stenfatet i famnen, och Anna gick miste om det beslut, hvartill hon tycktes kommit med osten.
– Mamma, är det sannt att Konrad kommer? – sade Anna, och kastade sig med en ovanlig rörelse i prostinnans famn.
– Ja, se här, läs sjelf hans bref, – och prostinnan lemnade henne brefvet, som Anna tog, och satte sig på pallen vid hennes fötter.
– Ja, verkligen, tant Lovisa har rätt, – sade Anna, rodnande af glädje då hon slutat läsningen, – han kan verkligen komma ännu i dag . . . men hvarför har han icke underrättat oss förr derom?
– Åh, han ville väl öfverraska oss, – sade prostinnan, som med hemligt nöje sett Annas glädje, – den snälla gossen, hvad han skall vara glad att få komma hem, det är så längesen han var här . . . du var nästan ännu ett barn när han sista gången reste.
Mins du ännu hur du gret, Anna?
– Ack ja, och Konrad gret nästan lika mycket som jag, fastän han var stora karlen, – och påsättande sin halmhatt skyndade hon åt trädgården.
Prostinnan såg efter henne med ömhet, och suckade helt tyst för sig sjelf: – hur väl Konrads lugna förstånd passar att leda Anna med sitt lifliga lynne, Gud sjelf tycks ha utsett dem åt hvarandra.
Nu återkom den unga flickan med en kratta och började med ifver kratta sandgångarne på den lilla gården.
– Se, mamma, medan tant ställer i ordning i hans kammare, skall jag göra snyggt i trädgården och på gården, som jag brukade göra förr, när vi voro barn, och han kom ifrån Wexiö, så att han liksom då skall se att han varit väntad, och finna hemmet trefligt och festligt till hans mottagande . . .
Se så, nu skall jag bara gå ut i hagen och bryta litet löf, för att sätta i grinden, så är det alldeles som förr.
– Och med Ajax tätt bakom sig, som tycktes dela sin unga matmors glädtiga lynne, sprang
Anna ut i hagen som gränsade intill gården.
Prostinnan satt qvar på sin plats och följde blott med moderligt intresse alla den lifliga flickans rörelser, som nu röd och varm kom tillbaka med hela famnen full af löf och blommor, och ämnade just fläta in dem i den grönmålade grindens spjelor, då tant Lovisa, med uppstrukna klädningsärmar, och lika röd och varm, som
Anna sjelf, kom ut helt ifrig med den strukna gardinen kastad öfver armen.
– Se här, Anna lilla, – sade hon, räckande den åt henne, – du kan sätta dig och kamma ut fransarne litet grand, de ha’ blifvit hoptofvade i tvätten, så skall jag sätta upp dem sedan; nu har jag burit upp ostarne på vinden så länge, men herren vete, om de icke genast börja jäsa der, emellertid så skall Maja . . .
– Mamsell Lovisa afbröts i sin ifver af tvenne händer som lades öfver hennes ögon och ett ”God afton, tant Lovisa!” af en munter och ungdomlig röst bakom henne.
Lovisa vände sig om, vigt som en snurra, och utropade med glad förvåning:
– Konrad! min kära gosse, är du redan här!
Och hon slöt med detsamma i sin famn en ung man – med kort och satt vext, temligen stora händer och fötter, men vackert brunt hår, klara, grå ögon, och ett vänligt och godt ansigte.
Och det var verkligen Konrad, som stigit ur och gått genvägen öfver hagen, och nu helt tyst smugit sig in på gården bakom de båda fruntimmerna.
Lovisa kysste honom, och bultade honom eftertryckligt i ryggen med sina dugtiga händer, och då hon slutligen släppte honom, var det Anna som – kastande löfhögen ifrån sig, – i barnslig glädje föll i hans famn och lade sina armar om hans hals.
Men Annas helsning tycktes icke göra samma verkan på den unga magistern, ty han rodnade starkt, och vågade knappt återge henne den kyss hon helt okonstladt tryckt på hans läppar; han fattade hennes hand och kysste den i stället flera gånger, under det han eldigt och förvånad betraktade den unga flickan, som nu i sin ordning rodnade och såg en smula förlägen ut.
– Anna, söta Anna, hvad du blifvit stor och vacker, – sade han med sann och ofrivillig beundran, – du var väl en rätt täck liten flicka när jag reste, men jag väntade likväl ej, att nu finna dig sådan vid min återkomst . . . – och hans ögon uttryckte en ännu varmare beundran än hans ord.
– Ja, tycker du inte att Anna blifvit en riktig dam, – sade mamsell Lovisa helt förnöjd, och liksom litet stolt på Annas vägnar, öfver Konrads förvåning, i det hon rättade sin mössa, och strök ned sina klädningsärmar.
– Se der kommer mamma, – sade Anna afbrytande, glad att få vända uppmärksamheten på någon annan, och Konrad skyndade emot prostinnan, som syntes i förstugudörren, och slöt den öfverraskade gumman i sina armar, och nu blef det Konrads tur att undergå samma mönstring som
Anna nyss; och tant Lovisa upphörde icke att förundra sig öfver hans manliga utseende och fördömma hans ”otäcka skägg”, som hon kallade de små ljusbruna och kokett uppstrukna mustacherna på den unga magisterns öfverläpp.
Konrad hade så mycket att berätta, så mycket att fråga om, och mamsell Lovisa förtäljde för honom med omständlig noggrannhet: hur ”Sommar-löfva” som han väl mindes – den stora svartfläckiga kon – fått tvillingar som ”lagts på”, hur Patrik, den lilla, röda hästen, som var lika gammal med honom sjelf, blifvit ormstucken i benet, men botad af en gubbe, som kommit vandrandes, hur mamsell Lovisa köpt grön oljefärg, och sjelf målat den lilla vagnen, hur Eriks äldste pojke gått åt Stockholm med en oxdrift, och den yngsta, lilla Sven, malit af sig ett finger på hemqvarnen, hur ugglan tagit den gamla grå katten, som nästan var blind, och Maja haft nerffebern och mistat håret, och ännu tusen lika intressanta saker – och klockan var 10 på qvällen, en mycket sen timme för Krösarps invånare, innan man tänkte på att taga godnatt af hvarandra.
Prostinnan gick in till sig, och tant Lovisa följde Konrad till hans lilla kammare, för att öfvertyga sig att allt var i ordning, att ingenting fattades honom, och Anna hörde henne ännu i trappan beklaga, att den ”gemena ostlukten” icke ville vika derifrån, oaktadt allt vädrande och rökande med socker och lavendel, och Konrad lugnade henne med den försäkran, att cigarrök vore ännu starkare än lavendel och skulle ofelbart utdrifva den.
Anna ämnade också gå upp i sin lilla jungfrubur, men de balsamiska ångorna, som genom det öppna fenstret strömmade in ifrån kaprifolie-häcken utanför, åkerskärans enformiga och likväl harmoniska ljud, som hördes ifrån ängen i den ljumma sommarnatten, och en outredd längtan att vara ensam med sina tankar, förmådde henne, att ställa sina steg åt trädgården, der det klara, lugna månskenet gjöt sin bleka, stilla glans öfver träd och buskar.
Tankfull gick hon långsamt öfver de fina sandgångarne, och stannade drömmande vid grinden, som förde till hagen utanför, der månljuset, utestängdt af det täta löfverket, endast på några få ställen sken klart, och träden kastade så djupa och hemlighetsfulla skuggor.
Nattvinden susade i Annas lockar, kring hennes panna, och förde liksom på sina vingar det mystiska och outsägliga vemod, den outredda längtan, som svällde i hennes barm.
Hon lade hufvudet mot grindstolpen och lyssnade till syrsornas entoniga musik och sitt eget hjertas oregelbundna slag.
Just vid grinden hade fordom varit en berså af Legustrum, men denna var nu nästan utdöd, en gammal tvåstämmig rönn i lika skick, som Legustrums-häcken, skyggade med sina få spridda löf detta ställe, en stor kantig och besynnerligt formad sten vid dess fötter hade nu i månljuset ett snarlikt tycke af en gammal hopkrupen gumma, och några rankiga, af ålder mossiga bänkar visade, att man fordom hvilat i den halftorkade rönnens skugga, och funnit denna plats treflig – hvilken Anna i sin fantastiska inbillning alltid velat tillägga något hemlighetsfullt, något trollskt och spökaktigt, och just derför lockade den henne till sig, ty Anna fann ett obeskrifligt nöje i alla de gamla sagor om elfvor och troll, om skogsfrun, näcken, dvergar och tomtar, som lefva på folkets i skogsbygden läppar, och ofta äfven i deras tro.
Det ligger kanske icke mycket förnuft, men en ovedersäglig poesi i dessa sagor, som befolka vattnet, luften, skogen och bergen med hemlighetsfulla och underbara väsen, och denna poesi är svår att helt och hållet utrota i deras sinnen, som äro uppfödda, och lefva i skogens dunkel.
Och mer än någons, var Annas sinne, böjdt att älska dessa svärmerier.
Hon visste många ställen i skogen deromkring, som, liksom detta, i hennes inbillning ansågos såsom detta underbara väsens älsklingsplatser.
På hvad grunder hon så dömde dessa ställen, var henne omöjligt att uttrycka, men hennes känsla tyckte sig finna ett visst något, ett öfvernaturligt, ömsom hemskt, ömsom ljuft och underbart tycke, som hvilade deröfver, – hon tyckte att vinden susade mer betydelsefull, och solen sken på ett helt olika sätt deröfver.
Anna hade länge stått på detta sätt; hennes fantasi, mer djerf, mer lysande än någonsin, framtrollade bilder, systemer, glänsande, bizarra, nyckfulla och sköna som hon sjelf, – det var en underbar poesi i dessa drömmar, ty den skönaste skaldedikt är säkert dessa hjertats tankar, som aldrig blifva skrifna.
Ur detta chaos af känslor och bilder, var det en, som blef allt bestämdare, allt klarare, och närmade sig allt mer, och nu stod han framför henne hög och ljus . . . det var den sköna främlingens på kullen.
Anna spratt till, drog ett djupt andetag, och liksom blyg för djerfheten i sin egen inbillning, vände hon bort hufvudet och ämnade återvända in, – då hon ännu en gång kastade ögonen utåt hagen och, – förskräckt och betagen stod Anna liksom fasttrollad – ty der, just bredvid den stora björken, vid hvars fot den klara, glittrande bäcken sorlar, i månljusets fulla glans, som helt och hållet upplyste hans ansigte, – stod ju han sjelf, – han, hvars bild nyss stått lika klar i Annas minne.
Den häpna flickan, som med så mycket hemligt nöje framkallat denna bild, för att låta sina tjusta blickar i inbillningen hvila derpå, blef nu, då han i verkligheten stod blott några steg ifrån henne, mer förskräckt än glad, och hennes första oöfverlagda känsla var att fly.
Den första gryende kärleken är på en gång så blyg och så varm, att sedan vi uppnått den förhärdelse, hvilken verlden förr eller senare åstadkommer i våra känslor, förefaller den oss vanligtvis lika löjlig som obegriplig . . . renheten i vårt hjerta är för alltid flydd, och den första kärlekens ljufva hemlighet kunna vi endast ögonblickligt i vårt minne fatta.
Och hos den unga qvinnan ligger en omedveten känsla af fara, en tjusning blandad med förskräckelse, vid den plötsliga åsyn af hennes drömmars föremål; förfärad öfver vidden af sin egen kärlek, flyr hon den, som hennes eget hjerta redan gjort till hennes beherrskare . . . och rodnande öfver sina egna önskningars ernående, vill hon dölja sig för den, som hennes längtan oupphörligen lagt för hennes fötter.
Slutligen besegrad af en känsla, mäktigare än hennes vilja, såg
Anna ännu en gång med skygga blickar utåt den månbelysta, lilla gräsplanen i hagen.
Vattnet i bäcken glittrade lika klart, björkens fina grenar böjde sig deröfver, och flägtade sakta i nattvinden, månan sken lika mildt och stilla deröfver, men – han fanns der icke mer, den sköna bilden var försvunnen.
Hade det blott varit en villa . . .
Hade denna inbillning endast varit lifligare än vanligt i Annas själ?
– Hon visste det ej, men en hemlig oförklarlig räddsla intog henne, och med bevingade steg ilade hon tillbaka öfver elfdansarne i gräset, genom den lilla trädgården, in i huset och upp i sin kammare.
Bref ifrån Edvard B. till Albrekt.
– – – Du saknar mig, säger du, nåväl, bör man icke sakna sin bästa vän, – sin enda kunde jag säga, ty du liksom jag eger icke mer än en – ja, äfven jag saknar dig, och likväl, Albrekt, likväl saknade jag ännu mer mitt fädernesland, som, du vet det, jag icke sett på aderton år; och ändå, hur kan jag göra dig begripligt hvad endast den fattar, som sjelf känt den brännande trånad, den omutliga längtan, den härjande feber, som kallas hemsjuka, – en trånad, som jag måste gifva vika för . . .
Sverige, mitt fädernesland, jag har återsett dig, jag har åter andats den friska vind som blåser öfver dina fjellar, återsett mitt barndomshem och knäböjt på min mors graf, denna mor som jag aldrig skulle återse . . . sexton år har hon redan sofvit under den gröna kullen; men hvarför talar jag så till dig, som hvarken haft mor, eller fädernesland, eller hem, som varit dig kärt, ty för dig hafva alla andra känslor svikit, hela verlden är ditt hem, och konsten enda föremålet för ditt hjertas känslor, – hvaraf jag eger en helt liten del, kanhända blott derför, att äfven jag en tid enthusiasmerades för samma afgud, – du som blott har sinne för inbillningens fröjder och lidanden, som endast lefver i den verld, din pensel framtrollar på duken, men är okunnig om det varma lefvande hjertats, som kan framkalla utbrottet af den djupaste förtviflan, och med några drag förvandla den i himmelsk frid, – du känner likväl icke konsten att aftorka tårarne i ett verkligt öga, och gifva tröst i en verklig sorg; men, ehuru olika vi äro, älskar jag dig ändå, och kanske just derför, – således icke ett ord derom vidare.
Du ser att detta bref är dateradt ifrån Vernamo, denna lilla köping långt ned i Småland, – en af Sveriges minst besökta, mest fattiga och mest vackra provinser – jag har tyckt mig finna att man i allmänhet vill liksom litet förhäfva sig öfver Smålänningarne, och i mitt tycke finns det knappt ett trefligare folk än dessa muntra, lifliga, arbetssamma, måttliga och tjenstaktiga inbyggare i det vackra Småland.
– Sjelfva deras dialekt, – som helt orättvist fått namn af ”gnäll”, tycks mig icke utan behag och harmoni, med ett ord, Småland är ett förtjusande bergland, och dess inbyggare med sina ringa pretentioner, sina måttliga begär, och okonstlade seder, synas mig lika lyckliga, som aktningsvärda, med sitt hafrebröd, sitt ”krösamos”, sin enbärsirap och sina ostar.
Oaktadt mitt tycke för denna del af mitt fädernesland, förundrar du dig kanske att jag slagit mig ned här – då den enda egendom jag eger ligger i Upland, – och det är just orsaken härtill jag vill berätta dig.
Du vet att jag i många år – eller rättare i hela min lefnad – lidit af en olycklig mjeltsjuka, som ingenting kunnat bota, – förmodligen är den medfödd – ett arf efter min mor – ty redan i min barndom låg denna dunkla, outvecklade plåga på djupet af min själ.
Jag flydde mina kamraters lekar, för att i enslighet lyssna till den bleka, namnlösa oron, den låga, men ständigt hörbara rösten i mitt inre, som talte om en ständig längtan, ett oupphörligt ouppfyldt begär, som följde mig öfverallt, som blekte mina kinder, stal elden ur mina ögon och kraften ur min själ, som kom mig att ömsom vara den vildaste, oförvägnaste och galnaste i deras upptåg, och ömsom – svag som en qvinna, – gjuta strömmar af tårar i den ensamhet, hvarutur ingenting då förmådde rycka mig . . .
Jag blef man, jag kastade mig ur det ena företaget i det andra, jag fördjupade mig i arbete, i studier, i musik, i måleri, jag öfvade det med passion en tid, men, – oron i min själ, ormen, som gnagde mitt hjerta, vaknade åter, och förtviflad bortkastade jag allt; min själs begär kunde icke fyllas, tomheten, saknaden i mitt hjerta, kändes smärtsammare än någonsin; jag flydde till qvinnorna, dessa förtjusande leksaker, som helt och hållet sysselsätta andra män af min ålder, jag kastade mig ur den ena intrigen, den ena kärleksaffären, i den andra, jag älskade och blef älskad, jag bedrog och bedrogs, men – under allt detta, under de varmaste kyssar, sluten i den skönaste famn, då de ljufvaste försäkringar smekte mitt öra – brann elden inom mig lika förtärande, och i oändlig smärta, i evig längtan sträcktes mina blickar och min famn mot ett okändt mål, en namnlös varelse . . .
Jag reste verlden omkring, än som en elegant, en ursinnig slösare, en verldsman, än som en otillgänglig misantrop, en mystisk menniskovän, en barmhertig samarit i frack och glacéhandskar, som uppsökte nödens barn i vindsrum och källarvåningar, och ofta deribland till belöning fann mer tjusande föremål än någonsin i salonger och boudoirer; jag gjorde mig skyldig till alla upptänkliga dårskaper och bizarrerier, jag sökte nöjet öfverallt, ända till dess lägsta orgier, och – afsmak, vedervilja och den aldrig hvilande saknaden, blef allt hvad jag fann . . . då gaf jag denna saknad namn af hemsjuka, och nöjd att ega ett ljud att benämna den med, öfvertalte jag mig sjelf att jag ändtligen funnit botemedlet för min sjukdom.
Jag reste hit; jag återkom till min mors hus i Stockholm och mottogs af dess enda invånare, min gamla amma; jag gret tårar af ljuf och innerlig rörelse . . . ty hvar finns det hjerta, som ej veknar vid återseendet af den plats der hans vagga stått, det rum der hans mors sånger lullat honom i sömn, det hem der hon varit hans goda engel, som väcker minnet af den tid då vår verld begränsades af barnkammarens väggar, våra lidanden voro barn af sekunden, och flydde innan ännu tårarne på våra kinder torkat, och den moderliga famnen var en hamn, der ingen smärta, ingen fruktan kunde hinna oss?
Men fåfängt gaf jag namn af hemsjuka åt den djupa mjeltsjuka, den dimma i min själ, som hemmets luft icke ens förmådde skingra; den återkom tung och kall öfver mitt hjerta, jag måste åter ut . . . jag tog farväl af min gamla trogna Gertrud och reste.
Du vet att jag eger en onkel; mycket yngre än min far, är han ännu knappt sextio år.
Jag hade icke sett honom sedan vi händelsevis råkade honom först i Köpenhamn, – som du säkert påminner dig – när jag reste hemifrån, och se’n ännu en gång, äfven händelsevis, i Dresden, för några år sedan; han var då sig fullkomligt lik, en gammal egenkär, odräglig sprätt, som aldrig egt andra förtjenster än en öfverdrifvet vårdad toilett och ett fint och ledigt umgängssätt, men sjelf är han fullkomligt öfvertygad att han är och varit en oemotståndlig förförare; jag känner icke rättmätigheten af hans anspråk i detta fall, men ryktet påstår – i motsats till hans egna ord – att hans framgångar hos damerna varit ganska tvetydiga.
Hur som helst, är han en depraverad gammal vällusting, hvars dvergaktiga själ och förtorkade hjerta kunde rymmas i lillfingret af en fruntimmershandske.
Sedan han genom resor och ett oordentligt lif i alla afseenden förstört sin förmögenhet, gifte han sig med ett rikt fruntimmer, om fyrtio år af en ansedd familj; – min tant har jag aldrig sett, hon dog efter några år, och min onkel, nu enkling utan barn, spelar ännu rolen af don Juan, sedan hans hustrus förmögenhet åter försatt honom i välstånd.
Med allt detta skall du utan tvifvel förvånas, att det är hos honom, på en af hans egendomar här i Småland som jag slagit mig ned.
Och här – på det fordna ”Bänkaryd”, numera ”Belle Cottage” – som min fiffiga onkel döpt om den gamla, halft förfallna herrgården till, – åhör jag med tålamod hans historier, hans skryt öfver sina fordna eröfringar och hans cyniska skämt, följer honom ibland på jagt, och någon gång på en spatserridt, hvilket allt han företager i hopp att kunna öfvertyga sig sjelf, att han ännu ej är nog gammal, nog styfnad af gikt och ungdomssynder, för att icke kunna med behag styra en häst, eller förfölja en räf öfver skog och berg.
– Men hvarför allt detta? – hör jag dig i min inbillning fråga, – blott ännu en yttring af din obotliga lust för äfventyr, ditt oroliga sinne, en nyck – ehuru icke på långt när så besynnerlig och sällsam, som många du förut gjort dig skyldig till – hvilken du troligen redan ledsnat; vid, under det jag läser berättelsen derom.
Nej min vän, detta är icke någon nyck, ty denna boning, som jag valt mig, skall jag icke lemna, utan för att antingen bli djupt olycklig, eller också för alltid botad för den mjeltsjuka som så ofta gjort din och min egen förtviflan – för att bli fullkomligt lycklig.
– Min Gud hvad har då kommit åt dig! hvad har du funnit i ”det förtjusande Småland?” de vises sten?
ämnar du kanske gifta dig? eller är du på väg att nu bli tokig på fullt allvar? säger du nu – Nej, nej! Albrekt, intet af allt detta.
Jag är här, jag vet icke hvarför, jag tycker mig icke mera vara densamma; och jag vet icke heller hvarför, men mitt öde skall – så säger mig en röst inom mig, allt för klar och bestämd att kunna jäfvas – mitt öde skall här nå sin fullbordan, jag skall finna målet för mitt lif eller dö.
– Svärmare, när skall du upphöra att se och känna saker, som icke existera för annat klokt folk, – säger du medlidsamt, men hör mig blott!