Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I allmänhet äro deras boningar ej sådana, att en välmående Svensk bonde skulle vilja byta med dem, och jag har ännu ej sett någon Cottage, ej en gång någon smärre Farm af ett så trefligt utseende, som Böndernas hus i min provins.
Från den höjd, vid hvars fot Exeter ligger, har man en utsigt af flera Svenska mils omkrets, – rundt omkring sig det kulliga, pittoreska Devonshire, hvars sista höjder förlora sig i ett blånande fjerran, – nedanföre den hyggliga staden med floden Exe, som genomskär dälden, – längst fram hafvet, hvari floden med vidgadt lopp förlorar sig.
Exeter, hufvudstaden i Devonshire, är en vacker stad, – man skulle med 20,000 invånare kalla den en stor stad i Sverige, – i det behagligaste läge mellan höga, herrligt grönskande kullar.
– Det var Söndag.
Jag följde med folket vid aftonsången in i kyrkan.
– England har bibehållit mycket af den gamla kyrkomusiken.
Vid hvarje Cathedral-kyrka (och här är en) finnes en choeur.
Chorgossarne äro klädda i hvita linnekåpor, med kragar, liknande våra prestkragar.
Drägterna äro ej de vackraste, men gossarne äro det alltid.
Du har förr hört mig berömma Engelska barns täckhet.
Skaparens låf kan ej komma ur vackrare munnar.
– Engelska Liturgien har nog många repetitioner.
För öfrigt innehåller den ett förträffligt urval af herrliga och för Gudstjensten lämpliga Bibelspråk.
Engelsmännen ha genom religionen äfven helgat minnena af sina märkliga historiska skiften.
Årsdagen af krut-conspirationen år 1605, af Carl I:s död, af Carl II:s restauration, Wilhelm III:s anträde till regeringen firas alltid.
Bönerna, anbefalda för dessa tillfällen, äro passande, enkla och rörande.
– Domkyrkan i Exeter är en gammal, vördnadsbjudande byggnad.
Ljuset genom de höga målade fenstren ger en egen högtidlig dager i dessa resliga hvalf.
England är rikt på monumenter af göthisk byggnadskonst, många väl bibehållna, andra sköna äfven i sina ruiner, omslingrad, som denna förgängelse är, af murgrönans svällande rankor.
Du kan ej tro hur väl det ser ut.
Det är den vackraste krans kring ålderns hjessa.
Vi blefvo i Exeter öfver Påskhelgen, och gjorde derifrån en utflykt till Dawlish, ett badningsställe af den vackraste belägenhet, som under de nästförflutna åren blifvit en tillflyktsort för lungsigtiga.
På kyrkogården sågo vi flera enkla minnesvårdar efter dem, som fallit tidiga offer för denna sjukdom.
Consumtion (lungsot) är den mask, som så ofta gnager ungdom och skönhet i England.
Kyrkogården var omgifven af lummiga träd, en bäck sorlade i deras skugga.
Vid stranden är en promenad utmed de höga sandstensklipporna.
Den lösa stenarten har af vågen blifvit formad i underliga skepnader: den har gräft hvalf och rest pelare.
Min reskamrat var förordnad att njuta
Devonshires milda luft vid något badställe å kusten.
Vi valde Sidmouth, för få år sedan en fiskareby, nu en liten nätt stad i en täck dal, för sitt vackra läge och sina sjöbad mycket besökt.
Vi blifva här någon tid – i temlig enslighet; ty den egentliga badtiden begynnes först med Juni.
Vi bo ej fyrtio steg från sjön.
Fiskare, som laga sina nät eller sätta ut sina båtar, barn, som roa sig på stranden, äro nästan det enda, som ännu upplifvar utsigten.
Jag betraktar ofta dessa barn, som leka med hafvet.
Deras lek är att springa efter och fly för den ömsevis på den släta stranden stigande och tillbakafallande vågen.
Hvar och en sådan omvexling utmärka de med ett stort anskri och finna den högst nöjsam.
Äfven här firas den 1 Maj, ehuru ej med eldar på höjderna, såsom i vissa trakter af Sverige.
Men Majstången, som man hos oss först blomsterpryder midsommars-afton, hör här verkligen till den 1 Maj.
Barnen bära omkring små majstänger, klädda med blommor.
Postillonerne pryda sina hästar med löf och sig sjelfva med bandrosor, skänker af deras kärestas hand.
Devonshire anses för en af de minst dyra provinser i England.
Landet är så kulligt, att Farmers finnas, som ej på hjuldon kunna hemköra sin skörd, utan föra den på hästryggen.
Deremot är jorden lätt att arbeta.
– Flera vackra landtställen finnas här i nejden.
En Engelsk Landtgård på sin sammetsgröna tapet, i hvilken de hvita sandgångarna orma sig kring lummiga träd, är den angenämaste bilden af Engelsk Comfort.
Lånbibliotheket förser oss med böcker, tidningar, carricaturer.
John Bull gör sig lustig öfver Napoleons nya giftermål.
Det höga paret föreställes i sin söta sömn.
Men måttet på sängen är taget efter den kortvexta hjeltens längd, och utom sängbrädet sträcka sig ett par ben af Österrikiska huset.
Från London besynnerliga tidningar!
Den bekante Sir Francis Burdett, den ifrigaste och en af de skickligaste förfäktarne af Reformens grundsatser, sitter i Towern-fängelset på Underhusets befallning, emedan han nekat
Husets rätt att arrestera någon för hvad som kallas brott mot dess privilegier.
Han yrkade, att sådant borde höra under lagen och domstolarna, och har derföre sjelf blifvit dömd till fängelse på behaglig tid, af samma Hus, som deri sett en kränkning af sina privilegier.
Han nekade äfven i afseende på sig sjelf lagligheten af denna domsrätt, beslöt att ej lyda, och stängde blott porten på sitt hus å Piccadilly-gatan i London, der han bor.
– Parlamentets privilegier äro obestämda.
Man har häfd, men ingen lag på Underhusets rätt, att genom sitt blotta votum arrestera.
De, som skulle verkställa befallningen, tviflade om den gaf dem rättighet att bryta in i huset.
Saken gjorde det största uppseende.
– Folket kom i häftig rörelse, troppar drogos till London, flere tusende man.
Polisen stod i två dagar, tropparne stodo i två dagar, hela Londons allmänhet stod i två dagar utanför den stängda dörren, alla villrådiga, – utom allmänheten, som på det lifligaste yttrade sitt deltagande för den oförskräckta Baronetten.
Ministrarne rådfrågade Kronans Advocater, de skickade slutligen att fråga Domrarna, som nu voro stadde på sina Circuits eller Tingsturer, om råd i detta betänkliga fall.
De sistnämnda gåfvo slutligen det yttrande, att de trodde sjelfva inbrottet kunna försvaras, men att, om motstånd skedde och derunder någon dödades, ingenting hindrade att de, som verkstälde inbrottet, lagfördes för begånget mord.
På denna fara slogo Polisbetjenter ut ett farstugu-fönster i Sir Francis Burdetts hus, gingo in och funno honom vid frukostbordet, åhörande sin lilla son explicera det gamla Engelska Frihetsbrefvet Magna Charta.
De förklarade honom för sin fånge.
Han förklarade sig vika för våldet och escorterades af hela krigsmakten till Tower, der han nu sitter.
– Se der ett exempel på den Engelska regeln: Every Englishman’s house is his Castle – ”hvarje Engelsmans hus är hans fästning!”
Jag spelar piano, componerar, läser.
– Walter Scott är nu den populäraste poet i England.
Nyss läste jag hans Marmion och Lay of the last Minstrel – den senare i tionde upplagan.
De behaga mig mindre än jag väntade.
Det är en Arabesk-Poesi.
”Det är märkeligt, att de bästa historiska verk äro alster af sinnen, hvilkas energi egenteligen skulle egnat dem åt politisk verksamhet, men som, stängda derifrån, i stället öfvat sin förmåga i berättelse” – säger Dugald Stewart – i den berömde Robertsons biographi, som jag nyss läst.
– Om så är, hvad skall det blifva af mina Historier, om hvilka jag stundom drömmer?
Så långt dessa utdrag!
– Jag återkom till fäderneslandet efter ett års frånvaro, nedstämd, missnöjd med mig sjelf.
– Denna länge hemligen närda sinnesstämning hade nått en höjd, som i verkeligt nödvärn återgaf min själ sin spänstighet.
I Sept. 1810 i Stockholm kom jag att kasta ögonen på Svenska Academiens prisfråga för året: om inbillningskraftens verkan på uppfostran.
Jag skref svaret i en väns rum, innom fjorton dagar, och med så få ändringar, att sjelfva conceptet (hvilket tiden ej heller tillät att renskrifva) kunde inlemnas till Academien, som belönade mitt försök med sitt stora pris.
Besynnerligt nog har jag aldrig återläst denna skrift.
Men äger den något af den sinnesstämning, hvari den författades, så måste den bära vittne om en kraft, som begynner känna sig och deraf har sin glädje.
– Vid samma tid läste jag
Bibeln och en del af Luthers arbeten.
Frukten deraf var den lilla skriften:
Om falsk och sann upplysning med afseende på Religionen.
Kort efter stiftades det Göthiska Förbundet af några mina vänner.
Jag föreslog utgifvandet af en Tidskrift och skref Första Häftet af Iduna, i hvilket mina första poemer, Vikingen, Odalmannen, den siste Kämpen, den siste Skalden infördes och vunno bifall.
Sluteligen återvände jag till Upsala, der Doctor Fant under min frånvaro hade kallat mig till Docent i Historien, och hvarest min offenteliga verksamhet, såsom hans vicarius och sedermera efterträdare, skulle taga sin början.
Mina första historiska föreläsningar, ehuru de inför en blandad publik gjorde lycka, vittnade mer om fantasi och känsla, än förstånd och insigt.
Jag har lärande lärt.
Det är ett fel: kanhända ock en fördel.
Hvem är utlärd?
Jag har förmärkt, att det är slut med dem, som tro sig vara det.
Och detta slut passar ofta rätt illa till en början åt en sträfvande ung– dom.
– Men har jag här betecknat fantasiens och känslans öfvervigt såsom ett fel i vetenskaplig framställning, så må ej förtigas, att jag äfven betalat min gärd åt en annan förvillelse, som tillhör förståndet, eller en med dettas namn sig sjelf bedragande fantasi.
Jag vill till en början utmärka denna förvillelse genom sitt resultat.
Resultatet är det sjelfgjorda sammanhanget i sakerna.
Sjelfva operationen kallar man ock att construera.
– Då jag ifrån philosophi och poeteri kom in i Historien, och derföre i början äfven egnade synnerlig uppmärksamhet åt hvad Philosopher och Poeter i och med den samma beställt, så hade jag ej ringa böjelse för nämnde luftslotts-byggeri, liksom ej heller ringa färdighet derutinnan.
Jag blef den tiden så bevandrad i professionen, att jag nu, (liksom frimurarne sins emellan), genast känner adepterna på vissa tecken innom första sidan, hvaraf merändels följer, att jag icke läser de följande; såsom i går hände mig med ett profstycke af den berömdt Berlinske Professoren Gans’s berömda Föreläsningar i den aldranyaste Historien.
– Sammanhang!
– Hvad är kosteligare, nödvändigare?
Ja! men sakernas eget.
En glimt af detta är lycksalighet, – men endast belöningen för långvarig möda.
Den, som närmar sig till tidens susande väfstol, finner snart, att ej här allt går så trådrätt efter vissa formler.
Flit, försakelse, ödmjukhet, rent sinne äro för Häfdeforskaren ej mindre nödvändiga än för Naturforskaren, ja mer.
Han kan lika litet skapa sitt föremål.
Han har att göra med ej mindre verkliga verkligheter.
Men de äro af ett högre slag.
Också vågar jag säga, att ingen ting så öfvertygat mig om sakernas gudomliga kärna, som den rigtning min vettgirighet allt mer tagit på den skarpaste verklighet, i all sin höghet, litenhet, ljufhet, bitterhet, med ett ord: i all sin sanning.
Den lösa, luftiga skönheten har för mig förlorat sitt behag.
Jag söker den bundna – (i den mening, som Naturforskaren talar om den bundna värman) den i tingen förborgade.
Det är det Ideal, som det lönar mödan att eftersträfva; och jag tror mig ha erfarit, att till dess finnande man ej bör titta i vädret, utan snarare se sig väl för fötterna.
Ett har förblifvit från min poetiska ingång i Historien.
Jag interesseras blott af det menskliga deri – charakterer, seder, lagar, samhällsförhållanden; – allt, äfven det minsta drag, i bilden af ett menskligt tillstånd är mig naturligen vigtigt, och jag skyr ingen möda att uppspana det.
Hvad som ej låter bringa sig i ett sådant sammanhang är mig likgiltigt, tills vidare.
Det nakna factum existerar för mig ej.
Jag har öfveröst mig med sådant, af plikt.
Det är som att slå vatten på gåsen.
Det fastnar ej.
Det menskliga samhället i alla sina likheter och olikheter, under särskilda odlingsgrader och omständigheter har alltid varit mitt älsklingsämne.
Det närvarande, det förflutna, allt är mig i detta hänseende interessant.
Jag är derföre äfven en bland de största läsare af Resebeskrifningar och har varit det från min barndom.
Med hvilket nöje genomgick jag ej, redan då, Ödmanns Sammandrag af så många resor!
Denna och annan sådan läsning kom mig sedermera väl till pass, då jag gjorde personlig bekantskap med deras berömde författare.
Jag vågar säga, att jag bestod ej illa i våra samtal.
Denne ovanlige man ägde och äger min beundran.
Hela den synliga naturen låg för honom klar, som i ett solsken.
Blicken för de naturliga tingens egenheter och skillnader var honom medfödd.
Hans snille låg i ögat.
Det emottog ej blott, det gaf ljus.
Derföre var allt hvad han läste för honom lefvande.
I den fria naturen hade han endast lefvat i sin ungdom.
Han tog bilden med sig innom de fyra väggar, som sedan blefvo hans yttre verld, så frisk, som hade den varit från gårdagen.
Med honom slocknade ett ljus.
Jag skrifver ingen lefvernesbeskrifning.
Ändamålet af denna skrift är att låta pennan löpa, till förströelse
efter en nyss slutad afdelning af ett mödosamt arbete.
Fortfarom således att skrifva utan method! hvarvid det fägnar mig, att det så kallade Företalet här råkat komma in midt i boken.
– Det är redan en oordentlighet.
– Genom en annan vill jag nu öfverhoppa ett tiotal af år.
I slutet af året 1824 och början af 1825, hade jag genom stillasittande ådragit mig en temmeligen svår sjukdom.
Man rådde mig att egna den följande sommaren åt en resa.
Denna, i början ämnad att inskränkas innom fäderneslandet, blef genom vänners deltagande och sällskap utsträckt till Danmark och en del af Tyskland.
Efter att ha besörjt utgifvandet af 1 Delen af Svea Rikes Häfder, afreste jag i slutet af Juni månad 1825, och kände åter vederqvickelsen af att med friska sinnen njuta naturen.
Följande utdrag ur bref till min hustru och andra anteckningar må vittna derom!
Askersund d. 28 Juni om morgonen.
– Härifrån begynner således vår brefvexling under mina in– och utländska resor denna sommar.
Början synes ej lofvande, hvad stora märkvärdigheter beträffar.
Men Historien vittnar, att de största saker esomoftast utgått ur ett ringa upphof.
Så kan det äfven gå med mig, med min resebeskrifning, ja med Askersund sjelf.
Den lilla staden har ett ganska vänligt läge, och vägen hit från Wretstorp är mycket vacker.
Från Örebro till inemot sistnämnde station, ser man blott slättlandet, begränsadt i vester af de blå Kihlsbergen, i söder af Tivedens skogshöjder – liksom bräddarna af den talrik, på hvilken pannkakan Nerike är utbredd.
– Inemot Wretstorp begynner öfvergången från låg- till höglandet, och denna är här, liksom nästan öfverallt, särdeles vacker.
Från en backe ser man på en gång den sköna Wiby socken omkring en insjö, i hvilken små lurfviga öar äro kastade, som blomsterqvastar, och hvars stränder prydas af lummig löfskog och trefliga gårdar.
Ifrån Wretstorp passeras Tiveden – denna gamla gräns mellan Svea och Götha – en skogbevext berg- eller rättare höjdsträckning, nära af ett par mils bredd.
Vägen är backig: utsigterna Vermländska.
En mängd små vatten ligga spridda emellan de löfprydda kullarna.
Trakten kring
Snaflunda kyrka är i synnerhet täck.
Rönnblommorna voro i detta högland ännu ej utspruckna, ehuru redan innan vår afresa i det så mycket nordligare Upsala.
Linköping d. 29 Juni.
Hit kommo vi i qvälls kl. 10.
Jag bor på gästgifvargården, der jag vid ett åt torget öppet fenster på morgonen skrifver dessa rader, och skall fortsätta min berättelse.
Här är Linköpings Permässmarknad, och halfva Östergylln surrar utanföre, såsom en ofantelig bisvärm.
Allmogen är glad och treflig.
Qvinnfolkens rutiga hufvuddukar emellan karlarnas svarta hattar samt diverse häst- och ökhufvuden, gifva det alldeles fullproppade torget ofvanifrån utseendet af en brokig matta.
Jag beklagar blott att jag kommit i de fatala långråckarnas land.
Det är en ful drägt.
Gårdagen var nöjsam.
Först besågo vi det mycket omtalda Stjernsund.
Byggnad och belägenhet presentera sig förträffligt redan från Askersund.
Men byggnaden är i mitt tycke en af de skönheter, som må ses på afstånd.
Ideen borde väl varit, att bygga en landtlig
Villa i charakteren af en smakfull, osökt täckhet, lätt, glad och, om jag får säga, gästfri.
Men denna sista egenskap, uttrycker, näst en hederlig värds glada ansigte, ingen ting så i ett hus, som ingången.
Hvad slår här genast ögat? – att det är ett hus, bygdt på skryt.
Man ser en kostbar och stor granit-trappa, med tvenne stora, ändamålslösa utsprång, som, i stället för att inbjuda vandraren, liksom hota honom, om han ej vill hålla rätta vägen: denna tunga trappa åter nedtryckt af fyra stora pelare, – och sjelfva den nätta byggnaden förlägen dragande sig tillbaka för hela denna gravitetiska utanskrift.
Du ser huset – ett appendix till porten – liksom en medelmåttig syssla står flat bakom en präktig titel.
– Är det för mycket trappa utanpå, så är det alldeles för litet deraf innantill.
Hvad gör ej en glad, fri uppgång?
– Här är sparadt och utanföre slösadt.
– Jag är ingen kännare.
Men proportionens gudomliga lagar äro inneburna i ett väldanadt sinne; och emot dem förbryter sig ingen konst mindre ostraffadt än Byggnadskonsten, den solidaste och sublimaste af dem alla.
Den som vill, så vidt menskliga svagheten medgifver, föreviga en dumhet, bygge ett grannt och fult hus!
Emellan Askersund och gästgifvaregården Rå, far man på färjor öfver tvenne sund.
Hela vägen går för öfrigt äfven häröfver den höjdsträckning, som skiljer Svea och Götha.
Jag är kär i allt hvad jag hittills sett af det senare; – och jag ser det i sjelfva verket för första gången.
Jag skäms deröfver, när jag tänker på att jag är och vill blifva Svensk häfdatecknare.
Allt hvad jag i den nu utkomna delen af Historien sagt om Götharikes naturliga beskaffenhet är tillsammanläst, tillhopafrågadt.
Jag hoppas den korta uppsatsen derom är utan väsendtliga fel.
Men jag måste åskådligen studera Götharike, denna herrliga, förnämsta skådeplats för vår medeltids Historia.
Såsom sagdt: – vägen till Rå var vacker, och blef ännu vackrare, sedan solen bröt fram, efter en häftig, med hagel blandad regnskur.
Den var mig, i mitt kusk-ämbete temligen obeqväm, så länge den varade.
Men när är naturen herrligare än efter ett sommarregn?
Den tyckes då vara en enda doftande blomkalk.
Välluktande ångor andas från djup och höjd.
I de lätta dimmor, som uppstiga ur klyftorna, tycker man sig se Bergråens florshufvor titta fram: lärkor, trastar, och hela det söta packet af skogens små skrikhalsar jubilera i den första solstrålen, liksom rusiga af förtjusning, och sjelfva skjutsmärrarna spetsa öronen, frusta och tyckas njuta af att med vidöppna näsborrar insupa den milda, balsamiska luften.
– Uppkommen på höjden af en backe, skrek jag till af glädje.
Den stora blånande Vettern, som hittills blott uppenbarat sig i smärre sund och vikar, låg i hela sin prakt för mig.
Vi hade den nästan ständigt i sigte ända till Motala, der anblicken på afstånd af det gamla Wadstena och Omberg förhöjde utsigtens skönhet.
Vettern är en gudomlig sjö, och har mer majestät i sig än alla Öst– och Vestgötar tillhopa, vid hvilkas fötter han hvälfver sin klara våg.
Emellan
Rå och Nykyrka kommer man in i Östergylln och passerar Medevi, som vi besågo.
Stället syntes mig ej svara mot sitt beröm.
Motala ligger herrligt och är säkert innom femtio år en ej obetydlig stad, som har anlagt sig sjelf, såsom städer bäst anläggas.
Man märker, att Motala ström näres af Vetterns klara bölja.
Jag har aldrig sett ett genomskinligare vatten.
Det synes likväl ej fullkomligen ofärgadt, utan har en blick stötande litet i blågrönt, såsom brottet af den renaste is.
– Detta skimrar i synnerhet fram, der det porlande och småskummigt bryter sig öfver den steniga grunden.
Det får då en den aldrabehagligaste teint, som jag aldrig så observerat i naturen, men väl i Fahlcrantz’ taflor.
– Jag kunde ej se mig mätt derpå, under det vägen följde den herrliga strömmen, hvars vatten gaf reflexen af strandens lummiga träd, en egen skär färgskiftning.
Aldrig har jag sett en bölja värdigare att bada de skönaste Najaders snöhvita lemmar.
Jag tror nu på flodgudar och gudinnor och alla hedendomens vattenfödda täcka gudomligheter.
Min tro sökte dem förgäfves; men vackra mjölnarflickor, som i floden tvådde sina fötter, voro dock något.
Vid Motala är fullt af qvarnar och sågverk: hela anblicken högst vänlig, såsom alltid der mensklig flit gladar upp en skön natur; hvilken deremot ensam är enslig, och, åtminstone för min känsla, har någonting djupt melankoliskt.
Vid Motala går Götha kanal i Vettern.
– Man reser till Husbyfjöl (följ mig på kartan!) i början med kanalen på ena sidan och floden på den andra.
Strömmen ligger djupast, vägen något högre, kanalen högst.
Blir den en gång lifvad af flygande segel och vimplar så ser man dessa här öfver sitt hufvud. Götha Kanal är ett storverk.
Maken till arbete har jag ej sett: murar, som vore de hopvexta, slussar, som vore de helgjutna! allt gjordt med den yttersta omsorg, med denna renlighet, varaktighet, dugtighet, som i menskliga verk äro likså glädjande, som flärden, slarfvet, skrytet vidriga.
Vid Borenshult (der kanalen går ut i sjön Boren) såg jag arbetet i full gång.
Alla verktyg, allt ifrån skottkärran och stenhuggarens slägga, äro bättre gjorda, än jag förr sett eller märkt.
Af allt är något att lära.
Det kan man kalla ett technologiskt institut, som håller målet!
Ej långt från Motala såg jag som hastigast kanalarbetets verkstäder.
Ett enda behagade mig ej.
Då jag ämnade gå in i verkstaden för det finare smidet, möttes min blick öfver porten af en bokstafverad tafla tillkännagifvande, att utan vederbörligt tillstånd ingen här fick tillträde.
Det var den första Svenska upplaga jag sett af detta No admittance here! etc. som så ofta i England tillbakastötte mig.
Jag är ingen kännare.
En vandrande Gesäll hade bättre rättighet att här se allt utan hinder än jag.
– Ett par Engelsmän voro på stället.
Vägen till Husbyfjöl går utmed stränderna af den vackra Boren, genom ängar, beväxta med Ek, Alm, Ask, Hassel och alla slags nordens löfträd.
Öfver sjön ser man det vackra Ulfåsa.
Från Husbyfjöl till Berg passerades kanalen.
Vid Berg, der den går ut i Roxen, voro flera slussar färdiga.
Calmare
Regemente arbetade vid kanalen, ett vackert och höfligt folk, med hvilka det var mig en glädje att tala.
Liksom en hederlig Svensk Officer, som varit med i verlden, vid mognare år är ett det vackraste specimen på Svenska national-charakteren, så är äfven Svenska soldaten den vackraste upplagan af Svenska bonden.
Den senares naturliga välvilja får hos den förra ett mera förekommande och städadt uttryck.
– Ifrån Berg och redan
förut, ser man Linköping midt på den rika Östgöthaslätten – med mycken afvexling af skog och vatten, och derföre trefligare än den Upländska.
– Gud välsigne dig och mina små!
I hvarje förgät mig ej på vägen har jag tyckt mig se allas edra blå ögon blicka kärligt emot mig.
Lund d. 7 Juli.
Vi lemnade Linköping den 30 Juni efter middagen och tillbragte aftonen och natten på Solla.
Mycket godt folk, vänliga, glada, gästfria!
A***s fästmö tog emot oss.
– En rätt täck blondine, med mycken enkelhet i umgänget, som är ett behag till.
A*** och S*** göra sällskap till Köpenhamn.
Den raka pilplanterade vägen förer dig vidare öfver den stora, fruktbara Östgötha-slätten.
Emellan Mjölby och Dala gästgifvargårdar begynner landet bli kulligt.
Vid den sistnämnda synes Åsbo kyrka i A***s födelsebygd.
Nyss förut passerade vi det täcka Blekensta, vår saknade Kernells fordna hem.
Det ligger just på gränsen af skogsbygden.
Åsbo kyrka ser du bredevid en å, som slingrar sig mellan björkbeklädda kullar och grönskande ängar.
Boxholms bruk har ett förträffligt läge.
Vattnet, som drifver bruket, störtar sig med flera fall ner uti dalen, såsom i ett haf af löfskog.
Man nalkas gränsen emellan Östergöthland och Småland och den gamla skogen Holaved, hvilken, liksom Kolmården och Tiveden, är en skogig höjdoch bergsträckning, men mycket bredare.
Man uppstiger på den från Dala, passerar den ända till Ekesjö (der vi tillbragte natten) och är nu i Småland, som sjelf är ett högland, hvilket först inemot Wexiö sänker sig.
Äfven här bekräftar sig min erfarenhet, att öfvergången emellan slätt- och högland ger de vackraste belägenheter.
Så i Östergöthland vid uppstigandet, så inemot Wexiö vid nedstigandet.
Småland är för öfrigt ett småknottrigt land.
En bergkulle, en sjö, en liten gård, backig väg, getter och Smålänningar, se der ett sammandrag af Småländska utsigter!