Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bakom honom stod Måns Fransöske, stödd af den tappra kapten Schmiedeberg, som själf ännu gick med krycka efter en fäktning vid bagaget, där han med tolf man kämpat mot tre hundra polacker.
Måns Fransöske hade aldrig burit sitt hufvud mer stolt och förnöjdt, fast han raglade af trötthet, men när han hörde, att han stod framför konungens tält, tvärstannade han ängsligt.
Han böjde sig och borttvättade brådskande blodfläckarna från händerna.
Hatten och mellanperuken och lilla peruken kastade han på marken, och utan att betänka reglementet påsatte han stora allongeperuken.
När han blef i ordning sträckte han armarna utefter sidorna och steg in i tältöppningen och berättade och stammade och hackade tänder.
Konungen, som satt kvar i granriset, upprepade sedan själf långsamt och undersökande hvart ord för att icke gå miste om en enda liten del af äfventyret.
Han fröjdade sig som ett barn åt en underlig saga.
Slutligen räckte han honom handen.
– Oxehufvud talade rätt, – sade han.
– Herrarna ha haft ett vackert parti med fienden.
Efter den polske enstöringen gäckande bad att få låna fem louisdorer, vill jag lämna tio, och herren skall gå tillbaka och kasta in dem till honom genom fönstret.
Måns Fransöske gick baklänges genom tältöppningen, och Schmiedeberg tog honom om lifvet och förde honom in i ringen af nyfiket väntande kamrater.
Det var fänrikar och löjtnanter och kaptener, som voro hans jämnåriga men som redan stigit högre i graderna än han.
– Måns Fransöske! – sorlade de.
– Nu törs ingen längre skratta åt dina lorgnetter och dina peruker.
Men hur gick det med fullmakten och diplomet?
Diplomet!
– Stilla, stilla! – sade Schmiedeberg.
– Belöningar äro till för stackare.
Finge kungliga majestät råda, så gåfve han inga belöningar utan ville, att hvar och en skulle fäkta och stupa för hedern allena.
Ingen vågade motsäga Schmiedeberg, och han släppte den nyvunna skyddslingens arm och haltade vid sin krycka ett par steg närmre elden.
– Såg ni inte? – hviskade han.
– Såg ni inte, att kungliga majestät tog honom i handen nästan som en vederlike?
– Då fick jag mitt diplom för tid och evighet! – sade Måns Fransöske.
I sin yfviga allongeperuk och trasiga skjorta stod han alltjämt raklång med armarna utefter sidorna, och han stammade ännu på målet och hackade tänder.
– Och ditt friherrebref, – svarade Schmiedeberg, sakta, – det får du, när du stupar.
MARODÖRERNAS DROTTNING.
Klämtslagen hade tystnat i Narvas kyrktorn.
I murbrottet på den sönderskjutna fästningsvallen lågo de nedhuggna svenska hjältarna, öfver hvilkas utplundrade och nakna kroppar ryssarna med vildt skrän stormat in i staden.
Några kosacker, som insytt en lefvande katt i magen på värdshushållaren, skrattade ännu i ring om sitt offer, men den jättelånga Peter Alexievitj, tsaren, bröt sig redan väg midt genom trängseln på gator och gårdar och nedhögg sina egna män för att stäfja deras illdåd.
Hans högra rockärm var ända till skuldran genomdränkt af egna undersåtars blod.
Trötta på mord samlades slutligen flock vid flock på torgen och kyrkogårdarna.
Under förevändning att kyrkorna vanhelgades af de otrogna, som där lågo jordade, begynte knekthoparna skända och plundra grafvarna.
Bräckstänger lyfte stenarna ur kyrkgolfvet, och utanför öppnades grafvarna af spaden.
Kopparkistorna och tennkistorna delade våldsmännen i stycken och kastade tärning om handtag och plåtar af silfver.
Gatorna, på hvilka invånarna under det första handgemänget nedkastat bränder och takpannor och där de nedstucknas blod ännu simmade i rännstenarna, stodo i flera dagar öfverfyllda af rostiga eller halfmurknade likkistor.
Håret hade på somliga lik vuxit, så att det hängde fram mellan bräderna.
Några af de döda lågo balsamerade och godt bibehållna, fast bruna och hoptorkade, men ur de flesta kistorna grinade gula benrangel i hopfallna och möglade svepningar.
Ängsligt kringsmygande människor läste i skymningen på kistplåtarna och igenkände stundom en nära anförvants namn, en moders eller systers.
Ibland sågo de våldsmännen släpa bort de multnade lämningarna och kasta dem i floden.
Ibland åter lyckades det dem att, skyddade af natten, själfva bortföra dem och nedmylla dem utanför staden.
Så kunde man i mörkret möta en gammal man eller kvinna som med sina barn och tjänstepigor mödosamt kom smygande med en kista.
En natt bivuakerade en svärm af våldsmän i ett af kyrkogårdarnas hörn.
Huj, hvilken lust att vältra hop ett bål af sängbottnar och bolstrar och stolar och likkistgaflar och hvad hin som kunde släpas fram!
Lågorna och gnistorna flammade i höjd med prästgårdens vindöga.
Rundt omkring stodo kistorna uppstaplade på hvarandra, och ur en af de öfversta hade bottnen brustit, så att den inneliggande salig skattmästaren stod rak lång med allongeperuken på hufvudet och såg ut som hade han tänkt:
Bitte, i hvilket sällskap har man dock fört mig?
– Haha, lille far! – ropade till honom våldsmännen, medan de stekte augustiäpplen och lök vid lågorna.
– Du ville allt ha något rifvande i strupen, du!
Skenet af elden upplyste prästgårdens dagligkammare, och gnistorna flögo in genom de krossade rutorna.
Där stod endast ett sprucket bord och en stol och på den satt prästen med pannan stödd i händerna.
– Hvem vet!
Kanske det kunde lyckas! – mumlade han och reste sig som hade han hittat nyckeln till en länge begrundad gåta.
Hans silfverhvita skägg bredde sig öfver hela bröstet och hans hår hängde ned på skuldrorna.
Som fältpräst hade han i sin ungdom varit med om litet af hvarje, och aldrig hade han skjutit tillbaka en bjuden bägare.
Sedan som änkling i prästgården hade han dyrkat Herren Gud i fröjd och gamman med bräddfyllda krus, och det skvallrades om, att han inte i förstone grep efter boken, om en välskapad slinka händelsevis satt med i laget.
Därför tog han också nu olyckan modigare och försonligare än andra och hans hjärta var lika ofördärfvadt som hans krigarelika kropp var oböjd af åren.
Han gick ut i förstugan och utplockade försiktigt de fem sex rostna spikar, hvilka fasthöllo ett par bräden framför en liten trång smyg under trappan.
Därefter lyfte han brädena åt sidan.
– Kom ut, mitt barn! – sade han.
Då ingen åtlydde honom, vardt hans röst något strängare och han upprepade sina ord.
– Kom ut, Lina!
De båda andra tjänstflickorna blefvo bundna och bortburna.
Det var sannerligen i sista andedraget jag fick dig in här.
Men det är snart ett dygn sedan dess, och du kan inte lefva utan mat och drick.
När han ändå inte blef åtlydd, kastade han förnärmad hufvudet bakåt, och han talade nu barskt och befallande.
– Hvarför lyder du inte?
Tror du maten finns här?
Inte så mycket som en nypa salt har lämnats kvar i huset.
Du måste skaffas bort, begriper du.
Går det dig illa, fångar dig en våldsman på vägen, ja då, barn, kan jag bara säga detta: knyt då armarna om hans nacke och följ honom på hästryggen hvart håken det sedan bär.
Jag har mången gång i krigstumlet sett en sådan kärlek, och då har jag slängt soldatkappan öfver prästrocken och lyft på hatten för det lyckliga slutet på visan.
Hör du, inte, tös?
När din salig far, som var en drinkare – om jag skall tala uppriktigt – var min stallkarl och en gång drog mig ur en vak, lofvade jag att sedan sörja för honom och hans barn.
Och så var han född svensk som jag!
Nå, har jag inte alltid varit för dig en faderlig husbonde, eller hvad har hennes nåd att invända?
Har vettet rukit ur henne, hvad?
Nu började något att röra sig inne i den beckmörka smygen.
En armbåge stötte mot väggen och det tassade och skrapade, och så steg Lina Andersdotter ut i blotta lintyget med bara ben och en sönderrifven röd jacka utan ärmar men med ett helt ryggstycke, öfver hvilket den bruna hårflätan hängde ned.
Eldsljuset föll in genom fönstret.
Hon höll lintyget mellan knäna och kurade hop, men hennes friska nedåtböjda ansikte med de breda öppna dragen var lika muntert som om hon som bäst hade stigit ur fållbänken en vacker vintermorgon i skenet från gryningen.
Blodet frusade nog ännu i hetsig takt genom den hvithårige krigspredikantens ådror, men i denna stund var han endast husbonde och far.
– Jag visste inte, att man i mitt simpla hus lärt sig en så högförnäm skamsenhet, – sade han och klappade henne vänligt på den nakna skuldran.
Hon såg upp.
– Nej, men det är bara det, – sade hon, – att jag fryser så illa.
– Nå ja, det låter höra sig.
Så vill jag att det skall talas i mitt hus.
Men jag har inga klädesplagg att gifva dig.
Mina egna hänga som fransar.
När som helst kan huset brinna.
Jag själf kan måhända oantastad smyga min färde och en rigariksdaler har jag på fickan.
Hvem frågar efter en nedtrasad gammal gubbe!
Annorlunda är det med dig, Lina.
Jag känner de vilda sällarna.
Jag vet bara ett sätt att skaffa dig undan, men jag ryggar själf tillbaka för att säga det.
Du är nog för rädd.
– Rädd är jag inte.
Det får väl gå mig som det går.
Jag är väl inte bättre än de andra.
Bara jag sluppe frysa.
– Kom då hit till dörren, men blif nu inte förskräckt!
Ser du, där ute i portgången ha de uslingarna satt in en liten kista af trä.
Den kan inte vara så tung, men kanske får du rum i den.
Törs du lägga dig i den kistan, så kanske jag kan smussla dig ur staden.
– Det törs jag väl.
Hon hackade tänderna och darrade men rätade upp sig en smula och lät lintyget hänga fritt ned samt gick ut på stenarna i portgången.
Prästen lyfte af det fuktiga locket, som låg löst, och i den plundrade kistan hittade han ingenting annat än hyfvelspån och ett brunt täcke.
– Det var just hvad jag behöfde, – huttrade hon och drog fram täcket samt vecklade det öfver sig och steg upp och lade sig på ryggen i hyfvelspånen.
Prästen böjde sig öfver henne och lade sina båda händer på hennes axlar samt såg henne in i de frimodiga ögonen.
Hon kunde vara aderton eller nitton år.
Håret var struket slätt bakåt ända till flätan.
När han stod så, kom det för honom, att han icke alla tider sett på henne med så rent och faderligt sinne som han själf önskat och som han låtsats.
Men nu gjorde han det.
Hans långa hvita hår föll ända ned öfver hennes kinder.
– Må det gå dig väl, barn!
Det betyder föga, om mitt lif varar ännu en tid eller sköflas i dag som är.
Jag har varit med om många tjufstreck och illdåd i mina dagar, och för mina synders förlåtelse vill jag också en gång vara med om något godt.
Han nickade och nickade åt henne och reste sig.
Där ute hördes stojet allt vildare.
Han lade på locket och klämde in de långa kvarsittande skrufvarna så godt han förmådde.
Sedan knäföll han och snodde ett rep på tvären om kistan och lyfte med starka armar den tunga bördan på sin rygg samt skred framåtböjd och sviktande ut i det fria.
– Se dit! – ropade en af våldsmännen vid elden, men den närmaste kamraten tystade honom med orden:
– Låt gubbstackarn hällas.
Det är ju en eländig fattigkista.
Svetten sipprade utför den gamles ansikte, och det värkte och sved i rygg och armar under den svåra tyngden.
Steg för steg jämkade han sig framåt genom de mörka gatorna.
Allt emellanåt måste han nedsätta kistan på marken för att andas ut, men då stod han med handen på locket och i ständig fruktan att anropas och knuffas undan eller att bli nedstucken af någon kringsvirrande knekthop.
Flera gånger måste han stiga åt sidan för forvagnar, lastade med män och kvinnor, hvilka skulle föras hundratals mil inåt Ryssland för att befolka ödemarkerna.
Den store, segrande tsaren var en såningsman, som icke räknade de korn han strödde.
Då slutligen den gamle krigarprästen kom till stadsporten och vakten gick honom till mötes, uppjagade han med ångestens hela samlade vilja sina krafter till det yttersta.
Med en enda arm kvarhöll han kistan på ryggen och tog med den lediga handen sin rigariksdaler ur fickan och räckte den åt vaktknekten till mutor.
Knekten vinkade åt honom att gå vidare.
Åter ville han flytta foten framåt, men nu förmådde han det icke.
Genom stadsporten såg han floden glindra på det fria fältet, men sedan svartnade det för hans öga.
Sakta och ännu i sin hjälplöshet rädd om sin börda makade han varsamt kistan ned bredvid sig på stenläggningen.
Därefter föll han framstupa och dog.
De andra vaktknektarna sprungo fram och begynte skymfa och gräla.
Där i porthvalfvet fick inte kistan bli stående.
Officerarna, som sutto och dobblade i ett rum inne i kasematten, kommo nu också tillstädes.
Den ena af dem, en liten torr och utvattnad gestalt med fyrkantiga brillor och som mer liknade en skrifvare än en soldat, ryckte till sig en lykta samt gick fram och gläntade en smula på locket med värgbaljan.
Första gången var han nära att tappa lyktan och drog hufvudet brådstört tillbaka!
Andra gången, när han böjde sig och lyste dit in, dröjde han litet längre och mera forskande och strök sig därefter med handen öfver hela ansiktet som för att skymma sina tankar.
Sedan hakade han af brillorna och stod fundersam.
När han tredje gången böjde sig ned, lyste han i springan fram och tillbaka, och därinne låg Lina Andersdotter helt lugnt och plirade emot honom i lyktskenet utan att själf veta hvad som var på färde.
– Jag är hungrig, – sade hon.
Han ställde ifrån sig lyktan och gick ett par steg upp och ned genom hvalfvet med händerna korsade på ryggen.
Så kom ett illmarigt och muntert dallrande lif öfver hans stela drag, och oförmärkt tog han ur rocksäcken några augustiäpplen och stoppade dem in i kistan.
Därefter började han kommendera.
– Hitåt karlar!
Åtta man bära kistan till general
Ogilvy och hälsa och säga att den är en ringa gåfva från hans ödmjuke tjänare, Ivan Alexievitj.
Åtta af er andra, som nyss kommit från arbetet på vallarna, gå bakefter och hoprulla förskinnen till trumpeter, i hvilka ni tuta regementets marsch.
Men allra främst gå två män med vassfacklor.
De vilda knektarna betraktade hvarandra gapande och lydde.
Kistan lyfte de skrattande på sina musköter.
Två långa tjärade och med halm omvirade stänger framdrogos ur hvalfvets hörn och tändes vid lyktan, och när tåget satte sig i rörelse utåt fältet till lägret, tutade musikanterna sin marsch i förskinnen:
– Du knekt, som musköten på axeln tog,
hvad bry dig kamrar och sängar!
Du spisar som prins på första krog,
och flickor och löss det har du nog,
men, hejsan, hvar har du pengar!
När de kommo till lägret, rusade soldaterna samman i fackelskenet.
General Ogilvy, som suttit till bords, kom ut ur tältet.
– Kära lillefar, – sade den ena bäraren.
– Ivan Alexievitj, löjtnanten, sänder dig ödmjukligen denna gåfva.
Ogilvy bleknade och bet i läppen under de borstiga grå mustascherna.
Hans ärriga och ansträngdt barska ansikte var i grunden godmodigt och välvilligt.
– Är han från sitt sunda vett? – dundrade han med spelad vrede, fast han i själfva verket var skrämd som en pojke.
– Ställ ned kistan och bryt bort locket!
Knektarna bände med klingorna, och det murkna locket ramlade åt sidan.
Ogilvy stirrade.
Så brast han i skratt.
Han gapskrattade, så att han måste sätta sig på jordbänken.
Också knektarna skrattade.
De skrattade hela tältgatan ned igenom, så att de ragglade och vacklade och måste stödja sig mot hvarandra som krogkunder och fyllbultar.
Lina Andersdotter låg där i kistan med ett halfätet äpple i handen och gjorde stora ögon.
Hon hade nu blifvit varm igen och var så blomstrande i kinderna som en docka.
– Vid alla helgonen! – utbrast Ogilvy.
– Inte ens i sankt Antonius’ katakomber har man sett sådant under!
Det är ett lik som borde skickas vidare till själfva tsaren.
– Ingalunda, – svarade en af hans officerare.
– Jag skickade två ljushåriga små gurkor i förgår, men han har nu bara sinne för brunhåriga och smala.
– Nå då så! – svarade Ogilvy och vände sig bligande åt Narva till.
– Hälsa Ivan Alexievitj, att när kistan tillbakaskickas, skall det ligga en kaptensfullmakt på botten.
– He, he, sockerros!
Han gick fram och strök Lina Andersdotter under hakan.
Men då satte hon sig upp och tog fast honom i håret och gaf honom ett smällande slag på örat och därefter ännu ett.
Han lät sig icke det ringaste bekomma utan bara fortsatte att skratta.
– Så vill jag ha dem, – sade han, – så vill jag ha dem!
Jag skall göra dig till marodörernas drottning, mitt gryn, och som vårdtecken därpå gifver jag dig här en armkedja med en turkos i knäppet.
Ett band af vårt värsta slödder stal den nyss ur grefvinnan Horns kista i Narva.
Han skakade kedjan från handlofven och hon ryckte den ifrigt till sig.
När det sedan om aftnarna dukades i tältet, satt Lina Andersdotter till bords bredvid Ogilvy.
Hon hade nu fått fransyska kläder af blommigt tyg och bar hårklädsel med blonder.
Men hvilka händer!
Hon fick alltid äta med handskar, men under dem svällde de breda och stora fingrarna, och det röda sken fram mellan knapparna.
– Håhå, håhå! – ropade generalerna.
– De händerna göra en muntrare än man blir af en hel kanna ungerskt.
Hjälp oss!
Spänn åt bältena om lifvet!
Håll oss under armarna!
Det här kan ingen åse helbrägda.
Och så hon tog för sig och mumsade sötsaker och satt med skeden i vädret!
Smakade något illa, så grinade hon.
Äta det kunde hon.
Dricka det ville hon däremot icke, utan tog bara en klunk i munnen och sprutade sedan vinet på generalerna.
Men alla deras svordomar och värsta talesätt lärde hon sig, och beständigt satt hon lika blomstrande och munter.
– Hjälp, hjälp! – skreko generalerna, kväfda af sina skratt.
– Blås ut ljusen, så att man slipper se henne!
Håll oss om pannan!
Får det kanske vara ett litet blossande ur tobakspipan, mademoiselle?
– Hva’ djäkeln, kan inte jag få sitta i fred! – svarade Lina Andersdotter.
En ting var det dock, som
Ogilvy skickligt dolde för att inte skrattarna skulle vända sig mot honom och knipa honom i sidan och rycka i rockfransarna och säga:
Jo, lillefar, du har allt tagit dig vatten öfver ditt skalliga hufvud.
Signe dig, lillefar!
Signe dig och dina små missöden!
Han låtsades alltid behandla henne en smula likgiltigt bekant, men han satte sig aldrig så nära henne, att inte hans hund kunde hoppa upp emellan dem, och han tog aldrig i henne, så att någon såg det, och aldrig heller, när ingen såg det, ty då visste han, att hennes hand träffade honom i ansiktet, så att handsken sprack och det röda sken fram i hela sin styrka.
Det hände nog att hon det oaktadt ibland gaf honom ett dunk midt i ansiktet, och ingen snäste hon värre än honom, men åt allt det skrattade han bara som de andra, så att aldrig förr hade där i lägret varit ett sådant stoj och kolorum.
Emellanåt tänkte han att knuta henne, men han skämdes för de andra, ty allting hördes genom tältet, och han fruktade, att de då så mycket lättare skulle ha gissat, hur det stod till och hur litet han kom någon hvart med den pigan.
– Vänta, – menade han, – vi sitta väl en gång för oss inom lås och vägg.
Till dess får det gå, som det går.
– Hjälp, hjälp! – ropade generalerna.
– Så hon bär sitt släp!
Vi ska hålla i.
Kors, kors, nej, men titta bara!
– Bär upp det ni, – sade hon, – bär upp det ni!
Det passar er.
Och så knuffades generalerna och buro upp hennes släp, både när hon gick till taffeln och därifrån.
Då hände det en afton, när hon satt mellan de drickande gubbarna att en adjutant steg in tvehågse och förläget.
Han vände sig till Ogilvy.
– Törs jag vara uppriktig?
– Naturligtvis, min gosse.
– Och hvad helst jag säger blir tillgifvet?
– På min heder.
Men säg bara ut det!
– Tsaren är på väg ut till lägret.
– Nåja, han är min nådige herre.
Adjutanten pekade på Lina Andersdotter.
– Tsaren har tycke för långa och brunhåriga. – sade Ogilvy.
– Excellens, han har på sista dagarna ömsat smak!
– Godt.
Kalla trupperna i vapen ... och så fram med en trespänd vagn!
Nu slogs allarm.
Trummorna hvirflade, hornen smattrade, vapnen skramlade, och tramp och rop fyllde natten.
Dryckeslaget bröts, och Lina Andersdotter sattes i en rustvagn.
Bredvid bonden, som körde, sprang en soldat upp med en tänd lykta och hon hörde bonden sakta utfråga denne om ändamålet med flykten.
– Tsaren! – svarade knekten entonigt och pekade med tummen öfver sin axel mot flickan.
Då kröp bonden samman som under en frostkall kåre och piskade de små lurfviga hästarna allt vildare och vildare.
Han hojtade och slog och jagade dem i dundrande galopp.
Lyktskenet strök fram öfver granbuskarna och de brända gårdarna, och vagnen stötte och vacklade mellan stenarna och knakade i sina fogar.
Lina Andersdotter låg på ryggen i höet och såg på stjärnorna.
Hvart fördes hon hän?
Hvilka öden väntade?
Hon undrade och undrade.
Om handlofven hängde armkedjan som en talisman, en borgen för fullbordelsen af Ogilvys underliga förutsägelse.
Marodörernas drottning!
Det klang så högtidligt, fast hon först så småningom hade utletat hvad orden egentligen betydde.
Hon strök och plockade på de små silfverringarna och satte sig upp och granskade i lyktljuset den steniga vägen.
Varsamt makade hon sig allt längre och längre bakut.
Hon klättrade långsamt och obemärkt öfver vagnsgafveln och sänkte fötterna i marken.
Skulle hon krossas och bli liggande?
Några steg släpade hon med.
Sedan förlorade hon fäste och stapplade och föll sönderrifven bland buskarna.
Allt fjärmare dundrade rustvagnen med sitt galopperande trespann, och lyktskenet försvann.
Då steg hon upp och torkade blodet från kinderna samt vandrade bort inåt de obanade skogarna.
När hon mötte förvildade flyktingar och de sågo hennes fagra ansikte, plockade de genast bär och svampar åt henne och följde med.
Hon fick ett helt hof af trashankar och hon handterade dem så illa, att de knappast tordes snudda vid hennes kläder, men ibland stucko de ned hvarandra.
Slutligen tog hon tjänst hos en skepparhustru, som skulle segla med sin man till Danzig, och knappt började det skymma innan trashankarna kommo fram, en efter en, och togo hyra för ingenting.
Skepparen satt på kajutan i månljuset och blåste skalmeja och prisade, att han hade fått så villig besättning, och aldrig hade gumman sett en starkare piga.
Men knappt hade de stuckit ut på hafvet, så satte sig Lina Andersdotter bredvid skepparen med armarna i kors, och alla trashankarna lade sig på ryggen och sjöngo i ton med skalmejan.
– Tror ni jag vill skura era bunkar! – sade hon.
– Slå henne, slå henne! – ropade gumman, men skepparen makade sig bara närmare och blåste och blåste i sin skalmeja.
Natt och dag gungade skutan på de blanka vågorna med slappa segel, och skepparen spelade för Lina Andersdotter, som dansade med sina trashankar, men nere i kajutan satt gumman och jämrade sig och grät.
När de kommo till Danzig stack skepparen pipan under armen och smög sig om natten med Lina Andersdotter och hennes trashankar från skutan.
De gissade nu, att hon tänkte gå till de svenska trupperna i Polen och tvinga själfva konungen att räcka henne handen.
När hon med sitt följe gnolande steg in bland de svenska trosskvinnorna, var där uppror och larm, ty i två dygn hade de suttit på sina vagnar utan mat, och den sista provianten lämnades åt marketentarna och delades mellan soldaterna.
Då steg hon fram till första bästa korporal och satte händerna i sidorna.
– Skäms han inte, – sade hon, – att låta mina kvinnor svälta, när han ändå inte kan vara utan dem.
– Dina kvinnor?
Hvem är du?
Hon pekade på sin armkedja.
– Jag är Lina Andersdotter, marodörernas dronning, och nu tar han med sig fem man och följer oss.
Han såg på sin kapten, den oförvägne Jakob Elfsberg, och såg på hennes vackra ansikte och på sina knektar.
Hvad det led ställde sig dessa omkring henne med sina musköter, och kvinnorna beväpnade sig med piskskaft och påkar.
Om natten, när brandskenet färgade himmelen, steg konungen nyfiken i sadeln, och då den vilda hopen kom tillbaka med fullastade vagnar och oxar och får, jublade tropparna allt högre:
– Vivat kung Carolus!
Vivat dronning Carolina!
Kvinnorna trängdes kring konungens häst, så att lakejenia måste hålla dem tillbaka, och Lina Andersdotter gick rakt fram emot honom för att få sitt handslag.
Men då reste han sig i stigbyglarna och ropade öfver kvinnornas hufvud till korporalen och de fem soldaterna:
– Det är bra maroderadt, gossar!
Från den stunden ville hon aldrig höra konungen nämnas, och hvar hon mötte en man, slungade hon honom sina argaste otidigheter rätt i ansiktet, antingen han var simpel knekt eller general.
När Malkum Björkman, den unge men för sina bragder och sår redan beryktade drabanten, räckte henne handen, lade hon i den hånfullt sin tomma och trasiga börs, och aldrig blef hon ondare än när hon hörde generalmajor Meyerfelt hvisslande rida framför sina dragoner eller igenkände öfverste Grothusens brungula kinder och ramsvarta peruk.