Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag nämner detta endast för att bevisa det Boställens begagnande af Officerare i mindre grader, ej befordrat tjenstduglighet i krigsraanna-yi’- ket.
Äfven har i sednare lider det förhållande visat sig, att de Subalterner, sorn befattat sig med Boställens skötsel, äfven synts mindre nitiska i tjensten, och oftast algått innan de hunnit Capitaines-graden.
Jag tager mig häraf anledning att vördsamt tillstyrka hvad Kongl. Majit i dess Nådiga Proposition föreslagit, att ej Boställen må tilldelas SubalternOfficerare vid indelta Infanteriet, utan afkaslningen användas till deras allönande.
I de flere skriftliga anföranden, som vi i dag hört uppläsas, i anledning af Herr Thams motion, finnér jag en giltig anledning till den händelse, alt denna motion, som, enligt föredragningslistan, blifvit längesedan förbi - 54 Den 32 December f. m. gången, nu omsider blifvit upptagen.
Jag säger, jag finnér en giltig anledning till denna händelse, och långt ifrån att bestrida Ridderskapets och Adelns samt Herr Grefvens och LandtMarskalkens rätt, att då en motion förekommer, som synes föranleda till ovanligt långa diseussioner, få den uppskjuten, skulle jag blott vilja hemställa till Ridderskapet och Adeln, om icke en hvar skulle vilja dela den åsigt, att man borde framställa sin önskan derom från sin bänk, på det alt kännedom om beskaffenheten och vidden af ett sådant uppskof må lemna hvar och en tillfälle att beräkna, när frågan skall åter förekomma.
Jag hade, i anledning af Herr Thams motion ämnat skriftligen anföra några ord, men af den anledning, jag nyss åberopat, har jag icke varit i tillfälle, att sätta mina tankar på papper.
Jag får derföre allenast i allmänhet yttra några ord i den så vidlyftigt samt ganska sakrikt och fullständigt debatterade frågan om löneregleringen för militären.
Jag kan icke undgå förena mig med de värde Ledamöter, som i dag yttrat, att det skulle vara en ganska nyttig sak, om någon lönereglering kunde verkställas för Armeen, hvarigenom ett sådant nytt skick kom i ordning för landet, att de skatter, som hittills utgått i naturalier, hädanefter förvandlades lill pecuniära; men först och främst vill jag flyktigt framkasta några anmärkningar i anledning af de motiver, som synas haf - Den 22 December f m.
55 va ledt de serskildta Ledamöterne af Ministéren, hvilka yttrat sig i denna sak.
Det har icke förefallit mig underligt att den värde Ledamoten af StatsRådet, Friherre af Nordin, äfvensom Föredraganden i Cornmnndomål låtit i den Kongl. Propositionen inflyta förslag och tillstyrkanden i afseende på befordrandet af Arnmens behof; men deremot fägnar det mig, att en annan Ledamot af Ministeren betraktat saken ifrån synpunkten af hvad som vore nyttigt för landet.
Då jag förenar mig med de Herrar, som äska skatternas förvandling från natural-praestationer till pecuniära, så vill jag, säger jag, önska, att såväl desse Herrar som Rikets Ständer i allmänhet fästade sig vid att observera den lämpligaste liden, när en sådan förändring hör tillvägabringas.
Icke förr än penningväsendet är regleradt, ej blott på papperet, som vi hoppas kunna ske medan Rikets Ständer denna gång äro församlade, utan äfven när det så inträgt i nationens lif, att nyttan deraf kan sägas vara verksam för hvar och en medborgare, och i följd deraf nationen äfven kommer i lättare tillfälle, att utbyta sina natur-alster emot penningar, skulle jag anse en sådan förvandling lämplig.
Om den förr kommer i fråga, skulle jag tro det vara för tidigt.
Derjemte kan jag icke undgå yttra min tillfredsställelse deröfver, att jag hört Ledamöter af Ministeren upplaga 56 Den 22 December f. m. och besvara de strofer i Herr Thams motion, der lian talar om Tjenare åt Regeringen.
Detta tillkännager den öfvertygelse hos Styrelsens Ledamöter, att löntagarne icke allenast äro Regeringens Tjenare, utan äfven Statens Embetsman.
För öfrigt, och såsom ännu en anmärkning, hvilken äfven kan kallas ganska flyktig, vill jag blott hänvisa till den skillnad i intresse, frågan om löneregleringen har inom Ministeren tillvunnit sig, i jemförelse med en annan, för nationen lika vigtig angelägenhet.
Redan 1815 eller 1816 började de färdige Balkarne af CivilLagen att tryckas, och det hade då icke varit olämpligt, att infordra IIofRätternes utlåtanden, innan andra granskningen eller omarbetningen af LagCommitéen företogs; men först 1826 eller 1827, sedan det hela var ånyo redigerat och omtryckt, och en rymlig tid utan inkomne anmärkningar förbigått, så att förslaget kunde anses färdigt att läggas fram för Ständerne, ansåg Kongl. Majrt det vara nödvändigt, att HofRätterne skulle ingå i granskning deraf; och då denna granskning ännu icke blifvit fullbordad, så att förslaget kunnat i Högsta Domstolen föredragas, och komma för Rikets Ständer denna Riksdag, lärer man äga skäl att säga, det denna angelägenhet icke varit för Minisjtéren af lika vigt, och att man här icke varit noga med att förhala tiden.
För öfrigt har man talat om Europas ställning.
Det är naturligt, att när Den 22 December f. m. 5/ en Proposition kommer från Regeringen om Statens behof, i hvilken fråga äfven uppstår, om anslag till Arme'en, så är det för en hvar, om han också icke tillhör det militaira yrket, tillåtet vända sina tankar på försvarsverket.
Man kan vara okunnig om, huru en Arme" både exerceras och uppställes; men det är Representantens både rätt- och skyldighet, att kasta sina ögon, icke allenast på försvarsverket, utan äfven, för att fatta en rätt opinion om behofvet deraf, på Landels politiska ställning.
Af sådan anledning tar jag mig den friheten att gå in i några sådana åsigter, och anhåller om tillgift för det jag vågar vidröra våra yttre politiska förhållanden.
Jag har i fråga om ett försvar för Sverige, vid ett annat tillfälle hört en ganska intressant debatt, om hvad som borde utgöra vårt egentliga medel dertill.
Jag tror att denna debatt kastat mycket ljus öfver saken, mea anser, att den ännu mera kunde upplysas.
Jag vill dock allenast nämna några ord om, huru jag anser denna fråga, med afseende på Europas närvarande ställning.
Jag skulle nämligen tro, att Sverige i delta fall måste kasta sina blickar först åt östern, kanske äfven något åt Vestern.
Då vi beskåda östern, finna vi der en stor Stat, med hvilken vi fordom ofta kämpat om väldet, hafva vuxit i krafter, icke allenast öfver oss, utan snart öfver hela Europa.
Det lärer icke behöfva komma mycket i 58 Den aa December f. m. belragtande, huruvida vi emot denna Magt skulle kunna göra en resistance.
Ganska många afRidderskapet och Adeln tillkännagåfvo deras missnöje häröfver genom häftiga stampningar; hvarefter, och sedan Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken med klubban boredt tystnad, Grefve Frölich fortfor sålunda:
Jag tror, att om man låtit mig tala lill punkt, skulle man finna, att jag icke velat göra intrång på den rätt Konungen har att besluta om våra politiska förbindelser; men jag kan icke undgå, att fullfölja utvecklingen af min åsigt, oagtadt det missnöje Herrarne yttrat mot mig.
Jag ville blott erinra, att jag anser det vara Sveriges intresse, att efterfölja, så vidt möjligt är, den politik, som en blick på Europas ställning i allmänhet utstakar.
Då vi anse, i fråga om vårt försvar, att vi äga en flotta, som borde kunna strida emot den Ryska; ville jag blott säga, att jag hoppas sådant alldrig behöfver komma i fråga.
Anledningarne till detta hopp ligga deruti, att, då vi allenast betragta vårt försvar, i förhållande till våra närmaste grannar, uragtlåta vi att finna, det en ny sjömagt uppstigit i verld en, nemligen de förenta Amerikanska Staternas, för hvilken sjelfva den Engelska SjÖmagten börjar häpna.
Jag har haft tillfälle läsa i Engelska Journaler, att Engelsmännen anse Amerikanska Den 11 December f. m. ^9 flottan hafva vuxit till den grad, att England fruktar sig icke kunna motväga den.
I detta ligger för mig det hopp, att vi icke allenast hafva, att påräkna Englands stöd, när det behöfves, utan äfven den Americanska flottans.
Många yttrade åter deras missnöje häröfver.
Hans Excellence Herr Gref ven och Landt Mar sk cilken underställde, om icke Grefve Frölich gått ifrån det förevarande ämnet, samt erinrade honom att hålla sig dervid.
Jag försäkrar, att jag icke tror mig hafva talat utom ämnet, det hvar och en skall finna, om jag får fortfara.
Jag skall söka sammanfatta det öfriga jag har att säga i största korthet.
Utan att vidare ingå i några Politiska defeailler, får jag blott säga, att om vi rigta våra blickar, icke allenast på Europas, utan äfven på hela ver Idens ställning, skola vi finna, att vi mindre behöfva tänka på försvar inom Landet . , .1 .
Många yttrade åter deras missnöje.
Jag menar ju mina Herrar, att vi mindre behöfva tänka påförsvaret till Lands än till Sjös. Jag tror, att när man funnit nya anslag af stort belopp nödige för Belägrings-Artilleriet; då 6o
Den 11 December f. m. man tillika nämnt om 5 millioners behållning, och likväl begär nya skatter, för att förstärka materiellen, så tror jag, att man deruti framkastat sådana ämnen, sora för svenska folket icke kunnat annat än visa, att någon fara skulle vara på färde, den jag är öfvertygad icke äger rum.
Jag kan icke finna ....
Många yttrade åter härvid starkt missnöje.
Jag anhåller, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes anmana Ridderskapet och Adelli att låta mig få tala till slut.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, det han, i hvad på honom ankommit, sökt bereda Grefve Frölich tillfälle att få yttra sig.
Om jag icke så många gånger blifvit afbruten, skulle Herrarne länge sedan funnit, att min mening endast varit, att, med afseende ej mindre på verldens och Europas närvarande, än äfven på vår egen lyckliga ställning, de stora förnyade anslagen för Armeen icke behöft göras, åtminstone icke framställas på ett sätt, att väcka farhågor för att vi skulle behöfva göra några belägringar.
Jag frågar, hvilka fästningar är det väl vi skola belägra?
Om jag
Den 22 December f. m. 61 fått yttra detta, sora är min enskilta opinion, så skulle det kunnat ske med några ord, utan behof af någon tillrättavisning.
Jag ber Herrarne blott tänka på, att denna Kongl. Proposition äfven läses ilandsorterne, och jag har full anledning säga, alt den der väckt oro och bekymmer, då man icke kunnat göra sig någon reda för, hvartill ett BelägringsArtillerie skulle behöfvas.
Jag uppskjuter till ett annat tillfälle att besvara hvad Herr Tham i ett annat memorial yttrat om juridiska oreda.
Jag vill allenast nu nämna, att jag hade trott, det någon af Ministerens Ledamöter skulle hafva upptagit till tillrättavisning hans skriftliga yttrande i förhanden varande motion, då han säger att de saker, som härom finnas i den Kongl.
Propositionen anförda, utmärka ett fortfarande bemödande, att uppmuntra och underlätta rättegångar.
Sådant skulle jag i sanning icke någonsin kunnat säga till Regeringen.
Då mitt memorial gifvit anledning till en så ganska lång discussion, anser jag mig skyldig det
Stånd, af hvilket jag hav äran vara Jjedamot, att söka göra reda för mina åsigter, för att visa, att icke något klandrings- och kittslighetsbegär varit grunden Lill hvad jag yttrat, utan endast tillgifvenhet för Regering och fädernesland. 6i Den 12 December f. m.
Det vigtigaste, som förekommer i Kongl. Majlis Nådiga Proposition, är frågan om löneregleringen.
Jag skall derföre spara den till sist, och först vidröra några mindre frågor, sorn här blifvit upptagna.
Jag erkänner, att i afseende på de fem millioner Riksdaler, som iden Kongl. Propositionen finnas upptagne, såsom en besparad behållning för kommande tider, jag i så måtto misstagit mig, att jag ibland de skulder, som StatsContoirets berättelse omnämner, icke erindrade, att skulden till Ranken var Statens skuld, sedan 180S års krig, och ordsaken till detta misstag bärrörde deraf, att denna skuld icke ingår uti Statens vanliga utgifter, eller deraf betäckes.
Jag erkänner således med glädje detta förhållande, då jag finnér, att vi uti de omnämde upplagde besparingarnc hafva en fond, för att betäcka det kommande årets utgifter.
En talare har yttrat, alt jag skulle sagt, det Rikets Ständers väntan allt sedan 1810 i afseende på ett minskadt antal Embetsman och Löner icke blifvit uppfyld, utan att vi i stället fått en ökad Embetsmanna-personal och större löner, hvarpå äfven exempel nu blifvit åberopade.
Mycket af denna fråga hörer till ett annat ämne.
Jag har aldeles icke ingått i frågan om löneförbättringen för HofRätterne.
En talare har ytt - Den 12 December f. m.
G3 ra t, alt en besparing af 3o,ooo R:dr Banco vinnes genom indragning af några tjenster i Bergs- och CornmerceCollegierne.
Då hela BergsCoIlegii aflöning troligen icke uppgår till (6 å 17,000 R:dr och måhända endast 3 å 4 dess Embetsman kunna indragas, kan jag svårligen fästa tro till den uppgifna summan; i synnerhet så länge indragningen icke är verkställd, och dessutom mångå andra tillökningar istället torde blifva nödvändiga.
Jag tror alt härvid äfven hör iliäg— bommas, att de Tjenstemän, som genom den skeende regleringen blifva tjenstfrie, icke tillika må blifva lönefri, ty man må väl icke vilja beröfva dem den inkomst, sorn försäkrades vid deras antagande till embetct.
Jag tror således, att föga minskning häraf är att hoppas förr än de personer dö, som nu komma på Indragnings-Staten.
Det återstår nu, att gå till det hufvudsakliga ämnet.
Jag får först äran förklara, alt jag aldrig bestridt behofvet af förbättrade löner för en del af Militairen.
Jag, sorn icke tilltror mig, att bedöma Arme'ens organisation, håller mig således helt enkelt vid hvad jag tror mig begripa.
Jag är icke bland dem, sorn tillskrifva Armecns nya organisation den brist på löner, som i sednare tid uppkommit; men hvad jag vet är, att då Beväringen är påräknad, att utgöra en betydlig del af Rikets försvar, och hit äfven hörer ett Befäl, så har jag funnit att 64 Den 11 December f. m. detta Befäl blifvit ordnadt, utan att äga annan lön, än på bekostnad af den förra indelningen, ocb att häraf uppkommit en brist, som jag visserligen anser nödvändig att afhjelpa i samma mon, som man anser det ökade Befälet nödvändigt.
Mina anmärkningar äro då hufvudsakligen rigtade mot den föreslagna förändringen i Befälets löningssätt, som jag tror ganska hufvudsakligen röra Indelnings-verkets hufvudgrunder, oagtadt allt hvad man sagt lill bestridande deraf.
Jag kan icke förklara meningen härmed annorlunda, än att Befälet icke skulle tillhöra Armeen.
Konung Carl XI inrättade löner, både för manskap och befäl, och jag tror, att de höra så tillsamman, att man icke kan rubba en del deraf, utan att tillika rubba det hela.
Huruvida bibehållandet af Indelningsverket i sin' helhet nu är nyttigt eller icke, det blir en annan fråga.
Jag tror således, att då något häraf skall rubbas, bör ock nationen upplysas om anledningen; och sjelfva frågan om sättet ställas på den punkt, att folkets Representanter, som icke kände, att sådane förslag skulle komma å bane, erhålla alla de upplysningar de behöfva, innan de kunna uti förändringen ingå, så vida de vilja svara de hemmavarande på frågan, hvarföre de tillåtit densamma.
Utan att inlåta mig i någon strid onr Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i della ämne, skulle jag blott önskat, D en 22 December f. m. skat, att denna skrifvelse aldrig J > 1 i f v i t af Styrelsen åberopad, ty den står icke i öfverensstämmelse med, hvad man här velat hafva fram.
De contracter, som äro afslutade emellan Landet och Armeen, röra icke allenast Roten på den ena och Soldalen på den andra sidan, utan de röra hela Landet, då de angå Armeens Boställen och Löneräntor.
Jag har icke yttrat någon önskan, att Subaltern-Officerarnes boställen skulle återtagas och brukas af Oflicerarne sjelfve.
•lag har blott beklagat, att ställningen är sådan, att det icke låter sig göra.
.lag vill allenast tillägga, att jag önskat, det ut arrenderingen af dessa Boställen måtte ske på andra grunder och med hällre beräkningar, än hittills blifvit verkstäldt, då det ofta handt, alt Indelningshafvare!! gått miste om liela sin inkomst, derigenom att penningearrenden på auetionerna blifvit orimligt uppdrifne, och alt arrendatorer utan tillgångar oförståndigt deruti ingått, hvarigenom först Cautionisterne och sedan Indelningshafvare!! blifva lidande.
Jag skulle derföre önska, att den reservation, som Herr Hjerta, Gustaf, bifogade StatsUtskottets Betänkande vid förra Riksdag rörande Boställsväsendet, toges i öfvervägande.
Den vann då bifall här på Riddarhuset, men icke i de öfriga Stånden.
Om man vill bibehålla detta arrende-system, så bör man likväl söka ändra sjelfva formen för hvad som hädanefter kan ske.
Det återstår ändå olyckligtvis ett antal af öfver 200 7 H. 5 GG Den 22 December f. m.
Boställen, borlarrenderade efter cn falsk principe, soin länge skall förorsaka oreda.
Jag önskar att StatsUtskottet måtte hafva erhållit eller kunna förskaffa sig alla de upplysningar, som jag anser nödvändiga för detta måls bearbetande, och jag utber mig Ridderskapels och Adelns tålamod, att utveckla grunderna för denna önskan.
Frågan är både militärisk och ekonomisk.
Jag har hört mycket omtvistas huruvida den Indelta Armeen skulle vara tjenstbar med bibehållande af den organisation den hade efter Carl den XI:s Indelningsverk.
Den var det likväl när Carl den Tolfte försvarade sitt Fädernesland, och hade varit det ännu längre, om han blott stadnat på den punkt förnuftet hort hänvisa honom.
Det påstås, att den icke var tjenstbar på i 'y/jo- och 1700- lalen; men detta tror jag berodde på en felaktig sammansättning af Statsmakterna, och en till ytterlighetens gräns missbrukad frihet att resonera, då man bordt lyda.
Jag tror derföre,att Indelningsverket, rätt handliafdt, uppfyller sitt ändamål.
Det fäster krigaren vid fosterjorden, och jag har svårt alt skilja mig från den tankan, att den krigare, sorn försvarar, jemte sin fosterjord, sin hustru och sina barn, och slägtingar, är den, som aldrig viker, så länge hlodet är varmt i hans ådror.
Här har emot mig blifvit yttradt, att jag angifvit såsom ett möjligt missbruk, alt Statens Embetsman, genom det förändrade löningssättet skulle kunna förvandlas till Re - Den 9.2
December f. m. fi7 geringens tjenare.
Jag är skyldig alt försvara mig för detta tillmäle, lag skulle icke omtala detta såsom elt möjligt missbruk, om jag kunde försäkra mig, att Sverige alltid lick bibehålla den Constitution och den frihet vi nu äge.
Men det finnes i alla Stater ett sträfvande bos Statsmagterne, att söka på den rätta frihetens bekostnad inkräkta på hvarandras område.
Detta sträfvande är hos oss sekler gammalt; och detta har ingifvit mig den farhågan, att Sverige möjligen kunde förlora den lyckliga ställning det nu äger, så framt Nationen icke iakttager den varsamhet, som behöfves till dess försvarande och det vore vid en så olycklig förändring sorn missbruken kunde uppkomma, och Statens Embetsman förvandlas till Regeringens Tjenare.
All annan förklaring af mina ord godkänner jag icke; väl vetande, att nu klappar hjertat varmt för friheten hos hvarje Embetsman, som är en hederlig och rättskaffens karl.
I afseende på frågan om regleringen med räntornas ingående lill Kronan, önskar jag, att StatsUtskottet malte skaffa sig alla nödvändiga upplysningar, huruvida sådant låter sig göra nu.
I min tanka bör en betydlig fråga förut afgöras, nemligen, om Lönerne kunna bestämmas i silfvervärde.
Detta kan naturligtvis icke ske, förr än Rikets Ständer fattat deras beslut om vårt m}uit.
Jag skulle dernäst önska, att det vore möjligt för Utskottet att pröfva, huruvida det » 68 Den 11 December f. m. ingifna förslaget är fotarlt pä säkert beräknade grunder.
Om en sä stor förändring som denna, hvilken sä bufvudsakligt ingriper i jordbrukarens rättigheter och skyldigheter, finnes innehålla missräkningar, och Ti efter några år få höra dessa ord: det räcker icke till; så tror jag, att sådant icke hlir välkommet för Nationen och icke helier något, som Regeringen gerna skall uttala.
Det är derföre lika angeläget för de Styrande och Folket, att ingen missräkning härvid äger rum.
Må man ihågkomma att behofvet o O icke är ringa.
En nyorganisation af Generali tetet; löneförbättring för en mängd förut illa lönade Officerare, och behofvet af åtskilliga nya Officerare för de så kallade tredje Bataljonerna, för Beväringen å hvarje Regemente.
Dessa summor blifva betydliga, och missräkningar äro icke omöjliga.
Man har uppstält 7 R:dr Banco såsom medelvärde å en tunna spannmål.
Jag hemställer, huruvida detta är säkert beräknadt.
Man antager, att blott hälften af den indelta spannmålen skulle behöfva för Kronans räkning försäljas.
I skogsbygden löser man väl sin räntespannmål med penningar, men på slättbygden lefvererer man förmodligen in natura.
Om det då skulle hända att gällande priset blifver 5 Riksdaler Banco, så uppkommer härutaf genast en betydlig förlust.
Staten skall då ovilkorligen sälja spannmålen.
Om penningar
Den 22 December f. m. finnas att förskjuta utgifterne, är det väl; men genom skilnaden i försäljningspriset emot det föreslagna uppkommer en gifven Statsbrist.
Jag tror det derföre vara angeläget, att på förband observera den möjliga förlusten, hvilken torde bli ganska betydande, om icke landet blef hemsökt af missvexter, ty räntegifvare^ rätt att lefverera in natura måste väl bibehållas såsom hittills; jag fruktar derföre att Staten kan bli betydligt lidande, om markegången fastställes till 7 R:dr B:co, helst jag tror att en medelberäkning af de föregående årens priser skall visa, att Rantegifvarne icke öfver hufvud betalat denna summa.
Om man icke söker, att förekomma sådane förluster, huru går det då med förslaget?
Man kommer endast till erfarenheten, att man missräknat sig och det är det man bordt akta sig för.
Ilär har blifvit sagdt, att de indragningar som skulle ske, endast kunna ske inom loppet af vissa år, emedan de närvarande Indelnings-innehafvarne icke kunna beröfvas de löner de nu hafva.
Om vid öfverläggningcn härom det skulle finnas, att förslagen icke äro säkra, att missräkningar möjligen kunna äga rum; då tror jag det vara för bittida att ännu denna gång antaga den Kongl. Propositionens innehåll i detta afseende; då tror jag det vara nödvändigt att förslaget icke verkställes förr än vid en annan Riksdag.
Jag tror mig af erfarenlie - 7° Den 22 December f. m. ten Från flere tillfällen hafva rätt alt yrka elei man bör vara säker på sina beräkningar, och akta sig för misstag; och att, i händelse man icke rätt afvägt skadan å ena, samt vinsten å den andra sidan, man bör vara försigtig att gå in på det hela.
Jag säger icke derföre att
Arméen bör lemnäs utan hjelp.
Jag ser att förslaget i delta fall för hela Arméen upptager, såsom ett oumbärligt fyllnadsbelopp, en summa af nära 200,000 R:dr Banco.
Jag anhåller, alt StatsUtskottet må beräkna, hvarest hjelper» är ournbärligast; att Utskottet må göra sig kunnigt om, hvilka Regementen och hvilka Befäl som äro mest lidande, och att dessa måtte blifva afsedde till afhjelpande af den nu mest kännbara bristen.
Om de icke kunna fullkomligen hjelpas, måste dock något vara bättre än intet, då man kan få mera framdeles.
Det är äfven en annan fråga i den Kongl. Propositionen, som till någon del ingår i denna.
Det är frågan om pensioner åt Generaler, vid fylda 65 år.
Jag anser det begärda anslaget härtill behöfligt och af rättvisan påkalladt; men det har blifvit sagdt, att de skulle öfverflyttas på Indragnings-Staten.
Man bör då tillse, om penninge-tillgången på denna
Stat är sådan, att man äfven kan hålla hvad man lofvar.
Slutligen har blifvit hegardt alt till accordernas afskaffande, ett Kreditiv skulle D en 22.
December f. ni. 7i leranäs till StatsContoirets disposition.
För min del skulle jag gerna tillstyrka detta Creditiv, om något sådant Reglemente dervid kunde bifogas, som försäkrade oss, att ändamålet kundehållas vidmakt, ochatticke accorderne, sedan Creditivet blifvet väl medtaget, komme att rasa lika otygladt som förut.
Erfarenheten visar, att flere regleringar i detta afseende blifvit gjorda, somliga med, andra utan Statens bidrag; men har det icke likafullt liändt, alt större accorder innan korrt blifvit medgifna.
Då sådant kunnat hända hittils, kan det äfven hända hädanefter.
Om icke sådant kan på ett kraftigt sätt förekommes, måste jag för min del afstyrka ett förslag, sorn icke kan komma att gå i verkställighet, så länge obegränsade och osäkra accorder kunna komma ali existera inom hvilken Svensk Embelsmanna-corps som helst.