Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var den enda af de gamla Alagona, som fanns kvar i Diamante.
Människorna rättade sig efter henne, mer än de själfva visste.
Om donna Elisa trott, skulle hela staden velat hjälpa donna Micaela.
Men felet var, att donna Elisa ej kunde tro, att Gud och helgonen ville bistå hennes svägerska.
Hon hade gett akt på henne allt sedan San Sebastiani fest.
Så snart någon talade om Gaetano, bleknade hon och såg alldeles förstörd ut.
Hennes anletsdrag blefvo som en syndares, då han sönderslites af samvetskval.
Donna Elisa satt och tänkte på detta en morgon, och det upptog henne så, att hon lät nålen hvila. »Donna Micaela är ingen Etnakvinna,» sade hon för sig själf.
»Hon håller med de styrande, hon är glad, att Gaetano är i fängelse.»
Ute på gatan kommo de i samma ögonblick bärande med en stor bår.
På denna lågo uppstaplade en mängd kyrkprydnader.
Det var ljuskronor och altarskåp och relikgömmor.
Donna Elisa blickade upp för ett ögonblick, så återvände hon till sitt.
»Hon ville ej låta mig pryda Alagonas hus på San Sebastiani fest,» tänkte hon.
»Hon ville väl ej, att helgonet skulle hjälpa Gaetano.»
Två karlar kommo nu släpande med en skramlande dragkärra.
På denna låg ett helt berg af röda väggbonader, rikt broderade antependier och altartaflor i breda, förgyllda ramar.
Donna Elisa slog ut med handen som för att visa bort alla tvifvel.
Det kunde ej vara ett verkligt under, som skett.
Helgonen måtte väl veta, att Diamante ej hade råd att skaffa sig en järnväg.
Man kom nu körande med en gul arbetskärra, som var fullpackad med notställare, mässböcker, bönpallar och biktstolar.
Donna Elisa vaknade upp.
Hon såg ut mellan radbanden, som hängde i girlander öfver fönsterrutan.
Detta var ju det tredje lasset med kyrksaker, som man förde förbi.
Höll man på att plundra i Diamante?
Hade saracenerna kommit till staden?
Hon ställde sig i dörren för att se bättre.
Åter kom en bår och på denna lågo sorgkransar af järnbleck, grifttaflor med långa inskriptioner och vapensköldar, sådana som man hänger upp i kyrkorna till minne af de aflidne.
Donna Elisa frågade bärarna, och hon fick veta hvad som var på färde.
Man höll på att utrymma kyrkan Santa Lucia in Gesù.
Sindacon och stadsjuntan hade befallt, att den skulle förvandlas till en teater.
Efter upproret hade man fått en ny sindaco i Diamante.
Det var en ung man från Rom.
Han kände ej staden, men ville dock gärna göra något för den.
Han hade föreslagit i stadsjuntan, att Diamante skulle skaffa sig en teater på samma sätt som Taormina och andra städer.
Man skulle helt enkelt inreda en af kyrkorna till skådespelshus.
Man hade väl mer än tillräckligt med fem stadskyrkor och sju klosterkyrkor, man kunde nog hafva råd att undvara en af dem.
Där var nu jesuiternas kyrka, Santa Lucia in Gesù.
Klostret, som omgaf den, var redan förvandladt till kasern, och kyrkan var så godt som öfvergifven.
Den skulle blifva en så förträfflig teater.
Detta hade den nye sindacon föreslagit, och stadsjuntan hade gått in på det.
Då donna Elisa fick höra hvad som försiggick, kastade hon på sig mantilj och slöja och skyndade till Luciakyrkan med samma hast, som man skyndar till det hus, där man vet, att någon håller på att dö.
»Hur skall det gå med de blinde?» tänkte donna Elisa.
»Hur skola de kunna lefva utan Santa Lucia in Gesù?»
Då donna Elisa kom till det lilla, tysta torget, rundt om hvilket jesuiternas långa, fula klosterhus äro uppförda, såg hon på det breda stentrappsteget, som löper längs hela kyrkofasaden, en rad af trasiga barn och raggiga hundar.
Alla dessa voro blindförare, och de gräto och gnällde, så mycket de orkade.
»Hvad står på med er alla?» frågade donna Elisa. — »De vilja taga ifrån oss vår kyrka,» klagade barnen.
Och härvid tjöto alla hundarna än ömkligare än förut, ty de blindes hundar äro nästan som människor.
I kyrkdörren mötte donna Elisa mäster Pamphilios hustru, donna Concetta.
»Ah donna Elisa,» sade hon, »aldrig i hela ert lif har ni sett något så förfärligt.
Ni gör bäst i att ej gå in.»
Men donna Elisa gick vidare.
I kyrkan såg hon först ingenting annat än en hvit sky af damm.
Men det dånade hammarslag genom skyn, ty några arbetare höllo på att bryta loss en stor stenriddare, som låg uppe i en fönsternisch.
»Herre Gud,» sade donna Elisa och knäppte ihop sina händer, »de bryta ned Sor Arrigo.»
Och hon tänkte på hur trygg han legat i sin nisch.
Hvarje gång hon sett honom, hade hon önskat, att hon skulle vara så skild från oro och föränderlighet som gamle Sor Arrigo.
I Luciakyrkan fanns ännu ett stort grafmonument.
Det föreställde en gammal jesuit, som låg på en svart marmorsarkofag med gissel i handen och hättan långt neddragen i pannan.
Han kallades pater Succi, och man brukade skrämma barnen i Diamante med honom.
»Månne de också skola våga röra vid pater Succi?» tänkte donna Elisa.
Och hon letade sig genom kalkdammet upp till koret, där sarkofagen stod, för att se om de vågat flytta den gamle jesuiten.
Men pater Succi låg ännu kvar på sin stenbädd.
Han låg där mörk och hård, som han varit i lifvet, och man kunde nästan tro, att han ännu lefde.
Hade där varit doktor och bord med medikamentflaskor samt brinnande ljus framför bädden, skulle man trott, att pater Succi låg sjuk i sin kyrkas kor och väntade på sin sista stund.
De blinde sutto rundt om honom, liksom släktingar, hvilka samlas om en döende, och vaggade sina kroppar i tyst sorg.
Där voro de båda kvinnorna från hotellgården, donna Pepa och donna Tura, där var gamla mor Saraedda, som åt nådebröd hos sindaco Voltaros, där voro blinde tiggare, blinde sångare, blinde af alla åldrar och stånd.
Alla blinde i Diamante voro där, och i Diamante finnas otroligt många, som ej mer se solens ljus.
Alla dessa sutto mestadels tysta, men stundom brast en af dem ut i ett jämmerskri.
Stundom sökte sig en af dem fram till munken pater Succi och kastade sig högt gråtande ned öfver honom.
Och det gjorde det än mer likt en dödsbädd, att kyrkoherden och pater Rossi från franciskanerklostret gingo där och sökte trösta de bedröfvade.
Donna Elisa blef mycket rörd.
Ack, för alla de gånger hon sett dessa människor glada på sin gård, och nu skulle hon möta dem i sådant elände!
De hade lockat henne att fälla ljufva tårar, då de sjungit sorgesånger öfver hennes man, signor Antonelli, och öfver hennes bror, don Ferrante.
Hon skulle sannerligen ej hafva velat se dem i sådan nöd.
Gamla mor Saraedda började tala med donna Elisa.
»Jag visste ingenting, då jag kom, donna Elisa,» sade gumman.
»Jag lämnade min hund utanför på trappan och gick in genom kyrkdörren.
Så sträckte jag ut armen för att lyfta undan dörrtäcket, men dörrtäcket var borta.
Jag satte ned foten så, som om det skulle vara ett steg att träda på under tröskeln, men det fanns intet steg.
Jag sträckte ut handen för att taga vigvatten, jag böjde knä, då jag gick förbi högaltaret, och jag lyssnade efter den lilla klockan, som brukar ringa, då pater Rossi kommer till mässan.
Donna Elisa, det fanns intet vigvatten, intet altare, ingen klockringning, det fanns ingenting.»
»Stackare, stackare,» sade donna Elisa.
»Så hör jag hur det hamrar och bultar uppe i ett fönster.
’Hvad gör ni med Sor Arrigo?’ ropar jag, ty jag hör genast, att det är i Sor Arrigos fönster.
’Vi skola föra bort honom,’ svara de mig.
Med detsamma kommer kyrkoherden don Matteo till mig, tar mig vid handen och förklarar alltsammans för mig.
Och jag blir nästan ond på kyrkoherden, då han säger, att det är för en teater.
De behöfva vår kyrka till teater!
’Hvar är pater Succi?’ säger jag endast.
’Finns pater Succi ännu kvar?’
Och han leder mig upp till pater Succi.
Han får lof att leda mig, ty jag kan ej hitta.
Sedan de hafva tagit bort alla stolar och bönpallar och mattor och plattformer och lösa trappsteg, kan jag ej hitta.
Förr hittade jag härinne så bra som ni.»
»Kyrkoherden skall skaffa er en annan kyrka,» sade donna Elisa. — »Donna Elisa,» sade gumman, »hvad är det ni säger?
Säg lika gärna, att kyrkoherden kan ge oss synen.
Kan don Matteo ge oss en kyrka, där vi se, såsom vi sågo i denna?
Ingen af oss behöfde taga sin ledare med hit in.
Där borta, donna Elisa, stod ett altare, blommorna på det voro så röda som Etna i solnedgång, och det sågo vi.
Vi räknade sexton vaxljuslågor öfver högaltaret om söndagarna och trettio under festdagarna.
Vi kunde se, då pater Rossi förrättade mässan härinne.
Hvad skola vi göra i en annan kyrka, donna Elisa?
Där kunna vi alls ej se.
De hafva släckt våra ögons ljus på nytt.
Donna Elisas hjärta blef så varmt, som om smält lava runnit fram öfver det.
Det var säkert en stor orätt man tillfogade dessa blinde.
Så gick donna Elisa fram till don Matteo.
»Högvördighet,» sade hon, »har ni talat med sindacon?»
»Ack, ack, donna Elisa,» sade don Matteo, »det är bättre, att ni försöker tala med honom, än att jag gör det.»
»Högvördighet, sindacon är en främling, han har törhända ej hört talas om de blinde.»
»Signor Voltaro har varit hos honom, pater
Rossi har varit hos honom och äfven jag, äfven jag.
Han svarar ingenting annat, än att han ej kan ändra det, som är bestämdt i stadsjuntan.
Det vet ni väl, donna Elisa, stadsjuntan kan ej taga tillbaka något.
Om den bestämt, att er katt skall läsa mässa i domkyrkan, kan den ej ändra det.»
Det uppstod plötsligen en rörelse i kyrkan.
Det var en stor, blind man, som kom in. »Fader Elia,» hviskade man, »fader Elia.»
Fader Elia var ålderman för de blinde sångarnas skrå, som brukade samlas här.
Han hade långt hvitt hår och skägg, och var skön som en af de heliga patriarkerna.
Han som alla de andra gick fram till pater Succi.
Han satte sig bredvid honom och lutade pannan mot kistan.
Donna Elisa gick upp till fader Elia och talade med honom.
»Fader
Elia,» sade hon, »ni skulle gå till sindacon.»
Gubben kände igen donna Elisas röst, och han svarade henne med sin grofva gammalmansstämma.
»Ni tror då, att jag väntat för att låta er säga mig detta.
Ni tror ej, att min första tanke var att gå till sindacon.»
Han talade hårdt och tydligt, så att arbetarna höllo upp att hamra och lyssnade, i den tanken att någon börjat predika.
»Jag har sagt honom, att vi blinde sångare bilda ett skrå, och att jesuiterna öppnade sin kyrka för oss redan för tre hundra år sedan och gåfvo oss rätt att samlas här för att utvälja nya medlemmar och höra nya sånger.
Och jag sade honom, att vi äro trettio i skrået och att den heliga Lucia är vår skyddspatronessa och att vi aldrig sjunga på gatan, utan endast på gårdar och i rum och att vi sjunga helgonlegender och dessutom sorgesånger, men aldrig en lättfärdig visa, och att jesuiten pater Succi öppnade kyrkan för oss, därför att de blinde äro Vår Herres sångare.
Jag sade honom, att somliga af oss äro recitatores, som kunna föredraga de gamla sångerna, men andra äro trovatores, som uppfinna nya.
Jag sade honom, att vi fröjda många människor på den ädla ön.
Jag frågade honom hvarför han ej vill låta oss behålla lifvet.
Ty den hemlöse kan ej lefva.
Jag sade honom, att vi bruka vandra från stad till stad på hela det stora Etna, men Luciakyrkan i Diamante är vårt hem och här läses mässa för oss hvarje morgon.
Hvarför ville han neka oss trösten af Guds ord?
Jag sade honom, att jesuiterna en gång ändrade sinnelag mot oss och ville drifva bort oss från deras kyrka, men det lyckades dem ej.
Utan vi fingo vicekonungens bref på att vi i evärdeliga tider skulle få hålla våra möten i Santa Lucia in Gesù.
Och jag visade honom brefvet.»
»Hvad svarade han då?»
»Han skrattade åt mig.»
»Kan ingen af de andra herrarna hjälpa er?»
»Jag har varit hos dem, donna Elisa.
Hela morgonen har jag skickats från Herodes till Pilatus.»
»Fader Elia,» sade donna Elisa och sänkte rösten, »har ni glömt att anropa helgonen?»
»Jag har anropat både den svarta madonnan och San Sebastiano och Santa Lucia.
Jag har bedt till så många, som jag kunnat nämna vid namn.»
»Tror ni, fader Elia,» sade donna Elisa och sänkte rösten ännu mer,» att don Antonio Greco blef hjälpt, därför att han lofvade pengar till donna Micaelas järnväg?»
»Jag har inga pengar att ge,» sade gubben tröstlöst.
»Ni borde ändock tänka på detta, fader Elia,» sade donna Elisa, »eftersom ni är i så stor nöd.
Ni skulle försöka lofva Kristusbilden, att ni själf och alla, som höra till ert skrå, skola tala och sjunga om järnvägen samt öfvertala människor att lämna bidrag till den, om ni får behålla er kyrka.
Vi veta ej om det kan hjälpa, men man bör försöka allt möjligt, fader Elia.
Det kostar ingenting att lofva.»
»Jag vill lofva hvad som helst för er skull,» sade gubben.
Han lade åter sitt blinda hufvud upp emot den svarta kistan, och donna Elisa förstod, att han gjort löftet för att få vara i ro med sin sorg.
»Skall jag bära fram ert löfte för Kristusbilden?» sade hon.
»Gör som ni vill, donna Elisa,» sade gubben.
Men samma dag hade gamle fra Felice stigit upp vid femtiden på morgonen och börjat sopa i sin kyrka.
Han kände sig alldeles kry och frisk, men bäst han gick där, tyckte han, att det var som om San Pasquale med stenpåsen, som satt utanför kyrkdörren, skulle hafva något att säga honom.
Han gick ut till honom, men det var ingenting på färde med San Pasquale, tvärtom.
Just då gled solen upp bakom Etna, och utför den mörka bergsluttningen kommo strålarna nedilande, mångfärgade som harpsträngar.
Då strålarna hunno fra Felices gamla kyrka, gjorde de den rosenröd, rosenröda blefvo också de gamla barbariska pelarna, som uppburo baldakinen öfver bilden, och San Pasquale med stenpåsen och fra Felice själf.
»Vi se ut som unga pojkar,» tänkte gubben, »vi hafva ännu en lång rad med år att genomlefva.»
Men då han skulle gå tillbaka in i kyrkan, kände han ett hårdt tryck öfver hjärtat, och det föll honom in, att San Pasquale hade kallat ut honom för att säga farväl.
På samma gång blefvo hans ben så tunga, att han knappast kunde flytta dem.
Han kände inga plågor, men en trötthet, som ej kunde betyda annat än döden.
Han förmådde nätt och jämt ställa undan dammborsten bakom dörren till sakristian, så släpade han sig uppåt koret, lade sig på plattformen framför högaltaret och svepte kåpan om sig.
Det var, som hade Kristusbilden nickat till honom och sagt:
»Nu behöfver jag dig, fra Felice.»
— Han låg och nickade tillbaka.
»Jag är färdig, jag skall ej svika dig.»
Det var bara att ligga och vänta, och det var skönt, tyckte fra Felice.
Han hade ej förr i hela sitt lif haft tid att känna efter hur trött han var.
Nu ändtligen kunde han få hvila ut.
Bilden skulle nog hålla kyrkan och klostret vid makt utan honom.
Han låg och smålog åt att gamle San Pasquale kallat ut honom för att säga god morgon till honom.
Så låg fra
Felice till långt fram på dagen och småslumrade för det mesta.
Ingen var hos honom, och det kom öfver honom en känsla af att det ej kunde gå an att så där smyga sig till att dö.
Det var som om han bedroge någon på något.
Detta väckte honom gång på gång.
Han borde väl hafva prästerna till sig, men han hade ju ingen att sända efter dem.
Medan han låg där, tyckte han, att han kröp ihop mer och mer.
För hvarje gång han vaknade, tyckte han, att han blifvit mindre.
Det var som skulle han alldeles försvinna.
Nu kunde han visst rulla kåpan om sig fyra gånger.
Han skulle väl hafva fått dö helt ensam, om ej donna Elisa kommit för att anropa den lilla bilden om hjälp åt de blinde.
Hon var rätt underlig till mods, då hon kom, ty hon ville nog ha hjälp åt de blinde, men hon önskade ändå ej, att donna Micaelas sak skulle befordras.
Då hon kom in i kyrkan, såg hon fra Felice ligga på plattformen under altaret, och hon gick fram och knäböjde bredvid honom.
Fra Felice vände sina ögon till henne och smålog stilla: »Jag skall dö,» sade han hest, men så rättade han sig och sade: »Jag får dö.»
Donna Elisa frågade hvad som fattades honom och sade, att hon skulle hämta hjälp.
»Sätt er här,» sade han och gjorde ett matt försök att torka af dammet på plattformen med ärmfliken.
Donna Elisa sade, att hon ville hämta präster och barmhärtighetssystrar.
Han fattade i hennes kjortel och höll henne kvar.
»Jag vill först tala med er, donna Elisa.»
Han hade svårt för att tala och andades häftigt mellan hvarje ord.
Donna Elisa satte sig bredvid honom och väntade.
En stund låg han och flämtade, så steg en rodnad upp i hans ansikte, hans ögon började glänsa, och han talade med lätthet och ifver.
»Donna Elisa,» sade fra Felice, »jag har ett arf att ge bort.
Det har bekymrat mig hela dagen.
Jag vet ej till hvem jag skall gifva det.»
»Fra Felice,» sade donna Elisa, »bekymra er icke öfver sådant.
Det är ingen, som ej behöfver en god gåfva.»
Men då fra Felice nu var vid bättre krafter, ville han, innan han bestämde öfver arfvet, tala om för donna Elisa hur god Gud hade varit mot honom.
»Har ej Gud varit stor i sin nåd, som gjort mig till en polacco?» sade han.
»Jo det är en stor gåfva,» sade donna Elisa.
»Endast att vara en liten, liten polacco är en stor gåfva,» sade fra Felice, »framför allt är den nyttig, sedan klostret blifvit upplöst, och då kamraterna äro borta eller döda.
Det är att hafva påsen full af bröd, innan man sträckt ut handen för att tigga.
Det är att alltid få se ljusa ansikten och bli hälsad med djup bugning.
Jag vet ej någon större gåfva för en fattig munk, donna Elisa.»
Donna Elisa tänkte på hur vördad och älskad fra Felice varit, därför att han kunnat förutspå de nummer, som skulle komma ut på lotteriet.
Och hon kunde ej låta bli att ge honom rätt.
»Om jag kom vandrande framåt vägen i solhettan,» sade fra Felice, »så kom herden till mig och följde mig långa vägar och höll sin paraply öfver mig till skydd mot solen.
Och då jag kom ned till arbetarne i de svala stenbrotten, delade de sitt bröd och sin bönsoppa med mig.
Jag har ej varit rädd för röfvare och ej för karabinierer.
Karlen vid stadstullen har blundat, då jag gått förbi med min påse.
Det har varit en god gåfva, donna Elisa.»
»Sant, sant,» sade donna Elisa.
»Det har ej varit ett svårt ämbete,» sade fra Felice.
»De talade vid mig, och jag svarade dem, det var det hela.
De visste, att alla ord hafva sitt nummer, och de fäste sig vid hvad jag sade och spelade därefter.
Jag visste ej hur det tillgick, donna Elisa, det var en Guds gåfva.»
»Det blir en stor saknad för fattigt folk efter er, fra Felice,» sade donna Elisa.
Fra Felice småskrattade: »De brydde sig ej om mig på söndag och måndag, då det nyss varit dragning,» sade han.
»Men de kommo på torsdag och fredag och på lördagsmorgon, eftersom det är dragning hvarje lördag.»
Donna Elisa började blifva orolig, därför att den döende ej tänkte på annat än detta.
Plötsligen dök upp för henne minnet af både den ene och den andre, som förlorat på lotteriet, och hon kom ihåg flere, som spelat bort hela sin välfärd.
Hon ville leda hans tankar bort från detta syndiga lotteriväsen.
»Ni sade, att ni ville tala om ert testamente, fra Felice.»
»Men det är ju därför att jag har så många vänner, som jag har svårt att veta till hvem jag skall ge arfvet.
Skall jag ge det till dem, som bakat de söta kakorna åt mig, eller till dem, som bjudit mig kronärtskockor, brynta i färsk olja?
Eller skall jag skänka det till barmhärtighetssystrarna, som skötte mig, då jag var sjuk?»
»Har ni mycket att ge bort, fra Felice?»
»Det räcker nog, donna Elisa.
Det räcker nog.»
Fra Felice tycktes åter bli sämre, han låg tyst med flämtande bröst.
»Jag hade också velat ge det till alla stackars vandrande munkar, som förlorat sina kloster,» hviskade han.
Och så efter en stunds betänkande.
»Jag skulle också hafva velat ge det till den gode, gamle mannen i Rom.
Han, ni vet, som vakar öfver oss alla.»
»Är ni så rik, fra Felice?» sade donna Elisa.
»Det räcker nog, donna Elisa, det räcker nog.»
Han slöt ögonen och hvilade en stund, så sade han:
»Jag vill ge det till alla människor, donna Elisa.»
Han fick ny kraft af denna tanke, det syntes åter en svag rodnad på hans kind, och han reste sig på armbågen.
»Se detta, donna Elisa,» sade han, i det han stack handen inom kåpan och tog fram ett försegladt kuvert, som han räckte henne.
»Ni skall gå och ge detta till sindacon, till sindacon i Diamante.
Här, donna Elisa,» sade fra Felice, »här finnas de fem siffror, som vinna nästa lördag.
De hafva blifvit uppenbarade för mig, och jag har tecknat upp dem.
Och sindacon skall taga dessa siffror och låta slå upp dem på den romerska porten, där allt viktigt kungöres.
Och han skall låta folket veta, att detta är mitt testamente.
Detta skänker jag alla människor.
Fem vinnande siffror, en hel kvintern, donna Elisa!»
Donna Elisa tog kuvertet och lofvade att ge det till sindacon.
Hon kunde ej göra annat, ty den stackars fra Felice hade ej många ögonblick kvar att lefva.
»Då nu lördagen kommer,» sade fra Felice, »då är det många, som skola tänka på fra Felice. — ’Månne gamle fra Felice skall bedraga oss?’ skola de fråga sig.
’Månne det kan vara möjligt, att vi skola komma att vinna en hel kvintern?’
På lördagskvällen är det dragning på rådhusets balkong i Catania, donna Elisa.
Då bära de ut lotterihjulet och bordet, och lotteriherrarne komma, och det lilla, vackra barnhusbarnet.
Och det ena numret efter det andra lägges ned i lyckohjulet, ända tills de äro där, alla hundra.
Men allt folket står nedanför och darrar af förväntan, som hafvet darrar under stormvinden.
Alla människor från Diamante skola vara där, och de skola stå helt bleka och knappast våga se hvarandra i ansiktet.
Förut hafva de trott, men ej nu.
Nu tänka de, att gamle fra Felice har bedragit dem.
Ingen vågar hysa det minsta hopp.
Då drages den första siffran, och den är rätt.
Ah, donna Elisa, de skola bli så bestörta, att de knappt kunna jubla.
Ty de hafva alla väntat, att de skulle blifva bedragna.
Då den andra siffran kommer ut, blir det dödstyst.
Så kommer den tredje.
Lotteriherrarne skola förvåna sig, att allt är så stilla.
’I dag vinna de intet,’ skola de säga, ’I dag gör staten en god vinst.’
Så kommer den fjärde siffran.
Barnhusbarnet tar upp rullen ur hjulet, och markören öppnar rullen och visar siffran.
Nere bland folket är det nästan hemskt, man orkar ej säga ett ord under så mycken lycka.
Så kommer den sista siffran.
Donna Elisa, man skriker, man ropar, man faller i hvarandras armar och snyftar.
Man är rik.
Hela Diamante är rikt — — — .»
Donna Elisa hade hållit armen under fra Felices hufvud och stödt honom, medan han flämtat fram allt detta.
Nu föll hufvudet med ens tungt tillbaka.
Den gamle fra Felice var död.
Medan donna Elisa var ute hos den gamle fra Felice, hade många människor i Diamante börjat bekymra sig om de blinde.
Ej just männen, de flesta män voro ute på fälten och arbetade, men kvinnorna.
De hade kommit i stora skaror till Santa Lucia för att trösta de blinde och till sist, då vid pass en fyra hundra kvinnor blifvit samlade, hade det fallit dem in, att de skulle gå och tala med sindacon.
De hade dragit upp till torget och ropat på sindacon.
Han hade kommit ut på rådhusbalkongen, och de hade bedt för de blinde.
Sindacon var en vänlig och vacker man.
Han hade svarat dem välvilligt, men hade ej velat ge med sig.
Han kunde ej återkalla det, som blifvit bestämdt i stadsjuntan.
Men kvinnorna hade beslutat, att det skulle bli återkalladt, och de stannade på torget.
Sindacon gick åter in på rådhuset, men de stodo kvar på torget och ropade och bådo.
De ämnade icke gå sin väg, förr än han hade gifvit efter.
Medan detta pågick, kom donna Elisa gående för att lämna sindacon fra Felices testamente.
Hon var sorgsen till döds öfver allt elände, men på samma gång kände hon ett slags bitter tillfredsställelse, därför att hon ej fått någon hjälp hos Kristusbarnet.
Hon hade ju alltid trott, att helgonen ej skulle vilja hjälpa donna Micaela.
Det var en skön gåfva hon fått därute i San Pasquales kyrka.
Icke nog med att den ej kunde hjälpa de blinde, den var i stånd att fördärfva hela staden.
Nu skulle allt det lilla, folk ännu ägde, gå till lotterikollektören.
Det skulle bli ett lånande och ett pantsättande.
Sindacon tog genast emot donna Elisa och var lika lugn och artig som alltid, fastän kvinnor ropade på torget, blinde jämrade sig ute i väntrummet och folk hade sprungit ut och in hos honom hela dagen.
»Hvarmed kan jag stå er till tjänst, signora Antonelli?» sade han.
Donna Elisa såg sig först om och undrade hvem han talade till.
Så berättade hon om testamentet.
Sindacon blef hvarken rädd eller förvånad.
»Det är mycket intressant,» sade han och sträckte ut handen efter papperet.
Men donna Elisa höll hårdt fast om kuvertet och frågade.
»Signor sindaco, hvad ämnar ni göra med det, ämnar ni sätta upp det på den romerska porten?»