Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Men, min bäste vän,» svarade Albert, «oberäknadt att ditt hastiga uppbrott skulle tydas på ett obehagligt sätt, skall du ju derigenom ovilkorligen ytterligare förbittra Nannas belägenhet.
Väl måste jag finna, att för dig sjelf det ej måtte vara angenämt att längre uppehålla dig här, men du yrkar ju ständigt sjelf på, att man ej bör låta styra sig af egoism, och du bör väl således kunna underkasta dig den uppoffringen att stanna qvar här ännu någon tid.
Det är ju ej så långt qvar nu af den tid, vi bestämt för vår vistelse här.
– Om du till exempel skulle visa dig kall emot Nanna?»
– «Kunde jag äfven hyckla denna känsla, så tror jag dock ej att det vore rätt.
Visserligen skulle en visad köld från min sida kunna göra, att Nanna kände mera benägenhet för föreningen med Stellan, men verklig kärlek för honom skall hon dock derigenom ej få.
Det skall blott uppstå i hennes hjerta en oädel känsla af hämnd, och hon skall krampaktigt sluta sig till Stellan, men blir det derföre bättre med henne?
Det vore således att falla i den andra ytterligheten, om jag bjöd till att göra mig afskydd af henne.»
– «Nå, så gå då en medelväg – fortfar att vara vänlig emot henne – kanske skall den lugna vänskapens känsla efterträda den passionerade kärlekens.»
– «Nej, vänskapen är i sådana fall blott en allmosa, af hvilken emottagaren måste känna sig förödmjukad.»
– «Ännu ett, föreställ henne hvilken rik ersättning hon kan äga i känslan af uppfyllda pligter, och huru sjelfuppoffringen skall förädla henne.»
– «Först och främst är jag dertill ej rätta mannen, och äfven om jag vore helt och hållet oväldig, så skulle jag i alla fall tala emot min öfvertygelse, om jag gjorde det, ty – och jag är viss att du delar denna tanka med mig – sjelfuppoffringar af denna beskaffenhet, långt ifrån att förädla menniskan, göra blott hennes sinne bittert, och alstra ett slags monströs dygd, hvars tillvarelse är apparent, men som dock är liflös och kall, emedan den ej hemtar sin näring från den högsta principen – kärleken.
Hur jag beskådar saken, så finner jag ganska väl, att Nanna måste bli ett bland dessa tusentals offer, som måste falla för fördomarnes tyranni.
Heine har rätt deruti, att föräldrakärleken ofta ej är annat än egenkärleken, omsatt i en annan fond.»
– «Du beslutar således att resa?»
– «Jag har ännu ingenting bestämdt beslutat, men i sakernas nuvarande ohjelpliga skick tror jag dock att det vore det bästa.
Det är nu en gång mitt öde, att allt hvad jag håller kärast här på jorden skall ryckas ifrån mig, och som nomaden vill jag derföre rycka upp mina tältstolpar här, och draga bort – ju längre, ju bättre.
Hittills har jag hufvudsakligen lefvat för konsten – hädanefter vill jag försöka att äfven lefva af densamma.
Det har alltid utgjort en af mina skönaste drömmar att kunna verka någonting för tonkonsten i större skala; men för detta ändamål är det nödvändigt att söka förvärfva penningar.»
– «Det är rätt; det har förargat mig så många gånger att jag skall vara så fattig; ty, man säge hvad man vill om de materiella förmånerna, så kommer man dock ej långt utan dem, i fall man vill uträtta någonting.
Och ingen är väl i det hela närmare om att uppmuntra konstnärer, än konstnärerna sjelfva.
Det kan emedlertid väcka den bittraste harm, att se den småaktiga afund, konstnärer vanligen hysa emot hvarandra.
Långt ifrån att räcka hvarandra en hjelpsam hand, förfölja ju de för det mesta hvarandra, söka svärta hvarandra, och göra hvarandra stridig så väl den materiella vinsten som äran.»
– «Jag kan dock aldrig vänja mig att anse sådana konstnärer tillhöra första rangen, eller vara konstnärer i ordets fulla bemärkelse.
Det är ju alltid ett bestämdt bevis på egen svaghet, då de finna sig hafva något att frukta af andras öfverlägsenhet.»
– «Men man har ju exempel på, att de allra största, till exempel –»
– «Jag vet hvilka exempel du ernar anföra; men jag tror mig hafva erfarit för mycket, för att låta missleda mig af berömmet, vore det också en hel verlds.»
– «Det skulle jag vilja kalla egenkärt sagdt.»
– «Kalla det hvad du vill, men jag vidblifver dock min öfvertygelse.
Det kan ju i alla fall ej komma i fråga annat än att jag med «verlden» förstår annat än den råa massan, som i det yttre lifvet har den afgörande rösten, emedan den är så ojemförligt mycket större än antalet af dem, hvilka verkligen kunna uppfatta och bedöma konstproduktionerna.
Det är ömkligt att se huru denna massa är dupe af charlataneriet och vrångvisa eller okunniga konstdomares utsagor, och det enda, hvarigenom rättelse kan tillvägabringas häruti, är att konstbildningen blir både mera allmän och mera ändamålsenligt meddelad.
Men huru göra till exempel våra musiklärare?
De gifva sina lektioner, taga emot penningar derför, och bry sig för resten icke om, huruvida eleven har någon verklig nytta af undervisningen – om hans själ blir bildad för konsten.»
– «Ingen kan bättre än målaren erfara, hur olyckligt det är att mäcenatskapet ligger i händerna på personer, som lemna deras så kallade beskydd mera för deras egen skull än för konstens.
Så länge förhållandet är sådant, måste alltid den sanne konstnären bli tillbakasatt, ty han förödmjukar sig ej gerna till ett ömkligt lycksökeri.
Medelmåttan deremot försmår ej att kurtisera sig fram, och så händer det nio gånger bland tio, att den blir framdragen och belönad, när det verkliga snillet tillbakahålles och kanske mången gång dukar under för näringsomsorgerna.
Men det är ej värdt att grubbla öfver detta ämne, utan tåligt afbida hvad tiden ger.
Gud ske lof! man behöfver ej tvifla derpå, att verlden, ju mera den blir upplyst, ju mera blir den också rättvis.
Den bästa belöningen blir dock alltid den, som konstnären bär inom sitt eget bröst.»
– «Men synes det icke, som upplysningen i vissa fall motarbetade sitt eget ändamål?
Det kan väl ej nekas, att till exempel Daguerreska uppfinningen hotar att tillintetgöra allt landskapsmåleri.»
– «Tvertom anser jag ingenting mera bevisa, att konsten egentligen gör sig gällande genom individen, och det hos denne nedlagda snille.
Daguerreotypen kopieras ju blott naturen, men konstnären förmår att idealisera den.
Den kan aldrig förhindra att i konstverket det är konstnären, eller hans snille man ser, men för medelmåttan blir Daguerreotypen en svår fiende.»
– «Det torde väl ej ännu vara så alldeles afgjordt.
Lycka emedlertid för musiken, att den ej har att frukta intrång af någon daguerreotyp!»
– «Har det icke redan upplefvat någonting motsvarigt i de Kauffmanska instrumenterna?
Men hvad hafva väl de snillrika tonkonstnärerna att frukta af dessa tonkopieringsmachiner?»
Det förtretar troligen läsaren, att Alexis skall kunna tala så lugnt om dessa saker, i samma ögonblick som hans lifs högsta lycka står på spel; och om sådant kom af köld, lättsinne eller sjelfbeherrskning må läsaren afgöra med sig sjelf.
Men för min del tror jag, att det egentligen kommer derutaf, att han i begreppet kärlek innefattar allt – kärleken till Gud, naturen, konsten, menniskan.
Det är få som kunna fatta den upphöjda känslan af en ren konstkärlek, men visst är, att den som äger denna i hög grad, har en rik ersättning för de förluster hans hjerta i öfrigt kan göra.
Bäst som våra artister gingo fördjupade i funderingar öfver, huru de skulle ställa till, att de, utan uppoffrande af deras konstnärsredlighet, skulle kunna samla så mycket af det timliga goda, att de kunde verka något för konsten i större skala, mötte de öfversten, som varit ute och förnöjt sig med att se på några vermländningar, som voro sysselsatte att hacka torf. Achilles (i hvardagslag kallad Kille), en bredryggig rapphönshund, gick makligt bredvid hans sida, och gjorde heder åt sin herres stora skicklighet att bilda varelser af hans slägte, i det han i munnen bar en korg, deruti befanns ett par krus svagdricka.
Öfvcrsten hade sin innerliga fägnad åt att se detta märkvärdiga djurs konstprestationer, och den, som en gång underkastat sig att en hel timme uppmärksamt följa alla Killes rörelser, då han stöfvade omkring rummet för att söka rätt på öfverstens näsduk, den gubben hade den skälmaktigheten att gömma än här, än der, alltid på nya och ovanliga ställen, så att det verkligen fordrades hela Killes skarpsinnighet för att kunna taga reda på den, kunde räkna på öfverstens gunst för lifstiden.
Ingen stod derföre högre i öfverstens ynnest, än magister Lundström, adjunkten i församlingen, en ung man, som var i nykterhetsförbundet, och af de åttatio riksdaler han årligen hade i lön ej depenserade på någonting annat än några karduser Gefle vapen, hälften i prenumeration för stiftstidningen, och hvar julafton ett par handskar åt husmamsellen på Sätraholm, hvilken var utsedd till hans följeslagarinna genom lifvet, och som hjertligen längtade lifvet ur alla komministrar i stiftet, på det att hennes Lundström någon gång skulle få sätta foten under eget bord, och låta sin Lovisa utbyta den jungfruliga ärbarheten, hvilken började bli henne med hvar dag allt mera genant, emot den heder, som alltid åtföljer frutiteln och de öfriga agrementer, som höra till den.
Ingen förstod bättre än den hederlige Lundström att uppskatta alla
Killes förtjenster, och att i ödmjukhet fästa öfverstens uppmärksamhet på det stora förstånd
Kille utvecklade vid alla de tillfällen, då detta sattes på prof. En ibland de förnämsta konster Achilles lärt sig, var att härma hur «presten säger», hvilket gick så till, att han murrade och gaf till några glafs, och Lundström, långt ifrån att förarga sig häröfver, skrattade när Kille verkställde denna konst, så att tårarne kommo honom i ögonen.
Öfversten mötte just artisterna på ett ställe, der det stod en bänk, hvarpå han vanligen under sina promenader brukade hvila.
Han var ej väl kommen dit, förr än Kille satte ner korgen och lade sig.
«Är det inte en för märkvärdig hund, mina herrar, som vet så väl hvad jag vill, då jag kommer till detta stället?» sade öfversten.
«Gif mig svagdrickskruset, Kille!» och triumferande såg öfversten på Albert, när Achilles ganska riktigt kom med kruset.
«Är det inte märkvärdigt? herrarne hör sjelfva, att jag talar till honom med alldeles samma ton, som jag skulle tala till en af herrarne.
Nu skall herrarne få se.
Härvid vände han sig direkte till Albert, och sade med vanlig röst: «jag har tappat min handske,» och knappt hade han sagt detta, förr än den icke snabbfotade hjelten Achilles luffade ett stycke tillbaka i alléen, och ganska riktigt återkom med handsken.
Öfversten kastade en blick på de andra herrarne, för att göra sig försäkrad om att äfven de voro intagna af beundran, och satte sig, tog tobakspungen, som hängde på en af rockknapparne, stoppade makligt sin stora sjöskumspipa och påtände den med solglaset.
Röken steg upp i tjocka hvirflar och dref på flykten de vällustiga ångor, som kullarne andades rundt omkring.
Alexis begagnade nu tillfället för att underrätta öfversten, att han nödgades förkorta terminen för sitt vistande på Sätraholm, i anledning af en angelägen resa till Stockholm, som han måste företaga.
Öfversten öfverraskades väl något af denna underrättelse, men fann dock snart, att det ej vore så underligt om Alexis «leddes vid på landet – kanske hade han någon magnet i Stockholm, som drog honom dit,» o. s. v., och tillkännagaf för öfrigt, som vanligt, att det ej var han, utan hans hustru, som hade att decidera i den affären.
Sedan öfversten hvilat en stund, och tagit sig en klunk ur svagdrickskruset, satte sig åter han och hans andra jag, Achilles, i marsch.
En liten stund efter det öfversten var hemkommen, kommo äfven Albert och Alexis.
Hela familjen var nu samlad i det vanliga rummet, och öfversten, i detsamma han satte sig ned i soffhörnet, sade till öfverstinnan: «nå du, min söta vän, herr Alexis, som vill resa ifrån oss!» – «Åh,» svarade öfverstinnan, «det kan jag väl aldrig tro?»
– «Jo, ty värr,» svarade Alexis, «måste jag neka mig nöjet att längre få stanna qvar i herrskapets hus.
Jag har fått bref ifrån Stockholm, som underrättat mig om att min närvaro der är högst angelägen.
Mitt vistande hos herrskapet torde också numera vara utan ändamål, ty,» tilllade han, «fröknarne hafva på den passerade tiden verkligen gjort vida större framsteg än jag beräknat, och min ledning kan numera för dem vara öfverflödig.
Det enda som återstår för mig, är att uttrycka den önskan, att de ej måtte glömma lika hastigt som de fattat, utan ständigt låta tonernas konst vara sig kär, ty den är en trogen vän, som kraftigt tröstar oss, då sorgerna hota att förtynga vårt sinne.»
– «Åh, gubevars, det der låter som en half predikan » anmärkte öfverstinnan.
«Jag vill hoppas att just inga så farliga sorger skola inträffa.
Det beror så mycket på menniskan sjelf, att ställa så till, att anledningarne till sorgen i tid afböjas, och det kan man, om man följer pligtens och förnuftets röst.
Men hur snart ämnar då herr Alexis att resa ifrån oss?
– «I öfvermorgon, om herrskapet tillåter.
Det är söndag i morgon, och jag har alltid haft motvilja för att börja en resa på en sådan dag.»
– «Det är skada, att inte herr Alexis kan stadna qvar öfver midsommarsdagen.
Jag hoppas att det skall blifva en glad dag för oss allesammans, eller hur tror du, lilla Nanna?»
Nanna hade ej ett ögonblick sett upp ifrån sin söm, och svarade intet.
Hon blott sydde så flitigt, så flitigt, och märkte icke, att hon hade sytt tillsammans tvenne stycken, som alldeles icke hörde ihop, förr än Celestine gjorde henne uppmärksam derpå.
Öfverstinnan undrade emedlertid alls inte på att hon var lite brydd, men menade dock, att hon i tid borde vänja sig att höra sådant, då det ändå en gång skulle bli allvar utaf.
Alexis hade fått tag i ett stycke notpapper, och improviserade en fyrstämmig sång, som han ville qvarlemna som ett minne.
Oaktadt öfverstinnan för Alexis ställde sig, som om hon var ledsen öfver att han skulle resa, var hon dock i sin själ rätt glad deråt, ty hon fann ganska väl, att hennes tillkommande måg icke skulle kunna trifvas rätt väl på Sätraholm, så länge Alexis var qvar, emedan minnet af den obehagliga affären på Tunanäsbalen alltid skulle underhålla en spänning dem emellan.
Det hade för öfrigt ej varit någon rätt sympati emellan öfverstinnan och Alexis, och skillsmessan skulle således komma att kosta henne föga.
Efter théet sysselsatte sig de unga med att inöfva den nykomponerade qvartetten, och derefter beslöts att man skulle göra en liten utfärd på sjön.
Aftonen var så vacker, och öfverstinnan hade väl sjelf haft lust att följa med, men hon hindrades derifrån af något hushållsbestyr, och tant Ulla fick derföre i stället uppdrag att vara förkläde.
Man rodde ut till en liten täck holme, som hade blott tvenne innevånare, en gammal fiskare och hans dotter.
Tant Ulla brukade besöka gubben ett par gånger hvarje år, och ville nu icke försumma tillfället att göra det, helst hon kände med sig, att en dag nalkades, då sådant ej vidare blef för henne möjligt.
Hon frågade de öfriga, om de ej hade lust att göra henne sällskap, och hjertligt gerna samtyckte de härtill.
När de kommo fram till kojan, funno de dörren öppen.
Derinne satt gubben och läste högt i en gammal bibel.
Dottren satt med sammanknäppta händer och hörde på.
Ulla och hennes följeslagare, som ännu ej blifvit af stugans innevånare bemärkte, höllo sig stilla, emedan de ej ville afbryta akten.
Andaktens hvita dufva sänkte sig sakta ned öfver dem, och smälte deras hjertan tillsamman till ett.
Först sedan gubben slutat läsningen, lyftade han sina ögon upp utur boken, och blef varse sitt främmande.
Så fort hans gamla ben tilläto honom, reste han sig från stolen, gick emot de främmande, och bad dem fryntligt stiga in.
Han var så förtjust öfver, att tant
Ulla och de «små fröknarna» gjorde sig så «gemena» och ville helsa på honom, och äfven «baronerna» bad han vara välkomna, ehuru han ej kände dem.
Det var nu blott fråga om, hvad han skulle fägna sitt rara fremmande med, och för den saken blef snart råd, ty tant Ulla tog alltid en butelj vin med sig att fägna gubben med, då hon kom, och Anna, gubbens vackra dotter, var ej sen att taga fram hvad huset förmådde, som bestod i färskt smör, bröd, ost och filbunke.
Glas fanns väl inte, men en gammal silfvertumlare hade gubben i behåll, och den fick gå laget omkring.
Ack hvad det smakade skönt!
Allt var så renligt och snyggt i den lilla stugan; blommor stodo i fönstren, björklöf var upprest i den hvitmenade spiseln, och bordet, som ej var måladt, behöfde ej heller vara det, emedan det var mycket snyggare som det var, renskuradt och fejadt.
Gubben gaf sig ingen ro, förr än alla fått sätta sig, men det var en kinkig sak, ty det fanns ej i rummet mer än två stolar, af hvilka tant Ulla naturligtvis intog den ena, och den andre nödgades gubben att intaga sjelf.
De andra hade då ingen annan råd, än att sätta sig i – sängen, och det kunde de gerna göra, ty fastän täcket ej just var af siden och stoppningen mycket mjuk, så – och hvad skall det behöfvas att göra så många omständigheter?
vi veta ju ändå, att det smakar rätt godt.
Det är väl lite trångt, men hvad gör det?
Se så, mitt herrskap! först Celestine, så Albert – men vi veta ordningen förut.
Den snälla Anna går flitigt omkring med tumlarn, och det kan alldeles ej observeras, att då tumlarn kommer till de unga, de icke göra några svårigheter att dricka efter hvarandra, utan snarare tycktes Albert och Alexis vara angelägna om att taga vara på hvarest deras hjertans älskade satt läpparne, för att dricka på samma kant.
«Frökens välgång!» – hviskade Alexis till Nanna, i det han satte bägaren till läpparne.
Nanna blott fästade på honom en lidandets blick, som väl tillkännagaf, att hon kände det välgång för henne numera måste blifva främmande, men tillika låg det något resigneradt och fridfullt deri.
Omsider var den lilla måltiden slut, gubben läste högt en bordsbön, hvari de andra tyst förenade sig, och man gjorde sig färdig att gå ut omkring litet på holmen.
Tant Ulla stannade inne hos gubben, och våra tvenne par sågo ej detta ogerna, ehuru visserligen ej tant
Ulla var den, som hade velat störa deras ro, äfven om hon varit med.
Hon hade sjelf genomgått kärlekens pröfningar, och var mild, emedan hon aldrig vant sig att betrakta kärleken som en affär.
För första gången vågade Alexis bjuda Nanna armen.
Hon tog den utan omsvep, Albert bjöd sin åt Celestine, och hur det kom till – men de begge paren hade olika smak vid valet af promenad.
De kommo således att gå åt hvar sitt håll, och förr än Alexis och Nanna visste deraf, hade de kommit till ett ensligt ställe, der ingen kunde se dem utom Han, som ser allt.
De satte sig ned på en torfbänk, som Anna der hade anlagt.
Bien surrade i blommorna, och gökens enformiga, melankoliska sång hördes från andra stranden.
En lång stund sutto de så tysta.
Och hvad skulle de säga?
Det är vid sådana tillfällen, som menniskan tydligast känner hur mycken ofullkomlighet, som vidlåder talförmågan.
Nanna plågades af denna tystnad, men hur skulle hon kunna afbryta den!
Tårarne lågo i sina bakhåll i ögonvrårna, färdiga att bryta fram, för att säga hur lycklig och olycklig hon fann sig.
Hon hade ej ännu vågat se upp på Alexis, men nu, när hon gjorde det, och fann att äfven i hans ögon tårar simmade, då var det fåfängt att längre hålla tillbaka dessa känslornas vältalige härolder; hon gret högt, och – låg i Alexis’ armar.
Hennes läppar rörde mot hans – hela hennes väsende strömmade emot honom, och deras själar voro fast lindade om hvarandra.
När de slutligen sleto sig ifrån hvarandra, dröjde det länge, innan de åter kunde få reda på hvar och en sin själ, så hade de blifvit införlifvade och förblandade med hvarandra.
«Du reser?» sade ändtligen Nanna, när hon lyckats hopsamla sina sinnen, och blott en lätt darrning i kroppen tillkännagaf efterdyningarne af hennes känslor.
– «Ja, outsägligt älskade Nanna; jag måste resa – för din skull måste jag resa, men mitt hjerta blir qvar hos dig.
Jag vet ganska väl hvad som i dag passerat; och då hvarken det står i min makt, och ej heller jag bör tillåta mig att göra något försök att afböja den katastrof, som förestår, så är det väl bäst att tåligt underkasta sig nödvändighetens lag.»
– «Men jag nekar – jag säger att jag omöjligen kan älska Stellan.»
– «Ack det är ju också inte ditt hjerta man begär; man skall säga dig, att sådant kommer med tiden – och möjligen gör det så också.
Du har ju ännu i det hela haft så lite tillfälle att lära känna Stjernfeldt; – blir han god emot dig, så skall han vinna din vänskap, och, hvem vet, om icke en dag din kärlek?
Jag är i alla möjliga afseenden för mycket partisk, för att kunna yttra mig om honom, och jag kan blott önska och hoppas, att han är bättre än jag tror.»
– «Så talade du inte, om du älskade mig verkligt,» sade Nanna långsamt och med eftertryck, och att det låg någon sanning deri, kände Alexis i sitt hjerta.
Vi veta det förut – det var icke första gången Alexis älskade; lidandets storm hade redan ryckt bort de friskaste bladen från det blomstrande trädet, och masken hade stungit dess krona.
Och af någon oärlighet visste Alexis ej.
Det var ej hans sak att hyckla känslor, dem han ej ägde, och om han gjorde rätt uti, att allt för ofta låta hänföra sig af sina känslor, der dessa kunde anses klandervärda, så handlade han åtminstone ej efter sjelfviska beräkningar.
Väl hör jag, huru moralisterna skarpt klandra honom derföre, att nu, då han visste att Nanna egentligen var en annans egendom, han ändå för henne upptäckte sitt hjertas tillstånd, och så dukade under för sin känsla, att han öppet för henne bekände sin kärlek.
Men det kan finnas den, som är af annan tanke i detta fall.
Var nemligen ej Nannas hjerta egentligen hans, innan det genom helt annat än kärlekens makt blef öfverlåtet på Stjernfeldt? och skulle han icke i sjelfva verket hafva handlat grymt emot Nanna, om han ej låtit henne med visso veta, att hon var ägarinna af hans hjerta?
Väl måste medgifvas, att sedan Nannas känsla genom den nu inträffade tillfälligheten blifvit stegrad till det yttersta, hon sedermera skulle få så mycket svårare att glömma honom, men sätte man sig i hans ställe, och man skall mildra sin dom.
Skulle du hafva hjerta att tillbakaskjuta en älskande flicka, som blott väntar att du skall öppna din famn, för att falla deri?
Skulle du hafva hjerta att göra detta i det ögonblick, då du till följe af en hård nödvändighet står färdig att skiljas från henne, kanske för alltid?
Skulle du i detta ögonblick, då hela naturen ropar: «nu eller aldrig!» vilja slå till dörren för henne, som längtar att kasta en blick in i kärlekens helgedom?
Nej! och pris vare blott de öfver oskulden vakande englarne, om vid sådana tillfällen icke det dyraste offret bringas.
Att detta ej skedde med Nanna, kom mest deraf, att Alexis hade mera besinning än hon; men hade olyckan skett, så hade ingenting annat varit orsaken dertill, än det revolutionära tillstånd, hvaruti Nannas af tvånget hotade känslor kommit; ty gif kärleken fri, så skall den utveckla sig lugnt och harmoniskt, men lägg fjettrar på den, och den skall ej längre hålla sig inom sin lugna flodbädd, utan svälla till en förödande passion.
Se blott på Celestine och Albert!
Sannerligen, det är matta känslor, som bo inom deras bröst, men deras kärlek vet ej ännu af några oädlare rörelser, ty den är lycklig – ty den är fri, och stark är den äfven, ty den är den första.
Den fortskrider, som den bör, crescendo till kulminationspunkten, hvaremot i Nannas och Alexis’ ett våldsamt forzando inträffat.
Men det lider till qvällen.
Hör der från kapellet den ensliga klockans milda ljud, som sväfvar fram öfver ytan af vattnet, såsom Guds ande vid verldens skapelse.
Och är det icke Guds ande, som talar genom dess vigda tunga?
Jo, se hvad dess enkla språk är förstådt af alla; se arbetaren der borta på ängen, hur han lägger ned sin yxa, lyfter af hatten och knäpper händerna till bön – se denna fromma stillhet, som råder öfverallt i naturen – allt lyssnar, allt böjer sig till andakt, och jorden öppnar sin famn för himlen, som med all sin kärlek och vänliga frid sänker sig ned öfver henne.
Huru gerna hade icke våra älskande velat bygga sig hyddor på den täcka holmen!
Der var dem så godt att vara; och när de slutligen måste taga afsked af den gamle och hans dotter, och deras båt sköts ut ifrån land, kommo de i sina hjertan öfverens, att ofta fira minnet af den kärleksmåltid, hvaruti de der deltagit.
Trött sjönk dagen i hvilans armar, och uppsteg åter, klädd i söndagens högtidliga skrud.