Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det burleska, karrikatyren tyckes dock lämpa sig mindre för hans reflekterande skaplynne.
När han vill verka genom öfverdrift blir han — såsom i Lilla slarfvan — en teatertyp mer än en lefvande men-niska.
Men då buffatypen kan bli en individualitet, då låter han ej tillfallet gå sig ur händerna — såsom i Sabin-skornas bortrofvande, i Clara Soleil, i Shakspeares Henrik den Nfjerde (man far väl utan att anses allt för obildad räkna Bar-dolf som en buffatyp).
Och i den borgerliga komedien bar hans spel, som vi veta, alltid en konstlöst enkel prägel och oftast en individuell färg, som just den visar djupet i hans konstnärsskap.
Hrr Castegren och Olsson ha båda visat vackra prof på goda anlag.
Den förre går i den burleska genren, hvaremot han var omöjlig som kapten Lagersköld och furst Zilah.
Den senare vet att med vinnande enkel hjertlig-het säga sina saker, och hans uppfattning af ett par af hans roller hittills har utmärkt sig för slående goda grepp.
Till och med då han för öfrigt ej förmått gå i land med sin uppgift, såsom i Furst Zilah (Menko), så fann man verkligt godt tänkta detaljer, som visade pä slumrande anlag.
Men han liksom herr Castegren står ännu i första böljan af sin bana.
Bland damerna är det fröknarna Sandell och Sjöberg, som blifvit mest omtalade.
Den förra har hunnit vida längre än den sistnämda.
Fröken Sandell visar sig vara en tänkande skådespelerska, som förstår hvad hon spelar och ej nöjer sig med att visa fram sitt eget jag i rampljus.
Det är en ovanlig intelligens i hennes uppfattning af de sins emellan vidt skilda uppgifter hon hittills fatt, och hon har öfverraskat genom att hennes spel, i synnerhet i nervöst upprörda moment, verkat som den mest osökta natur.
Om spelsättet vid våra teatrar kunde ett och annat vara att säga, som hittills ej blifvit sagdt.
Men dertill är det ej utrymme nu, — endast några reflexioner om de stycken, som falla inom denna revys område.
Naturligtvis har man skäl att fordra, att här i landet svenska stycken skola spelas bäst af alla slags stycken.
För en tid sedan ansågs vår förnämsta scen såsom snarare fransk än svensk.
Grunden för denna åsigt betviflades visserligen af en och annan i tysthet, ty i Paris spelades dock ej alldeles på samma sätt som vid Lilla Trädgårdsgatan, äfven om en eller två af de våra rönt starkt intryck från Moliéres hus och här infört någon tradition derifrån.
Man måtte väl kunna spela bra, fast man ej rör armar och ben och mun så som fransmännen lära sig på sitt kon-8ervatorium!
Hur det nu var med den saken, inte spelar man franskt nu.
Jag vet inte, om fröken Björkegren såg Denise under sin utrikestur, — inte imitefar hon åtminstone.
Och om än fröken Sjöberg lärt sig nyansera sin roll i Furst Zilah, inte påminde hon stort om Jane Hading för det
Och de andra i Denise uppträdande!
Ja herr Fredriksson betonade det franska ' hos Thouvenin såväl som hos Pontferrand.
Men de öfriga!
De flesta hade gjort karak-tariska figurer, men inte voro de fransmän mera än de voro svenskar, — herr Thegerströms gamla strama soldattyp, herr Elmlunds hederlige fabrikör, herr Palmes unge grefve, herr Hartmans vidlyftige snobb och äfven fru H. Kinmanssons präktiga mamma, som sedan blifvit dubblerad af fru Lindström, hvars spelsätt knappast drar tanken till Moliéres hus.
Det franska draget var lika litet framträdande, som den tyska karaktären framträder i tyska stycken.
Jag mins, när jag såg Profpilen, hur förvånad jag blef öfver att på balen — i tredje akten vill jag minnas — få se herr Koos komma in, klädd i preussisk officersuniform.
» Hå tusau, ä * vi i Tyskland? » Det hade jag ej kommit att tänka på förr, så föga framträdde den tyska prägeln hos de uppträdande.
Och det är ofta så.
Man tycker likväl att det för skådespelaren borde vara intressant att skapa typer från olika länder — myndiga tyskar, energiska, nervösa små parisare, säkra franska landtmän, kjöbenhavnsgrossörer.
Man förvånar 6ig öfver att den yttre menniskan ejåtminstone göres typisk för det slags folk, som skall framställas.
Ofver allt finnas ju olika individer, men det är den hufvudsakliga typen det här är fråga om.
I Herr ministern på Nya teatern sågo herrarna verkligen ut som parisare, men det var så ovanligt att det påpekades i hela vår press som en extra förtjenst I Denise påminner herr Theger-ström nog om en soldat från kejsardömet, men så går herr Elmlund i stället omkring med bockskägg och den hederlige Thouvenin, tolkad af honom, var nära nog alldeles samma yttre menniska som generalkonsul Bunge, Daniel Rochat och — doktor Rank.
Herr Fredriksson, som förr spelade stångpiskroller i mustascher och som spelade den polske prins Panin utan tecken till maskering, har på sista tiden gjort ett par karak-täriska figurer.
Den ypperligt individualiserade Relling till exempel, och nu sist den buttre Sandén, som fru Agrell har allt skäl att vara honom tacksam för.
Men den figuren faller inom det svenska dramat, for hvilket herr Fredriksson kan bli en stödjespelare liksom han varit centralpunkten, kring hvilken de franska komedierna vändt sig.
Sandén skulle vara mästerlig, om herr F. endast ville frångå sin gamla vana att liksom stryka under sina repliker, att lägga en onaturligt forcerad tonvigt pä det han har att säga.
Inte talar någon så ansträngt i lifvet.
Sandén talar nog något olikt mot den franske eleganten herr Fredriksson, men han » stryker under » ihärdigare än någonsin och detta blir pinsamt att höra, i synnerhet då det förekommer hos en af våra allra förnämsta " sceniska konstnärer, som mycket väl kan tala fullt okonst-ladt, när han vill.
I Ensam bar fru Hwasser upp hufvudrollen.
Hennes stil är ej den yngsta skådespelerskans — om jag far nyttja detta oegentliga uttryck » skola » — och den drar ej alltid jämt med den yngsta diktningens anda.
Men särskildt i Ensam gaf fru Hwasser ett så genomhjertligt uttryck åt moderns samlade kärlek till dottern och åt vissheten att de båda en gång skola finna hvarandra, — och i hennes spel fans det utsökta detaljer, sådana det fordras helt annat än blott rutin att åstadkomma.
Att hon blef abstrakt i styckets slut är ej hennes fel.
Då det gäller tänkande skådespelare, kan man taga för regel att, om rollen är karaktäristisk, individuell, natursann,blir framställningen så äfven.
En skådespelare kån göra mycket af litet, då lägger han till af sitt eget — och det är godt och väl för författaren att så händer.
Men denne bör veta att det till en dryg del beror på honom sjelf hur hans figurer komma att spelas.
Äf öfriga svenska typer, Dramatiska teatern bjudit oss på sista .tiden, stå väl främst fru Helfrid Kinmanssons och fröken Ahlanders båda präktiga gummor i Det satt en fogel på lindeqvist samt den sistnämdas madam Rask i Ensam« Gummorna i herr Lundqvists proverb tillhöra dessa roller, som en hvar erfaren skådespelerska kan utföra och bör kunna utföra bra.
Bättre finge man väl ingenstä » des se dem än här i firman Kinmanssons &amp; Ahlanders skepnader.
» Raskan » bildar i kraftfull realism ett motstycke till fru Engelbrechts utmärkta Svea i Hur man gör godt Hur det är och hvad som än säges om » onödig och stötande realism », så står det likväl fast, att det är just dessa lifs-lefvande figurer, * låt vara tagna från kyffet eller från gatan men tolkade med konstnärlig urskiljning, att det just är dessa figurer, som skarpast bränna sig in i vårt minne.
Och realismen, när den ej missbrukas, är dock en herr-lig sak.
På tal om » svenska typer&gt; så få vi ej glömma herr Holmquists celebre Lundström, som nog är nationel på sitt vis.
Denna Lundström kunde godt påpekas såsom ett mönster för hur en buffaroll bör uppfattas, om det ej vore farligt att uppställa mönster för något dylikt, då hvaije skådespelares individualitet naturligtvis ger honom klafven till uppfattningen af den roll, han skall spela.
Herr Holmquists Lundström bredde en ton af oförargelighet under figuren, han mildrade det som kunde göra fyllkajan obehaglig, gjorde honom till den älskvärdaste slarf bland alla landsstrykare.
Det var mera äkta konstnärsskap, mera humor i herr Holmquists blonde Lundström än i den snusige Lundström herr Holmquist visade på Ladugårdslandsteatern för några år sedan, den vinter, då Zetterholmska sällskapet spelade så väl der som på söder — och ändå hade han ej låtit något af typens traditionella drag gå förloradt
Herr Hodells klassiska folkpjes var inöfvad på Nya teatern » i förbifarten », kan man säga, mellan det andra stycken repeterades for brinnande lifvet Birollerna kunde ej besättas af teaterns bästa krafter, föga underligt såledesatt stycket i det hela ej gafs så bra som förr i verlden hos zetterholmarne.
Trion Warberg, Bergström och Hodell eller Holmquist är ännu långt ifrån öfverträffad — och detta oaktad t herr Svedbergs vr#kige Pettersson i vaxdukshatt och sammetsväst var en rolig landsvägstyp, som alls ej saknar eller saknat motstycken i verkligheten, och fast herr Castegrens hederlige Andersson var skildrad med både värme och känsla.
Svenska typer borde man väl fatt se i gamle Kronofogdarna.
Tidpunkten var kanske mindre lämplig för detta klassiska sångspels återuppståndelse.
För några få år sedan, då Nya teatern förfogade öfver såväl Fredrik Deland som öfver Viktor Holmquist — och öfver fru de Wahl ocksa
— då kunde Kronofogdarna fått en vida bättre tolkning än nu.
Ty det är ett stycke, som kan spelas af hvilket teatersällskap som helst, men som få af våra moderna skådespelare kunna spela bra.
Den skola de ha gått uti har utvecklat många goda egenskaper hos dem, men * den breda,lugna komik, som svarar till stilen i Kronofogdarna, den har knappast någon af våra samtida — herr Holmquist undantagen.
Och det som på Kronofogdarnas première verkade mest störande var det att herr Holmquist förekom bland åskådarne i stället för på scenen.
Gammalt folk skrattar ännu vid minnet af Sevelin, när han satt uppe i gungan.
Sevelin verkade genom ett slags bondlugn karrikatyr, som var omotståndlig
— jag föreställer mig att Fredrik Deland till någon del åtminstone ärfde hans förmåga i det fallet.
Pierre Deland gjorde Polykarpus, säges det, med grotesk värdighet, och Rohde, som undertecknad påminner sig från sin gamla tider, v$r pösig och » hög », der han i sin röda frack gick med stolta steg som en tupp ibland bönderna.
Herr Gründer gör en torr Polykarpus utan eloquentia corporis.
Förträffligt gjorde han » pirum » - scenen, der var hau en bellmansfigur och den scenen gjorde han till styckets glanspunkt, och det fast herr Ringvall, som satt i gungan utan att göra någon vidare komisk figur der, lika litet hjelpte sin medbroder i att frambringa en sant humoristisk verkan som denne fann sig hågad att hjelpa vännen Bryn-gel ur dennes obehagliga belägenhet.
Att det gamla typiska sångspelet ej gjorde den effekt i Nÿa teaterns repertoar, som man haft orsak att vänta och hoppas, far väl tillskrifvas mindre tidens smak än bristenpå fullt lämpliga krafter.
Det är inte allom gifvet att till-fredställa vår kritiskt skärpta smak i fråga om dylika traditionella figurer som herrar Polvkarpus och Bryngel.
Vår allmänhet är ju intresserad af teatern, det veta vi.
Icke som skulle ett nytt stycke, som till äfventyrs bär några nya idéer inom sig, blifva allvarligen skärskådadt och satt under diskussion i societeten.
Men nog talar man om det ändå, och är stycket roligt och stöta dess tankar ej de rättänkande ifrån sig och spelas det af publikens utvalda, då går man i sådana massor ocli ser det, att stycket blir en kassapjes för teatern.
På Nya teatern är det fullt hus på premiéren.
Publiken är allmänt intresserad, stämningen hög.
Dagen derpå rosas det nya programmet i alla tidningar, men då blir det likväl ett klent hus.
Och på tredje representationen är salongen ännu glesare besatt och vaktmästarne förtro åt habi-tuéerna bland publiken, då de komma, att » det är bara fribiljetter — allt i hop fribiljetter ».
Hur går detta bedröfliga sakförhållande i hop med det allmänna intresset för teatern?
Jo, det är ej den svenska literaturutvecklingen — i dramatisk riktning som i öfriga — som allmänheten intresserar sig för.
Det är knappast för de nya styckenas skull den går på teatern, och flertalet ger tusan i alla nya inlägg i tidens lrågpr.
Eller affärdar man dem med litet öfverläg-set ovett å la fru Madeleine Bunge, sorglig i åminnelse.
Eller också svär man otåligt en vers öfver det förbannade käbblet, — man har minsann annat att tänka på.
Den med literära intressen försedda publiken går på premiéren och får då godt rum i Nya teaterns salong.
För öfrigt går allmänheten dit, när der gifves någon skrattpjes och äfven, när der spelas benpjeser.
Men i öfriga fall tjena alla ansträngningar till föga, och man frestas rätt ofta till att tro att vår gamla hufvudstad ej kan bära upp fyra teatrar.
Vi ha dock haft flera än fyra scener i verksamhet samtidigt — och vi lära ju snart fä en femte.
Men hur konkurrensen då skall kunna hållas uppe, det skall bli egendomligt att skåda, i synnerhet som väl zing-la-la-genrenredan har spelat ut sin roll och de nya operetterna frän Paris och från Wien bli allt tarfligare och tarfligare.
De tre program, Nya teatern — förutom hvad jag här ofvan talat om — bjudit på i februari reprenseotera tre sins emellan mycket skiljaktiga diktarter.
Först koin Ett val — af Knut Michaelsson — ett familjedrama af stort intresse, särskildt förträffligt bygdt, allt igenom moget i facturen.
Man har jämfört Ett val med Denise, som ju har alldeles samma ämne.
Men behandlingen är olika.
I Denise är det en fransk författare, som konstruerat fram sina figurer — jag tror ej riktigt på deras verklighet — der tänker man och handlar efter sådana grundsatser, att vi skulle sitta förvånade, hade scenen ej vant oss vid franska tänkesätt.
Vi känna ej och tänka ej som dessa personer.
Derför fick Ett val ett ytterligare intresse.
Vi jämförde.
Och det fans kättare, som, när de hörde att Ett val blifvit.
refuseradt vid kungliga teatern derför att Denise skulle spelas der, voro så patriotiska att de ansago det svenska stycket, som behandlade det gemensamma ämnet och behandlade det bra, borde haft företräde framför det franska, som noga taget rörde oss föga.
Nu var förhållandet det att kungliga teatern, när Ett val inlemnades dit, redan köpt Denise.
Och så visste man naturligtvis att det ryktbara dunWska dramat skulle dra folk, men om Ett val kunde knapt något profeteras.
Det gick sedan på Nya fem hela gånger, vill jag minnas.
Det spelades bra der.
Fröken Sandell, som nyss i Vårluft gifvit den täckaste ' och mest naturfriska flicktyp, vi sett på länge, bar upp Evas roll så kraftigt och så rent att vi allt igenom trodde på den arma flickans känslor.
Och detta fast fröken Sandells studier ej helt och hållet kunna döljas i hennes spel.
I hennes stora lidelsefulla scener endast bryter känslan fram med så intensiv våldsamhet att hvaije spår af något inlärdt, reflekterad^ försvinner och vi se framför oss ej skåderspelerskan utan menniskan, endast och allenast menniskan, Eva, ingen annan.Om Ett val är så mycket skrifvet i tidningarna, att det nu är föga att tillägga.
Det är också ett sådant stycke, som ej behöfver vidlyftiga utläggningar.
Det är så klart hållet som en modern målning, hvaije invändning besvarad, motad i dörren, innan den hinner komma fram och höja sin röst, personerna ej så invecklade att de behöfva några kommentarier för att bli förstådda.
Herr Michaelsson har ju böljat sin teaterbana som faiseur, det är i hans båda förra stycken mera af handtverk än af verklig konst, och han har aktat sig för att slå in på vanskliga, oförsökta stigar, hellre hållande sig på stora allfartsvägen.
Man märker nog äfven i Ett val spår från denna hans första ståndpunkt, men då han * nu lyckats förena sin vunna och obestridda skicklighet i handtverket med säker blick och urskiljning och äfven förmåga att gä djupare in i karaktärsteckningen, då ha vi skäl att.
hoppas att han skall lemna stora landsvägen för alltid och oförskräckt börja hugga sig fram genom snåren.
Han tycks behöfva mera studier efter den enkla verkligheten, en skärpt blick för det väsendtliga i men-niskornas skaplynne.
Ett val har visat att han ej är ytlig och flack, som man förut så gerna trodde.
Och derför är man nyfiken på det nästa, haft kommer att skrifva.
Det är ovanligt att hos en författare träffa på så utpräglade dramatiska anlag — och som det ser ut så ensidiga, ty ingen har hört talas om att herr Michaelsson skrifvit en novellskizz eller något annat i annan form än den dramatiska.
Och som vår teater behöfver nya lifgifvande element, så må det tillåtas mig att vara glad St den nyförvärfvade kraften.
Ett val var utspeladt och Kronofogdarne hade sjungit på sista versen, då Min vän Lebman kom rusande, — Lehman i sin lustiga Jsegerkostym, i ylle och filtskor utan klackar.
Man skrattade godt åt påhitten, och det såg ut som hade teatern förvärfvat sig en kassapjes.
Inte var stycket jemförligt med Sabinskorna i komisk kraft och i burleska situationer, men det kan ju fä vara roligt för det.
Inte var det mera originelt eller mera troligt och sammanhängande än många andra tyska komedier, som svämmat öfver oss af de sista årens ymniga skördar.
Det bjöd på de gamla vanliga typerna, dem vi sett under tjugu olika namn, på den musikvurmande frun, den beskedliga toffel-mannen, den store musikern-humbugen, den förlägne älska-ren, ja icke ens tenoren, den vräkige tenoren fattades.
Och herr Toffelman förvandlades, som ske plägar, i sista akten till en fruktansvärd tyrann emot sin dittills oinskränkt rådande fru.
Och frun tvingas afsvärja sin musikaliska dille och flickan får sin assessor och alla äro glada och nöjda, när ridån faller.
Herr Holmquist, som hvilat sig öfver Kronofogdarne, bar hufvudsakligast upp den tyska farsen.
Rolig var han att se på och ur rollen drog han — fast med måtta — all komik, som kunde åstadkommas derur.
Han hade dock ej tillfälle att göra något » noch nie dagewesenes » — och inte kunde den berlinske grosshandlaren bli så splitterbefangd som teaterdirektör Striesse — eller hvad han nu hette — eller som en eller annan af herr Holmquists gamla tyska fars-gubbar, hans vaktmästar Pfeffermann i » Våra fruar » till exempel.
Till sin äkta hälft borde han ha fatt någon mera bedagad qvinna än fru Ulff for att intrycket skulle blifvit det afsedda.
Gaf fru Ulff ej typen af en halfgammal tysk dam ur bourgeoisien, af en fru Buchholz med dennes represen-tationslust och småsinne, så var hon så mycket mera en societetsskönhet å la Cecili % Hornfeldt, som gift sig med en rik bracka och som blifvit solen i societeten.
I Lehmans Jsegerdrägt hade herr Grunder krupit in.
Inte var Lehman nägot att göra en karaktärsframställning af, han har ju ingen annan sysselsättning alla de fyra akterna igenom än att tassa omkring i sina filtskor, väcka munterhet genom sin yttre menniska, spela hungrig och gåpåare.
Men herr Grunder var här ändå olik sina torra » gubbar » och det är vackert så.
Bland de öfriga medspelande var herr Lindhagen en rolig tenor.
Herr Lindhagen har i vinter förut gjort ett par goda bifigurer — presten i K i el lands » På hemvägen », grefven i » Barnet ».
Hans sångarsnobb kunde visserligen ej mäta sig med herr Personnes ypperliga figur af samma slägte i » Stora klockan » — särskildt talade herr Lindhagen mycket mera ansträngdt, hade ej heller så dumt-roliga saker att säga, var endast en dekorationsfigur i det musikaliskt-dilettantiska huset men gjorde denna figur med den karrikerade realism, som roller af detta slag fordra.
# *
* Återstår slutligen att nåmna de båda senaste nyheter, som falla inom februari månad.
Kungsämnena för visserligen for några år sedan, under fru Stjernströms herravälde, uppsatt på Nya teatern och gifven — med dålig ekonomisk utgång naturligtvis — några gånger.
Allt gick ju dåligt på Nya teatern den tiden.
Och likväl var det just då, som der ftinnos sådana krafter som fröken Björkegren, fru Moberg, fröken Reiss, fru Littmark, hrr Hillberg, Baeckström, Wagner, Palme — Fredrik Deland, Holmquist och flera oberäknade.
Ibsens både pretendenter hade visserligen ej de bäst möjliga framstallare, men Wagners baglerbiskop var det bästa han någonsin åstadkommit, Hillbergs Dagfinn Bonde var en mönsterskapelse, fru Moberg var älsklig som Mar-grete och fröken Björkegren spelade pojke som en hel karl
— ty Ahlgrenson hade hittat på att Peter skulle spelas af fröken Björkegren, och så blef det också, och det var med mera än kuriositetens intresse man följde den ståtlige unge mannens steg på tiljan.
Af dem, som nu biträdde i Kungsämnena, var visst fru Fahlman den enda, som hade qvar sin gamla roll, Ingeborg.
De öfriga stodo alla för första gången på sina platser i det mäktiga dramat.
Men det blef ej önskadt resultat.
Det var något ofull-bordadt i det hela, osäkert, som om de uppträdande ej kände sig på sin plats.
Detta trots herr Aug.
Lindbergs i detalj karaktäristiskt och fint utformade bisp Nicolas och trots herr och fru Engelbrechts vackra återgifvande af Håkan och Margrete.
Det förvånade mycket och med ratta att herr Hillberg ej lyckades gifva en mera konstnärligt utformad bild af Skule.
Han var öfverraskande matt och ointressant, och ändå hade han ju arbetat mycket på denna roll sades det.
I det hela tyckes herr Hillbergs talang ej komma Nya teatern till godo i den mån, vännerna af hans förmåga kunde önska.
Man jämföre denna vinter med herr Hillbergs första år vid denna teater eller med den vinter, då han tillhörde kungliga scenen.
På Nya teatern gjorde han en hel rad karaktäriska figurer, som ännu lefva i godt minne hos teatervännen: hertig de Septsmont, Prosper Block, Tabariu, konung Karl den nionde af Frankrike, kung Henrik i Bertrand de Bom, Friling i Konseqvenser.
Och på kungliga teatern: Jago, Wallenstein, Corrado, Krogstad.
I Ijor
5vinter påminte Brand på ett glänsande satt om herr Hill-bergs kraft Men i vinter — ja, Pontus Bark är ett mästare-drag, men Pontus Bark visades endast på två matinéer.
Petruccio var knappast en första rangs skapelse.
Och Skule nu senast — utan farg, utan karaktär.
Det går likväl an att herr Hillberg hvilken dag som helst kan visa fram ett mästarprof till de gamla.
Han har » gnistan » och han har förmågan, om han vill.
Fru Engelbrecht har ej heller i vinter fatt visa hvad hon förmår — undantagandes i Sanna qvinnor.
Hennes ovanliga förmåga att spela osökt och naturligt och att tala på scenen kommer snart att saknas på Nya teatern, då hon är borta.
Så mycket mera skäl vore det då att draga nytta af henne, medan hon ännu finnes att tillgå.
Kungsämnena var ett af dessa spektakler, hvari Nya teatern tid efter annan pröfvar publikens tålamod vida öfver förmågan.
Från half sju till half ett sitter väl ingen, som kar sin frihet, på teatern utan att längta dädan.
Var Kungsämnena en halfgammal nyhet, så var Geografi och kärlek helt igenom farsk.
Det har skrifvits rätt friskt om Bjönstjerne Björnsons nya stycke, och man bar i allmänhet bemött det så, som arbeten af mindre ansedda författare sällan bli bedömda, jag menar så, att man fastat sig vid förtjensterna, gladt sig åt dem och framhållit dem men brytt sig mindre om att rada upp bristerna till benäget påseende.
Styckets andemening är lätt insedd.
Man skall van menniska först och främst — åtminstone när man är gift.
Vårdslösar man sin familj, så kan det gå galet, man må för öfrigt vara ventenskapsman eller storhet i hvilken genre som helst
Detta är ju sundt och friskt.
Det är till och med såfriskt, att vår akademiska tidning helsade stycket såsdm » en flägt af den forne skalden Björnson », — ty nu, när Björnson skrifver sådant som Over Evne, är han inte skald längre.
Det är äfven så sundt, att det enligt samma tidnings åsigt gifver » hugg åt den giftiga, sinligheten eggande literatnr, som buren af modets strömning allt mer vill tränga sig fram »
— åt denna literatur, som enligt samma tidnings åsigt predikar Hennings rätt att för hans höga nöje vilja föra både moder och dotter på villovägar och som föreskrifver för skolflickor lektyr, sådan som » Autour du inarriage » eller.Paul Bourgete » Cruelle enigme, * — hvilken för öfrigt är en med fin och ädel känsla skrifven bok, som en skolflicka skulle gäspa åt och aldrig orka igenom.
Geografi och kärlek skulle bli ett lustspel enligt författarens mening, när han satte sig att skrifva.
Och det måste enligt undertecknads åsigt vara ett lustspel, man måste kunna skratta riktigt god t åt Tygesen, och det måste skarpt framhållas att han är hustyrann, egoist och bråkma-kare vida mer än han är vetenskapsman.
(Så gjorde också