Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I trädgårdstäpporna rundt om de små husen innanför vallarna ha träd och buskar redan börjat slå ut, och i Filosofgången vimlar det under promenadtiden af eleganta damer och kavaljerer, spankulerande och konverserande med behagsjuka later, galanta ord, flygande fingerkyssar, glittrande ögonkast – så förnöjda som om denna fjärilslek i solskenet vore lifvets egentliga mening och lyckans hemlighet.
Men i S:t Pederstræde har lifvet en annan mening, och där blir det stor uppståndelse, när en ståtlig landå rullar fram öfver den ojämna stensättningen och stannar framför Gabels hus.
Alla grannskapets gummor och madamer öppna sina fönster och sträcka sina halsar.
Jungfru Esther stiger strålande utför trapporna och in i kupén, dörren smälles igen efter henne, och vagnen rullar åstad.
Närmast utanför Nörreport är samfärdseln liflig, och många eleganta ekipage skymta fram genom dammolnen; men längre utåt landsbygden blir det mindre dammigt och lifligt, kusken fäller ned vagnstaket, och en elegant kavaljer kommer till synes vid sidan om jungfru Gabel.
Vårluften smeker de åkandes kinder, och solvärmen smyger sig in genom alla porer.
Till höger och vänster om vägen breda sig ljusgröna åkrar och fält, ångande i sommarhettan, och där bakom står bokskogen med svällande knoppar, längtande efter att slå ut.
Nu svänger vägen, en vid vattenspegel glindrar mellan gröna stränder, och på en kulle ligger en stuga, med en trädgård, som sluttar nedåt mot sjön.
Struensee hjälper Esther ur vagnen, och de taga, till fots, en omväg genom skogen.
När de nå fram, har Wolff redan dukat middagsbordet i ett lusthus vid stranden.
Och hvad lifvet är skönt och hvad solen lyser, och vågorna glittra och allt är tyst!
Hvardagarnas tusen bestyr ligga fjärran, och alla intryck bli friska och nya som våren själf.
Efter middagen lustvandra de åter i sitt paradis.
Och fast skogen ännu icke är grön, är den full af blommor.
Esther böjer sig ned och plockar och plockar, tills hennes kavaljer har hela famnen full.
Och när vagnen kör fram, förvandlar hon kupén till en löthydda; och den ena hästen får en slinga af hvita sippor i luggen, och den andra en krans af blå.
Men solen dalar och hjulen rulla mot staden; Esther sitter hopkrupen i ena hörnet af kupén och sjunger.
Hennes röst är mjuk och ren i klangen, fast tonerna icke äro många; och det hon sjunger är ingenting annat än en gammal, vemodig folkvisa med hjärta och smärta; men hon sjunger med en betagande innerlighetens värme, och sådan hon sitter där, med händerna hopknäppta i skötet och ögonen halfslutna, liknar hon ett barn, försänkt i bön.
Hennes ögon sluta sig helt, och hennes hufvud lägger sig till hvila mot hans bröst.
– Sofver du, barn? säger han efter en stund.
– Ack nej, – svarar hon, utan att se upp.
– Men jag har fått så mycket sol.
Jag är yr af det.
– – Nej, sofva kan jag icke, så länge min vän är hos mig.
– Hvarför icke det då?
– Jag måste taga vara på sekunderna, så länge lyckan räcker!
Efteråt – när min vän icke längre är hos mig – vill jag sofva.
– Är det så ställdt – gycklar han småleende – måste din vän snart ge sig af för att skaffa dig ro!
Hon skakar sitt hufvud; hennes min är så sorgsen, som om hon tagit hans ord på fullaste allvar:
– Jag vet att Gud skall straffa mig.
Och i sin allvishet straffar han mig nog genom att beröfva mig min lycka, som jag tagit olofvandes och som därför blifvit synd.
– När den tiden kommer, får jag böja mig i ödmjukhet och kyssa min tuktomästares hand.
Man har lefvat länge nog, om man fått upplefva en enda dag sådan som denna!
– Det där kallas lefnadsfilosofi! skämtar han i nedstämd ton.
– Men du ser just icke vidare lycklig ut, barn.
– Jag är trött nu.
Och så har jag en besynnerlig oro i kroppen.
Det är liksom om – nej, jag kan icke beskrifva det – men jag tycker liksom om någonting kallade på mig inifrån – och det suger omkring hjärtat – och jag är bara matt.
Kanhända det käns så, när man snart skall dö.
Han undrar öfver hennes ansiktes exalterade uttryck.
En aning stryker som dimma genom hans själ och lämnar efter sig en svag förnimmelse af ansvar.
– Kanhända käns det så, när någonting skall till att lefva? hviskar han.
Det är en fråga, men hon förstår den icke; och då hon ingenting svarar, förflyktigas ansvarsförnimmelsen, faller hans samvete till ro.
Inokulationen har företagits under de gynnsammaste auspicier, och kopporna ha slagit ut.
Sedan dess står drottningens bädd i det provisoriska sofgemaket orörd.
Hon har icke unnat sig ett ögonblicks hvila och icke tillåtit Struensee att vika från sin sida.
– Hennes Majestät har icke befallt; en ung mor har bönfallit med stora, fuktiga, blåa ögon, själfulla af spänningens smärta.
Timmar och dagar ha de tillbringat i nästan oafbruten tête à tête, andats samma luft och följt sjukdomens gång med samma ängsliga uppmärksamhet.
All denna lekamliga och andliga gemenskap har alstrat en ny art af förtrolighet dem emellan.
Sjukrummet har sin egen etikett, här äro rollerna förbytta, enväldet ligger i läkarens händer och drottningen blir undersåte.
Allt eftersom faran vuxit för hennes inbillning, har han blifvit större och större, och hans myndiga ton tycks henne så rättmätig, som om han varit född till purpur och krona i lifvets och hälsans konungadöme, höfding i kampen mot lidande och död.
Ofta när hon sitter vaken om nätterna låter hon sina tankar leka med den föreställningen, att denne konung är hennes äkta make – i stället för den utsväfningarnas invalid, som sofver sött i sin säng, oberörd af alla bekymmer för sin afkomma.
Hennes lagliga gemål och hennes barns far vakar vid hennes sida, delar hennes ångest och skall dela hennes glädje, om allt går väl.
Och allt skall gå väl, ty han är en man, mäktig att skydda de sina i lif och död!
Ett lyckligt leende lyser omkring hennes läppar, men slocknar så fort verkligheten tränger sig inpå henne.
Hennes lagliga gemål är sannerligen kung Kristian VII af Danmark, men hon vill minnas att hon en gång, för länge, länge sedan, hvilat i den andres armar.
Han måste då ha hyst kärlek för henne, och hon måste sedan ha förverkat hans kärlek.
Hon har visst icke förr än nu haft en rätt föreställning om hans storhet; det har funnits någonting nedlåtande i hennes väsen – och detta har kommit hans känsla att förfrysa.
Och nu kan den aldrig blomma på nytt, och allt är oåterkalleligen förbi.
Det lider mot morgon.
Från halfmörkret i sjukrummet löser sig en skugga, glider fram till kronprinsens bädd och böjer sig framåt, så att det svaga ljuset från nattlampan vid hufvudgärden faller öfver drottningens drag.
– Han sofver! hviskar hon inåt skymningen.
En mans hufvud skymtar innanför ljuskretsen, och två skarpa ögon mönstra uppmärksamt den lille sjuklingens ansikte, där utslagen börja fjälla sig och blekna.
Hufvudet nickar tillfreds, och de två skuggorna försvinna lika tyst, som de kommit till synes, utan att ens väcka sköterskan, som somnat i sin stol.
– Nu kan min drottning lugnt gå till sängs – säger Struensee sakta.
– Nu är all fara öfver.
– Gud ske lof! Å Gud ske lof! hviskar drottningen krampaktigt, i det hon sjunker ned på den plats, hon nyss lämnat.
– Jag måste på det bestämdaste tillråda E.M:t att söka hvila! vidhåller han, faderligt beskyddande och befallande.
Hon reser sig lydigt och går med vacklande steg mot sofgemaket.
Men på tröskeln vänder hon sig om och frågar ännu en gång:
– Är det verkligen sant, att all fara är öfver?
Spänningen, som hållit henne uppe under alla sömnlösa nätter, försvinner nu, och nerverna slappas.
Hon stöder sig mot dörrposten, och tårarna rinna utför hennes kinder.
I evighet skall hon vara honom tacksam därför att han räddat hennes barns lif.
– Hennes kärlek må ständigt förbli obesvarad, den skall dock för alla tider tillhöra honom!
Han hör henne snyfta och närmar sig för att lugna henne, men hon drager sig tillbaka in i sitt sofgemak för att gråta i fred.
För henne är det en njutning att låta tårarna rinna; hennes hjärta är så fullt, och gråt verkar befriande.
Men han, som icke förstår annat, än att tårar pressas fram af smärta, följer efter, gripen af det djupaste medlidande, som kommer hans röst att dallra af värme, medan han stammar tröstande ord och stryker med sina händer lugnande öfver hennes hår och kind.
Plötsligt känner han någonting varmt och mjukt omkring sin hals och någonting tungt i sin famn – någonting feberaktigt skälfvande, som sträcker sig uppåt och klamrar sig fast, sökande stöd.
Han böjer sitt hufvud, och lidelsen slår emot honom från hennes ögon.
Sinnena fatta eld.
Hans armar sluta sig krampaktigt omkring henne, deras läppar mötas; två lusteldar, som kommit hvarandra nära, bli ett.
Då hörs ett ljud, tungt som ett klubbslag mot golfvet i det angränsande gemaket, där drottningens kammarjungfru afvaktar Hennes Majestäts befallningar.
Och det är som om taket öfver deras hufvuden remnat, och himmelns slussar öppnats, och ett iskallt regn strömmat öfver det heta blodet.
Som två brottslingar, slagna af fruktan att gripas på bar gärning, stirra de in genom den öppna dörren och lyssna andlöst.
– Är någon där? frågar drottningen.
Det gnistrar olycksbådande i hennes pupiller.
Hon får intet svar; men från den motsatta dörren, till sjukrummet, kommer sköterskan tassande in yrvaken och frågar hvad Hennes Majestät befaller.
Struensee har störtat in i kammarjungfruns gemak.
I den gryende dagens gråa ljus ser han Esther ligga hänslängd på golfvet, utan medvetande, skenbart utan lif.
Han kastar sig på knä vid sidan om henne, lyfter upp hennes hufvud, ser henne in i det dödsbleka ansiktet och famlar med sin darrande hand omkring hennes hals för att lösa linningen och skaffa luft.
– Hvad har händt? frågar drottningen, som följt efter och nu med missnöjd uppsyn betraktar gruppen.
– Skaffa vatten! säger han hest.
Hans blickar hänga fast vid Esthers ansikte, och han pinas af drottningens närvaro.
Det kommer öfver honom ett oresonligt begär att resa sig upp och förolämpa henne, drifva henne ut ur rummet, dit hon inträngt utan rätt – eller att midt för hennes ögon sluta Esther till sitt bröst – det är dock hon som står hans hjärta närmast, fast den andra för en sekund tändt hans oberäkneliga sinnens begär.
Sköterskan kommer med vatten i en skål, han doppar sin näsduk däri och baddar Esthers tinningar.
– Hur är det med Gabel? frågar drottningen, otåligt.
– Hon är sjuk! svarar han kärft.
– Hon skall aflösas och föras till sitt hem.
Sex man af vakten måste komma genast med en sjukbår.
– Jag skall ge befallning därom.
När drottningen försvunnit ut om dörren, böjer han sig tätt intill den afsvimmades öra och hviskar: Esther!
Hennes själ lyder honom i sömnen, och hon slår ögonen upp.
Pupillerna äro glasartade, blicken saknar uttryck, och dragen andas det gränslösa lidande, som han minns från den ohyggliga drömmen, då han såg hennes bleka ansikte omhvärfdt af lågor.
Det börjar ljusna, och staden morgnar sig.
Utanför det lilla huset i S:t
Pederstræde vill han lyfta henne ur båren och bära henne i sina armar, men hon gör en afvärjande rörelse och stiger ensam uppför trapporna.
Han följer efter.
Då vänder hon sig om och ser på honom med det stora, obotliga lidandets bön om ensamhet.
Han kan icke, har icke rätt till annat än att hörsamma den.
Han står orörlig, med värkande hjärta, och ser efter henne, medan hon, vacklande vid hvart steg, stiger uppför trappan; hör henne öppna sin dörr och stänga den.
Tomt och tungt är hans hufvud, mekaniskt vänder han om och går tillbaka till slottet.
Gråsparfvarna kvittra hest, och solen flämtar i morgondiset.
Han kastar sig på sin bädd och sjunker i dödens dvala.
Han vaknar mot aftonen med en förnimmelse af att världen är förändrad.
Det hvilar en blytung beklämning öfver hans själ, och han känner en oöfvervinnerlig leda vid lifvet.
På hans nattduksbord ligga två bref.
Han bryter det största, läser det och rodnar af blygsel.
Detta är kontant betalning!
En anställning som lektör hos kungen med ett tusen fem hundra riksdaler och en utnämning till konferensråd.
Endast en drottning har råd att betala så!
Han måste tacka.
Han måste försöka vänja sig vid känslan att vara en fal man!
Den andra skrifvelsen innehåller en befallning till den kungliga taffeln.
Aldrig förr har väl ett konferensråd njutit en sådan ära!
Men så länge han lefver skall han minnas Esthers ansikte – i evighet skall dess uttryck förfölja honom.
Det sticker och svider i hans hjärta, som om muskeltrådarna ideligen knutit sig i kramp, och hans blod har feber.
En timme senare stiger han uppför trapporna till hennes bostad, öppnar ljudlöst dörren och smyger på tå genom den yttre salen in i det lilla kabinettet.
Därifrån kan han se in i sofrummet.
Ännu är det fullt dagsljus, men gardinerna äro dragna för bädden, och han urskiljer ingenting.
Han lyssnar efter hennes andedrag; men allt är så tyst, som om döden lagt sin hand öfver fågelboet.
Kallsvetten bryter fram på hans panna, och håret reser sig på hans hufvud; han går in i rummet.
Gardinerna röra sig vid ljudet af hans steg och han varsnar lilla Eva, på knä vid hufvudgärden.
– Sofver din syster? hviskar han.
Flickan skakar sitt hufvud, med ett uttryck af hjälplös förtviflan, och han lutar sig öfver bädden.
Där möter honom Esthers ansikte, blekt som det hvita örngåttet, alltjämt med samma förstenade uttryck af smärta och samma glashårda blick, som ingenting tycks se.
– Hur är det, barn? hviskar han med gråten i halsen.
Vid ljudet af hans röst reagera hennes nerver, pannan sammandrages, och pupillerna vidgas.
Ansiktets uttryck kvider, att hans närvaro gör lidandet tyngre, och ögonen tigga om barmhärtighet.
Så öfverspänd, som hon för tillfället är, kan detta innebära en fara.
Och han har ingen rätt att pina henne.
Han drager sig tyst tillbaka från bädden.
Och med ögonen fulla af tårar ser han sig ännu en gång omkring i rummet.
Det är tungt att med egen hand ha slagit sin lycka i kras.
Men det som är krossadt, blir aldrig åter helt.
Lappa det samman, vill han icke.
Därtill har han älskat det för högt.
Måhända kan hon resa sig efter slaget.
Hon är ännu ung, och naturen har oberäkneliga resurser.
Nöd skall hon aldrig lida; för hennes framtid skall han sörja.
Bäst för henne om han nu för alltid försvinner från hennes synvidd.
Bäst för dem båda om han nu strax kastar loss och låter sin lustkutter sticka ut till hafs med fribytarflaggan fladdrande från gaffelnocken, svart som döden eller röd som lifvets heta blod ... styrande genom stormen mot drottning Circes ö, omkring hvilken bränningarna brinna hvita och farorna torna sig högt mot himmeln, men därifrån sirenernas locksång lofvar ära och makt och rikedom och höghet ... alla sinnliga nyckers tillfredsställelse – – allt utom de hjärtnupna drömmarnas varma solsken i lyckans stilla vik.
– Går slupen under, får han fresta att flyta på spillrorna ... bäst att vara ensam då.
Snart bryter hofvet upp till Holstein.
Bäst att göra afskedet kort.
Där ligger
Cythere och därifrån går hans väg aldrig tillbaka till S:t Pederstræde!
Han böjer sitt hufvud i medvetandet om sin skuld, och för sista gång glida hans blickar öfver det hvita ansiktet på det hvita örngåttet.
Därvid hugger samvetsångesten på nytt sina klor i hans kött, och med pannan sammandragen af smärta vänder han sig om och går.
(Schleswig.
Midsommarafton 1770.)
En mycket förnäm resenär har på morgonen tagit in på gästgifveriet.
Tydligtvis tillhör han hofvet, men han bibehåller sitt incognito samvetsgrannare, än om han vore en furstlig person.
Dock förråda hans hållning, uppsyn och hela väsen, hvilken mäktig herre han tror sig vara.
Ingen utom hans egen lakej kan täfla med honom i myndig nedlåtenhet; men tjänarens sällskapliga instinkter väckas lätt af några remmare rhenskt, och då berättar han för hvem som gitter höra det, att kammarherre Enevold Brandt kommit till staden i en högst viktig angelägenhet – stämt möte med själfvaste kungen å Gottorps slott.
Denna storordiga uppgift mötes visserligen af misstroende, men mången anser, att också en rök af skryt måste förutsätta någon eld, och alla fantastiska gissningar få ett sken af sannolikhet därigenom, att hofvet just i dag verkligen väntas till Gottorp.
Hertigdömenas ståthållare, prins Karl af Hessen, och hans gemål prinsessan Louise af Danmark ha nyss rest sina höga fränder till mötes.
I gästgifveriets trädgård, där Enevold Brandt tills vidare uppslagit sina bopålar eftersom intet af resanderummen motsvarat hans kraf på bekvämlighet och elegans, har han nyligen mottagit gästgifvarfar i högtidlig audiens och bestämt den matsedel, enligt hvilken hans middag borde anrättas.
Nu hvilar han behagfullt utsträckt i gräset, under ett äppelträd, hvars grenar digna af grön kart, och kisar tankfullt mot solen och klipper med ögonen.
Hans koppärriga ansikte glöder af hetta och själfbelåtenhet under den guldtrensade, mjuka hatten på hans krithvita peruk; och den uppåtsträfvande näsan, som fångat en solstråle på sin tipp, tycks brinna af otålighet, då han tänker på, att han nu snart åter skall sätta sin fot inom hofkretsen, efter mer än två års förvisning till en aflägsen landsända långt utanför nådens solsken.
Ett sådant lif skulle för honom ha varit outhärdligt, om han icke, tack vare goda förbindelser, kunnat på afstånd följa händelsernas gång.
Men hans själ har aldrig lämnat hufvudstaden ur sikte, och han är i denna stund lika hemmastadd i hofvets intimare krönika, som om hans näsa oafbrutet huserat innanför Kristiansborgs murar.
Hans tankar, som surra omkring mångahanda ting, slå slutligen ned på Struensee; därvid draga sig hans munvinklar uppåt och han småler välvilligt-öfverlägset.
Hvilken fabelaktig framgång den gamle pillerskrifvaren haft!
Och hvilken lycka för honom, att detta tillfälle yppat sig, just när en viss kavaljer var aflägsnad från hofvet!
Hur lätt kunde det icke eljes ha händt, att drottningens älskogstrånande blickar tagit en annan riktning!
Men denne kavaljer är en nobel natur, som icke vill visa sig gramse utan unnar sin vän all möjlig lycka, ja till på köpet är beredd att, med uppoffrande af alla egna intressen, lämna honom platsen obestridd och blott i vänskapens namn kräfva sin andel af de yttre förmåner, som följa med anställningen.
I förkänslan af de värdigheter, som snart skola hvila på hans skuldror, finner Brandt den horisontala ställningen obekväm, springer upp som en stålfjäder och börjar spankulera omkring i trädgården med utspändt bröst och en min så förnäm, som om han redan varit herre till Schleswig, allraminst.
Han ser sig omkring med en härskares blick.
Solen står högt på himmeln, och tusentals små hvita lågor blinka på Schleis blåa vatten.
Rundt om viken ligger staden som en kolossal hästsko af gråa byggnader och vapenprydda palats – ytterst ute reser sig Gottorps slott med sitt kopparklädda tak från en bädd af stelklippt grönska.
Dannebrogens rödtungade duk fladdrar från tornet öfver frontispisen, och Enevold Brandt känner med hvar fiber i sin varelse, att där och icke annorstädes borde han residera.
Emellertid lägger han märke till, att gästgifvaremor just dukat middagsbordet i närheten af en högst obehaglig uthuslänga, och hans nerver fnurra sig kännbart vid jämförelsen, mellan hvad som borde vara och hvad som är.
Hans uppsyn mulnar, och hans tankar återvända som retade getingar till Struensee.
Allt som berättas i brefven från hufvudstaden om denne afundsvärde lyckans gunstling, verkar osympatiskt på Enevold Brandts för tillfället högst ömtåliga finkänslighet.
Man borde verkligen kunna fordra, att en medikaster efter en så sagolik framgång åtminstone skulle se en smula förnöjd och belåten ut; men af allt att döma är hans uppsyn snarare dyster.
Han småler sällan!
Beror nu detta på sjuklig inbundenhet eller kommer det sig af hyckleri och affektation?
Eller fruktar han redan för följderna af sitt majestätsförsmädliga förhållande?
Hans beteende i öfrigt ger icke anledning till en sådan förmodan.
Brandt sätter sig vid det dukade bordet, men fryner på näsan och skakar sitt hufvud ogillande, då han tydligt förnimmer tillvaron af en grymtande gris i sin omedelbara närhet.
Dock inverkar grannskapet ingalunda hämmande på hans hunger och för att fördrifva tiden medan han väntar på maten, drager han fram sin brefväska, vecklar ut ett papper och läser:
– – – Konferensrådet
Struensee är nu de facto den som styr, ty han har en oinskränkt makt öfver drottningen, och Hennes Majestät förmår allt öfver kungen.
Betecknande för situationen är, att denna resa till Holstein ursprungligen utspekulerats af Holck, ehuru drottningen sedan gjorde planen till sin, förmodligen för att slå Holcken med hans egna vapen.
Också har den tjocke grefven haft otur redan i början, i det unge Hauch, som tack vare Holcks ansträngningar verkligen blef placerad som kammarpage (meningen var naturligtvis att störta Warnstedt!) gjort en så olycklig debut, att han redan kan anses omöjlig, hvadan Holck med detta schackdrag uträttat just motsatsen till hvad han åsyftat, så som väl ofta tör hända, ty Warnstedt steg i stället till kammarherre och stallmästare för resan, och för den lyckan har han att tacka sin ovän Holck!
Angående orsaken till högstsalig änkedrottning Sophie Magdalenes sista sjukdom och död versera här många rykten, af hvilka åtminstone ett har både kuriositetens och sannolikhetens prägel, framställande denna högst sorgliga händelse som följd af ett olycksfall, närmare bestämdt som följd af ett hårresande brott mot etiketten, i det Hennes Majestät skulle ha kommit till en i hofteatern utlyst concert, innan ännu någon af hofvets tjänstgörande damer eller kavaljerer var redo att mottaga henne med de vanliga ceremonierna, men, kufvande sin förbittring, satt sig stel i sin kungliga stol, med sin egen tysta, stela hofstat bakom sig.
Olyckligtvis stod då på sin upphöjda plats framför orkestern den galante italienaren Sarti, hofkapellmästaren, i splitter ny uniform, medveten om sin rang som öfverstelöjtnant och däraf följande plikter som kavaljer, hvadan han, anseende sig böra underhålla den gamla, ensamma damen, nalkas med ett insinuant småleende och (till trots för Hennes Majestäts högdragna min, som bordt kunna erinra honom om, att hon var från den tiden, då det kungliga slottet var omspändt med järnkedjor för att hålla profanum vulgus på afstånd, och ingen dödlig fick nalkas en kunglig person utan de otroligaste krumbukter) kastar sig tämligen nonchalant i den lediga (kungliga!) stolen vid hennes sida och frågar, på ett slags bruten rotvälska, som skulle föreställa tyska, om Hennes Majestät icke tror, att det nu snart borde bli vår på fullt allvar.
Den gamla änkedrottningen rodnade och bleknade skiftesvis af harm, mönstrade sin interlokutör med en blick från skyarna, reste sig med kunglig värdighet utan ett ord och gick, följd af sin högtidliga, tigande hofstat, medan den galante italienaren stirrade efter henne utan att förstå den kränkta värdighet och kungliga onåd, som hennes styfva rygg uttryckte.
Hennes Majestät kom hem i häftig uppskakning och med brinnande feber, så att hon strax måste intaga sängen, och icke bidrog det till att dämpa hennes öfverretning, då hon några dagar därefter erfor, att en ofrälse kavaljer vid namn Struensee i ridstöflar med klirrande sporrar inställt sig för att tolka den regerande drottningens deltagande – en oerhörd smaklöshet, i sanning! och dubbelt betänklig gent emot en gammal, andryg kunglighet, hvars stamträd har sina rötter i ett dussinfurstendöme, en afdankad drottning, för hvilken etiketten blifvit en andra religion, och som till på köpet är bigott och redan känner sig lik en gengångerska i vår tid och vår värld, hvarför hon också nu i nåder flyttat öfver till en bättre.
Detta dödsfall kom högst olägligt för det unga hofvet, ty nu skulle, enligt gammal häfd, djup sorg härska öfver landet i långa tider, orglarna tystna i kyrkorna, klockorna ringa ideligen – och om någonsin en begrafning borde ha firats med pomp och ståt, så borde det ha varit Sophie Magdalenes, men hvem bekymrar sig om en skuggas egenheter och önskningar, om hon än i lifstiden varit den mest praktlystna drottning, som någonsin suttit på Danmarks tron?
Om hon haft någon förnimmelse af, hur vårdslöst hon bragtes till hvila, skulle hon visserligen ha vändt sig i sin graf!
Lifvet tillhör de lefvande, säger filosofen, och den regerande drottningen, som är midt i sin ungdoms blomstring och sin lyckas fullhet, har icke tid att sörja, vill endast glädjas, tillåter ingenting att förmörka den himmel, som nu hvälfver så strålande klar öfver hennes lif.