Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stackars fru Almqvist, jag kan ännu efter de många åren se, då hon så husmoderligt allvarligt nickar åt bordet, der den präktiga kalfbringan med öfverlag af doftande dill inbjuder till aptit och landtlig treflighet.
Hon gjorde i öfrigt sitt bästa; men Almqvist, som väl också gjorde sitt bästa, uppnådde på intet sätt sitt mål.
Hvar gång han lyckades sätta en jovialisk mask på sitt ansigte, och sökte framkalla en angenäm husfaders rätta ton, i sammanhang med det vackra profstycket på »Herdinnans» kokkonst, gjorde han fiasko.
Och bringan hann att både skäras, ätas och utbäras innan försöken till ett drägligt samtalsfragment lyktades med förslaget till en promenad.
Men denna låter jag, liksom söndagspromenaderna, blifva onämnd, ty under dessa sällskapsfärder såg jag hos min värd klart utbildas det oklaraste af alla tillstånd, nämligen en obetvinglig melankoli.
Och denna af djupaste slag.
Det fattades mig vid denna tid rätta nyckeln till det föregående, men sedan jag nyligen i hr Ahnfelts arbete, en hel grufva för forskningar rörande Almqvists lif och karakter, läst åtskilligt, som Almqvist sjelf skrifvit om sitt förhållande vid så väl början som fortsättningen af sitt äktenskap, så har vistelsen i den outgrundlige mannens hus för mig upphört att vara liksom den lösryckta delen vid midten i en roman, der första och näst sista bladen fattades.
– Jag lånar ett par kompletterande utdrag till denna afdelning af Almqvists lif.
Det heter först, att Almqvist 1824 var bosatt på bruket Skillingsfors, en knapp mil från norska gränsen, i en fjellbygd, der han var förtjust åt att på platsen endast funnos smeder och bönder.
Härifrån meddelar han:
»Jag skrifver detta bref i en landtlig kammare, en ansenlig brasa brinner på spiseln, min Maria sitter vid min sida och spinner.
Rättnu sätter hon fram vår aftonmåltid, som hon har lagat.
Så länge vi blott äro två, hafva vi ingen piga.
Ingen domestik nosar i våra saker eller stör vår trefliga ensamhet».
»Le, icke broder, när jag säger dig, att det ingått bland mina ljufvaste föreställningar att se mig som trädgårdsdräng (mästare, eller arbetare) hela sommaren arbeta i växtrikets fromma omgifvelser under det min hustru (en lika så ringa tjenarinna som jag) antingen arbetar i trädgårdsängarne bredvid mig, eller sitter och väfver i vår kammare (en dräng brukar hafva en kammare i trakten af sina arbeten).
– – »Ack, broder, hvad det är ljufligt att vara ringa och få tjena!»
Men redan förut – det var året 1824 som Almqvist i Wermland blef vigd vid sin hustru, hvilken der sammanträffade med honom sedan han kommit först – berättar han: »Att han, mycket ung, blifvit bekant med en landtflicka, en naturgestalt.
Vår kärlek knöts och uppväxte opåkallad, oansad, okänd såsom en enkel ros i en dunkel lund.
Våra väsenden hafva vuxit tillsammans» – och han tillägger dessa märkliga ord: »Såsom vi varit hvarandras i 11 års tid (han menar naturligtvis före bröllopet, då han skrifver 1823) står denna svala, rena, goda eld såsom ett sken bakom all den bildning, jag sedan har kommit att få af tidehvarfvet.
– Denna frid i mitt väsens botten har hållit mig undan många förseelser»....
Så vackra ord, så vacker mening, och likväl kom en dag, då allt detta var liksom det icke funnits till!
Man läser visserligen med stort intresse, men också med nedslagenhet ett annat slags utgjutelse öfver samma ämne, funnet bland hans sjelfbiografiska uppsatser.
I detta utkast kalladt – Ett öde – börjar han med en försäkran att det icke vid äktenskapet med hans hustru var fråga om att »honorera ett fel.»
Han hade icke ens varit förlofvad. »Intet», fortsätter han, »band mig i vanlig mening att taga henne – blott det, att jag talat om heliga och ädla ämnen med henne från barndomen, och visste att hon var så fästad vid mig att hon skulle vara osäll utan mig.
Jag deremot värderade henne djupt för hennes många goda egenskaper, men kände likväl redan då de flere individuella olikheter i sätt att vara, som gjorde det för mig plågsamt att vara ständigt med henne.
Och likväl, utan anuat band än att jag visste detta om hennes tycke, ansåg jag mig böra bjuda henne min hand.
Menniskor, som värdera gerningar efter deras uppoffring, skola anse detta vara stort och ädelt.
Men Gud vet hur det är.
Jag vet åtminstone med mig sjelf, att jag gjorde det af innersta godhet för henne med åsidosättande af mitt eget jordiska väl, så mycket mer, som mitt hjerta känt likhet med en annan – men som jag ansåg orätt för mig att ens tänka på att få ega – efter jag visste att en annan hoppades det af mig.
Andra skola kalla det en ryslig svaghet.
I sjelfva verket var det hvarken ädelhet eller svaghet – utan det var omöjligheten för mig att bringa öfver min själ den känslan att en annan varelse suckade öfver mig ...»
Huru fullkomligt afbildar ej detta sista erkännande honom, som nedskref det.
Denna så utomordentligt känsliga, så retliga själ, denna nästan af de finaste spindeltrådar sammanväfda natur var i stånd till hvilken uppoffring som helst för att slippa plågan af sjelfförebråelser, troligtvis äfven af det högre, antydda motivet, men den var ej istånd att, sedan den handlat, synnerligen länge lifnära sig på medvetandet af att mannens fria handling har en oförytterlig rätt på hans egen aktning – då handlingen afser ett godt som anses komma en annan till del.
Det låter emellertid fullkomligt väl fatta sig att han i tanken, och under ångrens inflytande, kom till den öfvertygelsen att hans uppoffring varit gagnlös.
– Men att han kunde nedskrifva det som följer, synes nästan beräknadt på att icke stänga inom sig sjelf sina intryck ...
Den, som lemnar i sitt skrifbord dylika blad, kan ej gerna ha utkastat orden på papperet för att trösta sig sjelf, de stå der således för något annat ändamål.
Skulle de en dag finnas för att kasta en förklaring öfver idén till ett af hans arbeten (sorgligt att minnas, med all dess mångomskrifna kritik)?
Detta får man ej heller tro – hvad skall man då tänka?
Det var ej för en roman han skref.
Man har sagt – det är måhända sanningen närmast – att han nedskref hela massor öfver allt som föll honom in, och att han ej var räddare derom än att han till och med bortskänkte sådana manuskript.
Det kunde blott vara Almqvist som dylikt hände.
Emellertid lät fortsättningen af hans öde sålunda:
– – – »Jag beslöt att hellre för min del dölja mina känslor och lida.
– Utgången har visat hur orätt jag gjorde.
Nu måste jag framsläpa mina dagar med en varelse som med mig är mycket olikartad.
Jag högaktar inför Gud och värderar henne, och jag älskar henne för allt det goda som hos henne finnes.
Men den känsla emellan makar som uppkommer af senterad, hjertlig och själisk likhet, kan icke uppkomma, då denna likhet ej finnes.
Hon är sådan hon är; icke rår hon derför.
Vi hafva olika tycken, olika känslor, olika tänkesätt.
I början af vår samvaro led jag mycket; men när jag icke längre kunde dölja min smärta öfver att se henne nästan i intet, äfven det obetydligaste, vilja godvilligt rätta sig efter mig, så försvagades småningom min själ, dysterhet lade sig öfver hela mitt väsende, och sedan har jag nog också kunnat göra henne pinsamma stunder.
Må hon förlåta mig det; jag råder icke öfver mig sjelf – – – .
Nog kan jag hvila i hoppet på Gud och evigheten: detta hjelper mig i det stora.
– Men i hvarje enskildt fall förvissnar mitt arma olyckliga hjerta, min ande faller tillsamman jag har ingen lust till arbete, jag förmår knappt tänka.
– – Jag kan icke en gång hafva den trösten att mitt exempel kan vara en varning för någon annan.
Ty huru skall menniskan göra?
Är man god och sjelfuppoffrande, så får man det djupa elände som blifvit min lott; är man hård och icke efterfrågar en varelse som fäst sig vid en oskyldigtvis, så bär man känslan af grymhet genom hela lifvet öfver sig.
Detta är äfven så ohyggligt som det andra är grufligt.»
Här slutar denna bittra klagan, der en stor ande, (stycket må hafva tillkommit af stundens förtviflan eller begäret att dissekera en af tidens vigtigaste frågor), öfverlemnar sig åt den ena inkonseqvensen efter den andra, och jag har ej kunnat låta bli att undra öfver, huruvida fru Almqvist, ifall hon läst allt detta, känt sig olyckligare deraf, än hon redan var.
Ty i all hans öfverväldigande sorg, i all hans ånger, i alla hans försök att uteslutande härleda från äktenskapet de oräkneliga stridigheter och omöjligheter, af hvilka hans själ och sinnen söndersletos, gömmer sig dock ständigt ett oafvisligt behof att fritaga henne från skuld.
Han anklagar och rentvager henne i samma andedrag.
Det ligger en öm, nästan barnslig ton i vissa partier.
Och kanske erkände han aldrig för henne ens hälften så mycket af sina goda tankar om henne, som han här gör.
Troligtvis var han just då för tillfället skild ifrån henne, ty med den naivaste upprigtighet skref han en gång till henne, att då han icke led af hennes »tunga humör», stod hon allra klarast och vänligast för hans minne.
Det var, såsom redan är nämdt, efter läsningen af dessa utdrag som jag fick Almqvists husliga roman och bild i hemmet rätt klara för mitt minne.
Der står han nu lifslefvande för mig på resmorgonen; han står på trappan i en ljusgrön rock och med halmhatt i handen.
Han har ett rigtigt solskensleende för sin herdinna och sin lilla Maria.
Bestämdt är det något vackert i hans ord.
Hustrun lyssnar med en icke förtjust, men god min.
Hon var säkerligen van vid dessa undantags- och afskedsstunder, då han, sjelf troende, lät sina läppar konspirera mot sina känslor, och känslorna mot tankarne, ty då han strax derpå förklarade, att han måste efterse förspänningen, nickade hon helt lugnt, liksom hon velat säga: »Det är bra, du vet att jag icke begär mycket».
Jag kan ej säga att jag rätt såg sjelfva afskedet, men jag tyckte mig finna, att det varit i samma hyggliga stil, som scenen på trappan.
Och nu voro vi åter i väg.
Men, åtminstone att börja med, förrådde icke hästen samma emancipationslust som på bortfärden.
Han behagade hålla sig midt på vägen, förmodligen, med kusinförfattarinnan, »kännande i luften», att husbonden icke nu var stadd på sådana tankfärder, som betog honom erinran af stundens bestyr.
Och säkert hade Brunte eller Svanten, jag minnes ej hans ärade namn, full rätt i sina iakttagelser, ty tömmarne höllos stadigt och blicken tycktes ej vilja vända sig från den framför honom slingrande landsvägen.
Men hastigt ryckte han tömmarne till sig och med ett inledande ironiskt småskratt började han betrakta mig.
Slutligen sade han – »Nå» – ingenting annat än ett långdraget: »Nå».
I klangen, eller rättare, i den klanglösa ton, hvaruti detta ord ljöd, vågade jag föreställa mig, att meningen kunde vara en fråga angående min tanke öfver detta, på tredje dagen varande möte, hvilket gifvit mig både större och mindre behållning än jag räknat på, och jag ärnade just tacka honom för ett varaktigt minne, då ett tecken med handen, liksom en varningssignal, försäkrade mig, att vi utbytt tillräckligt tankar öfver ett ämne, der ingenting vidare var att förklara.
Det stackars fattiga ordet »nå», jemte det ironiska småskrattet och varningtecknet, blef således både introduktionen, themat och variationerna till det lilla uppförda stycket:
Brunte – jag tror att jag stannar vid det namnet – började härefter känna en viss säkerhet, ty jag lyckades få tag i ett ämne, som intresserade hans herre, och då kunde Brunte räkna på att i ro få utveckla sina egna åsigter om sättet att praktisera sig fram utan möda.
Jag började nemligen tala om vår gemensamme förläggare i Berlin, herr Morin, som då utgaf sin Sammlung Schwedischer Muster-Romanen.
Jag hade just erhållit min »Kyrkoinvigningen i Hammarby» och Almqvist en af sina märkliga romaner.
Herr Morin var, så vidt jag vet, den förste utländske förläggare, som betalade ett slags honorarium för autorisationsrätten att öfversätta; och vi kommo öfverens om, att alltid sända honom ark för ark, allt som boken trycktes.
Naturligtvis berördes också planläggningen i Almqvists sista roman, ty det var icke med vårt ömsesidiga intresse, som med kusinförfattarinnans och mamsell Bremers, hvilket jag ej kan låta bli att omnämna.
»Min älskade Fredrika», skref friherrinnan Knorring i ett af de bref, som mamsell Bremer lånade mig för den minnesbild af den förstnämnda, som jag till hennes ära skref för Illustrerad Tidning.
»Min älskade Fredrika, du vet, till hvilken grad, jag värderar dig, din vänskap och dina utmärkta arbeten, men du förlåter mig ju, om din nya bok icke rätt slog an på mig». (Friherrinnan Knorring hade sjelf sagt mig att hon ej uthärdade att läsa sin dyrbaraste väns arbeten.)
»Min älskade Sofie», skref mamsell Bremer – icke synnerligen belåten med att den bok hon författade under sitt vistande i Norge (jag tror det var Strid och Frid) blifvit så lätt affärdad, – »du vet huru varmt jag håller af dig.
Men mellan vänner bör upprigtigheten råda, och din sista roman hade vissa egenskaper, som ej öfverensstämma med mina åsigter.
Vi störas ej i vår vänskap om vi ej uppfatta hvarandras arbeten».
Mamsell Bremers känslor för fru Knorrings böcker, voro ännu mer utvecklade i antipati än vännens mot hennes egna.
I ett annat bref omtalar fru Knorring med sin saftiga satir – att sedan de afskyvärda recensenterne, egentligen Biet och den så kallade »guilliotinsmannen»
Theorell – hållit på att mörda hennes Förhoppningar (romanen förstås), så hade de unga fröknarna, nippertipporna i orten, af idel tillgjordhet påstått att de ej läst boken.
»Men jag vet – heter det vidare – att fröken, här nämnes namnet, lånade den hos majorskan A. och förde hem den i muffen».
Fru Knorring låg ständigt i fejd med herrar recensenter.
– Men om de också icke hemförde hennes rätt ofta snilleblixtrande produkter såsom kontraband i någon muff, så gjorde de ändå troligen icke som med många andra arbeten – recenserade utan att läsa dem.
Men efter en sådan här afvikelse in på qvinnolinien är det rakt omöjligt att komma tillbaka på planläggningen af Almqvists arbete, från hvars sjelfkritik han råkade in i en labyrint af filosofiska irrgångar, hvaraf Brunte fann sig föranledd att börja sina botaniska studier och ströftåg: han gick nu i zigzag, än åt höger, än åt venster, och det var alldeles förgäfves jag försökte väcka husbondens uppmärksamhet.
Jag vågade till och med draga lite smått i tömmarne.
Men då sade han med harmonisk mildhet: »Ingen fara» – och så var han åter inne i labyrinten af sina spekulativa orationer.
Han kunde ofta haft skäl att göra samma fråga som mamsell Bremer gjorde mig, den dag, då jag med »Waldemar Klein» under schalen, kom att blygsamt uppvakta henne med min första lilla roman.
Det var under en badtermin i Strömstad, och jag blef vänligt mottagen.
Så fort emellertid hon sagt mig ett par snälla, behagligt uppmuntrande ord, om att hon hoppades det nog skulle gå bra för mig, började hon upplysningsvis berätta om den andeliga kamp, hvarigenom hon blifvit förd till sin närvarande ståndpunkt.
Men hon gjorde ofta små uppehåll för att fråga: – »Följer fru Flygare med?»
Nu finnes det tyvärr tillfällen – och detta var ett sådant – när man icke kan vara upprigtig.
Jag böjde mitt hufvud till tecken att jag försökte, men hade jag blifvit frågad på samvete, hade jag nödgats tillstå att jag icke rigtigt var med.
Det felades icke tydlighet i den berömda författarinnans föredrag, men liksom hästen distraherade mig vid
Almqvists lysande belysningar öfver ännu svårfattligare ämnen, så distraherades jag nu af de svarta takbjelkarna i rummet.
Vi befunno oss nemligen på neutral grund, hos mamsell Bremers värdinna, som tillträdt ett litet hus, der jag icke varit inne sedan min barndom.
Det var en temligen stor och djup, framför allt mörk sal, hvaruti vi uppehöllo oss, och hvem hade en dag bott i denna sal – jo, Carl XII, som under sina täta besök i staden gästade hos borgmästaren Kamp. Härifrån (»Strömstad den 8 maj 1718») skref han sitt bref till Kongl. rådet, grefve Tessin, angående fördelningen af qvarlåtenskapen efter enkedrottningen Hedvig Eleonora.
Då jag tänkte på detta, och allt hvad denna hjeltesjäl i både stora och enkla minnen qvarlemnat efter sig, var det ju naturligt att jag måste synas något enfaldig, och jag fruktar att mamsell Bremer fann mig sådan.
Nu ligger detta hus länge sedan, med hela långgatan, förbrändt till aska.
Liksom det lilla röda huset i smedklefven, der Lannerstjerna skref sitt veckoblad, under det hans förgudade hustru gjorde »coiffurer» åt alla stadens fruar.
Det har ofta förundrat mig, att ingen af de personer, som efter hvarandra egt borgmästare Kamps hus, dragit bättre reveny af det.
Carl XII:s båda rum borde, om de visats för lämplig afgift, kunnat inbringa stora summor.
Det var naturligtvis icke på detta jag tänkte medan Almqvist talade, men jag fick ofta, under alla uppehållen och betningarna på vägen, god tid till egna reflexioner och då kom åtskilligt för mig.
Under sista delen af resan, talade Almqvist i ett nytt ämne, det gälde hans omätliga harm mot Sturzen- Becker, som dristat sig på att klandra ett af hans arbeten.
Jag undrade öfver, för mig sjelf, att en så djuptänkande skriftställare kunde vara så ömtålig, och meddelade hvad Sturzen-Becker en dag yttrade till mig, då jag tillät mig nämna att han haft ett rent af osant omdöme öfver en sak i första delen af kyrkinvigningen.»
»Hvad vet jag» utbrast skrattande den genialiske recensenten.
»Om jag får tag i en qvickhet, halkar den ned i pennan innan jag vet ett ord af och derifrån ned på papperet, der den ser så treflig ut, att jag icke har hjerta att stryka ut den, antingen den är sann eller icke.»
Jag bad honom åtminstone lofva mig, att ifall han, vid de andra delarnes bedömande, kände sig få dylika inspirationer, han genast skulle taga till penntorkaren, så att det åtminstone icke funnes bläck i pennan, då han skref.
Han gick villigt in på öfverenskommelsen.
Men för Almqvist var detta naturligtvis endast nonsens.
Och jag förstod nog att det, hvarmed en nybörjarinna kunde nöja sig, icke var för honom.
Här stannar första afdelningen af min bekantskap med denne egendomlige man.
Bilden sedd från afstånd.
Något om biografiska misstag.
Sidoblick öfver
Almqvistska litteraturens inflytande på uppväxande ungdom.
En författaresammankomst.
Innan jag inträder i andra perioden af min bekantskap med
Almqvist – denna till karakteren så gåtlika person, denna ande, för hvilken ingenting var för högt, och kanske icke heller för lågt, då han likväl först fått kläda det i en lämplig fantasidrägt, hvaraf han alltid hade fullt förråd att välja på – vill jag samla honom i minnet, sådan han stod för mig efter den märkliga lustresan.
Den hade varit långt ifrån utan frukt för mig sjelf, denna tre dagars sammanvaro.
Jag kom först att tänka på, om det i sjelfva verket uteslutande varit hästens fallenhet för botaniska studier, som hindrat mig att fatta grundtonen af Almqvists yttrade idéer, eller om det ej hos mig fans en intellektuel brist, som jag ännu icke rätt klart fattade, men började tro på.
Det var visserligen sant, att det så kallade Freja-kotteriet, med Blanche i spetsen, hade visat någon benägenhet att skämma bort mig, men vid början af min bana hade jag en recensent, som alltid åtog sig att rätta detta misstag.
Det var nemligen Lénström, i sin från Upsala utgifna tidning Eos.
Och hvarje gång han var i Stockholm efterhörde han vänligen, huru jag befann mig efter sista kritiken.
Jag insåg att han menade mig väl, men en dag lät han förleda sig att taga en annans arbete för mitt (jag utsatte ännu ej mitt namn).
Och då hade vi en liten skärmytsling mellan oss sjelfva.
Jag minnes icke, om han i Eos rättade misstaget.
För att nu återgå till min uppfattning af Almqvist vid den tiden, så trodde jag visst icke, att det kunde anses nödvändigt, eller ens vara möjligt, att fatta honom i hvarje del af hans otaliga afvikelser från den stråt, vi i allmänhet följa, men jag beslöt att använda året 1843 till ett grundligare studium, än mitt städse från barndomen, på en gång praktiska och drömmande lif, gifvit mig tid till.
Jag hade vid trettio år en mycket stor och djup fond af erfarenhet.
Ur den kunde jag hafva tagit dussintals romaner.
Men jag måste hafva en något stadigare barlast vid mina utflygter, eljest kunde det komma derhän, att jag seglade i qvaf, trots att seglen voro fylda af medvind.
Emellertid kändes det som en icke så liten uppoffring, att kasta bort ett helt års goda affärer.
Vi lemnade då vår våning hos min förläggare Thomson (der skulle företaget aldrig kunnat sättas i verket) och flyttade till Regeringsgatan.
Vid den tiden lemnade Almqvist Stockholm och uppehöll sig dels på resor, dels i Jönköping, så att jag icke återsåg honom på ett par år.
Jag hade, allt sedan jag ingått i mitt andra giftermål, stält så till med författareskapet, att det alltid var undanröjdt vid tiden mellan 2 och 3, när min man kom hem från sina förrättningar (han var då i expeditionsutskottet) och min son återvändt från Lyceum.
Nu började det husliga lifvet och husligheten afbröts icke ens på aftnarne, då min man arbetade på sin lagbok eller renskref sina romanser, min son höll på med sina lexor eller ett schackparti med någon kamrat och Thomson och jag sutto vid ett afsides bord, der jag ur mitt första utkast till något arbete – vanligen hebreiska på tryckeriet – dikterade för min värde förläggare, som sjelf renskref.
Stundom hjelpte han mig också, ty han var en mångsidig man, att summera min hushållsbok och gifva mig goda råd i denna genre.
Bäst det var tillökades kanske kretsen med Blanche, Mellin eller någon annan af de förtroligare gästerne, och clå (i fall det var stor manuskriptnöd) lemnade jag
Thomson att studera sig fram, som han kunde, medan jag skattade åt de husmoderliga pligterna.
Men nu hade vi då, som sagdt, efter minst hundra protester från Thomsons sida, hamnat på Regeringsgatan, der jag då började mina läskurser, hvarunder jag dock emellanåt skref på ett eller två arbeten.
»Du har ju lofvat mig», brukade min man säga, då han någon gång träffade mig med penna i hand, »att icke proppa i dina arbeten något slags filosofiskt eller socialistiskt kram.
Det gör dem ej mera värderade och det ligger icke riktigt för dig.»
Nej», svarade jag, »var fullkomligt öfvertygad, att jag icke begår det felet.
En författare kan göra sig till godo ett mera utbildadt vetande för sin egen del, och hans arbeten draga ock nyttan deraf, utan att det framstår i någon form som särskildt kan påpekas ...
Hvad tror du det här är för personer, jag håller på med, och hvar ligger sjelfva scenen, som de röra sig på!»
Jag framräckte första arket.
Pål Wärning – En skärgårdsynglings äfventyr.
Det låter höra sig ...
Men du har en till», sade han skrattande.
»Då du i går afton förhörde din son sina lexor, passade jag på och tittade öfver skrifbordet, der jag råkade på en annan titel, Fideikommisset.
Tänk på Vinterbladet och guillotinsmannen!»
Jag lofvade tänka på alltsammans, och kände mig ej så litet stolt när jag fick visa min man ett Vinterblad af 1844, der Theorell, som måste vaknat på sin bästa sida, värdigades utströ några af herrar recensenters förnämsta guldkorn, hvilka äfven kommo Pål Wärning till godo.
Men då denna skörd sträckte sig öfver de två följande arbetena Vindskuporna och Enslingen på Johannisskäret, blef jag rädd, och det fick jag goda skäl till, ty denna tydliga partiskhet födde afund.
Mamsell Bremers själ var alltför upphöjd, att låta mig erfara några följder af dessa, så ofta omvexling underkastade skiften inom kritikens verld.
Men fru Knorring, med sin lätta och eleganta penna, tålde inga oförrätter.
Hon lät mig begripa – en klar sanning för öfrigt – att det icke fans synnerligt skäl för Vinterbladets partiskhet, och jag ansåg mig icke heller berättigad att beklaga mig, då hon under en resa i Tyskland ... för hvilken hon, enligt egen uppgift i sina för Jönköpingsbladet hemsända anteckningar, låtit sätta sitt vapen på hvarje tänkbar sak – skref, att då hon reqvirerade hem till sig svenska arbeten i öfversättning från någon af de tyska boklådorna eller sjelf besökte dessa, blef hon pinad med blott sina egna, men besynnerligt nog efterfrågade hon förgäfves fru Carléns ... som hon hört skulle varit öfversatta.
Vid denna tid voro vi ännu icke personligen bekanta.
Men jag läste med stor begärlighet hennes arbeten, och skall alltid erkänna dem såsom produkten af ett snille, hvilket, om det än i bland måste ligga under för sjuklighetens naturliga retlighet, förhöjd af en ofta retsam kritik, likväl alltid blef ett snille.