Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De bita icke på den blanka sannings-sköld;
De komma slöa fram ur qvinfolks veka händer!
En tycktes vara hvass: den grep mig an för stöld,
Att jag ur böcker tog, med andras tankar gäste:
Men – huru vet hon det, som aldrig nånsin läste?
Du späda tadelröst, som tycker lätt dig hitta
Uppå ett bättre ord, än det som står förut,
Du skulle vackert qvar vid lilla bågen sitta,
Och lära dig att slå på silkesändan knut:
Än hinner ej ditt vett en annans gerning tadla;
Men, tvärtemot, den kan ditt lilla gry uppadla.
J, som med tusend bry blott sköten mat och maga,
Och spotskligt len åt mig, som pennan tar i hand;
Som tron ert eget kön, så ömkliga och svaga,
Ej kunna lära mer, än sy och väfva band:
Tänk! tiden räcker till för läsa och för spinna;
Jag har det sjelf försökt; man kan alltsammans hinna.
Kom! låt oss kämpas i en rigtig hushålls-styrsel:
Jag trotsar er, som blott af vanan sysslor lärt,
Ej rensat upp ert vett, men i er snålhets yrsel
Kan träta på ert folk, för stoft som ej är värdt!
Men, visa qvinnor, J, som höjen er från jorden,
J finnen, att för ljus vår själ är hitsatt vorden!
Längre fram, eller närmare slutet af sin lefnad, behandlade hon i följande ”Fabel” motsatsen mellan det äkta skaldesinnet och den vanliga kritiken:
Siskan kom till Näktergalen,
Den hon vänskap svurit har;
Gråtögd, rörd och vred hon var.
”Vet du”, sad’ hon: ”nyss i dalen
Var jag på en fågla-fest:
Det jag ångrar tusen gånger!
Tänk: man tadlar dina sånger,
Och de skönsta allramest.
En på drillen lyte lade,
Sade, att den faller trögt;
En, att sången går för högt.
Ändtlig spolen myndigt sade:
Hela rösten jag försmår.
Tacka vill jag trastens tunga;
Lärkan kan ock temligt sjunga,
Så att rösten man förstår.
Mest mig dock till ifver rörde
Otacksamma gökens spel!
Aldrig utaf dig jag hörde,
Att du sigtar andras fel.
Deras gåfvor du berömmer,
Lemnar heder i sitt mått;
Icke eller den fördömmer,
Som ej någon stämma fått.
Hvi skall du så lindrig vara,
Om de andras sång och tal?”
”Derför”, – hördes fågeln svara, –
”Att jag är en Näktergal”.
Synbart är mellertid, att åtminstone ”Gudinnorna” ägde nog själsodling, för att vara erkänsamma.
Ryktet om hennes snille och lidande framträngde till Konungathronen: så att redan den gamle Fredrik, derefter Adolf Fredrik, och innan kort Lovisa Ulrika, hugnade henne med nådebevisningar, som försatte henne i en för de timliga behofven sorgfri belägenhet.
Slutligen gaf Kronprinsen Gustaf en årlig lifslids-pension.
I sitt bref till Stjernman bekänner hon helt menlöst:
”panegyriska skrifter har jag svårast vid att skrifva”.
Hvad hon af detta slag tillverkat, kan dock läsas rätt väl vid sidan af sjelfve Dalins lofqväden.
Vi glädja oss på hennes vägnar, att det icke blef obelönt.
Hon hade ej öfverflöd; men hon hade det nödvändiga.
Hon njöt ock i det längsta det nöjet, att dela detta med sin åldriga Moder: hvilken hon, ur en brand som härjade Norrmalm och med detsamma hennes boning, hade burit på sina armar midt igenom lågorna; gerna uppoffrande sina öfriga små håfvor för detta kostbara byte.
Mot det anförda påståendet om året 1753, som delar hennes offentliga skaldebana i tvenne tioåriga hälfter, anmärker
Hammarsköld sig ”ej kunna finna, att hennes sångmö under denna sednare period vunnit någon väsendtlig utbildning”.
Så bestämd skiljegräns kan väl ock näppligen uppdragas.
Men allt kommer här an på meningen af ordet ”väsendtlig”.
Medgifvas måste, – hvad han efteråt sjelf till en del medgifver, – att hon nu ojemnförligt mindre slösade sin vers-talent på allahanda brud- graf- lyck- och lof-skrifverier, samt ojemnförligt mera beflitade sig om laggrannhet i grammatik och versbyggnad, jemte en viss concinnitet i ämnenas behandling och en viss städning i dictionen, som hädanefter röjer en stigande böjelse för rhetorisk prydlighet.
Onekligen arbetade hon sig ganska mycket ifrån den halffärdighet, den vidtsväfvighet, den urskillningsbrist i både innehåll och uttryck, den beredvillighet att i det allmänna utströ hvarjehanda obetydligt (eller blott inom den enskildaste krets betydligt) bläckhornskram, från hvilka hennes tidigare författar-verksambet ej kan frikännas.
Öfverhufvud blir hennes sammanhang med sina första fostrare, de äldre dels svenska, dels tyska poeterne och poetastrerne, under dessa sednare år föga synbart: hvaremot anklangen af de Frankrikes skalder, som för dagen voro de mest prisade i Epik, Ode och Didaktik, städse igenkännligare framljuder.
Att Fruarna Deshoulières och Dubocage blefvo synnerliga älsklings-mönster, kan lätt förklaras.
En annan fråga är, huruvida denna förkofran i smak och styl ej vanns, i någon mån, på bekostnad af den oskyldighet och rena innerlighet, som under den tidigare perioden utmärker hennes bästa stycken.
Mest är hon sig tvifvelsutan olik i den rimmade afhandlingen ”Fruntimrets Försvar”, hvartill hon kände sig uppmanad af ett utfall hos Rousseau, i dennes bekanta bref till D’Alembert om en Theaters inrättande i Genève.
Hennes anmärkningar äro rigtiga: framförallt de båda, att mängden af qvinnor alltid är sådan, som mängden af karlar vill hafva den, och att, om än i Frankrike vore upprättadt ”ett sällsamt qvinno-välde af okunnoga, högdragna, fåfänga och behaglystna qvinnor”, så borde den efter dem tecknade bilden ej utsträckas till ”Qvinnokönet i gemen”.
Men visserligen påminner detta polemiska läroqväde nog mycket om en författare i styfkjortel; och hade hon lemnat efter sig blott detta, samt några likartade, så skulle man rättmätigt på henne sjelf tillämpa hennes omdöme öfver Fru Brenner:
Fast hon icke är så fager
Som La Suse och Deshoulières,
Stundom något torr och mager,
Skruden dock broderad är
Med crepiner och galoner,
Från Germanien, Rom, Paris;
Bland de Nordiska Matroner
Var hon granner på sitt vis.
Lyckligtvis äro hennes flesta dikter af annan beskaffenhet116.
Visst är mellertid, att ju äldre hon blef, ju mera tog, i ett hufvudsakligt afseende, hennes bana en omvänd rigtning mot Dalins.
Denne, sedan han utgifvit sitt poem öfver Svenska Friheten och fördjupat sig i utarbetandet af Svea Rikes Historia, idkade skaldekonsten blott episodiskt, blott på lek och nästan endast i tillfällighets-rim.
Hon åter gjorde den, ju längre hon framskred i ålder, desto allvarligare till sin lefnads hela uppgift; och det såsom en konst att besjunga Naturens välgerningar, Kärlekens under, Hjeltars ära och Dygdens pris.
Det är nu tid att andraga den egentliga omständighet, som gjorde året 1753 till ett af de vigtigaste i hennes lefnad, och tillika gaf henne i vår vitterhets häfder den plats, hvarifrån hon, i flera rigtningar, djupt inverkat på dess följande utvecklingsgång.
Det är nämndt, att hon, liktidigt med sig sjelf, fostrade andra vitterhetsälskare till en renare konstsmak.
Om denna inflytelse har man likväl då först rigtigt begrepp, när man vet, att den omsider föranledde en återverkan, som åtminstone i förhållandet till ett par af hennes yngre vänner blef en ömsesidig fostran.
Omkring henne slöt sig nämligen just vid utsatta tidpunkt en sällskapskrets, som i sin begynnelse var ett urval eller utskott af en talrikare; hvilken ett Cancelli-råd Eckleff hade bemödat sig sammanfoga till en ”Tankebyggare”-orden, ur hvars sköte ock en vers-samling, kallad ”Våra Försök”, hade utgått.
Af detta inskränktare, men också för ändamålet påräkneligare antal, stiftade hon ett Samfund till Svenska Skaldekonstens befrämjande.
Tankebyggarne, som gåfvo sig mine af vidsträcktare planer, hade roat sig med ordens-formler: alla dessa afkastades; de enda banden voro vänskap och gemensam lust för det skönaste af yrken.
Sällskapet höll sina möten hos henne; och hon, som här bar det af medlemmarne gifna namnet Uranie, förblef intill sin död dess själ, dess medelpunkt.
Upprunnet på samma gång från ett snille, hvars herrskande böjelse fästat sig vid Poesien, och från ett hjerta, hvars mäktigaste passion (näst Kärleken) var Vänskap, framträdde detta samfund såsom det första af de flera i vår vitterhet upprepade försök, att genom förening af likasinnade
Vänner förhjelpa den till en lifligare, högre, skonare uppflygt.
Häfdatecknaren måste om dessa försök samtligen yttra, att i samma mån, som de haft i sigte ett värdigt ideal, hafva de ingen gång motsvarat sina tillställares förhoppningar, – men ändock hvarje gång åstadkommit vigtiga och varaktiga följder.
Det var detta Sällskap, som, efter att hafva utgifvit ett par band ”Vitterhets-Arbeten”, hvilka längre fram fortsattes såsom ”Vitterhets-Nöjen”, kallade sig (dock först efter Stiftarinnans bortgång) Utile Dulci; ett namn, hvarunder det, återförsamladt af Schröderheim, fortfor intill den tid, då Svenska Akademien med sig införlifvade dess förnämsta dåvarande ledamöter.
Granska vi den tidigaste förteckningen på dess medlemmar, sådan den med detsamma är förteckningen på Fru Nordenflychts närmaste vittra vänner, så tindra der främst emot oss de kort derefter så strålande fostbrödra-namnen Creutz och Gyllenborg.
Den förre elfva är yngre än hon, den sednare tretton, hade uppsökt henne, då de (1751) från fullbordade universitets-studier ankommo till Stockholm.
Snart tillhörde de hennes dagliga umgänge.
Man behöfver ej länge skärskåda hennes skrifter, förrän man i dem upptäcker de stycken, hvilka, dels författade redan förut, dels numera i vän-täflan med dessa unga skalder, skulle på ett enkom befryndadt vis anslå deras sinnen.
Å ena sidan träffas här Herdaqväden och Elegier, som kunna anses för inledningar eller förespel till de Creutziska; å andra sidan, beskrifvande sånger öfver samtliga Årstiderna (en ”Vår-ro”, en ”Sommar-ro”, en ”Höst-ro”, en ”Vinter-ro”) – moral-philosophiska Oder – till och med ett ”försök till en Caroliad eller Tåget öfver Bält”, i alexandriner, som föga eftergifva de Gyllenborgska.
För den ene ägde hon idyller och visor till aftonstjernan; för den andre tankedigra betraktelsedikter, sådana som oderna öfver Guds Varelse och ett Godt Hjerta; den sistnämnda tillegnad honom sjelf, och i grunden hans egen ädla spegelbild.
För Creutz klagade hennes ”Camilla”:
Du mörka skog! du enslighetens gömma,
Jag fåfängt döljs i dina tysta vrår;
I glömskans bo, kan jag ej Herden glömma;
Ej skuggan fly, som följer hvart jag går.
Din bistra natt, hans öde för mig målar;
Ditt villo-ljus, min lyckas fordna strålar.
Du Herde-hop! som fåren stilla drifver,
Der vittne du af menlös kärlek var!
När ryktet dig den sista tidning gifver
Om ett så kärt, som osällt herde-par:
Förgät dess namn; låt Echo det ej stafva;
Bryt hyddan ner; låt öcknen allt begrafva!
För Gyllenborg åter, skildrade hon det ”goda hjertats” ägare med drag, sådana som dessa:
Hans tunga höres aldrig svika
Den lag han vördar i sitt bröst;
Men, utan att från sanning vika,
Förljufvar han dess stränga röst.
Han frambär henne utan häpnad,
Ej sminkad, ej med pilar väpnad,
Med samma språk hos hög och låg.
Han ej ett inbilskt vett bedrager;
Han ingen dygd sitt lof betager,
Och vacklar ej i ord och håg.
Den sällskapsro, som allmänt vankar,
Som sed och ondska värde gett,
Der tungan leker utan tankar
Och dåren har det mesta vett;
Det lösa gift, det skum af snille,
Som sårar ej så djupt det ville,
Men fläckar hvad det flygtigt rör;
Ett späckadt nytt, en barnslig blanning
Af löje, arghet, lögn och sanning, –
Man från hans läppar aldrig hör.
Huru han stöter ifrån sig allt dylikt, med dess tillbehör af falsk politik och nedrig afund, målade hon i denna slut-liknelse:
Så, när en flod från höjden hastar
Och rödjer väg i grus och sand,
Hans strida fors det vrak förkastar,
Som nalkas till hans klara strand.
Här, nöjd han sin förfriskning njuter:
Den ström hans rena källa gjuter,
I loppet skäras mer och mer;
Hans inre rikdom ögat finner,
Som med en stråle djupet hinner
Och perlan der, på bottnen, ser.
Till gengäld meddelade de nya vännerne sina skaldeprof.
Så Gyllenborg sitt stoiska, men i djupet högst menniskovänliga ”Verldsförakt”; så Creutz, efter åtskilliga förberedelser, slutligen sin vidtfrejdade Camilla-dikt; som utkom fullständig ett par år före Väninnans bortgång.
Dessemellan fullföljde de Fabricii verk, att inviga henne i den Fransyska litteraturens kännedom.
För enhvar, som är bekant med denna litteraturs dåtida skick, vittna de nyss anförda stropherna redan tillfyllest, huru långt de i slikt värf hade lyckats.
Tvifvelsutan förforo de nog ensidigt.
Huru uteslutande fransysk hennes läsning ändtligen var blifven, synes bäst af hennes Noter under ”Fruntimrets försvar”.
Också ställer hon der Helvetius vid sidan af ”Socrat” och ”Galilée”; med den anmärkning:
”man kan ej medgifva allt hvad han anfört i sin bok; men att han skrifvit emot préjugéer, lärer icke nekas”.
– Det är en sällsam blandning af komisk och elegisk känsla, att föreställa sig dessa trenne rena skaldeandar, i sina hjertans oskuld, på fullaste allvar hänryckta öfver den paradisiska sällhetsdag, som genom Helvetii, Encyclopediens, Voltaires vishet skulle uppgå öfver jorden.
Men för våra ögon uppföres, under förändrade namn, alldeles samma skådespel.
Huru många ser man icke äflas, med välmentaste menniskokärlek, att i Frihetens och Fördomsfrihetens namn ånyo sätta på Guds thron en död Verlds-mechanism117; okunnige, i menlös enfald, att de hylla grundsatser, som, i händelse af seger, skulle göra all Kärlek, all Trohet, all Vördnad för ett Heligt, all verklig
Poesi och Philosophi omöjliga!
Och denna sancta simplicitas är jemväl nu, stundom, ej rätt belåten med vissa bundsförvandter; men – det kan ju ej nekas, att de ändock ”skrifva emot préjugéer”.
– Ur nitet mot ”préjugéerna” kunna ock de cosmopolitiskt-philanthropiska alexandrinerne ”till Storfursten af Ryssland Paul Petrowitz” förklaras.
Deras ingång, hvars thema är falskheten af blodiga hjeltebragders ära, liknar i styl redan fullkomligt de många, der samma themas behandling sedermera blef gång efter gång prisbekrönt.
I hennes ”Utvalda Arbeten” sticker detta poem, genom sin plats, besynnerligt af mot det nästföregående; som nämligen är en lofsång öfver Carl XII.
Vill man i möjligaste korthet sammanfatta omdömet öfver Fru Nordenflychts poesi, så bör man säga: den innehåller, å ena sidan, afslutningarna af alla de rigtningar och tonarter, som närmast före henne voro i Svenska skaldekonsten herrskande, och, å andra sidan, begynnelserna till alla dem, som närmast efter henne blefvo det.
Egnast och lyckligast är hon visserligen i sina herdedikter, visor och öfverhufvud smärre lyriska qväden: dessa voro ock de populäraste; ännu i mina barnaår hade de icke alldeles upphört att sjungas.
Men det måste äfven erkännas, att hennes oder, ja hjeltesånger äga i betydlig grad, hvad man hos sådana, i den tiden (liksom hennes loftalare Fischerström), kallade ”uppfinning, dristighet, höjd och målning”.
Både hon och Dalin äro öfvergångs-länkar från det Carolinska tidehvarfvet till det Gustavianska.
Men han grep genast emellan det Gamla och det Nya en medelton, hvilken han sedan, alltigenom, bibehöll med nästan ingen förändring.
Hos henne deremot finnas stycken, så gammalmodiga i anda, språk, vers, som om de tillhörde Spegel, Runius eller Fru Brenner; äfvenså andra, i hvilka den Dalinska mellanstylen är påtaglig; men tillika dock andra, så nyvulna, att de skulle kunna förekomma hos hvilken som helst af Skalderne från Gustaf III:s tidsålder.
Så t. ex. skiljer sig det träto-samtal mellan Momus och Cupido, som utgör en af hennes brudskrifter, föga ifrån ett dylikt hos Runius, der Momus uppträder såsom Asmodeus; men större är sannerligen icke heller skillnaden emellan hennes ode öfver ett Godt Hjerta, och Kellgrens öfver en Stadig Man; och hvem kan läsa hennes föregående öfver Guds Varelse och Försyn, utan att igenkänna ett äldre syskontycke af Leopolds moraliska oder?
Likaså är, från hennes öfversättning af Horatii ode till Grosphus, ett ganska måttligt afstånd till de Kellgrenska och Wallinska öfversättningarne af samme romarskald.
Härtill kommer ännu en omständighet, som ej må förtigas.
Med Fabricius delade hon smaken för en poetiserande prosa, hvaraf hon i sin berättelse om ”Fröjas Räfst” gifvit prof; och just den nyssnämnde Fischerström, som ett par år före hennes död upptogs i hennes sällskapskrets, utbildade vidare detta slags prosa till ett mellanting af poesi och vältalighet, hvilket så lifligt slog an hos den unge Thorild, att det genom honom fulländades till en rhythmisk declamation, den han förklarade vara till och med den äktaste arten af Poesi. – Öfvertänka vi nu allt detta: så inse vi, huru mäktigt Fru Nordenflychts inflytande varit; och vi drista då påstå, att på Skaldekonsten särskildt har hennes inflytande varit ett större, än Dalins; hvilket deremot varit ett ojemnförligt större på Språket, Kritiken och hela Litteraturen såsom sådan.
Här torde vara lämpligaste stället, att tillsammans meddela några af ”den Svenska Uranies” qväden, för hvilka vi hittills ej kunnat finna plats.
För Gud och för sitt eget hjerta,
Är bäst, att gjuta ut sin smärta.
Håll upp, min ömma själ,
För andra gjuta ut den sorg, dig sårar!
Hvad lättar det ditt bröst,
Att plåga andra med din sorgeröst?
I enslighet dig qväl,
Och fäll i löndom dina tårar!
Den, som i ro mår väl,
Behjertar ej ditt klagoskäl;
Tro fritt, att du dig dårar!
En fri beklagar ej en usel träl.
Nog är det sannt, en vän
Kan läka allrabäst ett såradt sinne;
En suck, en ömksam tår,
Är bästa salfva på ett hjertesår:
Men ack! hvar finnes den,
Som har så ädel pligt i minne?
Som, i bedröfvelsen,
Står fast, och håller trohet än?
I lust vi vänner finne;
Men tag dem ock i nöd igen!
Kan läka allrabäst ett såradt sinne!
Välan! så säg din nöd
Då endast för dig sjelf, mitt slagna hjerta!
Gjut ock din suckan ut
För Den, som börjar allt, och ej tar slut;
Han ser din sorgeglöd;
Han dömmer, och han vet din smärta.
Din jemmers öfverflöd
Han sluter, med en salig död:
Då flyr all nattens svärta;
Då glömmer du ditt tårebröd.
HERDINNANS BEKÄNNELSE».
Frihet, min fröjd, du min Gudinna,
Unna mig i din skugga bo!
Ungdom och oskuld hos dig finna
Lugn och ro:
Kärlekens nöjen snart försvinna,
Bäst de gro.
Fjerran jag sett hans falska snara,
Fjerran den eld, som allt förtär;
Men aldrig än förnöjd den vara,
Som är kär:
Skydda mig, Frihet, att förfara
Hvad det är!
Tirsis för mig det band berömmer,
Prisar den vällust Kärlek ger:
Af honom sjelf tvärtom jag dömmer,
När jag ser
Sinnenas oro, som han glömmer
Qväfva ner.
Ja, jag märker, att denna branden
Qväfver båd’ minne, mod och vett:
Herden, som söng vid klara stranden
Allt i ett,
Tiger nu, se’n i kärleks-banden
Han sig gett.
Kärlek kan sig ock snart förbyta,
Flyger så lätt, som svalor små;
Liksom säfven på vattnet flyta,
I vår å, –
Minsta år-tag dem sönderbryta
Och nedslå.
Långt mera lust, i skogen vanka,
Der mina får i skuggan gå;
Se, hur sin mjölk af modren samka
Lammen små:
Sådan kärlek min glada tanka
Nöja må.
Derför – fly, Kärlek, med din båga!
Jag har dig för min ovän nämt:
Gack med din flärd, din lust och plåga,
Lösa skämt!
Mig har din blick, din första låga
Redan skrämt.
Ack! tystna, täcka fågle-hop!
Du roar mig ej mer:
Min Herdes röst, i Echos rop,
Mig större hugnad ger.
Att jag med klippan tala får,
Är nu min enda tröst,
När ej med honom mer jag går,
Ej hör hans ljufva röst.
Min klagan jag för skogen bär,
När luften blifvit sval.
Den mörka skuggan tjenlig är,
Att dölja ömma qval.
Här vallar herden sina får,
Och gläds åt bergadt hö:
Se’n ej min hjord med Damon går,
Syns den af trånad dö.
Med blomster, som oss våren ger,
Herdinnan pryder sig:
Se’n Damon dem ej plockar mer,
De växa ej för mig.
Jag ofta dalen genomfar,
Att söka der min Vän:
En sol går bort, min sorg blir qvar,
Ty Damon dröjer än.
Vid källan fåfängt väntar jag,
Tills månan runnit opp;
Hur mången natt, och långsam dag,
Bedragit mina hopp!
När vestanvädret rör ett blad,
När fågeln ömsar gren,
Mitt öra lyss: i tankan glad,
Jag famnar Damon re’n.
Ack! skynda, Damon, till den ro,
Som pröfvad vänskap ger!
Hvad gagnar mig din dygd och tro,
När jag dig sjelf ej ser?
En älskad skugga döljer mig,
En verld försvinner, der jag sträfvat:
Se’n mina sinnen flygtigt sväfvat,
I stillhet tankan roar sig.
Nu speglas aftonrodnans sken
I böljans klara famn,
Och alla fåglar hafva re’n
Intagit skogens hamn.
Nu, medan enslig svalka rår,
Drif hit, min Damon, dina får,
Och hvila dig hos mig!
Kom, Aftonstjerna! snart, att båda
De bästa stunder af mitt lif!
När tysthet öfver allt får råda,
Då vakna hjertats tidsfördrif.
STJERNEHVALFVET.
Du, allraskönsta skåde-plan,
Du vidd, den ingen gränsa innesluter;
Dit ögat sina strålar skjuter,
Men aldrig fyllnad finna kan!
Omätligheten dig omgifver:
Att räkna ut din höjd, är menskovett för kort;
Ditt sammanhang fördoldt och obegripligt blifver;
Här tappar sig förnuftet bort.
Men, fast du är en labyrint
För vårt förstånd, och all din ljusa skara
För oss så obekant skall vara;
Fast ingen skapad tänke hinnt
Att högre gå, än i din ställning
En hög och oombytlig ordning se:
Är dock ditt majestät en herrlig vedergällning
För dem, som aktning på dig ge.
Den skönhets glans är allrastörst,
Som på engång förnöjer själ och öga:
Det mörkblå hvalf, det djupet höga
Ju lockar ögat allraförst
Upp till sin prakt, det vida runda,
Der tusen eldklot stå på Herrens eget hus;
Der börjar tankans ro: hon får då nog begrunda
På dessa stolta himla-ljus.
Men, fast i sig de klarhet ha,
Som ut på alla sidor lifligt flödar:
Förgäfves tänkaren sig mödar,
Att klara tankar om dem ta!
Hvad äro de? hvad månd’ de göra?
Till hvad för ändamål stå dessa himlabloss?
Månn de en mängd af ting i sina kretsar föra?
Ell’ månn de lysa – blott för oss?
Om de som solar fästa stå,
Att inom sina sphärer jordar lysa,
Som creaturer i sig hysa, –
Ty intet Tomt man finna må
I all Naturens vida rike:
Hjelp, Himmel! hjelp då mina tankar opp!
Ho är då Du, o kraft förutan like,
Som sammanhåller denna kropp?
Du, högst af hvad jag tänka kan:
Fullkomlighet och Ljus, som vi för Gud åkalla!
Hvad tankar i min själ uppsvalla,
Vid den oändlighet jag fann!
Månn Du, som dessa stora kretsar vänder
Och ännu fler, dit ej min tanka når,
Ditt öga hit till usla maskar sänder,
Och nedser på en jord, som vår?
Är vårt elände Dig bekant,
Och ser du nådigt våra brister många?
Vi, som i våra gränsor trånga
Ej kunna skilja falskt och sannt,
Ej se vår pligt, än mycket mindre hinna
Att känna Dig, du högsta underkraft!
Vi nog i dina verk ditt väsen finna;
Men känna likväl verken knappt.
Månn Du är öm om dessa lif,
De usla kräk, som du dock känsla gifvit
Af ondt och godt, och föreskrifvit
Ett mer än jordiskt tidsfördrif?
Månn du har dem till högre sysslor ämnat,
Än träla för sitt stoft på denna villo-ö?
Ell’ har du dem förgäfves krafter lemnat,
Att tänka längre, än att dö?
Ack! såsom Du fullkomlig är,
Så måst’, i dina helga ögon klara,
Båd’ stort och smått ju lika vara,
För Dig, som lif åt Allt beskär!
Hur skulle Du de verken kunna glömma,
Som du af nåd och vishet engång gjort?
Du, högsta Nåd! hur kan Du nåden gömma?
För Dig är allting lika stort.
Så är jag viss, att mig Du ser,
Och att du äfven på min jemmer märker!
Det är det enda, som mig stärker
I all den sorg mig tiden ger;
Det är det hopp, som i min anda brinner,
När jag af suck och qval försmäkta må:
Att jag hos Dig en säker tillgång finner,
Får inför Dig med böner gå.
Dig jag skönjer, store Gud,
Fastän i moln och genom dunkla skyar!
Engång Du visst mitt lif förnyar,
Och kläder i fullkomnad skrud:
Då får jag se, i ljus och rena strålar,
Dig Sjelf, och hvad din Vishet allt beredt;
Den stjernehär, som nu så gåtlikt prålar,
Begriper då jag med mitt vett.
J, Himla-kroppar! höga Ljus,
Som dragen mig så sällt till Ljusets Herre!
J, Solar! större med de smärre,
Som lysen många verldars hus!
Ack! om hos Eder bo så rena Andar,
Som kännen denne Guden mer, än jag:
Så prisen den!
Mitt lof med ert jag blandar,
Och väntar min förhöjnings dag.
EN RÄTT SVENSK SOLDAT.
(Bröllopps-Lyckönskan).
Han är den fromma tapperhet,
Som vett med mandom blanda vet:
I honom kännes grannt igen
Den gamla art af Svenska Män;
Se’n han oss blifvit rätt bekant,
Blir gamla Göters rykte sannt,
Som syntes fabel-likt och dödt,
Förrän han det ånyo födt.
Här har Naturen fogat väl
Ett modigt bröst, en vänsäll själ:
Han bär, uti sitt hjelteblod,
Ett grufligt och ett kärligt mod;
Ett lejon, vid fiendtlig hamn;
Ett lam, uti sin makas famn;
En man, vid värja, eld och mord;
En jungfru, vid båd’ glas och bord;
En kämpe hård, vid grymhets rön;
En andlig lärd, i bok och bön;
En härdad, som kan lida allt,
Båd’ ljuft och ledt, båd’ hett och kallt;
Han är den rätta fria man,
Som ingen lycka ändra kan.
Nu önskas honom, all sin tid
Få nöta vid en ädel frid!