Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adieu, sötaste Louise, iagh hinner ey mer i brådskan
Nora Wolfram.
Bref från Anne-Charlotte Wolfram til sin wäninna Ulrique Haldin.
17 aug. 1779.
Min egen lilla öma och beskedliga Ulrique!
Hwilken uppsjö af förnögelser nu lärer uptaga min söta Ulriques attention ute på hännes älskanswärda faders agreabla landtgård, efter hon aldeles afglömt sin lilla Anne-Charlotte i staden.
Jag måste banna litet, ty det war wärkeligen jag, som skref sist til dig, din stygga unge!
I alla fall sänder jag äfwen en rad med denna påst, ty min fjäder är mit enda soulagement, när jag är skild från min Ulrique, mit hjärtas ömaste och wärdigaste föremål.
Ack af alla konstnärer prisar jag ingen så högt som den hwilken upfunnit skrifkonsten.
Hwilken ljuflighet at derigenom kunna språka med en frånwarande wän, hälst vid touchanta tilfällen, när hjärtat är fullt af beklämning och saknad.
Min söta Ulrique wet, at jag i nästa månad skal stå brud och wigas wid pastor Hesselius.
Det är en ömhjärtad man med en ädel och rättskaffens conduite, men hans alfwar, hans ålder och krämpor, hans stränga gudeliga wäsen betaga mig, som är ung och yr, alla mina moyens at reciproquera hans ömhet.
Ma chère confidente wet dessutom, at en annans bild numer occuperar mit hjärta.
Tänk dig, den obekanta swarta dominon på masqueraden sist war ingen annan än major Stenfelts son Gustaf, nyligen på retour ifrån Paris.
Ack, hwilken wacker och artig man!
Blott han rörer munnen föreställer man sig at få höra tusen behagligheter af et utsökt wett.
Också står han i grace på hofwet och umgås med idel gens de qualité, men mamma, som är så faseligt strict, har förbudit honom at giöra oss sin visite, derför at hon hört, at han skal wara en widlöftig yngling, som snart au fond ruinerat sin gamle far, och ingen convenable societet för en ung flicka, som i rappet blifwer en alwarsam prestfru.
Men jag tror icke wärldens medisance; fins det, min Ulrique, någon så fördömelig last som förtal och belackande?
En secret har jag dock haft en smula umgänge med denne aimable cavalier.
I förra wickan war han så gracieus at skänka mig en charmant present, beståendes af en mouchedosa af skölpadd och en ask pommade de Paris, souveraine at befrämja hårwäxten, och i går afton passade han mig i farstun när jag återwände från en promenad i staden.
Wet du, hwad han sade til mig?
Mon Dieu, Mademoiselle, hwad jag är lycklig at äntligen hafwa mött Er ensam.
Ni är alt för söt!
Hwarpå jag swarade en souriant.
Jag har aldrig hört någon säga det för!
– Icke det?
Då feliciterar jag mig at wara den förste, som får säga Er det.
– Badinage, min herre, badinage, fast jag Gud ware prisad är utan lyte.
– Oh la belle modestie!
Jag swär at Ni är charmante, och at jag är förbålt kär i Er.
Jag blir den lyckligaste bland dödlige, om I täckes nämna mig til Er riddare.
Just då jag skulle swara härpå måste han förswinna, ty någon kom, men dess förinnan smusslade han en biljet-doux i min kjortelsäck.
Men när jag kom in därhemma, var jag både röd och hwit och det gick ikring i knoppen på mig.
Hur är det fatt, frågade min altid tendra mor.
Jag måste swara, at jag wisst gått i drag och fått ryggskott och borde i säng.
Men då kan du tro, at mèren genast kom med kamfert och fläderthe, Trawenfelts ältsalfwa och hela husapotheket.
Det war intet annat än at hålla god mine i elakt spel och äta all den swåra medicinen.
Så tändes lilla sjuklampan, och der låg jag under bolstrar och kuddar och swettades.
Men bara ma chère mère wäl hunnit i säng, war det jag som slog sparlakanet åt sidan, tog brefwet ur fickan och läste.
Det lydde så här ...
»Min lilla sköna!
Då ödet ej tycks unna mig den lyckan at i ro och mak råka Er, nödgas jag gripa till fjädern för at låta Er weta, at Ni är min själs gudinna, och at jag förtärs af lust at rencontrera Er.
Låt mig äntligen snart höra, at också I har ett sensibelt hjärta, som ej wil låta mig gå blek och sorgsen en ständig suckans conterfey.
Min vackra lilla, besinna, at tiden går och låt oss glädias, medan wi äro unga.
Snart torde
I få lof at gå i brudstol, och då är för sent at tänka på kärlek.
Lilla söta war icke hård emot mig, men låt mig snart få böja knä framför Er och muntligen med tusen eder bedyra, at jag in i bleka döden älskar Er.»
Min egen Ulrique kan förstå, i hwilken oro detta bref försatte mig.
Hur störd blef icke min siäl af den ljufwa persuasionsgåfwan i dessa rader.
Men på samma gång darrade jag wid tanken på, at Anne-Charlotte skulle kunna wika från förnuftets väg, giöra ruptur, kanskje med tårar af ånger kvittera sit hem, och fylla med grämelse en mor, hwilkens hjärta med en omtanka och kärlek sans bornes omfattat mig alt från de späda åren af en lycklig barndom.
Men å andra sidan hwilken förtjusning at få communicera sit hjärta med denne charmante och älskanswärde yngling, hwilken satisfaction at samman med honom niuta wällusten af et lif, som lyckliggiör.
Ty hwarför skulle wi eljest lefwa, om icke för at niuta sälla och glada kiänslor?
Men har pastor Hesselii brud wäl längre något egit wal?
Ack min Ulrique, hwad hårdt och iskallt ting är icke en gubbes kärlek!
At partagera den är at sjelf bestiga le seuil de la vieillesse.
Medan jag skrifwer dessa rader, orogas mit hjärta också mer och mer.
Tårar blanda sig med bläcket, och en sot tär mit bröst, mot hwilken ingen tisan hjelper.
Min sötaste Ulrique, hwad skal din olyckliga wäninna giöra.
Dygd och Kiärlek strida om hännes hjärta.
Råd mig häri, och lät mig snart få några dyrbara rader af din hand.
Din lilla aldra tilgifnaste
Anne-Charlotte,
qui toute sa vie t’aime!
Bref från lieutnant Gustaf Stenfelt til sin wän, friherre Rutger v.
Düben.
20 aug. 1779.
Mon cher ami!
Mille remerciements för brors vänliga invite til det pittoresqua Elfdala.
Helt säkert skulle det wara ett behag at emigrera dit från stadens mödande hetta, aldra hälst som min gamla connaissance om den utsökta sensibiliteten i alla mon chers wanor assurerade mig om den behagligaste blandning af landtlifvets alla nögen.
Den Dübenska winkiällaren har förwärfwat en meriterad celebritet både i Suecia antiqua et hodierna, och jag tänker, at nägdens döttrar under brors milda scepter äfwen aflagt något af sin gammaldags nordiska hårdhet för at mer hörsamt lyssna til kärlekens sollicitationer.
Alors on fera bonne chère, on boira see, on dorlotera sa mie etc.!
Men när jag trots alla dessa plaisirer sänder en refus, kan min gunstige bror förstå, at jag åter är bunden wid staden af något af dessa liens de galanterie et d’amour, som min ömhjärtade complexion aldrig kunnat motstå.
»Mon Dieu, åter amouracherad», hör jag min kära Düben utropa.
Ja, mon ami, altid lika wärnlös emot Fröjas attaquer!
Och hwem är denna gång din gudinna?
En liten charmante bourgeoise!
Första gången hon tände mit hjärta war på masqueraden sist.
Jag stod som spectateur af denna ändlösa cohue af lögeliga skråpukar, mediterande öfwer, hwilken illusion amourpropren niuter under masque.
En liten sekter tror sig räcka handen i dantzen åt en Grefwinna och en tös från Malmarne med hår à la Spaa och kåfta à la Suédois inbillar sig sitta knä om knä med en baron.
Alt på masqueraden är badinerie och quiproquo.
Ja dessa fêter på Bollhuset äro wärkeligen charmanta – under wår oförliknelige Gustafs hägn wågar Nöget sjelft en visite i wårt trumpna och phlegmatiska land.
Under dessa tankar urskilde jag plötsligen en skönhet i domino bleu celadon, som förvånade mit öga med en Junos hela högwäxta behag.
Hon war escorterad af en liten, herdinna med skära, halm i sin panier och hela den rustika apareljen.
Jag närmade mig Dominon, vågade en compliment, som icke tycktes alt för owilligt uptagas, och efter några momens af badinage på tre man hand, gingo Dominon och jag conjunctim ut i dantzen.
Hela aftonen war jag sedermera oskiljagtig cavalier til denna skälm i bleu celadon, som mer och mer tjusade mig med sina blå ögon, som lyste skalkagtigt genom masquen, och sit skratt, som löd lik ostyrig musique, och i anglaisen tryckte jag helt tendrement min arm om hennes lif.
Mon cher wet, at damernas eljest sensibla lemmar wäl tåla wid at tryckas under masque.
Men vid midnatt tog hon afsked, gaf mig sin axelrosett som en doux-souvernir af vår soirée och bad mig acconipanjera til hännes och den lilla herdinnans wagn.
Förgäfwes bönföll jag hänne på det ömaste at yppa sit incognito eller åtminstone låfwa et rendez-vous.
Men hon war inflexible.
Bror Düben kan imaginera min embarras.
Där förswann min charmanta domino bleu celadon utan at gifwa en wink om sit namn eller sin boningsort.
Som en galning parcourerade jag under en wickas tid staden i håpp at återfinna den skönas spår, då härom dagen en lycklig nyck ledde mina steg til Djurgårdsbrunn.
Hwem såg jag där om icke ma belle inconnue i fölge med en bedagad matrona i jättestor roberonde och drucko de hwar sit glas watten för att curera vapeurerna och stärka nerverna.
Genast bad jag kiällans snälle medicus, Archiater Hallman, af hwilkens assistance jag sjelf i wintras af helt annan ordsak profiterat, at föreställa mig.
Och mon cher tänke sig min öfwerraskning, när jag hörde, at min domino från masqueraden war den rika sidenfabriquerskan Wolframs dåtter Anne-Charlotte, förlåfwad med et original til präst wid namn Hesselius, rik som Croesus, men sniken som en kornjude och gammal som Methusalem.
Jag gjorde en djup reverence, tålkade min förtrållning öfwer at på nyt rencontrera min dame från masqueraden och wågade til sist bjuda en tass café eller et glas persico.
Men fru Wolfram – peste de la vieille guénon – gaf en icke synnerligen höfsad refus.
Det var omöjligt at ens persuadera hänne at taga några moments hwila och i en bosquet niuta af den täcka naturen.
Hon wände mig ryggen, och när jag talade om at giöra visite, swarade hon, at hr Stenfelt icke skulle finna något plaisir i deras tarfweliga hem.
Men Anne-Charlotte minauderade och log helt tendrement emot mig.
Hon liknade gudinnan Flora, klädd som hon war i småblommig nättelduk med en the-ros à la naissance de la gorge, och hon syntes icke obenäget uptaga den attention, mon chers ödmjuke serviteur visade hänne.
I samma nu updrog jag i hufwudet min fältplan och hemkommen sände jag genast min lakej, den skälmen Claes, med en liten present til min lilla sköna – dessa små borgartöser kan man altid tournera hufwut på med några modes de Paris.
Och härom dagen, när min förfarne Claes utspionerat, at den gamla draken eloignerat sig för at i sqwallertimman hos en nabofru tilfredsställa en lofwärd curiositet, infant jag mig och lyckades få en tête à tête med ma belle Anne-Charlotte.
Jag räckte hänne en billet-doux af det öma och naiva slaget, och snart, min bror, skal du se, jag seglar för förlig wind mot kärlekens Cap de la bonne esperance.
Vogue la galère tant qu’elle pourra voguer.
Mon cher förstår nu utan widare ursäkt, hwarför jag måste resignera från nöget at dela Elfdalas landtliga ensamhet.
Mon cher kiänner denna strophe af en af Frankrikes artigaste pennor:
Profitons du temps qui passe,
Filons le lin de Venus,
Lin, Fuseau, quand l’âge glace,
Dans nos mains sont superflus.
Helas! on n’en file, file,
Helas! on n’en file plus.
Adieu, min kära Düben!
Jag innesluter mig i din wänskap och förblir
Din trogna wän och tjenare
Gustaf Stenfelt.
Bref från Anne-Charlotte Wolfram til Ulrique Haldin.
2 sept. 1779.
Min charmanta Ulrique!
Med tusende öma kyssar will jag tacka dig, min lilla afhållna Ulrique, för dit söta bref, som war mig kärt utan like, och aldrig kan jag
wara dig erkänsam nog för dit trogna och wänliga tänkesätt.
Men, hélas, alt hwad du skrifwer om ungdom och amour, och alla dina råd til den stackars Anne-Charlotte at giöra ruptur och häldre tåla all slags ennui än gifta sig med Hesselius äro icke längre à propos.
Twärtom ber din Anne-Charlotte sin lilla wän på det innerligaste at helt och hållet ur sit minne bortrista de imprudenta bref, hon dessa wickor sändt dig, at glömma bort äfventyret från masqueraden sist och hwarje hågkomst af at en person, som titulerar sig Gustaf Stenfelt, kårsat din wäns wäg.
Denne yngling är indigne at wara samtalsämne mellan mig och min Ulrique, och mit hjärta hoppas at snart hafwa afglömt honom lika totalt som snön, som föll i fjol.
Ware det nog sagt, jag förmår icke skrifwa mer härom, och wet, at min Ulrique då ej heller insisterar för at blifwa ytterligare éclairerad.
I stället skal jag berätta, at jag redan om onsdag gifter mig med pastor Hesselius.
Undra icke derpå.
En man full af ära och honnetetê, fastän gammal är dock altid et bättre stöd för lifwet än dessa fjäsande och flyktiga Stockholmscavalierer, hwilkas tro och låfwen likna dwärgsnät, som den minsta wäderpust sönderrifwer.
Tiden gifwer ock sit tålamodsplåster, så man lär sig finna sig i alt, och en stadig mans hem är dock en säll retraite, der man i ro kan niuta wänliga känslor, ostörd af wärldens swek och arghet.
Snart är din Anne-Charlotte sålunda, min dyrbara Ulrique, icke längre någon käck och wacker ungdom, utan en gift gumma, en gammal, wördnadswärd och estimerad prästmans alfwarsamma hustru, som icke längre tänker på flärd och pjåller, men egnar all sin attention åt make, hem och hushållsflit, som icke underhåller sin Ulrique med tal om inclinationer och billet- douxer, men om mat och tjenstfålck, hwad kåstar smöret, min Ulrique, hwad gäller mjölken?
Kanske skal dessutom min lilla wän också förr än hon tror gå samma wäg til en – derom skal jag bedja Herran – högst behagelig ägta förening.
Jag gagerar, at sonen af det rika huset i Dantzig blir den lycklige, och min Ulrique en söt och charmante liten köpmansfru, som til helgen sänder sin Anne-Charlotte som wängåfwa Dantziger Goldwasser, Brunswigermumma och andra rara saker.
Och om vi då en gång, när många lustrer redan passerat, åter råkas, när wi båda blifwit mycket gamla, skrumpna och förståndiga, kunna wi le samman, en babillant om wåra ungdomsminnen och en Bollhusmasquerade, der jag var i domino bleu celadon och du war den täckaste bergère, och min Ulrique kommer at tout doucement raillera sin gamla Anne-Charlotte för en obekant swart domino, hwilken hon en moment egnade en så öm passion.
När man är trist, skal man trösta sig sjelf och icke ennuijera andra.
Jag hoppas, at du icke dragit den sens af mina ord, at jag är désèsperée, jag känner blot en smula ledsnad.
Mycket mer skulle jag i dag kunna skrifwa til min Ulrique, men jag hinner ey för brölåppsbestyr, men slutar med at i tankarne wältrycka dig.
Jag gjuter tusen öma suckar i dit sköt, och lefwer med djupaste tillgifwenhet
Din in til döden trogna
Anne-Charlotte.
Bref från Gustaf Stenfelt til Rutger v.
6 sept. 1779.
Min käraste broder!
Hwilket wågspel utan beräkneliga påföljder är icke kärleken!
Blott i förra wickan, och jag närmade mig Cythère med gladt hopp at se mina önskningar krönta med framgång, och i dag sitter jag och skrifwer til mon cher, snopen som en Jocrisse.
Ännu förra söndagen geck jag enkom til St.
Clara för at roga mig åt det originalet Hesselius, som der très dévotement utlade sin högmessotext om »de arga skalkar, som man ey bör följa», och medan han orerade i sit anletes swett log jag i mjugg gnolande en couplette ur sista parodien från Humblegården:
»Den ödet utsedt har at blifva Petis man.
Med tiden får twå horn, som högre bli än han».
Så gnolade jag, och i dag gifter sig samme lögelige Personnage med sin lefwerbruna surtout och sin lustiga pung-peruque med mit hjärtas föremål, den charmanta Anne-Charlotte, och får oförkränkt goutera ces prémices d’amour, som winkade som lönen för min dyrkan.
Ack, mon cher, egna din vän en medömkans tår!
Men jag måste med bättre logique utweckla för min bror gången och det eländiga slutet af mina negociationer med la petite Wolfram.
Sedan mit förra bref hade alt gått jämt framåt, och den lilla söta och jag trots mor Wolframs Argusögon haft flera möten och derwid badinerat rätt artigt samman.
Til sist hade jag efter mycket låck och påck persvaderat hänne at helt secret giöra en tour i wagn med bror Dübens ödmjuke och lycklige serviteur.
Denna promenad skulle ega rum på torsdagen, då den gamla draken war uptagen på annat håll, och hela onsdagsafton låg jag chez moi och niöt mit far niente, frögdefull öfwer hwad koma skulle, och speculerande ut allehanda complimenter och finesser at under färden hwiska i örat på min sköna.
Äntligen hade jag nått comblen af min lycka, ty bror wet bäst af egen experience, hur ljufweligt man kan hafwa det à deux i en commod vis à vis-wagn.
Men medan jag philosopherade på min chaiselongue som en icke owärdig disciple af salig Epicur, hwem inträdde och störde min amoureusa inbilning, om icke wår broder, ce fou diable de Liliecreutz.
Han piruetterade in, som han haft en lätt florshufwa, wisade sina enorma boucles d’Artois och sade högtidligt som en maître de cérémonie hos en Durchlaucht.
Lève-toi, o bienheureux Mortel!
La petite Slottsberg t’attends là bas!
La petite Slottsberg?
Ja, den tokuge Liliecreutz, som härom aftonen i coulisserna sett mig wisa denna Terpsichores prestinna en något extraordinaire politesse – jag komplimenterade hennes oförlikneliga pas de rigaudon i Alceste – hade giort mig den surprisen at engagera hänne at soupera med mig på Liljeholmen i compagnie med honom sjelf och hans gudinna, den sköna fru Augusti.
Que le diable t’emporte, utropade jag och nejade obstinat.
Men Liliecreutz
war obeweklig – enfin jag måste accompanjera til Liljeholmen men med en mörk aning om någon ofärd.
Derute kommo wi snart i humeur wid några flaskor Eremitage, lilla Slottsberg hade tusen agacerier, och snart sutto wi fördjupade i en ganska familiär conversation.
Men tänk, mon cher ami, just för detta öma moment hade mit hårda öde sparat et dunderslag.
Bäst jag ajusterade den lilla sötungens något derangerade coiffure, trädde af misstag et sälskap damer och herrar, som samlats til en borgerlig pic-nique, in i wårt rum, och min bror kan imaginera min förtwiflan, när jag bland dem igenkände min Anne-Charlotte.
De owälkomna skyndade på dörren, men jag ömsom rånnade ocli ömsom bleknade öfwer denna fatala accident.
Utan at taga adieu, för ewigt förwerkande min afundade gunst hos lilla Slottsberg, skyndade jag min wäg, anande at jag nu bränt mina kol förgäfwes för min i detta ögnableck dubbelt desirabla Anne-Charlotte.
Dagen derpå höll jag med min wagn på den upgifna platsen för wårt rendez-vous.
Ingen Anne-Charlotte syntes til.
Jag skrifwer hänne et ödmjukt och flatterande bref.
Min epître kommer åter obruten.
Jag sänder til sist Claes, som giort connaissance med familjens femme de chambre, för at få notice om stälningen.
Han berättar, at der warit scener med dåning, gråt och förtwiflan.
La pauvre petite sotte hade giort en generalbikt för sit tråll til mor, gronderats och förmanats eftertryckligen, hwarpå fästmannen eftersändts, den gamle Abraham, och med all onction haranguerat för den lilla stackarn några sidor Biblisk Qwinnospegel.
Och brölåppet bestämdes som til i dag, och just nu, ack, mon cher ami, nu är alt förbi.
Hymen har röfwat från mig min charmanta domino bleu celadon.
Redan hör jag nattwakten skråla elfwa, och i S:t Clara Komministerhus har redan en lekfull Cupidon dragit sparlakanen til kring min gudinnas paulun.
Suckande och med bedröfvelig röst säger jag Adieu, Adieu mon Anne Charlotte, adieu Paniers, Vendanges sont faites.
Men du, mon Pylade, lemna dit skuggiga Tusculum för at i dina armar sluta en wän, som i wänskapens sköt söker consolation för den obeständiga kärlekens gäckerier.
Redan frågar din Celinde efter dig, der hon trippar med swarta skor och hwita klackar på Maja Lisas Caffehus.
Skynda til staden.
Må wåra namn förenta ljuda öfwer alkov och nattduksbord och låt oss med Bacchi ljufwa safter fukta wåra nog mycket för melankoli uplagda pergament.
Du wänskapens afbild, skynda hit at embrassera
Dess trogna dyrkare
MED KONUNG GUSTAF I LUCCA.
Ut på den af lilafärgade glycinier öfverväxta gatan längs San Martini dôm i Lucca trängde ett par höga sångröster, hvilkas drillar och koloratur ljödo allt starkare genom den gula eftermiddagsluften.
Det var den stora kärleksduon i sista akten af domkyrkokanonikerns Francesco di Giorgios opera Clytemnestras död, som repeterades inne hos tonsättaren, hvilken själf satt vid klaviatyren och utförde det rikt figurerade ackompagnemanget.
Alla rutorna voro öppna till den låga mezzaninvåningen i den gamla klosterbyggnaden, ty värmen var tryckande.
Kanonikern hade tagit af soutanen och spelade i en hvit spetsskjorta, som framhöll den elfenbensgula tonen i hans ansikte med de stickande ögonen och den blekröda munnen.
Hans långa, magra händer sprungo öfver tangenterna, och foten i toffeln med ett brinnande, genomstunget hjärta på sidenet skötte med öfvertygelse pedalen.
Det gällde intet mindre än en generalrepetition med de blifvande utförarne af Clytemnestras och Thyestes’ sångpartier, den berömda Flaminia från San Carlo i Neapel och den ej mindre ryktbare Gaëtano Benincasa från hofoperan i Parma, och i det angränsande kabinettet satt ett tremannaråd af bedömare församladt.
Det bestod af kanonikerns egen nevö Alessandro, målare till yrket, men hvilken många år af pittoreskt dagdrifvarlif också gjort till kinkig musikkännare, den fruktade benediktinern Pomponaccio, som förde den kritiska färlan i veckoskriften den galante Argus och hvilken Piccini själf hedrade med sin vänskap, samt slutligen Luccas eget musikgeni, den lille sjukliga organisten i San Giusto.
Den sista ägnade hela staden en vidskeplig och tröttsam beundran, kanske därför att han var anspråkslösheten själf och blott längtade efter att blifva glömd i skuggan af det gamla orgelverket i Luccas fattigaste och minsta kyrka.
Kanonikern lade in hela sin varelse i spelet.
Han accelererade såsom en thyrsosbärare fattad af dionysisk yra och ritarderade som en utmattad venuspräst, domnande i en rosenbädd.
Han lindade på med trioler och löpningar såsom en slösare lindar pärlsnören kring sin älskades arm, och han band alla dessa fioriturer samman med ackord konstfulla som knäppen af filigran.
Förut var han blott känd i sin hemstad såsom andlig komponist, framför allt af ett påskoratorium öfver Jesu sår, men med denna opera, som först skulle utföras inför grefven af Falkenstein och grefven af Haga – kejsar Joseph af Österrike och konung Gustaf III af Sverige –, hvilka båda i månaden väntades till baden i Lucca, hoppades han blifva berömd öfver hela orbis pictus.
Flaminia, som af naturen icke hade något stenhårdt hjärta och som funnit det fridsamma Lucca otillräckligt för sin eldsjäl, delade hänförelsen.
Spetsslöjan föll från de bländande skuldrorna, dubbelt hvita mot mårdkanten i det gröna sidenlifvet och vaggade öfver polonäsen, hvilkens stora sidenbubblor sammanhöllos af breda buketter med konstgjorda rosor.
Flaminia hade också personlig orsak att gå i elden för det nya verket.
Hon hade blifvit snöpligen afskedad från San Carlo.
En afton då hon med all möjlig höghet skulle agera Semiramis hade hon varit så medtagen af cypervin efter en pick-nick med en spansk grand, att hon blef uthvisslad, och då direktören förebrådde henne detta, sparkade hon honom på ögat.
Äfven en försvarlig rispa af briljantspännet i en så liten sidensko som Flaminias hade ju kunnat förlåtas, men en försoning blef i detta fall omöjlig på grund af parternas intima och nära vänskap.
Sedan dess hade Flaminia kuskat
Italien rundt och sökt anställning, intill dess hon genom att sätta i full vådeld kanonikerns gamla antändliga hjärta bemäktigat sig Clytemnestras roll.
Nu drömde hon endast om att uppträda för deras resande majestäter och sedan få i en främmande hufvudstad bestrida en kunglig hofsångerskas mångsidiga och olikartade göromål och från den privata till den offentliga skådebanan färdas i egen kaross med förridare, löpare och fackelbärare.
Dylikt hade händt mer än en primadonna vid San Carlo.
Men den som ej för en vitten brydde sig om »Clytemnestras död» eller hvad han sjöng, det var Gaëtano Benincasa.
Hans strupe kunde framtrolla de högsta tonerna i Italien, och det var således förklarligt, att han var mätt på all världens hyllning.
Resande furstar och briljanterade snusdosor ägde ej längre någon retelse för honom.
Hans person hade ledt till allvarsamma diplomatiska förvecklingar mellan Parma och kyrkostaten, och ensamt genom en sorts enlevering hade madame l’Infante – Ludvig XV:s dotter – vunnit honom för sitt residens.
Befallning från henne hade också nödgat honom att resa och instudera Thyestes’ parti och endast motsträfvigt och misslynt hade han lydt.