Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De fula små tegelhusen, de fattiga bakgårdarna, den nakna tarfligheten — Gud!
Var det hon som gick in här för att lefva hela lifvet — bland dessa människor?
Eller var hon den gamla, den firade Anna Brofelt, som lefde lätt och behagligt bland fina, framåtsträfvande människor?
Hvilken var hon — eller — hvad i Guds namn gjorde hon i denna vildt främmande omgifning?
— Jesus — jag tror jag är tokig, hvar är jag?
Nils, som trefvat efter tändstickor i köket, rusade in och satte henne i soffan, löste upp kläderna och stänkte öfver henne forsar af vatten.
— Det är den satans värmen därinne, lugnade han, tänk nu på ingenting, det är bara dina nerver.
Hon låg stilla som en bild, bekämpande sin svaghet, och hennes tårar flöto stridt.
Nils satt äfven tyst — ljuset brann sömnigt på bordet.
Så öppnade hon ögonen och såg stort på honom.
— Hvarför var du ledsen, Nils?
— Jo, det skall jag säga dig, sade han högt och klart, beredd på frågan.
— I dag har jag sett, att jag var på rätt väg — hade jag bara vågat tro, så hade jag nu varit målare!
Hans högtidliga ton fick henne upprätt och förväntningsfull, men hon förstod icke ...
— Jo-o du, Anna, han knep hårdt ihop läpparna och tog hennes hufvud i sina händer, släppte det åter — började gå af och an som fylld af något ända till brädden.
— Jo-o du — sämre är det inte!
Såg du inte på svenska taflorna — hvad?
Förstod du icke, att det är något nytt, något alldeles nytt, som arbetar sig fram därhemma, och min väg ha de slagit in på.
Det var styft det där — men jag skulle gjort det finare än någon af dem — fa-an ja, något helt förstår du — som en enda ton, en enda färg midt i färgerna, ja det var mina grepp det där.
Han blef tjock i halsen, ögonen vattnades, läpparna darrade, rösten bröts.
— Flickan min!
Handlöst kastade han sig ned på golfvet och lade hufvudet i hennes knä.
Han grät så våldsamt.
— Men Nils, ropade hon uppflammande, skall du gråta åt det?
Måla då igen, vet jag!
Ska’ vi resa hem? eller kan du inte begagna, dina studier hemifrån, de äro ju modärna då — det är ju utmärkt!
Så lyfte han långsamt upp det, men satt kvar på golfvet och sade i lugnare ton:
— För sent—ja, jag hade velat göra det styfvare ändå, jag — men det var också något i de där sakerna som jag inte kan få — något ungt — något som aldrig lefvat i mig, som jag inte har, ser du.
Där stod det friskt och färdigt — mindre kanske än hvad jag drömde om men ändå mer — nej nu är jag för fattig i själen för att kappas med dem — jag skulle gå på sned om allt här i världen — det var mitt öde det.
— Äsch, bet hon af hänsynslöst, om det bara vore jag!
Du måtte väl kunna försöka!
— Hvad tjänar det till, då alla gått förbi mig.
— Kanske du har, hvad de inte ha.
Hans vemod fördjupades, hans ögon stirrade drömmande in i ett hemlighetsfullt dunkel, hvarur han icke mäktade lösrycka sig.
Hvad var han, hvem var han egentligen?
Ville han kunna eller ville han icke, och var det omständigheterna eller han själf som —?
Hvem kunde säga det ...
Något, hon aldrig känt, reste sig inom Anna.
Hon steg upp utan att se på Nils och gick ut, plockade fram mat och satte på bordet.
— Kom och ät, sade hon kort.
Nils rörde sig icke.
Hon vände tillbaka och tog i honom.
— Kom och ät, så att vi få lägga oss, jag är uttröttad.
— Anna, är du ond?
— Ond, upprepade hon med hån.
— Inte är det så trefligt att veta, att man har att sitta här nu hela långa lifvet, när man kunde få något helt annat.
— Jag duger inte mer — jag kan arbeta med kroppen tills jag stupar, men det andra kan jag icke mer — jag förstår ej själf, jag liksom orkar inte, det är för sent.
— Ja, jag börjar tro det, sade hon, hvarken hårdt eller mjukt utan rätt ut af sina tankars djup.
Oroligt kastade de sig under nattens timmar på sin bädd, ingen kunde sofva.
Genom deras klarvakna sinnen drogo i brokigt tåg gammalt och nytt.
Deras ögon sågo hvar för sig skarpt och upprördt ut i natten, de vägde och jämförde, de kände dödens ångest och därefter lifslusten skjuta upp som en stålfjäder.
De kämpade i tanken om sin plats högt på lifvets lysande älf, men när de envist stöttes tillbaka, släppte de tag, gjorde icke motstånd, drefvo utför utan mycken sorg eller känsla.
Och då var det, det bortstötta och föraktade kröp fram, omstråladt af hemvarma färger, då var det, det reste sig allt mer bjudande, detta lilla hem, där hvar stol och hvar sked var efter hand vunnen genom arbete, och som därför vuxit sig fagert och betydande, innan det ens hunnit förvärfvas.
Då fick den med ens tillbaka lifvets röda färg, denna miljö, som de för några timmar sedan betraktat som ett lik.
Den fick innehåll, kraft, värme, den blef åter deras.
— Gossen — ljöd i det stilla mörkret en vek hviskning, och en hand sökte försonande Nils Fredmans.
— Ja, lilla flickan — sade hans röst betydligt friskare och modigare — du skall inte vara ledsen — hvad veta vi?
Hvad som hälst kan hända, och inte är det sagdt vi alltid stanna här.
Hvarför skulle just vi vara bestämda att gå förlorade?
Och de somnade in hand i hand.
En julafton.
Doldt af parkens blodröda och bjärtgula löfvärk drömde i nedströmmande månljus sommarpensionatets gamla hvita hus.
Mellan cypressernas och acasiornas stammar skymtade en hvit Apollo Belvedere och en gulbrun kronhjort och långt borta, lika trollgubbar, åkerns kvarglömda majsskylar.
Men under valnötsträden grönskade gräset vårfriskt, på en buske skälfde en öfvermogen purpurros, och kring rabatterna lyste blå och röda hyacinter.
Där verandan med platt tak och grofva joniska pelare och de söndriga golfbräderna nära jorden, stod som ett hus för sig själft, påminde den om en klassisk ruin.
På det låga fotsteget hvilade träläjon, snarlika knähundar, men utefter murkna pilastrar dallrade i månstrålarna vissna Jungfru Marie skålar.
Det var stilla och så ljumt som i maj.
Årets härliga julväder hade lockat de af pensionatets gäster, som ej ägde anförvandter på nära håll, att kvarstanna öfver hälgen i Maryland.
Efter att i dag hafva stigit sent upp från middagsbordet, där änder — de ryktbara Marylandsänderna! — ananas och ettersura jordgubbar gifvit en liten försmak af morgondagens fäst med kalkon och plumpudding, begaf man sig in i bottenvåningens låga, hvalfliknande salong, fyld af en svag mosslukt.
I spiseln falnade glöden från en stockeld och golflampan upplyste rummet med ett grönt, mildt sken.
Det starka ljuset utifrån kom lågorna inne att värka löjligt bleka och dock var det allt för praktfullt, att man skulle nännas täcka för fönstren och verandadörrens glas.
Men sällskapet började småningom erfara på sig själft en återvärkan af denna rummets oroliga ton.
Hvilken underlig julafton!
Icke full sommar som i Florida, där man går barhufvad och klädd i tunnt, tunnt siden och plockar famnen full af ljusa rosor.
Icke vinter och snö likt i Kanada.
Icke var man hemma, men icke heller fullt borta.
Damerna — det var uteslutande damer — slogo sig ned i gamla djupa skinnstolar eller på braskuddar kring spiseln.
Aftonen ägde ju intet särskildt program, man skulle sitta där och som vanligt språka några timmar, innan natten kom.
Men ehuru de voro bekanta sedan månader tillbaka, kände sig dessa kvinnor i afton sällsamt främmande för hvarandra.
Starkare än någonsin förnummo de den djupa skiljaktigheten i deras väsen.
Icke blott att de tillhörde skilda folk och tillbådo skilda gudar, utan att de innerst voro som eld och vatten eller som stål och vax.
Måhända steg samtidigt i hvarje själ en otålig, retlig, ja ångestfull längtan efter att åtminstone denna heliga kväll kunna lefva sitt eget lif i sin egen värld.
Ingen skulle dock velat spela på den strängen af fruktan för en ironisk blick, ett kallt småleende.
Och hur svårt att i en så förvirrande omgifning få sin själ stämd i rätt tonart.
Att »känna jul» på det egendomliga sätt, man djupast trängtade efter.
Troligen var det just detta, som stegrade yttringarna af skilda temperament: dref skarpa tungor till skoningslöshet och varma hjärtan till extas.
Allt med en underton af febril hänsynslöshet.
Där voro de då: den lilla sprittande mademoiselle de Pierre, som under stor öppenhet gömde så sluga instinkter; fröken Hjort med sin ståtliga växt, sitt lugna leende och sitt nyktra tänkesätt; föreläserskan med det jämna väsendet och blickens glöd: miss Lorrie från Syd-Karolina samt hennes bästa vän, Bostonmålarinnan: eterisk, van att älskas, med ett barns fötter och och ett barns abandon.
Slutligen den långa, eleganta Newyorksenkan, mrs Lean, hon som hade så hånande ögon.
Och några fler.
Af den lilla gruppen pratade ett par idkeligen i låg, uppsluppen ton, medan andra förströdda blickade in i askglöden.
Samtalet rörde sig om den ryktbare ungerske porträttmålaren herr Dv., som med sin syster gått från bordet direkt ut i parken.
Man kunde från salongen se dem vandra långt borta mellan fältets skylar.
Herr Dv. hade sin atelier inne i den stora staden, hvilkens börsaristokrati täflade om att öfverhopa honom med beställningar och inbjudningskort, men han föredrog att själf bo på landet.
Mannen ansågs för en stor älskare af dollarn.
Och då det visat sig, att damvärlden af blygsamhetsskäl tvekade att posera för honom, hade han från Ungern eftersändt sin syster för att genom en kvinnas närvaro på ateliern ingifva förtroende.
I pensionatet var målaren icke synnerligen populär, och han kunde värkligen icke kallas artig, den gode ungraren.
Utan att ens hafva presenterat sig, infann han sig brådskande och med en vårdslös bugning vid måltiderna och i parlorn behandlade han, fördjupad i en bok eller i sin skissportfölj, sällskapet som idel luft.
Nå nå, här hemma kastade ingen ut tre tusen dollars för en tafla.
Men herr konstnären finge ursäkta, att man å sin sida alls icke fann honom vuxen rollen af grand seigneur.
Han stödde armbågarna på bordet och åt med knifbladet i munnen, och det hade händt honom att lägga potatisskal på duken.
Hans rörelser voro hastiga och kantiga, hans röst kort och befallande, och tilltalade han kvinnor, log han hvasst eller yttrade sig på ett hårdt sätt, som gälde det österländska slafvinnor och icke västerns fria döttrar.
Nej, morgontidningarna måtte innehålla aldrig så många notiser om »den europeiske mästaren, som i går hedrat fästen hos» etc. etc. — hemma hade man sett honom på för nära håll.
Mannen var en ouppfostrad, rå »brute».
För några veckor sedan anlände systern ... himmel!
Hm ... syster ... var det värkligen i detta förhållande han stod till henne?!
Man vore ju icke kvinna för ingenting — man ägde väl förstånd att bilda sig begrepp.
Denna stora, starkt bygda flicka med de vilda ögonen, de klumpiga, tafatta åtbörderna och det otamda sättet vore utan tvifvel herr målarens landsmaninna.
Men när hade man sett en syster uppföra sig, som hon gjorde?
Hon följde honom likt en smeksam hund.
När han en dag gått före henne till tåget, och hon icke upphann honom i tid utan nödgades stanna ensam kvar på landet, då grät hon som en tröstlös människa.
Var det blyghet öfver att befinna sig bland främlingar?
Bah, hon var allt utom blyg.
Hon besvarade frågor djärft, nästan spotskt på sin brutna engelska.
Hon kunde se på brodern med en beslöjad lidelse i blicken, som — hu ja.
Och när hon uttalade »min bror» — »min bror väntar mig», »min bror önskar det» — hvilken ton af öm stolthet; dessa gråbleka kinder kunde minsann rodna!
Syskonkärlek vore ju mycket vackert, men ...
Nej — hvem svarade för, att icke denna ungrare i ett okändt land och inför en främmande societet helt enkelt utgåfve sin — älskarinna för sin syster!
Den långa, eleganta Newyorksdamen, mrs Lean, hade sväfvat omkring på mattan och låtit sin klädning släpa fram och bak för att beteckna den grannlåt, hvarmed herr Dv. öfverhopade sin dam.
Hon karrikerade skickligt, hur den unga flickan trampade på sina dyrbara kjolar, hur hon gick med långa, karlaktiga steg och med händerna tafatt hängande utefter sidorna.
Ty denna tölpiga bondflickas rum belamrades dagligen med hvita sidenbrokader, med purpurblå sammet och silfvertyger.
Hur löjligt osmakligt, hvilken brist på takt!
Själf gjorde den store konstnären teckningar till alla de dräkter, hon skulle uppträda med i stadens societet — ja, i Washington!
Han hade ju anhållit att få måla presidentens porträtt.
Fru Lean afbröts af den lilla fransyskan, som skrattande flög fram till fönstret.
— Åh kom — se!
Ett par af damerna reste sig, medan andra med växande ovilja lutade sig tillbaka och demonstrativt slöto ögonen.
— Men det är mer än löjligt ... mon Dieu!
En manlig gestalt sågs röra sig borta mellan träden.
Han gick nätt, med små trippande steg, sträckte därpå ut sin hand och fattade i en gren, hvarvid han, graciöst som en kvinna, böjde på öfverkroppen.
Tätt efter kom hon och »sökte göra sammaledes.
En lektion — en lektion i hälsning!
Tydligen hade vederbörande icke tagit de uppslagna fönsterluckorna med i beräkningen.
Man vände sig generad, som stadd i olofliga ärenden, från fönstren.
Endast mrs Lean dröjde kvar, spefullt småleende.
Själfva den lilla parisiskans kvittrande:
C’est drôle, c’est drôle, bortdog i den isande tystnad, som nu härskade i salongen.
Plötsligt urladdade sig stämningen ett utrop af föraktfull leda.
— Kan då ingen tala om annat än dessa människor —?
— Jag tycker, att vi litet hvar gjort våra iakttagelser, parerade mrs Lean, starkt rodnande.
— I ett pensionat med sådana priser har man vissa fordringar.
Målarinnan bevärdigade henne icke med ett ord till svar.
Hon fortfor att tigga:
— Kära, rara någon — säg något, hvad som hälst, en värs, ett citat — bara inte ...
Hastigt sprang mademoiselle de Pierre bort och omfamnade husets enfant gâté.
— Hvad skola vi tala om då? sade hon smeksamt.
— Om »the american girl» kanske?
Ögonen glittrade förrädiskt, då hon rätade upp sin lilla figur och med en blandning af patos och ironi, under lifliga gester, improviserade:
— Hon är mjuk som en vidja — ansiktet fint och kyligt hvitt.
— Evigt är den smala foten lyft till frihet, men hjärtat bindes af tusen band.
Om vintern fryser hon aldrig, och hon är sval, när solen står högst.
Handen har ett makalöst snabbt och helande grepp.
— Kall är hon ej, men ej häller brinnande.
Hennes själ är så klok, så klok — hon drömmer icke om den stora kärleken — ah, någon Julia söker ni nog förgäfves.
— Men när hon kommer in i rummet, då blir rummet fullt af henne ...
— Ack, ni poetiska europeer, afbröt Bostonflickan tämligen kyligt, där hon låg med hufvudet i sin väns, miss Lorries, knä. Mademoiselles artigheter voro så irriterande.
Men miss Lorrie hade sutit drömmande och lekt med det silkesmjuka hårburret i sin famn.
Och nu började hon tala på sitt sjungande sydkarolinska mål:
— Poesi ja — det är något eget med poesi — som om den icke låge rätt för ungdomen, inte sant?
Se på en flicka, hur rik fantasi hon än må äga — om ni ger henne världens härligaste dikt, mest spännande roman, så föredrar hon en enda blick af sin älskade, ja en dans, en liten flirt ...
Hvad folk har svårt att fasthålla, att Amerika är ungt!
Om det bure aldrig så mycket dikter inom sig, så har det icke tid att dikta konst.
Ungdomen har alltid så brådt.
Den upptäcker evigt konsten i lifvet.
Den älskar blott sin egen sorg, sin egen glädje, sin egen smärta.
— Det är för den mogna kvinnan och mannen diktaren upptäcker lifvet.
Han ger dem något, som är deras lif och dock icke deras.
Det är konsten.
Konst är alltid dekadens ...
Åh, där var det igen, det gamla stridsämnet.
Icke möjligt att smälta samman!
Svenskan, som med korslagda händer tyst och storögd blickat in i spiselgapet, kunde ej afhålla sig från att infalla:
— Hur skulle ni kunna dikta, ni som aldrig känt lidandet?
Hon uthärdade lugnt elden från ett par svarta ögon.
— Vi?!
Hvad är Amerika?
Är det icke en brunn, fyld af den bittraste smärta, det tusenåriga lifvets bottendrägg?
Vi växte upp vid lidandet, vi drucko smärtan vid våra oldmödrars bröst den vräktes upp på våra stränder med hvarenda en af hafvets vågor.
Jo, vi äro förtrogna med lidandet.
Men unga voro vi, och så bröto vi dess udd — ser ni, det välsignade med ungdomen är, att den gör det.
Den sydkarolinska författarinnan tog plötsligt om sin väns hufvud som för att känna att det låg henne nära, och i blicken kom ett skimmer af ogjutna tårar.
— Hvad är i denna stund gamla världens diktning?
Hvar finns den öfversvinneliga glädjen, hälsan, glädjen som är tro på lifvet?
— Den, som sätter foten på drakens hufvud, han skall en gång sjunga världens första glädjehymn!
— Min vän — kanske blir det kronan på vår hjässa, stjärnan på vår panna!
— Så barnsligt, ropade svenskan med röda kinder — lidandet har ju alltid funnits, hur skulle det då kunna försvinna?
Nu spratt Bostonflickan upp.
— Hu så förfärligt gammal ni är!
Vet ni, forntiden är något jag aldrig förstått.
I nutiden — där lefver jag, lefver, lefver!
Och om framtiden drömmer jag.
Men forntiden är absolut ingenting för mig.
Jag lägger en krans på dess graf då och då — någon gång en hälgdagsafton, när plikten manar mig att hylla de döda.
Men hvad ha blodlösa skuggor att göra med mitt lif?
Är icke naturens lag: glöm — glöm ...
— Nej, nej — jo — ropades om hvartannat.
Och i detsamma spelade några upp en döfvande vals.
— Låt oss dansa — kom!
Och alla dessa kvinnor grepo om hvarandras midjor och hvirflade om på mattan, som ville de trampa under sina fötter hvar lönlig oro.
Verandadörren öppnades, och målaren och hans syster inträdde.
Det var just som mademoiselle andfådd sjunkit ned på en divan, där hon låg och kastade slängkyssar åt amerikanskorna, som jämnt och behagfullt snurrade rundt, rundt, rundt.
— Oh les gracieuses, les gracieuses!
Herr Dv. stannade med händerna på ryggen.
Hans energiska, slätrakade ansikte med vibrerande näsvingar och fast slutna läppar liknade en aktörs, och hans blick öfverfor skarpt scenen framför.
Bredvid stod följeslagerskan, en grof, kraftig gestalt, barhufvad och rufsig, med aftondagg på kläder och hår och med händerna fulla af löf.
Det stod ut af henne som en imma af hälsa, och på en gång trotsigt och skyggt hvilade hennes ögon på alla dess finlemmade kvinnor.
Om ett ögonblick försvann herr Dv. och kom strax tillbaka, bärande en fiol.
Han hviskade till den unga kvinnan, som dröjande skakade sitt hufvud.
Då valsen nu slutade, bad någon, att den fula lampan skulle släckas.
Man stode icke längre ut, man ville slå upp alla dörrar, smälta samman med naturen —
Lampan släcktes.
Öfver rummet göts en mäktig silfverflod.
Och se — midt på den rosiga mattan, som tycktes sakta bölja sig, stod plötsligt en hög gestalt.
Några stråkdrag på fiolen — och afmätt, nästan mekaniskt började fröken Dv. röra sig till instrumentets dämpade, skridande tonsteg.
Hennes fötter flyttades knapt, armarna sträcktes långsamt ut som persikoträdet, piskadt af vinden, lyfter sina blomtyngda grenar.
Och rundt om fastnaglades alla fötter och stirrade häpna anleten ...
Snabbare — snabbare, mer och mer samladt, — gestalten tycktes ömsom krympa och blifva så lätt, så lätt, svinga, hvirfla — ömsom åter växa hög och stark i bruset från de afklippta och åter framstormande rytmerna ...
Hvad hon dansade, hvad hon dansade, denna ungerska flicka!
Nästan bristande böjlighet, rasande yra, tyglad i en sekund, vild fröjd och vemodsfull innerlighet — allt växlade svindlande säkert.
Hennes konst gjorde henne där i det bleka ljuset till en själ, som brann och skälfde och klagade, en själ helt sig själf, och som alla förstodo.
Med en disonnans afbröts spelet.
Ögonblickligen stannade fröken Dv. och utstötte ett hest ljud.
Förvildad, vidöppet blickande stod hon en sekund.
Därpå slog hon händerna för ansiktet och under ett snyftande utrop på tyska:
— Jag vill hem till mamma! sprang hon fram och kastade armarna om målarens hals.
Ingen i rummet rörde sig, knappt andades.
Det låg öfver dessa anleten med halföppna läppar ett inåtvändt uttryck, lyssnande som efter en fjärran ljudande ton.
Raskt och en smula förläget hade herr Dv. strukit öfver flickans hår och hastigt gått bort till pianot, slagit an ett ackord och utan förberedelser börjat sjunga den gamla känslofulla »Home, sweet home».
Han sjöng obekymradt, starkt, som en fri och lycklig man.
Bakom, med händerna på hans axlar, stod hon, systern, älskarinnan, danserskan och sökte med sin af rörelse halfkväfda stämma följa stroferna.
Då brusto de konstlade band, som fängslat den lilla gruppen af kvinnor.
Somliga böjde sig, snyftande högt, andra stodo stolt upprätta med händerna nedhängande hopknäppta och blicken strålande.
Enkan från Newyork förde spetsduken nervöst till ögonen, och den lilla parisiskan bet oupphörligt i sina läppar och fuktade dem med essence.
Och så gingo de alla, omgjutna af det hvita julljuset, dit fram, och ingen vågade taga den unga flickans händer bort från mannens axlar och sluta dem i sina, men tätt, tätt intill ställde de sig.
Darrande af gråt eller jublande af hänförelse instämde de alla i sången om det hem, som blef för hvar och en till hennes eget hjärtas och tankes hem.
Och ut i Marylands dagsklara julnatt med rosor och gröna ängar böljade själars hemliga längtan:
— Home, sweet home — oh sweet home.
Uppåt.
En juldagsmorgon trädde den store urmakaren, mr Kalle Bentzén och den lille tapetseraren, mr Ludde Westerhjelm ut ur fru Anderssons hus för logerande på den oaptitliga Dudley street i Filadelfia.
Deras hattar hade råkat komma på en smula snedt, men utan att bekymra sig om småsaker slentrade vännerna arm i arm nedåt Race mot Market.
Rödmosig, med tätt slutna läppar och godmodigt tindrade ögon såg urmakaren ut som vore han färdig att vid första anledning högljudt gifva luft åt en inneboende allmän lyckokänsla.
Däremot kastade den puckelryggige Westerhjelm sitt hufvud tillbaka mellan de uppskjutna axlarna och rynkade ögonbrynen, under det han ettrigt och energiskt sökte hålla stånd mot påträngande folks knuffningar.
För hans vän tog sig allt så innerligt gemytligt ut: menigheten, som andäktigt strömmade in i kyrkorna, medan bodarna strålade i frästande glans och flockar af utklädda skrattande stötte hop i gathörnen.
På herr Westerhjelm hade emellertid fru Anderssons julglögg en annan värkan.
Först började han i hes, känslofullt vibrerande ton gnola »Kung Karl den unge To-olfte», under det kinderna af undertryckt rörelse fingo en hektisk rodnad.
Därpå stannade han plötsligt, fattade ett stadigt tag i kamratens knapphål och gnälde genom gatsorlet:
— Broder Kalle, låt oss ihågkomma, att detta är juldagen, en helig dag, förstår du, ta mig sjutton inte något ogudaktigt svineri, som det här uppkomlingslandet gör det till.
Hans fingrar figurerade i luften, och stickande lifligt foro ögonen kring i vimlet.
— Nej du Kalle, låt oss uppsöka ett svenskt hem — ett hem — ett — vi ska ta mig jäkeln gå till Holm och upplifva gamla minnen.
Urmakaren brast genast i ett medgörligt skratt.
— Wholly right, sade han — den glada själen har jag inte sett på ett helt år — han blef ett, tu tre boss på verksta’n, han — hvem kunde tro det — hade dussinet före sig.
Nu bor han på Green street, hör jag — på norr.
De hade redan vändt och påskyndade ovilkorligen sina steg.
Herr Bentzén fortfor att vidt och bredt orda om föregående julars trefnad och fästligheter — den tiden Holm var president i svenska föreningen, och man alla juldags förmiddagar drog från hus till hus och efter hvarandra intog minst åtta frukostar.
— Och kors du Ludde, hvad det söps och sjöngs — ovett fick man af yankeefruarna, men Holm tog dem, han — talar som ett geni, den karlen.
Där Westerhjelm sirligt trippade på, fick han vid minnet af dessa glada stunder tårar i ögonen.
Det nätta morgonruset hade gifvit fart åt tankarna, de tillfredstäldes icke längre af det lilla och tillfälliga här i lifvet utan samlade sig och togo ansats mot det stora — hela —
— Fru Holm — det är ett fruntimmer!
Och barnen sedan — sådana älskliga varelser!
— Och det säger jag dig Kalle, att maken till fru Holms sillsalat får du aldrig i det här usla landet — snaps på, begriper du — och misstar jag mig inte allt för mycket — och Kalle, du känner mig — nu känner du mig?
—Jag säger dig, att misstar jag mig icke allt för mycket, så bjuder lilla frun oss efteråt på middag — gås — har ätit gås i det huset förr — Gud Fader!
Bentzén skrattade lycklig, han tyckte sig känna doften.
Emellertid invände han blygsamt:
— Nog lofvade jag mig halft till föreningen.
— Föreningen — bet Westerhjelm af, het af förakt — en tarflig håla med ohyfsade uppkomlingar — ta mej fan om det går an att säga nej, Bentzén, du ska väl uppföra dig som bildad karl.
Ja — Bentzén försäkrade, att han ämnade antaga inbjudningen.