Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Balettmästaren göra vi ansvarig för hvad aom gjordes under ballettscenen, hvars musik, rysligt att säga, på håret liknar La Traviatas.
Är nu redan det litet eget att lätt kbdda balettdamer dansa vals midt på sjelfva domkyrkoplanen och nästan ända in i sakristian kort före en högtidlig kyrkvig-
CV Dagens KrOnika.
4sel, så blir detta väl ännu befäogdare när balettdamerna ge så föga akt på sina rörelser att de sparka de grefliga herskaperna på nobla näsorna.
Förr bjöds i denna akt dessutom på bättre dansprestationer, balettkåren numera bar hvarken stjernor eller drabanter, knappast ungdom och skönhet, blott en viss gammaldags rutin och yrkesmessighet.
I Carmen var småpojkskören denna gång betänklig att åse med sin kärna af korpulenta äldre damer i gaminkostym.
Nog togo de sig ut.
Sången saknade ock vederbörlig ungdomskläm.
I värdshuset gick det denna afton underligt till.
Värdshusdörrn hade man glömt stänga efter zigenarpresentationens slut, hvadan också hr Grafström-löjtnanten sedan förlåtligt nog glömde bulta när han kom igen, men ändå sjöngs och musicerades det om bultningar och stängda dörrar.
Vid den stora kalabaliken i slutet befanns eget nog hela Sevillapubliken, som nyss gått sin väg, då » värdshuset skulle stängas » (och stäogdes — i libretton), helt zonika q var och man hade ej sett dem komma åter.
Behöfvas deras röster till finalen, böra de väl i all verlden klädas om under Carmens långa scen med José, till smugglare och smuggler-skor, deras uppgift i alla fall i tredje akten.
I den akten till-läts Carmen arrangera en bädd åt sig snart sagdt nere hos hr sufflören, hvilket är grufligt opassande, föga bättre hennes stol nere vid rampen under seguidillan.
En något så när van regissör tillåter aldrig någon ligga eller sitta, minst på stolar ocli bäddar, nere på avantscenen, som i allmänhet sparsamt bör beträdas.
Striden mellan José och Escamillo skall ju slutas med att Carmen kastar sig emellan duellanteme och dymedelst » räddar Escamillos lif »,, för hvilket han sedermera artigt tackar henne: » Med fröjd jag derpå tänker att det är Ni » o. s. v. Nåväl, nu kom Carmen för sent, hejdade ej Don José i rättan tid, men ändå — blef Escamillo oskadd och qvad sitt » Med fröjd etc. »
I sista akten var folkskarans uppförande för lamt och tyst.
Af vigt för intrigens förlopp under mellanakt är den berättelse smugglarqvinnorna sinsemellan afhandla rörande detta ämne.
Detta var med orätt uteslutet.
Frasquita särdeles, men ock Mercedes voro alldeles galet maskerade, röda och hvita, blonda och nordiska, i sitt uppförande tama och beskedliga.
Sådana kunna de saklöst uteslutas.
De skola vara lifliga, brunhylta; spansk gri-tanatyp, spansk eld och fart.
Herrarnes maskering är ej heller den rättaste.
Sjelfva toreadoren lemnar öfrigt att önska.
Men sådant skall en regissör se efter.
Derför är han der.Reprisen af Emani medförde en ny kejsare, hr Lomberg.
Han visade en nordisk baryton, mindre lämplig för italiensk musik sannolikt än för fransk och nordisk, mjuk, någorlunda kraftig, omsorgsfullt skolad, med oansträngd klangfull höjd, något svagare djup, men vackert mellanregister.
Föredraget röjde en musikalisk natur, men var för enformigt och beskedligt för en rol som denna.
Särskildt i den stolta tredje finalen försummades flera accenter mer än lofligt, särskildt den vackra s&amp;ngen: ’ hell Karl den stores odödliga namn », der detta » hell! » sam-mangyttrades med den föregäende perioden och ej erhöll ens nödigt musikaliskt marcato, mycket mindre den dramatiska aplomb, ja entusiasm, som partiet kräfver.
Spelet röjde mindre debu-tanten än hållningen, som särskildt vid Bidan af hrr Sellman och Strömberg verkade mindre högstämdt.
I sin helhet var dock debuten hoppfull.
Af de öfriga märkt« man med nöje fru Östbergs framsteg i koloraturen, cabalettan framslungade hon första aftonen med verklig italiensk éclat, samt hr Sellmam präktiga spel och hållning i titelrolen.
Operan flög fram i korrekta tempi ock gjorde trots sina banaliteter den friska effekt, ett genis ungdomsarbete alltid gör.
Detta genis kulmen, Aida, har ej heller saknats på reper-toiren.
Den företedde nu nyheten af frk.
Jimgsiedts Amneris.
För att vara så ny vid Operan, är denna sångerska verkligen förvånande.
Hennes Amneris var en mycket god framställnings tmlkens brister snart nog skola med tiden utplånas.
Dit räkna vi den något för ansträngda pompösa hållningen, hvars flickslan-kighet emellanåt stal sig fram, en ännu något för scematiBk gest-serie, röstens osäkra insättande i det högre registret.
Att rösten ännu är för svag för partiets mer heroiska delar, såsom i duetterna t. ex., uppväges dock af den lyckliga omständigheten att klangen ingenstädes eller vid någon affekt blir skarp och frän, såsom hos den konstnärligt mer avancerade Almati hände, och att rösten är ganska jemnstiuken.
Fröken Nordgren var kanske genom person och röstvolym mer imposant, men frk.
Jungstedts Amneris syntes oss i vissa detaljer, såsom t. ex. » Nej du lefva Urst sjunga i mer korrekt Verdistil.
Hennes rent dramatiska fjerde akt förtjenar stora loford, specielt med hänsyn till hennes ungdom och oerfarenhet.
Med tanken på hennes lyckado komiska skapelser (Hoffmanns sagor och Mignon) kunna vi ej annat io såtta stora förhoppningar på denna unga sångerska.
Måtte bon få lefva och lära och en vacker framtid är hennes !Att » Fidelio » återsynts på k.
Operan anteckna vi med nöje.
Mindre nöjsamt för vår » musikaliska » hufvudstad var att den ej eger en publik nog manstark att fylla operasalongen, som är relativt liten, till att åböra ett af musiklitteraturens mest hänförande mästerverk och för det andra dymedelst visa sitt intresse för hufvudfaktorn i Sverges musiklif, kgl.
hofkapellet, hvars re-cett det för aflonen var.
Ej heller räckte vår musikpubliks intresse till att gifva hr Hallén, en af våra fö svenska tonsättare och vår f. n. förste or-kestratör, bevis på sitt intresse genom ett talrikt besökande af hans intressanta matiné d.
10 Nov.
i Akademien.
Med rätta förehåller N.
A: s förtjenstfulle musikreferent, hr Victorin, allmänheten detta och talar i sammanhang härmed några förträffliga ord om de » cirkusar, variétéer och andra dylika företeelser af lägsta art », som tillåtas distrahera en publik, som tycks vara mindre nogräknad.
Dock bör det vara ledsamt för en så etiskt och estetiskt bildad och grannlaga referent att spalt om spalt med sina egna tänkvärda rader finna en ohejdad pane-gyrik öfver Cirkus Schumanns — åtminstone vid dess debut och för beresta personer — alldeles icke häpnadsväckande prestanda.
D: r Adolf Lindgren har för några år sedan i Aftbl.
i en utmärkt artikel påpekat hur omöjligt det är för en tidning att ega något konstnärligt inflytande, då den än befinnes säga ditt, andra gången datt, och då den sakkunnige konstbedömarens utsago ofta alldeles paralyseras af notisjägares och småreferenters puerila skriblerier.
Så t. ex. motverkas nu i N.
A. musikreferentens goda inflytande genom hvarjehanda grönskande element, hvilkas operett- och cirkus-entusiasm mången gång varit på vippen att neddraga denna högt aktade stora tidning till löjlighetens nivå.
Reprisen af » Nordens stjerna » medförde den intressanta följden af ett kolossalt utbrott af pruderie i tidn.
Dagens Nyheter.
Det var naturligtvis tältscenen det gälde, der czar Peter småningom lätt lifvas af drufvans safter och säger några små vänligheter åt de ju krigsvana marketenterskorna, hvilkas tolka-rinnor — damer Holmstrand och Wolf — beklagas för sina » genanta roler ».
Men en förf.
i denna nyss nämnda tidning borde väl ha tagit reda på att marketenterskor är lustigt, gladt och karlavulet folk, ej ledsna att ta en karl hvarken om skägget eller i kragen, och att de icke äro några vanliga — pigor?
Skulle verkligen tidningens publik vara så lätt altererad ?Den första af höstens abonnementsaftnar upptog repris af Leonora, Donizettis gamla halta seria, som nu måste fram som ÖdmanpiedestaL Dock var hr ödmans Fernando bättre 1886 — 87.
Han forcerade nu för mycket och uraktlät använda svart timbre i tredje finalen, der nu hans ljusa röst, så maltraiterad som der skedde, gaf partiet en käringaktig trätlysten bismak i denna final.
Vi veta hvarför hr ödman fruktar använda le timbre sombre, han erinrar sig Duprez och hans öde.
Men Duprez använde den alltid, det var hans manér för att ge en af naturen icke heroisk rö3t nödig intensitet, hvilket excellent lyckades den utmärkte artisten, men — — några år blott.
Någon gång och på passande ställe använd, har hr Odman deraf intet att befara.
Den sköna romansen i C skämdes numera något af hr ö: s olyckliga manér att alltid crescendera en uppgående tonföljd, ej belier var denna afton det höga C: t tillräckligt förberedt, man märkte registerolikheter, något som annars hr ödman är en mästare att villa bort.
Prestationen, som oaktadt våra reservationer fortfarande i många fall är mästerlig, hyllades outreradt, spe cielt af de damfullsatta 4: de och 5: e raderna, der hr ödman har sina feminina Pappenheimare, som arbeta med händer och fbtter på ett sätt så storartadt att Edison skulle bli tröstlös öf-ver all den kraft dervid går förlorad ej mindre än öfver hafs-vågornas.
Den öfriga publiken hade rätt muntert åt detta frispektakel, som ej saknade sina primadonnor, af hvilka en lär efteråt ha svimmat, en annan afförts till Konradsberg, om man flr tro de väntande ungherrarne, som stå i vägen i operavesti-bulen vid utgåendet — men det bör man nog icke.
Leonora öfversteg totalt frk.
Jungsledls hittills nådda ståndpunkt.
Hvad tänka vederbörande på som så forcera en af den nyare uppsättningens bästa löften, * som icke kan undgå att deraf taga skada, särdeles som hon får uppträda i snart sagdt hvarje opera, således afton efter afton.
För Leonoras svåra bravurrol har heones röst ännu ej nödig metall och koloratur, föredraget bvarken glan9 eller styrka, spelet likaså, ehuru det vår rätt snällt inöfvadt.
För att vara af en så ung konstnovis var prestationen dock ganska vacker och några veka moment, särdeles i slutet, kommo rätt illusoriskt till sin rätt.
Med tiden bör frk.
• Med anledning af fröken Jungstedts uppträdande på publicist-klubbens Dyårsfest lofvade utg. af Dag.
att han skulle söka förmå Voiont&amp;ire saga något vackert — och ett af den nuvarande operauppsätt-ningens » bästa löften », det är ju vackert så, äfven om Volontaire, sin ▼na trogen, flätar rosor med törnen.kunna med heder uppbära rolen, som i hennes yttre fått en god bundsförvandt.
Hr Johansons (fr. Vasateatern) debut (i kungens rol) på k. operan var lycklig.
Rösten är välkänd, den behandlas ganska bra, behöfver ännu mer ema \ j i höjden, men har ett sonort medium, föredraget är musikaliskt, om ock ännu n&amp;got stelt.
Både den stora arian och trio-romansen voro lofVaode prestationer.
Spelet visade att förmåga finnes, som kan slå ut i blom med tiden, apparitionen lemnade intet att Önska, hållningen knappast heller.
Så kom Farnt Der återuppträder hr Ödman som Faust och visar att den danska sträfva kritiken öfver honom i denna rol var lika orättvis som vårt och fleras nedsablande af hr Bi uns tragi-komiska Faustedition var motiveradt.
* Hr ö. spelar nemligen sin Faust också mycket väl, karakteristiskt och smakfullt, sången är ju välkänd och endast det förtjusta lifgardets tydliga aversion för op. » Faust » gjorde väl att de märkligt nog uteblefvo från sina höga poster denna afton och med dem många ridåhissningar.
Ek sjöng Margaretha, hvarom förut är taladt.
Hoq hade nu anlagt blond peruk.
Röd bar hr Nygren, som från Brander avancerat till sjelfVa den fule.
Han har icke gnistan, denne helvetets bebyggare, men han sjunger vårdadt och rent med en stor, grof röst, innehållande flera präktiga toner, och han spelar konvenabelt.
Sedan Willmans tider ha operahabitué-erna fått vänja sig vid mycket litet eller intet i denna rol och de ha nu orsak att vara tacksamma det rolen återges någorlunda tillfredsställande igen efter så många äfventyrligheter, hvaröfver glömskans välgörande slöja skyndsamligen må dragas.
Äfven vid dessa abonnementsafbnar, hvilka ju böra sär-skildt soigneras, var regien långt ifrån oklanderlig.
Folklifvet i Faust bör mer hållas i vexlande grupper, icke i större — kotterier, som turvis stiga fram till rampen och afhaspla sin stump.
En rödhändt amatör utan minsta raison d ’ être har alla dessa tre aftnar hedrat representationerna med sin skrymmande till- och närvaro uti första kulissen till höger och sålunda gått igen snart sagdt såväl på Nova Semblas fjell, i Ceylons brända dalar, hvarhelst en usling finns — — —
Man får verkligen lof att vara så smärt som unge Siebel * Karlsohn att kunna tränga sig förbi denne (sannolikt döfve?
) amatör, som borde tillhållas hålla den bukett, Siebel plockar och
* En fullt opartisk och träffande karakteristik har nyligen tecknats (i danska tidningen &gt;Illustreret tidende ») af hr Bruns konstnärskap på tal om Heises » Drot og Marek » .förmana honom-henne att ej 9ä tydligt visa publiken dess pap-persurämne, bukettens väl till märkande.
Någon nytta bör väl den döfve göra, nöjet af honom för salongen lär vara af snart öfrergäende art.
Ätt sVylla på honom anomalin af att Siebel plockar blommor åt Margaretha i flickans egen trädgård (som en mycket nng man i en loge gjorde), hålla vi dock för alltför strängt.
I Leonora böra de spanska hofprocessionerna anordnas så att icke precis en tysk ärtkorf börjar tåget.
I en operaseria som Leonora bör icke en birol anförtros åt en sångare, hvars röst utvecklar sådana skatter af ofrivillig komik som hr Rund * bergs.
Rampen bör i allmänhet handhafvas bättre och månskenet bör ej göra salto mortale i kulissen, der kormästarens pinne alltför ofta helsar publiken.
Då troll och gastar stundom sjunga utanför scenen, bör man ej fä se dem i kulissen samtidigt iförda oklanderliga gångkläder från 80-, högst 70 * talet.
Slutdialog: Hvad är det för ringningar här på Operan ibland körs bakom fonden för öppen ridå?
Svar: Antagligen är det hr Josephson, som anländer då och då från Blasieholmen, och ringer på och vill komma in litet.
Signora Oina Oselio har varit här nu igen.
Också denna högt har hon hållit på med sin Mcfisto och sin Tannhäuser, desslikes gifvit ut en ny Gretchen-upplaga (i Gounods musik), med hvilken hon ej väckt enhällig beundran.
Derpå firade hon som alla andra jubileum, det var hela tio är det gälde, Leonoradebu-ten från 1879, december den tionde dagen.
» Jeg vil, jeg skal frems, var signorans friska devis, då hon gick här och sjöng för Fredrika Stenhammar i verlden.
Oui, sans doute, elle est » arrivée *; biljettuppdrifvande k. svensk operagast, k. norsk hofsangerinde, Hteriserad och artibuserad, mein Liebchen, was willst du noch mer?
December den 10 upprann och ryska snufvan i kapp med den.
Leonoras Fernando — vår Operas A och O
— blef opasslig, han som nästan aldrig är sjuk och hvars röst i värsta väder klingar lika sommarfager som i vårens ljusa dagar.
Och sålunda blef det ingen fête af för den gasterande sig-noran, som alltså denna afton icke kom » frem » — trots » jeg ▼il, jeg skal ».
Operan i sin helhet hade en tids messfall och först den J4 kunde nästa representation gifvas och återuppträdde dervid ■ignora O. Bom Margareta i Gounods Faust.Denna prestation kan icke anslås särdeles högt.
Visserligen utöfvade signorans stora vokala medel sin trollkraft som alltid, men för en mera inträngande kritik höllo flera delar af denna framställning icke måttet, särskildt tredje akten blef ett lagerströdt och applåderadt elände.
Unga sångerskor kunna icke nog varnas för det dåliga exempel, signoran i denna akt gaf dem.
Den vokala delen sköttes delvis förträffligt, ehuru här och hvar smaklösheter före-kommo, såsom det banala sforzandot på hvarje höjdton (utom i duon, som sjöngs bra), men det var egentligen det dramatiska, som var af en stötande ytlighet och onatur.
Hvart hade Margareta tagit vägen?
Hvad var det för en dam, som kommit in i hennes trädgård, och som der tog emot presenter och visiter af sin älskare?
Och hvilken juvelaria, icke sången, som var oklanderlig, men spelet!
En slug mamsell, som vet att älskaren står och kikar i nyckelhålet till porten, och nu till hans båtnad agerar en glädje- och koketteriscen af den mest dubiösa naivetet och ined en raffinerad beräkning i blick, min och misslyckade hof-nigningar, som var rent af förargelseväckande.
Den vackra Anna KlemmiDg utbytte med den älskliga anspråkslöshet, som var henne egen, i texten ordet » söt * mot » grann », fröken Oselio gick oför-faradt på: » Såge hur söt (täck) jag är » o. s. v., hvilket bevisade att kurage åtminstone ej tröt.
Denna dåliga tredje akt öfverstånden, repade sig prestatio nen i det följande, utan att dock i nämnvärd mån öfverträffa Selma Ek, som var afgjordt framom i den tredje, hvilken akt väl aldrig förr i Stockholm fått ett så cocotte-artadt utförande.
Kyrkscenen gjordes med rätt mycken verve, men stod dock vida under t. ex. Pauline Luccas.
Konstnärinnan hade redan från början icke fått magt med figuren, och detta preglade dess alla facer, ehuru mer eller mindre intensivt.
I scenen med Valentin markerade Selma Ek bättre det framsmygande vansinnet i slutet, som då osökt förbindes med 5: te akten och ger åskådarne en aning om Margaretas öden under mellanakten.
Oselio påminde här mer om Lucca i denna scen, som dock af denna gjordes långt mer öfverväldigande smärtsam.
Mimiken ville ibland icke lyda signorans intentioner och plastiken erbjöd här som i trädgårdsscenen åtskilligt att blunda för, såsom det fula manéret att nervöst skjuta fram öfverlifvet och » stå i båge » o. s. v.
Liksom hos Boito var äfven hos Gounod fängelsescenen sångerskans bästa, utan att dock här nå samma höjd som der.
Spe-let erbjöd emellertid du ändtligen b&amp;de sauna och enkelt effektrika drag och sekunderade värdigt den särdeles i trion ganska storartade sången, der stämmans granit gaf de hymnologiska gån-garne all önskvärd bredd och lustre.
Vid denna Faust-repr.
gaf hr Strandberg Faust och vann efter den stora arian ett bifall, hvaraf icke ett knyst helsade hr Ödmans föredrag sista gången han uppträdde i den rolen.
Hr S: s röst är också enkom skapad att framsucka sådana erotiska lätt melankoliska tirader, der i slutet hans skära soprantoner gjorde en särdeles delikat verkan.
Äfven för öfrigt, i duon och qvartetten, passar hr S. här mycket väl, men i den mer heroiska första och fjerde akten når rösten ej fram, hvilket till en del likväl får skrifvas på hofkapellets syndakonto.
Hr S. förde sig väl och Båg bra ut i Fausts kostym.
Den i alla detaljer mest fulländade prestationen i Faust var nu som vanligt hr Lmndquists Valentin, en heder och ära för vår svenska operakonst.
Mefisto var denna afton indisponerad, hvilket märktes också i spelet, som förut lyckats hans diaboliska höghet bättre.
Det var väl influensan, som lyckats hvad ej Martha förmådde: » sjelfva f — n förföra ».
Regien var äfven denna afton ej alldeles oklanderlig, sådana grufliga missöden som i sista akten bör man till hvarje pris söka undvika, Margaretas » vålnad » höll nu ur salongens synpunkt på att bli alldeles ihjelslagen och väckte stort medlidande äfven på grund häraf hos åskådarinnorna.
Att orkestern ackompagnerade för starkt nu och då, ha vi redan antydt.
Men ovanligare är väl att preludiet afhasplas på sätt som skedde, utan enhet i anslag, fiohet i insatser, men med betänklig brist på nyanser, särdeles i slutackorden.
Dagen derpå anförde hr Nordqvist sjelf, hvadan » Den Stummas » ouverture också gick med mycken berömmelse.
Föreställningen för öfrigt var ej den bästa, på grund af konfralescens kanske.
Prinsessans koloraturer gingo dock bättre nu än i fjol, kanske i glädjen öfver sin nye prins, som både såg bra ut och sjöng vackert i hr Strandbergs skepelse, den bäste » Alfonso, vicekonangens son », som denna opera sannolikt någonsin haft i Sverge.
Men förste tenoren, hr Hagman, var mycket indispone-rad, både i sång och spel, hans vackra Christus-typ framkallade dock vanlig sensation.
Konstresan till Italien torde emellertid an ej läogre böra uppskjutas, annars torde det hända att en upps galande väcker den sköna Fenella midt under elummerariau.Fenella var en ung vacker balettclev, vid namn Lindenau, som ej tycktes ega det individuela lif, föregångerskor i rolen egt, såsom Elise Hvasser, Gurli Åberg och senast Georgina Hjort, men som på grund af sitt intagande yttre och den väl inlärda och täckt utförda plastiken gjorde rätt god lycka i det visserligen fordrande men ock rätt gifvande titelpartiet.
Fiskrarne tycktes delvis mycket försnufvade, deras yrke inbjuder ju ock till slik treflighet, också voro deras ylleskjortor alla försigtigt hopknäppta högt upp i halsen.
Den vackra operan är emellertid väl värd att stå qvar pä repertoiren, man kan ju försöka litet längre fram under en mindre influenserad tid, hr Odman skulle säkert bli en både naiv och liflig Masaniello, för öfrigt kan det ju vara roligt för ombytes skull att höra hur en icke * debutant sjunger detta af debutanter fruktansvärdt omhuldade parti.
Dagen på den dagen firade hr Odman en rättmätig triumf i Leonora.
Dess hjeltinna var signora Osclw.
För denna uppgift är hon fullt passande, här svär ej apparition mot röst, spel mot sång, här enades alltsammans till något högeligen framstående.
Fröken Oselio bade något lagt om partiet, hvars lägsta toner hon ej tog.
Hon hade gjort detta altparti mer till sopran och slungade i cabalettan ut ett högt H med mycken éclat.
Hennes låga c — g hade dock den nödiga fasta alt timbren, hvil-ket särskildt slog an i den med magnifik stil föredragna c-dur-arian: O mio Fernando!
Denna scen i sin helhet var ett bril-jant-smycke som fä och efterföljdes af dånande applåder, hvilka den för opera realism svärmande sångerskan oväntadt nog besvarade med att omotiveradt rusa in två gånger glad och trippande efter den nyss illusoriskt uttryckta smärtan.
Det lät som: » Jag bara gjorde mig till litet nyss för Er, jag är inte alls ledsen, jag, tvärtom så glader så! »
Fiihlcrna i de mellersta akterna erhöllo stark glans genom denna Leonoras energiska accenter och dånande, men aldrig som Al matis skärande stämma.
Halfdagrar af skär tjusning bjöd sig-noran på i slutakten^ som äfven dramatiskt satte kronan påT verket.
Länge skall en åhörare minnas hennes i förkrosselse dränkta åkallan af Fernandos förbarmande: » O Fernando mia vita », eller hennes inspirerade glädje i allegrot: » Vien, tutto oblio » efter den poesinka scenen, der Fernando meddelar Leonora himlens förlåtelse och denna bäfvande frågar: » E tu? » — » Io t ’ amo! »
Ej mindre bögstämdt, fint och gripande gjordes slutet, dåförlåtelsens glädje dödar Leonora med hänförelsens ord på sina läppar, » nella tomba reuniti ».
Fröken Oselios många ntmärkta konstnärsegenskaper äro en borgen för att hon änna ytterligare Bkall, så energisk som hon risat sig vara, söka utveckla dem och bortarbeta vissa manér, såsom den knäsvaga, stupande gången, en obetydlig bisak, visserligen, men en bisak, som stör.
Det är att förmoda och hoppas att dessa framgångsrika gästspel skola i framtiden fortsättas, hvar-vid vi hoppas den klassiska repertoiren skall komma i åtanke.
Två damer i röda hattar och kappor fr. 1809 njöto af sista akten i klosterparken, synliga för en del af publiken.
Det är ett spektakel att sådant skall förekomma på Sveriges förnämsta teater.
Svenska Teatern — hvars svenskhet synes bestå deruti att den onekligen befinner sig i kungariket Sverge — har efter förra årets engelsk-amerikanska Fay aktiga andesånger med dess många understuckna miss-tag, denna höst kurtiserat Euterpe genom att bedja en finsk öfversättare försvenska — tänk verkligen försvenska!
— en dansk operett, för hvars återgifvande uenne norska förmågor anlitas.
Att dekorationer, balett och kostymer lära vara inhemska vara ha vi hört sägas, men då det gäller denna teater, Svenska Teatern, torde ingenting i allmänhet vara osäkrare.
Efter Coquelins franska, Turgenjews ryska och Richard Voss tysk-tyska pjeser kom nu denna danska operett på Svenska Tea tern, der de danska bearbetningarne Pigernes Jens och Ett köp-manshus (med idén eget nog ända bort från Sverge) helsat kusinen välkommen och der en ny dansk sammansättning » Nöddebo prestgård » lär komma att aflösa den vid nyårstid.
Danska — eller som den ännu tills vidare kallas Svenska Teatern — hade lagt ned mycken kostnad, nit och flit på uppsättningen af » Kejsarens nya kläder », som operetten hette.