Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, det förstås.
Men tillfället var inte riktigt lämpligt.
– Var det inte lämpligt?
Hvarför var det inte lämpligt?
– Ja, om de nödvändigt ville veta det, så ...
Han hade beslutat sig för att slå presten ur hågen.
– Det var förbannadt förståndigt.
Bravo, lefve Grane.
– Han bad dem låta bli att skämta.
Det var en alvarsam sak, och det hade ej skett utan smärta ...
– Skål, du gamla hedersgalosch.
Hvad fan skulle du bli prest för.
Då satte sig Schultz rätt upp i stolen och sade lugnt:
– När har du beslutat detta?
– Nu i kväll.
Jag lade brefvet på posten, strax innan jag gick hit.
– Till dina föräldrar.
Han hade frågat långsamt, lågt och spändt.
Det låg en vek, undertryckt sympati i stämman, när han svarade:
– Det var rätt af dig.
Stojet tystnade.
Man satt en stund och sög på cigarrerna.
Ingen talade, men det kändes i luften, att andra tankar långsamt smögo sig öfver sällskapet.
Till sist sade
Norström i en nästan irriterad ton, vänd till Schultz, som hade böjt fram hufvudet och lät blicken hvila på någon okänd punkt längst bort i mörkret:
– Det låter nästan, som om du skulle ansett det omoraliskt af Grane att blifva prest?
– Jag trodde aldrig, att han önskade det.
– Ja, men det är väl bra intolerant ...
– Intolerant?
Nej, inte det ringaste.
Den som vet en sak, kan ju omöjligt tro motsatsen.
– Och den som inte törs tro, hvad han vet, är en stackare, tillade Grane, som i dag kände sig ovanligt stark och säker på sig själf.
Norström smålog öfverlägset.
– Det är väl alt en något ungdomlig uppfattning.
Schultz såg ut, som om han fått lukta på dyfvelsträck, men svarade kallblodigt:
– Ungdomlig?
Ja, visst är den ungdomlig, eftersom jag själf är tjugutre år.
För rästen vet jag inte, men jag trodde nästan, vi voro jämnåriga.
– Inga personligheter, afbröt Hultin, och samtalet blef mera almänt.
Hultin drog fram med sitt favorittema ur boströmska filosofien, om de mänskliga förnimmelsernas förhållande till det absolutas, och innan man visste ordet af, hade själens odödlighet, guds existens, möjligheten af viljans frihet, trenighetsläran, Kristi gudom, nattvarden och konfirmationstvånget i ett något forceradt tempo passerat revy, och man talade häftigt och osammanhängande.
Grane ansåg, att om man ej visste, hvad man skulle tro, så borde man åtminstone arbeta på att långsamt skrida fram till något slags uppfattning, som kunde visa sig hållbar.
Icke genom lifvet, ty det vore en dålig uppfattning, som städse blefve sig lik, men åtminstone hållbar i den meningen, att den icke utbyttes mot en aldeles motsatt, utan i stället uppginge i en ny såsom i en bättre färdigbildad.
Hultin förklarade, att dogmläran var skadlig för den andliga matsmältningen, emedan den verkade förstoppande, Lindberg påstod gladeligen, att han aldrig hade haft någon religion och aldrig kunde få någon, men att han var lika glad för det, och Norström sade sig vara indifferent, verkligen oroande indifferent, men han höll på religionen under nuvarande förhållanden, hvarför han ur denna synpunkt ansåg, att den måste äga bestånd, till dess att tiden vore mogen för dess afskaffande.
Schultz påstod, att ingen af dem visste, hvad religion ville säga, och att den som kunde hitta på det, borde få någon större nationalbelöning i form af toddy eller smörgåsar.
Härpå svarade
Hultin med att proponera en skål för radikalismen, hvilken inleddes med följande ord af »den store Cicero, Roms största på en gång åsna och vältalare»:
Quousque tandem Catilina?
Hvarpå Lindberg, som aldrig sjöng annat än vid tolftiden på nätterna, med full hals uppstämde:
Med flickan:,:
Är bäst på tu-u man hand.
Hultin reste sig då upp och förklarade tiden vara inne till uppbrott.
Dels vore Lindberg så att säga deras nattliga tupp, ty när han började sjunga, visste alla, att det vore tid att gå hem och lägga sig.
Dels hade man kommit in på kvinnofrågan, och som det ämnet vore outtömligt ...
– Ännu en gång, lefve Lindberg.
Lefve han.
– Ring på klocksträngen.
– Snälla fröken, kan man få lof att betala?
– Alla cigarrerna.
– Det är rätt, Hultin, plocka på dig du.
– Hur mycket ska man ge’ i drickspengar?
Räcker en och femti?
– Ja, gudbevars.
På med rockarna och ned utför trapporna.
Arm i arm framåt gatorna.
Halfhög sång, högljudt prat och skallande skrattsalvor.
Till dess att Grane ändtligen kände sig ensam på gatan och med händerna i fickorna långsamt sträfvade framåt i halfdunklet.
När han läste upp sin port, hade han en obestämd känsla af, att morgondagen borde blifva olika den, som gått, och med en blandad känsla af sömn och beklämning gick han uppför trapporna till sitt rum.
Han visste ej, om han var glad eller icke.
Men han tyckte, att denna kväll borde han ha varit ensam.
Tre dagar senare hade Erik Grane bref hemifrån.
Det var från modern.
Det var djupt missmodigt, sorgset och klagande, med en tillsats af bitterhet, hvilken lät som en förebråelse och kändes, som om han genom detta bref stälts ensam vid början af en väg, hvars fortsättning han icke kunde urskilja.
Modern skref, att det smärtade både henne och fadern djupt, att deras son öfvergifvit den bana, som det varit hans föräldrars hopp att se honom beträda.
Men ännu mer smärtade det dem, att orsaken härtill tycktes vara den, att han ej längre stode kvar uti sin barndoms tro, utan kommit in på egenrättfärdighetens och själfklokhetens vägar.
Och hon bad honom om en sak: att han i denna fråga ej skulle lita på sig själf, utan tala vid någon, som kunde upplysa honom bättre, än hon med all sin kärlek förmådde.
Ty jag vet väl – stod det – att du af dina fattiga föräldrar fått intet, när du ej af dem lärt att hålla dig till det ord, som ensamt kan vara en lykta på alla dina vägar.
Vi förmå så litet, men vi bedja för dig alla dagar, och du må ej förundra dig öfver, om det käns tungt att veta, att alt hvad vi lärt dig, nu skall trängas undan och glömmas för främmande lärdom och blifva till intet nyttigt.»
Och hon bad honom att vända sig till en professor i teologi, om hvilken han altid talat med vördnad, och gifva honom del af sina tvifvel.
Han skulle kanske kunna föra hans tankar in på den rätta vägen.
»Gud hjälpe alla» – slöt brefvet – »att komma fram till evighetens mål, men jag gick i går i köket, sedan ditt bref nyss var kommet, lagade i ordning kvällen, de andra voro ute – och då kom för mig denna psalmvers:
I enfald och i ödmjukhet håll dig till Herrans ord, och låt, när du hans vilja vet, hans vilja blifva gjord.
Härmed skulle jag vilja tysta alla spörsmål, men det går icke, förrän Gud låter detta ord bli lefvande i ens själ.»
Detta bref irriterade honom först.
Han tyckte sig så säkert hafva fattat sitt beslut.
Det syntes honom hafva varit så oåterkalleligen afgjordt för hela lifvet, och med detta bref var det med ens, som om han stode på osäker mark igen.
Hvad hade hans föräldrar för rätt att ställa sig hindrande emellan honom och hans arbete i lifvet?
Förstodo de icke, hvad det kostat honom att fatta detta beslut?
Kunde de icke se redan på hans bref, hur gärna han velat skona dem för all sorg, blott han kunnat?
Var det hans fel, att deras tankar i detta fall gingo åt olika håll?
Och en bitter grämelse fylde honom, medan han lade brefvet ifrån sig och medvetslöst trummade med knogarna mot skrifbordet, en bitter, häftig, pinsam grämelse.
Det var en underlig tid, vi lefva i, tyckte han, när barnen, utan att veta hvarför, af okända makter, af sitt samvete, sin tro, sin öfvertygelse, sina tankar och sin vilja tvingades in i ett lif, som skilde dem från alt, hvad de förut hållit kärt.
Han hade känt, hur han långsamt men säkert, för hvarje steg han tyckte sig taga framåt, alt mera skiljde sig från sina föräldrar.
Och han erfor en underlig, förskräckande beklämning, ty han visste, att han aldrig skulle komma dem närmare igen.
Två linier, som mötas i en punkt, kunna dragas ut i det oändliga.
Men de aflägsna sig blott desto mera från hvarandra.
Hur hans föräldrar skulle känna det, när de alt mera lemnades ensamma, det hade han nu icke sinne för.
Ännu mindre hyste han någon fruktan för, att han själf kanske en gång skulle känna sig så där lemnad efter.
Men han ryste för den ensamhet, hvarmed han tyckte sig vara hotad, detta stora öde som den vida verlden liknar, när man ej har ett hem.
Och åter kom bitterheten öfver honom.
Det var inte hans fel, utan deras, som ville tvinga honom.
De visste inte, hvad de gjorde.
Nej, de visste det inte.
Kunde de inte hålla af honom som en son och tro, att det fans flere vägar till salighet än just deras?
Ja, det var olyckan, att med deras uppfattning var det omöjligt.
Han måste tro deras tro, eller också vara förlorad.
Och om han nu hade orätt?
Nej, nej och tusen gånger nej.
Men om?
Han kunde ju lyda sin moders råd och tala vid professorn.
Vunne han ej annat, så hade han åtminstone visat, att det var alvar i hans sträfvan att finna det rätta, och modern skulle kanske sedan känna sig lugnare, när han försökt äfven detta sista, äfven om det icke ledde till önskadt resultat.
Det sårade hans stolthet att blanda en främmande person in i dessa saker, som för honom hade innerlighetens hela värde, och dessutom hade det altid plågat honom, när han hörde, hur folk i andliga ting besökte en prest, aldeles som om han varit en examinerad andlig läkare.
Men samtidigt föreföll det honom, som om detta vore ett sätt, ej att komma åter till en gammal, lugn barnatro, men möjligen att bibehålla moderns kärlek.
Han visste ej hvarför, men han tänkte härvid altid på modern.
Och han beslöt sig för att tala vid professorn.
Han hade lärt känna den beryktade predikanten för ett par veckor sedan, hade skrifvit om detta sammanträffande till modern, och det var detta, som föranledt henne att bedja honom söka hjälp hos denne man.
Professorn var en predikant af dem, som med sin tros värmeglöd och sitt inspirerade föredrag beherskade massan, medan han genom den fina bildning, hvilken som en atmosfer af nobless låg utbredd öfver hans predikningar, förstod att fängsla äfven dem, hvilka eljest sällan gingo i kyrkan.
Han ansågs vara den ende af de teologiska professorerna, som utöfvade något personligt inflytande på sina lärjungar, och man visste, att antalet af dem, som sökte hans enskilda vägledning, var stort både bland studenterna och bland societeten.
Han var en varmt öfvertygad man, det visste Grane, och det var detta, som innerst gjorde, att han kunde besluta sig för detta steg, som trots alt dock var honom motbjudande.
Han hade något af en fanatiker i sina djupt liggande, af en hemlig inre glöd brinnande ögon, och när han talade, var det aldrig häftigt, utan orden kommo med en dämpad, nervös styrka, som hela tiden man hörde honom, gjorde, att man satt som i ett slags bäfvan för, att den hemliga vulkanen inom honom skulle komma till utbrott.
Under hela tiden såg man eller kände dessa ögon, i hvilka hans andes hela eld tycktes hafva samlat sig för att blifva till en magnetisk kraft, som med mildt våld fängslade alla blickar.
Och ur dessa ögon talade förkroppsligad den underbara mystik, som lefde i hans ord.
Hans inflytande var oerhördt.
Ty han hade genom själfva sin personlighet återinfört den gamla katolska bikten.
Studenter kommo till honom, förtrodde honom sin ungdoms öppna eller hemliga synder, fingo råd, varningar och upprättelse och gingo ifrån honom med löfte att börja ett nytt lif.
Unga kvinnor kommo till honom, anförtrodde honom sina små tvifvel, väckta genom läsningen af moderna romaner eller fritänkande ströskrifter, och de gingo från honom med en föresats att aldrig lemna det fridens land, som de under samtalen med honom anat.
Gamla kvinnor kommo och berättade, hur de börjat att hysa underliga tankar angående änglarnas tillvaro, möjligheten af en skärseld, eller hvad Kristus gjorde, när han nedersteg till helvetet, och han talade till dem så, att deras gamla tro syntes dem ännu äldre och ännu säkrare.
Folk af alla åldrar kommo och talade om för honom, hur det stod till inom dem.
Och han lugnade dem alla genom att visa dem in på aningens väg, genom att ställa dem ansigte mot ansigte till det outgrundliga, inför hvilket alla frågor tystna, och hvarje tvifvel lullas till sömn.
Sakta, mildt, med en känsla af domnande, oändligt välbehag.
Till honom skulle nu Erik Grane gå.
Han afvaktade blott ett gynsamt tillfälle för att bedja honom om ett samtal.
De träffades en dag på akademiska bokhandeln.
Grane observerade honom förstulet, medan han stod lutad mot disken, läsande i en broschyr, som han vände mot dagern för att kunna se mellan de ouppskurna bladen.
När han närmade sig dörren för att gå, gick Grane efter och hälsade.
De följdes ut, och professorn vände sig vänligt till honom.
– Herr Grane läser på kandidaten?
– Ja, jag håller på med nordiska ...
Jag har tenterat i lefvande språk ...
Han talade med en tjock, ansträngd röst, och det ryckte kring munnen.
I detta ögonblick kände han en blygsel så stark, att förlägenheten kom honom att stamma, medan han kände, hur blodet med all makt strömmade tillsammans omkring hjärtat.
Han drog häftigt efter andan och gick en stund tyst.
– Jag skulle gärna vilja tala vid professorn, sade han slutligen med en torr, entonig stämma, hvilken af rörelse lät nästan vredgad.
Det är någonting, som ...
– Jag är hemma alla söndagar på aftonen, sade professorn med lugn och mild ton.
Kom om söndag.
Men kom kl. half sju, så få vi tala ostörda en stund.
Det kommer ett par studenter, som dricka sin kopp té hos mig.
Nå, kommer ni?
Den unge mannen stannade, sträckte fram handen och tog af hatten.
Han försökte säga något vänligt eller åtminstone artigt.
– Tack, sade han kort och hest.
Han drog tillbaka sin hand, som om han bränt sig.
Det skymde för hans ögon, och med snabba steg gick han öfver S:t Eriks torg och hem till sig.
Han var i en feberhet, nästan uppretad sinnesstämning.
Skulle han blotta för denne främling alla dessa hemliga, tysta tankar, som frätt och tärt på hans unga sinne, sedan han knappt var mer än ett barn, som gifvit honom, i hvilken lifslusten och begäret att njuta friskt och skönt glödde och lefde, en prägel af missmod och sorgbundenhet, som var långt öfver hans år, som gjorde hans nätter sömnlösa och honom själf till en grubblande vekling, hvilken till och med i glädjens ögonblick aldrig vågade släppa sig lös, utan altid kände som ett hugg i hjärtat vid tanken på, att han aldrig ägde sinnesro, aldrig var säker på sig själf?
Skulle han föra honom in i sitt allra heligaste, för att han skulle stå som en domare öfver hans hjärtas innersta, granska hvarje vrå, bestämma, hvad som där inne var godt, och hvad som icke var det, säga honom, hvad han borde göra och icke göra, hvad som af hans hjärtas tankar skulle kastas bort, och hvad som borde tagas vara på?
Han hade kommit upp på sitt rum, tagit af sina öfverplagg och satt nu som vanligt i gungstolen, gungande fram och åter, så att golftiljorna knarrade.
Om han ändå vågade något helt!
Om han vore så säker på sig själf, att det ej föll honom in att vända sig till en annan!
Hvad kunde en annan gifva honom?
Ord, tankar, och åter ord och tankar.
Men kunde han ens för ett ögonblick sätta sig in i hans lif, kunde denne man lefva för honom, upplefva i hans ställe, det som fordrades för att blifva en man?
Kunde han det?
Och var det egentligen något annat, han begärde, nu när han gick till en annan för att finna det lugn och den ro, som lifvet skänker, men som icke kan förvärfvas genom några tankar i verlden?
Han tyckte sig vara feg, svag och omanlig, och ett ögonblick föll det honom in att skrifva några rader för att ursäkta sig.
Ja, skrifva.
Det var altid lättare än att tala.
Hitta på en förevändning och sedan aldrig komma.
Han reste sig upp och gick fram mot skrifbordet.
Men så föll hans blick på moderns porträtt, som stod där.
Om han nu kunde vinna något med detta besök, om han kunde komma till någon uppfattning, som förenade dem båda närmare med hvarandra!
Det kändes varmt omkring hjärtat, och något liknande tårar skymde ögonen.
Nej, nej, han skulle gå.
Hade han sagt A, fick han också säga B.
Och innerst inom honom fans, honom själf ovetande, ett slags vidskeplig tro på, att den mannen kanske ändå ägde en kraft, som var mer än andra människors, som var underbar, öfvernaturlig och med ett blixtlikt varde skapande ljus i kaos.
Den stora dagen kom, och precis klockan half sju stod Erik Grane i professorns förstuga och ringde på en liten klocksträng, som hängde ned öfver ett fönster, inifrån beklädt med hvita muslinsjalusier.
Professorn kom själf och öppnade, och efter ett ögonblick befann sig Grane i hans rum sittande på hörnet af en chaiselongue, medan professorn själf tagit plats i gungstolen midt emot honom.
Det var skumt i rummet, och nästan som i en dröm såg han de stora bokhyllorna, som sträckte sig rundt omkring rummet, skrifbordet, på hvilket en afbildning af Thorvaldsens Kristus glänste fram i mörkret, och professorns ögon, som han instinktlikt kände hvila på sig.
Det föll en underlig stillhet öfver rummet, tills professorn yttrade:
– Ni måste säga mig något om er själf, om jag skall kunna säga er något.
Grane kände sig plötsligt, som om han setat ensam i ett stort öde rum, och på långt håll hört en röst, som var honom främmande.
Alt hvad han tänkt säga – och han hade gång på gång tänkt sig, hur han skulle börja, hur han skulle berätta, hur han skulle framställa saken, varmt, vältaligt, utförligt – men alt detta liksom dunstade bort, och han sade endast:
– Jag har i flere år tänkt att bli prest.
– Nå.
– Jag tror icke, att jag kan det nu mera.
– Ni har tvifvel.
– Jag vet ej, om jag kan kalla det för tvifvel.
Jag är öfvertygad om helt andra saker, än vår kyrka lär.
Professorn log med ett mildt, starkt, strålande leende.
Men Grane tyckte sig se något medlidsamt däri, och det pinade honom.
– Jag kan först och främst icke tro, att skriften är guds ord, sade han med något slagfärdigt i rösten, beredd att fyra af alla de batterier af argument, som han användt i studentdispyter af detta slag.
Professorn såg på honom med en genomträngande blick och sade:
– »Den naturliga människan förnimmer intet af det Guds anda tillhörer.»
Grane spratt till.
Detta, som han hört genmälas vid de allra mest andefattiga resonnemang af detta slag, denna ända till leda utnötta hvardagsbanalitet, som hvarje nittonårig medlem af teologiska fakulteten bar på läpparna, detta fick han höra här af den store mannen, till hvilken alla troende blickade upp nästan som till en apostel.
Han var med ens väckt tillbaka till verkligheten, och han höll på att gifva ett ironiskt svar.
Men han beherskade sig och satt tyst.
Professorn fortfor:
– Det är ej på vårt förstånd, det beror, om vi skola komma i en rätt ställning till Gud och hans ord, detta afhänger innerst af vår vilja, och om vi vända oss i bönen till Gud, och gifva vår vilja lydigt under honom, då först veta vi, hvad det vill säga att höra Herranom till.
Vi blifva icke fria från anfäktelser.
Men det fins något, som kallas för stillheten inför Gud.
Bed om den, unge man.
Den är lika nyttig för själen som ett regelbundet lif för kroppen.
Och under denna stillhet växer inom oss den nya människan, som oupphörligen träder i stället för den naturliga människan, hvilken förnimmer intet af det Guds ande tillhörer.
Grane satt ännu och hörde på.
Men när professorn slutat, böjde han sig framåt, liksom snappade efter luft för att betvinga sin egen blyghet, och nu började han, långsamt och lågt, i början med en osäker darrning, sedan fastare, lugnare.
Till sist kommo orden fram med en nästan brutal kläm.
– Jag har försökt alt detta, sade han.
Jag har läst skriften från perm till perm.
Det fins ställen, som jag grubblat på, tills jag trodde, jag skulle bli galen.
Jag har ej kunnat sofva om nätterna, jag har förlorat lusten för min ålders nöjen, jag känner mig gammal, fast jag nyss fyllt tjuguett år.
Och jag har icke blott läst och tänkt och grubblat, vakat långa nätter, under hvilka jag drypande af svett plågat mig själf med ångestfulla tankar.
Jag har bedt till Gud, bedt och ropat till honom med förtviflans styrka.
Jag har legat på mina knän och gråtit som ett barn, därför att jag känt, hur bit för bit min gamla tro brustit sönder, som glasbitarne i en lykta, så att ljuset blåsts ut, och jag stått där ensam i mörkret.
Gång på gång har jag försökt på nytt.
Jag har marterat mig med att uppfinna synder hos mig själf – och jag vet, att jag har synder – och jag har trott, att Gud för dessa synder vändt sig från mig och straffat mig på detta förfärliga sätt.
Men det går inte på den vägen, säger jag.
Det går inte på den vägen, åtminstone inte för mig.
Jag kan inte tro, att detta begär efter sanning, det må nu vara nedlagdt hos mig af en gud eller fritt hafva växt upp i mitt väsen, jag kan inte tro, att detta begär är något, som jag bör kufva, dämpa, tränga undan för att långsamt dö af min egen längtan.
Detta är icke den kalk, om hvilken man kan säga: ske icke min vilja, utan din.
Ty här skall min vilje ske, emedan jag ej vill något orätt.
Min gud!
Jag längtar ju blott efter sanningen, och då skulle sanningen vara mig förmenad, och jag skulle få nöja mig med en tro, som andra människor förestafva mig.
Skall denna längtan inom mig, som är min själs dyrbaraste och heligaste känsla, dödas, då må jag hällre höra opp att syssla med något annat, än det som rör detta lifvets tarfligaste nödtorft.
Jag tror icke, att Gud skapat verlden på några dagar, när min kunskap säger mig, att den behöft millioner år för att långsamt växa fram.
Och jag tror ej, att denna myts författare känt till alla dessa stora resultat, som nu välmenta menniskor påstå, att de under bilder hafva framstält till en lärdom för alla tider.
Jag tror ej, att Gud skapat menniskan från begynnelsen god för att sedan låta henne falla.
Och alra minst tror jag, att han utgifvit sin son för att hjälpa upp, hvad den högste själf icke rådde med.
Jag tror ej på tre personer i gudomen, som tillsammans blott äro en person och ändå äro en person hvar för sig.
Jag tror ej, att jordlifvet är till för att vara oss en börda och jorden för att vara en jämmerdal.
Jag vet icke, om jag tror på en gud, och icke om jag tror, att vi i ett lif efter detta skola få igen, hvad vi här med suckan och tårar längtat efter.
Men ett vet jag, som jag tror på med hela styrkan af min själs innersta och varmaste åtrå: jag tror på en helig ande, som alt mer har genomträngt och skall genomtränga verlden, och den anden är det, som lär människorna att älska sanningen så högt, att de kunna dö för den.
Den lär oss att älska våra bröder, den lär oss lida för andra, att arbeta för andra.
Jag vet ej, hvem eller hvad den anden är.
Men för mig är den gud.
Ty jag kan ej tro på en gud, som tänker lägre tankar, än jag tänker själf.
Men denne ande är det, som I viljen döda I, som icke ären hans barn.
Utan att veta det hade han rest sig upp och oroligt gått fram och åter med korta steg, ständigt framför professorn.
Denne satt stilla.
Hans ansigte uttryckte en tydlig sympati, som gjorde den unge mannen godt.
Det uppstod en lång stunds tystnad, under hvilken hvar och en satt försjunken i sina egna tankar.
Grane med en ängslig väntan, på hvad som skulle komma.
Slutligen såg professorn upp och sade liksom för sig själf:
– Ja, här fins ett verkligt andligt behof.
Det är ett andligt behof.
Grane frös.
Han kände sig till mods, som om han vore ett lik och kunnat kläda af sig själf, lägga sig på dissektionsbordet, själf föra knifven, som blottade musklerna och nerverna omkring hjärtat, medan en annan stod lutad öfver honom med en lup under ögat, och sedan denne forskande betraktat honom, som resultatet af sin undersökning meddelade:
– Ja, här fins ett hjärta.
Det kan klappa varmt och känsligt.
Det kan lida, det kan jubla.
Jo, här fins verkligen ett hjärta.
Han hörde knappast, hvad professorn sedan sade.
Så upptagen var han af denna tanke.
Professorn bad honom emellertid att icke förtröttas, och han påminde honom, hvad en vis man sagt till Augustini moder:
»Så många tårars son kan icke gå förlorad.»
Hade icke han också en moder, en from moder, som bedt för honom och gråtit?
Han bad Grane endast att vänta tåligt, ty Herrans stund kommer, när man minst det tror, och då skola alla högmodiga hjärtats tankar sjunka till stoft.
Men först och sist måste man känna sin synd, känna, hur hårdt man var bunden i synden.
Ty behofvet efter försoning är för mer än behofvet efter teoretisk klarhet.
Och när detta behof kommit ...
Teoretisk klarhet?
Grane log för sig själf.
Han kunde göra det.
Ty det hade blifvit så mörkt i rummet, att de ej kunde se hvarandra.