Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trots alla slingerbultar af den ministeriella tidningen, så är det och blir det ett faktum, att statsministern hyste en annan mening än oppositionsmannen om yttranderätten.
Då den konvenerade, så blef den godkänd, men när den besvärar, förnekas den.
Vi hafva här nämnt om den snillrika titel, som den ministeriella tidningens icke mindre genialiska utlåtelser bära, och man får i den lilla uppsatsens slut lära känna de motiv, som föranledt denna expressiva titel.
Talet om in-konseqvens af statsministern påminner nämligen — så uttrycker sig Dagens Nyheter — » om den rustike virtuos, som ej använde fingrarne, då han ville spela piano ».
Skämtet är onekligen qvickt — det blott * väcker en viss förvåning att finna det i Dagens Nyheter.
Dess politiske ’ gynnare och vänner kunde möjligen taga illa upp det der roliga talet om rustika virtuoser och det hade i hvarje fall varit artigare af Dagens Nyheter mot det regeringsparti, hvars talan tidningen för, 0111 den icke så prononceradt skämtat med detta grannlaga ämne.
Om grefve Posse sålunda råkade in i en återvändsgränd, då han icke ville svara herr Dickson, så gick det icke bättre, då han inlät sig på det vågsamma företaget att besvara herr Lyttkens formliga interpellation.
Vi hafva här ofvan anfört, hurusom grefve Posse försvarade sina kalkyler med att i de föregående ståtsregleringarna icke upptagits utgifter, som dock utgått, och hvilka i de senare jemförelseåren belasta riksstaten, samt att han » på goda skäl » ansett dessa förut osynliga, nu i budgeten synliga belopp motsvara jernvägstrafikomkostnaderna.Mot detta försök att försvara de oförsvarliga påståendena uppträder Nya Dagligt Allehanda och yttrar bland annat:
» Rycka vi frågan ' något närmare in på lifvet och söka utreda hvilka de poster äro, som från och med 1879 tillkommit och hvilka grefve Posse åberopar såsom berättigande hans jemförelse, så skall - man lätt finna, att dessa posters slutsumma stannar långt efter jernvägsomkostnadsmedlen.
Det är hufvudsakligen landsstatens lönereglering, som nu kommit förut icke upptagna utgifter att inflyta i budgeten.
Men huru betydlig denna reglering än var, så befinnes den dock i jemförelse med jernvägsomkostnadsmedlen gifva en ganska låg siffra.
I stället för sportler från landsstatens tjenste-män, hvilka sportler ersattes af stämpelpapper, anslogos vid 1878 års riksdag kontant åt desse embets- och tjenstemän
600.000 kr.
och af de höjda arrendemedlen för 1879 finner man afkastningen af landsstatens boställen beräknad till högst 400,000.
(Arrendemedlen höjdes då från 2 V, milloner till
2.900.000 kr.
) Dessutom åberopar grefve Posse tolagsmedlen, som under de tre första åren varit alldeles för lågt upptagna.
Grefve Posse får derigenom till sin jem-förelses favör närmare 400,000 kr.
Skulle man nu dertill lägga de ökade postutgifter, som under de tre senare åren måst gäldas och till hvilka äfven grefve Posse hänvisar, så befinnes detta tillskott för alla tre senare åren uppgå till jemt en half millon kr., således i medeltal till endast 166,000 kr.
pr år.
Addera vi nu samman dessa » dolda utgifter », som för de senare tre åren kunna uppgifvas, så kommer man på denna väg till en summa af 1,566,000 kr., och detta belopp skall enligt grefve Posses mening i jemförelsen motsvara de förra årens 10 och 11 millioner kr. »
» Vill man verkligen anställa en fullgiltig jemförelse mellan å ena sidan budgetens medeltal under de sex sistaåren och å den andra sidan den nu föreslagna budgetssiffran, så måste man söka medeltalet så, att från summan af de sex årens budgetssiffra dragas de 32 millioner, som under de tre första representeras af jernvägsomkostnadsmedlen, men i stället tilläggas de 6 millioner — högt tilltaget — som under de senare tre åren genom upptagandet af förut » dolda utgifter » tillkommit.
Gör man detta så blir medeltalet för de sex åren 61 millioner kronor, och då nu föreslås en budget med 63 milloner kronor såsom slutsumma, är det lätt att räkna ut, i hvad mån grefve Posse förmått motsvara spar-samhetslöftena. »
Vi hafva här utförligt sysselsatt oss med denna utmärkta parlamentariska episod, derför att den väl förtjenar att i sin helhet utförligt relateras och derför att den är alltför karakteristisk för att glömmas bort.
Denna lilla historia är ju ett verkligt praktstycke af svenskt statsmannaskap och den har derför här fått en plats såsom — om man så vill - — en målande kulturbild.
Vi hafva här kommit att något orda om parlamentarism och dess nuvarande tillvaro i vårt politiska lif.
Visserligen har det för oss varit omöjligt att upptäcka några synbara spår af denna företeelses existens, men det torde väl antagligen bero af vår oförmåga att uppfatta en så märkvärdig politisk situation.
Men den som vet och är viss om, att parlamentarismen, det prisade regeringssättet, såsom en mogen frukt fallit till våra fötter, det är Dagens Nyheter vårt nyå ininisteriella organ, som nu med händer och fötter, med näbbar och klor försvarar den Posseska ministérens göranden och låtanden.
Det var en dag, som den ininisteriella tidningen öfverraskade allmänheten med det jublande segerropet: » parlamentarismen har i lördags vunnit en afgörande hufvud-batalj.
Såväl debatt som omröstningar visade, att det inom riksdagen finnes en verklig regeringsmajoritets Ett stort slag var sålunda vunnet.
Regeringen stod triumferande gent *
emot sina motståndare och parlamentarismen, denna efter- » längtade her liga parlamentarism, var sålunda en svenska fol~ kets eröfrade skatt.
Tänk hvad hjertat måtte hafva sväli af fröjd och förtjusning på alla dem, som i denna parlamentarism se summan af allt godt och stort!
Af jublet kunde man allra minst förmoda, att någon af de stora frå * gorna, helst grundskattefrågan, var löst och att regeringen och ministéren Posse genomdrifvit jordbördornas afskrifning.
Ja, mindre kunde man icke tänka sig, då man fick höra talas om » ett fast, beräkneligt och fullkomligt parlamentariskt parti, hvilket i en fråga af den största betydelse stält sig på regeringens sida. » Det må ock medgifvas att skälet till glädje var stort, ty riksdagen, d. v. s. andra kammaren — efter den parlamentariska ministeriella tidningens uppfattningssätt är, trots sådana små hinder som grundlagar o. d., andra kammaren synonym med riksdagen — hade godkänt, och man räknade ut att riksdagsmajoriteten skulle vid en nödig gemensam votering godkänna, — kan man gissa hvad?
— jo regeringens beräkning af jern v ägs trafikmedlen.
Häri låg den storartade segern, för hvilken ett högtidligt te deum uppstämdes alla rättrogna parlamentarister till fröjd och gamman.
» Hör, hvilken storm af rop!
Hvad vållar fröjden,
som brosar jublande från man till man P »
Så kan man ock med skäl fråga vid dessa segerhymners uppstämmande för en så likgiltig saks framgång.
Det är visst ingen likgiltig fråga, detta säga vännerna af det parlamentariska styrelsesättet, det är tvärtom en stor » principfråga », som det gäller.
Här var det visst fråga om en eller annan half million på trafikmedlen — nej bakom denna fråga låg en annan stor fråga, det gälde nämligen ingenting mer eller mindre än » tilläggsbevillningens vara eller icke vara » det var denna » hufvudfråga », som här vann den der ståtliga » af-görande segern. » Man kan någorlonda förstå, hur listigt de herrar och män räknat ut, som här satte sig på tvärn.
De tänkte i en handvändning göra hela tilläggsbevillningen obehöflig och detta var en stor olycka, för hvilken vi borde söka bevara oss.
De knipsluga herrar, som arrangerade detta » kombw nerade anfall », hade räknat ut saken på följande fiffiga sätt.
Om vi nu kunna ställa så till, att beräkningen af jernvägs-trafikmedlen höjes med en half million, så blir tilläggsbevillningen icke vidare af nöden för att fa statsverkets debet och kredit att gå ihop, men detta strider helt och hållet mot vår nyförvärfvade parlamentarisms hufvudstycken, åf hvilka det första bestämmer att tilläggsbevillningen skall utgå, vare sig den behöfs eller icke.
Man kan sålunda förstå, hvilken kolossal vigt • måste vara fästad dervid att detta vådliga attentat afvändes och till all.
lycka så » stod ock regeringsmajoriteten orubblig ».
Så räknade i sin vishet Dagens Nyheter ut, men dess mer sansade och förståndigare ministeriella kollega på vest * kusten var af en annan åsigt rörande betydelsen af denna utbasunade stora och lyckosamma » hufvudbatalj ».
Från detta håll togs saken nyktrare och bedömdes sålunda: » Här var alldeles icke fråga om vare sig förtroende eller misstroende utan endast helt enkelt om en probabilitetskalkyl på ett fullkomligt ’ neutralt område.
När andra kammaren lät beräkningen stanna vid den lägre siffran, så berodde det helt visst icke derpå, att kammaren höll denna för god, utan på den omständigheten, att K.
M: t beaktat trafikstyrelsens framställning rörande de högre utgifter för inköp af ny materiel m. m., som året 1882 ansågs komma att bära i sitt sköte.
På båda kamrarnes flertal torde väl äfven den framlagda tilläggsbevillningen hafva utöfvat ett mer eller mindre doldt inflytande, i det första kammaren gerna vill undgå denna, under det att andra kammaren icke är angelägen derom. »
Hvad skall nu en menniska tänka?
Dagens Nyheter,hvars regeringsvänliga tendens är alldeles omisskännelig, påstod, att regeringen vunnit en stor batalj, en lysande seger och Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, hvars ministeri-ella tendenser äro icke mindre tydliga, tror och håller före, att det här helt enkelt gält » en probabilitetskalkyl på ett fullkomligt neutralt område ».
Om vi skulle taga hans excellens statsministern till skiljedomare i detta svåra dilemma?
Han bör väl såsom general en chef vara den mest kompetente att bedöma, om han och hans trupper vunnit någon af-görande seger eller om ingenting passerat — det bör så tyckas åtminstone.
Granskar man hans uppträdande i frågan, så skall man finna, att detta alldeles icke påminte om en fältherre, den der tänkte vinna någon batalj, som kunde berättiga honom till ett triumftåg.
Han stödde sig helt och hållet på de beräkningar, som trafikstyrelsen gjort, och det var denna beräkning, som godkändes.
Det var icke heller just någon positiv ton herr statsministern anslog, då han angaf regeringens ställning till frågan såsom helt och hållet beroende af trafikstyrelsens beräkning, och han yttrade, att man väl icke kunde begära, att regeringen i detta fall borde hålla » kontraräkning med trafikstyrelsen ».
Så lydde hans excellens statsministerns votum i denna riksvigtiga fråga och man kan ju någorlunda sjelf bedöma, huruvida detta votum går till fördel för Dagens Nyheters storartade hufvud batalj eller för Handelstidningens » proba-bilitetskalkyler ».
Det ser nästan misstänkt ut, att Dagens Nyheter i ungdomlig yra lupit åstad och visat sig mer ministeriel än ministrarne sjelfve.
Man må dock icke underskatta den beskedliga välmening, som låg till grund för planen till det triumftåg, hvilket den med lifiigt sinne och en högt flygande fantasi så lyckligt begåfvade tidningen velat i tankarne anordna åt grefve Posse.
Men tilläggsbevillningen, tilläggsbevillningen, ropar den blott alltför ministeriella tidningen, var kanske icke den i fara genom detta försök ochskulle icke det hafva varit en olycka utan like, att få denna angenäma skatt gjord obehöflig?
Men, hvem i all verlden har kunnat inplanta i Dagens Nyheters tankar, att den minoritet, som ville höja jernvägstrafikmedlen hade denna baktanke för sina förslag?
Man torde dock icke alltför mycket misstaga sig, om man håller före att, om visserligen en del af dem kunnat tänka på, att man kunde på detta sätt omintetgöra behof-vet af tilläggsbevillningen, så gick dock en sådan beräkning alldeles icke in i det stora flertalets planer.
Skälet till höjningen var helt enkelt det, att, vare sig jemvägstrafikmed-len räknas till 5 eller 5 V2 mill.
kronor, så är det ju ingenting som hindrar den » fasta, beräkneliga och fullkomligt parlamentariska » majoriteteten att hugna oss med en till-läggsbevillning, vore det ock till dubbla beloppet af hvad som nu föreslås, då ju ingenting i verlden kan förbjuda denna majoritet att anslå hela denna tilläggsbevillning för att täcka statskontorets skuld till riksgäldskontoret.
Lustigast af alltihop är dock, att den triumferande och attentatvädrande tidningen sjelf från den höga klimax af förtjusning, hvartill den med otrolig ansträngning uppskruf-vat sig, faller ohjelpligen ned i ett stadium af tvifvel, som icke anger någon bergfast tro.
Vi få af den omordade tidningen veta, att i denna strid » tilläggsbe vill ningens vara eller icke vara gjordes till en hufvudfråga », men sedan för-tjusningsfebem fått nå sitt högsta stadium, så förmildras och nedsättes hela dét storartade och effektrika företaget till rimligare dimensioner, och 21 rader nedanför försäkringen, att tilläggsbevillningens » vara eller icke vara » berodde på jernvägstraiikmedlens beräkning, får man veta, att af denna beräkning » tilläggsbevillningens fortvaro i viss mån är beroende ».
Må man nu öfva sig med att räkna ut den logiska konseqvensen af detta resonnemang.
Det var på grund deraf att tilläggsbevillningens » vara eller icke vara » stod pä spel, som regeringen vann sin storslagna seger, men af majoritetens hållning i frågan var blott » i viss mån * denna bevillnings existens beroende.
Men det förhåller sig likvisst så, att denna orubbliga majoritet vid] litet närmare pröfning alldeles icke var så präktig och homogen, som det stod att läsa i Dagens Nyheter.
Den bestod af två mycket heterogena element.
Intet tvifvel är väl derom, att landtmannaligan stred för till-läggsbevillningen såsom pro aris et focis, men denna majoritet fick ock till bundsförvandt från första kammaren en hel del ledamöter, hvilka ingalunda äro några oinskränkta beundrare af tilläggsbevillningen, allra minst om den kan undvikas, men som röstade för den af regeringen föreslagna beräkningen af jernvägstrafikmedlen, derför att de ansågo detta beräkningssätt vara det riktiga och af den orsak att de icke trodde att med säkerhet antagas kunde, att för år 1882 denna inkomstpost skall komma att uppgå till den högre siffra, som man från motsatta sidan ville beräkna inkomsten till.
Så förhåller det sig med denna » orubbliga regeringsmajoritet »; dess inre styrka var just icke så särder les att skryta med, som vi ock genast skola få se.
Vi hafva ett ordspråk, som talar om att » gå upp som en sol och falla ned som en skinnpels » och till detta ordspråk är Dagens Nyheter och dess onyktra förtjusning en likaså lyckad som lysande illustration.
Det är hårdt för den, som står i sina egna tankar högt på ärans och rangens trappa, att helt hastigt och lustigt blifva nedsparkad der * ifrån och till på köpet lida den smäleken att blifva utskrattad för sina höga tankar.
Så gick det i denna sak Dagens Nyheter.
Den tidningen pöste och kråmade sig, inbillande sig hafva bidragit att skapa den fasta, orubbliga regeringsmajoritet, på hvilken vår regering efter dess första ministe-riella organs högtidliga försäkran kunde trygt hvila sitt hufvud.
Kom så den gemensamma voteringen och den fastaorubbliga majoriteten var bortblåst som agnar för vinden.
Den stora och » afgörande parlamentariska hufvudbataljenD hadé slutat med ett nederlag for regeringen; beräkningen af jernvägstrafikmedlen var höjd och tilläggsbevillningen förlorad, åtminstone for så vidt den må anses behöflig för 1882 års statsreglerings ordnande.
Af medlidande borde man draga glömskans slöja öfver denna kolossala bock, men det ministeriella organet, som gjort regeringen den stora otjensten att göra en i sig sjelf ganska liten fråga till en stor, är sjelft alldeles icke vid dåligt humör, utan tänker på Jakob Arligs lakoniska, men förståndiga valspråk: » tag saken kallt ».
Den ministerielle gör än mer, hon söker hålla couraget uppe och gör för den skull några slingerbultar än hit, än dit, grälar på de nio af första kammarens män, som » gått på orätt trottoar » d.
v. s. i den gemensamma voteringen röstade på annat sätt än vid frågans afgörande i kammaren, och tidningen låtsar alldeles icke om, att den sjelf genom sina storartade lamen-tationer och ljudeliga trumpetstötar bidragit, att hos många uppkalla tanken på, att det icke vore så oäfvet att höja jernvägstrafikmedlen, då med temlig visshet kunde antagas, att de skulle komma att uppgå äfven till den föreslagna högre summan.
Emellertid hade Dagens Nyheter genom sitt otidiga jubel blottat en sak, som man alltför väl derförutan kunde förstå, men som man knappast trodde skulle så oförbehållsamt erkännas, nämligen att tilläggsbevillningen medtagits icke derför att statsverkets behof kräfde dess fortfarande existens, utan på grund af andra skäl.
Vi äro skyldiga förklaring öfver detta påstående.
Om nämligen ingenting annat varit bestämmande för regeringen vid dess förslag om tilläggsbevillningen än omsorgen om statsverkets ställning, så är det klart, att det för regeringen varit likgiltigt om riksdagsmajoriteten anvi-sat ett annat sätt att få debet och kredit att stämma.
Men med den ofantliga vigt, som man fastat vid sjelfva tilläggs-bevillningens godkännande, är det klart, att det ieke ar denna skatt såsom en nödvändig fyllnadssumma, som man afsett, utan det är sjelfva denna skatt såsom sådan, på hvilken man hållit och detta i en sådan utsträckning, att man med skäl kan påstå, att ett visst bemödande genomgår hela vårt riksdagsarbete i syfte.
att söka rent af undvika statsregleringens uppgörande utan tilläggsbevillning.
Hvadan detta, kan man med fullt fog fråga?
Visserligen är det en odisputabel sanning att för landtmannapar-tiet och dess principaler i orterna bevillningen, såsom den nu är ordnad, icke kännes mycket betungande i jemförelse mot hvad den trycker andra samhällsklasser, men i alla fall är den dock en skatt, som drabbar äfven jordbrukame och, om den äfven för dem är relativt lätt, så kännes den dock, och, hur det än är, så kan det aldrig vara särdeles ange-&lt; nämt att betala skatt, såvida man kan slippa, derom kunna vi vara ense.
Man skall såsom förklaringsgrund måhända hänvisa till önskligheten af att statskontorets skuld till riks-gäldskontoret blir gäldad, att denna önskan djupt besjälar landtmannapartiet, och att detta är skälet, hvarför detta parti så grufligt håller på tilläggsbevillningen.
Må andra tro denna saga, men vi göra det icke.
Icke skulle landtmannapartiet så envist kämpa för den der tilläggsbevillningen, om det icke gälde något annat än detta.
Nej bevars, andra skäl måste förefinnas, och de äro icke så synnerligen svåra att räkna ut.
Alla känna vi, huru ömt grundskatteafskrifningen ligger landtmannapartiet om hjertat.
I detta önskningsmåls realiserande ligger hufvudsumman af all dess diktan och traktan; för dess uppnående skyr partiet inga lofliga medel.
Men om denna finansoperation, som, inclusive rustnings- och roteringsbesvärens ramponerande, belöper sig till den lillasumman af cirka tio millioner kronor om året, for landt-mannen kan synas tacknämlig, så visar den sig likväl icke så särdeles lockande for agnat folk i staten, för hvilket den ljufva utsigten öppnar sig att få på sina skuldror taga en dryg anpart af de bördor, som äro prisgifna åt landtmanna-partiets sköfling.
Det gäller derför att göra utsigterna så litet anskrämliga som möjligt, och en faktor i denna lof-värda plan är tilläggsbevillningen.
Den allmänna bevill-ningen är, som man alltför väl kan se och begripandet utsedda offret som är till spillo gifvet för jordbördornas af-lyftande.
På denna skattetitel vill man kasta de bördor, som aflyftas.
Under sådana förhållanden är det en ingalunda oäfven plan att söka bereda sinnena på den stegring, som bevillningen kan komma att undergå för att realisera landtmannapartiets mest älskade önskningsmål.
Tilläggsbevillningen gör i detta afseende hvad den gör.
Den ökar bevillningen till en början med femtio procent och det är alltid något.
Om nu denna tillägsbevillning under de pre-texter, som kunna förebäras, bibehålles, till dess man går i författning om grundskatternas afskrifning, så är icke så litet vunnet.
Afskrifningen kan intill ett årligt belopp af ett par millioner försiggå utan att någon skatteförhöjning blir af nöden.
Man endast bibehåller tilläggsbevillningen, vid hvilken man fått en viss vana.
Den storartade operationen kan hinna ett godt stycke på väg med denna bevillnings hjelp, och man blir icke genast nödtvungen att öka beskattningen för grundskatteafskrifningen; man bibehåller endast och allenast en skatt, som eljest kunnat afskaffas, och för beskattningsväsendet är detta en ingalunda ovigtig sak.
Man torde sålunda finna, att det ligger icke så liten beräkning under detta envisa försök att på hvad sätt som helst få tilläggsbevillningen qvar.
Här ofvan har sagts, att, derest icke alla tecken bedraga, synes meningen vara, att så uppgöra statsregle-ringen att tilläggsbevillningen blir oundgängligen nödig.
Man hade eljest en lika så lätt som gifvande utväg att undvika anlitandet af den mer än lofljgt skrala bevillningsförord-ningen för att få samstämmighet mellan utgifter och inkomster.
Ett sådant sätt anvisas i grefvé Björnstjernas motion, att tobakstullen må höjas till det belopp, som regeringen i fjor föreslog.
Denna höjda tullinkomst skulle lemna en 6 å 700,000 kr., hvilka sålunda komme att uttagas på ett det lättaste sätt man kan tänka sig, men denna utväg har det betänkliga felet att i högsta grad minska behofvet af tilläggsbevillningen.
Att vänta var derfor, att ett intensivt motstånd skulle visa sig mot denna tullförhöjning, och man finner också bevillningsutskottet energiskt afstyrka dess godkännande.
Bland andra skäl finner man följande märkliga strof anförd: » Då utskottet derjemte hyser den förhoppning, att den ökade statsinkomst, som grefve Björnstjerna med sin förevarande motion afsett, vid en närmare utredning af statsverkets tillstånd och béhof skall finnas icke vara af behofvet påkallad, anser utskottet sig med fullt fog böra afstyrka bifall till motionen. » Af största intresse skulle dock vara att veta, huruvida det är med eller utan beräkning af tilläggsbevillningen, som bevillningsutskottet sålunda anser tullförhöjningen öfverflödig.
Det är ett vigtigt antingen — eller, detta, och det skulle för allmänheten icke hafva varit så alldeles ur vägen, om åtminstone upplysningsvis meddelats, huruvida denna lilla bevillning spelar någon rol vid den af utskottet med så stor tillförsigt motsedda » utredning af statsverkets tillstånd och behof ».
Trots allt detta, så var det dock nu skäligen sjelfklart, att planen om tilläggsbevillningen var en förlorad batalj.
De båda kamrarne hade hvar på sitt håll hjelpt till att åstadkomma detta resultat.
Första kammaren hade genom sitt beslut i fråga om beräkningen af jernvägstrafikinkom-sterna i statsregleringen skaffat in en half million kronors höjda tillgångar och landtmannapartiet hade genom åtskilliga afprutningar åstadkommit en besparing på mer an sjuhundra tusen kronor, således inalles till statsregleringens favör en million tvåhundratusen kronor.
Då ej mer än en half million kronor behöfdes för att täcka bristen, som före-faus i regeringens kalkyl, så hade man ett litet vackert öf-verskott att vinka på.
Om emellertid landtmannapartiet varit riktigt klyftigt, så skulle det likväl hafva kunnat utan förhöjda utgifter fått upp utgiftssumman till ett balopp, som nödvändiggjort tilläggsbevillnmgen.
Det är en väl känd sak, att förslagsanslagen beräknats alldeles för lågt och att derför en förhöjning af dem varit väl befogad.
En sådan anordning var ock från intelligensens sida föreslagen, * men den vann icke gehör hos landtmannapartiet, som synes hafva en så stor panisk förskräckelse för utgifter, att det med flit leker kurra gömma med de poster, som redan äro beviljade.
Partiet må pruta och sätta förslagsanslagen hur lågt som helst, så prutar det likväl icke ett enda öre på de anslag, som sålunda äro före, då ju regeringen har rätt att öfverskrida dem så mycket som beliöfs för det ändamål, till hvilket de äro afsedda.
Om nu emellertid dessa anslag höjts till det belopp, hvartill de i verkligheten pläga uppgå, så hade på detta sätt tilläggsbevillnmgen kunnat räddas, och att icke detta medel användts, bevisar antingen att partiet icke förstår detta, men då är det verkligen bra oerfaret i politiskt af-seende eller också har icke partiet och naturligtvis då icke.
heller regeringen satt en sådan ofantlig vigt vid denna be-villnings fortvaro, som Dagens Nyheter utbasunat.