Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
statskroppen sjuk i hvar endaste lem; endast materien, styrkan ger man sin dyrkan.
Kyrkmötet, mins ni ej detta?
Ej mera det fins några, som vilja mig höra; täppt är hvart öra.
Nå, än min skrift,
den öfver Claeson *, hvad oförsynt drift man med författaren vågat!
Måttet är rågadt.
Forskningen der
mer än allt annat dock varit mig kär; mannen med smak och med snille teckna jag ville.
Hög var min flykt,
hög, så att mången för djerf den har tyckt.
Nämn mig mer » stilig » en prosa, värd till att rosal
S. han är vred,
Med honom jag stred aldrig dock förr, som ni känner nogsamt, god vänner.
statskyrkan suckar och söker ett stöd säkert i mig, hvarförutan redlös blir skutan.
* Biskop Rundgrens i Svenska Akademiens handlingar införda minnesteckning öfver statsrådet Carlson, hvars åsigter han i ett vigtigt fall hopblandat med hvad som yttrats af en annan riksdagstalare, hr Claeson, skall bli föremål för en utredning i nästa häfte.
Red.Bålet.
På torget upp vid börsen var rest ett bål, dock mången än ej kände dess ändamål.
» Hvem är det, som skall brännas? » — hvarann man sporde, men inte svar de fingo, som frågan gjorde.
En massa folk på platsen man bölja såg; der funnos alla klasser, båd ’ hög och låg, och många fröknar lätta der sågos trippa, likt ärlor små, som ständigt på stjerten vippa.
Från bålet spred sig skenet till hela sta ’ n, * och ljus var vinterqvällen som sjelfva da ’ n, men brandkår ’ n genom gator och gränder sprängde, och undan veko alla, som vägen stängde.
Dock, af polisen kåren snart fick besked, att denna ej behöfde här vara med, ty ordningsmagten skulle nog allting göra; och brandservisen såg man då hemåt köra.
Men från Trångsund nu nalkas en procession, så lång att godt den räckte dit ner till bron, der alla slag af päron det fins med mera, som här jag ej behöfver specificera.
Högtidlig der var minen hos litet hvar, men i de första leden det var ett par, som feltes; ja de voro nu sexton bara, och skälet skall jag be att få strax förklara.
Alltnog, till torget hunnet var tåget re ’ n, och rundt kring bålet hade det stält sig se ’ n, och högt mot skyn går flamman, och gnistor spraka, och ett par skuggor gå der och bränder maka.Men han, som gått i spetsen, nu tystnad bjöd, och väldig, likt ett tordön, hans stämma ljöd.
» En akt båd ’ hemsk och sorglig » — så böijar denne — » här förestår, som alla gunås vi känne. »
&gt;Dock, det kan inte hjelpas » — så for han fort —
» ty dåd, likt detta, aldrig än blifvit spordt; man här har velat såra vårt vittra gille, och f-n skall den anamma, som detta ville. »
Han svär ibland den mannen, som nog ni vet; men ingen fins, som undrar att han var het; det samma hvilken annan som helst ock blifvit, ty vågadt var det skämtet, som Rundgren drifvit.
Nåväl, sin hand han höjer, och se ’ n han drar ett bylte ur en kista, som der ock var, samt slungar det i elden, och denna fräser, hvarefter han besväijelsen högljudt läser.
Men ibland många andra, som der jag såg, fm Petterson jag kommer än godt i håg; ja, gumman skulle också ju se på ståten, och i sitt esse var hon samt log belåten.
Hon stod midt framför börsen på trottoarn, der kär ’ ngar uti massa fans och barn, och hvad de sins emellan hvarandra sade, var kostligt och på minnet en del jag lade.
* Hvad är det? » — så man sporde — » som bräns nu der?
det var en hisklig lunta! » —: » Åh jo, det är ett knyte, som man samlat af orent linne! »
Men andra åter sade: » ett äreminne. »
» Kanhända beggedera » — föll gumman in —
&gt;det hörde jag i morse af gubben min. »
Härpå ett gapskratt följde, som hördes vida och trängde fram till Stortorgets andra sida.Emellertid var akten nu slut, och då naturligtvis från platsen de flesta gå, och snart jemväl förbrunnet var föremålet samt blott en hög af aska det stora bålet.
Nåväl, då tomt var torget och stilla allt, till bålet man såg träda en blyg gestalt, ungdomlig, blek, och tycke han bar af Balder, men svärmisk smått var blicken, likt den hos skalder.
Det var vår lilla David, af alla känd, som nu i hast kom sättandes från en gränd, ja han, hvars vackra verser vi girigt sluka, men harpan nu var utbytt emot en — kruka.
Och uti denna samlar han askan all, att intet af den samma förkomma skall.
Han hade ej haft mod att bevista festen,
hvad af hans sorgsna uppsyn man såg för resten.
Men hvar var gerningsmannen?
— så frågar ni, och härvid jag ej heller skall svarslös bli: nåväl, med uppvikt krage och arg af satan han hade stått i hörnet af Svartmangatan.
Och hvar detalj han kände, ty allt han sett,
och skamligt mot hans stilprof man sig betett,
så tyckte han, och ännu i dag han tycker,
att värre tryckfel har man båd ’ tryckt och trycker.
En tröst för honom är det alltjemt ändå, att till odödligheten han nu skall gå, en önskan, som för visso ej uppfyld blifvit om Claesons äreminne han icke skrifvit.Musikalisk revy
Äf
Ouverlure: Thema ur Op. Hamlet: Etre ou non, med variationer.
Stora Teatern: Repriser af » Fidelio », » Tannhäuser », » Don Juan *, » Den Stumma », » Aida ».
Vasateatern: » Den nya Mikado ».
-- Hr Littmarcks recensentmatiné.
» Att vara eller icke varal »
Denna aria är nu blifven en verklig sorgesång för Gustaf den tredjes gamla Opera, som i år ser sina dagar hotade med större skräck än någonsin förut Operan blef faktiskt dömd till döden af förra årets riksdag, hr Nordqvists opera-företag har endast varit en Galgenfrist, som måste snart taga en ända — med förskräckelse eller ej, får Juni utvisa.
Det säger sig sjelft, att Stora Teaterns operaverksamhet ej kan fortgå på det sätt, den hittills gjort.
Någon gång måste de dragande operorna blifva gamla, utslitna och » utsedda », nya repriser och nya operor måste förberedas.
Dertill fordras guld, guld, som ej operaverksamheten sjelf ensam förmår hopsamla.
Gåfves än hvarenda representation för utsåldt hus, så gingo ändock ej debet och credit ihop, så dyrbar är verkligen en operaverksamhet i den skala, Stockholm vant sig vid.
Jag sade med flit Stockholm.
Ty nog är det ändå Stockholm som i första rummet har nöjet och nyttan af opera verksamhetens uppehållande.
Det förefaller derfor egendomligt att denna stads vederbörande ej med ett
* En uppsats af Volontaire rörande direktör Fredriksson och Dram, Teatern införes i nästa häfte.öre vilja understödja en sådan institution, särdeles när man betänker den konkurrens, som vederbörande utsätter stadens bästa teater för genom tillåtelse att uppbygga snart sagdt så många teatrar som helst åt snart sagdt hvilken byggmästare som helst.
Detta kan icke vara att bevaka stadens bästa, sådana stadsfullmäktiges sparsamhet fröjdar djefvulen, enligt ett ryktbart ordspråk.
Den omständighet att riksdagen satt stadens deltagande i teateromkostnaderna som ett vilkor för sitt anslag; bör väl också ha verkat bevekande och ej — som fallet lär ha varit — pikerande.
Riksdagen har sålunda ansett, att Stockholm bör medverka, men dess fullmäktige resonnera: Majoriteten har alltid orätt
Dermed ha den institutionens nuvarande medlemmar också dömt sig sjelfva.
Dermed ha de äfvenledes rifvit ned det sista bålverket mot den dåliga musiken, som nu ostördt kommer att öfver-svämma Stockholm med sitt orena vatten och derför har staden att tacka sina fullmäktige.
Efter valet qvalet.
De stora mästarnes operor kunna nu packas ned, hof-kapellet tar tjenst i Cirkus-Varietén, alla Sverges operettartister trummas till Stockholm, der de lyriska teatrames program nu komma att arta sig:
I morgon Lördag:
l: sta Operett-teatern: Tiggarstudenten (Simon — fru Ostberg, Iwan — frk.
Löfgren, Laura
— fru Gründer, Bronislawa — frk.
Lund).
2: da » Sköna Helena (Paris — frk.
Grön-
berg, Helena — fru Cysch, Orestes
— fru Jensen).
3: de » Mamsell Crénom (frk.
Pettersson)
I Berns Salon: duett ur Aida af hr Bröderman och fru Lindström.
I Blanchs Café: qvartett ur Rigoletto af fröknar Sjöblom och Pettersson, herrar Lundin och Carelius.
I Folies de Mosebacke: Uppträdande af hr Rundberg med
elever.Vara förnämligare opera-artister ha tagit engagement i utlandet eller gätt in i » yrkena », fru Edling i sin mans affar, fr k. Klemming i sin fars, hr Janzon etablerar sig som fiskhandlande, hr Lundqvist som — spetsknypplare o. s. v.
Se der en snar framtidsbild från en tid, dä man ej längre undrar:
Fidelio-reprisen gör hr Nordqvist ära.
Den visar en lofvärd ifver att upprätthålla en god operarepertoir.
Utförandet har varit i allmänhet berömvärdt, i flera fall öfver-lägset föregående repriser, enkannerligen den af år — 1832.
En gammal operahabitué, ur hvars » Souvenirs d ’ art » vi redan i dessa revyer öst ett par gånger, skrifver derom:
» Hr Beskows regim började med en allmän sjuklighet hos sujetterna, som hos damerna utgjordes af täta grossesser m. m., embarrasserande den nye mentorns aktningsvärda zèle.
M: lle Widerberg hade dock repat sig så, att hon kunde initiera sig med » Fidelio », der Beskow anförtrodde henne Fidelio som den mest passande.
M: lle Henriettes många ama- och adorateurer råkade i låga vid avertissementet att deras objet d ’ amour skulle sig visa en travesti, hvilket syntes dem högeligen piquant.
Det bief dock en illusion, som slutade med déception.
M: lle H. befanns äfven å scenen bäst som dame, ithy karlkostymen icke var smaklig, yppigheten ej nog cacherad, partiets tragiska portée derjemte ej inbjudande till vanligt coquetterie.
Serieusement taladt, var sången vacker, med framgång genomträngande orkesterns enorma massa och stilen hos denna soubrette var i Fidelio som i Armida, Gerusalemme och Cora af förunderlig riktighet, storhet och lustre.
I spelrolen visades ansatser, dock lyckas den seriösa gestikulationen som alltid mindre än den coquettanta komiska.
Hvad som i öfrigt presterades réussierade mindre.
Hr Sellströms son de voix börjar redan reduceras, den horribla (!
) arian fordrade mer étendue, så som hr Lindström fordom exequerade.
Nu är hr L. på retour och fâr contentera sig med hr Bergs Frontin-roler,såsom Quilejo (?
) i » Fidelio ».
Ett desagréabelt intryck gjorde den natur, hvarmed fru Lindström spelade moquante mot sin man och som äfven ledde till separation med tiden (!).
Fru L. gick ej ut med rolen, couperade sin grand air och sjöng ej juste.
Hr Almlöf deklamerade väl som alltid, oökså i sin sång, men en acteur ur dramatiska afdelningen kan ej tänkas för Pizarros mycket difficila emploi.
Det var med ett ord ett misstag.
Deremot voro hrr Fahlgren och Kin-mansson lyckade i basrolerna, ehuru den förre ej har volym i grofva registret, Rocco fordrar en basse lyrique ej en basse chantant, hr F. sjunger ju stundom Rossinis Barbier.
Denna pjes interromperades af fru Lindströms opasslighet, gafs blott fä gånger, enär m: lle Widerberg sedan åter blef litet otjenstbar (dock vill jag minnas ej nu den vanliga orsaken) och sedan började instudera titelrolen i » Marie », operett-comique af Hérold, som gafs för öfrigt af sujetterna Sell-ström, Lindström, eleven Ficher och dramatiska artister. »
» Fidelio » hvilade i ro från 1833 till 1865.
Under Jenny Linds tid var det balft om halft fråga, efter hennes lyckade Armida och Amizili, att hon skulle sjunga Fidelio, men sångerskan hade stor svaghet för italiensk musik, hvaraf den ena operan efter den andra upptogs och föll, föll med och trots Lind.
(Exempel: La straniera, Anna Bolena, Gazza ladra m.
) Den strängare kritiken fann också hennes klassiska hjeltinnor underlägsna hennes romantiska (exempel å ena sidan: Grefvinnan AJmaviva, Donna Anna och å den
o 7
andra: Agatha, Norma).
Ar 1865 gaf frk.
Hebbe Fidelio och ansågs lyckas bra i denna roll, som kallades hennes bästa.
Att hon ej gick ut med sångrolens herkuliska fordringar är hon den första att erkänna, men spelet ansågs som sagdt godt.
Hr Dahlgren gaf Florestan, hr Willman Rocco, hr Behrens Fernando, hr Ohlson Jacquino, fru Ch.
Strandberg — Marcella.
Flera repriser med Hebbe anordnades, dessutom en med fru Jeanette Jacobsson, som likval mer » réussierade » i Hallströms musik än i Beethovens.
Det är liten skilnad, förstås.
Bland annat deri, att op.
Den bergtagna gifvits 50, 60 gånger på 12 år, Fidelio ej 30 på 50, 60.
Den sanna begåfningen tar alltid ut sin rätt, eller hur?
Nej, populär är, var och blir aldrig Fidelio.
Beetho-ven hade inom vissa musikgrenar större snille än Mozart, men som universalsnille står denne N: o 1.
Beethoven kal-kylerade pâ Mozart, specielt den första duetten är ett Mozartia-num utan fråga.
Men — lian egde ej Mozarts midt uppe i snilleglöden nyktra och harmoniska blick för ingrediensernas inbördes förhållanden, för det helas effektfulla kraft genom mångfaldernas fint beräknade afvägning.
Symfonikern rusade bort med opera-kompositören och — lemnade efter sig mästerverk i symfonisk stil, alla sångare till bitter för-tviflan, enär det ju är så illa stäldt, att de ej som Beethoven pretenderar hafva flöjter, klarinetter, fagotter och basuner i sina strupar utan olyckligtvis blott menskoröster.
Af dessa fordrar B. detsamma som af den melodiförande stämman i ett symfoni-andante.
Grétry belackade Mozart för att ha stält piedestalen å scenen, statyn i orkestern, hvad skulle kompositören till Richard Coeur de Lion hafva sagt om denna tolkning af Bouillys » Léonore ou L ’ amour conjagale? »
Han skulle kanske ha föredragit landsmannen Gaveaux1 musik till samma ämne, sparfvens framför näktergalens.
Detta var åtminstone fallet med » Fidelio3&gt; första publik, de franska officerarne, som kanske hört Gaveaux ’ opera å Opera
— Comique 1798.
Icke heller vår publik har stort sinne för » Fidelio ».
Första representationen gafs visserligen för god t hus, men första raden var tom, besatt af fribiljetter.
Andra repr.?
abbonnementsdag, » då man är pin piskad dit », som en abbo-nent sade, hade abbonenterna godt utrymme.
Musikvännerna quand même äro också lätträknade i Stockholm, der hvarenda menska är så musikalisk.
Nåja, det måste så vara.
» Fidelio » fordrar mycket hos åhörarne också.
Den fordrar att man skall taga sakerna som de äro, d. v. s. operan som operasymfoni.
Hvilka skönheter upptäcker man då ej deri, eller rättare hvilken skönhet.
Det är ju sant att vissa delar synas något mödosamt ävägabragta, alldeles som nutidens kapellmästarmusik, med den skilnad likväl att här heter kapellmästaren Beethoven.
Sökte han, så fann han ock.
Och hvilka skatter!
Det fins ett nummer i Fidelio, som står utan like i operaliteraturen, det är qvartetten, der äfven operaformens fordringar äro relativt iakttagna.
Men andan, hjertat i denna komposition!
I en brännspegel sammanförda känslor af lågande hat, vänlig medömkan, ångestfull kärlek, stolt resignation till dess kompositionen flammar upp till en eld, som lyser förklarande öfver hela den dramatiska och musikaliskahandlingen: Fidelios förvandling till Leonora, den blygsamme fång vak taregossen till en retad lejoninna, som glömmer allt utom sin makes fara och med mordvapnet i hand skyddar honom från döden.
Här har handlingen gripit Beethovens innersta hjertefibrer, detta är skrifvet med hans hjerteblod, sublimitetens gloria glänser här kring hans tinning i sina klaraste strålar och skänker en helsning från de eviga harmoniernas saliga verld derofvan.
Att taga upp Fidelio är minsann ej lätt för en icke statsdoterad opera.
Den är ju först och främst kaviar för bönder och dermed den ekonomiska sidan af saken slutde-batterad.
Det är ju vidare så svårsjungen och svårspelt, att endast de största artister gå ut dermed och icke de heller lyckas alltid nå målet, lika litet som att draga folk.
Fidelios största tolk, fru Schroeder, kunde ej i Paris intro-cera operan, ej heller madame Pauline Viardot, och då jag en gång i Tyskland hörde Fräulein Marianne Brandt, var hänförelsen ej stor, den populära artisten till trots.
Utom Jacquino ha alla framstående sångsaker, svårt liggande för resp. röster och generade af den brokiga orkestern med dess tusen finesser och tilldragande genidrag.
Så lyssnar man ju i den högstämda grafduon nästan mest till orkestern med dess ojemförliga natt-stämning, kontrafagottens hemska utrop och de öfriga instrumenternas upprörande uttryck af stelnad skräck och grafkall fasa.
Sist men kanske främst fordras en orkester att lita på och en chef, som har denna suveränt i sin hand.
Det första är alltid fallet i Stockholm, det senare icke så alltid.
Att närmare utveckla detta sist antydda hindrar mig tid och utrymme, jag lemnar derför ämnet för att granska operans utförande i sin helhet.
Det utförande, som nu bestods operan, var mycket öfverlägset senaste reprisens och i vokalt hänseende på ett par händer till och med 1865 års repris, då Hebbe sjöng Fidelios, Dahlgren Florestan med röster, som ej kunde mäta sig med fru Ostbergs eller hr Strandbergs.
Fru Östberg inlade betydlig förtjenst både i sång och spel.
Det rent musikaliska utförandet af E-dur-arian må berömmas som en af sångerskans bästa prestationer i denstörre stilen.
Pâ svensk scen har arian aldrig klingat mer kraftigt vältonande.
Denna aria är ingalunda lättlärd.
Det fins passager deri, som äro till den grad förvillande, att det fullgoda sätt, hvarpå arian det oaktadt gick, länder sångerskan till icke liten berömmelse, specielt satsen med horn-terzetten, der äfven ackompagnatörerna löste en svår uppgift.
Angående de mer dramatiska delarne af sångpartiet må det beklagas, att den rutinerade sångerskan ej förmår gifva sin rösttimbre mer omvexling.
Det fattades dramatisk accent i de högre lägena just på ställen, der de äro nästan oeftergifliga.
Det kom på dessa ställen in något stördt, som möjligen kan orsakats af toilettens snörning, och tillika något häftigt utstod t, ångh visselakt igt, som i denna nobla musik verkade störande.
Ett par ställen, der verklig dramatisk accent inlades, gifva dock förhoppning om att sångerskan i detta som i så många andra fall kan ytterligare gå framåt.
Föredraget i grafduon och terzetten hade nem-ligen flera verkligt gripande pointer, att man nästan erinrade sig Lucca.
Men ur sång-teknisk väg skulle jag vilja lägga den i mycket så framstående konstnärinnan på hjertat att icke så mycket alla tedesca sjunga sångrolen, det är försumma halfdagrarne och kontinuerligt sjunga forte eller fortissimo.
Ej ens fru 0: s paranta stämma står ut dermed.
Jag vet ej, om jag skall skylla på denna trötthet i stämbanden eller ej, nog af intonationen i vissa enserablenummer var ej fullt korrekt: fru Östberg sjöng i eller £ ton för högt, dertill en gåug efter en vokalis åt höjden satte hon in sluttonen i frasen nästan hela |: delar under den rätta tonen.
Det kan synas småaktigt att anmärka dylikt, det skulle också ej ha händt oss om det gällt en chanteuse af vanligt genomsnitt
Den dramatiska sidan af rolen är minst lika svår som musiken.
I första akten tyckte vi för vår ringa del att fru O. spelade riktigt, riktigt bra, äfven stumt spel.
Visserligen kunde man önskat, att aktionen under arian varit lifligare, särdeles vid recitativet: » Omensklige, hvart vill du hän? » Men må man betänka, att Fidelio här skall komma inspringande på scenen, och att en sångerska af fru 0: s embompoint måste hålla sig stilla derefter, att sången ej må lida.
De stora vanskligheterna i musiken kunna ock distrahera, särdeles vid en première.
Denna början lofvade mer än fortsättningen höll.
Ur Daçtnt Krönika.
11i andra akten var genomgående för matt, sångerskan blef aldrig gripen af sin uppgift, så att hennes ideala hänförelse elektriserade åskådarne.
Tekniska fel funnos ock, såsom utropet före dåningen, som ljöd allt för overkligt och de onaturliga stapplingarne med hufvudet ledlöst runkande som på en chinesisk porslinsgumma.
Mimiken var häri för litet observerad, särdeles vid lemnandet af brödet, en mycket svår scen för öfrigt, som gick spårlöst förbi.
Tack vare sångerskans briljanta höga B gjorde qvartetteu äfven dramatisk verkan, ehuru ej så stor som om skåde$pelei ' skan här funnits.
Pistolscenen kan göras med långt grannare plastisk effekt af en rutinerad sådan och äfven räddningens glädje tolkas med mer hjertlighet.
I sista tablån gjorde fru O. godt intryck och i sin helhet kan prestationen, våra recensenter till trots, icke annat än lofordas, särdeles när man betänker att den unge mannen Fidelio en gång varit den unge mannen Boccaccio.
Fru O. arbetar mer än någon annan lyrisk artist och ställer sitt mål högt.
Heder åt detta vackra sträfvande och tack för den möjliggjorda reprisen af ett operaliteraturens mäktigaste och noblaste mästerverk!
Det ser ut som op. Fidelio vore nedlagd redan.
Vi hoppas dock operan då och då likväl återkommer i repertoiren, äfven om mellanrummen mellan dess uppförande måste varda långa.
Om Fernando ha meningarne hos musikestetici och operachefer varit splittrade, huruvida partiet skall anförtros en lyrisk eller en heroisk tenor.
Herr Niemanns exempel, liksom från äldre tider Haizinger synas plädera för det senare, för det förra — gubben Rocco, som säger: hvilken rörande stämma.
En blandning af båda delarne är våri förslag (som är — omöjligt).
I adagiot en lyriker, i allegrot en heros.
Niemann var bäst i allegrot, hos oss Max Strand-berg i adagiot.
Tjusande klang här hans veka fagringsljufva röst och ej mindre fulländadt sjöng han det föregående reci-tativet.
Jag förmodar, att han aldrig kan gå ut med allegrot, äfven vid bästa disposition, om ej ackompagnementet hålles mer piano.
Vid premifcren var dispositionen ej de » bästa.
Hr Hallén har kommit fram med rådet att imitera Niemann i fångelsearian, d. v. s. hans scenario.
Vi — instämma med hr Hallén, Niemanns uppfattning är nem-ligen lika sann som poetisk och dessutom af en lysandft sceneffekt.Marcellina har i akt I ett fullkomligt primadonnaparti, som ej blef illa lottadt med frk.
Karlsohn.
Duetten med dess nätta filigrams öfverraskade oss mindre än det Betho-venianska sätt, hvarpå sångerskan sjöng C: moll-C: dur-arian.
K. är ju också ofta anlitad kyrkosångerska.
I canon pointerade hon bäst af alla imitationerna och underordnade sin stämma berömligt Fidelios, hvilket hon ej gjorde med frk.
Wickmann, hvilken blef jemmerligt kullsjungen af denna visserligen ej starka men märkvärdigt så att säga » hörbara » soprano hggiero, hvars täcka silfverklang och otvungna koloratur alltid pryder sin plats.
Spelet var ända upp i fonden och nästan mellan kulisserna alltid i rolens anda, lifligt, näbbigt, småkokett.
Mot henne spelade ej illa den nye Jacquino, hr Nilsson med sina niais-fasoner il la Dahlgren, troget och ej dumt kopierade.
Sången trängde ej öfver rampen, men frk.
Karlsohn, som hört prestationen, lär ha uttalat sitt gillande.
Hr Lundquist borde kanske ha bibehållits som Pizarro trots många betänkligheter af det enkla skäl att han är den ende nordiske operasångaren, som kan hålla D: moll-arians glansrika men svåra opraktiska ackompagnement och sångkör stången.
Hr Nygren, som till på köpet var halft hes, drunknade; blott D och E och några bas-toner kommo fram.
Spelet var ej oäfvet och torde liksom sången komma att taga sig.
Beethovens musik behöfver man minsann tid att införlifva sig med.
Den grå timbren i hr Nygrens röst torde for resten komma att göra en bof af hr Nygren flera gånger — på scenen.
Emellertid är väl Pizarros rol egentligen ansedd vara ett barytonparti, men salig Beethoven kände inga gränser för rösterna, som man vet, och derför annekterar Pizarro oupphörligt från basarne.
Hvilken bof!
Basar fins det godt om.
Hr Seller grens röst borde fliteligen träneras, det är materiel ännu, men snart blir det försent, liksom det blifvit for hr Strömberg, hvars goda teatervana och ej förkastliga individualiseringsförmåga ej illa togo sig ut i Boccos spelrol, om än det hela naturligtvis ej nådde Willmans djup och glans i den vackra rolen.
Sångkören med hrr Bröderman och Malmsjö i spetsen sjong distinkt och godt.
Men hvarför vände sig ej kören med herrarne B. och M. om och sågo på knektarne ibland?
Nu regalerade de salongen med det komiska mellanspeletmidt uppe i denna gripande tontragedi, att de med skygga ocli förskrämda blickar betraktade oss, beskedliga åskådare der ute i salongen, och sedan med fasa adresserade sig åt orkesterherrarne, hr Nordquist och de andra, sotto voce:
Man ser och lyssnar på oss här!
Orkestern förtjenar, när det gäller Fidelio, ett kapitel
för sig.
Före första akten utfördes E: dur-ouverturen.