Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vill ej gäcka sig själf med förhoppningar.
Skulle hela Palermo illuminera för en fattig socialist?
Så kommer hans mor och hämtar honom.
»Stå ej där!
Kom och se på Palermo!
Det måtte vara en konung, som kommer dit i dag.
Kom och se på Palermo!»
Han tänker efter.
Nej, han tror ej, att någon konung gästar Sicilien just nu.
Men han kan ju ej våga tro, då ingen annan, icke ens hans mor —
På en gång uppge alla på ångaren ett högt rop.
Det låter nästan som ett nödskri.
En stor lustkutter har styrt rätt ned på dem och glider nu fram utmed ångarens sida.
Hela kuttern är blommor och ljus.
Öfver relingen släpa röda och hvita sidendraperier.
Alla människor ombord äro i rödt och hvitt.
Bosco står på ångaren och spanar efter hvad denna sköna budbärare bringar.
Då slår seglet om och på dess hvita yta lyser emot honom: »Lefve Bosco!»
Det är hans namn.
Icke ett helgons, icke en konungs, icke den segrande generalens!
Ingen annan på ångbåten gäller hyllningen.
Hans namn, hans namn!
Lustkuttern kastar upp några raketer.
En hel himmel af stjärnor regnar ned.
Så är den borta.
Han far in i hamnen.
Och det är jubel och hänförelse och lefverop och dyrkan.
Människor säga:
»Vi veta ej hur han skall kunna genomlefva det».
Men så snart hyllningen är där, känner han, att han alls ej förtjänar den.
Han tycker sig vilja lägga sig på knä för dessa hundrafemtiotusen människor, som hylla honom, och bedja dem förlåta, att han ingenting mäktar, att han ingenting gjort för dem.
Liksom af en säregen slump är donna Micaela i Palermo denna natt.
Hon är där för att få till stånd ett af dessa nya företag, som hon anser sig böra sätta i gång för att kunna behålla lif och förstånd.
Det är väl antingen för utdikningarnas eller marmorbrottets skull, som hon är där.
Hon är nere vid hamnen, hon, som alla andra.
Man ger akt på henne, där hon banar sig fram till strandbrädden: en hög, mörk kvinna med utseende af att vara något, ett blekt ansikte med kraftiga drag och tiggande, längtande, lidelsefulla ögon.
Medan mottagandet i hamnen fortgår, kämpar donna Micaela en sällsam strid.
»Om nu detta vore Gaetano,» tänker hon, »kunde jag, kunde jag...
Om det vore kring honom alla dessa människor jublade, kunde jag...»
Där är en sådan glädje, en glädje, hvars like hon aldrig sett.
Människorna älska hvarandra och äro som bröder.
Och detta icke endast därför att en socialist kommer hem, utan därför att de alla tro, att jorden snart skall bli lycklig.
»Om han komme nu, medan denna glädje brusar omkring mig,» tänker hon.
»Kunde jag, kunde jag ...»
Hon ser Boscos vagn försöka tränga sig fram genom folkmassan.
Långa stunder står den stilla.
Det skall behöfvas flera timmar, innan den kommer upp från hamnen.
»Om detta vore han, och jag såge alla tränga sig om honom, kunde jag då låta bli att kasta mig i hans armar?
Kunde jag?»
Så snart hon kan arbeta sig ut ur folkvimlet, tar hon en vagn, åker ut ur Palermo och far genom
Conca d’oros slätt till de gamla normannerkungarnas stora domkyrka i Monreale.
Hon går in där och står nu öga mot öga med den skönaste Kristusbild, som mänsklig konst skapat.
Högst uppe i koret sitter den välsignande Kristus i strålande mosaik.
Han är mäktig och hemlighetsfull och majestätisk.
Otaliga äro de, som vallfärda till Monreale, för att undfå trösten af att skåda hans ansikte.
Otaliga äro de, som i fjärran länder längta till honom.
Marken gungar under den, som ser honom första gången.
Hans ögon tvinga främlingens knän att böja sig.
Utan att man vet det, stamma läpparna: »Du, Gud är Gud.»
Rundt om tempelväggarna stråla världshändelserna i härliga mosaiktaflor.
De leda endast fram till honom.
De äro endast där för att säga:
All forntid är hans.
All nutid tillhör honom.
Och likaså all framtid.
Lifvets och dödens hemligheter dväljas inom detta hufvud.
Där bor den ande, som leder världens öden.
Där strålar den kärlek, som skall föra världen till frälsning.
Micaela anropar honom: »Du Guds son, skilj mig ej från dig!
Låt ingen människa hafva makt att skilja mig från dig!»
En helt underbar sak är det att komma hem.
Medan man ännu är på resan, kan man alls ej tänka sig, att det skall blifva så underbart.
När man kommer ner till Reggio vid Messinasundet och ser Sicilien dyka upp ur hafvet såsom ett dimland, blir man först nästan otålig.
»Är det ingenting annat?» säger man.
»Det är ju ett land som alla andra.»
Och då man stiger i land vid Messina, är man alltjämt otålig.
Det borde hafva skett något, händt något, medan man varit borta.
Man skulle ej mötas af samma nöd, samma trasor, samma elände, som då man for.
Man ser nog, att våren är kommen.
Fikonträden bära åter blad, vinstockarna sända ut refvor, som växa sig alnslånga på ett par timmar, och en mångfald af ärter och bönor äro utbredda på fruktborden vid hamnen.
Kastar man ögonen uppåt höjderna ofvan staden, ser man, att de grå kaktusväxterna, som klättra fram på klippkanterna, äro täckta med brandröda blommor.
De hafva slagit ut öfverallt som små, lysande flammor.
Det ser ut, som om fichidinderna varit fulla af eld, som nu bryter ut.
Men hur än kaktusen blommar, så står den där lika grå och dammig och spindelväfsklädd.
Man säger till sig själf, att kaktusen är lik Sicilien.
Hur många vårar, som än komma det att blomstra, så är det ändock alltid det grå armodets land.
Man kan ej förstå, att allting förblifvit stilla och sig likt.
Scylla och Carybdis borde ju hafva börjat brusa som i forna dagar.
Stengiganten i Girgentitemplet skulle hafva rest sig med sammanfogade lemmar.
Selinunts tempel borde hafva uppstått ur sina ruiner.
Hela Sicilien skulle hafva vaknat.
Om man så reser vidare från Messina nedåt kusten, är man alltjämt otålig.
Man ser, att bönderna alltjämt gå och plöja med träplogar och att deras hästar äro lika magra och brutna och utkörda.
Ja, allting är sig likt.
Solskenet faller ned öfver jorden som ett regn af färger, pelargonierna blomma vid vägkanten, hafvet ligger vekt ljusblått och smeker stranden.
Vilda berg med djärfva toppar resa sig utmed kusten.
Etnas högfjäll skymtar fram i fjärran.
Man märker plötsligen, att det är något underbart som sker.
Man är ej mer otålig.
I stället sitter man och fröjdar sig åt den blomstrande marken och åt bergen och åt hafvet.
Man återbördas till den fagra jorden som en hennes bortkomna egendom.
Man har ej tid att tänka på annat än tufvor och stenar.
Ändtligen kommer man i närheten af det riktiga hemmet, barndomshemmet.
Hvad har man ej tänkt för ogudaktiga tankar, medan man varit borta?
Detta stackars hem ville man aldrig mer se, därför att man lidit för mycket där.
Och så får man se den gamla bergsstaden på afstånd, och den står oskyldig och leende och känner med sig ingen skuld.
»Kom och älska mig på nytt,» säger den.
Och man kan ej annat än vara glad och tacksam, därför att den vill taga emot ens kärlek.
Ack, då man går uppför sicksackvägen, som leder till stadsporten!
Den tunna skuggan från oliven faller öfver en.
Var det icke ämnadt som en smekning?
En liten ödla rasslar fram öfver en mur.
Man måste stanna och se.
Kan ej den ödlan vara en barndomsvän, som vill säga god dag?
Plötsligen blir man rädd.
Hjärtat börjar klappa och bulta.
Man kommer ihåg, att man ej vet hvad man skall få höra, då man kommer hem.
Inga bref har man skrifvit, inga har man tagit emot.
Allt, som påminde om hemmet, har man visat ifrån sig.
Det skulle vara det klokaste, eftersom man aldrig mer skulle få komma hem.
Och ända till detta ögonblick har allt det hemkända också varit dödt och likgiltigt.
Men i detta ögonblick vet man ej hur man skall kunna uthärda, om ej allt är sig fullkomligt likt här på hemlandsberget.
Det skall ge en hjärtesår, om Monte Chiaro har mistat en palm eller om en enda sten har lossnat ur stadsmuren.
Månne den stora agaven skall stå kvar på sitt klipputsprång?
Nej, agaven står där ej, den har blommat och blifvit nedskuren.
Och stenbänken i vägkröken är sönderbruten.
Den bänken kommer man att sakna, den har varit ett så präktigt hviloställe.
Och se, de hafva byggt en lada på den gröna platsen under mandelträden.
Man skall aldrig mer kunna sträcka ut sig där i den blommande klöfvern.
Man är rädd för hvarje steg.
Hvad skall man möta härnäst?
Så vemodsfullt uppskakad är man, att man känner, att man skulle kunna gråta, om man får höra, att en enda gammal tiggarkäring dött, medan man varit borta.
Nej, man visste ej, att det var så underbart att komma hem.
Man kom ut ur fängelset för några veckor sedan, och fängelsedvalan har legat kvar öfver en.
Man visste ju knappast om man skulle bry sig om att fara hem.
Den älskade är död, det var alltför förfärligt att komma och rifva upp sin saknad ur grafven.
Så dref man håglös omkring, och lät den ena dagen gå som den andra.
Ändtligen bemannade man sig.
Man måste ju fara hem till sin stackars mor.
Och då man är där, känner man, att man längtat efter hvarenda sten, hvartenda grässtrå.
Alltsedan han kom in i boden, har donna
Elisa tänkt:
»Nu skall jag tala med honom om Micaela.
Kanske han ännu ej ens vet, att hon lefver.»
Men så uppskjuter hon det minut för minut.
Det är ej endast därför att hon vill hafva honom en stund för sig ensam.
Det är också därför att så snart hon nämner Micaelas namn, skall han råka in i kärlekskval och elände.
Ty Micaela vill alls icke gifta sig med honom, det har hon sagt donna Elisa tusen gånger.
Hon ville befria honom ur fängelset, men hon vill ej bli hustru åt en fritänkare.
Endast en halftimme vill donna Elisa behålla Gaetano för sig själf, endast en halftimme.
Men så lång tid får hon visst icke sitta med hans hand i sin och göra honom tusen spörsmål, ty folk har nu fått reda på att han kommit.
Med ens är hela gatan full af alla dem, som vilja se honom.
Donna Elisa har reglat dörren, ty hon visste ju, att hon ej skulle få hafva honom i fred ett ögonblick, sedan de upptäckt honom, men det hjälper ej stort.
De knacka på rutan och banka på dörren.
»Don Gaetano,» ropa de, »don Gaetano!»
Gaetano kommer skrattande ut på trappan.
De svänga mössorna och höja lefverop.
Han skyndar ned i flocken och omfamnar den ene efter den andre.
Men det är ej så de vilja hafva det.
Han skall upp på trappan och hålla tal.
Han skall säga dem hur förfärlig regeringen varit emot honom och hur han slitit ondt i fängelset.
Gaetano skrattar alltjämt och ställer sig på trappan.
»Fängelset,» säger han, »hvad är det att tala om!
Jag har haft min soppa, jag, hvarje middag, och det är mer än mången af er kan säga.»
Den lille Gandolfo svänger sin mössa och ropar till honom:
»Nu finns det många fler socialister i Diamante, än då ni for, don Gaetano.»
»Hur skulle det kunna vara på annat sätt?» skrattar han.
»Alla människor måste bli socialister.
Är kanske socialismen något hemskt och förfärligt?
Socialismen är en idyll.
Det är den idyll om eget hem och gladt arbete, som hvar och en människa går och diktar på allt från sin barndom.
En hel jord, uppfylld af. . . »
Han afbryter sig, ty han har råkat kasta en blick öfver till sommarpalatset.
Där står donna
Micaela på en af balkongerna och ser ned på honom.
Han tror ej ett ögonblick, att det är en villa eller en spöksyn.
Han ser genast, att hon är verklig och lefvande.
Men just därför . . .
Och så för den skull, att fängelset har tagit krafterna från honom, så att han ej är att räkna som en frisk människa . . .
Han känner sig förfärligt generad af att ej kunna hålla sig upprätt.
Han griper med händerna i luften, försöker få stöd mot dörrposten, men det hjälper ej.
Benen fara undan honom, han halkar utför trappan och slår hufvudet i stenen med en hård skräll.
Där ligger han alldeles som död.
Så rusa alla till, bära in honom, springa efter fältskär och doktor, ordinera, tala och föreslå tusen sätt att hjälpa honom.
Donna Elisa och Pacifica få ändtligen in honom i ett af sofrummen.
Luca kör ut folket och ställer sig på vakt utanför den stängda dörren.
Donna Micaela, som kommit in med de andra, har han först af alla tagit vid handen och ledt ut.
Hon fick alls icke stanna inne.
Luca hade själf sett Gaetano falla, som om han fått ett slag öfver hjässan, då han fick syn på henne.
Så kommer doktorn, och han gör det ena försöket efter det andra att väcka Gaetano.
Det lyckas ej, han ligger alldeles förstenad.
Doktorn tror, att han fått ett farligt slag i hufvudet, då han föll.
Han vet ej om det skall lyckas honom att väcka honom till lif.
Svimningen i och för sig var ju ingenting, men detta slag mot stentrappans hårda kant. . .
Inne i huset är det ett ifrigt sysslande.
De stackars utestängde kunna ingenting annat taga sig till än lyssna och vänta.
Där stå de hela dagen utanför donna Elisas dörr.
Där stå donna Concetta och donna Emilia.
Det har ej varit stor vänskap mellan dem båda i forna tider, men i dag stå de bredvid hvarandra och sörja.
Många ängsliga ögon speja genom fönstren in i donna Elisas hus.
Den lille Gandolfo och den gamla Assunta från domtrappan och den fattige stolmakaren stå där hela eftermiddagen utan att tröttna.
Det är så förfärligt, att Gaetano skall dö, just som de fått honom åter.
De blinde stå där och vänta, som om de väntat, att han skulle ge dem synen, och fattigt folk både från Geraci och Corvaja står där för att få höra hur det skall aflöpa med deras unge herre, den siste Alagona.
Han ville dem väl, och hos honom bodde en stor kraft och förmåga.
Hade han endast fått lefva . . .
»Gud har tagit sin hand från Sicilien,» säga de.
»Alla, som vilja hjälpa folket, låter han förgås.»
Hela eftermiddagen och kvällen och ända fram emot midnatt står folkhopen kvar utanför donna Elisas hus.
Precis klockan tolf slår donna Elisa upp boddörren och kommer ut på trappan.
»Är det bättre?» ropa alla emot henne.
»Nej, det är ej bättre.»
Så blir det tyst, men slutligen frågar en ensam, skälfvande röst: »Är det sämre?» — »Nej, nej, det är ej sämre.
Doktorn sitter hos honom.»
Donna Elisa har kastat en svart schal öfver hufvudet och bär en lykta i handen.
Hon går utför trappan ned på gatan, där folk sitter och ligger, tätt packade intill hvarandra.
Hon letar sig sakta fram.
»Är Gandolfo här?» frågar hon.
»Ja, donna Elisa.» Och Gandolfo kommer fram till henne.
»Du skall komma med och öppna din kyrka för mig.»
Alla, som höra donna Elisa säga detta, förstå, att hon vill gå ut till Kristusbarnet i San Pasquale och bedja för Gaetano.
De resa sig upp och vilja gå med henne.
Donna Elisa blir rörd vid denna medkänsla.
Hennes hjärta flyger upp på vid gafvel.
»Jag skall berätta er något,» säger hon, och hennes röst darrar starkt.
»Jag har haft en dröm.
Jag vet ej än hur det kunde komma sig, att jag somnade nu i natt.
Men medan jag satt vid sängen och var som ängsligast, somnade jag.
Och jag hade knappast somnat, förrän jag såg
Kristusbarnet framför mig i krona och guldskor, som det står här ute i San Pasquale.
Och det sade så här till mig: ’Gör den stackars kvinnan, som ligger och ber i min kyrka, till din sonhustru, så blir Gaetano frisk.’
Det hann blott säga detta, innan jag vaknade, och då jag öppnade ögonen, var det som om jag skulle se Kristusbarnet försvinna genom väggen.
Och nu måste jag dit ut och se om någon är där.
»Men nu höra ni alla, att jag lofvar, att om det finns någon kvinna ute i San Pasquale, så skall jag göra, som bilden befallt mig.
Om det än är den fattigaste tös från gatan, skall jag taga vård om henne och göra henne till min sonhustru.»
Då donna Elisa sagt detta, går hon och alla de, som väntat på gatan, ut till San Pasquale.
Alla de fattiga människorna äro i rysande förväntan.
De kunna knappast låta bli att rusa förbi donna Elisa för att se efter om det finnes någon i kyrkan.
Tänk, om det är en zigenartös, som sökt skydd där under natten!
Hvem kan vara i kyrkan om natten annat än en arm, hemlös stackare?
Det är ett förfärligt löfte donna Elisa gjort.
Ändtligen äro de vid Porta Etnea, och så går det raskt, raskt nedåt backen.
Men bevare oss väl, kyrkdörren står öppen!
Det finns således verkligen någon därinne.
Lyktan skälfver i handen på donna Elisa.
Gandolfo vill taga den från henne, men hon behåller den.
»I Guds namn, i Guds namn,» mumlar hon, då hon går in i kyrkan.
Folket tränger sig efter henne.
Man är nära att klämma ihjäl hvarandra i dörren, men spänningen håller alla tysta.
Alla blicka upp till högaltaret.
Är där någon?
Den lilla hänglampan öfver bilden lyser eländigt svagt.
Jo, där är någon.
Det finns en kvinna där framme.
Hon ligger på knä och ber och lutar hufvudet så djupt, att man ej kan se hvem hon är.
Men nu, då hon hör steg bakom sig, lyfter hon den långa, böjda nacken och ser upp.
Det är donna Micaela.
Hon blir först rädd och rycker till, som ville hon fly.
Donna Elisa blir också rädd, och de se på hvarandra, som om de ej skulle råkats förr.
Men så säger donna Micaela helt stilla: »Du kommer för att bedja för honom, svägerska.»
Och man ser henne flytta sig litet längre bort, för att donna Elisa skall få platsen midt framför bilden.
Evelina Reder
«Il est dans la jeunesse, un soleil d’esperance,
Dont les rayons puissants colorent l’avenir,
Un mot oublié du temps, une douce ignorance
Meilleure qu’un savoir, trop promt á nous venir.»
Då detta arbete framlägges inför allmänheten, göres det ej af beräkning, att söka någon effekt.
Driffjedern är endast ett innerligt begär att, om möjligt, kunna nog tydligt framställa den tanke författ. eger om det ämne, en andans man företagit sig, att framställa som en välgörande regel.
Jag skulle anse för en skam, att icke taga mitt köns parti; då jag känner mig ega en enda gnista af förmåga dertill.
Och författ. beklagar, att hennes uttryck endast kan blifva en gnista af den förtrytsamhet, hon och hela hennes kön känner, då hon ser qvinnan framställd icke som menniska, utan som en mäklarevara.
Ty om man ej lägger till grund den mest godtrogna och snart sagdt enfaldiga tillgifvenhet som verkligen är nödvändig för en sådan qvinna som Sara Widebeck, så kan man ej göra någon annan slutsats.
Beklagligsvis måste man erkänna, att qvinnan vid den ålder, då hon med nöje läser en roman, eller följer litteraturen, redan är kommen till det förstånd, att hon, – om ej af erfarenhet – åtminstone theoretiskt kan bedöma det ämne, författ. framkastat.
Hurudan är väl mannen?
Kan författaren, utan att vara sjelfvisk, svara på denna fråga?
Nej visst icke.
Egenkärlek ligger i hvarje menniskas natur, och framför allt hos mannen.
Om författaren kunde garantera, att hvarje man förtjenade en så öppen, och innerlig tillgifvenhet, som icke ens känner så mycket som misstankan om, att hennes öfverlåtande kan bli missförstådt; då hade författaren haft något motif för sin framställning.
Men nu, då den minsta glädtighet hos henne förtydes och misskännes, kan man icke suponera annan egenskap hos författaren, än den största missaktning, den krassaste indelikatess för könet och för hela den sedelära, hvarförutan samhället icke skulle ega bestånd.
En författare har frihet att välja ämne för sina illusioner, men må han göra det på ett mera grannlaga sätt.
Det är således icke nog, att qvinnan komprometteras i dagligt lefverne; skall hennes värde till och med af publicister destilleras och bouteilleras.
Det är sannerligen något för skarpt.
Det kan icke vara mera främmande för författaren, än hvarje annan att det enda rotfäste den stackars qvinnan eger, för sitt rykte och, mången gång, för hela sin lefnads existence, är det: en god och redlig make, som genom frivilliga band blifvit hennes lifs beskyddare.
Men vore ej detta band, hur tror väl författaren att det då skulle se ut bland könet.
Den ena dagen öfverlemnad af en, den andra af en annan.
All moralité skulle naturligtvis sjunka till ett djup, hvarutur författaren, i sin filosofi, säkert icke egde någon reservoir till dess frälsning.
En fallen qvinna är och förblifver fallen.
Hon kan icke gerna, sedan hon gått ur tredje, fjerde mans hand, göra den femte lycklig.
Författ. vet mycket väl, att qvinnan har i följd af den plats skaparen gifvit henne, intet att göra i offentliga bestyr.
Men derföre satte Gud, – ifall den presterlige författaren tror på någon sådan – mannen, att der vaka för hennes säkerhet.
Under det att hon inom hus vakar för sina hustruliga, sina moderliga pligter.
Hvilken af dem har väl det ansvarsfullaste kallet? hvilken af dem behöfver den största aktningen af lagarne och samhället?
– Må mannen, må författaren endast betänka detta; och han skall finna, att qvinnan eger en högre plats, en ädlare bestämmelse, än att inöfvas till en ambulatorisk marionette för hans nycker och nöjen.
Författaren säger sig lyfta ett af de veck, som döljer Europas öden.
Tror författ. verkligen det?
Må han då taga chorkåpan på, och natt och dag bedja Gud om förskoning.
Dock skola vi hoppas, att författarens andesyner äro af det slaget, som hvarje dödlig kan skåda med kroppens ögon.
Och således frukta vi icke, att man ämnar försätta oss till lägre punkt, än vi nu äro.
Författaren hade deremot förvärfvat sig en everldelig ryktbarhet, om hans snille framställt ett medel att återgifva qvinnan den plats, som är henne egen, eller åtminstone försökt att visa henne genvägen till den.
Men nu kan till och med hvarje man, för sin egen välfärds skull, icke annat än vederlägga författaren.
Och må hans sedeverk aldrig blifva vidare utvecklade.
Kanske skall man klandra, att författ. försatt sin berättelse uti en inbillad period.
Men för att bringa ett så kyrkolag-stridigt system till utöfning, kände hon intet annat medel.
Författarinna beklagar endast, att hennes kolorit icke eger nog bjerta färger, för att på «skillerduken» kunna nog åskådliggöra sitt förakt för ett snille, som så använder sina resurser; så lite rekommenderande för honom, icke allenast som menniska, utan först och främst, som det högvördiga ståndets ledamot.
Må han upphöra att vara prest, den dag han ifrån sin tribun förkunnar en sådan troslära, ett sådant system, som visserligen skulle befria våra andeliga fäder från en tjensteutöfning, men som skulle så ansenligt föröka deras bekymmer för vår husliga, verldsliga och andliga välfärd.
Man säger alla dagar, att upplysningen stiger.
Det hörer således till upplysningen, att få skrifva och offentliggöra sådana böcker: att få strafflöst utså sådana frön, utan fruktan för skörden.
Om ej utgifvaren riskerar något för egen del så borde han dock af aktning för samhället och generationen betänka sig något, innan han utskickar så förflugna satser och idéer, som visserligen i första ögonblicket kunna gifva honom en financiell vinst, men som i hvarje rättänkande menniskas hjerta beröfvar honom all aktning, både såsom lärare och medmenniska.
Och om författaren för sin del eger, af erfarenhet eller envishet, en så vacker tanke om könet, så må han, åtminstone af en billig delikatess, förtiga den och till en början sjelf försöka en kurs deri, innan han, liksom en gramatik, ger ut den till lärdom och efterrättelse.
Hade författaren till en dylik brochyr stått på en annan plats, skulle man lemnat den utan allt gehör, utan allt värde, skrattat åt den på sin höjd, tills man helt och hållet glömt den.
Men nu, då en sanningens och rättfärdighetens tolk företagit sig, att ohelga sitt gudomliga kall med ett dylikt språk, är det, vid Gud, hög tid, att börja frukta för upplysningens vidare stigande.
I ett ämne af sådan vigt hade författaren förståndigtvis bordt tillfråga sina kolleger, om det gick an, att sätta en så outplånlig fläck på hela deras stånd.
Ty med hvad uppbyggelse och öfvertygelse går man att höra en lärare, som man kan frukta, att en annan dag få se uppträda som den mest fantastiska stilist?
Författaren säger sig «smäda ingen,» han önskar «välsignelse» öfver alla.
Troligen menar då författarn, med dem alla, endast sitt eget kön.
Ty aldrig må väl författarn vara nog kortsynt att tro, det en sådan reform skulle bringa någon välsignelse öfver vårt genus femininum.
Författarinnan gör slutligen ej ringaste anspråk på, att sättas i bredd med de snillen, som redan förfäktat hennes sak.
Det är endast ett svagt echo af det redan sagda, och hon hoppas af sina domare den skonsamhet, som hennes goda vilja, men allt för tydligt svaga förmåga, liksom berättigar henne till.
I anseende till den polemiska riktningen af förestående inledning, och då sådant är något hittills ovanligt i Läsebibliotheket, anser utgifvaren sig förpligtad att dervid göra ett tillägg.