Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Staten återigen kan och bör vid stambanorna se, icke så mycket på den goda utdelningen, utan så mycket mer på lättnaden och fördelen för trafiken.
En stambana är icke till för den ort ensamt, genom hvilken hon går, utan för hela landet och derföre måste afseende hufvudsakligen fästas derpå, alt den göres så nyttig som möjligt för rörelsen i allmänhet, icke derpå att deraf erhålles den största inkomst som möjligt.
Nå väl, på hvilketdera sättet bar man den största säkerheten att delta ändamål vinnes, antingen då Slaten, hvilken representerar det hela, eger och administrerar banorna, eller då ett bolag, sorn likväl representerar endast enskilda intressen, är innehafvare af ddssa banor.
Frågan besvarar sig sjelf, och bevis om fördelen af det utaf SlatsUtsk. föreslagna systemet, torde icke behöfva ytterligare utvecklas; dermed ingalunda menadt, alt icke Staten kan vid enskildta fall fiuna fördel vid att, med sig associera enskildta.
Sådant ämnar jag föreslå, då vi komma till nästa punkt, och det är ganska gifvet, alt om Staten bör ega och administrera banan, så kan det likväl alltför gerna tillåtas den enskilde, att, af nit för saken och äfven, jag må tillägga det, för sitt eget intresse, tillsläppa medel till jernvägarne; och att den enskilde, genom att bidraga till banornas byggande, genom att göra dem i orten så väl bemötta som möjligt och på dem framkalla den största möjliga trafik, med ett ord bringar banan i hvad på den enskildte omlankan beror, så mycket som möjligt, framåt, della låter 150 Den 22 September f. m. alltför vål förena sig dermed, att Staten har den hufvudsakliga ledningen vid hanornas byggande och administrationen af desamma, ty lika väl kan den enskille få tillsläppa medel till en bana, som administreras af Staten, sorn det låter tänka sig, att vid ett allmänt företag, som ntföres af enskilt man, andra enskilta understödja honom med medel, hvilka af denne sedermera återfås, och hvarå under tiden ränta erlägges, eller precist på samma säll, som Slaten skulle komma att göra, efter afdelningens i Hr Bildts reservation intagna förslag.
Någon stridighet emellan lista och 2:dra punkten finnes icke.
Hvad jag sagt om nödvändigheten för Staten att administrera banorna, gäller naturligtvis endast, såsom StalsUtsk. förutsatt, om stambanorna.
Bibanorna äro af belt annan beskaffenhet.
Der sammanträffar den fördel, som ett bolag kan hafva af banan, med ortens intressen i vida närmare mån, så att der förekommer icke delta hinder för enskiltes öfvertagande af utförandet, men denna fråga hör icke heller till denna punkt, utan lill en kommande; här är endast fråga om stambanorna och der tror jag mig hafva visat, att det är lämpligt alt Staten både eger och 'utför dem, äfvensom att detta Utsk:s förslag låter förena sig med nästa punkt, der vi komma till frågan om huruvida enskildte kunna få bidraga till banorne.
Landtmms propos. på bi fall till denna punkt.
Det hade icke varit min mening att yttra mig om första punkten.
Jag hade blott velat nedlägga min reservation deremot.
Då jag vid denna Riksdag fram lagt ett helt annat system, så kunde jag naturligtvis icke gilla den första punkten.
Till nämnde reservation hade jag tänkt inskränka mig af det skälet, att jag är öfverlygad derom, att hvad sorn också på detta hus må talas om den motsatta principen, så går det icke igenom, och att det således endast är att onödigtvis uptaga R. o. Adis tid att utkämpa en strid, der man måste gå under; men dä andra ledamöter yttrat sig så fullständigt i ämnet, så må jag äfven säga några ord.
Jag måste reservera mig emot den lista punkten.
Enl. mitt begrepp och min upfattning af den konstitutionella principen, så är denna punkt oriktig.
Jag vet icke, om man är konstitutionell, huru man skall kunna utesluta kommuuer och provinser all sörja för sitt eget välstånd.
Jag vill härvid göra ett inpass i mitt eget yttrande.
Jag har ingenting emot att Slaten förvaltar banorna.
Jag är öfvertygad om att på de aldra flesta ställen förvaltar
Staten väl, men jag anser icke för min del nödigt att Staten skall göra det ensam.
Afven i Ryssland och Preussen har detta icke blifvit etablerad! såsom princip.
Ryssland har medgifvil enskilde att bygga jernbanor, men icke( allenast att bygga, utan äfven att ega dem, och den stora jernbanan eges alldeles icke af Staten.
I Preussen på samma vis, såsom en af de värde talarne sjelf sagt, eges en icke obetydlig del af jernbanorna af enskilte, och i Österrike likaledes.
Jag har visserligen ingenting emot att Staten bygger banorna, men jag är öftygad derom, att inom kort tid skall reaktionen vara så stor, att Den 22 September, f. m. 151 man skulle hafva varit mycket nöjd om man aldrig hade fastställt en sådan princip.
Detta är ett mycket känsligt ämne att beröra.
Man har här citerat byggnadsföretag, som slagit öfver eller under kostnadsförslagen.
'Man kan icke ingå i en granskning af detta ämne med mindre, än att man inkommer på personligheter, och då de, som hafva gjort upp kostnadsförslagen, äro af oss alla mycket väl kända och de ännu lefva, så är det högst obehagligt att ingå i detta kynne.
För min del har jag, som har byggt, både såsom embetsman och såsom entreprenör, den erfarenheten, alt med bästa vilja i verlden är det omöjligt att bygga för Kronans räkning så som för enskiltes.
Jag vill blott nämna en enda sak, som visar a priori, att förhållandet måste vara sådant.
Vid arbeten för Statens räkning, så äro der bestämda arbetstimmar för alla Statens embets- och tjenstemän, och det veta vi ganska väl, att de timmarne icke i allmänhet kunna tagas för tolf timmar..
Vid enskilta företag deremot, kan jag använda huru mycket af min tid som helst, och bortköres hvarken af en eller annan omständighet, men den ene tjenstemannen måste gå från sitt arbete så och så dags, emedan hans kamrater vilja gå så och så dags.
Detta är en obetydlighet, som jag blott velat i förbigående framställa, men som jag dock anhåller få fästa upmärksamheten på, enär det dock är verkliga förhållandet.
Bestämmer man återigen beting, så är det helt annorlunda, och detta kostar säkert mindre, således är det beting, som är det rälta.
Följaktligen skulle man väl tro, att ett arbete, som utföres helt och hållet af privata, med privatas granskning, borde komma alt stå lägre, än då det utföres för Kronans räkning.
Jag tviflar på att jernvägsarbetena här i Sverige, om de skola utföras af Staten, komma att så fullkomligt fylla sin bestämmelse, som om de utförts af korporationer eller enskilta.
Att missbruk éga rum vid bplag det är en ganska klar sak, men just derföre är det, som det icke allenast af bolags-direkl:ne antages entreprenörer, med hvilka man gör upp aftal, utan äfven denne antager under-entreprenörer.
Då blir
Direktm kontrollant på sin entreprenör, och denne återigen, sonv omöjligen skulle kunna, följa hela denna massa af detaljer, om han skulle utföra dem sjelf, han antager som sagdt är under-entreprenörer, öfver hvilka han blir kontrollör.
Delta ligger i sakens natur.
Jag säger således, att jag i princip bestrider den l:sta punkten helt och hållet, men i ock med detsamma yrkar jag alldeles icke på dess återremitterande, ty jag vet, att örn äfven återremiss derpå beviljas, så måste den i sakens nuvarrde skick ändock återkomma, sådan som den är.
Jag har blott velat nämna detta, såsom min enskilta reservation, emedan jag tror det vara oriktigt i princip, att förbjuda provinser att bygga egna jernvägar.
Hvad detaljerna angår, så kommer det,i följande punkt.
Hvad beträffar beräkning af kostnaderne för vägar och deras framtida afkastning, så är det alldeles omöjligt att ifrån första stunden upgöra den korrekt, emedan förhållanden inträffa, under loppet af tiden för verkställigheten, som göra att man omöjligt pa förhand kan beräkna dem.
Således vore det till och med icke underligt, om det inom Den 22 September f. ni.
Europa skulle finnas få vägar, hvilka blifvit byggda för deras ursprungliga anslagssumma, men jag tror, alt den saken är nu mycket mindre farlig än förr, ty man har nu förvärfva! en betydligt större erfarenhet, än man hade i början.
Man bar icke så fasligt brådtom, när man gör upp kostnadsförslaget, och lemnar alllid en ganska rund stimma för åtskilliga tillfälligheter.
Emedlertid vill jag framdraga ett exempel på huru man kan missräkna sig.
Uti Köping-Huits bolagets kostnadsförslag uptogs lösen för jorden till 300, 200 och 100 R:dr b:ko per tunnland.
Nu får jag äran uplysa, att vi hafva jord, som måst betalas med 3,800 R:dr tunnlandet, och det grundar sig på dom af en jury.
Naturligtvis är detta ett högst extra ordinärt exempel, men det visar huru, äfven med ganska förnuftig kalkyl, man kan komma att slå under kostnadsförslaget.
Deremot är det klart, alt när ett kostnadsförslag upgöres, såsom det här vid slussen upgjorda, af den man, som onekligen har deu största skicklighet i landet, och som icke har någon som kontrollerar sig, så kan han föreslå en rund och tillräcklig summa, och säga, jag vill utföra byggnadsföretaget, om ni antager mitt förslag, och gör ni icke det, så bryr jag mig icke om det.
När han, i afseende på sådane arbeten, egde en låug erfarenhet, och när sedermera den kommun, som hade att yttra sig öfver hans förslag, visade honom det ganska rättvisa förtroendet att antaga detsamma, så är det klart alt delta förslag alldeles icke kan slå öfver.
Det vore likväl ganska orättvist gjordt emot dem, som bygga nationalmuseum o. s. v., om man ville framdtraga detta exempel, för alt klandra dem, ty ett sådant exempel inträffar kanske icke mera.
Jag tycker det är nog hardt emot dem, som upgjort förslag till den första jernväg i Sverige och dervid missräknat sig, alt säga att man för framtiden icke kan motse att detta skall blifva bättre än förut.
Jag är fullkomligt öfverlygad om hvad jag förut sagt på della rum, och uprepar del äfven nu, att de fleste, som hittills byggt för Kronans räkning, och hvilkas förslag icke gäll ihop, hafva handlat efter båsta förstånd, men de hafva icke kunnat bygga för den beräknade kostnaden, derföre att, då man skall bygga för Kronans räkning, så sättas siffrorna i kostnadsförslaget så låga som möjligt, för att få saken igenom hos R.
Sedan inträffa en mängd förhållanden, isynnerhet när arbetet är utsträckt på en längre lid, som göra alt det omöjligen kan byggas inom kostnadsförslaget, och då skall man akta sig för alt kasta skugga på de personer som byggt.
Ett annat exempel på huru litet man kan beräkna trafiken på vägarne har jag varit vittne till.
Jag var närvar:de då en af raina bekabta, som har en jordegendom tippe i landet, blef bjuden af utlänningar ett kontrakt för ett hittills okändt mineral, som ansågs hos oss icke vara af någon nytta, men lpvars nytta man utomlands upläckt.
Kontraktet skulle upgöras örn eli minimi-belopp af 50,000 Skgf af denna vara efter ett visst pris, och de ville afsluta kontraktet för 25 år.
Det hade varit en vinst af minst 3 R:dr b:ko pä Skedet, i brytning, skrädning eller ansning och transport.
Sålunda hade det gjort en högst betydlig summa om året, som derigenom kommit landel lill godo.
För 25 år hade det gjort 3 milhr och några hundra lusen Ben 22 September f, m. 153 R:dr.
Denna spekulation kan icke utföras förr än en jernväg kommer att inrättas i närheten, ty, oaktadt det ej vore omöjligt att utföra detta mineral genom en landtransport af nära 3 mil, hvilket vi i Sverige icke räkna så mycket på, så vore det förenadt med omlastning, och delta gjorde, att der skulle fattas 3 sk. för Skedet i kalkylen för att bära sig, och sålunda gick spekulationen om intet.
Den saken, har icke mig-veterligen förut tagits i betraktande af dem, som yttrat sig om de jernband*, som nu äro i fråga.
Blir det nu en jernbana i närheten åf den egendomen, så lemnar den en inkomst för den jernbanan af åtminstone 5,000 R:dr b:ko årligen.
Vi se således, att det icke är möjligt att upgöra kalkyler öfver huruvida jernbanorna skola bära sig eller icke.
Del behöfver endast komma en sådan spekulation, för att banorna skola bära sig, och huru mycket ryckes icke landet framåt genom dessa anläggningar!
När jag nu kan bevisa, alt denna spekulation verkligen vore möjlig, så, utan alt taga i betraktande en enda skilling af den vinst, sorn egaren deraf skulle draga, så fick verkligen arbetaren under loppet af 25 år nära 4 milin* R:drs förtjenst.
Jag har velat yttra detta, emedan jag tror, att man skall vara försigtig i den satsen, att banorna skola anläggas på de punkter, der de bäst bära sig eller der de först betala sig.
Jag får lof att säga, alt jag är en af dessa förmätne, som tro att jernvägarne i Sverige komma att bära sig, efter någon lid, öfverallt, emedan de komma alt framkalla en sådan mängd resurser inom landet, som nu ligga fullkomligt begrafna, och som vi icke nu hafva begrepp om.
Jag kan icke tro annat, än att det ligger i sakens natur, att en egendom, sora förvaltas af sina egna egare, med mycket få undantag, förvaltas bättre, än om den lemnäs till förvaltning af de regerande.
Jag tror derföre, att de af mina värde åhörare, som tro att vägarne blifva så mycket bättre förvaltade, derföre att Staten får hand om dem, göra ett misstag.
Jag tror icke att de skola blifva bättre administrerade af Statens direktioner och derföre, får jag nu här säga en sak — ehuru jag i öfrigt fullkomligen gillar Hr Bildls reservation, hvaruti han säger, alt del skulle vara enskilde tillåtet, att deltaga i sjelfva jernvägarnes kapital — nemi. att det vore en orättvisa att de enskilde i sådant fall icke äfven skulle få deltaga i administrationen, och min fullkomliga öfvertygelse är, alt dervid skulle administrationen .vinna ganska mycket, ty det är fullkomligt säkert att först då, när de enskifte, hvilka hade del i anläggningen, fingo vara med i administrationen, så kunde det goda verkligen inträffa, som Hr Bildt omtalat, att man skulle önska, nemi. att planera mångå af de svårigheter, som eljest skulle upstå för Kronan.
Jag tycker dessutom, att rättvisan fordrar, alt man skall tillåta den, som tillskjuter sitt kapital, att vara med om förvaltningen.
Det är mycket svårt alt besvara några af de anmärkmr, som blifvit gjorda, ronde det tillstånd, hvaruti de jernbanor träffat, som i Sverige blifvit påbörjade af enskilta bolag.
Del är ett mycket långt kapitel, och hör verkligen icke till dagens debatt, men jag kan säga, att egentliga.orsaken till att svårigheter upstålt för upgörandet af saken, -har legat deruti, att vid sakens upränning vissa grundfel vore begångna, som gjorde att man omöjligen kunde göra 154 Den 22 September f. m. annat än att stöta på svårigheter, och ibland de grundfelen var det, åtminstone hvad Köping-Hults-banan anbelangar, att der var lemnadt tillfälle Tör Regeringen, troligen af omtanka hos representationen, alt tillse, att allt komrne att gå väl lill, och då Regeringen vidtog åtgärder, för att fylla detta updrag, så upkom derigenom en tidsutdrägt, sorn fullkomligt omskapade alla de financiella förhållanderne, och detta har, snart sagt, verkligen varit anledningen till alla de svårigheter, som träffat Köping-Hultsbanan.
Beträffande Norbergs-vägen, så, när jag läste bolagsreglorne, sade jag till en aktie-egaré, att bolagsreglorna innebära bolagets uplösning.
Jag har sedermera flere gånger talat med honom, och han har sagt mig: ”ni hade fullkomligen rätt i hvad ni yttrade men hvad åter anbelangar Köping-Hults-bolaget, så gläder det mig få nämna, alt jag tror det icke skall existera några svårigheter mera, åtminstone i förhållande till de förändrade licfsomsläudighelerna.
Jag vill icke yrka på lista punktens återremitterande, men jag reserverar mig fullkomligt emot principen, och jag år öfvertygad om, alt framtiden i det fallet skall utvisa att jag bjär rätt.
Om jag ansåg det behöfligt, så skulle jag icke underlåta att vid denna punkt yttra mig med någon större sorgfällighet, men jag tror, att R. o. Adis åsigt i detta afseende är så pass stadgad, alt det vore att missbruka R. o.
Ad:s tålamod, om jag hår uprepade hvad som redan till största delen är sagdt.
De jemförelse!-, som böra göras, vid bedömande af fördelarne i det ena eller andra sättet för jernvägars byggande, äro naturligtvis: huruvida en större hushållning upkommer vid vägarues byggande genom Statens eller genom enskiltes försorg; huruvida arbetet blir bättre gjordt i ena eller andra fallet; huruvida den frihet man har, att kunna göra nödiga jemkningar, är större i det ena eller andra afseendet; huruvida friheten att fortfarande under jernvägens förvaltning kunna afse de stora politiska och mi 1 iläriska fordringarne bättre kan upfyllas på det ena eller andra sättet; samt huruvida allmänhetens anspråk på säkerhet och lindriga taxor i det ena eller andra fallet kunna bättre motsvaras.
Alla dessa punkter, och åtskilliga mindre vigtiga derutöfver, hafva redan i min tanka, med den fullständighet och klarhet här blifvit vidrörda, att, såsom jag nyss .,sagt, jag tror det vara orätt att ytterligare i delta afseende trötta R. o.
Enl. min åsigt, är det klarligen visadt, dels genom förnuftsgrunder, dels genom vunnen erfarenhet i flera olika länder, att
Statsbanorna i intet af dessa afseenden äro underlägsna de enskilta banorna, men deremot i alla, eller åtminstone nästan alla, hafva bestämda företräden.
Den enda invändning emot denna punkt, som jag skulle vilja tillerkänna någon vigt, är den, alt det i allmänhet ej kan vara tjenlig!, alt bestämma endast abstrakta principer, utan att dessa på samma gång fä sin tillämpning, men jag förmodar, att mina motståndare vilja medgifva, att härigenom ej heller någon skada sker, och att, med hänseende just till denna fråga serskildt, det varit allt skäl ali sä förfara.
Man måste nemi. ihågkomma, alt då denna fråga i början af Riksdagen kom under öfver - Den 22 September f. m. 155 läggning, var det en liflig rörelse i allmänna opinionen, som sökte göra sig gällande till förmån för den motsatta åsigten, och att, vid samma tid, enskifta anbud gjordes, som hade fått sitt uttryck här vid Riksdagen genom formliga motioner.
Det var då af en verklig och stor vigt, att en gång fä en bestämd grundsats uttryckt, om hvilketdera system som här i landet borde antagas, och jag tror derföre, att det var ganska rätt gjordt, att frågan härom serskildt framställdes.
Att jag för min del äfven i saken gillar den föreslagna grundsatsen, har jag redan haft äran yttra.
Farhågorna i afseende på lista punktens förmenta stridighet emot den 2:dra, tror jag höra vara lugnade genom Hr Bildts med fleres anmärkmr.
En värd talare här midt emot har under frågan om denna punkt vidrört ett ämne, som förekommer i en sednare punkt, med afseende på det inflytande, som förslaget möjligen skulle kunna hafva på stambanor Jag tillåter mig, med anledn. deraf, nämna några ord i afseende på dessa sednare, emedan det onekligen inflyter äfven på lista punkten.
Jag vrll dock fästa upmärksamheten derpå, att vi i ett sednare Betänk, få afgöra om en bibana emellan Gefle och Fahlun, i afseende hvarå Utsk. varit mycket tveksamt huruvida den skulle vara en hufvudbana eller bibana.
Jag tror att sådant kan blifva förhållandet med många hanor.
Om t. ex. Rivon Troils förslag hade gått igenom, alt få en bana ifrån Malmö till Wexiö, och om man i orten hade slagit sig tillsammans och gjort ett anbud, lika med det, som är gjordt för Fahlu-Gefle-hanan, så hemställer jag, om det varit rätt, alt vilja förvägra dessa orters innevånare, att, för befrämjande af en lättad trafik mellan Skåne och Småland, få en bana byggd hufvudsakligen på egen bekostnad, derföre att man här hade bundit sig vid en abstrakt princip.
I öfverensstämmelse med hvad Hr Gripenstedt nyss sade, då han yttrade, att det icke är tjenlig! att binda sig vid abstrakta principer, och utgående ifrån denna åsigt, tror jag, alt den princip, som i första punkten är uttalad, icke bör gå för långt i detaljer, utan lemna möjligt rum, för att kunna tillåta några, jag vill icke säga afsteg, men åtminstone modifikationer i sättet att utföra dessa banor.
Vid 1847—1848 års Riksdag utgingo R.
St. ifrån den grundsatsen, att blott enskilta banor skulle komma i fråga.
Man har ansett att della misslyckats med en bana, och derföre är man nu färdig att öfvergå lill raka motsatsen.
Månne icke sådant kan föranleda dertill, att åter en reaktion i alldeles motsatt rigtning framkallas.
Jag erkänner, alt jag anser det vara lämpligast och klokast, att stambanor i allmänhet af Staten byggas, meh att
Staten ej direkt må draga försorg om att dessa banor blifva verkställda, utan Staten bör hålla tillsyn öfver huru de göras, och deröfver hafva största och hufvudsakligaste inflytandet vid deras förvaltning; vidare att Staten må kunna blifva egare af alla sådane banor; men jag vill icke alt lista punkten skall få den ordalydelsen, att den utestänger möjligheten för Regeringen att tillåta enskilta bolag bilda sig, för att bygga banor i landet.
Det är i öfverensstämmelse med denna grundsats, som jag yrkat den förändring, som jag föreslog i 156
Den 22 September f. m. l:sta punkten.
Man har velat lugna mig dermed, alt allt hvad jag derigenom åsyftat, kan vinnas, utan denna förändring.
Hr Gripenstedt har sagt, alt den uteslutning jag begärt, ej vore behöflig.
Jag vill då hålla mig till den första uteslutningen.
Det heter nemi. alt banorne skola anläggas genom Statens omedelbara försorg.
Hr Bildt yttrade dervid, att delta ingalunda utesluter möjlighet för Staten, att kunna antingen öfverlåta banornas byggande åt kompanier eller på entreprenader, eller annorlunda förfara; men jag ber att få hemställa hvad betydelsen af ordet ”omedelbara” i sådant fall skulle vara.
En annan ledamot, Hr von Troil, framställde en motsatt upfattning af ordet ”omedelbara.”
Han salje, att det vore nödvändigt att bibehålla della ord, för att utestänga möjligheten att öfverlåta arbetet åt entreprenörer, emedan man alltid kunde befara, att om ett sådant företag utfördes genom entreprenörer, arbetet skulle blifva sämre.
Jag erkänner villigt, att hvad som verkligen utföres omedelbart genom Statens bekostnad, blir väl utförd!, men det blir också mycket dyrare derigenom.
Må det tillåtas mig taga ett exempel.
Vi hafva nu beviljat 25,000 R:dr till en ladugård vid Ultuna.
Jag tror icke att detta är för mycket, emedan denna ladugårdsbyggnad, som kommer alt upföras på Statens bekostnad, säkert kommer alt blifva ett mästerverk af fullkomlighet.
En enskild man bygger samma hus möjligen för 5,000 R:dr b:ko och det blir lika användbart ändock, ehuru måhända icke byggdt med den fullkomlighet, som när det sker för Statens räkning; och jag undrar om det icke vore bättre för samhället i allmänhet alt få vägnätet fort färdigt, om det också icke vore så till den grad fullkomligt, för evärdelig!' bestånd, som det för en betydligt högre kostnad kunde göras.
Derföre är det också, som jag önskar, att sådane företag måtte ske genom entreprenörer.
Om man nu tager bort ordet ”omedelbara”, sä får Regeringen derigenom något mera utrymme alt öfverlemna delar af arbetet till entreprenörer.
Jag anhåller derföre att detta ord måtte uteslutas.
Jag har äfven hemställt om borttagandet af orden ”anses såsom allmän tillhörighet.” Deremot har Hr Bildt sagt, att meningen i hans reservation med att insläppa enskilta aktieegare icke vore någon annan än den, att de skulle lemna bidrag, och derigenom blifva likasom inteckningsegare i jernvägen.
Jag lemnar derhän, om någon skulle vilja hafva inteckningar i jernvägen mot 3 procis ränta, dä han i stället möjligen kan få obligationer för 4 proc. eller kanske ändå högre, allt efter kurs.
Det som dertill skulle förmå honom vore hans intresse att bidraga till att få vägen hastigare anlagd, och dernäst att han skulle få andel i vinsten.
Hr Bildt har också antagit, ali någon delaktighet i vinsten skulle kuuna ega rum, i händelse förelaget lemnar en högre inkomst, men dä måtte väl en sådan aktie, sorn medgifver, icke allenast en viss årlig inkomst, utan också lemnar tillfälle, att, i förhållande till hvad man tillsläppt, deltaga i vinsten, då mätte väl en sådan aktie innebära hvad man menar med eganderätt.
Jag kan åtminstone icke förstå något annat.
Vill jag nu på sådant sätt associera enskilte delegare i företaget, så vet jag icke, hvarföre jag i den lista punkten skulle Den 22 September f. m. 157 inlägga etl bestämdt uttryck, som just motsäger möjligheten deraf, alt de enskilta skulle få vara delegare med i jernvägen.