Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han meddelade mig utan förbehåll den underrättelsen, att ett ångfartyg wisat sig utanför Carlskrona, och med petarder under wattnet spärrat inloppen, så att twenne fregatter och tre bestyckade ångfartyg, som skulle gå ut, blifwit sprängda i luften.
Skansarna, som skulle förswara inloppen hade blifwit förstörda af några ohyggliga knallmaschiner, som blifwit ditslungade från det fremmande ångfartyget, och efter denna förstörelse, endast ett par timmars werk, hade ångfartyget åter stuckit ut till sjös och förswunnit.
Så godt jag kunde, låtsade jag wisa bestörtning i stället för glädjefull förkänsla af seger, ehuru jag naturligtwis wisste, att nu hade förlåten uppgått till det stora skådespel, som blodigt och fullt af tårar men äfwen ära, skulle begynna inom fäderneslandet.
Det war liksom om en och samma föreställning, ehuru i helt motsatta meningar, på en gång intagit mig och berättaren.
Han satte just ord till min tanke, då han utbrast: ”Han kunde nog wara här lika snart som kurirn!”
Jag studsade.
”Gud beware wår nådige kejsare!” fortfor generalen:
”om sådana afgrundspåfund finnas på sjön, kunna wi omöjligt tillåta hans majestät att på hafwet riskera sitt dyrbara lif.”
Härpå hade jag intet att swara, utan såg mig om efter tillfälle att få bortgå med min dotter.
Jag gick in i danssalongen, som hade utsigt genom fönstren åt Norrbro.
Jag gick fram till ett fönster.
Bron och torget woro fulla af ett brokigt folkhwimmel, en eljest förtjusande anblick, men nu fördystrad af de glittrande bajonetternas rader, som längst bort i bakgrunden begränsade folkmängden, och genombruten af de talrika patrullernas flockar, som mötande hwarandra röjde sig rum genom det böljande folket på bron.
Ryktet flyger som en löpeld.
Inom en fjerdedels timma ilade den stora nyheten ut ibland folkmassorna, och nu gick genom den rörliga strömmen öfwer bron, stormigare än den som forssar under dess hwalf, en dof susning.
Det war, som om en underbar ande, wild och widtomfattande, störtat ned öfwer menniskorna.
De Swenska ansigtena antogo ett sällsamt, glänsande uttryck.
Här och der höjdes Swenska hurrarop.
Men hwarhelst ett sorl förnams, dit ilade skaror af bewäpnade.
Slutligen skedde arresteringar, och sabelhugg utdelades.
Då upphofwos wilda skri.
Nu återkommo kejsaren och general-guvernören, båda på en gång, och begåfwo sig till ett fönster.
Jag såg furst Lwoff blekna, som ett lik, wid den syn som här mötte hans blickar.
Äfwen kejsaren tycktes blifwa bestört.
”Lyda eller dö!” röt herrskaren: ”Ingen nåd för upproriska!”
Derwid ljungade han en förkrossande blick på sin slaf och wände honom ryggen.
Den förkrossade general-guvernören slog sig häftigt för bröstet, bet ihop tänderna och ilade ned, omgifwen af sina adjutanters skara.
Jag tog min dotter under armen, och tillika med en mängd borgare och civila skyndade wi att lemna slottet.
Då wi kommo ut på Lejonbacken, skrällde redan gewärssalvor.
Folket
war i handgemäng med militären.
En hastig windfläkt sopade en massa af krutrök öfwer bron och inswepte taflan öfwer densamma i ett ljusblått flor.
Efter några ögonblicks öfwerläggning beslöt jag, då jag fann det omöjligt att komma öfwer bron, att försöka smyga mig ned till
Myntgatan och der söka en båt för att öfwerfara strömmen.
Men med förskräckelse såg jag just öfwer Mynttorget en massa Ryskt kavalleri framstorma.
Skriande gaf folket rum för densamma och trängdes åt båda sidor.
Men stränga order hade blifwit gifna och sabelhugg utdelades i förbifarten, så att, der den ridande skaran brutit fram, sårade och döende upphäfde hemska skrän.
Men äfwen hämden och förbittringen blandade sina wilda stämmor bland jemmer-ropen.
Mellan de sårade och öfwer-ridna reste sig mången som blottade en knif, en huggare eller pistol.
Det syntes, att folkmassan war försedd med hemliga wapen.
Emellertid befunno wi, general-guvernörens gäster, oss i en swår ställning, sammanträngda på Lejonbacken, under det slottet kringslöts af de från alla torg anryckande trupperna framför oss, och slottsportarna stängdes bakom oss.
Wi stodo, förundrade och bewakade åskådare af det hemska blodbad, som nu begynte på bron.
Folket lät der icke utan motstånd sabla sig, och de wilda kossackernas flockar glesnade alltjemt, under det pistolskott knallade och klingor blottades ibland folkmassorna.
Upproret
war alltför litet ordnadt, för att hafwa rätt framgång, och, ehuru icke wäntande en sådan wändning af den glada festen, befann sig likwäl hela garnisonen under gewär.
Striden, som genast fördes med förbittring och utan skonsamhet, war likwäl snart nog afgjord.
Torg och gator rensades af de täta truppmassorna, och inom ett par timmar war folket injagadt i husen.
Då ur flera hus skott lossades, begynte Ryssarne att här och der storma en byggning och nedhugga dess innewånare.
Likwäl rönte de wid sådana anfall ett starkt motstånd, så att de mången gång måste först flera gånger draga sig tillbaka, innan öfwermakten förmådde tillwinna dem segren.
Då slutligen Gustaf Adolfs torg
war rensadt, begåfwo sig flere af oss öfwer bron.
Hindiah och jag
wille skynda till wår bostad.
Wi hoppade och sprungo öfwer och emellan sårade och döende, både Ryssar och Swenskar, på trottoirerna.
Men då wi kommo fram till torget, jagade en Rysk styrka efter oss.
Flere omkring oss blefwo skjutna.
Äfwen fruntimmer i sina baldrägter genomborrades af barbarernas kulor och lemnades af sina flyende anhöriga, eller då de ångestfulla böjde sig ned till sårade eller skjutna fäder och bröder, nedtrampades de af den wilda fienden och nedslogos med gewärskolfwarne.
Jag och min dotter, wi kastade oss åt sidan mot teaterhuset.
Många togo dit med oss sin tillflykt.
En port befanns öppen, och wi inrusade genom densamma.
Härinne befann sig en stor folkmängd.
Männerna woro bewäpnade, och bewakade alla ingångar, insläppande alla, som der sökte sin räddning, men med hugg och skott mötande hwarje Ryss, som försökte intränga.
Allt war härinne ordnadt, så att jag genast insåg att har måste finnas en befälhafware.
Denne wisade sig också samt igenkände och helsade mig genast.
Han war en reslig man, med blek uppsyn och skarpa, blå ögon, och jag måste besinna mig, innan jag kunde återkalla de förändrade dragen i mitt minne.
Slutligen igenkände jag i den bleka uppsynen Theodor Sandströms fordom så friska och glada ansigte.
Wi hade icke tid att wexla många ord.
Endast så mycket erfor jag, att han warit jagad af Ryska polisen men i hemlighet uppehållit sig, under de sistförflutna åren, hos flere wänner, i synnerhet af Bondeståndet.
Nu hade han blifwit af wännerna inwigd i wåra planer, och samlade genast en skara under sitt befäl.
Jag åtog mig att leda förswaret af de fönster, som woro belägna utåt strömmen, och skyndade att se till, huru de woro bewakade.
Min första blick ditåt mötte en owäntad syn.
De Ryska ångfartygen hade lagt sig i en rad emellan Skeppsbron och Skeppsholmen.
Örlogsmännen bildade en annan rad på båda sidor om dem.
Och en ström af lysande officerare utgjöt sig ifrån slottet, på slupar, emellan fartygen.
Jag anade genast att kejsaren icke längre fann sig säker i Stockholm, och att han beslutit att lemna oss; men i stället för att gå om bord på sina skepp, gick han endast öfwer strömmen och förswann bakom Skeppsholmen.
I detta ögonblick brakade en förfärlig salva lös från örlogsmännerna.
Jag såg ett stort ångfartyg sticka fram längst bort på redden, med den gamla kära Swenska flaggan högt buren öfwer de skyar af rök, som hwälfde sig öfwer dess relingar.
Dit war Ryssarnes salva riktad, men ångfartyget wände hastigt till bredsidan, på ett besynnerligt sätt förwarad emot skott, och ur gluggar nära wattenytan strömmade brusande ångor, underliga rörelser skedde, och ned under wattenytan ilade sällsamma machiner.
Jag, som nu wisste hwem wi hade här, afwaktade med klappande hjerta utgången.
Den dröjde icke länge att wisa sig.
Med ett dån, som om ett härskri af underjordiska jättar frambrustit ur jordens innersta, som om en jordbäfning inträffat, rörde sig strömmen i massor af skum, och wågor sprungo skyhögt, och eldflammor framblixtrade hwirflande ibland skummet.
Gnisslande och brakande, så att hörsel och syn nästan förgingos för oss, bröto sig de Ryska skeppen och ångbåtarna i stycken och flögo i tusende spillror omkring rymden.
Master, segel, bjelkar, kanoner och stympade menniskor slungades om hwarandra.
Det war som om en vulkan i ett ögonblick sökt sig ett utbrott på detta ställe, men också blott ett ögonblick, ty på den fasansfulla förödelsen, så snart de uppkastade spillrorna nedrasat, följde en paus, en lång dödstystnad.
Den upprifna wattenytan jemnade sig åter, och krusade sig sakta och gladt, liksom hade strömmen med tillfredsställelse känt sig lättad från en hatad börda.
Endast en qwäfwande lukt af swafwel och underliga gazarter utbredde sig öfwer nejden.
Under den långa pausen gick det Swenska ångfartyget till ankars icke långt från den plats, der Ryska örlogsmännen nyss warit och lemnat efter sig endast de kringströdda spillrorna.
Inom staden blef det också snart en annan rörelse.
Ordonnancer och adjutanter flögo gata upp och gata ned.
Der en blef skjuten ur ett fönster, ilade tio i hans spår.
Ryska massorna samlade sig allt tätare och större.
De ilade alla – ur staden.
Nu insåg jag, att kejsaren beslutit öfwergifwa Stockholm.
Den talrika armé han här hade tillsammans af minst 50,000 man skulle på fältet gifwa honom en owillkorlig öfwerwigt öfwer alla de odisciplinerade skaror, som folket kunde uppsätta.
Men säkert war det också den oförsonlige enwåldsherrskarens mening att ödelägga Stockholm, till straff för dess uppresning, och denna sin straffdom skulle han lätt kunna utföra förmedelst de fästningar, som beherrskade staden.
Jag hade knappt framställt denna min tanke för Sandström, som war mig närmast till hands, innan batterierna på Mosebacke öppnade en liflig eld på ångfartyget.
Men detta rörde sig icke.
Efter ett par minuter flög blott ur dess inre en kastad maschin, sällsamt swingande sina kantiga och i de äfwentyrligaste former och utgreningar utböjda hörn, swäfwade öfwer batterierna och nedföll midti fästet.
En knall hördes, dof och djup.
Den följdes af ett dån som om tusende åskor utbrutit.
Krutförrådet antändes inom fästningen, och samma förödelse till lands, som nyss förut till sjös, hade inom några ögonblick fulländat sitt werk, så att ingen lefwande själ mer återstod bland de sprängda batteriernas ruiner.
Men nu behöfdes en gemensam öfwerläggning.
Till dess mannen, som herrskade öfwer naturens dolda krafter, uppträdt, kunde saken öfwerlemnas åt sig sjelf: hädanefter fordrade den en bestämd ledning.
Jag yttrade det för Sandström, och wi beslöto att samla wåra öfriga wänner.
En af kamraterna åtog sig att från ångfartyget hemta Tollin och begaf sig derföre dit i en båt.
Wi utsatte Carl den trettondes torg till mötesort.
Jag gick att kasta en blick öfwer staden och uppsöka dem, som der kunde befinnas i spetsen för folkskarorna.
Sandström åtog sig att, emedan han redan hade en bewäpnad trupp organiserad, följa Ryssarna och rekognoscera deras ställning.
Några unga borgare af borgerskapets fordna kavalleri hade satt sig till häst, och infunno sig på torget.
De åtogo sig att föra underrättelser om fienden till oss.
Då folket öfwertygat sig, att Ryssarne utrymt staden, begynte det samla sig i allt större skaror på torg och andra platser.
De händelsewis sammankomna flockarna walde sig sjelfwa anförare, och då mindre skockar förenade sig, waldes på stället nya, gemensamma befälhafware, oftast personer som förut icke woro på något sätt kända.
Så antog allt en organisation af sig sjelf, och den allmänna andan af fosterlandskärlek yttrade sig just uti försakelse af de förut utmärktas egen ärelystnad för den ädlare driften att blott uträtta allt som man förmådde för det gemensamma målet.
Det war folket sjelft, som framstod i sin helhet och storhet, medan individerna alltmera förswunno och blefwo obetydliga ibland mängden.
På Carl den trettondes torg samlade sig isynnerhet stora folkskaror.
Derifrån kunde man se utåt strömmen: och der hade wi, som hittills underhållit det djerfwa företagets utweckling och mognad, öfwerenskommit att det gemensamma beslutet skulle fattas.
Dit wäntades ock underrättelserna om Kejsarens ytterligare tilltag med sin armé.
Under tiden tilldrogo sig på Norrbro och Gustaf Adolfs torg, der frihetsstriden först begynte, uppträden af en annan art.
Många qwinnor, äfwen förnäma fruntimmer, sökte de sina, som stupat eller blifwit sårade under den första orediga striden.
Äfwen Hindiah, som hittills troget följt mina steg, kände sig fattad af den ädla driften, som förnämligast tillhör hennes kön, att bistå och läka de sårade.
Medan jag från trottoiren såg mig omkring, knäböjde hon och förband med den hennes mödernefolk medfödda skicklighet en sårad man, som låg wid mina fötter.
Jag igenkände Herr Hjerta, då han slog upp ögat, och kastade en sansad blick omkring sig.
Han war nu urståndsatt att deltaga i striden, men hans förmåga att anordna blef på ett annat sätt tagen i anspråk.
Han erbjöd sig att genast öppna hela sitt hus såsom en tillflyktsort för de sårade.
Ryssarne hade bortfört de fleste läkare ur staden; men jag kastade en blick på Hindiah.
”Min dotter!” sade jag: ”nu är den stora dagen inne.
Äfwen du måste nu werka för wårt fädernesland!
Följ
wår sårade
wän hem, och upptag och läk alla sårade som kunna skaffas undan!
Tillsäg alla qwinnor, i fosterlandets namn, att de bistå dig.”
”Fader!” utbrast hon: ”will du då lemna mig? skall jag kunna wara lugn, då du är ensam bland farorna?”
”Hindiah!” swarade jag: ”wårt lif är icke i wår egen hand!
Låtom oss frimodigt hoppas och werka det bästa wi förmå och förstå.
Segren har Gud gifwit i wåra händer!
Men skulle mitt lif behöfwa uppoffras, så tillhör det fäderneslandet.
Sök då upp din fader, mitt barn, och sedan du uppfyllt din sista pligt mot den, som älskat dig mest af allt på jorden, näst fäderneslandet, återwänd med min sista helsning till din moder!
Gud ware med dig, min Hindiah!”
Hon tryckte sig bedjande till mitt bröst; men då hon i mitt öga läste mitt fasta beslut, kysste hon blott, med en blick af den innerligaste ömhet och undergifwenhet, min hand och tog den sårade under armen.
Jag kände mig nu mera lugn öfwer hennes öde och återwände till den utsatta mötesplatsen, medan hon långsamt, stödjande den förbundne, wandrade öfwer bron till hans hus.
Wid stranden af Carl den trettondes torg infunno sig efterhand alla, som hade något inflytande på det wakande folket.
Dalman, med flere embetsmän af patriotiska tänkesätt, borgare, afskedade militärer, författare, personer af alla stånd men med fosterländskt lågande hjertan samlades.
Slutligen kom också båten från ångfartyget.
Flere landsmän, som under de förflutna åren wistats i fremmande länder, beträdde åter, jublande af aningsfull segerglädje, den älskade fosterjorden.
Tollin gick i spetsen för dem och på hans höga panna och mustaschbeskuggade läppar hwilade uttrycket af tillfredsställelse med den lyckliga utgången.
Bland dem, som följde honom, war Arwidsson, Sonen i Örnskog, som han kallade sig, en oförsonlig Rysshatare, som endast med möda undkommit Ryssarnas förföljelser äfwen utrikes.
Jag såg mig om efter Carlén och frågade alla bekanta, om de icke sett honom.
Man swarade att han just nu kom med hela den yngre delen af stadens manskap, som han samlat och bewäpnat.
Wi förnummo en sång, som den wäldiga ynglingaskaran uppstämde, då den, i täta leder, tågade öfwer torget.
Orden till densamma hade Carlén författat, och boktryckaren Thomson hade midtunder striden låtit trycka och utdela dem.
Den herrliga melodien war densamma, som under namn
Marseillerhymnen fordom eldade Frankrikes ungdom till de odödliga striderna för frihet och ära:
Stridssång.
Framåt – att följa denna stämma,
Som GUD i swenska hjertan wäckt!
Framåt till fejd, den makt att hämma,
Som mot all frihet dolken sträckt!
Ej wackle wi bland röda morden,
Ty fram går strid med mannamod:
De fallne bröders spillda blod
Om hämd anropar oss ur jorden.
Wi segra eller dö –
Wår död är lif ändå:
Med rosor skall den swenska mö
Till wåra grafwar gå.
Se, bröder!
Denna wilda skara
Till nya offer redo står;
Den kan ej spenabarnet spara
Och ej förstå en moders tår.
Skall Muskoviten längre kryssa
Kring gamla Manhems fria strand,
Och i wårt eget fosterland
Barbaren wåra tärnor kyssa?
Som fäder haft i Narvas slag.
Hwar arm är stark, till frihet wäpnad –
Det gryr till hämdens swurna dag.
Oss jord och himlar samfäldt mana
Att wåldets hydra göra stum:
Ej köpta själar finna rum
Kring Sweas blåa lejonfana.
Till fejd då upp, i Sweas söner,
Att sista striden kämpa ut!
I blodig segertinning kröner
Den tappres dag sitt helga slut.
En ed till den, som striden hwälfwer,
Att manligt stå till sista man,
Att swärdet förr ej hwila kan,
Än det i Ryssens hjertblod skälfwer!
Framåt – hör Götha lejon ryter,
Och skallet rullar berg från berg!
Med jernfast ram det bojan bryter:
Det slumrat nog i benen merg.
Framåt – se upp i högblå fjerran,
Bland Carlawagnens gyllne bloss
Den Tolfte Carl mildt helsar oss –
Framåt till strid!
Med oss är Herran.
Medan ynglingarne tågade förbi, infann sig Carlén wid den grupp, som wi bildade nedwid stranden.
Till oss slöto sig äfwen från landsorterna flera bekanta, som jag knappast wågat wänta att de redan skulle kunna wara här.
Men det war såsom om den gemensamma andan i ett ögonblick fattat alla sinnen och blåst dem tillsammans.
På löddriga hästar sprängde nu de ridande borgrarne till oss och underrättade, att kejsaren tagit en koncentrerad ställning just på Ladugårdsgärdet.
Det talrika artilleriet formerade fruktanswärda batterier på höjderna, medan dalarna och slätten stodo fullpackade med infanterimassor.
Kavalleriet, i sällskap med små fördelningar af jägare, bildade en stark förpost-linie emellan Ladugårdlands- och Roslagstullarne.
Denna sammanträngda ställning kunde en så stor armé icke länge bibehålla; det tycktes derföre klart, att kejsaren måste wänta en katastrof, innan han företog något widare egentligt.
Efter ett ungefärligt öfwerslag, utgjorde alla bewäpnade, som wi hade tillsammans, på sin höjd 30,000 man, således icke stort mer än hälften till antalet emot den talrika Ryska krigarskaran.
De massor, som i landsorterna reste sig, måste först rensa sina hembygder, innan de kunde komma oss till hjelp.
Wi borde sålunda till en början gå försigtigt till wäga, för att icke genast tillintetgöras af öfwermakten.
Men å andra sidan måste wi begagna den hänryckning, den segeraning, som intagit alla Swenska sinnen.
Den nywäckta känslan af befrielse och frihet behöfde gifwa sig luft för att känna sin egen kraft.
Wi måste strida.
Wårt beslut blef att intaga en linie långsutefter de så kallade Tyskbagare-bergen, midtemot Ryssarna, emellan de båda nämnda tullarna.
Wi hade ett obetydligt artilleri och intet kavalleri, men wåra massor till fots woro eldade af ett sannt hjeltemod.
Det war således med bajonetter och lansar, som wi borde afgöra striden.
Wi beslöto att, hwarhelst det gällde handgemäng, genast utan omswep rusa på fienden och med beslutsamma bajonettanfall kasta honom tillbaka.
Under det de föreslagna dispositionerna gjordes, beslöts, att de
Ryska fästningswerken inom hufwudstaden skulle uppfordras och, om de icke genast uppgåfwos, hotas med samma förfärliga öde, som tillintetgjort Mosebacke.
Åtföljda af trumslagare och flockar af manskap, begåfwo sig wännerna till hwar sitt fäste.
Skansen på observatoriibacken uppgafs genast åt Dalman, emedan Ryssarne derifrån sett hela det förfärliga skådespelet på strömmen.
Carlén begaf sig, med en utwald skara af ynglingar, till Ladugårdslandstorget, der kanonerna från den fordna kyrkans öfre hwalf woro riktade emot husen.
Ännu hade ingen eld derifrån begynt, och äfwen detta fäste uppgafs genast utan något i alla fall onyttigt motstånd.
Besättningen fick fritt aftåg till kejsaren, sedan den aflemnat wapnen.
Men aftonens skuggor nedstego småningom för att gömma både wåra och fiendernas rörelser.
Jag fick mig hastigt en häst och begaf mig till Roslagstullen, för att der öfwerse ställningen.
Friherrinnan von Trasenberg satt jemte en gammal Hus-Mamsell (Helena Snut) vid den öpna salsdörren och knäpte rutor på et sidentäcke, och på gården sprungo husets yngre barn musicerande ur hvar sin ton på barkflöjter, hvilket gemensamt med den hemkommande boskapens bölande, utgjorde et altför champetert tutti.
Hof-Junkaren sjelf hade gått ned til qvarnen, der han stod i sin gamla grå surtout och grönspräckliga halmhatt, til halfs lutad genom qvarndörren emot sin stadiga runnkapp, för at språka med en gumma, som satt på en rågsäck innanföre och stickade på en grof ullstrumpa.
– Vissa icke obehagliga minnen af ungdomstiden hade uplifvats hos Hof-Junkaren vid gummans åsyn; han påminte sig, at hon, för några och tjugu år tilbaka, varit en hygglig kammarpiga i hans föräldrars hus, och roade sig derföre at fråga henne, om hon mindes honom den tiden.
Ja gu gör jag så, svarade gumman, nog mins jag nådig Herrn mången gång och Herr Lars med; han var endå en rar herre han ock, fast han, höll litet efter flickor.
– Må han lefver eller är död?
Guvet om han lefver! svarade Hof- Junkaren, han reste utrikes för många Herrans år sen, och ingen har sedermera hört det minsta af honom.
Pappa!
Nu kommer Uno! ropade barnen och sprungo förbi qvarnen.
– Hof-Junkaren vände sig om och hörde något åkdon rulla öfver hällarna i skogen; han trodde derföre äfven, at det var hans son, som återkom ifrån Stockholm.
Nu framskymtade en öfvertäckt vagn emellan träden.
Barnen, som sprungit til mötes i hopp at träffa bror Uno, kastade vid denna oväntade syn sina barkflöjter i diket, och återvände i fullt språng, likasom jagade af fienden Alléen utföre in på gården.
– Hof-Junkaren tog sig om hakan, och kände sit skägg nog långt, betraktade sina leriga stöflor, och fann mindre passande med sit stånd, at visa sig med et så landtligt utseende, i händelse de främmande, som det syntes, vore af värde; han smög sig derföre in i qvarnen, och tittade endast fram bakom dörren medan vagnen rullade förbi, på det han sedan genom köksvägen obemärkt skulle kunna komma til sina rum och putsa sig.
Friherrinnan hade likaledes vid första åsynen af vagnen, fått rätt brått om at få undan sin sybåge, alla lappar, krita, bomull och dylikt, och kunde derföre icke eller genast visa sig.
Vagnen rullade emedlertid in på gården och stadnade vid farstugbron.
En betjent öpnade vagnsdörren, och hjelpte derur en halt herre med kryckkäpp, Casqvette och Nankinsråck; en hvitlurfvig pudelhund klippt som et lejon med coup de vent m. m., hoppade äfven ur vagnen och följde sin linkande Herre trapporna upföre.
Mamsell Snut, som i brådskan kastat på sig en damastservet i brist af halsduk, och derigenom fått et ganska nunnlikt utseende, var emedlertid utsänd, för at taga emot; hon stod derföre i et hörn af farstun och neg.
Den främmande herrn, som var närsynt, betraktade grinande genom sin lorgnette denna i sanning icke vackra qvinna; men sade på en lång stund icke et ord; hon å sin sida visste ännu mindre något at säga, och neg derföre immerfort.
– Ändteligen tog den resande til ordet, och ropade med en förtviflad älskares åtbörd.
– Mamsell Lena! känner hon mig intet mer?
Dig som gifvit mig den första kyss och som först lärt mig älska, dig vill jag följa, då den fega döden gömmer dig i högen – – Så svarade Signe lille sin Hagbarth, men så svarade icke Mamsell Snut, då nu Lars Trasenberg tiltalade henne på detta sätt, oaktadt förhållandet, nåstan varit detsamma.
Herr Lars! ropade gumman nigande, och slog tilhopa sina magra händer, nå alldrig kunde jag tänka at så se honom mer.
– Lars Trasenberg omfamnade nu gumman, och tryckte en kyss emellan hennes näsa och utstående haka – läpparne kunde han icke mer få någon reda uppå.
Benägne Läsare! jag fruktar, kanske icke utan skäl, något missnöje å Läsarens sida, öfver det ringa hopp början af denna fortsättning af Uno von Trasenberg meddelar.
Författaren til Första
Delen hade med oro funnit något dylikt i anseende til sit arbete, och ofta i tysthet erkänt för mig, at han blifvit nämnd såsom elak och dum; i sanning eftertänkeliga ord – hvarföre han en dag tiltalade mig sålunda; Bästa Herr Konductör! det är för mig möjligt, at med heder få Uno ur tunnan, om Herr Konductörn tror sig om en sådan förrättning – vågar jag anhålla om gunstbenäget biträde?
– Nog skall jag hjelpa honom ur tunnan, svarade jag.