Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jo, kan tänka, han frågade om han kunde få bjuda oss på dansbanan nästa söndag i Färtofta skog.
Vi skulle ha hans hästar, och han skulle bestå allting.
Jag var som i mitt tjugufjerde år, så glad var jag.
Och om söndagen kom Per med sina feta hästar och sina nyblankade don.
Han har min lif alltid varit den, som kunnat hålla sitt i ordning.
Och på köpst’ skall det vara!
— Per, han slo’ kuskasmällar med piskan, och det var ett ståhej så en kunde bli yr i skallen.
Jag trodde jag skulle fara te’ himla rent.
Och far han va’ måtro inte ledsen heller.
Han var så vigtig, så en kunde tro att han blifvit nämdeman minst.
En kunde knappt la’ va’ att grina, bara en såg på honom.
— Det sier ja’ dig, tös, sa’ han innan vi tog’ åstad, det sier ja’ dig: la’ ble o’ trö me’ mer än en, för det är det ledaste en kan se, när di trör än med en och än med en annan.
— För se jag ska’ säga, i fars ungdom så bruka’ di dansa med den samme hela qvällen, när det var bra med dem, och det kallade de trö, likasom vi säger dansa.
För se far var lite gammaldags i sitt tal, ska’ jag säga; han hör te’ gamla stammen och håller på sitt, och det ha väl de gamla gjort i alla tider.
— Men inte brydde jag mig om det!
När vi kom te’ dansebanan och jag först hade ta’t valsen med Per, så kom Hans Kristens’
Henrik och ville dansa polka, och så kom der en, och så kom der en annan och ville dansa med mig, och Per han var li’a gla’; han fick fatt i andra töser och svängde om med hvem det kunde bära till.
Men så kom far.
— Sa’ jag dig inte, tös! att du inte skulle trö med mer än en?
— Och så dro’ han Per i armen och såg så gudsförjemmerlig ut, som om det hade händt en stor olycka.
— Per, sa’ han, Per, du får inte tycka illa vara ...
Men Per han bara slo’ med näfven och sa: skitt i det! la’ tösen dansa med h’em hon vill.
Matpåse hade han med sig; ost och bröd och smör och rullepölsa och stickelbärsgröt och allt det en kan tänka.
Och jösses! vi hade så roligt.
Och när vi reste hem, sa’
Per, att han tyckte vi hade inte nå’t att vänta på, utan vi kunde gerna ta ut lysning till söndag fjorton-dar, och det kunde vi så godt, för jag var ju trettitre år, och ända sedan jag var en liten tös hade mor och jag gjort ihop till mig, både dynor och linne och gångkläder och allt som kan tänkas.
Och om det inte var mer än en sked eller en gryta, så hade jag det i ordning, men mor hon var död för flera år sedan, eljest hade hon måtro nog sett upp, för hon hade ögon både för sig och far.
Och så skulle vi då ha bröllop.
Fröken kan tro, att det var då också ett bröllop, som inte skämdes för sig.
Per han ville att allting skulle vara så fint och så köpsta’vuret, och far han tyckte att när hans dotter kom så bra te’t, så behöfde han inte se på styfvern för en gångs skull.
Jag hade både krona och krans och en hvit slöja, som räckte ända hit, och en svart helylleklädning af det allra finaste köpetyg.
Och jag hade en blomsterpaket i näfven, en riktig brudpaket med krusadt papper omkring och af de grannaste silkespappersblommor.
Och — vill fröken tro mig eller ej! — hela gården var full med folk, som ropade brudparet fram.
Jag skämdes så jag visste inte hvar jag skulle göra af ögonen, för i en sådan ära och härlighet hade jag aldrig varit förr och aldrig trott att jag skulle komma.
Men Per han bara grina och sa’: tjo! nu ska’ vi fram och visa voss.
— Och så tog jag honom om armen med den ena näfven, och paketen höll jag i den andra, och så gingo vi ut i förstugan, och två drängar höllo hvar sitt stearinljus framför oss.
Och fröken kan tro att folket di glodde och gapa’ precis som om di hade sett komediantare på ett marknad, och spelmannen spela’, och det var ett lif så gamla gubbar de hoppa’ rätt i vädret och sa’: tjo! Och
Per han var så han sken.
Han är då inte bortbytt och inte född i Fjöntarp, och alltid vet han hur han ska’ ställa sig.
Han tänkte väl på de fyra tusen, kan jag tro.
Och så folket!
För han tycker om att ha ett Tivoli omkring sig.
Hvad skall du med flaskan, Per? sa’ jag, för han hade en flaska i näfven.
Jösses, tös! du kan väl tänka att en får bestå på dem, när de ropa brudparet fram.
Och så bestod han bränvin på dem allihop, och så hurra di och skrek: lefve brudparet!
Och så titta jag te’ sidan på Per för te’ se hur han gjorde, för han sto’ der så rant och grann och var inte det minsta generad.
Och han bocka’ te’ alla sidor, precis som en ser komediantare göra, och så tyckte jag att jag fick väl göra som han, och så bocka’ jag med, och så hurrade allesamman ...
»Det var fan till bränne, som inte kan ta’!»
Hon var borta vid elden igen och blåste under kaffekitteln.
»Nå men sedan?»
Hon kom och satte sig.
»Jo, den största åboqvinna kunde inte ha det bättre än jag hade det den första tiden, och jag var så glad vid Per, att om han velat plocka ögonen ur skallen på mig, så hade jag låtit honom göra det.
Men så fick jag pojken ...
Tvi för en sjuka!
Jag var så arg så jag skälde på barnmorskan.
— Ja vänta bara te’ fröken blir gift, så får fröken se!
— Om de ville ge mig hela verlden, så ville jag inte gå igenom en sådan pers till, tyckte jag.
— Är det på det viset, sa’ jag till barnmorskan, så efter denna dagen är det Per som ligger i ugnbänken ...
Men det dera är det nu inte lönt att tala om.
För det var inte det värsta ändå.
Nää, annat blef det när far och jag fingo se hur det stod till med det skuldfria hemmanet, och när det kom utmätning på både hästar och kor och hemgift och grannlåt.
Far fick gå i borgen så länge han trodde sig, och mina fyra tusen kronor, dem fick jag aldrig se röken af sedan Per tog emot dem.
Och Per bara hiade och lånte, af Gud och hela verlden.
Men alltid var han lika glad och alltid lika blankad och fin, och ovett bet inte på honom mer än intet i verlden.
När jag vardt arg och trätte, så svarade han aldrig ett ord, bara hvisslade och gick ut på gården, och om jag gick efter honom och trätte — för jag var lika arg på honom som på mina bröder — så tog han bara en annan rock på sig och gaf sig åstad till byen, och så såg jag honom inte mer den dagen.»
»Super han?»
»Kan nå’n tänka!
Nej, han är den ordentligaste karl som kan gå på denna jorden.
Han tar nock sina glas, men ett fyllesvin är han inte.
Nää då!
Han bara går och sprätter ibland fina gårasöner och bjuder töserna på karusellgungan och agerar herreman.
Per sypper inte.
Men af alla menniskor hade han lånt pengar, och så stälde de till konkuss, och allting gick på aktion.
Det var förra våren.
Och tänk, det gick allting!
Hästar och hemman och rubb och stubb.
Och der satt jag med pojken, som alltid skrek, och med två tomma händer, och med Per, som bara gick ut och in och hvisslade och sa’: skitt i det, Karna!
En ska’ väl inte gå och hänga sig heller!
— Och mina fyra tusen kronor, hvar hade de blifvit af?
Nu fans det min lif ingenting att ärfva, så det behöfde jag inte haft bekymmer om.
Jösses, en så’n tid!
Jag var så arg, så jag kunde spricka.
Jag gräla’ på Per både natt och dag.»
»Nå, men blef han inte ond för det till sist och trätte igen?»
Nää.
Jag kunde inte få’n te’ svara en gång.
Han bara gick så snart jag begynte.
Om det så var midt om natten, så drog han kläderna på sig och gick — tvärt på minuten.
Och när han kom hem var han lika glad.
Och jag blef bara argare, när jag såg det ...
Hade jag inte kunnat låta bli att gifta mig!
Jag kunde suttit der med mina fyra tusen kronor och mått som blomman i ett ägg!
Ackurat!
— Eller jag kunde ha gift mig med Hans Massen och kommit in i det stora hemmanet, eller jag kunde ha hållit i med Mårten, — han, som reste till Amerika.
Det sade jag också till Per — alltihop.
Jösses, jag tyckte att om jag bara kunnat få skälla på honom så mycket jag orkade och fått honom att svara, så skulle det varit en hugsvalelse!
Och så en dag tänkte jag: nu skall jag allt lura dig ändå!
Det var bakedag, jag skulle just till att älta degen, och Per satt i stugan.
Jag hade inte sagt ett ord på hela den dagen, men jag tänkte: vänta mig du bara!
Och Per han var god som gull, — satt och rökte en pipa borta i kakelugnsbänken.
— Per, sade jag innan jag tog fast i degen, Per, du får allt hålla glytten så länge, för när han är ljus vaken, så tålar han sig icke med att ligga i vaggan.
— Ja, kom du hit med honom, sa’ Per.
— Och så gaf jag honom pojken och började sjelf älta degen.
Men när jag väl blifvit nedklint ända upp till armbågarne, så att jag inte kunde ta pojken, utan han var tvungen till att hålla’n, så skulle fröken hört!
Allt som jag älte, så skälde jag.
Jag tyckte: nu skall du åtminstone få höra sanningen, din rackare!
— Men kan fröken tänka sig hvad han gjorde?»
»Slog han?»
»Nää.
Och han svarade inte ett enda ord.
Han bara lade pojken ned i vaggan, fastän den började illskrika, förstås, — så tog han sin mössa och gick, och jag såg honom inte förr än nästa morgon.
Men fick jag inte skälla på Per, så tog jag då min skada igen på länsmannen.»
» Hvarför det?»
»Jo, kan fröken tänka sig?
När vi skulle ha aktion, så gömde jag undan en stampad vadmalsräcka, som jag sjelf hade väft och haft med mig hemifrån, och jag tyckte att när de hundarne tagit allt annat, så behöfde de åtminstone inte taga den.
Men hur det nu var, så hade länsmannen ändå snokat upp det, och — kan fröken tänka! — han kommer med fjerdingsmannen och vill ta räckan ifrån mig.
— Men jösses, man! (jag sa’ man, fast jag vet inte om karlen är gift, för det är bara en sådan der landskanslist, di kallar.)
Men jösses, man, ä I rent galen!
Min egen räcka, som jag sjelf har både spunnit och väft!
— Och han skälde mig för tjuf, det ilska trollet, och sa’ att jag kunde kommit på slottet för det jag tagit min egen räcka.
Men hade han aldrig fått ovett förr, så jaggu fick han då...
Räckan tog han i alla fall, men jag tror aldrig han sätter sina ben inom våra dörrar, utan om han blir nödd till det.
Seså, fröken lilla, nu är kaffet strax färdigt.»
Hon skar af ett stycke cikoria och släppte ned i kitteln.
»Tänker Karna aldrig på de andra fästmännen nu då?»
»Jo, det tror jag!
En har minsann inte för roligt nu, så en kan godt behöfva tänka på hvad roligt en har haft.»
»Kan jag inte få läsa ett af de der kärleksbrefven?»
»Jo det kan hon visst få!»
Värdinnan gick fram till ett gammalt hörnskåp, ref om der och fick så tag i en bundt nedsmorda bref, något värre till utseende än kortleken i en krogstuga.
»Se här är ett», sade hon och räckte flickan en af lapparne, »men läs dem högt.
Jag kan dem utantill allihop, men jag har likväl sådan ro af att höra dem omigen.»
Flickan tog i den smutsiga breflappen med sina yttersta fingerspetsar, vecklade upp den och läste:
»Älskade
Karna på N:o 12 och 21.
Vill du komma med mig på torget i morgon så skall jag bjuda dig på körsebärsvin och annan rolighet och Hanna och Jeppa, så det skall bli likasom ett litet lustparti.
din i lifvet älskade
Petter.»
»Kallar Karna det ett kärleksbref!» utropade den unga damen indignerad.
Detta var ändå en missräkning.
»Jösses ja!
Det ska’ det väl kallas!
När det är från en af mina fästemän!»
Den unga damen kunde haft lust att protestera mot den uppfattningen, men nu var kaffet kokt, och hon måste skynda sig hem.
Förbrytarblod.
Sommarqvällen stod stilla och lugn, svepte ett hvitaktigt flor kring alarne i kärret, tätnade till en skymning mellan ekarnes stammar och blef nästan till mörker inibland snåren af hassel och hagtorn, men öfver skogens ödslighet sträckte sig löfhvalfvet i ljusare grönt, utan att röras af en vindflägt.
I skogsbrynet satt en man på ett kullstjelpt kalktråg; han satt som om han väntade, och hans blick vek icke från den lilla gångstig, som från gården lopp utmed gärdesgården och ett stycke från stället der han satt vek in i skogen.
Det var en jordarbetares tunga hållning och breda axlar, det var slättbons drag af liknöjdhet kring den stora munnen, men det låg skogsbons instängda lidelsefullhet i dessa ögon, som hopknipna under de tjocka, rörliga ögonbrynen stirrade framåt mot den tomma gångstigen.
Den yttre lojheten dolde här något af brottets, af passionens racemärke, och de öppna men fint formade näsvingarne voro känsliga som en fullblodshästs näsborrar.
Det fans en röd, svettig rand på den låga pannan, dit solbrännan ej sträckte sig, och han hade strukit mössan tillbaka på nacken, så att det fuktiga håret stack fram under skärmen likt en pudels sammantofvade ragg.
Då och då strök han med ärmen öfver haka och mun, som om svetten trängt fram alltjemt.
När han blef trött af att stödja sig mot ena knät, bytte han blott om ställning, så att det blef den andra armbågen och det andra knät, som fick bära tyngden af hans öfverkropp.
Det syntes ingen otålighet, ingen sinnesrörelse i hans ansigte, endast detta uttryck af tillbakaträngd smärta, som kom munnen att synas ännu bredare än eljest och gaf än mer skärpa åt den krökta näsan samt den allt för starkt utvecklade hakan.
Skymningen blef djupare och luften fick en kyla som af dagg, men han — som satt der — kände det icke; han strök lika ofta öfver sitt ansigte, och svetten pressade fram lika oafbrutet.
En dräng kom gående ut från gården, men vek af nedåt ängen och följde icke gångstigen.
Den ensamme böjde sig åt sidan, så att han doldes af den buske, vid hvilken han satt, men det var öfverflödigt: drängen hade icke sett åt det hållet.
Natten blef kallare, och bakom den väntande hade månen börjat stiga upp, dold af skogen.
Det var sent, och hvarje ljud hördes långt borta ifrån med en underlig tydlighet, — en hunds långdragna tjut inne från byn, eller skällan från någon ko i skogen.
Eljest sof allt, — allt som var vaket om dagen eller som icke gick på förbjuden väg.
Den ensamme steg tungt upp och gick fram emot byggnaden.
Han gled utmed väggen och stannade under ett fönster.
Det harmade honom så, hvad han nu gjorde.
Hvarför kunde han inte gå till dansbanan i stället, — dricka och sjunga och hålla nojs med flickorna?
Hvarför kunde han inte bry sig om dem, hellre än om henne?
Det fans många nog, som han blott behöfde räcka ut sin hand efter.
Med en känsla af skam sträckte han sig upp och knackade på rutan.
Hans hjerta gaf sig till att bulta.
Det var som om han tagit emot stryk och som om alla menniskor sett honom göra det utan att slå igen; men han knackade ännu en gång, starkare än den första.
Skulle han göra sig till hvar mans narr, så var det väl inte värdt att blinka vid det!
Han höll just på att knacka för tredje gången, då han märkte en rörelse der inne.
Han såg upp; någonting skymtade innanför rutan.
Han kände genast att det icke var hon, och han ordentligt krympte sig af förödmjukelse, men hade han sagt A, måste han säga B och taga emot hvad som skulle komma.
»Är det du, Per?» sade en qvinnoröst, och fönstret öppnades på glänt.
»Ja, det är jag», svarade han tvärt och motvilligt, utan att tillägga något.
»Anna är inte hemma, och jag tror knappt att hon kommer hem förr än dager», svarade rösten i blid ton och fönstret stängdes.
Han hörde ett återhållet fnissande der inifrån.
Det var som om blodet runnit ut i huden och stuckit honom med hundrade nålar, det flög upp i ansigtet med en flammande hetta, och det slog som hammare i alla ådror.
Hvarför hade han frågat?
Borde han icke vetat svaret förut!
Borde han icke?
Och hvarför slog han icke Malena i det skadeglada ansigtet? — slog henne med knytnäfven så att blodet frustade ur näsa och mun!
Det skulle varit en tröst.
Hvarför hade han icke slagit!
Han såg åt fönstret; det var stängdt och jalousien för.
Så gjorde han alltid.
Men han skulle väl nå dem alla, — alla!
Andedrägten pressade sig fram i sugande drag genom dessa rörliga näsborrar; det var som om han uthärdat en smärta, hvilken han måste bita tänderna samman om för att icke skrika.
Så började han gå framåt gångstigen; benen hittade vägen af sig sjelfva, som hästar utan körare.
Han var icke med, han visste icke om han gick eller stod, hans tankar voro hos henne, som skulle komma hem när det blef dager, som skulle skratta — också hon — när hon fick veta att han varit der.
Och hon var icke ensam.
Han tyckte att han hörde dem hviska och skratta, skratta hvar gång de nämde hans namn.
Och de kunde icke tala om annat än honom, det föll honom aldrig in att de kunde tala om annat.
I morgon skulle de endast göra sig dess mer lustiga, sedan de fått veta att han gått ända fram till gården och sökt henne förgäfves.
Och han skulle få stryka ensam omkring i skog och marker, ensam som en utestängd hund.
Men han skulle märka dem!... ge dem ett märke för lifstiden.
Märka?
Och komma på fästning för det, och sitta der inspärrad, medan ...
Nej, var han inte bunden till händer och fötter och dömd att bli hvar mans narr!
Det kom en maktlöshetskänsla öfver honom; han skulle velat gråta som ett barn, — gråta och qvida.
Han ville sälja sin själs salighet för detta enda: att ha henne för sig ensam, ega henne för alltid, taga henne bort ifrån alla andra ...
Men inte det skrattet!...
Det, som hon aldrig kunde låta bli, detta tysta skratt, liksom en fogels qvitter, och som gjorde att han aldrig kunde tro henne.
Han hade alltid väntat att det skulle gå som nu.
Just det var det, som gjort att han fått henne så kär.
Ty när hon gick ifrån honom, var det som om han aldrig skulle få se henne mer, och när de träffades igen, var det som om han sett någon uppstå från de döda; det var som ett himmelens under, det var att bli glad åt så att han icke visste till sig.
Och han tänkte på hur mången qväll han gått nere vid spången i det daggiga gräset, väntat och lyssnat — förgäfves ibland — timme efter timme; hur han nästa morgon gått tung och trött till sitt arbete i den tanken att nu var allting förbi, och hur han så kunnat möta henne på vägen, rent af en händelse, sett henne komma der så fin och lätt i sin snygga bomullsklädning och med ljus duk på hufvudet, och hur hon skrattat bort alla hans klagomål och lofvat komma en annan gång i stället.
Och så samma historia om och om igen.
Och denna tungsinthet, som växt och växt tills den var ett omåttligt lass att draga på!
Han tyckte att hela verlden var bara ett träsk, der han sjönk djupare ned för hvarje steg, medan hon på lätta fötter sprang honom förbi öfver tufvorna.
Aldrig hade han hållit så af någon menniska, icke af sin mor en gång, och ändå tyckte han att han skulle låta henne gå, om hon blott ville säga honom att hon var glad för den tiden de haft till hopa, och att hon icke hållit honom för narr.
Men tiga och gå!
Låta honom vänta och fråga och våndas och plåga sig med tomma, onyttiga tankar ...
Han hörde någon komma, och gled derför hastigt bakom ett träd; det kunde vara de.
Och gömd i skuggan såg han dem gå förbi med armarne kring hvarandras axlar.
Det var hon som talade, — hviskande, lågt.
Den ensamme mannen böjde sig framåt likt ett lurande djur, men han kunde icke uppfatta ett ord af hvad som sades.
När de kommit längre bort, nåddes hans öra af detta låga, herrskapslika skratt, med hvilket hon kunde tvinga honom ned i ett råtthål.
Det var således om honom de talade!
Detta skratt kunde icke gälla någon annan.
Ja, ja, ja; nu var det förbi.
Han kunde gråta och be; och hon kunde skratta.
Han kunde säga att han ville ta lifvet af sig, och hon skulle skratta ändå.
Men om han gjorde det!
Då skulle hon få känna ånger och ångest ...
Han var väl inte den förste som tagit lifvet af sig för kärastesorg!
Han fortsatte sin väg och tänkte på hur det skulle gå till.
En tömsträng med en snara som lopp lätt, det var allt som behöfdes.
Och sedan han var borta?...
Då skulle hon känna sig dess mera fri.
Han stannade tvärt.
Det rörde sig i hans blod, han visste icke hvad.
Han kände det som om han varit i hafsens nöd och velat ge sin själ i Guds händer, men nu höll rodret i hand igen och styrde upp emot vind.
Lika godt om allt skulle gå i kras!
Hon skulle icke berömma sig af att ha lekt käresta med honom och ha slagit honom fel utan vidare.
Han skulle ge bot för leken, han!
Stegen blefvo raska, och när han kom fram till gården, ville han icke gå in i den qvafva drängstugan.
Han klättrade upp på höskullen, han kunde sofva der, och der var han ensam.
Han redde sig en bädd i höet och öppnade lämmen ut mot skogen för att få mera luft.
Och så lade han sig med kläderna på.
Men sofva kunde han icke, han bara låg och tänkte.
Allting var så underligt skarpt och klart.
Han tänkte på sin far, — den gamle med det vaxgula fängelseluftansigtet och de skygga ögonen, som tycktes kunna se genom merg och ben.
Skulle han sjelf gå samma väg?
Var det på det sättet man råkade i olycka, kom på fästning och blef ohederlig för liftstid?
För far hade det nog varit annorledes: han hade gjort sitt i öfverilning, kanske i fyllan.
Men man kunde i alla fall inte komma ifrån det, om man hade det i blodet; han såg det nu.
»Det är utsedt», sade han tyst.
Det fans två viljor inom honom, och den som var starkast var inte hans.
Han låg länge och tänkte, — icke på om han skulle göra det eller ej; han bara tänkte för det han inte kunde låta bli, och för det han icke heller kunde sofva.
När han tyckte att natten måste vara tilländalupen, såg han på klockan, om det var tid att stiga upp till arbetet.
Hon var bara ett.
Så reste han sig och gick fram till den stora glugg, genom hvilken man stack in höet vid skördetid.
Han stödde sig mot brädfodret vid takranden och såg ut i natten; man blef så varm af att ligga, och det bultade så stickande hett i alla ådror; det var bättre att stå der och få svalka.
Himlen var molnfri, men det var som om stjernorna icke haft makt att lysa.
Allt var tungt, dödt, stilla.
Han hade förr haft tankar på att göra af med sig; han hade haft dem första gången när han var en femton års pojke och nämdemannens gråa häst brutit benet af sig för hans vårdslöshets skull.
Ja, han tog det tungt — allting.
Han kunde aldrig tala med någon menniska om hvad som tryckte honom, och hvad andra kunde slå bort i gyckel, det gnagde i honom som en frätande orm.
Han var inte stursk i mun, som de fleste af medtjenarne, han var heller inte foglig och lättböjd, som några af dem.
När man gjort honom orätt, tänkte han alltid på hämd.
Men ännu hade han intet ondt gjort.
En gång hade han tänkt att sätta eld på gården, och en annan gång hade han ämnat lägga sig i försåt för husbonden och slå honom ihjel, men det hade stannat vid tomma tankar, och han hade känt det som om han så kunde göra eller låta bli; det berodde af honom sjelf.
Men så var det icke nu.
Om han skulle lida helvetets pina för det, så måste det ändå bli som det var utsedt: — antingen han sjelf eller hon.
Han blef led vid att stå, och kastade sig i höet.
Den som blott kunnat sofva!
En sådan natt så lång!
Han hade hunnit att tänka igenom hela sitt lif på nytt, och allt hvad han nu skulle göra, och allt som skulle komma, och när han såg på klockan, hade det icke gått mer än fem minuter, och han började på nytt med det samma igen.
Till sist var det som om han legat i en myrstack, och han ville stöna af vånda, men han kunde icke bli qvitt sina tankar, och de ville taga andan ifrån honom.
Nej, det tjenade ingenting till att ligga.
Han stälde sig åter vid gluggen.
Det hände ofta att han icke kunde sofva.
Mången natt hade han — liksom nu — stält sig att se ut i rymden, ensam med sina onda tankar.
Då hade himlen stått vid och hög öfver hans hufvud, öfver hans tinningar hade det strukit sval vind, och att inandas nattkylan var som att väckas ur en elak dröm.
Icke så nu.
Han såg undrande upp emot himlen, den stod trång och grå som en tilltäppt låda.
Det han andades in var icke luft: det var någonting ljumt, qvalmigt, som gaf äckel och som qväljde.
En underlig natt!
Det fans ingenting som lefde.
Icke ett moln, som drog öfver himlen, icke en fogels pip, icke flägten af en vind.
Och inom honom sjelf fans det något, som han icke kunde komma ifrån, något som vuxit sig pösande stort likt en oformlig svamp, något som kunde förstöras i dag och skjuta upp större i morgon.
Han hade en förnimmelse af, att något borde kunnat hjelpa honom, men han visste också att det icke skulle komma.
Det var för sent nu.
Fans det då ingen hjelp?
Nej ... de skulle skratta alla, eller hålla honom för narr.
Ingen skulle ha rätta ordet för att lösa det, som band hela verlden i denna natt.
Alla skulle de låta honom gå, — utan att säga detta ord, som han sjelf icke kände.
Hans svalg var svidande torrt, och han led all dödens ångest hundra och hundra gånger om, men han stod der så slö och loj, som om intet voro på färde.
Ty allt var förgäfves.
— Han strök öfver håret, som var tofvigt och vått.
Skulle det vara grått i morgon?
Skulle han bära märke för hela lifvet af denna natt?