Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu såg vi på möbler, porseliner, akvareller, till dess det kändes som om jag haft en stor sillsalat i hufvudet, och jag riktigt flämtade af trötthet.
»Stenmuseum bryr vi oss väl inte om», sa Ester.
»Bäst ta alltihopa på en gång», sa jag matt, »så slipper jag sedan.»
»Dit går jag inte med», sa Villy.
»Åh, kom ni», skrattade Ester. »Det kan just göra er godt.»
Så förde de in mig i ett stort galleri, fullt med bildstoder och byster.
Jag stannade och riktigt drog efter andan.
Det var som om jag kommit i en helt och hållet ny värld, så högtidligt och lugnt och svalt var det härinne – och alldrig hade jag tänkt mig, att det kunde finnas så förfärligt vackra människor till i världen.
De stod på sina pelare och riktigt såg ned på oss, stackars kryp.
Jag kände mig till mods nästan som om jag blifvit presangterad på hofvet, och det var för märkvärdigt att se på Villy.
Han kom in med händerna i fickorna, småhvisslande som han brukade, men hur det var upphörde hvisslingen, och sedan gick han omkring så tyst och stilla, som om han varit i kyrkan.
»Hvad är det för ena?» hviskade jag slutligen åt Ester.
»De flesta är afgjutningar efter de gamle», svarade hon.
Jag kände mig ungefär lika klok som förut.
Visst hade jag ett hum om »de gamles konst», men det var också bara ett hum.
För att inte dumma mig en gång till, gjorde jag inga vidare frågor, men när vi kom in i ett rum, där en yngling låg och sof på sin marmorbädd, kunde jag inte hålla mig tyst längre.
Han var för mycket vacker!
»Är han inte söt!» sa jag.
»Man skulle vilja kyssa honom under hans sömn som man kysser sitt eget barn.»
»Usch, tant Lova», sa Ester med ögonen glittrande af odygd, »han är ju så förfärligt oanständig.»
»hvad pratar du för slag», sa jag häftigt.
»Är han oanständig!»
»Han är ju alldeles spritt naken!»
»Det är han visst inte», sa jag med en knyck på nacken.
Ester klappade sakta min hand, och så skrattade hon ett sådant där klingande friskt skratt, som ibland liksom bryter sig fram ur henne med våld.
Men så började jag att skratta, jag med.
Visst var han naken, och det med besked, fast jag inte sett det förut.
»Men de är nakna på ett annat vis», sa jag, »det håller jag på!»
»Naket som naket», sa Villy afklippande och bestämdt.
»Styf karl för öfrigt han som har gjort den där, men det är också, ta mig tusan, det enda som duger!
Eljest är det bara onatur och perukstockeri.»
I det ögonblicket var jag riktigt trött på att vara så dum och okunnig som jag är.
Men så tänkte jag: villig häst gör tung börda lätt!
I morgon köper jag mig en konsthistoria och så ett sådant där konversasjonslexikon, som Villy talat om.
Se’n får vi väl se!
När vi kom ut, spände jag ögonen så pass i karlen, att han inte vågade annat än att ge mig parasollen, men därmed var det också alldeles slut med mina krafter.
Jag kände mig så rent förbi, att jag knappt orkade tacka Ester för hennes stora vänlighet att först hälsa på mig och sedan så snällt och tålmodigt följa mig öfverallt.
Ty naturligtvis måtte det ha varit bra tröttsamt för en så rutinerad person som hon att gå och dra på en sådan här dum småstadsbjörn som jag, fast det märktes då inte en smul.
Villy föreslog, att vi skulle göra en promenad till Skeppsholmen.
Undrar just, om det inte var för den promenadens skull han gifvit sig så god tid?
Ack, den ungdomen!
Den lyckliga ungdomen!
Men han hade kunnat missräkna sig.
Jag skulle ha kunnat orka följa med.
Men Gud vet, om jag gjort det ändå!
Man ska unna ungdomen deras korta sommartid.
Tids nog kommer höstdagar, fettbildning och andfåddhet, och adjö då med romantiken!
Ack, romantiken!
Den är ändå den vackraste poesi som finns.
Det var med riktig afund jag såg
Villy och Ester svänga af nedåt Skeppsholmen med steg så lätta, som om de inte visste hvad trötthet ville säga.
Men så hade de häller inte börjat sin dag med att tappa 100 kronor och bli uppskakade på alla vis!
Besynnerligt nog höll spårvagnen stilla den här gången till dess jag kommit på med båda fötterna.
Det brukar den eljest alldrig göra.
Ja, jag erkänner, att i fråga om spårvagnarna känner jag mig sviken.
De står alltid när de bör gå, och går alltid när de bör stå, och så måste hvar och hvarannan konduktör vara blind eller döf, ty endera kommer man inte med alls, eller också blir man upphalad som en mjölsäck, hvilket alls inte är behagligt.
För att inte komma ur tagen, så ringde den här konduktören af, innan jag hunnit att sätta mig.
Jag i knä på en fru med en mopps.
Moppsen tjöt, och det kan man då ingenting säga om, ty moppsar är inte afsedda till stoldynor.
Frun blef inte alls ond, men en herre, som satt midt emot, svor öfver oskicket att »dra in »rackor» i vagnen».
Jag tänkte svara honom, att det inte var stort roligare att få in »rackare», men så teg jag vid tanken på mina nedsatta krafter.
Det hade just varit snyggt, om jag börjat gråta inför en sådan där djurplågare!
Hem kom jag, men uppför trappan hade jag alldrig kommit, om inte så lyckligt händt, att jag träffade Gustaf i förstugan.
Han sköt mig framför sig i trapporna som en barnvagn, och det fast jag narrat honom på Ester.
Den rara Ruffen!
Nästa gång ska han få ha henne alldeles för sig själf, det lofvar jag.
Usch, hvad jag är trött.
Jag ligger i soffhörnet med ett ättiksomslag kring hufvudet, eldröd och echåfferad.
Det är minsann inte så lätt att odla sin själ som man tror! ! !
Ett hämskt broräcke.
Gamla bekanta.
På Dramaten.
Olika resultat.
Villy gaf sig inte förr än han fått oss i väg till »hissen».
Men det säger jag, att en otäckare tillställning har jag inte varit med om.
När karlen ryckte i linan, och vi började att dingla mellan himmel och jord, så trodde jag att jag skulle dö, så rädd blef jag.
»Sanna mina ord, Villy», sa jag, »det kommer att hända något!
Det är att pröfva Vår Herre alldeles för mycket! Gud!
Nu står vi!»
Men vi stod inte.
Vi bara ragglade litet hit och dit.
»Om vi faller», fortsatte jag, »så – aj, Gustaf! – samla ihop bitarna – hu, Villy! – så godt du kan, och – – »
»Tala inte så okristligt, Lovisa!» sa Gustaf, som var lika hvit om näsan som jag.
Knyck, Knyck! sa det i detsamma.
Nu var jag säker, att min sista stund var kommen.
Men så öppnade karlen helt lugnt dörren och vårsolen tittade in som om hon velat säga:
»Titta ut, Lovisa!»
Och Gud ska veta, att jag tittade ut och det med en fart.
»Det var otäckt», sa Gustaf, och torkade svetten ur pannan.
Men Villy sa, »att det är en förbannadt bussig tillställning».
Det må den vara, men inte för småstadsfolk, som är van att begagna sina egna kristliga ben och inte flyga genom luften som höns.
»Titta på utsikten, tant Lova», sa Villy. »Den är styfvare än på själfva Tivoli.»
»Gärna för mig», sa jag och knep ihop ögonen det värsta jag kunde och tog Gustaf under armen.
»Men så titta då, tant Lova!» »Utmärkt», sa jag och tittade rakt fram på några smutsiga husgaflar.
»Nej men tant Lova måste vända sig om.»
»Och se på buren?
Nej tack du, den har jag fått nog af.»
»Hvad skrattar du åt?» frågade jag.
»Åt tant Lovas sätt »att se».
Det är urstyft!
I detsamma observerade jag en karl, som riktigt spände ögonen i oss.
»Hvad är det där för en?» frågade jag.
Han tycks då inte ha sett folk på länge.»
»Åh, han går här och vaktar själfmordskandidater.»
»Hu så fasligt!» sa jag.
»Ja, ser tant Lova, det är inte alla som har råd att köpa sig revolvrar, och så – – Vipps öfver broräcket!
Vanligen är det nog».
Villy satte näsan i vädret och hvisslade.
»Myndigheterna borde gripa in», sa Gustaf.
»Det är ju hvad de gör, fast ta mej fan jag tycker de har rättighet att hindra folk att slå ihjäl sig, när de inte kan hindra dem ifrån att svälta ihjäl sig.»
»Prata inga syndiga ord», sa jag.
»Myndigheterna gör nog hvad de kan, det är jag säker på, fast människorna inte gör hvad de bör.
Lifvet har vi fått af Vår Herre, och ingen kan få i mig, att man under några förhållanden har rättighet att kasta bort det öfver ett broräcke.
Nu vet du det, min gosse!»
Så åt vi frukost på Restårasjonen, och en förbåldt treflig frukost var det.
Rummet var rundt och måladt med vinblad och blommor, så det alldeles såg ut som en fågelbur, och genom fönstret syntes sjön, som just där vidgar ut sig till en blå halfrundel.
Riktigt god mat fick vi med, men inte kan jag skrifva om mat nu igen!
Alltnog: bra var den!
När Gustaf skulle göra upp, så sa Villy:
»Nej stopp, farbror!
Nog kan jag med godt samvete låta bjuda mig på en festmiddag allt emellan, men någon snyltgäst är jag inte.»
Därmed betalade den hederliga pojken sin andel, och det sätter jag värde på honom för, men nog ska tant Lova laga, att han på ett eller annat vis blir skadeslös för de utgifter han får genom oss.
Som hvarken Gustaf eller jag på några villkor ville in i buren igen, så gick vi hem.
Söder har sina sidor, men någonting Europejskt är det inte.
Också kände jag mig inte en smul imponerad.
Bäst vi promenerade i all sköns lugn, så vek
Villy tvärt af in på en bakgata.
»Titta hit litet, tant Lova», sa han.
Utanför ett hus med stängd port stod ett par hundra fattigt klädda karlar med hungriga ögon och trött uppsyn.
»Hvad är det där för ena?» frågade jag.
»Själfmordskandidater», svarade Villy kort.
»Kära!» sa jag häpen.
»Eljest arbetslösa, som väntar på den tallrik soppa barmhärtigheten ger dem.»
Det var som om ett moln gått öfver solen.
»När jag var mycket ung», fortsatte
Villy och slog sig på benet med käppen, »så hade jag några slags omogna ideer om att man borde bilda en natsjonalbank, eller något dylikt.
Ingen borde få ha större inkomst än så och så – räntan skulle delas ut och då skulle – Ja, med ett ord, då skulle det inte finnas några fattiga vidare.»
»Jaha», sa Gustaf.
»Men det var för opraktiskt.
»Ty om man betänker – – »
»Visst fan var det opraktiskt!
Det är alla utmärkta ideer, därför är det också som det är.
Jag ville bara visa tant Lova, att det kan finnas förhållanden, när man föredrar – ett broräcke!»
Men det hade han just kunnat låta bli att visa mig, ty i flera dagar förföljdes jag af de bleka, hungriga ansiktena och var riktigt störd till min själaro, bara jag tänkte på vaktaren på bron, om han också bara var ditställd i största allmänhet.
Men så tog jag Gud i hågen och försökte att göra mig fri från alla sorgliga spekulasjoner.
Det man inte kan hjälpa, det kan man ju inte hjälpa.
Men först skickade Gustaf och jag dit 100 kronor anonymt, eljest kändes det som om vi inte skulle haft rättighet att roa oss en enda smul, fast jag nog förstod, att det var som en droppe i hafvet.
Hvem mötte Gustaf i går, om inte doktor Holzen, vår förra provinsialläkare, som slagit sig ned här i Stockholm och som lär vara alldeles förfärligt rikt gift!
Doktorn hade riktigt kastat sig ur droskan, när han fick se Gustaf, så glad hade han blifvit, och varit hvarken stram eller högfärdig på något vis.
Nå ja, det hade jag häller alldrig trott han skulle kunna bli – en så hygglig människa som han är, men när Villy har kunnat bli författare, så är det inte godt veta hvar haren kan ha sin gång.
Holzen hade sagt, att han och hans unga fru skulle komma på visit och talat om en bjudning litet längre fram.
Förfärligt snällt, men nog känner jag mig bra ängslig att ta emot en sådan där fin-fin Stockholmsdam, och så blir jag naturligtvis tvungen att skaffa mig en ny klädning till kalaset.
Ester föreslog, att jag skulle tala med en sömmerska om den bruna, och sömmerskan sa, att den är alldeles omöjlig sådan den är men rådde mig att köpa sammet till ärmar och framvåd, så skulle hon försöka att få ut ett nytt lif ur kjolen.
Hela dagen i dag har Ester och jag sprungit i bodar efter sammeten.
Slutligen fick vi nere i stan tag i en bit, som kunde passa, men den var för dyr.
Jag fick pruta 1 krona på metern, men jag ville pruta 1 och 25.
Betjänten och jag riktigt slogs om den 25-öringen.
»Jag kan inte», sa han.
»Visst kan herrn», sa jag.
»Jag har redan, just för att färgen är litet gammalmodig, lämnat tyget till hvad det står oss själfva.»
»Då har herrarna betalt som narrar», sa jag, »men det ämnar inte jag göra.»
»Något måste man förtjäna», sa han.
»Inte mej emot», sa jag, »bara det inte blir på det här! 6 kronor jämt och därmed basta.»
Karlen höll i sig än en stund, men hur det var så gaf han med sig.
Han var alldeles svettig, och håret stod i vädret på honom som en borst; och svettig var jag med, men när jag slutligen spatserade min väg med paketet på armen – de ville skicka hem det, men hvem kan då veta hvad slags vara jag skulle få! – kände jag mig så nöjd, som endast medvetandet om ärligt uppfyllda plikter kan göra en.
»Tant Lova är en riktig prut-artist», skrattade Ester, som på sin stol följt vår strid, fast hon lät mig sköta hela arbetet ensam.
»Ja, kära du», sa jag, »den som inte håller på öret får alldrig riksdalern.
Kom nu, så ska vi gå någonstans och dricka chokolad och äta bakelser!» tillade jag.
»Jag känner mig riktigt medtagen efter kampanjen.»
Hon förde mig till ett fint konditori i Storkyrkobrinken, och när jag satt där tot söll, ty utan Gustaf känner jag mig alltid tot söll, så kom det underliga tankar på mig.
Bibeln må säga bäst den vill att en hustru ska blifva när sin mann, så säger jag ändå, att det är rent omöjligt – åtminstone ibland.
Visst är, att när den förordningen kom ut, så måtte det inte ha funnits några ölkällare och biljarder till i världen, ty då hade nog Vår Herre kastat om saken och sagt:
»Mannen ska blifva när sin hustru.»
Hur olika hade inte mycket sett ut då mot nu!
När jag skulle betala, befanns det att vi ätit upp presis hvad jag lyckats pruta in på tyget.
»Där ser du», sa jag belåtet åt Ester.
»Hade jag nu inte hållit i mig med prutandet, så hade det här varit en ren utgift, i stället för att nu vara en ren förtjänst.»
Ester skrattade och påstod, att jag borde bli finangsminister.
När vi kom på Gustaf Adolphs torg, så fick jag se en snyggt klädd arbetsmänniska, med vänligt, trefligt ansikte, som gång på gång vände sig om och såg på mig.
»Ursäkta», sa hon till sist, »men är det inte fru Petterkvist?»
»Jo, alldeles, men – –
»Minsann är det inte Fia!
Nå, jag måste säga!
Hur mår Fia nu för tiden?»
»Jo tack, med hälsan är det ingen fara.»
»Fia har tjänat hos oss», sa jag vänd till Ester, »och är sedan 10 år gift med en maskinarbetare här i Stockholm.
Hvar bor Fia?»
»82 Regeringsgatan in på gården.»
»Ja, då kommer jag snart och hälsar på Fia!
Det var riktigt roligt att träffa Fia!»
Fias hela ansikte strålade.
»Får jag kanske be frun vara så god och komma en söndagsförmiddag?» sa hon, »för de andra dagarna står jag vid tvättbunken.»
»Det ska jag visst det», sa jag.
»Adjö så länge, kära Fia.
Hälsa mann och barn.»
Fia neg och gick.
»Den präktigaste tjänare jag någonsin haft», sa jag.
»Hon gick utanpå sex vanliga husor.»
»Hon såg ut att ha lidit», sa Ester enkelt.
»Visst inte», sa jag ifrigt, ty jag vet inte något värre än när folk ser olyckliga ut.
»Hon har kanske haft många barn.
Tänker du öfverge mig?»
»Ja, moster väntar.
Hon kan bli orolig, och det får hon inte.»
»Förbjuden af läkare!» skämtade jag.
Ester log med en liten darrning i mungiporna.
När jag lärde känna henne bättre, förstod jag hvad den darrningen betydde, men nu var jag blind som en nyfödd kattunge och trodde värkligen, att det var med lika lätt hjärta som lätta steg hon vek af åt Östermalm till.
Gustaf var inte inne när jag kom hem, men på bordet låg två teaterbiljetter från Villy.
Han skref, att han, för att lugna min oro för hans plånbok, ville nämna, att han fått biljetterna till skänks, och glad var jag åt det.
Det finns nästan ingenting värre än att ta emot artigheter af någon som inte har så god råd.
Åtminstone känner jag mig som en riktig ficktjuf.
När Gustaf kom hem, så var han knarrig.
Han ville inte gå – han hade fått alldeles nog af »Kärleken», sa han.
(Vi hade nämligen sett »Kärlekens komedi» ett par dar förut, och då hade Gustaf gäspat i ett gäspande.)
Men som
Villy sagt mig, att den här pjäsen, »Duvalls Skiljsmessa», skulle vara alldeles förfärligt rolig, så höll jag i mig, och så sträfvade vi strax efter 7 i stormen och rägndugget förbi Jacobs kyrka, framåt Dramatiskan till.
Ja, hvad nu den där Kärleken angår, så vill jag erkänna, att något roligt stycke är det inte, fast nog tyckte jag, att det var offantligt intressangt, mest därför att de talade på värs, och så därför att man satt hela tiden och kände att hvad de sa inte var en smula sannt.
Det behöfver visst inte gå på tok för alla som håller af hvarandra, om man också måste pruta litet, och har man bara älskat hvarandra af hjärtat i ungdomen, så kan det minnet lysa upp den värsta prosa, åtminstone för oss kvinnor – det är min åsikt.
Också gjorde det mig riktigt ondt, när den rara Svanhild, som talat så vackert hela kvällen, kastade Falks ring i sjön och tog Fredrikson under armen.
– – – Men kanske hon tyckte, att Falk inte var stort att lita på, och det tror jag häller inte att han var.
– – Han föreföll mig just som en riktig spelevink, där han slank omkring hela kvällen i sin hvita pjärrotdräkt, utan att tyckas ha hvarken rötter eller fötter, som man säger.
»Åh, du Gustaf», hviskade jag snopet, när vi väl kommit i ordning på parketten, och jag hunnit att studera affischen litet, »Fredrikson spelar inte med!»
»Gör han inte».
Gustaf lät ungefär lika intresserad som om han talat om kall palt, hvilket är det värsta han vet.
Jag undrar, hur det skulle kännas att ha en mann, som förstod alla ens känslor?
Troligtvis obeskrifligt!
Saken är den, att jag är alldeles tokig i Fredrikson, nästan lika tokig som i Ödman.
Jag har sett honom fyra gånger, och bära sig åt hur han vill, den mannen, så ser han ut som en grefve ändå!
Och hur han talar se’n!
En tum mellan hvar bokstaf, och när han ska säga något roligt, så känner man af det, både innan det kommer och sedan det har kommit – Det ilar efter hela ryggraden, alldeles som när man sätter en stämgaffel mot tänderna.
Men hvad brydde sig Gustaf om Fredrikson!
Han bara kikade på fruntimren, som just den aftonen till min glädje var stryk fula hvar eviga en.
För öfrigt såg publiken ut som om den vore färdig att skratta redan på förhand.
Märkvärdigt hur gärna den skrattar!
Det har jag sett förut – sist just i »Kärleken».
Skrattade inte nästan hela teatern, bara pastorskan och hennes kull visade sig, fast jag snarare tyckte det var att gråta åt, jag, när man betänkte, hvad det ville säga att hålla en sådan skara hel och ren.
För att nu inte tala om, hvad hon måste ha slitit, stackars människa, innan hon födt dem allihopa hit i världen, ty så vidt jag kunde se, måste de ha varit trillingar och fyrlingar allihopa, så presis lika stora var de.
Bom! sa det i detsamma på senen.
»Jag hoppas», hviskade jag till Gustaf, »att den där otrefliga människan, som spelade gamla fästmön i »Kärleken», inte är med.
Hon var alldeles för naturlig.
Natur har man nog af i hvardagslag.»
»Ja ska det vara, så ska det vara», sa Gustaf.
Du min Gud, hvad vi skrattade!
I synnerhet när svärmodern kom infigurerandes i smutsiga tyllkjortlar och trikåben.
Gustaf skrattade så högt, att människorna började titta på honom.
Då försökte han att hålla sig, men blef alldeles kittelblå i ansiktet i stället.
»Skratta du ut», sa jag tämligen högt, »ty ges sådana stycken på Kunglig Majestäts teater, och med Hans Allra Nådigaste Tillstånd, så är det häller inte meningen att folk ska krevera.»
Lika galet var det alla akterna igenom, och när ridån föll för sista gången, var vi öfver förtjusta med vår afton.
Men det säger jag, att skulle jag bjuda till att uppträda på det viset inför tvillingarnas pappa och bodbetjänternas prinsipal, så blef jag inspärrad på ett dårhus.
Där ser man skillnaden mellan natur och konst!
I naturen behöfs så förfärligt litet för att det ska bli något af, i konsten så förfärligt mycket.
En enda tum trikå och en half tyllkjol hade varit nog för att störta mig, medan däremot den här svärmodern fick gå fri alla tre akterna igenom, gifta bort sin dotter två gånger och slutligen resa sin väg med en stor pänningsumma, som hon fått af sin måg.
Äfven här ser man skillnaden mellan konst och värklighet, ty i värkligheten är det ju nästan alltid mågarna, som reser i väg med pänningsummorna.
När vi väl kom ut i det fria, så sa Gustaf:
»Vet du, jag känner mig riktigt sugen.»
»Inte fritt med mig häller», sa jag.
»Ja, då slinker vi väl in på Grill då, och får oss en bit.»
(Märkvärdigt hvad det här Stockholmsspråket är lätt, bara man blir van vid det!)
Och så »slank» vi in på Grill, men hvad som senare hände ska få sitt eget blad.
Visst är, att kunde människan se in i framtiden, skulle hon alldrig ha en glad stund.
En!
Hade jag vetat, hur den kvällen skulle sluta, hade väl ingenting kunnat locka fram ett leende på mina läppar, ingenting!
Men nu visste jag intet – lyckligtvis – och var glad.
Krycke.
Allt för intressangt konversasjon och någonting obeskrifligt på slutet.
Den första vi fick se, när vi väl trädde in i salen, var vår kära Villy, som satt där, rödblommig och pigg som vanligt, i sällskap med en annan herre.
»Nej, se det kallar jag flax!» sa Villy och gnuggade händerna.
»Nu föreslår jag att vi slår oss i hop: bordet räcker till.»
»Inte mig emot», sa jag, ty ungdom tycker jag nu en gång för alla om.
Och så »slog vi oss i hop».
Härpå presangterade Villy sitt sällskap såsom litteratör Krycke.
Krycke var framåt trettiotalet, med framskjutande panna, tätt lockigt hår och skarpa grå ögon, som tycktes se tvärs igenom folk.
Han drog sin stol närmare min och sa:
»Jag har så länge önskat att få göra herrskapets bekantskap».
»Åh, värkligen!» svarade jag.
Det var då inte något vidare kvickt, men hvad skulle jag hitta på i en hast.
»Ska du inte ha dig en sup?» ropade Villy från smörgårdsbordet, dit Gustaf och han tvärt begifvit sig.
»Nej, tack.
Som du vet är jag absolut, äfven i fråga om spirituosa – – –.
Jag har släktingar i samma stad där herrskapet bor», fortsatte han sedan, vänd till mig, »och vore glad få höra litet från dem.»
»Nej, hvilka då?» frågade jag intresserad.
»Borgmästarens.
Herrskapet umgås naturligtvis?»
»Jaha-a-», sa jag litet långdraget.
Herr Krycke gaf mig en blick, som trängde ut i ryggmärgen med ens.
»Borgmästaren är utmärkt hygglig», skyndade jag mig att tillägga,
»Jag föredrar hans hustru», svarade han kort.
Nu fick jag mig en blick, som trängde ända ut i klädningslifvet den här gången.
»Har ni någonsin sett vackrare ögon än hennes?» frågade han sedan lugnt.
»Hva ba?» sa jag häpen.
»Så sorgsna och så oändligt milda.»
»Milda, hennes!»
Min blöda stämning i Tivoli var öfver för längesedan och att sitta här och höra hennes tekoppar till ögon med grådaskiga kinder inunder till tefat, berömmas, var mer än jag stod ut med.
»De döljer hvad få människors ögon döljer: en vacker historia.»
»Hvilken historia då?» frågade jag nyfiket.
Nu förvred han ansiktet på ett riktigt styggt sätt – jag känner på mig att jag alldrig kommer att tycka om den människan! – och sa så hjärtinnerligt retsamt, att jag skulle haft lust ge honom en örfil:
»Tror ni kanske, att jag är ogrannlaga?»
»Hå hå», sa jag rappt, ty nosighet lider jag inte, allra minst hos ungdom, »har man sagt a, så är det också så godt att säga b, eller också är det så godt att tiga alldeles.»
Nu fick jag mig en blick, som gick tvärs igenom mig som en pistolkula, men så drog ett det allra behagligaste leende öfver de nyss så fula dragen.
»Ni har rätt», sa han.
»Också talade jag inte, jag bara tänkte högt.»
Därmed började han att prata om litet af hvarje, och det så hyggligt och vänligt, att jag just började undra, om jag inte möjligen skulle kunna komma att tycka om honom ändå, efter allt.
Men så fick jag mig litet borgmästarinna igen.
»Vill ni vara god och hälsa min kusin», sa han, »att hon i mig har samma varma beundrare som förr.
Jag bodde hos dem några år under min skoltid, och fast hon är 15 år äldre än jag, flammade jag redan då, fast på helt andra grunder än nu.»
Jag öppnade läpparna för att säga något ampert, men så häjdade jag mig.
Hvarför skulle jag berätta för honom, att småstadsluften och åren af hans idol gjort en långsinnt och grälsjuk kvinna?
Men du min Gud, hvad var i sådant fall jag.
Den tanken tog mig så förfärligt, att jag riktigt sjönk ihop på stolen, och jag blef gladare än ord kan säga, när Villy och Gustaf i detsamma kom tillbaka med hvar sin smörgås i handen, eller heter det händerna?
Men då låter det ju som om de höll en smörgås med två händer, eljest låter det som om de höll hvar sin smörgås med en gemensam hand!
Åh, den gramatiken, den gör mig gråhårig!
»Nå, tant Lova», sa Villy med munnen full,» var skiljsmessan rolig?»