Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver den gammaldags soffan hängde två vackra jagtgevär och en skjutväska, under skrifbordet låg ett svarthårigt kalfskinn till matta, men utan uppfodring eller broderi.
Ena väggen upptogs af ett stort bokskåp; Marianne gick genast fram till det.
Innehållet utgjordes nästan uteslutande af landtbruksböcker, tidskrifter, historiska verk och dylikt.
Icke en enda roman.
»Behöfver man läsa så mycket för att bli landtbrukare?» sade Marianne i det hon vände sig om med en af sina själfsvåldiga små rörelser.
»Nej, nog kan man låta bli också, om man inte har lust.»
En släthårig rapphönshund hade rest sig från skinnet borta under bordet, och sedan han makligt sträckt på sig ett tag, kom han fram till de främmande, vaggande fram och tillbaka med svansen som med ett mjukt spö.
»Åh, Marianne – klappa honom!
Han ber dig om det», sade Börje.
Hans röst kunde ibland få så vackra tonfall.
Eljest var den något monoton och flegmatisk.
Marianne böjde sig ned och klappade hunden på hufvudet.
»Den är vacker», sade hon.
»Han har varit mitt bästa sällskap här på Tomtö. Fogg, min gosse, gå och helsa på frun också ...
Ja, derinne har jag mitt sofrum.
Det är nästan tarfligare än detta, så det är ingenting att se.»
»Nej, men du tycker om blommor, ser jag! ropade svärmodern uppklarnande.
»Ja, jag är tokig med allt hvad som växer», svarade Börje gladt; »om det också är det ogräs jag utrotar, så tycker jag om att se det frodigt så länge det fins.
Då visar det åtminstone att man har sin jord i växtkraft.»
»Hvad det här trädet är vackert!
Är det något slags palm?» sade Marianne och pekade på en hög planta, som stod ensam på ett litet bord.
»Palm!» skrattade Börje.
»Jag kunde väl tro det, att den lilla stadsfröken inte skulle kunna se hvad det är.
Helt enkelt ett hampstånd.
Hvad tycker du!
Är det inte vackert?»
»Det var märkvärdigt.
Ser hampa så ut?»
»Ja», fortfor han lifligt, »när man ser det så här till heder i en kruka, tänker man inte på att det kan vara någonting så simpelt; det ser ju helt ståtligt ut.
Men så är det också ett vackert exemplar.
Det här är ett honstånd; hanstånden se annorlunda ut.
Men på det här kan det ändå aldrig bli några frön, ty hos hampan växa de olika könen på olika stånd, och det här står ju alldeles ensamt.»
»Jaså, är det så, det visste jag inte.»
Marianne sökte se obesvärad ut, men hon visste icke hvart hon skulle se.
Han hade då en förskräcklig vana att tala om allting!
Börje hade sett henne i ansigtet med en öppen, intresserad blick.
Men nu rodnade han så att han kunnat taga eld.
Skulle bonden då alltid hänga i honom!
Marianne gick omkring i rummet.
»Brukar du läsa i den här?» sade hon och lade handen på en stor Melinsk bibel med silfverknäppen, som låg på ett annat litet bord.
Men mor har en likadan», svarade Börje.
»Har du den bara för det!» Marianne höll på att brista i gapskratt.
Börje såg på henne med sin trovärdigaste blick.
»Jaa», sade han långdraget.
Han kunde icke tänka sig hvad hon fann för löjligt i det.
Han tyckte det var så naturligt.
Senare på qvällen, då fru Björk – som gripits af husmoderliga intressen – gick omkring i handkammare och visthus, ledsagad af jungfru Kristina, voro de unga lemnade åt sig sjelfva.
Marianne hade sökt göra sig det så beqvämt som möjligt i förmakssoffan, och Börje gick tankfull fram och tillbaka på golfvet.
Det hade småningom lagt sig en sky öfver hans glada tillförsigt; han hade börjat grubbla öfver sin förlofning.
Icke som skulle han ha ett ögonblicks tanke på att bryta den, men han började känna skrupler öfver att ha bundit Marianne.
Han föreföll sig sjelf som en ockrare, hvilken för penningens skull fått en gäldenär i sitt våld.
»Marianne, jag längtar efter pianot; jag skulle vilja höra dig sjunga här», sade han plötsligt och utan inledning, »välj ut ett så fort du kommer till staden.»
»Tack, Börje!»
Marianne hade just suttit och i tankarne möblerat sitt arbetsrum, läckert och elegant.
Det hade satt henne i bättre lynne.
Skymningen låg tät öfver rummet, men hvar gång Börje kom förbi ett af fönstren, aftecknade sig hans starka, satta gestalt mot dess ljusa bakgrund.
Det var ingen obehaglig figur, och de något tvära axlarne hade en vacker form.
»Börje, hvad går du och tänker på?» sade Marianne, med sin tunna röst.
Han gick fram till henne. »Liten, jag tycker det är synd om dig.
Jag märker att du inte tycker om det här på Tomtö.
Du skall inte kunna trifvas hos mig; du skall leds.»
Börje drog en stol till soffan och satte sig.
Stillheten omkring dem verkade så underligt stämningsrikt, – och så denna slöja öfver allting!
Marianne smög sin arm kring hans hals.
»Men jag håller af dig», svarade hon.
Han sade ingenting, satt endast helt stilla och tänkte, men ifrigt, sökande, som om väl eller ve berott på att konflikten inom honom blefve löst just nu, i detta ögonblick.
Han grubblade och grubblade, han vände det samma om och om igen i sitt sinne:
Hur skulle det komma någon samstämmighet mellan dem, när de voro så grundolika?
Hur skulle så skilda vanor kunna förenas?
Var det kanske hans mening att lägga sin hand på hennes böjelser och att omdana dem efter sitt mönster?
Aldrig, aldrig!
Han älskade henne just sådan hon var, med alla dessa fina vanor, med allt detta, som han på samma gång ogillade och förtrollades af.
Nej, han ville icke förändra henne.
Men lika litet kunde han afsvärja sin egen gifna lifsriktning.
Och om han än kunde afsvärja den, så ville han det icke.
Tvärtom, han måste kämpa emot frestelserna dertill af hela sin makt:
– Sigta till ett med sin öfvertygelse och till ett annat med sitt lif?
Och dock måste det finnas en väg ut ur detta.
Ja, han skymtade den nu.
De skulle dela sitt rike och lefva hvar inom sitt område.
Hans slägt, hans arbete och allt hans förflutna fick hon ej dragas in i.
Hon skulle förbli den Marianne hon var.
Och när de båda voro unga, lefnadsvarma och fria, var det icke gemensamhet nog!
Hans beslut var fastslaget, och han kände en brusande ungdomsglädje strömma genom själ och kropp.
»Marianne», utropade han helt plötsligt, »du har böcker, blommor och musik, och in till dig skall jag komma för att lära mig njuta af allt som är skönt.
I din lilla vrå skall du göra det till ett förtrolladt slott.
Du skall se, att du måste kunna trifvas!»
Marianne, vill du sitta här?» sade Walter och reste sig ur gungstolen, när Marianne kom in.
»Tack», svarade hon med en vänlig nick och intog den erbjudna platsen.
Det var ungefär en vecka efter det kusinen haft bröllop, och båda de äldre bröderna hade kommit från Lund föregående afton för att stanna söndagen öfver i hemmet.
Hela familjen var församlad, utom fadern, som var ute.
Man skulle passa på att nu komma fram med hvad man hade att säga, ty det fans ingen af de inackorderade inne, och längre fram på förmiddagen väntade man Börje.
Mariannes familj var ett slags republik, der alla voro röstberättigade.
»Ja, det var det jag ville säga dig, Marianne», sade modern i en ton, som tydde på att hon endast drog sin dotter in i ett påbegynt samtal, »att du nödvändigt måste få reda på Börjes förhållande till sin slägt.
Det är allt för besynnerligt att han aldrig nämner någonting sådant af sig sjelf.
Ni borde väl åtminstone resa och helsa på hans mor.»
»Åh, kära mamma, det tycker jag att Börje kan få afgöra som han sjelf vill, inte är det någonting, som jag behöfver föreslå honom», invände Marianne.
»Jo, men nog bör du i tid taga reda på hvad det kan vara», inföll Walter, som gick fram och åter på golfvet; »när han tiger så envist, kan det ju hända att det ligger någonting inunder.
Sådant kan man aldrig veta på förhand, och om det skulle vara någonting som du i framtiden kunde få obehag af –»
»Hvad skulle det väl vara, annat än att de äro bönder och att han skäms för dem!» utbrast Karl, som låg raklång på soffan och bolmade ur en cigarr.
»Der gissar bror Kalle galet», sade Walter, »Börje är inte den som skäms öfver att han är bondson.»
Haqvin hade suttit med ett tidningsblad utbredt framför sig, och med näsan inpå det; nu sänkte han tidningen och såg upp med sina utstående, närsynta fogelögon.
»Nä – för han skulle väl inte vara så fin som någon af er!»
Walter stannade och såg på honom, skrattade så till med ett krossande förakt, vände, och fortsatte sin promenad.
»Du skall komma ihåg att du ännu inte är bunden», fortfor han till Marianne, »men om du sedan skulle tycka att du kommit in i någonting olidligt, så kan du ändå aldrig komma derur.»
Haqvin hade följt honom med stridslysten blick och blef blossande röd.
»Du borde skämmas – borde du – att vilja komma stickande med ett af dina vanliga räfknep!»
»Är det ett räfknep, att vilja se sig för?»
»Och Börje är tio procent bättre karl än du någonsin blir», fortsatte den nitiske försvararen.
»Det var mig en välsignad pojke, som inte kan låta en säga ett ord i fred!» utbrast Walter med förtråkad min.
»Ja, du kan väl låta Walter tala till punkt åtminstone», lade modern till, i det hon vände sig på stolen och gaf Haqvin en förebrående blick.
»Jag skall visst inte lägga mig i hans nådes tal vidare», murrade Haqvin och tog åter upp sin tidning, »gå bara på!»
»Jag förstår att du drar dig för att bringa det å bane, stackars lilla syster», sade Walter.
»Ja, det är så pinsamt att så der behöfva rifva upp om allting.»
Walter log.
Den faderneärfda, Björkska lojheten!»
Han gjorde en liten jemförande gest mellan henne och den rökande brodern på soffan.
»Walter lille, jag skall göra det!»
»Ja, och se inte så ledsen ut.
Nan lilla, jag skall inte tala mer om det.»
Walter gick fortfarande fram och tillbaka.
»Mamma», sade han plötsligt, »du får verkligen ställa om att pappa tar den der vexeln jag talade om i går.»
»Ja, för tusan!» utropade Karl och satte sig hastigt upp på soffan.
»Som det nu är, skrifver farbror Gustaf naturligtvis gerna på», fortsatte Walter i samma lugna ton, »och då kan det inte vara svårt att få ett namn till.»
»Nog måtte väl Börje skrifva på», yttrade Karl.
»Är du tokig!» invände Walter.
»Hur skulle det se ut, att bedja honom skrifva på nu?
Nej, min gubbe, det går inte.»
»Nå så fins det väl någon annan då.»
»En liknande anmärkning har jag redan haft den äran att göra.»
»Men hör ni, pojkar, skulle det inte kunna låta sig göra, att ni bodde i ett rum tillhopa?
Det blefve ju alltid billigare.»
»Nej, morsgumman, det går inte.»
»Hvarför inte det?»
»Tror du jag kan läsa, när den der kommer dragande med alla sina bekantskaper?»
Walter såg bort åt Karl, som satt på soffan med håret uppkördt i nacken som den uppstående kammen på en dufhane.
»Då finge jag väl stanna i Lund till evig tid, och det har jag alls ingen lust till.»
»Men, Karl lille, nog läser väl också du?»
Modern såg bekymrad på sin äldste son.
»Visst f-n läser jag!» svarade denne i sin sömnigaste vresighet.
»Usch, Karl, att du svär!» utropade modern och satte händerna för öronen.
»Ja om du läser eller ej, så vill jag inte ha dina så kallade vänner att trampa tårna af mig, så mycket är säkert.»
»Det låter alldeles som om de inte kunde anstå dig!»
»Kanske.»
»Kan du säga att jag umgås med andra än med fina pojkar?»
»Fina?
Ja, för du anser det fint, bara man kommer pekande med en sigillring på näfven och kan vräka sig emot kypare och cigarrfröknar.»
»Det är inte alla, som af bara högfärd måste gå för sig sjelfva som de stora gässlingarne!»
Karl fick uppsynen af en retad dogg.
»Onödigt att tala om det som blir min ensak», svarade Walter högdraget.
»Det är väl också onödigt att tala om att du – – – » Karl hade rusat upp ifrån soffan.
Det låg något rått och brutalt i det breda ansigtet med sin starka underkäke och sina tjocka, trumpna läppar.
Walter hade stannat.
Han fäste en styf och genomträngande blick på brodern, tvingande honom till tystnad.
Derefter återtog han lugnt sin afbrutna promenad, men hans ansigte var en liten nyans blekare än förut.
»Usch, det var då ett förfärligt käbbel!» klagade fru Björk i en ton som om detta vore någonting nytt.
»Det är bara så förargligt att Walter skall göra sig till ett sådant ljus öfver alla andra», knotade Karl och lade sig åter ned på soffan.
»Ja, låt det nu vara.
Du lär inte sjelf vilja ha rum tillhopa med mig», sade Walter fogligare.
»Nej, till intet pris.»
»Ja hvad är det då att gräla om?
– – Nå, Marianne, hvad har du roat dig med efter Huldas bröllop?»
»Jo – tänk du! – jag har valt ut ett präktigt piano, som skickats ut till Tomtö och som Börje redan betalt.»
»Gratulerar!
Nå – och vidare?»
»Jag har bestält de mest förtjusande möbler till mitt arbetsrum och tagit ut tjocka, sköna gobelinstapeter.
Nu gäller det bara att leta upp en matta i samma smak – matta öfver hela golfvet.»
»Jo, jag kan tro att det blir stil! – Nå men säg: får du något umgämge?
Marianne såg bedröfvad ut.
»Nästan intet.»
»Jag kunde tro det.»
»Men jag får böcker och noter så många jag vill ha, och så reser jag naturligtvis hit in till staden emellanåt.»
»Förstås – och mieux vaut seul que mal accompagné, – men det blir allt magert ändå.»
Bakom tidningen sjöd Haqvins indignation.
»Blir det magert? – när hon har en så snäll man, och hästar och kor och – – – »
Haqvin afbröts af ett klingande skratt.
Det var Walter och Marianne.
»Ja, Hacke är märkvärdig», sade Walter godmodigt, »han sitter i sjunde klass, och när man hör honom tala, kan man aldrig i verlden begripa hur han kommit dit.»
»Jag har inte talat mig dit heller!»
Hacke ville vara ond, men så kom han att draga på smilbandet, och så var det förgäfves att försöka mer.
»Men ska’
Marianne gå och möta Börje, så är det allt tid nu», sade han i stället.
Marianne såg på klockan och reste sig strax.
»Nå, och hur skall det ställas med bröllopet?» frågade Walter.
»Det blir frukost, och vi resa strax.»
»Utrikes?»
»Nej – till Tomtö.»
Det sades icke mer, och Marianne gick för att taga ytterplaggen på.
Småhvisslande på det mest obesvärade sätt, gick också Haqvin ut i förstugan, der han med stor omstäridlighet började leta efter sin rock.
»Marianne – hm – jag kan väl inte få gå med?» sade han slutligen, sedan han förgäfves väntat på något förslag å hennes sida.
»Jo, visst kan du det.»
Börje såg glad och förtjust ut, när han hoppade ur kupén, men naturligtvis blef det ingen ömmare helsningsscen mellan honom och hans fästmö; han afskydde sådant.
Haqvin syntes ännu mer strålande än Marianne; han pratade ideligen.
Börje och han kände sig så väl i hvarandras sällskap.
När man kom midtför tullhuset, erinrade sig emellertid Haqvin med ens att han stämt möte med en kamrat, hvarför han tog farväl och gick åt annat håll: han tyckte han skulle vara grannlaga och lemna dem ensamma.
Marianne hade tagit Börjes arm, och för att undvika de stenlagda gatorna togo de den långa om vägen genom stadspromenaderna.
Det kunde ofta hända att Börje var tyst långa stunder; han brydde sig synbarligen icke om att tala, utom när han egentligen hade något att säga.
Marianne hade derför tid nog att gå och fundera på hur hon skulle börja.
Marken var fuktig, här och der lågo gulnade löf.
Luften var fyld med lukten af multnande blad, men den var ren och kall; då och då kom den strykande, med en flägt af sälta och tång.
»Men, hör du, borde vi inte resa och helsa på din mor?» sade Marianne till sist.
Börje såg hastigt på henne med den skarpa, lugna blick, som var honom egen.
»Hvad skulle vi der?» sade han torrt.
»Men du kan väl tänka att vi måste bli bekanta!»
»Hon är ju din mor.»
»Men hon är inte din.»
Marianne teg ett ögonblick.
Tvärheten i hans sätt gjorde henne tvehågsen, och hon såg på honom med denna bedjande tårfylda blick, som hon kunde få för det allra minsta.
»Men Börje, hvarför vill du inte?» sade hon.
Han märkte att han gjort henne ledsen.
»Det skall jag säga dig», svarade han mildt, »ni två skulle inte förstå hvarandra.
I ären så olika.»
»Hur menar du?» sade hon skyggt.
Börje måste tiga en lång stund.
Han kunde icke säga att modern skulle anse Marianne för en onyttig grannlåtsdocka, han kunde icke säga att det skulle pina honom ända ned i hjertrötterna, om han skulle se dessa två – som han höll mest af i verlden – träffas, endast för att med hvarje ord väcka en tillväxande, hemlig ovilja emot hvarandra.
Han kunde icke säga, att om han såge dem så tillhopa, skulle hans tillgifvenhet kanske nödgas välja mellan dem.
»Min mor är en vanlig gammal bondgumma», sade han sakta, »jag håller af henne, derför att hon är min mor, men för dig kan hon naturligtvis icke bli något.»
»Skola vi då inte nu ha allt gemensamt?
Marianne hade ingen aning om hur hon plågade honom.
»Jo, allt det som nu är», svarade han, »men allt det som har varit kan man aldrig få gemensamt, – jag menar den tid, då man ännu icke kände hvarandra; och till den tiden hör mor.»
Det låg något i Börjes röst, som på ett alldeles egendomligt sätt berörde Marianne, och hon såg ett ögonblick in i hans ansigte.
Icke förstod hon hvad det var som rörde sig inom honom, men instinktmessigt kom hon att hålla mer af honom för det.
»Men det ser allt besynnerligt ut, att jag skall vara alldeles främmande för min svärmor», sade hon efter en stund.
»Snälla Marianne, om man skall tänka på hur allting ser ut, så blir man bara en stackare.»
Det låg nu otålighet i hans ton.
Marianne kände sig modstulen.
Hvarför skulle de alltid ansätta henne med frågor der hemma!
Nu stod hon ju der lika klok som när hon började.
»Men din bror –»
»Kära Marianne – hvad är det för bekymmer du har!»
»Men om du sjelf hvarken kände mina föräldrar, eller bröder, eller – – – –»
»Då du bor hemma i din familj, kunde jag ju icke undgå att bli bekant med dem, äfven om jag velat.
Men med mina slägtingar och dig är det en helt annan sak.
Min bror och jag ha aldrig kunnat draga jemnt.
Vi tycka aldrig lika om någonting, vi äro som olja och vatten.
Dessutom är han gift, – ett förskräckligt rikt gifte.
Och nu skall jag säga dig en sak
– Marianne – det fins menniskor som jag tycker om och menniskor som jag inte tycker om.
Och om de göra aldrig det, så kan jag inte tåla dem ändå.
Min svägerska har jag aldrig kunnat med, och hon vet det.»
Marianne såg på honom med förvåning.
Var detta den foglige, vänlige Börje!
Hon greps af en aning om den sega långsintheten i hans karaktär, och den skrämde henne.
»Har din svägerska gjort dig något särskildt emot?» frågade hon i försagd ton.
Men hon är en ko.
Jag kan inte fördra’ att höra henne tala, att se henne gå, eller att komma tillsamman med henne.
Hon är dum, – det är jag med, och det kan jag sålunda förlåta – men hon är högfärdig också, och det – – – det – – – !
Ja, – och så har hon inte varit snäll emot mor.»
Det var som ett lättnadens andetag, när han fått det sista sagdt, så hårdt stod det att få det fram.
»Hvad har hon då gjort mot din mor?»
»Åh, du, det har endast varit småsaker – bagateller, som jag inte kan räkna upp.
Och mor har visst aldrig beklagat sig.
Men de ha sökt gnida på undantaget så mycket som möjligt och – ja, det har fallit ord, som – – – »
Han gick och såg ned medan han talade, det hade slagit sig ett veck i pannan och ansigtet hade fått ett ovänligt uttryck, som gjorde det fult.
»Inte för det har gjort mor någonting!» sade han hastigt, »för mor har så mycket att hon godt kan reda sig, äfven om hon intet undantag fick, men – det visar sinnelaget; och derför håller jag af dem så mycket som jag gör.»
»Men till bröllopet måste de naturligtvis bjudas?»
»Förstås.
De komma nog också, – vilja väl visa att de räkna sig till fint folk», sade han med förargelse, »men mor kommer inte, det är jag säker på.»
»Men Börje, det låter alldeles som om du inte ville!
Eller hur kan du veta att hon inte kommer?»
Marianne såg riktigt förskräckt ut, men öfver Börjes ansigte drog ett vackert leende.
»Mor gör allt hvad jag ber henne om», sade han mycket lågt och med sitt mjukaste tonfall.
Marianne kände en förskräcklig lust att flyga honom om halsen, så midt på promenaden det var; ty det der ansigtsuttrycket förskönade honom i ill den grad att –
»Men hvarför vill du inte?»
Nu såg hon upp i hans ansigte helt gladt och förtroendefullt.
»Mor är en vanlig bondqvinna.
Hon har inte bland er att göra.
– Nej tack!»
Han såg så vänlig ut igen.
Det andra hade varit en öfvergående sky.
»Men just derför att du håller så mycket af din mor, kan du väl tänka att också jag gerna ville se henne.»
»Framdeles ja, men inte nu.
Seså, liten, nu bråka vi inte mer om det!»
Ändtligen voro de inne i tamburen och kunde få den kyss de båda i hemlighet gått och längtat efter en lång stund.
Och så blef det icke mer tal om Börjes slägt.
Det fans ett slags bekymmer, som allt sedan
Marianne blifvit vuxen vållat henne ständiga slitningar.
De härrörde af att hennes skönhetssinne icke kunde fördraga någonting fult, och hon plågades af allt som var bristfälligt eller omaka.
Detta gälde icke mindre hemmets möblering än hennes egna toiletter.
Men på samma gång visste hon att den minsta lilla bandstump kostar penningar, och hon gjorde sig inga illusioner beträffande faderns affärsställning.
Hon visste att allt hvad hon ville skaffa sig måste komma från honom, – köpas med hans bekymmer.
Och hon kunde förstå att en sådan hushållning icke vore att hålla ut i längden, derför hade det allt sedan hon började tänka öfver någonting känts som att gå på underminerad grund.
Att bli förlofvad med en förmögenhet var derför det samma som att för första gången på lång tid få dra ett fritt andetag.
Och det kändes så icke allenast för hennes egen skull.
Fadern rätade redan upp sig vid stödet af en solid svärson, modern såg länge närda framtidsplaner gå i fullbordan, bröderna gingo och drömde om ferier på landet, om ridhästar, hallonbuskar och sparris.
I allas ögon lyste en outtalad tacksamhet mot Marianne, och hennes sinne badade sig med välbehag i all den afgudande ömhet, hvaraf hon mer än någonsin kände sig omgifven.
Marianne hade aldrig haft så godt om penningar som nu; lite mer eller mindre gjorde föga till saken, då fadern i alla fall måst taga upp ett lån för tillrustningarna.
Under nästan hela förlofningstiden kunde man från ett af smårummen höra symaskinens flitiga tickande; en skicklig linnesömmerska satt der och arbetade dag ut dag in.
Marianne hade sjelf öfverinseendet öfver det hela.
Modern fann henne beundransvärd och sade det i tysthet till så många som ville höra på.
Vackrare var hon också än förr.
Det hade kommit ett djup i ögonens färg, ett lif och en mjukhet i alla rörelser.
Och hvilket outtömligt koketteri hade hon icke att ödsla på alla dessa peignoirer, morgondrägter, nattlinnen och allt hvad det var!
Skrattande och smågnolande gick hon dagen om i detta kaos af spetsar, broderade remsor och finstrukna garneringar.
Hvar lördagsqväll kommo bröderna, och om söndagen Börje.
Den sistnämnde såg på all denna härlighet med den en tredjedel intresserade, en tredjedel skamsna och en tredjedel fiendtliga min, hvarmed en maskulin hund betraktar en valp.
Men från brödernas sida kunde Marianne påräkna det lifligaste intresse och den mest oförbehållsamma beundran för alla dessa detaljer.
Familjens qvinliga umgängeskrets råkade i en liflig rörelse vid underrättelsen om ett stundande bröllop, och ingen dag förgick utan att det kom visiter.
Mariannes goda lycka framkallade en lika varm genklang som hennes fina utstyrsel en nyfiken beundran.
Det var Walters stora förnöjelse att få vara närvarande vid dessa fruntimmersbesök eller att – ännu hellre – från ett af de angränsande rummen kunna uppsnappa ett och annat ord, i synnerhet när han fick höra något som alldeles icke var beräknadt för hans öron.
Han hade gjort den iakttagelsen, att det fans en märkbar skilnad mellan de äldre damernas förtjusning och de yngres.
De helt unga flickorna togo saken så innerligen gladlynt, de fäste sig uteslutande vid de vackra ting de fingo skåda, och deras snatter ljöd lika friskt som i skolan; det flög alltid ett uppsluppet leende öfver Walters städade drag, när han hörde dem: – »åh, Marianne, hvad det är fasligt stiligt!» – eller »tänk, ett sådant broderi!» – eller hvilken oförsvarligt vacker chemisett – se, flickor!» – eller »o, den som hade en sådan peignoir!»
De äldre deremot, som redan kommit in på 30- 40-talen, visade en mera känslosam uppfattning.
För somliga af dem var Marianne synbarligen att betrakta som en framtida martyr och för andra tycktes hon vara ett slags underbarn – »ack, herre Gud, skall ett sådant barn få gå åstad och gifta sig!» – eller »tänka sig henne i sin brudskrud!» – eller »jaja, jaja, det är ett vigtigt steg att ta!
– Men för dem alla stod hon som omgifven af ett slags nimbus.
– Bruden – det tycktes ligga någonting särskildt i sjelfva ordet.