Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I händelse det vore Ulsk:s mening hvad som sedermera under 3:o tillstyrkes, nemi. att ”efter år i85o med”gifves äfven för de sålunda till landslag öfverflyttade bergslagen samma fria och obegränsade anläggningsrätt för nya ”verkstäder, som under de föregående fem åren blifvit landshagen förunnad;” så skulle Utsk. hafva lagt ett hinder i vägen för en sådan öfverflyttning genom ett villkor, som efter all anledn. ej kan uppfyllas, då det förutsätter, alt samtlige hytteägare inora samma bergslag uti alla der befintliga hyttelag skulle komma öfverens om bergslagsprivilegiernas upphörande.
Det förefaller otroligt, att sådant kommer att äga rum, så att all den frihet, som här föreslås, synes mig vara invecklad under ett villkor, som förorsakar, att delta stadgande ej blir af någon användbarhet.
Efter dessa speciella anmärkn:r utber jag mig att få utveckla mina åsigter i allmänhet öfver hela förslaget.
Hvad påkallar tiden? —•
Svar: frihet i jernförädlingen och rättvisa åt bergsmännen: men detta under bibehållande af tvänne stora försigtighetsmått: nemi. att skogarna i Paket må så litet som möjligt förstöras, och att tillverkningen af tackjern må förbehållas åt national-industrien.
Att det sed - Den 16 November f. m. nare varit Utsk:s mening vill jag förmoda och kan ej föreställa mig annat.
Hvad åter beträffar skogarnes vård , så föreställer jag mig, att man ganska gerna går in derpå, blott det ej alltför mycket strider emot den frihet, som tiden tyckes påkalla.
Ilr Lagerhjelm uppläste derefter följande:
Återhåll i skogarnes förstöring.
— Det författnings-sysleme, hvarunder Svenska stångjerns-smidet uppkommit och utvecklat sig, har lagt mycken vigt härpå.
Delta systeme är nu föiåldradt, och conseqvensen leder till det absurda.
Men det har haft med sig den stora verkan på Rikets jernhandtering, att denna kunnat tillväxa utan afbrott.
Stångjernstillverkningen torde varit vid år 1669 — 100,000, „ „ var ,, i6g5 — 220,000, „ „ „ „ 1787 — 326,000, ,, ,, ,, ,, i838 — 525,ooo.
Utsk. vill lemna tullfrihet år i85o.
Skulle ej derigenom kunna Ilända, att tillverkningen af stång- och ämnesjern Liefve snart 800,000, för att sedan nedgå till hälften?
Tillökning i produetion spår jag till följe af det nya fält för speculationen, som man öppnar.
Öfverdriften tillhör tiden och den hetsighet, som man velat tillerkänna det Svenska lynnet.
Jernels godhet kan dervid lida; ty det lönar sig i början bättre att tillverka mycket, än att göra jernet godt, hvilket minskar beloppet och hvartill dessutom fordras kännedom och tillsyn!
Den stora produetionen måste öka svårigheten att afsätta jernet, —deraf ett lägre pris.
Efter öfverspänning kommer slapphet!
Rikets jerntillverkning aftager.
Skolade jernverks-ägare,som under tiden bevarat sina skogar, i denna framtid erhålla uti ett stigande pris full ersättning för hvad de lidit af den öfverproduetion som försvunnit?
Pris, som fallit, höja sig ej lätt!
Men, om äfven så skedde, lider dock landet afen stor ojemnhet i förbrukningen af kol och tackjern samt användning af legd körselstyi ka.
England tillverkade vidar 1612 — 400>000 skeppid, år 174°— 1 i5,ooo, år 1788 — 90,000, nu kanske 20,000.
England har fått en ersättning uti stenkol, som Sverige saknar.
Man skall kanhända invända, att klagan öfver skogarnes aftagande redan hördes under Gustaf I:s tid, och alt skogarnes rationella behandling försäkrar oss mot brist i framtiden.
Jag medger, att den klagan, man hittills fört, varit öfverdrifven; alt den garanti, författnings-systemet velat gifva, varit förnärmande emot den enskilda friheten och derigenom motverkat sitt eget ändamål , samt att conseqvensen fört hela detta systeme till det orimliga.
Men ett qvantum af tillverkning måste finnas, som icke tillgriper skogarna mer än återvexten medgifver, och jag tror att vi ej äro mycket aflägsna från detta maximum; och vill man strängt handhafva författningarna, så är jag öfvertygad derom, all intet betydligt smide kommer att ' Den 16 November f. m. hädanefter anlä'ggas på nya skogstillgångar.
Naturligtvis tager jag undan vissa trakter, såsom i öfra delarna af Wermland och Dalarna samt de norra orterna.
Vill man nu förekomma skogarnes förstöring, så må man ej antaga Utskrs sats pag. 19 och förslag pug.20.
Utförsel af tackjern till utrikes ort vill Ulsk. icke för närvarande medgifva.
Man kunde likväl fråga: är det rättvist att hindra bergsmannen från att utföra sin vara?
Och svaret på denna fråga skall utfalla olika, alltsom man sätter Statens eller individens fördel främst; en afvägning emellan rättsanspråk, som genomgår de Hesla större ämnen vid delta riksmöte.
För mig ur valet redan bestämdt.
Jag anser tackjernets förädling inom Riket innebära ett stort statsintresse, för hvilket allt enskildt måste vika.
Denna sats kränker icke heller någons rätt, blott tackjernslillverkaren sättes i samma villkor som bruksägaren.
Väl är stadgandet att bergsmannen skall blifva bergsman, så hädanefter som hittills, öfver 200 år gammalt; men denna sats, som icke hvilar på allas likhet inför lagen, och följaktligen innebär ett undantag, måste förutsätta speciella skäl, hvilka rapportera sig till vissa tidsförhållanden.
Ä10 dessa ännu oförändrade efter 2.‘ne århundradens förlopp?
Se delen fråga, som Ulsk. icke handlagt, oaktadt motioner icke saknats.
Jag kan ej förbigå den, då jag yttrar mig öfver eli förslag, soin man kunde kalla ett arfskifte vid det gamla prohibitiv-systemets frånfälle.
Mig synes vara så mycket större skäl härtill, som endast bruksägarne synas vara kallade att bevista denna högtidlighet.
Stångjernssmidet, som under Konung Guslaf I:s , Cail IX:s, Gustaf Adolphs och Drottning Christinas regeringar blifvit infördt och stadgadt i Riket, gynnades egentligen af tvänne styrelsegrunder, nemi. förbud emot utförsel af tackjern och de skogars anslående tilUtackjernsblåsning, hvilka närmast omgifva de större grufvefällen.
Den förra af dem sårar icke principen af allas likhet inför lagen, blott tackjernslillverkaren tillätes förädla sin vara.
Den sednare delar jernhandteringens idkare uti 2:ne classer, hvaraf den ena är privilegierad på den andras bekostnad.
Starka skäl mäste förefinnas, om en sådan prohibition skall kunna godkännas af en tid, hvars individer tyckas känna sin rätt.
Omständigheterna nu och för 200 år sedan äro på långt när icke desamma.
Då tillerkände Kronan sig dispositionsrätten öfver de flesta skogar; de voro i allmänhet icke upplåtna åt hyttelag eller afskiljde till bergsmanshemman.
Bergsmannen, som erhöll lätt att använda Kronans skog, måste då underkasta sig villkoret dervid.
Sedermera har han erhållit äganderätt lill skogen, och, genom 1789 års K. försäkran, en dispositionsrätt, som ännu icke gått i fullbordan.
Stångjernssmidel hade vid införandet att kämpa emot brist både på arbetsskicklighet och på penningar.
Öfver den förra ■ 6 Den 16 Novembev f. ra. beklagade sig Kon. Gustafi och Carl IX; den kändes ännu under Gustaf Adolph, livars oafbrutna krig ej hindrade honom ifrån att lå t a i n b es t ä 11 a främmande masmästare hit in i Piik et.
Capital-b risten åter visar sig deraf, att många anläggare af jernverk, under loppet af i y:de seklet, dogo utfattige.
Kostnaderna i och för anläggningar af dammar, verkstäder, vägar m. m. bidrogo säkert dertill.
Man kan ej säga, alt Rikets jernhandtering nu befinnes i sådant skick; och, sedan den haft 2tne århundraden alt stadga sig uppå, lärer intet annat skäl för prohibilionen qvarstå än det ekonomiska, att lackjernsblåsningarne ej måtte betungas af dyra malmfrakter, — en omständighet, hvari den enskildes omtanke säkrare träffar det rätta än lagstiftningen.
Härvid förekommer dessutom, att kolpriserna äro högt uppjagade inom bergslagerna, hvarigenom smidesanläggningar motverkas inom dessa dislricter.
T. ex. 9-4 t:r kol kosta i Kora bergslag 12 r:dr rtgs, men i Wermland, i Dalarne m. fl. orter, blott 3, 3£ å 4 r:dr; hvarföre en liten tillökning i kolpriset inom bergslag är tillräcklig att hindra all anläggning af smiden der, emedan skilnaden emellan kol prisen fraktar tackjernet, och ger vinst för det bruk sonr belastas af minsta kolpriset.
Man är således helt nära alt kunna öfverlemna denna gren af näringen åt sig sjelf, för att på idkarens egen omtanke numera grunda tackjernsblåsningens bestånd närmast grufvorna.
Härutinnan är Utsk. af samma tanke (se pag. 21); men jag skiljer mig deri, att jag ej allenast betraktar näringens tillstånd utan äfven idkarenas rättsanspråk.
Detta sednare anser jag ingalunda vara lillfredsstäidt af Utsk:s förslag i 3:dje punkten (pag. 20); ty der förutsättes det villkor såsom uppfyldt, att samtlige liytteägarena inom hvarje bergslag sig förena om bergslagsprivilegiernas upphörande; och intilldess det sker, får bergsmannen endast vara en åskådare vid den utredning af sinidesprivilegierna inom Riket, som Utsk. föreslagit.
Alen rättvisan kräfver nu att något göres.
Jag anser äfven , att det kan ske utan någon skadlig rubbning i nuvar. förhållanden, genom anläggningsrättens begränsning.
Bergs-collegii und. berättelser tili K.
M. för åren i835, r836 , 1837 oell i838 (de enda, hvaruti årstid verkningarna vid hyttorna inom de egentliga bergslagerna i Kopparbergs, Westerås, Örebro och Carlstads län äro särskildt beräknade), har tillverkats per medium vid hvarje hytta 2,384 skepprd. Xågra hyttor tillverka likväl betydligt mera.
Kanske omkring 4000 skepptd.
Ködig vattendrift förefinnes icke vid många, och den beslutsamhet torde ej öfverallt vara tillstädes, som erfordras vid smidesanläggning uppå kolpriser , som ej allenast äro höga redan, men just genom sådana anläggningar ytterligare stegras.
Vid beslutet derom förekommer dessutom, alt mindre kol åtgå lill malmens förvandling till tackjern , än vid det - dettas färskning och uträckning till stångjern.
Flera af de 128 masugnar, som varit i gång under dessa uppgifna år, tillhöra dessutom bruksägare, hvaraf troligen högst få finnas, som nedlägga egen blåsning i en tidpunkt, då man allmänt erkänner malmernas inflytelse på jernets egenskaper, och fordrar, att det jern man säljer 1841 icke må blifva sämre än 1840 års tillverkning.
På alla dessa skäl grundar jag det vördsamma förslag:
A. all ål ägare af hylla , hvarest tackj ern stil Iverkn ingni under loppet af åren i83t—184-0 utgjort winst 2,500 skepp.-d årligen, må varda upplåtet att anlägga en hård med hammare, såvida tjenlig byggnadsplats och nödig vattendrift förevisas kan, utan förnärmande af andras räll, för att dervid tillverka hvad medhinnas kan emot den skatt, som varder bestämd, och de åligganden, sorn författningarna i öfrigt föreskrifva.
— Om härigenom, emot min förmodan, 3o härdar skulle varda anlagda, så ökas tackjei nsbehofvet deraf icke så mycket, som i händelse Utsk:s förslag bifalles fpag. ig, 1:0 litt. a) och måhända skulle smidesfriheten vid de flesta bergsmansliärdar ensamt göra lika tillökning; ty om dessas antal utom de egentliga bergslagerna antages till 5o och dervid nu tillverkas 8,5oo, så torde väl detta belopp kunna ökas med i5,ooo skepp:d genom ifrågavar. tillåtelse.
Jag har nu yttrat mig rör:de nödvändigheten af återhåll i skogarnes förstöring, om tackjernets förädling af Svensk industri, och om den rättvisa man är skyldig en talrik dass af jernhandleringens idkare.
Återstår alltså att vördsamt underställa Ulsk:s pröfning mina åsigter röride större frihet i jernförädlingen.
Behofvet deraf har, efter 16 års strider, ändtligen blifvit allmänt erkändt.
Då man härvid icke utsträcker reformen utöfver industriens verkliga kraf och icke ingår i stadganden, som egentligen tillhöra framtiden, förmodar jag, att följande satser skola finnas ändamålsenliga: B.
Oinskränkt vågföringsrätt för de härdar, hvilka, utan beräkning af den tillökning, hvartill K. kungörelsen af den 26 Oct. 1833 berättigar, öro privilegierade för 4^0 skepp:d inom och 4o° skepp:d utom bergslag.
Dessa härdar ägde denna frihet åren 1836, 1837 och i838, utan att någon olägenhet deraf försports.
Ändring uti 4 §:n af K- kungörelsen af d. 26 Oct. 1838, så a!t endast i5 tunnor kol beräknas till 1 skepp:d stångjern, hvarigenom behofvet afhjelpes för alla sådana härdar, hvilka icke inbegripas i föregrde punkt.
Verkställigheten häraf torde böra vidtaga 2:ne år sedan K.
M:s nåd. beslut härom blifvit ulfärdadt; vederbörande obetaget att dessförinnan med sina ansökningar till K.
Bergs-collun inkomma, på det undersökningarna må i behörig ordning för - Dan 16 No vemb er f. m.
Visserligen komma skogarne i Riket att något starkare anlitas genom tillåtelsen åt de skogrikasle liyttelagen alt anlägga härd, än om ett prohibiliv-systeme kunde och herde bibehållas, som fjettra!' den enskilda industrien, privilegierar den ena medborgaren på den andres bekostnad, och, följdrätt utförd, leder till det orimliga.
Men jag är fullt öfvertygad derom, att de 3:ne stadganden , som jag under litt.
A, B och C föreslagit, skola bereda en säkrare och skogarna mindre påkännande öfvergång till en lifligare industri, än de utvägar, sorn Utsk. föreslagit.
Hvad som hvilan på orättvis grund bör ej och kan ej härda tiden; det faller!
En större frihet är både näringens och den enskilda rättens oemotståndliga kraf.
Ger den sig luft genom stångjernssmidets förökande, så finnes åtminstone någon gräns för skogarnes anlitande, nemi. behofvet af Svenskt jern för verldshandel.
Deremot, om den bryter sig lös uti tackjernsexport, så torde gränsen för skogarnes anlitande vara alltför aflägsen, emedan hvarken Englands eller andra länders coakes-tackjern kan täfla med det Svenska i användbarhet för smide.
Att, såsom Utsk. tillstyrkt, vid innevar. riksmöte bestämma den tidpunkt, då full frihet må förunnas åt jerntillverkarne inom fäderneslandet att bedrifva sin näring så, som de med sin fördel finna mest förenligt, med borttagande af alla hittills tryckande band, vågar jag ej tro, ej heller att det af behofvet påkallas.
Ordalagen (pag.
19) äro äfven något obestämda; man kunde nemi. fråga, 0111 grufvebrytningen borde obetingad! upplåtas åt den enskildes egen omtanke.
Om så vore Utsk:s tankej skulle jag göra inkast deremot, hvilka jag nu innehåller af det skäl, att jag anser lika opåkalladt som omöjligt, att nu bestämma när full frihet i jernhandteringen må äga rum , utan skada för Riket i framtiden.
Hr af Uhr, Carl David, uppläste följande:
Det nu förevar, betänk, rörer en ganska vigtig del af vår allmänna hushållning, och Ekon.Utsk. har efter sin åsigt sökt att reglera de derutinnan förekommande stridiga intressen.
Vore nu fråga om att införa en alldeles ny handtering, sä vore det utan tvifvel rättast att lemna densamma till sin egen utveckling, roed rättighet för en och hvar, att efter eget godtfinnande tillverka samt inom landet eller utrikes försälja sina produeter, vare sig tackjern eller stångjern; men då jernhandteringen inom vårt land är flera sekler gammal och utgör Rikets förnämsta export, hvaraf ett ganska stort antal medborgare både vid bruken och angränsande trakter, genom grufvebrytning, kolningar och transporter, finna sysselsättning och bergning, förtjenar ämnet största uppmärksamhet, samt att man ställer så, att alla deruti interesserade finna sin största möjliga belåtenhet.
Deli iG November f. m. '9
Våra äldre bergs-författningar utgingo frän den åsigt, att tackjerns-tillverkningen egentligen borde åstadkommas inom de orter, der de större malmfälten uro belägna, och angränsande skogar för detta ändamål användas; deremot borde (ackjernets förädling eller slångjernssmidet anläggas och bedrifvas å de mer eiler mindre aflägsna orter, hvilka, försedda med skog och vattenfall, men i saknad af malmer, sjelfva ej kunde tillverka tackjern, och på dessa ifrån vissa orter under namn af bergslager varande tackjerns-tillgångar privilegierades, tid efter annan, en mängd bruksanläggningar, spridda öfver hela landet, från de norra till de södra delarne af Riket, och hela rörelsen fördelade sig sålunda uti tvänne särskilda näringsgrenar, nerol, bergsmannayrket, som producerade tackjern till afsalu, samt bruksägare, hvilka utsmida samma tackjern, hvaraf finnes, att begge dessa handteringar stå i nära sammanhang och äro beroende af hvarandra.
Genom denna fördelning af blåsning och smide, ville man utan tvifvel bereda rörelsens bedrifvande på en större scala, med bestånd för framtiden, och den skulle troligen hafva medfört både enskildt och allmänt gagn, örn icke dessa författningar åtföljts af en mängd restrictiva band, som på en gång försvårade och hindrade rörelsens fria utveckling.
— Biåsningstiden vid hyttorna t. ex. inskränktes till vissa veckor årligen, som icke utan ansvar fick öfverskridas, ehuru densamma kunnat drifvas till vida större belopp, och bruksägaren fick icke köpa tackjern utöfver det för året bestämda qvantum, eller hemta detsamma från hvilken bergslag han önskade, utan var bunden vid den honom en gång anvisade ort, utan afseende på om tackjernet var af bättre eller sämre beskaffenhet, och under sådana förhållanden var någon särdeles förbättring i det teckniska af handteringen icke att vänta, föga uppmärksamhet egnades deråt, något vettenskapligt biträde kom sällan i fråga, och hela konsten låg uti arbetarens handlag; men malmernes goda egenskaper gjorde dock, att våra tillverkningar ansågos bättre än andra länders, och voro derföre begärliga på den allmänna marknaden.
Den princip författningarna från början åsyftat, att utestänga smidena från bergslagerna, der endast tackjern borde tillverkas, undergick dock småningom flera modificationer och upphörde slutligen.
Andra intressen gjorde sig härvid gällande, och tid efter annan fingo smiden äfven der anläggas till deras nuvar. betydliga belopp.
Under sådana omständigheter utvidgade sig jernhandteringen efter hand, men med långsamma steg.
— Den ansågs visserligen vara af vigt för landet, men vida underordnad de så kallade ädla metallerna, hvilka framförallt borde uppmuntras, och för deras bedrifvande borde nu alla Don 16 November f. in. de kring dessa verk angränsande skogar anvisas och användas.
För detta ändamål liöllos mot slutet af 1600-talet liera s. k.
Bergs-commissioner, hvarvid åtskilliga stångjernshamrar, hvilka nnsågos hinderliga för de ädlare verkens kolfång, hlefvo utdömde och nedlagde; och befanns, efter denna reglering, vid töyö års slut hela hammarskatten uppgå till ett belopp af 223.000 skeppund.
Under den följande epoken från förenämnda år till 1783, utgörande 88 år, hade smidet vunnit en til löhning af 1 21,000 skepprd, och utgjorde då ett samrnanräknadt belopp af 344>00° skepp d. — Man ansåg nu detta qvantum utgöra den ståndpunkt, som den Svenska jerntillverkningen icke kunde eller borde öfverskrida, ulan att äfventyra skogens framtida bestånd och jernets fallande i pris på främmande platser, och af denna anledn. utfärdades 1784 ett K. påbud, som ålade 1000 rtdrs vite, hvartill den gjorde sig förfallen, som begärde tillökning i det gamla eller anläggning af något nytt smide.
Det dröjde likväl icke länge, förrän man fann sitt misstag härutinnan, och uppå Heres förnyade ansökningar beviljade Regeringen åter nya smiden, men ganska sparsamt, under de nästföljande 20 åren till ett belopp af endast 6,000 skepptd, hvarigenom hela det privilegierade smidet vid 180 5 års slut utgjorde 3 Jo,000 skeppid.
Del är ock från sistnämnda tidpunkt jernhandteringen i vårt land kan räkna etl nytt tidehvarf.
Genom i8o3 års K. förord 11. oin stångjerns-smidet och jernmanufacturen i Riket, samt de sedermera utkomna författningar, hafva Hela af de band blifvit lossade, som tillförene fjeltrade denna handtering.
Bergsmännen äga nu frihet att efter godtfinnande utvidga sina blåsningar, och att inom landet afyttra lackjernet till hvem de behaga; äfvenså har, utom bergslag, en och hvar, sorn kan uppvisa förut odisponerad skogstillgång och vattenfall, rättighet att utvidga de gamla och att anlägga nya smiden.
Det är ock denna öfverlåtelse till den enskildes egen industri och omtanke, som gjort att jernhandteringen nu bedrifves efter veltenskapliga grunder, med besparing af materialier i förening med produetens bättre qvalitet, och som tillika vållat den högst betydliga tillökning i smidet, som under de sista 37 åren ägt rum, utgörande icke mindre än 253,000 skepptd stångjern och manufactur, hvarigenom liela hammarskatten i närvar, stund uppgår till nära 612 000 skeppid årlig tillverkning.
Tages 1111 i betraktande, att under de sista 144 åren, räknade från och med 1696, stångjernstillverkningen uppgått från 223,ooo till 612,000 skepptd, och således blifvit nära tredubblad, hvartill kominer ett ökadi behof af tackjern för flera sorter machiner och byggnader m. 111., hvartill tackjern nu för tiden användes i stallet för träd, och Del) 16 November f. m. livi!ka behof ärligen tilltaga, äfvensom att nära hälften af lida ilet privilegierade smidet är grundadt på köpe-tackjern från bergslagerna; så lärer ej kunna bestridas, att ju bergsmännen nu hafva ett stort fält oppnadt förderas verksamhet emot fordom, för att fylla de inhemska behofven, samt att deras klagan öfver bristande afsättning å tackjernet inom landet icke är grundad, — ett förhållande, som säkrast vitsordas af de mindre behållningar deraf, som finnas qval liggande på vågarna från ena året till det andra, och som hädanefter icke heller är alt befara, ehuru della under de sednaste riksdagarna förebui its såsom skäl för dem att få exportera deras tackjern, en begäran, som, 0111 den bi fa I les, otvifvelaktigt skulle grundlägga både jernhandteringens och alla deras undergång, som deraf hafva sin bergning, och derföre äfven nu af Utsk. blifvit afslagen.
Genom bifall till bergsmännens petition skulle väl tackjernet under de första åren stiga i pris.
Engelsmannen, som ar vår farligaste medtäflare, och som ensam vill monopolisera hela jernhandeln, betalte gerna hvad som helst, för alt tillegna sig de bästa tackjernssorterna, och såmedelst förbättla dess tillverkningar på bekostnad af vår egen, då smiden, grundade på köpe-tackjern, som ej kunde coucurrera i priset om de bättre, endast måste begagna de sämre sorterna; och följden deraf blef, att en stor del bruksägare skulle nödgas att inskränka eller nedlägga rörelsen, förafskeda sina arbetare, afbryta all gemenskap med allmogen, som dittills betjent bruken med kolning, transporter och andra arbeten, hvaraf de påräknat sin tarfliga bergning, inom orter, otjenliga för allt åkerbruk, och hvarigenom denna stora personal, i saknad af andra näringsgrenar och arbetsförtjenst, utan allt eget förvållande, snart skulle bringas i armod och falla det allmänna till last.
Öfrige bruksägare, så väl inom som utom bergslag, hvilka smida på eget tackjern, fortfore väl ändock med deras rörelse, men säkerligen med mindre fördel än förut, då det alltid berodde på Engelsmannen att efter dess godtfinnande höja eller sänka prisen, sedan Svenskt stångjern och manufactur upphört att vara landels hufvudsakliga export.
Sedan det sålunda lyckats våra medtäflare att slå under sig de bästa tackjernssorterna, att förstöra en del af de Svenska jernbruken. samt derifrån skilja deras arbetare, — med ett ord, att till stor del omintetgöra det förtroende, som från äldre lider varit oskil jaktligt från Svenska jernet, hvilket nu icke längre oförkränkt kunde bära detta namn, efter att vara utblandadt med främmande stämplar, och vi på detta sätt kommit under ett främmande lands förmynderskap, skulle slutliga följden blifva, alt tackjernsprisen åter nedsaltes, sedan inga consumenter här mera funnes, som längre kunde upprätthålla dem, och bergsmännen derefter tsin ordning nödgas antaga de pris utlandningen be - 22 Den 1,6 November f. m.
Lagade erbjuda, och sålunda sjelfve, ehuru för sent, inse alla de olyckliga följder, sorn de genom tackjerns-exporten beredt sig sjelfva och hela landet.
Om detta, sorn jag befarar, blir resultatet af den yrkade tackjerns-exporten, så lärer denna äfven vid innevar. riksdag itererade fråga, enl.
Utskts nu afgifna förslag, lätt kunna besvaras, desto hellre, sorn sökanderne sakna allt skäl till en sådan begäran, då laekjernet hos oss har och alltid skall bibehålla sitt pris, i förhållande till stångjernets värde och de förändringar detsamma genom handelns och politiska förhållanden kan blifva underkastadt.