Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt helt enkelt upphäfva 1835 års författning, vore att åter-förflytta oss i den belägenhet, hvaruti vi oss befun.no som folket lärt sig sättet att försälja sin lösegendom, och derföre skulle begagna sig deraf, och det utan all offentlighet, hvarom stadgandet naturligtvis försvann tillika med sjelfva författningen, hvaraf också följden blefve att olägenheter uppkommo i större mån, än om 1835 års författning, sä olycklig den är, qvarstod oförändrad.
Den andra åtgärden är den, som Hr Stråle föreslagit, och hvilken, jag nekar ej dertill, jag vore mycket böjd att antaga, om ej åtskillige betänkligheter dervid företedde sig.
Hr Stråle föreslog nemi., att godset borde bevisligen hafva varit annan mans egendom förr, än det kom uti innehafvarens händer, för att kunna vara fredadt för utmätning; men jag hemställer, huruvida ej äfven en sådan föreskrift kunde eluderas, och om ej lätteligen godset kunde transporteras fram och tillbaka.
Det skulle kunna 344 Den 19 Februari. köpas af en falsk underhandlare, derefter flyttas in i hans luis, och derpå återföras dil, hvarifrån det uttogs, hvarigenom onekligen skulle kunna sägas, att godset befunnits hos den uppgifne ägaren, innan det kom till den senare innehafvaren.
Utom de skäl, IIr Gunther i sin reservation anfört emot det förslaget att helt enkelt borttaga föreskriften att löst gods finge försäljas, på villkor sorn 1835 års författning medgifver, tror jag icke eller att sådant vore rätt, derföre att tillåtelsen lill en ärlig försäljning onekligen kan lemna en behöfvande men redlig man en credit, hvaraf han kan vara i behof.
Man kan tänka sig, att en arrendator äger ett litet förlag, men behöfver ännu mera för att kunna uppdrifva afkastningen af den egendom han tagit på arrende: dä kan denne person, som tilläfventyrs ej äger annan säkerhet att erbjuda, än sin lösegendom, mot säkerhet i den, låna en summa, hvarigenom han möjligen kan förkofra sig.
Jag vore således böjd för att i öfverensstämmelse med de satser, som i Hr Giinthers reservation finnas uttalade, tillstyrka att 1835 års författning varder lill sin syftning bibehållen, men med sådane controller alt icke de missbruk, som hittills ägt rum, hädanefter skulle inträffa.
Efter jag åberopat
Hr Giinthers reservation, torde det tillåtas mig att få öfvergå till densamma, och dervid göra några anmärkmr.
Uti 1 punkten af sitt förslag har den värde reservanten yrkat åtskilliga tillägg till de föreskrifter, som oflanämnde förordning d. 9 Maj 1835 innehåller.
Jag skulle tro det vara vida bättre att hela författningen omskrifves, med iakttagande af de tillägg, som nu kunna anses behöflige, än att, med bibehållande af 1835 års, nu utkomma derjemte med en aunan, hvars ändamål voro att complettera och förklara den nyssnämnda.
Ju flere författningar vi få, dess värre blir det all dem efterlefva, och derföre är i min tanka bäst, att den gamla eller 1835 års författning upphäfdes, och en ny i stället utfärdas.
Vidare föreslår Hr Gunther i samma 1 §, att det skall åligga köparen att ”offentliggöra ett sådant köp medelst en kort underrättelse derom, upptagande endast säljarens och köparens namn och yrken, dagen dä köpafhandlingen blifvit upprättad, samt köpesummans belopp, hvilken underrättelse bör, icke allenast å första Söndagen efter köpafhandlingens upprättande uppläsas frän predikstolen i kyrkan, uti den församling, der säljaren har sitt hemvist, utan äfven tre gånger införas i allmänna tidningarne, sisla gången tre månader efter köpet.
” Jag biträder den meningen, alt ändamålsenligast lemnäs offentlighet åt en sådan afhandling, derigenom att den uppläses ifrån predikstolen, på det närmast boende allmänheten må få vela att en sådan handel skett, och således den, som lemnat bort sina lösören, gå förlustig den credit, som desammas bibehållande kunnat medföra; men jag kan ej instämma deruti, alt underrättelsen skal! offentliggöras i allm. tidningarne, ty jag tror, att de fleste säljare och köpare af lösegendom hafva så litet reda på hvad som säges och står alt läsa i Post- och Inrikes-tidningen, att de å ena sidan föga bry sig om den skam, som kan anses vidla - Den 19 Felimar!. 345 låda ett sådant offentliggörande af deras enskilda angelägenheter, eller å andra sidan taga kännedom om hvad i denna tidning meddelas; hvaremot ändamålet med publiciteten i detta fall bäst torde uppnås, om kungörelsen skedde i tidningen för den provins, der köpslutet skett.
Hr Stråle har anmärkt, att offentligheten i lidningarne skulle påskynda säljarens undergång, eller snarare komma honom att göra concurs.
Jag får förklara, att om denne säljare står på så dålig fot, att blotta kungörelsen om försäljningen af hans lösegendom medför en så stark verkan på hans ekonomiska ställning, då är det ock bäst att concursen ju förr desto hellre uppgöres, ty dividenden mellan fordringsägarne blir då större, än om han får tid på sig att ytterligare förskingra sina tillgångar, eller öka sina skulder.
— Uti 2 punkten föreslår Hr Gunther: ”De åtgärder för köpeafhandlingens offentliggörande, som sålunda blifvit föreskrifne, dels genom förordn. d. 9 Maj 1835 och dels genom ofvanstående 1 mom. böra, medelst köparens försorg, förnyas inom hvart tredje år, så framt köpeafhandlingen skall äga fortfarande verkan emot tredje man.” Häremot anmärker jag först, att mellantiden af 3 år är alldeles för lång; mig synes som detta ogenlliggörande borde ske en gång årligen.
Dernäst, och då raan erfarit, att i allmänhet der dessa köp skett, hafva de inträffat straxt före utmätningar, synes mig lämpligt föreskrifva såsom oeftergilligt villkor innan sådant köp må anses lagligt och lagligen få gälla, alt alla formaliteter om offentliggörandet m. m. varda iakttagna i öfverensstämmelse med författningen, på sätt Hr Berg pag. G af Utsk:s betänk, föreslagit; men på det alt icke tiden måtte allt för mycket förhalas, eller för många svårigheter göras för den, som ärligen säljer eller köper lösegendom, att få köpet derom lagligen fästadt, vill jag föreslå, att det må vara tillfyllestgörande att afhandlingen öfverlemnas till domaren i orten, emot bevis och honom åliggande skyldighet att låta vid näst inträffande ing, samma köpeafhandling intaga i domboken.
Vidare tillåter jag mig föreslå, att till rättelse för en executor i afseende på dylika förhandlingar, vid skeende utmätningar bör föreskrifvas, att alla de öfrige påbudna åtgärder, i afseende på offentligheten böra vara verkställda innan handlingarne lemnäs till fogden, och att, vid sådant förhållande, att denne icke sjelf verkställer utmätningen, utan i sitt ställe skickar annan person, han då bör lemna afskrift af en sådan handling åt förrättningsmannen, att till förrättningsstället medtaga.
I afseende på 3:dje punkten, som lyder sålunda: ”Då vid utmätning tvist uppstår om det, som undantagas bör, och saken för tily varder, enligt 7 cap. 3 § Utsökn.b:n, förvisad till domaren, skall det åligga utmälningssökanden att inom tre månader efter utmätningen taga stämning å den, som vill godset sig tillegna, till domstolen i den ort, der utmätningen skett, vid påföljd att eljest hafva sin talan förlorat.
Vill andra parten hellre sjelf stämma; stånde det honom fritt” — så ber jag få göra följande anmärkmr:
Om alla, såväl af Hr Gunther, som nu af mig föreslagna prestanda äro fullgjorda, och sålunda en laglig för7 H. 44 346
Den 19 Februari. säljningshandling presenteras, då vill jag medgifva att det må vara dens skyldighet, som vill bestrida köpets laglighet, att stämma; men om något i dessa formaliteter skulle brista, då synes skyldigheten att uttaga stämning åligga den, som uppgifver sig vara ägare till panten.
Vidare har Hr Gunther i afseende på eden föreslagit, ”att der vederparten sådant äskar, och domaren ej finnér laga hinder möta, skall den, som anspiåk gör på godset, med ed intyga, att han redeligen samt på god tro och ej till veterligt förfång för vederparten, sin rätt åtkommit.”
Jag tror att härvid borde tilläggas, alt det belopp verkligen blifvit ulgifvet eller godlgjordt, hvartill försäljningssumman uppgår.
— Med dessa anmärkn:r, som jag nu gjort skulle jag föreställa mig, att om ä dem afseende fastades, det vore lämpligare alt författningen af 1835 förändrad qvarblifver, än att densamma helt och hållet borttages; och lill vinnande af denna rättelse, anhåller jag vördsamt om återremiss.
Äfven jag anhåller om återremiss af betänk.
Jag anser det icke uppfylla ändamålet, och skulle derföre önska, att det blefve till LagUtsk. återlemnadt, med anmodan, att Ulsk. ville taga saken i närmare öfvervägande.
LagUtsk. har tillstyrkt upphäfvandet af 1S35 års författning, och jag är derom helt och hållet med Ulsk. ense.
Jag anser nemi., i likhet med Hr Stråle, att de grundsatser, som ligga lill grund för nyssnämnde författning, icke äro de rätta, utan att de grundsatser, på hvilka den förut gällande allmänna lagens stadganden i detta hänseende voro fotade, äro vida riktigare.
Men Utsk:s förslag är dock i min tanka icke tillfredsställande, utan medför tvertom ganska betydliga olägenheter.
Till en början synes det likasom detta förslag skulle upphäfva den hittills stadgade ordning, att utmätning skall inom 14 dagar öfverklagas, såvida ändring derutinnan skall äga rum.
Utsk. säger nemi.: ”Söker någon vid utmätning alt få undantaga gods, som i gäldenärs bo finnes, och är sökandens rätt dertill icke ostridig, då må, utan hinder af nämnde anspråk, godset utmätas; dock slånde det i säkert förvar intilldess öfver anspråket dömdt varder, derest sökanden bjuder bevis för sin rätt; och vare han i ihy fall skyldig att, inom tre månader efter utmätningen, låta sin vederpart instämma till domstolen i den ort, der utmätningen skett, eller häfver sin talan förlorat.
” Sökanden äger således full frihet alt uppskjuta sin talan i 3 månader.
Om dä nyss i orten ling häfver varit, äger han full talan till nästa ling, som möjligen kan blifva 3 å 4 månader derefter; äfvensom han sedermera äger alt uppehålla frågan i den ena instansen efter den andra.
Den undersökning, som redan nu icke går särdeles fort, skulle skenbarligen genom Utsk:s förslag ännu mera komma att utdragas, hvarigenom olägenheter, förluster och oriktigheter skulle få ett fritt och öppet fält att låta känna sig; isynnerhet om de lösören, som utmätas, äro af beskaffenhet alt vara underkastade försämring eller förskingring.
Till förekommande af förskingring, har Utsk. sagt, att godset skall Den 19 Februari. 317 sällas i säkert förvar; men om godset beslår af lefvande kreatur, såsom ofta nog är händelsen, är det ganska svårt att sälla detsamma i säkert förvar.
Samma sak gäller äfven, om godset beslår i ännu icke uttröskad eller på marken slående gröda.
Utsk. söker väl alt, i 3 § af sill förslag, förekomma dessa olägenheter; men, i min tanka, utan att deruti lyckas.
Jag anser nemi., alt sådant gods, som är svårt alt förvara, bör få försäljas, ulan att någondera af parterne det äskar.
Hvad angår den §, som tillerkänner Konungens Bef:h:de rättighet att pröfva ett mål, derom tvist uppstått, sä enär denna rättighet genom andra författningar är Konungens Bef:h:de betagen, kan jag icke gilla denna §, såsom icke varande i full öfverensstämmelse med författningarne i allmänhet.
Den reservation, som är bifogad betänk, af Hr Gunther, utgår, såsom redan är anmärkt, från andra synpunkter.
Åsyftar man att bibehålla 1835 års författning med tillägg och förändringar, sä torde det förslag, som af Hr Gunther blifvit uppstäldt, vara i åtskilliga fall lillfyllestgörande.
Några anmärkmr hafva redan af Frih.
Baab dervid rätteligen blifvit gjorda; men den hufvudsakligasle är dock i min tanka den, att 3:dje punkten af Hr Giinlhers förslag ålägger gäldenär att instämma i den frågan, huruvida det i hans hand varande godset tillhör en annan, än honom sjelf.
F min tanka, är detta icke riktigt.
Den som anser sig äga godset, bör äfven föra talan; men gäldenär bör icke lemnäs tillfälle att, genom en så beskaffad rättegång, utdraga på tiden af den utsökning, som hos honom sker.
Han äfventyrar dervid ingenting, hvaremot fördelarne deraf äro ganska påtagliga.
Äfvenledes är den af Hr Gunther föreslagna edgång, enligt milt förmenande, alfa liad i så beskaffade uttryck, som gör den nästan omöjlig.
Han säger nemi., att den som gör anspråk pä äganderätt till godset, skall med ed intyga, att han ”redeligen samt på god tro och ej till veterligt förfång för vederparten, sin rätt åtkommit.”
Velerligt förfång för vederparten, måste den, som har på förhand köpt en i annans bo qvarstående egendom, nödvändigt veta hafva ägt rum; ty hvarför har han köpt den?
Jo, för alt förvissa sig derom, att han icke förlorar sin egen fordran, oafsedt huru dermed kan gå för alla andra.
Någon oriktighet ligger väl icke häruti; men jag anser att detta kunde föranleda till ganska invecklade förhållanden och får på denna grund afstyrka antagandet af förslaget i denna del.
På de skäl, jag nu haft äran anföra, anhåller jag om återremiss af betänk., hemställande tillika till Utsk., huruvida det icke vore lämpligast, att hufvudsakligen återgå till så enkla stadganden, som dem, hvilka den gamla lagen i delta afseende innefattar; i öfverensstämmelse hvarmed jag tagit mig friheten uppgöra följande förslag: l:o Gods, som i gäldenärs bo finnes och ej af förrättningsmannen kännes tillhöra annor man, må utmätas (eller med qvarstad beläggas), ehvad gäldenär det såsom sitt uppgifver eller ej. 2:o Uppgifver annor man sig äga det gods, besväre sig bos Konungens Bef:h:de inom 14 dagar.
Förvisas målet till domstol, 3iS Den 1!)
Februari. kare sökanden derå inom 3 månader; ställe ock borgen för kostnad och skada.
Borgenär äger ock derförinnan instämma målet, derest honom godt synes. 3:o Gitter sökanden ej hos Konungens Befdnde visa laga åtkomst, eller vid domstol derjemte med ed fästa, alt han endera det gods för styrkt fordran tagit, eller det, ulan då veterlig annor mans skada eller förfång, mot reda penningar köpt, eller ock det gods till gäldenär földt; vare han sin talan qvitt.
Raab, har yttrat, att en författning i den anda, som jag föreslagit, skulle lätteligen kunna eluderas, derigenom att godset väl först fördes från säljaren, men strax derpå till honom återfördes.
Milt förslag innefattade emedlertid, att en tid af 30 dagar skulle förlöpa, under hvilken säljaren skulle vara från sin egendom skild; och den som kan under 30 dagars tid vara sin egendom förutan, han måste efter all sannolikhet hafva erhållit någon valuta, som bereder honom en motsvarande förmån.
Huru köpeafhandlingen för öfrigt för sig gått kan vara likgiltigt.
Efter mitt begrepp är det, vid slikt förhållande, en annans egendom, som återkommer i gäldenärens bo, och jag tror icke att med ett lagstadgande, sådant som det jag tagit mig friheten föreslå, man skall försöka att sälja sin egendom på sätt den värde talaren förmodat.
Man har vidare sagt, att genom mitt förslag skulle det vara en egendomsägare betaget att försträcka en annan medel till jordbrukets bedrifvande.
Jag får derå svara, att det är honom alldeles icke betaget att lemna nödige inventarier till det åsyftade ändamålet, men väl att han är förhindrad, att låna ut penningar och derför äga panträtt i annan persons lösegendom, hvilket äfven är oförenligt med 1734 års lag.
Jag tror ej, att man bör beträda en sådan bana att gifva panträtt uti egendom, som långifvaren ej har i handom, utan att man gör bäst att i detta fall qvarblifva vid de stadganden, som 1734 års lag innehåller.
Hvad jag nämnde i afseende på den föreslagne vidsträcktare kungörelsen, var endast för att fästa uppmärksamheten derå, alt om man åsyftar en lättnad för den gäldbundne, förmedelst tillåtelsen att sälja sin egendom, så bör man söka tillvägabringa densamma,-utan att pä samma gång skada honom.
Om nemi. delta stadgande icke existerade, så skulle han möjligen få låna penningar, utan att behöfva sälja sin egendom; nu måste han tillgripa denna utväg och står i den svåra ställning, att antingen han vidtager den eller icke, blifver han troligen bragt på obestånd.
— Hvad åter beträffar, att kungörelsen bör ske i de allmänna tidningarne, så är det visserligen sant, att ett sådant åliggande skulle för allmogen blifva betungande; men å andra sidan, då hvar och en vet hurusom varor lemnäs på credit på långa afstånd, måste det vara af behof, särdeles för personer, hvilka hafva något vidsträcktare affärer, att afveta om en annan person sålt sin egendom eller ej; och detta kan, enligt min förmening, icke ske på annat sätt, än genom kungörelse i de allmänna tidningarne.
Vill man göra något undantag för den lägre allmogen, så alltför gerna; blott man Den 19 Februari.
349 då uppgifver dem, för hvilka detta undantag skall ske.
Jag anhåller, att dessa mina anmärkmr måtte få åtfölja återremissen.
Hr Nordenanckar, Wilh. Fredr.:
De stora missbruk vid lösöreförsäljningar, som jag ofta sett, hade äfven hos mig väckt den tanka, att något verksamt correctiv derför icke kunde vinnas på annat sätt, än derigenom att man helt och hållet uppliäfde 1835 års förordning och förklarade, att sådane afhandlingar, när varan qvarlemnas i säljarens vård, icke böra gälla emot 3:dje mans i laglig väg förvärfvade pantningsrätt; men vid en närmare undersökning af rättsgrunden för ett sådant undantag vid lösöreförsäljningar har jag måst frångå denna tanka och kan icke finna något skäl, hvarföre lagstiftaren skolat se sådane afhandlingar ur ett annat rättsförhållande, än hvad angår fast egendom.
Hvarje lagligen tillkommen afhandling måste nemi. af lagstiftaren respecteras.
Icke kan jag eller finna hvarför man skall beröfva den, som icke äger någon annan säkerhet alt erbjuda, än sin lösegendom, den enda utväg, som står honom öppen, att kunna förskaffa sig credit.
Det finnes dessutom mera eller mindre svekfulla sätt, hvarigenom det är för gäldenären möjligt att, utan lösöreförsäljning, undanhålla tillgångar eller beröfva fordringsägaren dess lagliga rätt.
Der finnes öfverlåtelse af ägande fordran, hvilket i min tanka är lika brottsligt.
Man kan äfven beröfva andra deras rätt, derigenom alt man uppgör försäljning af fast egendom.
Alla dessa förhållanden anser jag att lagstiftaren bör sätta under en och samma cathegori.
Lika nödigt är, att kunna upptäcka svek i den ena eller andra formen; det må röra lös eller fast egendom.
Detta svek måste betraktas under tvenne cathegorier: den ena utgörande fictiva afhandlingar, då man afhänder sig sin egendom, fast eller lös, utan derför bekommen valuta, hvilken art af bedrägeri egentligen är den, som här varit discuterad och hvarom Utsk:s betänk, handlar.
Men de flere värde talare, som yttrat sig i frågan, hafva redan, på ett för mig tillfredsställande sätt, visat, att correctivet deremot icke blifvit af Utsk. funnet.
Hr Gunther har emot sådan falsk afhandling uppställt ett correctiv i edgången.
Jag lemnar derhän, huruvida den kan vara tillfyllestgörande.
Jag skulle gerna önskat, att man hade kunnat undvika edgång, emedan jag tror, alt i lagstiftning är såsom grundsats erkändt, att man icke bör fordra någon sådan, der icke anledningar eller åtminstone halfva skäl förekomma, att bedrägeri blifvit begånget.
Men der finnes ännu en annan cathegori af sådane falska afhandlingar, hvilken hvarken Utsk. eller Hr Gunther afsett, nemi., betäckning af en verkligen ägande fordran.
Genom en sådan betäckning gifver man ett högre värde åt en förut ägande osäker fordran, och detta på bekostnad af andra fordringsägare.
Afven denna art af bedrägeri bör förekommas af lagstiftaren, hvars pligt det är att lika vårda allas rätt.
Frågans vigt har gifvit mig anledn. att eftersöka huru man i andra länder lagstiftat i detta fall, och jag har då funnit, att man sökt correctivet uti en vida fullständigare och i min tanka ändamåls - 350 Den 19 Februari. enligare concurslagstiftning.
Man liar med omsorg uppsökt hvarje anledning till möjligen bedrägligt handlingssätt, och så snart spår dertill förekomma, återgår hvarje sådan afhandling.
Jag lager mig friheten att i korthet anföra några hufvuduppgifter i delta fall, hemtade ur de utländska lagstiftningarne.
Fransyska lagen, som måhända utgör den fullkomligaste vi äga, och som är antagen äfven i Rhenprovinserne samt i några af de Italienska och flere stater, innehåller:
Ingen kan under 10 dagar före concursens början förvärfva sig förmånsrätt i cessionantens tillgångar.
All afhandling, som gäldenär ingått inom 10 dagar före concursen, förmodas å hans sida hafva skett med kännedom om sitt obestånd; den återgår, om visas kan, alt äfven medcontrahenten haft kännedom derom.
Likaledes återgår:
Hvarje öfverlåtelse af fastighet, utan contant betalning, gjord inom 10 dagar före concursen.
Hvarje dylik afhandling, äfven mot contant, om domaren finner anledning till alt obeståndet varit kändt.
Hvarje betalning, som inom dessa 10 dagar blifvit lemnad för icke förfallen skuld.
Hvarje affär eller betalning, utan afseende på liden, som med afsigt blifvit gjord till creditorernes förfång.
Enligt faillits-lagen af 1838 återgår äfven:
All afhandling, (inom 10 dagar före concursen) hvarigenom tillgång i fast eller löst blifvit såsom skänk eller gåfva afträdd.
All betalning, gjord inom samma 10 dagar, för förfallen skuld, och som skett annorlunda än i contant eller handelspapper.
All pant eller införsel, frivilligt eller lagligen beviljad inom 10 dagar för skuld förut ådragen.
All betalning för förfallen skuld, och andra affärer under liden emellan insolvensen och domstolens concursförklaring, så vida mottagaren ägt kunskap om insolvensen.
Holländska faillits-lagen 1838 går ännu längre, ty enligt densamma ogillas:
All betalning för icke förfallen skuld, som blifvit erlagd inom 40 dagar före concursens början.
Pant, som inom 40 dagar blifvit lemnad för förbindelse, ingången före sagde tid.
Pant, som blifvit lemnad för förbindelse ingången under 40 dagar, ulan att vid förbindelsens ingående, bafva varit vilikorad.
Dessa stadganden gälla ej för pant, som sökes af förmyndare eller curator för skyddlings räkning.
All gåfva i fast eller löst, inom 60 dagar, äfven bona fide gjord; — denna tid fördubblas om mottagaren är slägt t. o. m. i 4:de led.
All öfverlåtelse eller afhandling af fast eller löst, äfven mot full valuta, och utan afseende på tiden, kan på creditorernas begäran förklaras ogilllig, om visas kan, alt båda contrahenter - Den 19 Februari. 351 na, med kännedom om obeståndet, velat dermed skada creditorerna.
Häraf synes luiru den utländske lagstiftaren, utan att egentligen göra någon skillnad på afhandlingar, som angå fast eller löst, söker correctivet uti en fullständig concurslagstiftning.
Han säger, att alla afhandlingar, der anledn. till bedrägeri förefinnes, äro underkastade återgång.
Den Svenska concurslagstiftningen säger visserligen, att en transaction, uppgjord inom de 30 dagar, som föregå concursen, anses vara mala fide gjord; men detta har sin verkan egentligen emot sjelfva cessionanten, och afhandlingeu slår i allo fast med den som ingått densamma, i st. f. att den utländska lagstiftningen med omsorg undersöker huruvida anledning finnes, att äfven bedrägeri är gjordt på mottagarens sida.
Jag tror, att det är endast på denna väg, som man, med bibehållande af nu gällande rättsprinciper, kan förekomma bedrägerier.
Med hvad jag nu anfördt har jag endast veiat visa, alt förevarande fråga egenteligen måste behandlas i concurslagstiftningen.
Sådan författningen om lösöreköp nu förekommer, måste den alltid i sin isolerade form blifva ofullständig.
Den är så mycket mera ofullständig, som den, enligt hvad jag förut sökt visa, endast afser den ena calhegorien af fictiva köp, gjorda utan erhållen valuta.
Af de 2:ne förslag, som här varit discuterade, måste jag erkänna ett företräde ligga i det af Hr Gunther framställda.
Jag vill dock, lika med föregtde talare, emot första punkten deraf anmärka, att jag icke anser någon offenlliggörelse i allmänna tidningarne böra äga rum.
Lagstiftaren må väl söka bringa afhandlingen till offentlighet, och denna vinnes tillräckligt genom ett tillkännagifvande frän predikstolen i kyrkan; men lagstiftaren har äfven en annan skyldighet, som Hr Gunther i min tanka förbisett , den nemi. att på något offentligt ställe nedlägga en sådan handling, på det att hvar och en må kunna göra sig underrättad om huruvida en sådan lyst försäljning ägt rum eller icke.
Jag anser således att det bör åläggas antingen kronofogden eller domaren i orten, att föra registratur öfver sådana handlingar, på det att hvar och en må äga tillgång till desamma.