Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har visserligen vid förra riksdagen hört såsom skäl emot ifrågavar. bevilln. anföras, att den skulle undertrycka den martialiska andan; men i andra länder, der en dylik bevilln. blifvit antagen, har den ej haft ett sådant inflytande.
Detta skäl synes således icke vara välgrundadt, och jag får derföre, i öfverensstämmelse med Hr v. Hohenhausen, begära återremiss af förevar, betänk.
Pal m stjerna, Carl Otto:
Jag får erkänna, att jag är af en motsatt åsigt med de värde talare, som redan yttrat sig i ämnet.
Jag sätter värde på villebråd och anser jagten såsom ett nöje och ett helsosamt tidsfördrif, som bibehåller krafterna intill den sednare åldern, hvarföre man gerna kunde erlägga bevilln.; men jag tror, att en så beskaffad bevilln. skulle vara långt mera skadlig, än nyttig.
Jag tror, att man ganska väl kan få medel till premier för rofdjurs utödande, utan att samla dem på detta sätt.
I många provinser, t, ex. Westmanland, finnas redan sådana premier, hvilka uppgå till 20 å 3o r:dr för hvarje varg, och de samlas derigenom, att hvar och en på sin debetssedel påföres skottpenningar efter det antal rofdjur, som fällas.
Detta på flera orter antagna bruk tror jag likaväl uppfylla ändamålet, som medlens insamlande såsom bevilln.
Jag tror, att långt mindre angeläget är att bibehålla villebrådet i skogen eller att erhålla en smaklig rätt på bordet, än att befordra skickligheten hos hvarje Svensk man att kunna handtera sitt gevär, I fall fienden landstiger på våra kuster, bör hvarje man kunna träffa sitt mål, och man bör ej genom skatt på konsten att skjuta förtaga lusten och färdigheten att handtera bössan.
Jag skulle derföre tro, att man snarare borde bevilja premier för dem, sorn skjuta den fogeln, som flyger i skogen, än för dera, hvilka träffa den fogel, som är fästad på en stång; ty det förra förutsätter större öfning, och j behofvets stund träffar raan det lefvande mera säkert, då man vant sig att skjuta på rörliga föremål.
I mängden af våra provinser anses det såsom en heder att med skicklighet handtera sitt gevär, och gevärets bruk är en gammal vana, som jag anser vara långt nyttigare, än att bibehålla villebrådet, om än dess fullkomliga utödande yore alt befara.
Jag tillstyrker således bifall å förevar, betänk, Gr, von Fersen, Hans:
Då jag med min röst bi trid t Utsk:ns förevar, betänk-, anser jag såsom en pligt att till besvarande upptaga de anmärkningar, som nu mot detsamma blifvit gjorda.
Har blifvit anmärkt, att det vore Den io Maj e. m. för att vårda jagten, som ifrågavar. afgift eller bevilln. borde åläggas.
Mig synes dock, sorn jagten ej härigenom skulle blifva bättre vårdad, och att den, oaktadt denna afgift af is4 '*k. eller 1 r:dr, kunde lika väl våldföras sorn nu.
Jag skulle tro, att jägareförbund i provinserna i detta afseende borde kunna uträtta mycket mera, än denna bevilln. för rättigheten att ladda sitt eget gevär.
Jag vet, att i Italien skall man icke blott betala för det man bär ett gevär, utan äfven dertill hafva, särskild tillåtelse; men jag hoppas, att vi må få behålla det bos oss häfdvunna • fria bruket af vapen, synnerligen som historien vittnar, att vi icke missbrukat denna rättighet.
För öfrigt bar man sagt, att denna afgift skulle bidraga till förhöjda premier för rofdjurs fällande.
Men jag får hemställa till dem, som talat för denna bevillnts n ila i anseende till sednast nämnda föremål, om icke rofdjtu n säkrast blifva fällda, om hvar och en kan skjuta och fälla dei rofdjur, som gör skada.
Hr v. Hohenhausen har framställt sin önskan, att jagten må blifva ett allmänt folknöje.
Jag delar denna tanka, men troi' bevillnts läggande derpå ej synnerligen befordra detta ändamål.
I minnet torde jag få återföra, att jag i början af riksdagen gjort en motion om folkfesters inrättande, och målskjutning här dervid icke blifvit förglömd.
Jag instämmer, att jagten är ett nöje och en nyttig sysselsättning; men jag får till Hr v. Hohenhausen hemställa, om för vinnande af det ändamål, han åsyftar, det är bättre att tillåta ett fritt begagnande af gevär, än att på ett eller annat sätt hindra folket att öfva sig i skjutning.
För öfrigt ville jag ej tillägga något för att ej längre upptaga tiden, utan förenar jag mig med Frih.
Palmstjerna i anhållan om bifall lill TJtsktus betänk.
Af erfarenheten, äf vensom af åtskilliga från flera orter ingångna underrättelser, känner jag nogsamt, alt de olyckor, som allmänheten får vidkännas genom rofdjur, med hvarje år tilltaga.
Af denna orsak anser jag verkligen nödigt, att medel anskaffas till premier för deras fällande.
Örn sådant lämpligast skulle ske såsom Hr v.
Hohenhausen föreslagit, eller om det vore bättre att, på sätt Frih.
Palmstjerna uppgifvit, uppföra skottpenningar å debetssedlarna i mån af de fällda rofdjurens antal, lemnar jag derhän.
Men mig synes, att någon anslalt bör vidtagas till sådana medels insamlande, och jag skulle derföre, utan att vilja bestämdt yttra mig om principen, önska, att R. o.
Ad. ville återremittera förevar, betänk., hvarigenom man kunde erhålla närmare underrättelse, huruvida inrättningar i detta afseende finnas i flera eller färre delar af landet, och huruvida icke den af Hr v. Hohenhausen föreslagna afgiften borde utgöras, icke såsom allmän bevilln.
, utan efter enskildt arrangement af communerna, för att till deras egen nytta användas. 43o
Den io Maj c. m.
Det är i tvenne afseenden vigtigt att icke uraktlåta de medel, sorn finnas för fredandet af nyttiga oell utödandet af skadliga djur.
Författningarna stadga visserligen premier för rofdjurs fällande, och flera härader finnas, der sådana premier til! följd af öfverenskomma 1 ser uppgå till betydliga belopp; men i allmänhet äro dessa premier för små.
Jag kan likväl icke med Hr v. Hohenhausen och motionären instämma deruti, att ifrågavar. afgift hör blifva en bevilln., som kommer att utgå efter frivilligt lillkännagifvande af en hvar, sorn vill idka jagt.
En sådan bevilln. skulle alltid medföra den olägenhet, alt åtskilliga komme att idka jagt, utan att erlägga bevilln., och sålunda blefve förbrytare, hvilket skulle förorsaka rättegångar och chicaner, som böra undvikas.
Med de Hrr, sora bestridt betänk., instämmer jag deruti, att hvarje Svensk man bör få bära vapen utan afgift, och att ingen bör alfordras betalning för den jagt, han idkar på egen mark; men för att bereda communerna tillgång på medel till såväl premier som jagtredskap för rofdjurens utrotande, anser jag nödigt, att en bevilln. finnes, som af communerna uppbäres samt af dem sjelfva i förening med landshöfdingarna disponeras och redovisas efter föreskrifter, som på förhand böra fastställas.
Då skulle jag tro, att en sådan bevilln., långt ifrån att fastställas till det belopp, Hr v. Hohenhausen i allmänhet föreslagit, bör inskränkas lill hvad han ansett vara behöfligt i de norra länen, nemi. i a i sk., hvilken afgift deremot bör erläggas af hvarje mantalsskrifven mansperson.
Då blefve hvar och en interesserad att tillse, det oloflig jagt ej må idkas, hvaremot villebrådet, i fall endast en del af landets invånare erlade afgiften och sålunda förvärfvade sig rättigheten att ensamma jaga, af det öfriga folket endast vore att anse såsom en prydnad för skogen.
Jag anhåller, att betänk, må återremitteras.
Af den siste talarens yttranden märker jag, att han icke hunnit genomläsa förevar, betänk.
Utsk. har icke afstyrkt, att hvar och en må få bära gevär, och ej heller jag har i min reservation gjort det; det har således varit öfverflödigt att derom orda.
Jag har tvärtom gjort det förebehåll, att intet hinder eller band må läggas för begagnandet af gevär; men om jag skall begagna det och har mer nytta af att skjuta i skogen än på en stång, mäste man äfven tillse, alt skogen kommer att innehålla foglar, på hvilka man kan skjuta.
På salt som nu hushållas med jagten (och det är omöjligt, alt i dess nuvar. skick deröfver hafva nödig tillsyn), blir den' mer och mer förstörd.
Att erhålla en god hushållning dermed anses i alla andra länder såsom ett behof.
Jag vet icke heller hvarföre, då man ej utsätter en hög, utan en låg afgift, såsom den af i å 2 sk., hvilken jag föreslagit för de norra länen, Den io Maj c. m. 43i der jagten väl vårdas, man bör befara, att jägaren ej vill erlägga en sådan afgift, hvilken ej uppgår till värdet af en sup brännvin.
Ifrågayar. afgift skulle skapa ett storL jagtförbund och kunde gifva anledning att hilda jagtförbund i provinserna.
Jag tror derföre, att just för att befrämja ett sådant ändamål, som målskjutningars inrättande, måste man ställa så till, att jagten blir rik; och då afgiften är ringa, lär ingen neka att deruti deltaga.
Jag har af sådan anledning uppgifvit maximum till i r:dr för ståndspersoner och hälften deraf för allmogen, så att ingen genom afgiftens höjd lärer afhållas från jagt; och jag tror, att när detta är maximum, skall afgiften, långt ifrån att motverka jagtens bedrifvande, väcka ny håg och nit för densamma.
Ilvad man pa annat sätt söker tillvägabringa, blir endast för en liten tid och af föga inflytande.
Jag erinrar mig, att i Frankrike, den enda gång, som politiska tänkesätt icke hade inflytande på beslutet, var jag uti Deputerade-Kammaren, då der företogos de grundligaste undersökningar i afseende på Asket, hvars utödande man befarade, och det var med största omtanka man sökte att dervid bereda den förnuftigaste hushållning för närvarande och kommande tider.
Hvad jagten derstädes angår, så är den öfverallt ett nationelt nöje.
Ilar är icke fråga om en afgift till slatscassan, utan till hvarje provins för att understödja de jagtcassor, som redan finnas, men icke förslå för deras ändamål.
Jag vet således intet skäl, hvarföre man ej skall nyttja ett nyttigt medel till befordrande af en både i moraliskt och p
Ii y si sk t afseende nyttig sak; ty jag anser oss vara i behof af andra nöjen än mat- och spelborden och jemväl behöfva härdning för kroppen.
Jag förnyar således min anhållan om återremiss af detta betänk.
Till hvad Gr. v.
Fersen yttrat till försvar för detta betänk, får jag tillägga, att med de bruk och vanor, som råda i de flesta af Sveriges provinser, isynnerhet slättlandet, skulle icke stå att förena sådana jagtlagar, som nu kommit i fråga.
Det är ytterst få provinser, som sysselsätta sig med jagt; men jemväl de öfriga kunna vara i behof af skjutgevär för att utrota rofdjur af alla slag.
Skulle nu dessa forceras att gifva bevilln. för jagt och icke hafva rättighet att utan sådan bevillnrs erläggande skjuta, skulle många lagbrott komma att föröfvas, helst det vore svårt alt afgöra, om jagaren skjutit på en hök eller på en dufva, i fall man ville stadga, att endast skjutandet på nyttigt villebråd vore otillåtet.
Jag vill dock icke neka, att jagtlagarnas stränga handhafvande vore nyttigt isynnerhet i de norra provinserna, der jagten utgör en verklig näring; men jag vet icke, hvarföre landshöfdingarna ej skulle kunna handhafva de lagar, som redan finnas, utan att en bevilln. pålägges, hvarigenom säkerligen intet ända - 43a Den i» Maj e. m. mål skulle vinnas.
I fall ändamålet är att få en bevilln. till rofdjnrs utödande, blefve det svårt att påföra den efter någon allmän princip, emedan det finnes provinser, som icke lida af rofdjur, eller åtminstone ytterst sällan äro utsatta för dem, då deremot andra provinser ständigt äro deraf besvärade.
Jag tror således, att det bör ankomma på communerna sjelfva att öfverenskomma om skottpenningar för rofdjurs fällande, och jag tror, att det är ganska få provinser, der sådana öfverenskommelser ej redan äro träffade.
Att nu vilja hindra folket att bära gevär derföre, att personer eljest kunde attackeras såsom krypskyttar, anser jag olämpligt och i^tan ändamål.
Man bör söka att först ingifva nationen håg för jagt medelst uppmuntrande af målskjutningar, och sedan man inöfvat folket i sådana lekar, kan det vara tid att erbjuda rättigheten att jaga mot en måttlig bevilln. för att erhålla en cassa till premier för rofdjurs utödande.
Med anledn. af hvad under denna diseussion förekommit om anstalter till rofdjurs utödande får jag nämna, att det var endast för några år sedan, som K.
M. anbefallde landshöfdingarna att, efter vederbörandes hörande, gå i befattning om förbättrade anstalter till rofdjurs utödande; att detta äfven skett, och att K.
M. sedermera för en del län fastställt derstädes träffade öfverenskommelser om jagtanstalter.
I Elfsborgs län hafva sådana föreningar öfverallt blifvit ingångna och år 1825 gillade af K. M., hvarföre också medel derstädes icke saknas till premier för rofdjurens utrotande.
För min del anhåller jag om bifall till förevar, betänk., emedan jag icke anser någon jagtbevilln. vara af nöden.
Såsom jag fattade Hr v. Hohenhausens sista yttrande, åsyftade det mera att visa nyttan af en noggrann tillsyn öfver jagten, än att försvara lämpligheten af bevilln. af jagt.
Jag tiar ej heller någonting emot, att jagtstadgandena blifva skärpta, tvärtom skulle jag önska att derpå fastades synnerligt afseende; men jag inser icke, att bevillnings erläggande för jagt kan dertill medverka.
För öfrigt företer sig vid antagandet af en slik bevilln. en stor olägenhet i afseende på controllen, huruvida föreskrifterna följas.
Jag föreställer mig, att en person, som t. ex. är sknttskrifyen i Stockholm, kommer till
Skåne och derstädes idkar jagt.
Huru blefve det då möjligt alt bestämma, om han erlagt bevilln. eller icke?
Denna svårighet att controilera det föreslagna stadgandets efterlefnad kan icke anses obetydlig, emedan det ganska ofta händer, att man jagar på annan ort, än der man har sitt egentliga hemvist.
Hr v. Hohenhausen har redan lemnat upplysning om det förhållande, hvarom Frih.
Cederström misstagit sig.
Det var egentligen i anledn. af Den io Maj e. ra. $33 aF delta misstag, jag begärde ordet för att påminna, att det är motionärerna och reservanterna, som begärt, att bevillning må erläggas för rättigheten att nyttja gevär, men att Utskotten aFstyrkt detta förslag, genom hvars antagande gevären troligen skulle blifva ännu mera nedröstade, än de redan äro.
Utsk:n vilja således lemna rättighet till fritt och lagligt begagnande af de gevär, sorn finnas. Hr Rothlieb, Axel Fredr.:
Palmstjerna har upplyst, att i Westmanland en inrättning blifvit stadgad, sorn meddelar premier för rofdjurs fallande.
Jag har anledn. att tro, att förhållandet är enahanda i åtskilliga andra provinser.
I Östergöthland har en ganska ansenlig jagtcassa blifvit samlad, hvarifrån rika premier tilldelas dem, som fälla rofdjur.
Jag anser det icke vara billigt, alt jemväl de provinser, sorn redan sammanskjutit cassör till premier för rofdjurens utödande, skulle åläggas en bevillning, som tomine att användas till sådana premier.
Af sådan anledning, äfvensom i anseende till de skäl, som redan blifvit anförda för bifall till Utsk:ns förevar, betänkande, anhåller äfven jag, att det må bifallas.
Jag måtte hafva illa uttryckt mig, efter jag blifvit missförstådd såväl af Hr v.
Hohenhausen som af Gr. v. Fersen, ty jag har uppfattat Utsk:ns betänk, i Öfverensstämmelse med Gr. v. Fersens nu gjorda förklaring.
Jag önskar derföre ytterligare nämna några ord.
Den fiendskap emot jagt och villebråd, som varit rådande i Sverige, har härflutit från de tider, då jagten var ett monopolium, som tillhörde dels Konungen och dess medfölje, dels Adeln.
Men jagten i allmänhet är sedan 1789 tillåten för alla innehafvare af jord, och sedermera har till och med högdjursjagten blifvit lofgifven.
Det finnes således ingen jagt, som för den Svenske medborgaren är förbjuden, och följaktligen måste det vara hvarje Svensk mans interesse, alt jagten må vårdas, i stället för att dess förstörande fordom ansågs såsom en fördel.
Det är på sådan grund, som jag, lika med Hr v.
Hohenhausen, föreslagit, att en afgift må erläggas, icke för rättigheten att jaga, men för rofdjurs utödande och tillsyn öfver jagtordningarnas efterlefnad till villebrådets förökande.
Jag har tillstyrkt, att en sådan afgift med 1 ä 2 sk. måtte betalas af hvarje mantalsskrifven mansperson, för att användas såväl till premier för rofdjurs utödande, som till nödiga kostnader för jagten i allmänhet.
Dertill fordras i flera fall att om hösten fånga foglar för att till våren föda och då utsläppa dem.
En klok hushållning med jagten skulle vara ganska nyttig och af största interesse.
De ufgifter, som häraderna nu erlägga till premier för dem, som skjuta rofdjur, kunde undvaras, emedan ifrågavar. allm. bevillning skulle fylla detta behof.
En sådan 6 H. 55 434 Den 10 Maje. ra. hevilla., som af motionärerna och reservanterna blifvit föreslagen, har jag dock föga benägenhet att tillstyrka, emedan, på sätt Gr. v. Fersen anmärkt, det blefve ganska svårt, då någon rest från en ort till en annan, att controllera, huruvida han för den jagt, han idkar, erlagt bevil In. eller icke, samt i sednare fallet är lagbrytare.
Åtskilliga värda talare hafva upplyst , att öfverenskommelse!' i flera orter blifvit ingångna om premiers erläggande för rofdjurs fällande.
Det är nrig icke obekant, att sådana premier existerat från längre tid tillbaka.
Alt de likväl icke verkat mycket för ändamålet att utrota rofdjuren, upplyses af det förhållande, att dessa fortfara att göra lika mycken skada som förut.
Skälet dertill torde kunna hemtas deraf, att dessa premier ej allenast varit alltför låga, utan jemväl saknats i en del af lliket.
Jag är öfvertygad, att för hjordarnas vård emot rofdjuren icke finnes någon annan verksam utväg än ganska höga premier, sorn äro lika öfver hela landet och som det ålägges communerna att utbetala, då något rofdjur fälles.
Men om något sådant skall stadgas, bör man vara betänkt på den lindrigaste utvägen att anskaffa de medel, hvarmed sådana premier skola bestridas.
Jag har trott, att en bevillning på jagt vore lämplig, i fall den blefve högre för ståndspersoner och lägre för allmogen, och den controll, som man föreställer sig att blifva så svår, skulle, efter min tanke, med lätthet kunna utöfvas af den practiska jägaren, hvars interesse skulle förmå honom att tillse, det ingen idkade jagt, utan att dertill vara berättigad.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja betänk., i fall detsamma blifver återremitteradt.
Horn har anfört, att det beror på landshöfdingarna att tillse, det jagtstadgandena blifva efterlefvade, och att sådant kunde ske under närvarande förhållande.
Jag får derföre göra Hr Gr. uppmärksam på svårigheterna dervid.
Kronobetjenigen kan icke förslå till en sådan eftersyn, emedan den är sysselsatt med mycket annat; och det är gifvet, att efterlefnaden af hvilka stadganden som helst icke är att lita på, om den icke bevakas af den stora mängdens interesse.
Den nödiga tillsynen skulle deremot vinnas, om flera personer i provinserna blefve interesserade för saken och allmogens söner deruti skulle deltaga.
Hr Sandelhjelm har upplyst, att för några år sedan ett nåd. bref från K.
M. afgätt till samtliga landshöfdingar, med föreskrift att draga försorg om förbättrade anstalter till rofdjurens utödande.
Dervid får jag göra den anmärkning, att ett sådant K. bref icke blifvit aflåtet till landshöfdingarna i Malmöhus och Gottlands län.
Föröfrigt får jag reservera mig mot hvad Gr. v. Fersen anfört, att Den 10 Maj e. ra. ^35 piotionärerna och reservanterna önskat förbud att hära gevär.
Jag har icke yttrat det i min reservation, utan tvärtom uttryckligen sagt, att intet förbud deremot bör existera, och jag bestred det, såsom Hr Gr. torde erinra sig, äfven i Utsk., hvartill jag jemväl, såsom landshöfding jpå Qpttland, hade särskilda skäl.
Horn har omnämnt förhållandet på slättlandet i Upland, och huru föga man der tänker på jagt.
I Frankrike finnes mycket mera slättland än bär, och der interesserar man sig dock allmänt för jagten.
Jag anser, att det kraftigaste medlet, att hos oss uppväcka nationens interesse derför, vore att mot en ringa afgift berättiga hvar och en att idka jagt.
Den inkomst, som härigenom vunnes, skulle öka de allmänna afgifterna till rofdjurs fallande och kunde således bidraga att höja de premier, som hittills endast utgått från jordbruket och visat sig icke vara nog verkande till rofdjurens utrotande.
Kär de anstalter, vi förut haft, icke varit tillfyllestgörande, hvarföre skola vi då ej vidtaga en åtgärd, som, efter min öfvertygelse, grundad på den erfarenhet man inhemtat i andra länder, skulle hafva den påföljd, att mängden af landets invånare interesserade sig för jagten?
Det olika förhållandet i våra norra provinser har liärflutit deraf, att, såsom Frih.
Cederströrn pämnt, jagträttigheten fordom var vissa personer förbehållen, De personer, som hade en sådan uteslutande rätt, hodde nästan icke i Norrland, hvarföre derstädes allmänna interesset för jagten fortfarit, och villebrådet icke blifvit förstördt, utan jagten lemnar en betydande vinst.
Nu hafva sedan 1789 så många år förflutit och dock har jagten i de öfriga provinserna ej vunnit någon förkofran.
I fall man vill sjelfva saken, måste man således vara betänkt på medel dertill; och jag vet icke något bättre, än det nu föreslagna, nemi. att uppväcka och förena alla jagtidkares interesse derför.
Jag förnya;’ min anhållan om betänkts återremitterande, Hr von Qvanten, Carl:
Då flera värda ledamöter tillstyrkt bevillnts erläggande för rättigheten att jaga, önskar jag yttra några ord.
Första grundvalen för all hevilla, är att veta, hvar den skall tagas, och det är just händelsen med en bevilln. för jagt, att man icke vet, hvilka jägarne äro, ty man känner, att det är omöjligt att hindra krypskyttar att drifva sin handtering, emedan man ej får rätt på dem; och då man ej vet, hvem som skjuter, frågar jag, huru nian skall kunna beskatta jägaren?
Enda sättet dertill vore att försegla alla bössor, såsom man förseglar brännvinspannorna.
Jag ser åtminstone ingen annan möjlighet att controllera hvem som skjuter, än alla bössors försegling.
Huruvida sådant kunde convenera Svenska allmänheten, lemnar jag dock derhän; jag förmodar, att åtgärden skall anses olämplig, och får således föreslå, att betänk, må 436 Den 10 Maj e. ra. bifallas utan återremiss.
Jag tror jemväl, att man genom en bevilln. af jagt skulle hindra rofdjurens skjutande, emedan skyttarne blefve färre, och således torde bevilln. vara i strid med ett af de tvenne ändamål, som dermed åsyftas.
Jag är en af dem, som önska bifall till förevar, betänk., emedan jag icke af Hr v. Hohenhausens förslag ser någon vinst för det ändamål, han åsyftat.
Hohenhausens äfvensom motionärernas förslag utgå egentligen på att skaffa premier för rofdjurs fällande.
Antingen måste rofdjurs utödande vara till allmän eller till enskild nytta.
Är nyttan allmän, bör också afgiften dertill utgå af alla medborgare och icke endast af dem, som idka jagt.
I fall åter nyttan är enskild, såsom jäg anser den vara, emedan den skada, som af rofdjur förorsakas, egentligen endast drabbar vissa orter och äfven der blott dem, som hafva kreatur, så skulle jag anse, att det är genom enskild beskattning eller genom öfverenshommelser enskilda emellan, som ifrågavar. premier eller andra anstalter för rofdjurens utödande böra bekostas.
Deremot skulle andra än de, som draga nytta af rofdjurens fällande, få vidkännas kostnaderna derför, i fall man skulle söka tillgångar dertill genom att belägga jagten med bevilln.
Här har blifvit anfördt, att det icke funnits bland reservanterna personer, som ansett orätt, att hvar och en skall få begagna bössa.
Hr v. Wahrendorffs reservation innehåller dock, att han, i anseende till de olägenheter, som åtfölja närvar, frihet för en hvar att begagna jagtbössa, med fägnad bemärkt motionärernas försök att tillvägabringa någon bättre reglering i anseende till jagträttighetens utöfvande.
Det blefve dessutom svårt att uppbära ifrågavar. bevilln.
, emedan jagt idkas af många personer, som icke äro skattskrifna.
Skola väl de jägare, som icke uppnått den ålder, att de böra erlägga mantalspenningar, vora befriade från den bevilln., andra skulle nödgas erlägga?
Jag förenar mig med dem, som tillstyrkt bifall å detta betänk.
Jag har begärt ordet endast för att rätta ett misstag, sorn influtit i Hr v. Hohenhausens sista anförande.
Hohenhausen har nämnt, det jag skulle sagt, att han yrkat förbud att bära gevär, hvarjemte han påmint mig om ska val, att Hr v. Hohenhausen icke yttrade en sådan mening inom Utsk.; men jag har också icke yttrat de ord, Hr v. Hohenhausen lillegnat mig.