Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Eftersom så fatalt är, att testamentet ej återfinnes, gifves väl ej någon annan utväg, svarade fru Christina buttert.
– Och min svåger?
– Jag instämmer med min fru svärmor och förlitar mig på att min svåger ej vill göra sin enda syster orätt.
– Det kan svåger Wachtmeister tryggt förlita sig på.
Jag vill inte göra någon människa i världen orätt, minst af alla mina närmaste, sade John.
Det återstår således intet annat än att tala vid en lagkarl och låta honom upprätta arfföreningen.
Detta tilltror jag mig ej.
– Nej, för all del.
Skall jag skicka efter Ahlberg?
– Inte i dag.
I morgon.
Jag skall ut till kyrkogården i dag.
– Nu kör Medevivagnen fram, upplyste grefvinnan, som stod vid fönstret.
– Det är inte för min räkning – är det svåger Wachtmeister, som skall ut och färdas?
A propos, medan jag kommer ihåg det.
Hur mycket har riksdrotsen i årlig lön?
– Fyra tusen riksdaler banco.
Hvad kan det intressera?
– Jo, jag vill, att Herpel skall ha samma lön af mig.
Så gick han fram till sin hustru och kysste henne på pannan och sin svärmor på hand, hvarefter de båda svågrarne tillsammans gingo ner för trappan.
Väl utkomna på gatan skildes deras vägar.
Grefven hoppade vigt upp i Medevivagnen och tog tömmarne för att köra till Amiralitetsvarfvet, medan John till fots begaf sig ut till kyrkogården och till sin faders graf.
Detta ideliga dryftande af arfvet pinade John outsägligen.
Nu skulle han väl blifva det kvitt.
Han visste, hur innerligen väl hans fader unnat honom allt och hur lycklig han varit, då han med sin enda älskade son fått tala om sitt hus och sina affärer.
Men han visste också, att aldrig i tiden fru Christina fått blanda sig i något, som angick John Hall & companis affärer, och äfven på hvilket afstånd excellensen Wachtmeister alltid hållits från contoiret och dess angelägenheter.
Och nu på en gång var så mycket af det John Hall ägt, fru Christinas och excellensens, de skulle syna John Halls böcker, granska hans papper, dryfta hans görande och låtande.
– Det är synd om de döde, sade John halfhögt.
Men nu skall detta snart få ett slut, det lofvar jag dig, gamle far.
Ty detta debatterande och köpslående hade till den grad irriterat och upprört unge John, att det ej var minst därför, han föreslog denna för honom ofördelaktiga arfförening.
– Det är mycket synd om de döda, sade John åter och rätade på träkorset, på hvilket John Halls namn stod ritadt med tjocka svarta bokstäfver, ty grafven var allt för ny för att ännu ha fått sin sten.
– Det är mycket synd om den döde.
Strax han är stoft, är det slut med rädslan och respekten, och hvar och en tänker blott på att få ut sitt, det som för några korta dagar sedan var hans.
De skola få det så snart som möjligt, och sedan blir det återigen John Hall och ingen annan, som råder på contoiret.
Det var så du ville ha det, gamle far, och hvad på mig beror, skall din vilja ske.
John lade handen öfver ögonen och stod länge kvar vid grafven.
Och vinden tjöt i de aflöfvade träden, och det blef kusligt och mörkt på kyrkogården.
Under nya regimen.
Unge Fredrik
Damm stod vid sin pulpet på det Hallska contoiret och hvisslade.
– Jag har ingenting annat att göra, sade han, då herr Herpel kom fram till honom.
– Hvad vill det säga? gläfsade Herpel.
– Herr Hall var just nu härute och sade, att han själf ville verkställa denna kalkyl, sade unge Fredrik och förde handen genom sitt lockiga hår, som den unge Sprätten, enligt parisermodet bar klippt à la Titus.
Kanske herr
Herpel kan finna ut något annat göra för mig, tills herr Hall tröttnat?
– Det skall jag besörja.
Hvar är boken?
– Herr Hall har boken inne på sitt contoir.
– Jag skall hämta ut den.
Herpel var mäkta arg, då han knackade på contoirsdörren.
– Kom in, svarade David Carnegies röst.
Han stod vid sin chefs pulpet och följde med blickarne hvarje hans rörelse.
John Hall hade öppnat sin pulpet och slagit upp locket, som han höll uppe med sitt hufvud, under det han ifrigt gräfde och rörde om i pulpeten.
– Vänta ett ögonblick, Carnegie!
Jag får genast fatt i papperet.
Men kanske det är rådligast att tömma pulpeten på dess innehåll, så kommer det nog fram i dagens ljus.
– Hvad vill herr Herpel?
Jaså, den där boken, jag har inte haft tid att gå igenom den ännu, jag skall taga till det, när jag blott funnit det papper Carnegie är här för att hämta.
Det är en order från Muidman & söner i Amsterdam.
Vill herr
Herpel vara god och hjälpa mig och Carnegie att leta!
John Hall tog ett par djupa grepp ner i pulpeten och lade en hop papper framför de båda herrarne.
Så dök han ner igen efter mera och åter mera, ända till dess skrifbyrån midt emot var alldeles belamrad med papper af alla möjliga slag och storlekar.
– Nu skola vi leta, sade han.
Det blef en lång tystnad, endast afbruten af papperens rasslande, då de ordnades af Herpel och Carnegie och hopknycklades af John.
– Här är det! ropade denne plötsligen.
Ack nej.
– Det är ett köpebref.
Nå här då –?
Jaså, det var roligt att finna igen, det är en af mina teckningar, som jag sätter mycken pris på, och som jag trodde gått förlorad, och så finner jag den här alldeles à propos.
Herpel lade samman alla de större och mindre sedlar, han letat fram ur den hopgyttrade pappersmängden.
Carnegie såg mäkta förargad ut, där han stod och rotade i denna ynkliga blandning af köpebref, kvittenser, landskaps-, figur- och karrikatyrmålningar, byggnadsförslag och ritningar, inlösta reverser, utkast till mantalsuppgifter, privatbref och annat.
Allt som oftast stördes det ifriga letandet genom ett utrop af triumf från John Hall, då han i ett nedskrynkladt och hopviket papper tyckte sig ha igenfunnit det saknade brefvet.
Men när Herpel och Carnegie sågo efter, funno de strax, att det förevisade papperet ej var det rätta.
Slutligen blef John otålig.
– Med ett grepp samlade han åter till sig papperen utan att bekymra sig om den sköna ordning, i hvilken hans båda tromän försatt dem, och vräkte alltsammans huller om buller ner i pulpeten.
– Det står inte för lifvet, Carnegie, sade han.
Vi bry oss inte om det för i dag, jag har så mycket annat att besörja.
Jag skall skrifva ut växlarne på London, herr Herpel.
– Skall inte Habicht göra det som vanligt? murrade Herpel.
– Nej, jag ber ödmjukast, själf är bästa dräng.
– Inte kan herr Hall till den grad belasta sig, och är det skäl att fråntaga bokhållarne de göromål, som hvar af dem från längre tid varit van att förrätta, sade Carnegie, medan Herpel förargad gick sin väg.
– Jag vill själf besörja allt.
Jag vill det, och jag gör det.
Som Carnegie ansåg, att han ej hade något att uträtta härinne, när hans principal ej vidare brydde sig om att söka efter det viktiga papperet, vände han sig om för att gå.
Men John ropade:
– Hör på, Carnegie!
Det här brefvet från Ekström har kommit mig att tänka på ett projekt rörande Loviseholms bruk.
Jag har tänkt, att då Loviseholm ligger så nära norska gränsen, vore det en syperb idé att frakta vårt järn därifrån till norskarne i stället för att transportera det den långa vägen till Götheborg.
Från Fredrikshall kunde brukets tillverkning sedan med lätthet sändas till England direkt.
Hvad säger Carnegie härom?
Carnegie skakade på hufvudet.
– Hade det varit en god plan, hade säkerligen salig herr Hall utfört den, sade han.
– Det kan ju hända, att min salige fader ej kommit att tänka på saken.
David Carnegie såg högligen tviflande ut.
Han kunde aldrig förmå sig att tro, att det kunde vara något bevändt med unge Johns påfund.
En god idé, som gubben inte skulle ha haft, och som unge John hittat på!
Jo pytt! tänkte han.
Högt sade han:
– Det är säkerligen inte utförbart, herr Hall.
– Jag tror, att det skulle gå, sade John eftertänksamt.
Har Carnegie tagit sin bok med? frågade han strax därefter.
– Hvilken bok?
– Den med de löpande räkningarne med husets bankirer.
Jag tänker föra denna bok själf.
Carnegie blef blodröd.
– Tänker herr
Hall taga ifrån mig detta arbete?
– Det kan jag godt sköta själf.
Carnegie har så mycket annat att bestyra.
– Om herr Hall tänker själf sköta den utländska korrespondansen och själf föra sketches, så blir jag snart en lediggångare här på contoiret.
– Visst inte, visst inte.
Var nu god och gif mig boken!
Carnegie nämnde ej ett ord till Herpel, än mindre till de andra bokhållarne, utan hämtade in boken till sin principal, som under Carnegies korta frånvaro åter vältrat ut allt, hvad hans pulpet innehöll, under ifrigt letande efter ett annat förkommet papper.
När Carnegie kom in, öste John Hall åter ner pappershögen i pulpeten – det såg ut därinne, som om papperen blifvit med grepar sammanrörda och hopvältrade.
När alla papperen än en gång försvunnit i sin gömma, tog John Hall boken från Carnegie och började afskrifva räkningarne på andra blad i samma bok.
David Carnegie rörde sig ej ur fläcken.
Han måste se, hvad det skulle bli af.
När allt var kopieradt, ref John ur boken de blad, på hvilka Carnegie antecknat transaktionerna.
– Så där ja, nu slipper Carnegie det görat, sade John belåten.
David Carnegie blef ond, men han förirrade sig aldrig, utan sade i fullständigt sansad ton:
– Det voro allt skäl att få snar klarhet i hvad jag skall göra på det Hallska contoiret eller, bättre sagdt, hvad jag icke mer skall göra.
Och med detsamma vill jag omtala för herr Hall, att jag nu, sedan mr Mitchell med döden afgått, tänker associera mig med Jan Lamberg, under firma D. Carnegie & compani, och efter öfverenskommelse med enkefru
Mitchell öfvertaga alla sterbhusets skepp och skärgårdsverk.
John Hall betänkte sig ett ögonblick.
– Däri gör Carnegie mycket rätt, jag har intet att därvid anmärka, helst den Mitchellska rörelsen är af en helt annan beskaffenhet än den jag efter min far öfvertagit, men jag hoppas det oaktadt, att Carnegie ej skiljer sig från huset.
Det skulle min salig far icke velat.
Vi kunna ju uppgöra ett kontrakt på, låt oss säga åtta år, räknadt från den 1 januari detta år.
Carnegie svarade ej.
– Det beror på, hur kontraktet skulle lyda, sade han slutligen med samma mulna uppsyn.
– Säg sina villkor –
Carnegie tog en penna och började skrifva medan han talade.
– Jag stipulerar, att jag i samråd med herr Hall skall handhafva och sköta de göromål för det Hallska contoiret, som tillhöra utrikes affärerna, stångjärns- och trävaruexporten med all därvid erforderlig korrespondans – undantagandes växelförsäljningen.
Så var det stäldt i gamle herr Halls tid.
– Vi kunna ju skrifva ett sådant kontrakt, ifall Carnegie önskar det, sade John långsamt, dock vill jag i förväg nämna, att om och när jag har lust att själf besörja denna korrespondans, jag anser mig oförhindrad att göra detta.
– Hvad tjänar då kontraktet till?
Då kan det så godt vara oskrifvet och jag lika gärna lämna herr Hall.
Det ville inte min salig far, och jag vill i allt göra hans vilja.
Men det är ju möjligt, att jag ledsnar på saken, och då är det ju bra att ha Carnegie att tillgå.
Carnegie mumlade ett:
»oändligt smickrande», som John ej hörde.
– Jag tror inte heller, att herr Hall länge vidhåller att framhärda i allt herr Hall åtagit sig, sade Carnegie, hvilken alltjämt förundrat sig öfver att den ovana fliten och det stora intresset kunnat räcka så pass lång tid.
Och när herr
Hall tröttnar, så finns sannerligen ingen på contoiret, som utan långvarig inöfning kan besörja mina göromål.
– Det vet jag, och därför är det bra, att vi hafva detta kontrakt.
Men min far talade också om, att Mitchell & comp. förbundit sig att icke idka bruks- och sågverksrörelse eller utskeppa järn och bräder.
Detta villkor måste således också ingå i vårt kontrakt.
Skrif därför: »Att Carnegie och dess kompanjon Lamberg förbinda sig att under, låt oss säga, åtta års tid, räknadt från den 1 januari 1803, hvarken direkt eller indirekt befatta sig med handel af järn, plankor och bräder –»
Carnegie var högst förvånad.
Kunde man någonsin förstå sig på John Hall?
Hade han ej i en blink blifvit förvandlad till en förutseende affärskarl?
Det var ackurat, som om salig herr Hall stått bakom och dikterat det, John Hall den yngre dikterade för Carnegie.
Också föll det ej Carnegie in annat än att skrifva, som han blifvit tillsagd.
– Nu får Carnegie besörja, att kontraktet blir uppsatt i laga form.
Jag ger Carnegie naturligtvis detsamma, som Carnegie åtnjutit under min salig faders tid.
– Fjorton hundrade pund årligen, svarade Carnegie.
När Carnegie gått, satt John och funderade.
Han var mycket belåten.
Han hade fått sin vilja fram med Carnegie, utan att, som han trodde, ha stött denne för hufvudet.
Carnegie hade varit lättare att handskas med än Herpel, som vid Johns första antydan om att han, John, ville lyfta något af bördan från gamle Herpels skuldror, rent ut sagt:
– Får jag inte leda det, jag varit van att leda under salig herrns tid, så går jag min väg utan krus och komplimanger.
Naturligtvis fick Herpel sin vilja fram, ty Herpel och Carnegie måste tillhöra det Hallska contoiret.
Intet tvifvel rådde om att detta varit salig herr Halls mening och vilja.
I det hela taget tyckte John, att det var ganska angenämt att vara chef för ett stort handelshus och alldeles ej så ointressant, som han förmodat.
Nu satt han och räknade och skref en stund mycket ifrigt.
Men så försvann åter ett viktigt papper på det allra obegripligaste sätt, och så fick han åter börja leta.
Under detta brydsamma och ansträngande göra slappades hans intresse.
En af karrikatyrteckningarne hade vältrats upp ur pulpeten, och som den var ofullbordad, ritade John den färdig under den återstående contoirstiden.
När klockan slog två, lade han undan ritningarne, gäspade och sträckte på sig ett par gånger, hvarpå han gick fram till fönstret och tittade ut på gatan.
Utanför det Hallska huset gick fröken Constance Koskull upp och ner, fram och åter.
Dagen var mycket kall, och fröken Constance höll upp sin stora björnskinnsmuff för att skydda lilla näsan för kölden.
Den vackra fröken Koskull var klädd efter senaste modet med suffletthatt och polsk doffelrock med dubbla kragar.
Hatten var fodrad med blekröd taft, under hvilket det ystra håret tittade fram i orediga lockar, och kappan var grön och hade rödt sidensarsfoder, hvilket allt klädde förträffligt.
Hvar gång fröken Koskull gick förbi huset, lyfte hon upp sina violblå ögon, som hon eljes höll sänkta under de långa ögonhåren, och kastade en snabb blick in genom den öppna trädgårdsporten.
John Hall stod länge och njöt af den vackra synen.
Plötsligen fick han den idén, att den vackra fröken törhända gick ute i kölden och väntade på honom.
Detta gjorde honom varm om hjärtat.
Utan betänkande ryckte han till sig päls och mössa för att skynda ut till henne.
Men då kom Fredrik Damm ut genom porten.
Hans husbonde lät pälsen falla, ty alldeles tydligt var det Dammen, som fröken Constance väntat på.
Hon drog fram sin lilla bara hand ur den stora muffen och räckte den åt Fredrik.
Och det muntra ansiktet strålade, då hon så gjorde.
Så följdes de åt nerför Sillegatan och veko om hörnet vid Östra Hamngatan, där de försvunno för Johns blickar.
På kärleksstråt.
Det var sött af dig, att komma mig till mötes, sade Fredrik, när de gått några steg.
Har du länge väntat?
– En hel evighet, svarade Constance och låtsade se surmulen ut.
Jag har nött ut stenarne utanför Hallska huset, till den grad har jag trampat och stampat.
– Du skall inte gå utanför contoiret en annan gång.
Det är bättre, att du efter vår vana möter mig i allén.
– Ja, men i dag fick jag lust att gå fram.
– Tror du, att du blifvit sedd?
– Ja visst.
John Hall stod hela tiden i fönstret och slukade mig med ögonen.
– Kunde jag inte tro, att det är slätt bevändt med hans arbete därinne, sade Fredrik harmsen.
Han lägger sin näsa i blöt af pur envishet.
Vet du, hurudan John Hall är?
Jag skall tala om det för dig.
Han har lika många kapriser som en kollrig häst och är lika envis som en gris, med hvilken han också i åtskilligt annat kan förliknas.
– Det gjorde mig platt intet, att John Hall fick se mig.
Han är ganska beskedlig och skvallrar inte.
När jag såg honom stå där, vet Fredrik, hvad jag då tänkte?
Jag tänkte: det är stor skam, att Fredrik Damm inte är John Hall!
Jag tänkte: jag vånne Fredrik hade alla dina rikedomar, och att det vore du, som satt på contoiret hos honom!
– Gud frie och bevare mig för en slik handelsbetjänt! skrattade Fredrik.
– Det är inte heller så indispensabelt, att han sitter på din plats, blott du sutte på hans.
– Det var godt, att du ej önskar mig något så ledt.
Med John Hall som bokhållare finge jag snart lämna in min stat; kanske inte så länge som gamle Herpel lefver, men sedan.
– I alla fall är det stor skada, att jag är en fattig sate, ty det skulle passa min söta Constance innerligt väl att vara rik.
Constance suckade.
– Ja, säkerligen.
Vi skulle båda två passa alltför väl till att vara rika människor.
Vi skulle komma körandes i vår fyrspända vagn med kusk och lakejer i grant livré, och alla vi foro förbi skulle begapa oss och säga: hvilket vackert par!
Men Fredrik kan vara alldeles förvissad om, att jag inte skulle vara stolt öfver vagnen – Constance smög sig tätt intill Fredrik, medan hon talade – eller öfver hästarna eller betjänterna, inte en gång öfver mig själf, jag skulle bara vara stolt öfver honom!
Jag kan ej tänka mig någon större delice än att höra alla säga:
»hvilken oändligt vacker man, den sköna Constance Koskull fått!»
Ack, om du vore så rik som John Hall, då skulle pappa omfamna och kyssa mig, när jag föreställde dig som min fästman, och han skulle säga, att jag gjort honom en stor glädje och att jag belönat honom för all hans hafda möda och omsorg!
– Men när jag nu inte är så rik som John Hall, utan är den fattige Fredrik Damm, hur blir det då?
– För mig blir det ackurat detsamma, ty jag vill hellre lefva med min Fredrik i den uslaste koja än med John Hall i hans palats.
Men pappa –
– Ja, hvad säger pappa?
– Han säger ett prompt nej.
Han har förehållit
Marianne och mig, att vi få göra hvilket parti som helst, blott intet fattigt.
Tror du inte pappa talar med mig om John Hall?
Och allt hvad han säger, ger jag honom rätt i.
Det vore oändligen nöjsamt att ha juveler och kläder som en drottning och spisa på guldtallrikar och strö ut pengar till höger och vänster och hjälpa sina föräldrar ur deras trångmål och etablera sina bröder – för Marianne är försörjd i Stockholm.
Ja, om inte John Hall följde med på köpet, utan jag finge Fredrik i utbyte mot honom, så gjorde jag det flux på eviga momangen.
De hade nu kommit in i allén och den korta vinterdagen hade öfvergått i full skymning.
Fredrik tog Constances lilla hand ur muffen och lade den under sin arm.
– Och när detta inte låter sig göra, hur blir det då?
Då gifter Constance sig kanske i alla fall med John Hall?
Constance nöp Fredrik i armen, så hårdt som hennes små valna fingrar mäktade det.
– Det gör jag aldrig i evigheten, det hör du ju!
Det får bära eller brista.
– Jag kan inte lefva utan dig!
Du får enlevera mig, och jag får gifta mig med dig, min far ovetandes.
Jag vet hur kapabel du är, att du är vitter, att du kan en hel hoper främmande språk, att du spelar fiol som en ängel.
– En så duglig och en så vacker karl som du, kan ej förblifva fattig.
Vi flytta snart ur den usla kojan, och du ger mig allt hvad min håg står till.
Hade aldrig någon fattig man blifvit rik här i Götheborg, hvem vore då rik, får jag spörja?
– Men om jag aldrig blir rik –?
Constance betänkte sig.
Det vore en grym missräkning, det medgifver jag, för det är en högst eländig tillvaro att lefva fattig, synnerligast för mig, som skulle kunna göra ända på hvilken rikedom som helst, till och med på John Halls, om jag hade den.
– Min söta Constance, detta är en alltför oskattbar gåfva för hustrun till en fattig man, som skall arbeta sig upp med tvenne tomma händer.
– Men allvarsamt, min ängla Constance – han drog henne till sig och kysste henne – är det ej ändå bäst, att jag talar med din far?
– Nej, Gud frie och bevare oss väl!
Låtom oss njuta af vår tillvaro, så länge det tillstädjes oss.
Sedan blir det bara till förmaningar och förbannelser.
Och jag är i min goda rätt med det här, ser du, ty min far har blott förbjudit mig att gifta mig med en fattig karl, men inte att älska honom.
Och det är förtjusande att kyssas, utan att någon vet om det eller räknar kyssarne.
Fredrik Damm lät ej säga sig detta tvenne gånger.
När de gingo vidare, tog Constance Fredriks hand och stoppade in den i den varma muffen jämte sin egen.
– Jag vill veta, hur länge du varit kär i mig, Fredrik, sade hon och strök sitt hufvud mot hans arm.
När började det för dig?
– Det kan jag säga dig – det var för tre år sedan under det stora äppleträdet på er gård.
Du stod under trädet och ropade på mig.
»Skola vi leka Adam och Eva, Fredrik, sade du, jag skall fresta dig med det här äpplet?»
Du höll äpplet framför min mun så nära, att jag kunde bita dig i lillfingret.
– Hvilket du också gjorde, du bet mycket illa, din kanalje.
– Hvarför frestade du mig? frågade han och kysste henne på nytt.
Och du gaf mig inte en bit af äpplet, utan åt upp det själf helt och hållet, tilllade han.
Minns du?
– Det var platt inte mot öfverenskommelsen, jag hade ju blott sagt till dig, att jag skulle fresta dig, inte att du skulle få något för ditt besvär.
Bara i tre år, du, det är allt många år, du förspillt – för jag blir snart sexton år, och jag har älskat dig, sedan jag var fem, sex år, och du en stor, stor gosse.
Jag var au déséspoir, när jag räknade ut, att du alltid och evinnerligen skulle förbli åtta år äldre än jag.
Jag begrep inte, att det skulle jämka ut sig med tiden.
Nu är det alldeles precis lagom.
– Precis lagom för att gifta sig – det tycker jag också.
– Ack ja – suckade hon.
Men ser du, hur nedmörkt det blifvit, de två eländiga lyktorna, som skola lysa upp hela långa allén, hålla ju totalt på att slockna, och intet månsken ha vi!
Vi måste vända om nu – Fredrik får följa mig till mitt gathörn, men inte ett steg längre, annars kunde pappa få se dig, eller någon elak varelse kunde berätta om vårt sammanträffande, och då får jag en sådan störtskur af bannor.
Hvarför blir du ståendes?
– Jag vill ha färdekyssen att värma mig med –
– Böj dig ner!
Constance slog båda armarne om Fredriks hals och kysste honom länge, länge –
I arrest.
Koskull var vid sitt allra miserablaste lynne, ty pappa och hon hade grälat om John Hall.
Constance hade svarat näbbigt, och pappa hade sans façon tagit henne i armen och ledt upp henne på hennes rum, därpå hade han gått ut, vridit om nyckeln och spatserat sin väg.
Constance bultade och slog på dörren och sparkade på den af alla krafter.
Men ingen brydde sig om att öppna för henne.
Hon var så ond, att hon inte visste till sig.
När hon lämnat dörren i fred, gick hon fram till fönstret, men råkade under vägen stöta till det lilla ovala sybordet.
Knäet gjorde ondt, när hon stötte det mot bordet, och smärtan gjorde henne alldeles ursinnig.
Hennes vrede vände sig mot sybordet.
Hon drog ut lådan, lyfte upp de små locken från de sidenfodrade och vadderade rummen inne i lådan och kastade ut de små kamrarnas innehåll, huller om buller på golfvet.
Fingerborgen rullade under den pärlfärgade sängen.
Silkesdockorna och trådnystanen kramade hon ihop till en boll, som hon slungade upp på hyllbordet.
Den föll bland nippsakerna, krossade en ostindisk kopp och en liten bonbonnière och vräkte omkull ljusstaken på nattduksbordet.
Ljussaxen och ljuset rullade ner på golfvet ända fram till kung
Davidsharpan borta i ena hörnet.
Men Constance gaf ej akt därpå.
Hon höll i handen det lilla nålhuset af genombrutet elfenben – det hjälpte intet annat än att locket måste skrufvas upp och alla nålarne strös ut, hon gaf sig till och med tid att rycka ur stoppnålarne och tamburnålarne från sydynan i sybordet och låta dem göra allt det andra sällskap.
Nu fick hon tag i den lilla saxen, den bände och bröt hon mellan fingrarne, tills skrufven lossnade och de båda halfvorna föllo i sär.
När sinnet rann på Constance Koskull, kom det öfver henne en lust att fördärfva och förstöra.
Men när vreden fått sitt utlopp, blef hon god igen.
Nu började hon sansa sig och betraktade förstörelsen omkring sig både skamsen och förvånad, som om hon ej rätt kunde förstå, att det var hon, som ställt till allt detta.
Hon gick fram till sybordet och smekte dess blankpolerade yta.
Härvid föll hennes blick på den gröna sidensarspåsen under sybordet.
Hon smålog, stoppade ner handen i påsen och drog fram en rikt utsydd taskbok, som hon karesserade och kysste.
I hvita stråpärlor på ljusblå, pärlbroderad botten stod namnet »Fredrik».