Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. behagade företaga dessa val nästa Onsdag d. 26 dennes.
Ropades ja. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemslälde vidare om R. o.
Ad. vid samma tillfälle, såsom förut varit vanligt, behagade utse 3 Suppleanter såväl i Banken som Riksg:s-konl. oell en Suppleant vid hvarldera Låne-kont., hvilket bifölls.
Dä sedermera H. Ex. yttrade, alt, lill följd häraf, likasom vid sednaste riksdag, val komme att förrättas: l:o af 3 Fullmäktige i Banken, 2:o af 3 Fullmäktige i Riksg:s-kont., 3:o af 3 Suppleanter i Banken, 4:o af 3 Suppleanter i Riks:gs-konl. och 5:0 af en Direktör och en Suppleant vid hvarldera Låne-kontoret, samt att vid sistnämnde val för hvarje person borde utsättas den befattning hvartill han utsågs, och derföre vallistorne helst borde blifva så lydande; Direktör vid Låne-kontoret i Götheborg N. N., Suppleant N. N., Direktör vid Låne-kont. i Malmö, N. N., Suppleant N. N., anmälde sig och yttrade: fJ V Frih.
Om jag hörde rätt, föreslog Hr Frih. o.
Landtm, att del 3:dje valet skulle omfatta val till Suppleanter i Banken.
Jag ber att få erinra derom, alt vid ett föreg:de tillfälle R. o. Ad. beslutat alt, i öfverensstämmelse med 33 § Ridd.Ordn., på en lista välja ordinarie ledamöter och Suppleanter, och hemställer derföre, om det icke vore inkonseqvent all annorlunda förfara, än i enlighet med hvad Ridd.Ordn. bjuder.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, erinrade i anledu. häraf, att det allmänna, i 33 § Ridd.Ordn. intagna stadgandet om sättet för Suppleanters utseende icke vore gällande i afseende pä de nu ifrågavar. uti 35 § Ridd.Ordn. omförmälde valen, utan förstnämnde 6 Den 19 Mars f. m. § i afseende på dem innehöll elt uttryckligt undantag; hvarefter R. o. Ad. godkände den af H. Ex., rörande ordningen och sättet för ifrågavar. vals anställande gjorda framställning.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskrs d. 8 och 15 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 53, i anledn. af väekte motioner, om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske Trosbekännare här i riket tillerkände.
Jag får vördsamt anhålla, att sedan upläsningen af betänk, försiggått, Frih. af Ugglas reservation äfven malte blifva upläst, och all jag derefter måtte få ordet.
Sedan i anledn. häraf den af Frih. af Ugglas vid ifrågavar. betänk, fogade reservation blifvit upläst, anmälde sig och yttrade:
Jemte det jag anhåller, att det af mig redan aflemnade skriftliga anförande mätte få af någon utaf
Hrr Ridd.-kanslister npläsas, vågar jag tillika anhålla, att, derest jag kan finna mig nödsakad, att under den fortsatta diskussionen mig yttra, få framflytta mig till den plats å 23:dje bänken, som innehafves af min frånvarande broder, som sitter för N:o 815 Hr Gripenskjöld, emedan jag derigenom lättare höres af Hrr Prolokollsförande.
Efter härtill lemnadt bifall uplästes följande af Hr Liljenstolpe inlemnade anförande:
Den betydelsefullhet denna fråga, enl. mit förmenande eger, i religiöst, politiskt och socialt hänseende, har föranledt mig att, uti min uti ämnet afgifna motion, så grundligt och utförligt som jag förmått, söka utreda och belysa densamma.
Motionen med alla dess bilagor har ock derföre icke kunnat undgå att, i och för sig sjelf utgöra elt vidlyftigt opus; och då derförutan, ehuru ej såsom bilagor, samt således uti H. R. o. Ad:s prot. icke aftryckta, samtlige auetoriteters ullålm m. m. blifvit till H. Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. af mig öfvcrlemnade, tillika med H. R. o. Ad:s prot. vid J840 och 1847 årens riksdagar, i hvad desamma röra Jude-emancipationen, äfvensom Israelitiska katechesen samt skrifter af M. C. Pontin och H. Wergeland, såsom uplysande frågans ställning uti alla dessa detaljer, så inom som utom Sverige (hvilka skrifter äfvenledes blifvit aflemnade på samtlige RiksStåndens klubbar), så har med ett ord en snart sagdt hel litteratur, jemte motionen, hänskjutits till det Ulsk., frågan grundlagsenlig! tillhörer.
Äfven ifrån Vällofl. BorgareSt. har H. Allm. Besv.-o. Ekon.- Utsk. fått emottaga den af Hr C. Fr. Waern J:or ånyo uptagna, af honom vid sisth riksdag i ämnet väckta och utförligt motiverade motion, deruti sig då förenat Hrr Lagergren, E. G. Lindström, Den 19 Mars f. m. r Eriksson, Bergman och Berg m. fl. (se N:o 76 i bilagorna till BorgareSt:s prot. vid nämnde riksdag).
Skälig anledn. torde således hafva förefunnits lill' den, ej allenast billiga förmodan, utan äfven säkra förväntan, att ifrån H. Allm. Besv.- o, Ekon.Utsk. nu skulle inkomma ett betänk., deruti frågan, i allo utredd, skulle hafva funnit en slutlig och, i enlighet med denna uplysta tids fordringar, nöjaktig lösning.
Jag frågar: har detta endast uti ringaste mån inträffat?
Utsk. har invecklat, icke utvecklat densamma; och RiksSt:n äro försatta uti den obehagliga ställning, att icke kunna, hvarken med ja eller nej, besvara framställningen om detta betänka, på sätt Riksd.Ordms 49 § 3 mom. föreskrifver, ”antagande eller förkastande utan förändring;” så framt man ej vill advokatoriskt afklippa och, medelst att ej gifva något bestämdt svar, afslå de inom 2:ne RiksSt. väckta motionerna.
PresleSt. har ock förkastat detta sätt att gå till väga; och uti den, lika mycket om sann tolerans och humanitet, som om frånvaron af all partiskhet vittnande, interessanta diskussion härutinnan inom detta Högv.
Stånd, hvilken jag hade tillfälle att öfvervara, uttryckte, med fä undanlag, samtlige talare den åsigt, att betänk, (hvilket till upslällning och redaktion, med rätta enl. mitt förmenande, föga skonades) hvarken kunde bifallas eller borde afslås, utan återremitteras, hvilket sednare och skedde med 25 ja emot 19 nej, på det att någon utvidgning uti Svenska medborgares af Mosaisk trosbekännelse rättigheter måtte vinnas; detta dels på sätt motionärerne föreslagit, dels på de grunder, än den ene, än den andre af de betänk, åtföljande 22 reservanterne uti 4 alternativer framställt (in alles äro 27 reservanter af 48 ledamöter).
De flesles mening tycktes dock vara delade emellan Hr Frih. af Ugglas’, K. G., reservation, sednare alternativet (bosättning åtminstone i alla Rikets städer för nu i landet bosatte Mos. trosbekännare), och den af Hr af Klint, E. M., afgifna reservation (medgifvande åt de i Sverige infödde Mos. trosbekännarne, att, utan föregången ansökan, få bosätta sig icke allenast i de fyra städer, der det hittills varit dem tillåtet alt vistas, utan äfven i flere bland rikets större städer, isynnerhet bland stapelstäderne).
Att Hederv.
BondeSt. med 49 ja emot 39 nej afslagit ifråga var. betänk., har visserligen för tillfället afklipp! frågan inom detta Stånd; dock tyckes man af diskussionen (redan i sig sjelf en fördeiför saken; ty vid föreg:de riksdagar har frågan utan någon sådan fallit) kunna draga den slutsats, att fördomen äfven inom det Hederv.
BondeSt. är bruten och opinionen emot Judarne gynnsammare än tillförene.
Flere ledamöter yttrade sig lemligen varmt och fördomsfritt för utvidgade rättigheter åt deras Svenska landsmän af Mos. trosbekännelse, samt en, riksdagsfullmäkligeu för Ingelstads och Jerrestads härader inom Christianstads län, samt för Ljusnits och Herrestads härader i Malmöhus län, förre riksdagsmannen Ola Månsson i Gårdlösa, reserverade sig emot beslutet.
Hade uti denna fråga, såsom någon gång tillförene egt rum s
Den 19 Mars f. m vid vigtiga frågors diskuterande, RiksSt:n sammanträde på ettrum till öfverläggning, och det Hederv.
BondeSfis aktade medlemmar, genom att dervid inhemta MedSuns önskningar och uplysande framställningar, (såsom af de utaf alla fraktioner allmänneligen högaktade Hrr, Grefve Henning Hamilton, Gillis Edenhielm och Biskop Hallström), kommit till den visshet, att man härutinnan, såsom vid andra dylika fall, ingalunda vill påtvinga, vare sig enskilde personer, än mindre ett RiksSt,, hvad icke med öfvertyg gande skäl kan utvecklas; samt att, hvad specielt denna fråga beträffar, de 3:ne andra RiksSlin troligen ej komma att stanna uti ett beslut, de vid allmänhetens på landet föregifna, mera än vérktigä anlipathie eller fördom emot ”Juden”, icke trädes för nära; hade så skett, och det Hederv.
Ståndets aktade medlemmar kunnat blifva öfvertygade om, alt allmogens chrisleliga sinne och djupt inpreglade sanna tillit och vördnad för vår Lutherskt Evangeliskt Christna Statskyrka samt helgden deraf, ingalunda störes elter något vedervågas, ulan fast heldre vinner uti styrka, enl. min tanka, genom kärleksfullt uptagande ibland oss, såsom verklige bröder i politiskt och medborgerligt hänseende, utaf äfven fremmande trosbekännare, födde och bosatte inom det gemensamma fäderneslandet; så tror jag för visst, att, med den förändrade opinion, som vi finna inom alla samhällsklasser f. n. hafva utbildat sig, resultatet skulle hafva blifvit hell annorlunda.
Ja, äfven med den utgång, frågan inom det Hederv.
Ståndet nu haft, hoppas jag likväl, att om, vare sig på grund af en återremiss, eller hvad ännu önskvärdare vore, genom ett gemensamt beslut ifrån de 2:ne Ständ, hvilka ej ännu uti frågan beslutit, någonting bestämdt upgåfves, ledande lill utvidgande uti Svenska medborgares af Mos. trosbekännelse f. n. mera, än rättvisa och billighet, ja äfven politisk klokhet, enl. min tanka, bjuder, inskränkta rättigheter; så skulle det Hederv. BondeSt., medelst inbjudning ifrån Utsk. eller MedSt:u, helt säkert icke undandraga sig att medverka till en underd. skrifvelse till K. M. uti ämnet.
Jag kan härvid ej afhålla mig ifrån att citera en punkt utaf den af Domprosten och Professoren m. m.
Hr D:r Thomander vid 1840 års riksdag afgifne reservation emot Lag- samt Allm. Besv.- o. EkonUtskrns betänk.
JN:o 54, beträffande Jude-emancipationen : ”Ju bestämdare, den form år, i hvilken dessa (R.
St:s) förslag framträda, desto mindre sätter man landets styrelse i förlägenhet, och desto större och ädelmodigare andel åtager man sig sjelf i de missnöjen, dem hvilka åtgärder som helst kunna framkalla i en angelägenhet, der så mäktiga enskilda intressen äro i verksamhet. R.
St. hafva makten: de hafva råd och lägenhet alt något vedervåga; Kronans anseende tål icke att ytterligare blottställas.
(Man ihågkomme alt detta yttrades kort efter 1838 års händelser i Stockholm, dervid nämnde års af K. M. i Nåder utfärdade Jude-förordning, såsom ett ajledande ”af den, samtidig med denna förordnings utfärdande genom hvarjehanda impulser uprörda och oroliga sinnesstämning hos vissa klasser utaf hufvud - Den 19 Mars f. m. 9 stadens befolkning, och hvilken då, såsom ett eftefsökt näringsämne begärligt omfattades, denna Jude-förordning, sorn, under andra förhållanden och vid en annan tidpunkt meddelad, visserligen ej skulle hafva emottagits med så stort missnöje och klander” (se ett d. 24 April 1841 f. m. hos H. R. o.
Ad. afgifvet yttrande rörande samma betänk.).
Dessa sednare äro af mig härvid så mycket heldre uptagne, som dermed, i händelse af återremiss, lill en del torde kunna besvaras. 2:ne inom Högv.
Preste- och Hederv.
BondeStm (f. d.
Stats-rådet m. m.
Hr Biskopen Heurlin och riksdagsfullmäktigen Strinnlund) uti sisll. plenum, beträffande ifråga var. betänk., fälde yttranden, uti minnet återkallande 1838 års upträden, föranledda, såsom det förmentes, lill följd af förenämnde K.
Förordningen d. 30 Juni 1838.
Då jag förutsätter alt betänk, af H. R. o. Ad., såsom det skett hos Högv.
PresteSt., varder aterremitteradt, i hvilket fall jag vågar vördsammast åberopa mina uti motionen, samt uti sedermera afgifne yttranden anförda skäl och bevis i och för utvidgade rättigheters beviljande åt Svenske medborgare af Mos. trosbekännelse* eller allmän bosättning, hvilket torde blifva Vällotl. fiörgareShs gemensamma beslut, — anser jag mig härvid böra bifoga en transsumerad afskrift af mitt till H.
Const.Utsk. d. 15 sisth Januari afgifne vördsamma mern. beträffande Jude-emancipationen, helst under den, till H. Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. re mitterade, diskussionen inom Jlögv.
PresteSt., frågan om utvidgade rättigheter, de der äro af grundlagsförändringar beroende, för Judarne vidrördes, samt jag derförutan önskade, att hvad jag i sådant afseende haft äran föreslå, torde få uti H, R. o. Ad:s prot. inflyta:
Vördsamt memorial till H.
Constitulions-Utskottet! linder åberopande af de skäl och bevis, hvilka jag sökt framställa uti besagde min motion, samt i öfrigt hänvisande till min reservation vid Const.ötsk:s mern.
N:o 26 med förslag till National-representationens ombildning med deraf följande grundlagsförändringar, afgifvet vid 1844—45 årens riksdag, — får jag vördsamt föreslå: att uti sista mom. utaf 18 § Riksd.Ordn. ordet ”christna” mätte utgå; och valrätt således icke förvägras andra främmande trosbekännare, ehuru ”rätt att vara riksdagsman,” på sätt nästföreg:de mom:let stadgar, icke f. n. torde tillerkännas ”personer af annan fremmande lära, än den reformerta;” och sista mom. af nämnde 18 § Riksd.Ordn. blifva så lydande: men valrätt må äfven andra trosbekännare ej förvägras.
Beträffande den af mig äskade förändring uti 28 § R.F., må det mig tillåtas först förklara: att jag härmed ingalunda kunnat åsyfta någon större utsträckning för Mosaiske trosbekännare härutinnan, än för de med Statskyrkan skiljaktige christne trosbekännare. 10 Den 19 Mars f. m.
Dernäst beder jag få uti minnet återkalla Hr Professoren m. m.
Fries’s vid 1844 — 45 årens riksdag härutinnan inom Const.Utsk. föreslagne förändring, beträffande Läkare och andra vetenskapsmän; ett förslag, som, derest mitt minne ej missleder mig, blef antaget, ehuru någon framställning derom till RiksStm icke anlände; och må jag i öfrigt erkänna, alt jag med mig sjelf icke är fullkomligt ense, huruvida någon vidare utsträckning härutinnan f. n. torde vara lämplig, ehuru billighet och rättvisa väl synes mig rösta för en liberalare åsigt.
Då Statskyrkans helgd och politiken mana till restrictioner, måste den individuella känslan gifva vika; jag öfverlemnar fördenskull lill H. Const:sUlsk:s uplysta bedömande att tillse och föreslå huru långt i koncession man uti detta hänseende torde kunna gå; och inskränker jag mig endast till att vördsamt föreslå den ändring eller utsträckning uti 28 § R.F.: att det må vara Konungen obetaget att, åtminstone till visse civile tjenster, såsom Läkare och andra vetenskap liga beställningar, äfvensom till Professorer och Leclorer uti de abstrakta vetenskaperna samt språken, kunna nämna äfven andra män, än de, som äro af den rena Evangeliska läran; så att 3:dje punkten uti 28 § R.F. således finge ungefärligen följande lydelse: Till Civile etc. läran:
Konungen dock obetaget att till
Läkare och andra vetenskapliga beställningar samt till Professorer och Lectorer uti de abstrakta vetenskaperna samt språken nämna äfven män af annan trosbekännelse.
Och vågar jag lika vördsamt föreslå, att dessa grundlagsförändringar, jemte de deraf möjligen beroende tillägg och ändringar uti öfrige §§, måtte ega rum samt de respectiva RiksStm till grundlagsenlig behandling vid innevarande riksdag föreslås, oberoende deraf, huruvida Representationens ombildning i allmänhet blifver föreslagen och antagen såsom hvilande vid innevarande riksdag.
Hvarförutan jag, till bemötande af inom H. ötsk.
(Allm. Resv.- o. Ekon.Ulsk.) upstådde 3:ne frågor, torde få äran aflemna utaf Mosaiske Församlingens härvarande Rabbin, Hr D:r Seligmann, på min begäran, deröfver afgifvet yttrande:
På begäran af Hr Kammarh.
Liljenstolpe meddelas följande uplysningar ang:de Israelitiska Religionens lära om Själens odödlighet.
, Judarnes benägenhet eller obenägenhet alt begagna slafvar samt deras större eller mindre lust för åkerbrukets bedrifvande:
Slår man upp Bibeln och läser i Skapelse-Historien 1: 27: ”Gud skapade menniskan efter sitt beläte, till Guds afbild skapade Han henne” eller 2: 7: ”Gud bildade menniskan af stoft och blåste i hennes näsa lefvande ande, så att hon vardt ett lefvande väsen;” så finnér man en olikhet i uttrycken i äfsecnde Den 19 Mars f. ra. 11 pä menniskornas och djurens skapelse, som redanomisskänneligen hänlyder pä själens forllefvande eller odödlighet.
Guds beläte i raenniskan, likheten med Gud, kan ej förgå och är odödlig, såsom Gud sjelf, likaså måste den af Gud men niskan ingifna, lefvande ande (j urtexten B'nrt DÖttsa) fortlefva, om den skall vara något mera, något högre än djurets lifsande, och det skall den ju vara, enl. skapelse-historien.
Vidare läsa vi 5: 24: ”Hennoch vandrade inför Gud och var ej mer, ty Herren hade tagit honom lill sig;” hvad skulle väl dessa orden:
Herren tog honom till sig, innebära, om ej hänsyftning på ett lif efter döden.
Om Abraham heter det 1 M. B. 15:15: ”men du sjelf skall samlas i frid lill dina fäder,” — medan likväl
Abraham blef begrafven i ett helt annat land än hans förfäder.
Detta löfte, alt i frid samlas lill, komma tillsammans med sina fäder, kan alltså blott fattas i öfversinlig mening: ett själarnes sammanträffande efter döden.
Likaså talar Jacob 37: 35: ”Jag skall med sorg fara ned i griften till min son (Josef),” medan han dock (v. 33) trott, ”att ett vildt djur upätit Josef, och han således icke blifvit begrafven, och sålunda kan ej heller menas med grift (nbMUj) något annat än ett: bortom grafven. 5 M. B. 14: 1—2: ”J åren Herrens, eder Guds barn, J skolén derföre ej så mycket sörja öfver Edra döda.”
Men om här ej tron på själens odödlighet förutsattes, så skulle ju just medvetandet att menniskan är ett Guds barn, göra en sådan men niskas död ännu smärtsammare och berättiga till den mest för ty i fl a r] e sorg.
Blott dessa ställen anföras bland de många, som kunde upsökas, för att visa att Pentaleuchen förutsätter, såsom något allmänt bekant, ett lif efter delta samt alltså äfven själens odödlighet; och skulle man fråga, hvarföre i Moses Böcker endast talas om jordisk belöning och straff, pcb icke äfven om lön och straff på andia sidan grafven, om själens fortfarande efter döden är så allmänt kändt?
så är det just denna omständighet, som obestridligen vittnar, att lagen utgått från en Gud; ty skriften säger: ”Om du vandrar efter din Guds bud, så skall jag gifva ditt land regn i sinom tid,” o. s. v. (3 M. B. 2G: 3—4).
Och ett sådant löfte kan blott Gud, men ingen mensklig lagstiftare gifva.
Hos Profeterna, som äfven omnämna de dödas upslåndelse äfvensom i de s. k. skrifterna, framträder också läran om odödlighet och vedergällning mera tydligt och klart.
Jes. 26: 19: ”Dina döda skola lefva” o. s. v. Ibid. 66: 24.
Dan. 12:2: ”Och af dem som i stoftet sofva skola några upvakna till lif, andra till lidande.” Pred. 12: 14: ”Hvarje gerning skall Gud draga inför dom;” Ibid. 12: 9: ”Stoftet vänder åter till jord, som det var, själen lill Gud, som den gifvit häfver” Sal. Ordspr. 20: 27: ”Men menniskans själ är ett Herrans ljus.” Vidare Ps. 16: 10: ”Du (Gud) gifver ej min själ till pris åt underjorden, låter icke ii Den 19 Mars f. ra. den fromme skåda förderf” 31: 20; 49: 10; 42: 3; 52: 7; 36: 9.
Sal. Ordspr. 23: 17 oell 18; Hjob. 33: 28.
I Maccabeernes tid gingo alla dessa fromma modigt döden till mötes, med förtröstansfullt hopp på ett bättre lif efter döden.
Talmud kallar jordelifvet en förberedelse till det kommande, eviga lifvet, och säger (Abbot 9: 22:) ”Bättre är en slund af salighet i det andra lifvet än hela denna jordiska verld.”
Det kommande lifvet erbjuder ingen jordisk föda; men de fromma fröjda sig der, krönte af sina dygder, med återskenet af Guds Majestät” (Talmud Berachot).
I enlighet med dessa och många andra ställen i den Heliga skrift och Talmud är nu tron på odödlighet och vedergällning efter döden upställd i alla Israelitiska religionsböcker, som en hufvudartikel, på hvilken hvarje Israelit måste tro.
Den andra frågan, som endast rörer det praktiska lifvet, torde kunna betraktas kortare.
Faktiskt är del nu kändt, alt Israeliterna aldrig visat mer böjelse än andra folk alt begagna menniskor till slafvar.
Tvertom lärer verldshistorien, att det lill och med i de lider, då bruket af slafvar ännu var öfligt hos de Christna, var det, enl. landets lagar, Jndarne esomoftast förbjudet att handla med slafvar eller att betjena sig af dem.
Historien berättar oss väl, att Judar i massa blifvit försålda som slafvar, men säger oss ingalunda, att Judar företrädesvis skulle hafva drifvit slafhandel.
Också behöfver man blott en ringa bekantskap med Moses Lag, för att öfvertyga sig, att nämnde lag, om den också icke förbjudit all slafhandel — (hvilket var omöjligt, i anseende till Israeliternas förhållanden till de andra folken) — dock så mycket som möjligt inskränkte den.
Moses lära, som förbjuder hvarje den minsta grymhet mot djur (1 M. B. 9: 4; 5 M. B. 25:4.22: 6—7; 3 M. B. 22: 24. 28:), kan väl ej tillåta någon grymhet mot menniskor, och derföre måste alltså, enl.
Moses Lag (2 M. B. 20: 10,) slafven på Sabbat och Helgedagar njuta samma hvila som hans herre.
Lyckades den Hedniske slafven att blifva fri från sin Israelitiska herre och log sin tillflykt till en annan Israelit, så fick denne ej utlemna honom, utan måste fastmer emottaga honom gästvänligt (5 M. B. 23: 16—17).
Hade någon dödat sin hedniske slaf, så blef han sjelf dödad (2 M. B. 21: 20), och om man tillfogade sin slaf den ringaste kroppsskada, så måste man skänka honom friheten (Ibid. v. 26. 27.) Jemförer man nu en sådan humanitet, äfven mot slafvarne, med Grekers och Romares lagstiftning, — så kan ej heller håldén Mosaiska lagens Gudomlighet förbises, hvars början och slut är barmhertighet och mildhet.
I afseende slutligen på frågan om åkerbrukets bedrifvande, så ser man ju af alla Europeiska staters exempel, att så snart landets lagar tillåta Juden att arbeta i jorden, han ej heller försmår att föra plogen, likasom de fordne konungarne i Israel.
Saul kom med boskapen från fältet, då sändebuden från Jabis kommo lill honom.
(Sam. 1: 11, 5).
Då en engel kom Ull Gideon, för alt utnämna honom till Israels räddare, så var Den 19 Mars f. m. 13 Gideon sysselsatt att tröska hvete (Dom. 6: 11.), och afser ej Moses hela lagstiftning ett åkerbruksdrifvande folk?
Landet fördelades efter antalet af stammar och familjer och ingen fick föryttra sin andel; och skedde det ändå, så återgick jordstycket på Jubelåret lill sin ursprunglige ägare.
Se härom 3 M. B. 25.
Att Moses ej ville upfostra ett handelsfolk, bevisar dessutom den föreskrift, att hvart 7:de år hvarje skuldfordran förföll, och blef ulan kraft, äfvensom förbudet mot att laga ränta (3 M. B. 28, 35—36:) hvilket allt måste vara särdeles störande för handel och vandel.
Stockholm d. 18 Februari 1851.
D:r L.
Segli mann, Rabbin vid härvarande Mosaiske Församling.
Äfvensom slutligen af mig vördsammast anhålles, att få uti prol. inlagen en utur Tidningen Bore för d. 10:de och 13:de dennes hemtad upsatts uti Judefrågan, såsom innefattande ytterligare stöd och bevis för hvad jag uti motionen anfört; äfvensom åtskilliga upgifter, beträffande omtvistade förhållanden i afseende på Judarnes ställning inom och utom Sverige, deruti meddelas, och artikeln i öfrigt innehåller en nära nog fullständig utredning af ifrågavar. ämne uti en kortare upfattning, talangfullt framställd af en ibland Bore-Redaktionen, Hr Philos.
Magister Sohlman: Judefrågan.
”Bland de många mer eller mindre vigtiga frågor, som vid denna riksdag förekomma, är knappt någon, som så i egentlig mening är en intelligensfråga, som den, hvilken blifvit väckt rör:de de Mosaiska trosbekännarnes ställning inom vårt samhälle.
Den är icke tillfälligtvis framkommen, såsom så många andra riksdagsfrågor, blott och hart såsom ett hugskott hos en eller annan representant; den slår i det innerligaste samband med kulturutvecklingen i vårt land.
Att uptaga frågan om uphörande af den förnedring och det förtryck, som, såsom en lemning af medeltidens mörka fanatism i större eller mindre mån hvilar öfver de
Mosaiska trosbekännarne endast i och för deras religiösa tro och öfvertygelse, har visat sig vara en oundgänglig nödvändighet för hvarje folk, som hunnit till en viss grad af civilisation.
Det har på den sednaste liden ständigt visat sig, att så snart eli folk på allvar beträdt framåtskridandets bana, så snart genomgripande politiska händelser väckt ett folk till större sjelfverksamhet och ett friskare lif, denna fråga nästan utan undantag alltid varit en af dera, roed hvilkas lösning det först befattat sig och det sätt, hvarpå densamma blifvit löst, har alltid varit en temmeligen säker måttstock på folkets intellektuella och politiska utveckling.
Vid denna riksdag, liksom vid flera föreg:de, har frågan blifvit uplagen och motioner hafva inom tvenne särskilda
Stånd blifvit väckta om förbättring i de Svenska Judarnes samhällsställning. 14 Den 19 Mars f. m.