Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, man kan ju till och med säga att sjelfva den form, hvarunder äktenskapet hos oss ingås, den ritual, som dervid följes, är något konventionelt, alldenstund det är något, som icke tillhör äktenskapet väsendtligen, utan blifvit föreskrifvet inom särskilda samhällen, utan att dermed hafva vilja sagt, att sjelfva äktenskapet, den i Guds ord anbefallda förbindelsen emellan mannen och qvinnan, är något konventionelt.
Jag känner och erkänner, lika väl som 190 D en 11 Mars f. m. Gr.
Liljencrantz oell Hr Tham, att äktenskapet är en på den Heliga Skrift grundad institution, och då de värde talarne, uti deras ifver att anfalla Utsk:s förslag och dem, hvilka detsamma försvara, hakat sig fast vid ordet konventionell, lösryckt från det sammanhang, hvari det af mig blifvit begagnadt, hafva de gjort sig skyldiga till det temligen vanliga misstaget att argumentera helt och hållet på sidan om den sak, hvarom sjelfva frågan är.
De hafva helt beqvämt, såsom någonting axiomatiskt, antagit att förslaget afser att utrota sedligheten, att förhindra fadren till de oäkta barnen att genom äktenskap med mödrarne godtgöra och försona det föregående osedliga förhållandet o. s. v.; men jag ber att få erinra, att en sådan afsigt alldeles icke finnes i förslaget, utan att detsamma afser något helt annat.
För att åtminstone försöka att öfvertyga mina värde moståndare härom, måste jag uprepa hvad jag förra gången yttrade, att nemi. förslaget endast afser de fall, då fadren till oäkta barn icke kunna, eller icke vilja, begagna de sär skildta, i lagen omnämnda sätt att legitimera barnen, och då man således endast har att hålla sig till mödrarne, såsom barnens närmaste beskyddare.
Jag måste lägga vigt deruppå, att denna rätta upfattning af saken gör sig gällande, ty då Gr.
Sparre, å sin sida, förklarade att arfsrätten icke får grundas på något annat än det borgerliga äktenskapet, utgick jag deremot, såsom lian äfven ganska riktigt anmärkte, från en annan ståndpunkt, i det jag sade att det äfven fanns en naturlig arfsrätt, hvarå man borde fästa afseende, då den ej stöde i strid med den legala.
Och man måtte väl ej kunna förneka att blodsbandet, som är det starkaste af de band, som förena menniskor med hvarandra, är den naturligaste grunden för arfsrätten.
Detta har Utsk. äfven temligen tydligt förklarat, då det säger: »Härmed förnekas dock icke betydelsen af den grundsats, hvarpå ifrågaställde lagbud hvilar: att laglig arfsrätt har sin grund i lagligt äktenskap.
Men hvarje grundsats måste i sin til lämpning så modifieras, att den icke kommer i strid med den allmänna rättsupfatlningen.»
Det är således den allmänna rättskänslan, billighetskänslan, mensklighetskänslan, som blifvit lagd till grund för Utsk:s förslag, att modifiera den lagliga arfsrättens grundsats, och i ett undantagsfall vindicera naturens, blodsbandets arfsrätt.
Man ropar högljudt att sedernas helgd skulle, genom förslagets antagande, förminskas, ja helt och hållet upoffras.
Men jag hemställer till de högljudda ifrarne för samhällets sedlighet, huruvida det icke ligger en stor osedlighet deruti, att ett barn ställes helt och hållet utom det borgerliga samhället i afseende på äganderätten till föräldrars qvarlåtenskap, endast derföre att barnet ej är födt i lagligen bekräftadt äktenskap, I afseende å hvad Gr.
Sparre yttrat om förhållandet i Frankrike, ber jag att få nämna, att det förefaller mig, såsom skulle det icke vara med verkliga förhållandet öfverensstämmande hvad han .yttrat derom, att oäkta barn i Frankrike ej få taga arf efter sina mödrar.
Jag skulle tro att de hafva en sådan rätt och vill för öfrigt nämna, att i Frankrike kan en qvinna ej få något understöd af fadern till hennes oäkta barn, så vida han ej sjelfmant vill erkänna det.
Under den Konstituerande
Den 11 Mars f. m. 191 Församlingens sammanträde år 1848 föregingo högst intressanta discussioner i anledning af väckta motioner derom, att oäkta barn skulle äga rätt till arf och upfostringslijelp af fadren, hvilka motioner afslogos derföre, att man ansåg sedligheten vara mycket bättre betryggad derigenom, att qvinnans lättsinne återhölles genom kännedomen, att hon ej ägde rätt att för frukten af en osedlig förbindelse fordra underhåll af fadern.
Då man här så mycket ordar om familjens helgd, bör man dervid ej lemna alldeles ur sigte, att familjebandet utan tvifvel hålles lika mycket i helgd på landet, som i städerna.
Nu har likväl, vid tvenne föregående Riksdagar, BondeSt. bifallit motioner i samma syftning, som LagUtsk:s nuvande förslag, och detta förhållande torde väl få anses bevisa, att förslaget af de på landsbygden bosatte ej betraktas såsom för sedligheten vådligt.
Liljencrantz har emot mig riktat en annan förebråelse, som jag anser mig ej hafva förtjenat.
Han har sagt att jag förehållit R. o. Ad. att Ståndet, genom sitt vid förra Riksdagen fattade beslut i frågan, utsatt sig för allmänheten stora ogillande.
Långt ifrån att hafva gjort mig skyldig till en sådan taktlöshet, har jag tvertom sjelf fästat upraärksamheten på det betänkliga uti att i en rådslående församling framhålla det intryck, som något af dess beslut gjort på den allmänna opinionen, innan jag omnämnde att, enl. hvad jag trodde mig veta, denna allmänna opinion vid förra Riksdagen hyllade en emot R. o. Ad. stridande åsigt i saken.
Jag vädjar till Eder, mine Hrr, huruvida man kan välja en mera anspråkslös form för en sådan framställning.
Hr Tham har, såsom ett motstycke till det af mig citerade bibelspråket, upställt ett annat, nemi. det, hvari säges att tjensteqvinnans son ej skall ärfva lika med den fria qvinnans.
Jag får då fästa den värde talarens upmärksamhet deruppå, att detta sednare bibelspråk afser ett helt annat förhållande, än det nu ifrågavande.
Till en början är det hemtadt från det Gamla Testamentet, som omfattar en tid, då månggifte hos Judarne var tillåtet eller åtminstone en ganska stor tolerans i afseende på concubinat ägde rum, och för det andra voro tjensteqvinnorna den tiden slafvinnor, och det var således deras barn, som i det citerade bibelspråket afsågos.
Sparre har mycket beklagat sig deröfver, att han vid detta tillfälle ej finge lyssna till sin känslas röst, utan måste betvinga densamma för att endast följa sin öfvertygelse.
Jag kan ej annat än gilla denna sats i dess allmänlighet., och jag beklagar således blott, att den ädle
Gnns känsla vid detta tillfälle skall vara af en så besynnerlig beskaffenhet, samt att hans öfvertygelse om det rätta uti ifrågav:de fall skall i så betydlig mån afvika från andra länders rättslärdes åsigt.
Sparre har erinrat mig derom, att oäkta barns arfsrätt härleder sig från den Romerska rätten och trotsat mig att kunna vederlägga detta.
Jag ber att å min sida få erinra Gr.
Sparre, att jag aldrig bestridt detta, men jag har påstått och jag påstår fort - 192 Den 11 Mars f, m. farande, att den Romerska rätten hvarken i Frankrike eller i Tyskland blifvit införd förr än efter kristendomen, samt att, då denna rätt blifvit antagen efter kristendomens införande, den äfven blifvit ansedd såsom kristlig eller med den kristna religionens läror öfverensstämmande.
Hvad den Skandinaviska jätten beträffar, så leder den alldeles icke sitt ursprung från Hedenhös, utan den har tillkommit först efter kristendomens införande i Norden.
Åtminstone fanns här före denna tidpunkt ej någon promulgerad lag.
Lika litet som Hr Hjerta kan jag i den Heliga Skrift finna något stöd på den satsen, att oäkta barn ej äro berättigade till någon del af sina mödrars qvarlåtenskap.
Att denna vår religions
Heliga urkund skulle ligga något hinder i vägen för en sak, så rättvis och billig som den ifrågav:de, är således ett misstag och skulle alldeles strida mot försonings-lärans anda.
Det är sagdt, att det ej vore riktigt att i vår nu gällande lag införa det stadgandet, att arfsrätt skulle tillkomma andra barn än dem, som äro födda i lagligt äktenskap, samt att man ieke heller vågat detta i Frankrike utan endast tillerkänt de oäkta barnen en viss andel i föräldrarnes egendom.
Det är visserligen sannt, att i den Fransyska lagen ordet arf i detta fall icke begagnas, utan att den andel i föräldrarnes qvarlåtenskap, som etil. denna lag tillkommer de oäkta barnen, anses såsom grundad på ett slags testamentsrätt; men då detta innefattar en skillnad mera i benämning än i sak, fäster jag för min del dervid föga vigt, och det kan åtminstone ej leda mig till att afslå ett förslag, som till sin princip, enl. min tanke, är riktigt.
Man har vidare anmärkt, att den arfslag, som år 1854 i Norrige sanktionerades, icke var någon ny lag, utan innefattade blott ett uplifvande af äldre stadganden.
Jag hade i sanning icke föreställt mig, att detta vore en omständighet, som skulle skada saken hos en ledamot på den konservativa sidan, som vid så många tillfällen försvarat de gamla lagarne och yrkat deras bibehållande.
Detta vare sagdt i förbigående, men det som man, vid betraktande af hvad i Norrige i detta fall är stadgadt, egentligen torde böra upmärksamma, är, att om den gamla arfsprincipen derstädes befunnits hafva medfört för sedligheten förderfliga följder och varit för samhällets bestånd skadlig: så skulle väl ej hvarken landets representation bibehållit denna princip i den omarbetade lagen eller landets Konung sanktionerat samma lag.
Då tiden redan är långt framskriden, skall jag icke länge uppehålla R. o. Ad.
Jag ville blott erinra Hr Tham, som uprullat en så förskräcklig tafla öfver det stora sedeförderf, ifrågav:de lagförslag skulle medföra, att just PresteSt. var ett af de 3 Stånd, som vid förra Riksdagen biföll ett förslag i samma syftning som detta.
Det är lyckligt för Pir Tham, att han är den enda medlem af Presterskapet, som deltager i R. o. Ad:s nu pågående öfverläggning, ty i annat fall torde hans här uttalade åsigt, för så vidt densamma skall representera Kyrkans målsmäns tanke i saken, hafva mött ganska allvarsamma protester.
Ben 11 Mars f. m. 193 Gr.
Liljencrantz har omnämnt, att den föreslagna lagen skulle leda derhän, att qvinnan, genom tvånget att erkänna ett oäkta barn, skulle förlora all blygsamhetskänsla.
Jag för min del tror, att den qvinliga blygsamheten redan blifvit temHgen aflagd eller förglömd, då qvinnan utom äktenskapet låter lägra sig, och kan för ingen del såsom berömvärdt erkänna den falska och emot naturens röst stridande blygsel, som hindrar en sådan qvinna att erkänna sitt eget barn.
För öfrigt hyser jag fortfarande den öfvertygelse, att den nya lagen skall motverka ingåendet af lättsinniga och olagliga förbindelser könen emellan, och om än Gr.
Sparre behagat göra sig lustig öfver denna min åsigt, påstår jag dock fortfarande, att de obehagliga följder, som upkomma af en förseelse, rätt ofta afhålla från dess begående.
I sanning jag vet, hvartill strafflagar eljest skulle ur moralisk synpunkt tjena; och då i allt fall dylika förseelser, som olofligt umgänge emellan könen, merändels blifva ostrafifade såsom brott, kan det ieke skada, att åtminstone en civil påföljd qvarstår och utöfvar den afskräckande verkan, som det criminella, obetydliga och sällan ådömda ansvaret ej kan utöfva.
Sparre har sagt, att de, som nu yrka bifall till förslaget, i framtiden nog vilja gå längre och påyrka oäkta barns arfsrätt jemväl efter fadren.
I denna förmodan har Hr G:n måhända rätt; åtminstone skulle jag för min del gerna se, att en sådan utsträckning kunde medgifvas.
Men när detta ej. nu låter sig göra, anser jag mig böra vara nöjd med det lilia man fått.
En grundsats är åtminstone derigenom erkänd, och om än den icke skulle komma att medföra några stora fördelar för de olyckliga oäkta barnen, har deras räll åtminstone blifvit i lagen erkänd.
Jag hade icke ämnat att yttra mig i denna fråga, och derföre ej förberedt mig deruppå; men som jag finner den vara af en särdeles vigt och tillika af en ganska ömtålig beskaffenhet, anhåller jag att få i korthet redogöra för min åsigt härutinnan.
Till en början vill jag anmärka, luiru åtskilliga värde ledamöter synas hafva betraktat detta förslag såsom vore det något alldeles nytt och oerhördt, ehuru de borde hafva sig bekant, att ett nästan likartadt förslag vid förra Riksdagen tillvann sig 3 RiksStånds bifall.
I sammanhang härmed anser jag mig böra nämna, att Hr Hjerta begått ett misstag, då han sagt, att R. o.
Ad. och PresteSt. under den föreg:de
Riksdagen motsatt sig det då väckta förslaget om oäkta barns arfsrätt.
Så var nemi. icke förhållandet, ty PresteSt. biföll LagUtsk:s Utlåt., deri en sådan arfsrätt tillstyrktes, och den ära som Gr.
Liljencrantz förmenat skola i en framtid tillfalla R. o. Ad., emedan detta Stånd motsatte sig all reform uti förevar:de hänseende, lärer således icke kunna tillkomma PresteSt.
Ibland de anmärkningar, Gr.
Sparre emot förslaget i sin reservation framställt, finnes en, som jag nu ber att få uptaga, enär IV II. 13 191 Den 11 Mars f. ra.
Gr:n tyckes anse densamma vara af en afgörande vigt i frågan.
Gr:n yttrar nemi.: »Jag befarar att den af mig såsom möjlig förutsedda omstämning i opinionen, som kunde blifva en följd deraf, att konkubinatet ansåges såsom af lagen tolereradt, kunde minska den känsla af ansvarighet, som ännu hos mannen förefinnes»; och Gr.
Liljencrantz har ytterligare sagt, att man icke bör uphöja synden till lag.
Det är emot dessa yttrandens tillämplighet i detta fall som jag anser mig böra protestera, fin sak är att vilja tolerera ett ondt eller uphöja detsamma till något normalt i samhället, en annan är, att, så mycket i mensklig förmåga står, söka mildra det ondas följder.
Lika litet sorn det i vår konkurs lag förekommande stadgande, att en gäldenär skall under en viss tid åtnjuta skäligt underhåll af sina borgenärer, kan sägas utgöra en upmuntran eller en belöning för vingleri, lika litet kan det nu föreslagna stadgandet att ett oäkta barn skall äga arfsrätt efter ogift moder, sägas vara detsamma som att tolerera konkubinatet eller uphöja detsamma till lika rang med det lagliga äktenskapet.
Man kan vara en ifrig' fiende till all osedlighet och dock lifligt ömma för de olyckliga varelser, som blifvit frukter af denna osedlighet.
Snarre har vidare sagt, att detta lagförslag icke skulle medföra någon särdeles förmån för de oäkta barnen, enär deras mödrar jemväl efter nu gällande lag hafva för sig öppet att gifva barnen sin förmögenhet genom testamente.
Häruppå kan jag icke svara något bättre och fullständigare än det, som igenfinnes uti Hr Sigge Sparres reservation, och lyder sålunda: »man torde dervid icke böra förbise, att modern ofta nog torde vara i okunnighet om denna rättighets tillvaro, eller att omständigheterne mången gång förhindra henne att göra bruk derutaf; äfvensom att barnets rätt såmedelst göres beroende på iakttagande af vissa former, dervid försök af afvogt sinnade slägtingar att omintetgöra barnets anspråk icke alltid torde uteblifva.»
Man har äfven sagt, att de flesta qvinnor, som hafva oäkta barn, befinna sig i en sådan ställning, att de hafva intet eller föga att åt barnen efterlemna.
Detta är visserligen sannt, men något torde sådana qvinnors qvarlåtenskap ändock vanligtvis vara värd, oell detta något, om än aldrig så ringa, bör väl snarare tillerkännas hennes eget barn, än aflägsna slägtingar.
Mig vill det synas såsom skulle det olyckliga barnet framför alla andra slägtingar hafva en naturlig, på blodsbandet grundad och af både rättvisa o. h mensklighet föreskrifven rättighet till sin moders ringa qvarlåtenskap, om denna än icke utgjorde mera än den säng och de sängkläder, på hvilka hon afiidit.
Man invänder äfven, att den qvinna, som framfödt ett oäkta barn, icke skulle vilja underkasta sig den förödmjukelsen att erkänna barnet inför sin själasörjare eller vederbörande domstol, och en värd talare, Gr.
Liljencrantz, med hvilken jag i många andra ämnen delar öfvertygelse, har till och med gått så långt, att han sagt, det ett sådant erkännande vore för qvinnans blygsamhet så sårande, alt det ej borde henne åläggas.
Jag kan icke gilla en sådan åsigt.
När en kollision upstår emellan en naturlig skyldighet och en falsk blyg - Den 11 Mars f. m. m se), måste den falska blygsamhetskänslan vika för den sanna pligtkänslan, och lagen får icke gynna den förra på den sednares bekostnad.
Lika med Hr Hjerta anser jag det band, som förenar qvinnan med hennes barn, vara ett bland de starkaste som finnas, samt att således ingen är närmare att ärfva henne iin barnet, om ock arfsrätten endast grundar sig på det naturliga blodsbandet.
Jag anser det förslag, LagUtsk. här afgifvit, endast vara ett obetydligt steg på den väg, som man bör beträda för att bereda' dessa olyckliga barn några af de rättigheter, som tillkomma de mera lyckligt lottade.
Jag skulle dock möjligen kunna medgifva, att de oäkta barnens arfsrätt efter deras mödrar inskränktes till den egendom, mödrarne agde att genom testamente bortgifva, i likhet med hvad Hr Sigge Sparre åsyftat; men då Hr Sparre icke närmare utvecklat denna sin mening, eller, rättare sagdt, icke upgifvit något bestämdt förslag, finnér jag mig föranlåten att, i likhet med Hr Hjerta, yrka bifall till Utsk:s förslag.
Endast några få ord ber jag nu att få tillägga.
En talare har, till stöd för sin åsigt, anfört det bekanta bibelspråket om olikheten emellan tjensteqvinnans son och den fria.
Härvid vill jag erinra, att med tjensteqvinnan måste man på detta ställe förstå slafvinnan, och då något slafveri, Gudi vare lofvad, icke hos oss finnes, har detta bibelspråk på detta fall ingen tillämplighet.
Man har framhållit de många stora och olycksbringande följder, som detta förslags antagande skulle medföra.
Jag kan icke finna, att sedligheten här i Sverige var i någon mån mindre före än efter 1734.
Jag hoppas och förmodar, att osedligheten i Norrige icke hädanefter skall blifva större än i Sverige.
Man har äfven talat om, att i Frankrike ej skulle finnas någon egentlig arfsrätt för oäkta barn.
Det är visserligen sannt, att en sådan rätt, proprie dictu, der icke finnes, men jag har äfven blifvit uplyst derom, att den Franska lagens kommentatorer icke betrakta denna oäkta barns rättighet till deras föräldrars qvarlåtenskap annorlunda än såsom en förklädd arfsrätt.
I en tid, då de oäkta barnens antal år ifrån år ökas, bör man i sanning vara betänkt uppå att proklamera den grundsatsen, att samhället må fästa ett skyldigt afseende på blodsbandets heliga rätt samt i sina lagar ingjuta den anda af mensklighet och civilisation, som dessa lagar ännu i så många fall sakna.
Öfverhiggningen förklarades härmed fulländad, hvarpå Hr Gr. o. Landtnäs först till bifall å Utsk:s Betänk, framställda propos. besvarades med, starka Nej, blandade med Ja, och då sedermera propos. till afslag å detta Betänk, framställdes, ropades starka
Ja jemte åtskilliga Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg B. o. Ad. hafva med öfvervägande
Ja besvarat den sednast gjorda proposm.
Uplästes till justering och godkändes följande voters-propos.: 196 Den 11 Mars e. m.
Den som bifaller LagTJtsk:s Betänk.
N:o 18, i ani. af väckte motioner om arfsrätt för oäkta barn, röstar Ja, den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder förenämnde Betänk, af B. o. Ad. afslaget.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 24.
Nej — 43. H. B. o. Ad. åtskiljdes kl. 3/t på 4 e. m.
Just. 6 prot.utdr. för förmiddagens plenum samt pleniprot. för d. 25 sisth Febr. e. m.
Föredrogos ånyo och biföllos LagUtsk:s nedannämnde d. 7 och 10 dennes på bordet lagde Betänk:n: N:o 19, i ani. af väckte motioner, ang:de förändring i gällande föreskrifter i afseende på lagfart af fast egendom; N:o 20, i ani. af väckt motion om antagande af ett stadgande derom, att vid arfskifte emellan syskon afseende bör göras å verkställd upfostran och upnådd ålder; samt N;o 21, i ani. af väckt motion om förändring i expropriationslagen.
Föredrogos ånyo och biföllos Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 7 och 10 dennes på bordet lagde nedannämnde Betänktn: N:o 5 6, i ani. af väckt motion om tillägg till Tolfte punkten af Instrukt:n för Postmästare d. 16 Febr. 1707; och N:o 56, i ani. af väckt motion om ändring i det arfvode
Deli 11 Mars e. m.
Föredrogs och lades till handlingarne Const.Utsk:s d. 10 dennes på bordet lagda Mera.
N:o 7, med upgift om RiksStms beslut, rörande återstående från sista Riksdag hvilande grundlags-ändringsförslag.
Då nu till afgörande förekom ett mål, hvaruti undert.
Riddarh.- Sekret. var jäfvig att föra prot:t, blef deröfver särskildt prot. fördt af IliddarhusNotarien Arvid Drake; hvarefter undertecknad åter öfvertog prot:s-föringen.
Föredrogs och bifölls Riddarli.Utsk:s d. 7 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 10, i ani. af väckt fråga om löneförhöjning åt RiddarhusKamereraren.
Hr Gr. o. Landtm, framställde att numera, sedan R. o. Ad. till pröfning förehaft vederbörande Utskotts Utlåt:n öfver granskningen af såväl Bankens som Riksg:sKont:s förvaltning, hinder icke förekomme för anställande af val utaf Fullmäktige i dessa verk samt utaf Direktörer vid LåneKont:n i Götheborg, Malmö och Wisby, samt hemställde derföré om R. o. Ad. behagade företaga dessa val Lördagen d. 18 dennes, hvilket bifölls, hvarjemte, på hemställan af Hr Gr. o.
Landtm, beslöts att vid samma tillfälle skulle utses 3 Suppleanter i såväl Banken som RiksgisKont. samt en Suppleant vid hvardera LåneKont., och att valen skulle förrättas bo af 3 Fullmäktige i Banken, 2:o af 3 Fullmäktige i Riksg:sKont., 3:o af 3 Suppleanter i Banken, 4:o af 3 Suppleanter i Riksg:sKont., samt 5:o af en Direktör och en Suppleant vid hvartdera LåneKont., med iakttagande deraf att vid sistnämnde val å val-listorne bestämdt utsattes den befattning, hvartill hvar och en af de derå upförde personerne utsågs.
Anmäldes och lades på bordet ett från StatsUtsk. inkommet Utlåt.
N:o 41 i en med statsregleringen gemenskap ägande fråga.
H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. | på 7 e. m.
Särskildt Protokoll. Onsdagen den 11 Mars 1857 e. m.
Då nu till pröfning förekom Riddarh.Utskts d. 21 sisth Febr. ånyo på bordet lagda Utlåt.
N:o 9, i anledn. af Riddarh.Direkt.ns 198 X>en 14 Mars. anmälan om orsakerna till fördröjd tryckning af E. o. Ad:s prof. vid 1853—1854 årens Riksdag, och Eiddarh.Sekretm alltså var jäfvig att prot. i detta mål föra samt derföre afträdt, öfvertogs, uppå befallning af Hr Gr. o.
Landtm., protokolls-färingen af undertecknad, Riddarh.Notarie, hvarefter, och sedan berörde Utlåt, blifvit upläst, detsamma af E. o. Ad bifölls.
Eiddarh.Sekretm återtog härefter protokolls-föringen.
In fidem, Arvid Drakr.
Lördagen den 14 lars 1857» Plenum kl. 10 f. nr, Justerades 5 prot:s-utdrag för d. 11 dennes e. m, samt plenrprot;t för d."56 sisth Pebr.
Uplästes och godkändes nedannämnde från Exped.Utsk. in lomne förslag till E.
M. N:o 35, ang:de uphörande af det från Rotehfillarne eller Soldaterne vid indeldta Infanteriet utgående bidrag till soldatbeklädnadens anskaffande och underhåll; N:o 36, i ani. af K. M.-s Nåd.
Propos. i fråga om beräkningsgrunden för sahpeterbjelpens utgörande inom en del af Södermanlands län; N:o 37, ang:de förändring i sättet för utgörande af de under ordinarie räntan inbegripne boskapspenningar; N:o 38, ang:de inskränkning i den tid, för hvilken mantalspenningar erläggas; N:o‘ 39, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. om rättighet för
Svensk man att i två eller flere inrikes städer samtidigt idka handel; N:o 40, om ändring af 3 § och uphäfvande af 4 § i 3 Kap. HandelsBm; N:o 41, ang:de ytterligare anslag för Statens Agronomer; samt N:o 45, i fråga dels om undersökning ang:de Biskoparnes löneinkomster och dels om Biskops-praebendens förseende med särskilda Kyrkoherdar.
Uplästes ett af Hr Sandströmer, Anders Peter, inlemnadt, så lydande Memorial j Den 14 Mars. 193 Härmed får jag äran anhålla att få lemna min plats såsom ledamot uti Allm. Besv.- och Ekon.Utsk , med bibehållande af mia riksdagsmannarätt.
Efter härtill af R. o. Åd. lemnadt bifall, blefvo Hrr Elektorer af Hr Gr. o. Landtm, anmodade att sammanträda till val af en ledamot i Allm. Besv.- och Ekon.Utsk. efter Hr Sandströmer.
Erih. Stjernstedt, Au g. Wilh., upliiste en så lydande motion:
Hindrad att vara närvarande då behandlingen här förekom af Riddarh.UtsIcs Utlåt.
N:o 8, i atil af Hr Ånreps motion om ett förlagslån för utgifvnnde af R. o. Adis Attartaflor, får jag i sammanhang med förutnämnde då till Utsk. återremitterade fråga nu härmed såsom särskild motion äran afgifva följande yttrande. leke förbiseende, utan tvertom fullt erkännande det goda syftet af Hr Anreps förberörde motion, anser jag dock densamma f. u. icke böra bifallas.