Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag steg in, var det, som ödet sparat mig sitt värsta slag, och jag sade honom allt, så som jag förut hade tänkt mig det.
Med giriga ögon följde jag hans hand, när han skref ut en anvisning, och jag måste göra våld på mig för att ej slita den ur hans hand, så att jag fick se summan.
Den var stor, hundra kronor, jag kände, hur spänningen öfvergaf mig, och jag blef nästan lugn.
Men mest grep det mig, att han var vänlig.
Som om han tänkt på, att jag kunde behöfva vänlighet, bad han mig sitta en stund, och när jag ej lydde hans anmaning, var det därför, att om jag det hade gjort, skulle jag hafva brustit i gråt och talat till honom, som jag under åratal icke talat till någon – utom till en.
Jag reste mig upp för att gå, och när jag tog honom i hand, visste jag, att det var ett afsked.
Det föll mig aldrig in att dröja längre i staden.
Det var bara en sak, som oroade mig, att jag ej kunde komma bort förrän med nattåget.
Jag lyfte i sista minuten mina penningar på banken, och jag kände mig förskräckt för ensamheten och sysslolösheten i den stora staden.
Jag åt middag och såg middagsgästerna trängas i den upplysta salen.
Jag gick ut på gatorna, gick där fram och åter, medan gasen tändes, gick där ännu, när gatorna började fyllas med folk, som strömmade samman till förlustelselokalerna.
Och jag gick ned till stationen så tidigt, att jag fick vänta en half timme i väntsalen.
Hela tiden erfor jag endast ett dödt lugn, som en människa, hvilken står utom alltsammans.
Det var mig ofattbart, att i allt detta hade också jag en gång tagit del.
Men knappt hade kupédörren stängts omkring mig, förrän dagens alla, äfven de minsta, händelser återkommo i min hjärna.
De växte till jättelika töckengestalter, som förvirrade mig, och jag tyckte, att jag som svennen i sagan suttit hos trollen i ett år och nu vände hem som en förhäxad.
Jag hade två medpassagerare, och det plågade mig mest, att jag icke fick vara ensam med mina tankar.
Under de första timmarna satt jag hopkrupen i mitt hörn och vågade icke se upp.
Men när jag till sist gjorde det, kom jag i ett uppror, som fyllde mig med skräck.
Min hjärna brände som i feber, blodet stockade sig kring hjärtat, och det kändes, som om allting på en gång snurrade rundt och stod stilla.
Jag trodde, att jag hade skrikit högt af ångest, och jag stirrade med förvåning på de båda andras lugna ansikten, hvilka syntes gäcka min oro.
Fantasier
GLÄDJENS LUSTFÄRD
Glädjens lustfärd
Fantasi
En dag ville Glädjen besöka jorden.
Hon hade länge tänkt därpå, när hon om aftnarna från den stora platån utanför Olympens parker såg jordens stjärna droppa fram ur det stigande nattmörkret och lysa med en tung, mattröd glans som en gnista, man har glömt i askan.
Den fängslade henne genom dess olikhet med de andra stjärnorna, som darrade och lyste i etern, och en afton, då hon var ute med de andra gudarne för att njuta brisen, som kom efter solnedgången, vände hon sig till Allfader sjelf, och i det hon sträckte ut sin hand mot jordens svagt glödande stjärna, frågade hon om dess namn.
»De kalla den Jorden!» svarade Zeus, som satt försjunken i tankar på ett klippstycke, hvarifrån man öfverskådade hela himlen.
»Jorden,» upprepade Glädjen, »det var ett mörkt namn.
Och hvem bor på jorden?»
»Människorna kallar man dem,» svarade Zeus.
»De ha en viss yttre likhet med oss gudar; samma likhet, som skuggan af platanernas blad har med det friska löfvet, som strålar i ljuset.»
Glädjen satt tankfull en stund och frågade derpå:
»Äro människorna lyckliga?»
Zeus svarade henne endast med att rycka på axlarna.
Glädjen vände hastigt sitt lysande ansigte emot honom, der hon satt vid hans fötter.
»Men de äro väl ändå glada?
De känna glädjen?» frågade hon ifrigt.
»Utan tvifvel känna de ett visst slags glädje,» svarade Zeus, som med förvåning såg en obekant oro i Glädjens ljusa ansigte.
»De känna en flyktig, öfvergående glädje, som alltid i sig sjelf bär fröet till undergång, men den glädje, vi äga, känna de icke; – de känna ju icke dig!»
Zeus log och tog sin vackra dotter under hakan.
Men hon sprang hastigt upp och utropade:
»Känna de inte mig?
Nåväl, så skola de lära känna mig.
Jag skall besöka dem, – redan i morgon!»
»Och hur länge blir du borta?» frågade Zeus och rynkade ögonbrynen.
»Endast en dag,» svarade Glädjen.
»Innan natten kommer, skall jag vara hos er igen.»
»En hel dag!» utbrast Zeus och hans stämma blef mörk.
»Hur tror du, att gudarne skola kunna lefva en hel dag utan Glädjen?»
»Tänk på människorna, som lefva ett helt lif utan den!» svarade hon.
Därpå närmade hon sig den mäktige, slog sina hvita armar om hans hals, lade sin kind tätt intill hans kind och hviskade:
»Du lånar mig väl dina hästar?
– Och din bästa vagn?
Låt den bli förspänd innan soluppgången!»
Zeus nickade sakta, ty han, lika litet som någon af de andra gudarne, kunde motstå Glädjen.
Nästa morgon före soluppgången voro alla gudar och gudinnor samlade på klipplatån utanför Olympen för att se Glädjens aftåg till jorden.
Utanför parkerna kring
Elysén låg denna mäktiga bergplatå, tätt bevuxen med lagerbuskar, myrten, och buskar med guldgula blommor.
Klipporna störtade lodrätt ned i etern, som sköljde likt ett stort, genomskinligt haf vid deras fötter.
Härifrån såg man ut öfver hela himlen, och nu före soluppgången lågo molnmassorna som väldiga, simmande bergskedjor, hvilka ständigt växlade form, rundt omkring i eterhafvet.
Alla gudar och gudinnor hade varit tidigt uppe, ty de hörde med ängslan, att Glädjen hade för afsikt att lämna dem för en hel dag.
Vagnen var redan framdragen, och körsvennerna voro sysselsatta med att spänna för de fyra hvita hästarne.
Vagnens form var som en triumfvagn, en char, hvarpå det blott fanns plats för en.
Framtill var den upphöjd, så att den nådde bältet på den körande, bakåt böjde den sig ned i en våglinie.
Den var helt och hållet af stål, inlagd med olivgrenar af matt guld, och med ett par stora, lätta hjul, hvilka likt fogelvingar kunde genomskära luften.
Hästarna voro lifliga och ostyriga, och körsvennerna hade all möda att få dem förspända.
Men då allt var färdigt, och körsvennen stod med tömmarne i handen, hade Glädjen ännu icke kommit.
Gudarne började nästan hoppas, att hon i sista ögonblicket hade ångrat sin resa, eller att hon sofvit för länge, och sedan, när värmen blef starkare, skulle uppge att bege sig åstad.
Allas ögon spejade upp genom den långa allé af plataner och popplar, som från platån förde in till Elysén.
Plötsligt kom Glädjen.
Hon närmade sig med långa, lätta språng, och var klädd i en kort klädning, sådan Diana brukar bära, med ett lysande bälte kring lifvet.
På fötterna hade hon sandaler, hvilkas remmar voro bundna högt upp på benen, på hufvudet bar hon en krans af gula stjärnblommor.
Det var denna krans, som hade uppehållit henne.
Hon hade just i detta ögonblick fått den färdig, och daggen låg ännu på blommorna.
Då hon kom springande, upplystes alla ansikten.
Hon kysste gudinnorna på kinden och räckte gudarne handen.
Hennes kinder voro friska af loppet, och hennes ögon hade detta lysande uttryck, som värmer och lyckliggör.
Öfver hennes unga panna kunde aldrig en skugga falla, och när hon log, föreföll det gudarne, som om hennes leende bättre än någon sång uttryckte hela omfånget och glansen af den himmelska lycksaligheten.
Det var förfärligt, att hon skulle bort!
En hel dag!
Att lefva i Olympen en hel dag utan Glädjen!
När hon kom in, var det alltid, som om det tändes hundra nya facklor i salen, och först när hon lyssnade, kunde Apollo sjunga sina bästa sånger, och hans lyra fick en klang som af solstrålar och vattenströmmar.
Men inga böner hjälpte.
Hon ville bort.
Hon var van att bli älskad och smekt af dem alla, och hon föreställde sig nu, med hvilket jubel hon skulle bli mottagen af alla dessa människor på jordens dunkla stjärna, som aldrig hade sett henne förr.
Med ett språng var hon uppe på vagnen, och hon stampade med fötterna för att få den i jämnvikt, medan hon grep tömmarne till de fyra hästarna och arbetade med sina vackra händer för att få dem att ligga rätt.
Ingen körsven ville hon ha med, men i sista ögonblicket bröt hon en gren af ett lagerträd som växte på klippkanten för att använda den som piska.
Hästarne stegrade sig och snubblade öfver stenarne vid afgrunden.
Hon drog dem tillbaka för att taga fart, och med ett våldsamt ryck störtade de alla ut öfver branten, slogo med halsarne och benen, kastade med manarne, men kommo därpå i jämnvikt och buro den lätta vagnen med den unga gudinnan högt genom luften.
Ännu en gång vände hon sig om och kastade en handfull kyssar tillbaka till alla gudarne, som från sluttningen sågo efter henne, och så styrde hon vidare.
I det samma gick solen upp öfver de högt upptornade skymassorna; den sköt ett knippe af långa, röda strålar som förebud framför sig och lyfte därpå sin bländande skifva som en sköld öfver molnbergen.
Ännu såg man från Olympen efter Glädjens vagn.
Först såg den ut som en stor falk, som med väldiga vingslag kastar sig från den ena sidan till den andra för att slå ned på sitt byte.
Men ju längre bort den kom, dess jämnare föreföll dess flykt, och till sist liknade den en svala med spetsiga vingar, som pilsnabbt ilar fram genom luften.
Så blef den endast en liten mörk punkt, som försvann liksom när man kastar en sten i hafvet, – och Glädjen var borta.
Den första delen af Glädjens lustfärd gick lätt som när en sky sväfvar genom sommarluften.
Hon stod lång och smärt i sin triumfvagn och andades af fullt bröst eterns genomskinliga luft.
Hela himlahvalfvet glödde i morgonrodnaden, och det föreföll henne, som om beständigt nya världar rullades upp framför henne med de underbara molnmassor, som samlade sig och skildes likt luftiga böljor kring hästarnas hofvar.
Men plötsligt förändrades allt.
Hon kände på en gång en tyngd öfver bröstet.
Hon kunde endast med svårighet andas, och det såg ut som om äfven hästarne med ansträngning arbetade sig fram i en materia, som ville draga dem ned.
Vagnen sjönk sakta, och nu såg Glädjen, att hon närmade sig jorden.
Framför henne låg ett stort haf, där tunga böljor kallt och hårdt jagade hvarandra, och öfver detta haf sväfvade som hvita måsar skepp och båtar med utspända segel.
Glädjen lät vagnen sänka sig allt närmare hafsytan, men kallt, salt skum slog upp kring hennes fötter, och hon styrde då in emot en bukt, där en flack, stenig strand inbjöd till en god hållplats.
Med ett knastrande ljud skrapade vagn och hästar mot stenarne, men hon lät vagnen stå, där den sjönk ned.
Hästarne gjorde hon lösa, och vandrade därpå själf vidare för att se sig omkring.
Det var en ödslig plats, där ingen mänsklig boning syntes till, men alldeles invid kusten var upprest ett stängsel af groft sammanfogade grenar och trädstammar, och då hon närmade sig, såg hon genom träden en grön äng, som bredde sig likt en stor danssal.
Ut öfver stängslet hängde långa buskar med hvita blommor.
Det var häggblommor, som föllo i täta klasar och sakta strödde en doftande snö ned öfver Glädjens hufvud.
Hon försökte att finna en ingång till ängen, men då ingen sådan syntes till, kröp hon med ansträngning öfver den sammanflätade inhägnaden, och befann sig så inne på den gröna ängen.
Det var en stor, öppen plats, helt och hållet öfvervuxen med tätt, ljust gräs, och däri stodo tusen millioner gullvifvor och ringde med klockorna i vårvinden.
Emellan dem växte hvitsippor och ljusblå violer, och två fjärilar flögo i en beständig, sväfvande cirkel fram öfver dem.
På alla sidor var ängen omgifven af smärta träd.
Balsampopplar med ljusbruna, blanka blad, björkar med långa, hängande kvistar, hvarpå löfvet lyste som en genomskinlig slöja, lindar, som sträckte grenarne ända ned till jorden, popplar med sakta rasslande löf; – alla dessa träd viftade, susade och doftade kring den gröna ängen.
Glädjen stod ett ögonblick alldeles stilla.
Hon tänkte, att denna plats kanske var ett tempel, helgadt åt någon Gud, och att något för henne obekant väsen bevakade helgedomen, men ingen visade sig.
Där syntes icke ett spår af något lefvande väsen, icke något altare, icke någon prästinna, och då började Glädjen dansa ensam rundt på den gröna ängen.
Hon höll armarne högt öfver sitt hufvud, böjde sig och lyfte sig, sprang och hoppade, medan hon sjöng med full hals.
Till sist kastade hon sig på ryggen i gräset och sparkade med benen i vädret som en fölunge, som första gången är utsläppt på bete.
Så fick hon lust att plocka de underbara gula blommorna, som hon aldrig förr hade sett.
De doftade svagt som violer, och deras stjälkar voro så spröda, att de knäcktes af vid den minsta beröring.
Hon plockade först långsamt och försiktigt, men där fanns så många, och hon ville ha dem alla.
Hon ref då af dem, handfulltals, samlade dem i sin klädning och plockade den så full, att det flöt öfver som i en alltför fylld vinbägare, och hälften af blommorna föllo på marken.
Så satte hon sig för att åter samla dem och började fläta kransar, men plötsligt hörde hon ett besynnerligt ljud i gräset bredvid sig, alldeles invid sin halfnakna fot, och hon fick se ett underligt djur; en lång, smal tingest, som liknade en lefvande gren, men blank och slät, slingra sig genom gräset.
Hon ville slå det stygga djuret med en kvist, men då reste det sig på ända, öppnade gapet och räckte en klufven, spetsig tunga hväsande emot henne.
Det liknade en af de ormar, som sno sig kring Esculaps staf, och med ett skrik sprang Glädjen upp, så att hon tappade alla blommorna.
Hon störtade emot inhägnaden, och kastade sig så häftigt öfver den, att hon ref handen blodig och det ena af hennes sandalband brast.
Hon fortfor att springa och skrika, till dess hon fick fatt i hästarne, som lugnt betade i det sparsamma gräset bland stenarna.
»Bort härifrån!» ropade hon.
»Här lurar döden på oss!
Skynda er, mina hästar!
Upp i luften igen!»
Hon grep dem i manarne, spände dem hastigt för vagnen, och medan hon oupphörligt såg sig misstänksamt omkring, band hon ihop sitt sandalband, doppade den blödande handen i vattnet bland stenarne och steg därpå lätt i vagnen, gaf hästarne ett hvinande slag, och brusande som en svan steg åter charen med de flygande hästarne upp genom vassen och sväfvade ut öfver vågorna.
Öfver skogarne höjde sig en stor stad med kupoler och torn, som lyste och gnistrade i morgonsolen.
Dit ned hade Glädjen lust att komma, och hon saktade farten och lät charen sänka sig ned på ett stort, platt tak, hvars kopparplattor täckte den största byggnaden i staden.
Det var det kungliga slottet.
De fyra hästarne, som voro förspända i en rad bredvid hvarandra, slogo ännu med benen, böjde halsarne och frustade efter den långa luftresan, men Glädjen höll säkert i tömmarne och försökte att få dem att stå stilla och ordna sig i rad.
Som hon stod däruppe på det flata taket, lång och smärt på charen, hvars gyllene inläggningar gnistrade i solen, medan de fyra väldiga hästarne rörde sig i beständigt nya böjningar framför vagnen, såg det ut som om en staty af sällsynt skönhet plötsligt hade prydt slottet.
Det var fullt af människor på alla gator och torg, husen buro flaggor i glada färger, och det var tydligt att man firade en fest.
Glädjen hade också en känsla af, att hon hade kommit i rätta ögonblicket, och att hon prydde sin plats.
Hon smällde med piskan i luften och böjde hufvudet som till hälsning mot alla de många, som sträckte på halsarna och förvånade frågade hvarandra, hvad synen på slottstaket skulle betyda.
Hon trodde att det var med glad öfverraskning man skulle se hennes ankomst, men hon fick snart erfara, att hon misstagit sig.
Människorna där nere började att hyssja och hvissla.
Man kastade först jord, sedan grus och småsten och till sist riktigt stora stenar upp emot henne.
Hon lyfte på fötterna, för att de icke skulle träffa henne, men då de började hagla tätare och tätare, blef hon ond.
»Är det så ni mottaga Glädjen?» sade hon med rynkade ögonbryn.
»I som inte kännen mig, borde tacka himlen för att jag är kommen!
Men jag stannar ingenstans, där jag inte är välkommen!
Om ett ögonblick skolen I inte finna mig mer!»
Hon gaf hästarne ett slag, hvars hårdhet sade dem, att de genast måste lyda, och snabbt som en fogel lyfte sig åter charen med gudinnan och försvann lika plötsligt som den kommit.
Glädjen sänkte sig åter ned i en stor park, som sträckte sig bakom slottet, och där lät hon hästarne beta, medan hon själf begaf sig till palatset.
Hon ville dock vara gäst vid den kungliga taffeln.
Hon kom springande uppför den breda trappan, som förde in till vestibulen, och där stod en hel rad betjänter i underliga dräkter.
De buro hvita, konstgjorda peruker, korta byxor och skor med onaturligt stora rosetter och spännen.
På händerna hade de hvita handskar, och i handen hvita stafvar.
Förresten stodo de alla så styfva och orörliga, som om de varit dockor och icke lefvande människor.
Glädjen ville gå förbi dem och in i den stora salen, hvarifrån hon hörde musik, men den förnämsta af betjänterna, en, hvars hvita staf var längre än de andras, och hvars hvita handskar gingo långt utanför hans fingrar, sträckte stafven emot henne och sade i en torr ton:
»Ingen kommer in här.
Hans Majestät behagar att äta frukost.
Hans Majestät behagar att fira sin höga födelsedag!
»Men jag är Glädjen,» svarade hon och såg honom vänligt i ansiktet, »mig kan inte kungen undvara vid sin fest.»
»Hvad befalls?» frågade betjänten åter och mönstrade henne från hufvud till fot.
»Hvad är det för en dräkt fröken bär?
Skall ni stå med i tablåerna, som man arrangerar i afton till ära för Hans Majestät?»
Glädjen förstod icke ett ord af, hvad han sade, och ville utan vidare gå förbi honom.
Hon var van att befalla och icke att lyda, men man spärrade vägen för henne.
Då tog hon en af de närmaste lakejerna i kragen och ruskade honom, så att han var nära att kväfvas i sin strama halsduk.
De andra skyndade till för att försvara honom, och det höll på att bli ett riktigt slagsmål, då Glädjen plötsligt hittade på en lättare utväg.
Hon bet sig i underläppen, och i det samma blef hon osynlig, och gick så förbi alla lakejernas näsa rakt in i den kungliga matsalen.
Där var så underligt tyst.
Ett långt bord, som gick genom hela salen, var fullsatt med en ofantlig mängd fat och dryckeskärl, och rundt om bordet satt en rad stela herrar, som voro ännu mera utpyntade än lakejerna utanför.
Vid ena ändan af bordet satt kungen, och bakom hvar annan stol stod en lakej, som aktade på hvarje vink och ständigt bar fram nya rätter.
Glädjen trodde först, att det var några af herrarne, som sjöngo och spelade.
Uppe i Olympen var hon van vid, att Apollo själf förskönade måltiden med sitt strängaspel och sin sång, men hon såg nu, att de män, som utförde musiken, sutto i ett angränsande rum, där de med stor kraft behandlade sina olika instrument.
De trummade och blåste, så att man knappt kunde höra, hvad man själf sade.
Men det var då icke heller så nödvändigt, ty de flesta sade ingenting, eller något, som de lika gärna kunde ha tegat med.
Man arbetade blott med gafflar och skedar, som om man ville öfverträffa hvarandra i hvem, som kunde förtära det mesta på kortaste tid.
Det var otroligt huru mycket vin alla dessa herrar kunde dricka, och rödare och rödare i ansiktet blefvo de, och högre och högre dundrade musiken.
Glädjen såg på kungen, om han skulle vara glad vid sin fest.
Men han satt mörk med sänkt panna, som om hans tankar voro långt borta.
Nu reste sig en af de förnäma herrarne med glaset i handen, och Glädjen tänkte:
»Nu blir det sång; det var då inte för tidigt!»
Men det blef ingen sång af.
Den förnäma herrn höll ett långt tal till kungens ära, men oaktadt Glädjen icke var dum och hörde noga efter, kunde hon dock hvarken få mening eller sammanhang i hvad mannen sade.
Det var bara fina ord, som han kastade om hvarandra som man kastar boll, och ju längre han talade, dess mörkare blef kungens panna.
Glädjen tyckte till sist, att det blef så outhärdligt ledsamt, att hon gäspade högt, – så högt, att alla herrarne vid bordet förfärade sågo på hvarandra.
Hvem kunde ha gäspat, när man drack kungens skål?
Men kungen själf drog på munnen, och det var det enda leende på hans ansikte, som Glädjen såg.
Den förnäma herrn talade ännu, då hon osynlig gick utför trapporna och sprang ut i parkens alléer.
Det var en härlig trädgård, nästan lika härlig som en af dem uppe i Olympen, och rosor och liljor blommade bredvid hvarandra.
Solen lyste så starkt på de stora, gröna gräsplanerna, och Glädjen begaf sig in i skuggan af en lindallé för att kunna promenera i fred och höra på trastarne, som sjöngo i buskarne.
Ett litet stycke framför henne fick hon ögonen på en man, som såg ut att gå i djupa tankar.
Han höll ett papper i ena handen och en blyertspenna i den andra, och då och då skref han något på papperet i korta rader.
Ibland blef han stående och stirrade upp i träden, och Glädjen såg också dit upp, då hon trodde att det var något han sökte uppe i trädtopparne.
Så stannade han igen helt plötsligt och såg på sina egna skor, eller stirrade ut i luften, som om han såg syner.
»Han är kanske inte riktigt klok,» tänkte Glädjen, och hon närmade sig honom och lade handen på hans skuldra.
»Är du sjuk, min vän?» frågade hon.
»Du tycks inte se den härliga sommardagen, som omger dig.»
Han såg ut, som om han plötsligt vaknade ur en dröm skakade med en förtretad rörelse hennes hand från skuldran och sade i gnatig ton:
»Stör mig inte!
Jag diktar!»
»Är du diktare?» frågade Glädjen, och hennes ansikte lystes upp af varmt dellagande.
»Har ni också diktare här nere på jorden?»
Mannen stirrade på henne utan att veta, hvad han skulle svara.
Nu var det han, som trodde att denna underliga flicka icke måtte vara riktigt vid sitt fulla förstånd.
»Är du en diktare,» fortfor hon och räckte honom en ros, som hon i förbigående plockat.
»Då måste mitt sällskap vara dig kärt, ty jag är Glädjen!»
»Glädjen,» återtog han med samma tvära stämma som förr.
»Hvad är det för nonsens!
Glädjen finns inte!
Glädjen är bara en illusion!»
»Jaså,» svarade hon och ansträngde sig för att hålla skrattet tillbaka.
»Hvem har gjort den upptäckten?»
»Det är en modern upptäckt,» svarade han, »en af de allra nyaste och finaste.
Lifvet är ett elände.
Det lyckligaste skulle vara, att dö så snart som möjligt, men det allra lyckligaste att aldrig ha blifvit född.
Det är just om dessa sorgliga sanningar den dikt handlar, som jag håller på att skrifva.
Glädjen såg misstänksamt på det papper han höll i handen, som om det varit ett farligt djur, som ville bita henne.
»Du kan väl i alla fall inte neka till, att Glädjen finns? frågade hon oroligt.
»Jo, det kan jag verkligen,» svarade mannen.
»Ja, det vill säga en flyktig, öfvergående illusion, som hjälper människorna att för ett ögonblick glömma sitt medfödda elände, – men glädjen själf!
De amsagorna ha vi lyckligtvis längese’n vuxit ifrån!
Hvem i det nu lefvande människosläktet har väl någonsin kännt glädjen?»
»Jag måste tro på den!» svarade hon, och hennes läppar började darra.
»Jag är Glädjen, och jag kan väl inte tvifla på min egen tillvaro.
Rör vid mina armar och händer!
Se här mitt hår!»
Hon drog ned sin långa fläta och slog honom med den öfver armen.
»Se in i mina ögon!
Kan du tvifla på, att jag finns, och att jag är Glädjen?»
Han såg på henne med en slö, öfverlägsen blick.
»Du är galen, min vackra flicka, det är hvad du är!
– Nu skall du få höra, hvad en förnuftig människa säger om saken!
Han rullade upp sina papper och började läsa:
»Den dödens pestdunst, hvari jag är född,
Med evig dimma solen för mig skymmer!
Hvad hjälper det, att – – – »
»Hvad är det där för smörja!» ropade Glädjen och slog med sin flata hand på manuskriptet, så att alla de lösa pappersbladen dansade nedför alléen och flögo in i buskarne.
Diktaren kastade en rasande blick på henne.
»Akta dig!» ropade han.
»Skynda dig och hjälp mig att fånga dem!
Du vet inte hvad människorna komma att mista, om min dikt går förlorad!»
Men Glädjen brast ut i ett högt och klingande skratt och sprang läll som en hind öfver den stora, ljusa gräsplanen.
Hon ville bort och se hvad som blifvit af hästarne.
Hon fann dem lugnt betande i skuggan af några kastanjeträd, och fortsalie då sin väg genom parken.
Vid en af utkanterna fann hon en liten grind, som hon öppnade, och som ledde ut till den offentliga promenadvägen, hvilken under skuggan af en dubbel allé af lönnträd slingrade sig längs ån.