Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Barnet vägde så litet, att det ej en gång är lönt att tala om, hur litet det var.
Det måste sys in i lamskinn och ville hvarken äta eller sofva.
Men det lefde.
Ingen visste på hvad sätt det hölls vid lif, men lefde gjorde det.
Barnet var födt i en bondstuga öster om Klarälfven.
Barnets mor hade kommit dit och sökt tjänst en dag i början af juni.
Det hade gått henne illa, hade hon sagt till husbondfolket, och hennes mor hade sedan varit så hård mot henne, att hon måst rymma hemifrån.
Hon kallade sig Elisabet
Karlsdotter, men hon ville ej säga hvarifrån hon var, ty då skulle de kanske tala om för hennes föräldrar, att hon var där, och om de funne henne, blefve hon plågad till döds, det visste hon.
Hon begärde ingen lön, bara mat och tak öfver hufvudet.
Hon kunde arbeta: väfva eller spinna eller sköta korna hvad de ville.
Om de önskade det, kunde hon ock betala för sig.
Hon hade varit slug nog att komma till gården barfota, med skorna under armen, hon hade grofva händer, hon talade landets tungomål, och hon bar en bondkvinnas kläder.
Hon blef trodd.
Husbonden tyckte, att hon såg klen ut och räknade ej mycket på hennes arbetsduglighet.
Men någonstädes skulle väl den stackarn vara.
Och så fick hon stanna.
Det var något hos henne, som gjorde, att alla på gården voro vänliga mot henne.
Hon hade kommit till ett godt ställe.
Människorna voro allvarliga och tystlåtna.
Husmodern tyckte om henne, alltsedan hon upptäckte, att hon kunde väfva dräll.
De lånade en drällväfstol i prostgården, och barnets mor hade suttit vid väfstolen hela sommarn.
Det föll ingen in, att hon behöfde sparas: hon fick arbeta som en bondkvinna hela tiden.
Hon tyckte också själf bäst om att arbeta.
Hon var ej olycklig vidare.
Lifvet bland bönderna behagade henne, fastän hon måste undvara alla invanda bekvämligheter.
Men allt togs enkelt och lugnt där.
Allas tankar vände sig kring arbetet, och dagarna gingo så jämna och enformiga, att man tog vilse om dag och trodde sig vara midt i veckan, då söndagen kom.
En dag i slutet af augusti hade det varit brådska med hafreskörden, och barnets mor hade gått ut med för att binda på åkern.
Då hade hon öfveransträngt sig, och barnet hade blifvit födt, men för tidigt.
Hon hade väntat det i oktober.
Nu stod husmodern med barnet i storstugan för att värma det vid elden, ty den stackaren frös midt i augustivärmen.
Barnets mor låg i kammaren innanför och lyssnade till hvad man sade om den lille.
Hon kunde föreställa sig, huru drängar och pigor stego fram och betraktade honom.
»En sådan liten stackare,» sade de då alltid, och sedan kom det ständigt och ofelbart:
»Stackare dig, som inte har någon far!»
Somliga förvånade sig öfver, att han kunde vara så röd och så skrynklig, men då svarade alltid någon, att sådana äro alla barn.
De klagade just ej öfver barnets skrik: de voro på visst sätt öfvertygade om, att barn måste skrika, och, allt rätt betänkt, var barnet duktigt för sin ålder.
Om det bara haft en far, skulle allt varit godt och väl, syntes det.
Modern låg och hörde på och undrade.
Saken tycktes henne med ens otroligt viktig.
Hur skulle han komma igenom lifvet, den lille stackaren, som inte hade någon far?
Hon hade gjort upp sina planer förut.
Hon skulle stanna i bondgården första året.
Sedan skulle hon hyra sig en kammare och förtjäna sitt bröd vid väfstolen.
Hon ämnade själf förtjäna nog för att föda och kläda barnet.
Hennes man kunde få fortfara att tro, att hon vore honom ovärdig.
Hon hade tänkt, att barnet måhända skulle bli en bättre människa genom att uppfostras af henne ensam, än om en dum och högfärdig far skulle handleda det.
Men nu, sedan barnet var födt, kunde hon ej se saken så.
Nu tyckte hon, att hon varit själfvisk.
»Barnet måste ha en far,» sade hon till sig själf.
Om inte den lille varit en så ömklig stackare, om han kunnat äta och sofva som andra barn, om ej hufvudet ständigt sjunkit ned åt ena axeln, och om han ej varit så nära att dö, då krampanfallen kommo, skulle ej frågan haft en så omätlig vikt.
Men denne lille hjälplöse måste ha en far.
Det var ej så lätt att bestämma sig, och bestämma sig måste hon göra genast.
Barnet var tre dagar gammalt, och bönderna i Värmland dröja sällan längre med att föra sina barn till dopet.
Under hvad namn skulle nu den lille inskrifvas i kyrkboken, och hvad skulle prästen vilja veta om barnets mor?
Det var väl en oförrätt mot barnet att låta inskrifva det som faderlöst.
Det var nu en gång kommet hit i denna sorgens värld, men tycktes endast längta härifrån.
Kanske skulle det trifvas bättre, om det finge en far.
Om det nu blefve en svag och sjuklig man af detta barn, hur kunde hon då stå till svars med att beröfva det fördelarna af börd och rikedom?
Barnets mor hade nog märkt, att det brukar vara stor glädje och uppståndelse, när ett barn kommer till världen.
Nu syntes det henne, att det måste vara tungt att lefva för denne lille, som alla ömkade.
Hon ville se honom sofva på siden och spetsar, såsom det höfves en grefveson.
Hon ville se honom omgifven af glädje och stolthet.
Ja, barnet måste ha en far.
Barnets mor började tycka, att hon begick en allt för stor oförrätt mot dess far.
Hade hon rätt att behålla det för sig ensam?
Det kunde hon ej hafva.
Ett sådant där dyrbart litet ting, hvars värde ej står i människomakt att uppskatta, skulle hon taga det för egen del?
Det vore väl ej rättrådigt handladt.
Barnets mor ville ej gärna tillbaka till sin man.
Hon fruktade, att det skulle bli hennes död.
Men den lille var i större fara än hon.
Han kunde dö i hvarje stund, och han var ej döpt.
Det, som drifvit henne hemifrån, den svåra synd, som bott i hennes hjärta, var borta.
Hon hade nu helt visst ingen kärlek för någon annan än den lille, som ej hade någon far.
Det var ej någon tung plikt att försöka skaffa honom en sådan.
Barnets mor lät kalla husbonden och husmodern och sade dem allt.
Mannen reste till Borg för att säga grefve Dohna, att hans grefvinna lefde, och att ett barn fanns, som måste hafva en far.
Bonden kom hem sent på kvällen.
Han hade ej råkat grefven, ty denne var bortrest, men han hade varit hos komministern i Svartsjö och talat med honom om saken.
Så fick grefvinnan veta, att hennes äktenskap var förklaradt ogiltigt, och att hon ej mer hade någon man.
Komministern skref ett vänligt bref till henne och erbjöd henne ett hem i sitt hus.
Ett bref från hennes egen far till grefve Henrik, hvilket måtte hafva anländt till Borg ett par dagar efter hennes flykt, sändes henne också.
Det var väl just detta bref, hvari den gamle bedt grefven påskynda legaliseringen, som anvisat grefven det lättaste sättet att blifva sin hustru kvitt.
Man kan tänka sig, att barnets mor greps af vrede ännu mer än af sorg, då hon hörde bondens berättelse.
Modern till ett starkt och skönt barn skulle hafva hälsat sådana nyheter med förakt och varit stolt öfver att äga barnet ensam.
Modern till det lilla hjälplösa barnet kände det, som om hon kunde hafva dödat mannen.
Hon hade ingen stolthet att fly till.
Hela natten vek sömnen från hennes läger.
Barnet måste hafva en far, tänkte hon om och om igen.
Nästa morgon måste bonden för hennes räkning fara till Ekeby och hämta Gösta Berling.
Gösta gjorde den tystlåtne mannen många frågor, men fick ingenting veta.
Ja, grefvinnan hade varit i hans hus hela sommaren.
Hon hade varit frisk och arbetat.
Nu var ett barn födt.
Barnet var klent, men modern skulle snart vara frisk igen.
Gösta frågade, om grefvinnan visste, att äktenskapet blifvit upplöst.
Ja, hon visste det nu.
Hon hade fått veta det i går.
Och så länge färden varade, hade Gösta ömsom feber och frossa.
Hvad ville hon honom?
Hvarför sände hon efter honom?
Han tänkte på sommarlifvet däruppe vid Löfvens strand.
Med skämt och lek och lustpartier hade de låtit dagarna gå, och under tiden hade hon arbetat och lidit.
Aldrig hade han tänkt sig möjligheten att få återse henne.
Ack, om han dock vågat hoppas!
Han skulle då framträdt inför henne som en bättre man.
Hvad hade han nu att skåda tillbaka på annat än de vanliga dårskaperna!
Vid åttatiden på kvällen var han framme och fördes genast in till barnets mor.
Det var skumt i rummet: han kunde knappast se henne, där hon låg.
Husmodern och husbonden kommo också in.
Nu må man veta, att hon, hvars hvita ansikte lyste emot honom ur skymningen, alltjämt var det högsta och renaste han visste, den skönaste själ, som iklädt sig jordiskt stoft.
Då han nu åter erfor välsignelsen af hennes närvaro, hade han velat kasta sig ned på knä och tacka henne, för att hon ånyo uppenbarade sig för honom, men han var så öfverväldigad af rörelse, att han ingenting kunde säga eller göra.
»Kära grefvinna Elisabet!» utropade han blott.
»God afton, Gösta.»
Hon räckte honom sin hand, som åter tycktes hafva blifvit mjuk och genomskinlig.
Hon låg tyst, medan han kämpade med sin rörelse.
Barnets mor skakades ej af några häftigt uppstormande känslor, då hon såg Gösta.
Det förvånade henne blott, att han tycktes fästa mesta vikten vid henne, då han väl borde begripa, att det nu endast gällde barnet, som måste hafva en far.
»Gösta,» sade hon mildt, »du måste nu hjälpa mig, såsom du en gång lofvade.
Du vet, att min man öfvergifvit mig, så att mitt barn ej har någon far.»
»Ja, grefvinna, men detta måste ju kunna ändras.
Nu då det finnes ett barn, kan man helt visst tvinga grefven att legalisera äktenskapet.
Var viss på, att jag skall hjälpa grefvinnan.»
Barnets mor smålog.
»Tror du, att jag vill tvinga mig på grefve Dohna?»
Blodet rusade upp i Göstas hufvud.
Hvad önskade hon då?
»Kom hit, Gösta,» sade hon och räckte åter ut handen.
»Du får inte bli ond på mig för hvad jag nu säger, men jag tänkte, att du, som är, som är . . . »
»En afsatt präst, en dryckeskämpe, en kavaljer, Ebba Dohnas mördare, jag kan hela meritlistan . . . »
»Är du redan ond, Gösta?»
»Jag ville helst, att grefvinnan ej sade något mer.»
Men barnets mor fortsatte:
»Det är mången, Gösta, som skulle hafva velat bli din hustru för kärleks skull, men det är ej så med mig.
Om jag älskade dig, skulle jag ej våga tala så, som jag nu talar.
För min egen del skulle jag ej vilja bedja om sådant, Gösta, men, ser du, barnet måste ju hafva en far.
Du förstår säkert redan, hvad jag ämnar bedja dig om.
Det är nog en stor förnedring för dig, eftersom jag är en ogift kvinna, som har ett barn.
Jag tänkte inte på, att du skulle vilja göra det därför, att du är sämre än andra, fast jo, jag tänkte också på det.
Men mest tänkte jag på, att du kunde vilja göra det, därför att du är god, Gösta, därför att du är en hjälte och kan uppoffra dig.
Men det är kanske för mycket begärdt.
Sådant är måhända omöjligt för en man.
Om du föraktar mig för mycket, om det är dig för motbjudande att nämnas som far för en annans barn, så säg det blott!
Jag skall inte bli ond.
Jag förstår nog, att detta är för mycket begärdt, men barnet är så sjukt, Gösta.
Det är så grymt, att man vid hans dop ej skall kunna nämna namnet på hans mors man.»
Han, som hörde på henne, erfor samma känsla, som då han den där vårdagen måste sätta henne i land och öfverlämna henne åt sitt öde.
Nu måste han hjälpa henne att förstöra hennes framtid, hela hennes framtid.
»Jag gör allt hvad grefvinnan vill,» sade han.
Nästa dag talade han med prosten i Bro, ty Bro är moderförsamling till Svartsjö, och där måste lysningar uttagas.
Den gode, gamle prosten blef rörd öfver hans historia och lofvade att taga allt ansvaret för giftoman och dylikt på sig.
»Ja,» sade han, »du måste hjälpa henne, Gösta, det måste du.
Hon kunde bli vansinnig eljes.
Hon tror sig ha skadat barnet, därmed att hon ej kunnat nämna dess far.
Hon har ett ytterst ömtåligt samvete, den kvinnan.»
»Men jag vet, att jag skall göra henne olycklig,» utbrast Gösta.
»Det får du sannerligen ej göra, Gösta.
Du får bli en sansad man nu, med hustru och barn att sörja för.»
Emellertid skulle prosten fara ner till Svartsjö och tala både med komministern och lagmannen.
Slutet på allt blef, att nästa söndag, den första september, lysning afkunnades i Svartsjö mellan Gösta Berling och Elisabet von Thurn.
Så blef barnets mor med den största försiktighet förd till Ekeby, och där döptes barnet.
Prosten talade då med henne och sade henne, att hon ännu kunde återtaga sitt beslut att gifta sig med en sådan man som Gösta Berling.
Hon borde ju skrifva till sin far först.
»Jag kan ej ångra mig,» sade hon, »tänk om mitt barn skulle dö, innan det fått en far.»
Då tredje lysningsdagen kom, hade barnets mor redan flere dagar varit frisk och uppe.
På eftermiddagen kom prosten till Ekeby och vigde henne vid Gösta Berling.
Men det var ingen, som tänkte på, att detta var ett bröllop.
Inga gäster voro bjudna.
Man skaffade blott barnet en far, ingenting annat.
Barnets mor strålade i en stilla glädje, som om hon nått ett stort mål i lifvet.
Brudgummen var bedröfvad.
Han tänkte på, hur hon kastade bort sin framtid i ett äktenskap med honom.
Han märkte med förfäran, hur han egentligen knappast fanns till för henne.
Alla hennes tankar voro hos barnet.
Ett par dagar efteråt hade fadern och modern sorg.
Barnet hade dött under ett krampanfall.
Det föreföll mången, som om barnets mor ej sörjde så häftigt och så djupt, som man väntat: det låg en glans af triumf öfver henne.
Det var, som om hon jublade öfver, att hon fått kasta bort hela sin framtid för barnets skull.
Då den lille kom upp till änglarna, skulle han dock minnas, att han på jorden haft en mor, som älskat honom.
Allt detta försiggick stilla och obemärkt.
Då det lystes för Gösta Berling och Elisabet von Thurn nere i Svartsjö, visste de fleste ej ens, hvem bruden var.
Prästerna och herrskaperna, som nog kände till saken, talade föga om den.
Det var, som om de fruktat, att någon, som förlorat tron på samvetets makt, skulle illa uttyda den unga kvinnans handlingssätt.
Man var så rädd, så rädd, för att någon skulle komma och säga:
»Se där, det var dock så, att hon ej kunnat öfvervinna sin kärlek till Gösta; nu har hon gift sig med honom under en skenfager förevändning.»
Ack, de gamle voro alltjämt så rädda om denna unga kvinna.
Aldrig kunde de tåla, att man om henne sade något ondt.
De ville knappast medge, att hon syndat.
De ville ej se, att någon skuld fläckade denna själ, som var så rädd för det onda.
En annan storhändelse inträffade just då, som också gjorde, att Göstas giftermål blef föga omtaladt.
Det hände sig, att major Samzelius träffades af en olycka.
Han hade blifvit allt mer och mer underlig och människoskygg.
Han hade mest umgänge med djur och hade samlat sig en hel liten djurgård nere på Sjö.
Farlig var han ock, ty han hade ständigt sin laddade bössa på sig och aflossade den gång på gång utan att ge allt för noga akt på, hvart han siktade.
En dag blef han biten af en tam björn, som han skjutit på utan att vilja det.
Det sårade djuret störtade sig på honom, där han stod tätt utanför gallret, och lyckades ge honom ett väldigt bett i armen.
Det bröt sig därpå ut och löpte till skogs.
Majoren blef sängliggande och dog af detta sår, men ej förrän strax före jul.
Hade majorskan vetat om, att han låg sjuk, hade hon kunnat återtaga väldet öfver Ekeby.
Men kavaljererna visste nog, att hon ej skulle komma, förrän deras år var ute.
Under läktartrappan i Svartsjö kyrka finnes ett skräprum, fylldt af dödgräfvarnes utslitna spadar, af sönderbrutna kyrkbänkar, af förkastade bleckskyltar och annat skräp.
Därinne, där dammet ligger tjockt och liksom gömmer den för hvarje mänskligt öga, står en kista, inlagd med pärlemor i den rikaste mosaik.
Skrapar man dammet af den, så tyckes den lysa och glittra som en bergvägg i en saga.
Kistan är läst, och nyckeln finnes i godt förvar; användas får den ej.
Ingen dödlig får kasta en blick i kistan.
Ingen vet hvad som finnes i den.
Först då adertonhundratalet nått sitt slut, får nyckeln sättas i låset, locket lyftas och de skatter, som det vaktat, skådas af människor.
Så har den förordnat, som ägt kistan.
På lockets mässingsplåt står en inskrift; »Labor vincit omnia».
Men en annan inskrift skulle passa den bättre. »Amor vincit omnia» borde där stå.
Äfven den gamla kistan i skräprummet under läktartrappan är ett vittnesbörd om kärlekens allmakt.
O Eros, allherskande gud!
Du, o kärlek, är den förvisso evige.
Gamla äro människorna på jorden, men du har följt dem genom tiderna.
Hvar äro österns gudar, de starke hjältar, som förde blixten som vapen, de, som på de heliga flodernas stränder togo offer af honung och mjölk?
Döde äro de.
Död är Bel, den starke krigaren, och Thot, den hökhufvade kämpen.
Döde äro de härlige, som hvilade på Olympos’ molnbäddar; så ock de bragdrike, som bodde i det vallomgärdade Valhall.
Alla de gamles gudar äro döda utom Eros, Eros, den allherskande.
Hans verk är allt hvad du ser.
Han uppehåller släktena.
Märk honom öfverallt!
Hvar kan du gå, där du ej finner spåret efter den naknes fot?
Hvad har ditt öra förnummit, där ej hans vingars susning varit grundtonen?
Han bor i människors hjärtan och i det slumrande frökornet.
Märk med bäfvan hans närvaro i de döda tingen!
Hvad finnes, som ej längtar och lockas?
Hvad finnes, som undgår hans välde?
Alla hämndens gudar skola falla, alla styrkans och våldets makter.
Den gamle farbror Eberhard sitter vid sin skrifpulpet, en härlig möbel med hundra lådor, med marmorskifva och beslag af mörknad mässing.
Han arbetar med ifver och flit, ensam uppe i kavaljersflygeln.
O, Eberhard, hvarför svärmar ej du kring skog och mark, under den försvinnande sommarens sista dagar, såsom de andra kavaljererna?
Ingen, det vet du, dyrkar ostraffadt vishetsgudinnan.
Böjd är din rygg vid några och sextio år, håret, som skyler din hjässa, är ej ditt eget, rynkorna trängas i din panna, som hvälfver sig öfver insjunkna ögonhålor, och alla de mångfaldiga ställningar, som i duellen intas af två fäktares värjor, aftecknas i de tusen skrynklorna kring din tomma mun.
O, Eberhard, hvarför svärmar ej du kring skog och mark?
Döden skiljer dig blott dess förr vid din skrifpulpet, du, som ej lät lifvet locka dig därifrån.
Eberhard stryker ett tjockt bläckstreck under sin sista rad.
Ur pulpetens otaliga lådor drar han fram gulnade, fullklottrade luntor, alla de olika delarna af hans stora verk, detta verk, som skall bära Eberhard Berggrens namn genom tiderna.
Men just då han staplat lunta på lunta och stirrar på dem i tyst förtjusning, öppnas dörren, och in träder den unga grefvinnan.
Där är hon, de gamle herrarnes unga herskarinna.
Hon, som de tjäna och dyrka mer, än farföräldrarna tjäna och dyrka den förste sonsonen.
Där är hon, som de funnit i fattigdom och sjukdom och nu skänkt all världens härlighet, liksom sagans kung gjorde med den fattiga sköna, han hittade i skogen.
Det är för henne, som nu valthorn och fioler ljuda på Ekeby.
Det är för henne allt rör sig, andas, arbetar på den stora gården.
Hon är frisk nu, om än alltjämt mycket svag.
Ensamheten i det stora huset synes henne lång, och då hon vet, att kavaljererna äro borta, vill hon se, hur det ser ut uppe i kavaljersflygeln, detta beryktade rum.
Så kommer hon då sakta in och blickar uppåt de rappade väggarna och de gulrutiga sängomhängena.
Hon ser Göstas svarfstol, Löwenborgs furubord, där han spelar sin Beethoven på målade tangenter, den uppstoppade kråkan öfver Kristian Bergs sängplats och björnhuden framför major Fuchs’.
I ena hörnet af rummet ser hon den märkvärdiga mattväfven, som Beerencreutz bedrifver.
Där har han spänt ut varpen på golfvet och träder sedan in den mångfärgade väften utan hjälp af väfstol eller skyttel.
Hon ser stolen i spiselvrån, där kusin Kristoffer drömmer bort sitt lif utan bragder eller namn.
Patron Julius’ snidade matsäcksskrin, Lilliecronas fiollåda, Kevenhüllers gesällränsel och tjocka knölpåk, Rusters punschslef – allt ser hon, men hon blir förlägen, då hon märker, att rummet ej är tomt.
Eberhard går högtidligt emot henne och för henne fram till den stora högen af skrifvet papper.
»Se, grefvinna,» säger han, »nu är mitt arbete färdigt.
Nu skall det jag skrifvit ut i världen.
Nu skola stora ting ske.»
»Hvad är det, som skall ske, farbror Eberhard?» »Åh, grefvinna, det skall fara ned som en blixt, en blixt, som upplyser och dödar.
Moses drog fram honom ur Sinais åskmoln och satte honom på nådens stol i vandringstemplets innersta, alltsedan har han suttit trygg, den gamle Jehova, men nu få människorna se hvad han är: inbillning, tomhet, dunst, vår egen hjärnas dödfödda foster.
Han skall sjunka till intet,» sade gubben och lade sin skrynkliga hand på lunthögen.
»Här står det, och då mänskor få läsa detta, måste de tro.
De skola fara upp och se sin egen dumhet; de skola begagna korsen till vedbrand, kyrkorna till sädesbodar, och prästerna skola plöja jorden.»
»O, farbror Eberhard,» säger grefvinnan med en lätt rysning, »är ni en så förskräcklig människa?
Stå där så förskräckliga ting?»
»Förskräckliga,» upprepar gubben, »det är ju sanningen.
– Men vi likna piltar, som gömma sina ansikten i en kvinnas klädningskjol, så fort de möta en främling: vi ha vant oss att gömma oss undan för sanningen, för den evigt främmande.
Men nu skall hon komma och bo bland oss, nu skall hon bli känd af alla.»
»Af alla?»
»Inte endast af filosoferna, men af alla, förstår ni, grefvinna, af alla.»
»Och så skall Jehova dö?»
»Han och alla änglar, alla helgon, alla djäflar, alla lögner.»
»Hvem skall då styra världen?»
»Tror grefvinnan, att någon styrt den förr?
Tror grefvinnan på denna försyn, som gaf akt på sparfvar och hufvudhår?
Ingen har styrt den, ingen skall styra den.»
»Men vi, vi människor, hvad blir det då af oss?»
»Detsamma, som vi varit – stoft.
Den, som är utbränd, kan ej brinna mer; han är död.
Ved äro vi, som kringfladdras af lifvets lågor.
Lifvets gnista flyger från en till en annan.
Man tändes, flammar och slocknar.
Det är lifvet.»
»O, Eberhard, ges då intet andelif?»
»Intet.»
»Intet hinsidan grafven?»
»Intet godt, intet ondt, intet mål, intet hopp?»
Den unga kvinnan stiger fram till fönstret.
Hon ser ut öfver höstens gulnade löf, öfver georginer och astrar, som med tunga hufvuden hänga på af höstvinden brutna stjälkar.
Hon ser Löfvens svarta vågor, höstens mörka stormhimmel, och för en stund hänger hon sig åt förnekelsen.
»Farbror Eberhard,» säger hon, »hvad världen är grå och ful, hvad allt är gagnlöst.
Jag vill lägga mig ned att dö.»
Men då hör hon liksom en jämmer i sin själ.
Lifvets starka krafter och de sjudande känslorna ropa högt efter lyckan att lefva.
»Finns då intet,» utbrister hon, »som kan ge lifvet fägring, sedan ni tagit ifrån mig Gud och odödlighet?»
»Arbetet,» svarar gubben.
Men hon ser åter ut, och en känsla af förakt för denna arma visdom smyger sig öfver henne.
Det outgrundliga reser sig framför henne, hon känner anden boende i allt, hon förnimmer makten, som ligger bunden i skenbart död materia, men som kan utveckla sig i tusenfaldigt skiftande lif.
Med svindlande tanke söker hon efter namn för Guds andes närvaro i naturen.
»O, Eberhard,» säger hon, »hvad är arbetet?
Är det en gud?
Äger det i sig själft ett mål?
Nämn ett annat!»
»Jag vet intet annat,» svarar gubben.
Då har hon funnit namnet, som hon söker, ett armt, ofta besudladt namn.
»Farbror Eberhard, hvarför nämner ni icke kärleken?
Då glider ett småleende fram kring den tomma munnen, där de tusen rynkorna korsas.
»Här,» säger filosofen och slår med knuten näfve på den tunga packen, »här mördas alla gudar, och jag har ej glömt Eros.
Hvad är nu kärleken annat än en köttets trängtan?
Hvarför står han högre än andra kroppens fordringar?
Gör hungern till en gud!
Gör tröttheten till en gud!
De äro lika värdiga.
Må det bli slut med dårskaperna!
Må sanningen lefva!»
Då sänker den unga grefvinnan sitt hufvud.
Det är ej så, det är ej sant detta, men hon kan ej strida.
»Edra ord hafva sårat min själ,» säger hon, »men ännu tror jag er ej.
Hämndens och våldets gudar skall ni kunna döda, ej mer.»
Men gubben tar hennes hand, lägger den på boken och svarar i otrons fanatism:
»Då ni läst detta, måste ni tro.»
»Må det då aldrig komma inför mina ögon,» säger hon, »ty tror jag detta, kan jag ej lefva.»
Och sänkt i sorg går hon ifrån filosofen.
Men han sitter länge och grubblar, då hon gått.
Dessa gamla luntor, fullklottrade med hädisk skrift, hafva ej ännu pröfvats inför världen.
Ännu har ej farbror Eberhards namn nått ryktets branter.
Hans stora verk ligger gömdt i en kista i skräprummet under läktartrappan i Svartsjö kyrka; det skall först vid århundradets slut se dagsljuset.
Men hvarför har han gjort detta?
Fruktade han för att ej hafva bevisat sin sak?
Var han rädd för förföljelser?