Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. såsom Stånd upphör att utgöra en del af representationen, tillintetgöres Konungens rätt, att genom adelsmäns nämnande insätta personer i denna fjerdedel af representationen, hvilket hittills för Konungen varit en stor och vigtig rättighet; 2:o Konungens nu bestående rätt att ändra kommunallagarne, såsom hörande till den ekonomiska lagstiftningen, fråntages honom genom det nya förslaget; 3:o Genom förändringen af 87:de §:n R.
F. sättes kyrkomötet såsom en makt öfver såväl Konung sorn Ständer, i fråga om deras rätt att stifta, upphäfva eller förändra kyrkolag, och jag anser det vara högst farligt att på detta sätt införa ett protestantiskt påfvedöme, som sättes öfver eller jemte de hittills såsom högsta gällande håda statsmakterne; 4:o
Anser jag konungamakten inskränkt genom förslagets stadgande om, huruvida ett af Konungen framlagdt grundlagsförslag skall förklaras hvilande eller förkastas , hvilket Den 4 December.
233 stadgande är mycket mindre betryggande, än det i vår nuv:de grundlag, enligt hvilket ett Kongl, grundlagsförslag skall blifva hvilandc, derest sådant af Konst.-Utsk:t blifvit tillstyrkt, eller äfven mot detta Utsk:s afstyrkande, endast sådant medgifves af två Riks-Stånd; 5:o Genom de betänkliga stadgandena i förslagets 65:te §, angående statsutgifter, bevillning samt Riksbankens och Riksgäldskontorets styrelse, anser jag konungamakten så kringskuren, att den måste helt och hållet foga sig efter andra kammaren; 6:0
Genom de tätt på hvarandra följande Riksdagarne blir konungamakten, till väsendtlig grad, endast verkställare af Riksdagens beslut; och slutligen 7:o Genom andra kammarens makt i bevillningsfrågor, kan denna kammare, utan Konungens samtycke, ändra grundlagarne, i hvad de stödja sig på bevillning eller taxering för valrätt eller valbarhet.
Dessa äro de ur förslaget hemtade skäl, hvarför jag anser konungamakten blifva förminskad genom detsainmas antagande; oell jag tror, att tidens rigtning och anda, hvarefter förslagets försvarare anse att vi måste foga oss, innehålla tendenser, så beskattade, att när Adeln icke längre finnes qvar för att skydda konungamakten mot demokratien, skall striden dem emellan tillintetgöra den förra, derifrån Gud oss nådeligen bevare!
Fäderneslandet skall, genom antagande af förslaget, i en närmare eller aflägsnare framtid mer eller mindre komma att lida.
Se på de länder, som följt
Frankrikes exempel och antagit en pappers-konstitution!
De hafva gång efter annan måst ändra den på bekostnad af sitt lugn och med stora uppoffringar.
Ett förslag, hvars antagande skulle leda derhän, kan jag med min röst icke biträda.
Hvad slutligen beträffar förslagets ställning till Adeln, så måste jag bekämpa detsamma derföre, att det söker utplåna Adeln såsom politisk institution.
Jag behofver icke erinra om hvad Svenska Adeln varit för sitt land.
Så länge historiens röst hörts genom hänsvunna århundraden, har den talat om huru vår Adel älskat sitt fädernesland, för det uppoffrat lif och gods och häfdat dess ära och anseende så inom som utom landet.
Jag har hört kloka, sjelfständig, erfarna Fransmän yttra sin förvåning öfver att vi, genom att ändra vårt representationssätt, vilja kasta oss in på en bana, hvars beträdande Frankrike så bittert fått ångra.
Jag har hört utmärkta Amerikanare, tillhörande de Nordamerikanska fristaterna, fråga, om vi icke längre älska vårt konungadöme, efter vi äro på väg att öfvergifva detsamma.
Adeln, som eger } af Sveriges jord, har derigenom mycket att säga inom landet; och ingen representantkammare i verlden kan visa en sådan mångsidighet och en sådan aktning för menniskorätt och menniskovärde som detta Riddarhus.
Hvarföre skulle då denna institution låta bortsopa sig?
Jag finner dertill ingen anledning.
234 Den 4 December.
Regeringens ställning till frågan, så vill jag icke offra många ord derpå, för att icke synas bitter, men bättre och klokare hade det varit, om Regeringen låtit partierna inom
Stånden kämpa om antagandet af en ny representationsform, til! dess något af dem fått öfvervigten, då Konungen, höjd öfver partierna, kunnat afgöra emellan dem, i stället för att Konungens Rådgifvare nu neddragit honom jemte sig sjelfva på partiernas stridsplats och Rådgifvarne derigenom i denna stora fråga mera handlat som partimän än såsom statsmän.
Talrika och starka bifallsrop, blandade med yttringar af missnöje, följde på delta anförande.
I)e la Gardie, Robert:
Då denna fråga undergått en särdeles vidlyftig och uttömmande behandling i tal och skrift, och då vi i densamma dels sett, dels vänta att få se, uppträda Riddarhusets utmärklaste män, dess mest framstående talare, kan det måhända synas mindre grannlaga af mig att begära ordet; men då saken är af stor vigt, och densamma bör skärskådas från så många sidor och ur så olika synpunkter som möjligt, har jag trott att R. o. Ad. skulle utan otålighet under några ögonblick lyssna äfven till en ovan talare, till en person, hvars hela verksamhet — tillfölje af lynne och förmåga — fallit inom det enskilda och kommunala lifvets trängre krets, men som derunder sökt att — om äfven på afstånd — följa med tidens och dagens stora, brännande frågor, bland hvilka — lör vårt länd — otvifvelaktig! främsta rummet intages af den, som nn föreligger till R.
Såsom skäl dels emot reform i allmänhet, dels för bibehållandet, så mycket möjligt är, af vår nuv:de representation, har man anfört, att vi under densamma gått så betydligt framåt, att nationen på ett förvånande sätt utvecklat sig så i andligt som materielt hänseende.
Jag är den förste att erkänna denna utveckling, detta framåtskridande, de äro i sanning förvånande, men, långtilrån att deruti se ett skäl emot reform, tror jag att just deruti ligger den inre tvingande nödvändigheten till att en reform mäste företagas; nationen och samhällsförfattningen utöfva en ständigt fortgående vexelverkan på hvarandra; hvarje ny samhällsförfattning måste — om den är god — stå på höjden af sin tids politiska utveckling, den måste mer eller mindre vara framom sin tid; den drager och tvingar då nationen att gå framåt, och nationen följer dess ledning, arbetar och utvecklar sig, närmar sig alltmera samhällsförfattningens ståndpunkt, upphinner den slutligen och — om samhällsförfattningen under tiden står stilla — går densamma förbi; men nu tvingar den i sin ordning samhällsförfattningen att gå framåt och åter sätta sig i spetsen för den stora rörelsen.
De förändringar, som genom detta verkande och återverkande åstadkommas, kalla vi reformer, när de i lugn och på laglig väg genomdrifvas; de blifva då vanligen länge beståndande och utöfva en gagnerik in - Den 4 December.
235 fly telse; måste de framtvingas med våld, heta de revolutioner, blifva då sällan bestående oell efterföljas vanligen af reaktion, som skadligt inverkar på det helas utveckling.
På det sednare slaget af förändringar har vår historia exempel nog att framvisa, måtte den nu få att inrista på sina blad en reform, genomförd på laglighetens lugna vägl
Se vi nu på vår närvarande samhällsförfattning, så finna vi der ett Stånd, It. o. Ad., som skulle innefatta den större förmögenheten och statsmannaskickligheten, samt ett annat, PresteStåridet, som skulle representera den högre lärdomen och bildningen.
Otvifvelaktigt voro dessa
Stånd vid tiden för deras tillkomst fullt berättigade, men äro de väl det nu?
Icke såsom skulle de nu mindre än förut besitta de egenskaper, hvarpå detta berättigande berodde; tvertom anser jag dem ega dessa i vida högre grad nu än förut, men de ega dem ej numera uteslutande; nationens utveckling har varit så stor i alla rigtningar, att förmögenheten och bildningen befinnas vara — visserligen olika hos olika individer, ty någon jemnlikhet i den meningen är otänkbar — men fördelade så på bredden öfver alla samhällsklasser och i så fina nyanceringar uppifrån och neråt, att det blir alldeles omöjligt att medelst några longituds- eller latitudsgrader indela nationen i vissa särskilda stånd eller klasser; hvarföre då vilja bibehålla dessa? hvarföre vilja använda dem såsom materialier vid uppförandet af den nya byggnaden?
De flesta anmärkningarne hafva blifvit rigtade emot bildandet af första kammaren enl. det K. förslaget; man har der ej funnit några garantier för att den skulle blifva väl sammansatt.
Det torde väl få antagas — ehuru jag visserligen hört det af en talare i dag förnekas — att medelbara val i allmänhet anses såsom säkrast för att vinna ett godt resultat; de användas ju derföre t. ex. inom våra fall: vid tillsättning af Utskott, nämnder m. m.
När nu det K. förslaget vid första kammarens bildande foreskrilver tvefaldt medelbara val; när kommunens medlemmar efter bevillnings grund välja elektorer, dessa välja landstingsman, hvilka skola handhafva så många i det kommunala lifvet djupt ingripande ärenden och ega en ganska vidsträckt beskattningsrätt, samt dessa landstingsmän slutligen utvälja riksdagsmännen i första kammaren, så måste det val finnas någon giltig grund för att antaga, att valen skola blifva goda, att landet skall till första kammaren sända sina bästa män.
Man har kallat dessa och andra antaganden af förslagets anhängare för fantasibilder, målade i rosenrödt, utan någon grund i verkligheten.
Jag skulle snarare vilja kalla motståndarnes farhågor för skräckbilder, målade i svart af en uppskrämd fantasi.
Man kan i dylika frågor ej komma till någon matematisk visshet, utan måste alltid stanna vid en probabilitetskalkyl, men om man vid dennas uppgörande utesluter en så vigtig faktor som sunda omdömet hos menniskor, så kan man komma till hvilka förfärande resultat som helst; om man ej vill eller ej förmår sätta sig in i de nya 230 Den 4 December. förhållanden, sorn skola uppstå, och der antager verkningar af orsaker, som ej längre finnas till, så skall man otvifvelaktig! komma att döma skeft och beräkningarne ej blifva särdeles tillförlitliga.
Första kammarens förhållande till den andra och denna sednares numerära öfvervigt har äfven varit föremål för klander; men det är ju klart, att de, som skola betala skatterna och mest känna deras tyngd, äfven böra hafva mera att säga vid deras påläggande; derföre har äfven i de flesta länder med tvåkammar-systemet den öfre kammaren mindre eller rent af intet att säga i beskattningsffågor. ©tvifvelaktigt är att de mindre jordegarne skola framkomma med åtskilliga anspråk, men många af dessa äro så grundade på rättvisa och billighet, att de måste få sin lösning, ehvad reformen genomföres eller ej; skulle anspråken åter sträckas utöfver rättvisa och billighet, så få vi ihågkomma, att andra kammaren i sig innesluter ett antal ledamöter, som i dessa frågor icke hafva samma intresse som de mindre jordegarne, nemi. städernas representanter, hvilka genom att förena sig med första kammaren bereda denna en afgjord öfvervigt.
Man har anmärkt som ett fel hos förslaget, att lie vinningen tages till grund för valrätten, och påstått att denna värdemätare icke vore användbar, dels derföre att den kunde helt och hållet försvinna, dels derföre att den ej vore fullt tillförlitlig, enär hvars och ens bidrag till staten ej berodde ensamt på bevillningen, utan äfven på hvad man skattade i form af tull- och konsumtionsafgilter.
Hvad det förra vidkommer, så behöfver man ej spilla många ord på dess vederläggande, ty statens behof lära ej komma att så minskas, att bevillningen blir alldeles öfverflödig; och hvad den sednare anmärkningen angår, tviflar jag storligen på möjligheten af alt uppgöra en röstlängd efter de antydda grunderna.
Skulle sådant dock vara möjligt, hemställer jag, om det verkligen vore lämpligare att grunda valrätten på konsumtionen, så att rösträtten komme att bestämmas t. ex. efter det qvantum kaffe man dricker, eller det antal cigarrer man rökar, eller mängden af de supar man förtär.
Förslagets motståndare, som i första kammaren vilja skapa s. k. positiva garantier genom att der insätta ledamöter valda af Konungen, eller af Adeln, eller af Presterskapet, eller af de högst beskattade — enl. min tanke endast ett sätt att förminska dess styrka, — vilja deremot vid val till andra kammaren lemna valrätt åt, snart sagdt, hvarenda person.
Detta tror jag vore ett försök att förena stridiga elementer, att blanda eld och vatten med hvarandra; det skulle fräsa och spraka, tills elden slocknat eller vattnet bortdunstat.
Låt då heldre enl. förslaget den första kammaren vara en magnet, som — sjelf ett stycke af allmänna jernet — genom riktig behandling erhållit de egenskaper, hvarigenom det drager massan till sig, och sålunda på naturlig väg lemnar de garantier, som man på ett konstladt sätt förgäfves skall söka åstadkomma.
Den 4 December. 237 Motståndarne anföra gerna Danmarks exempel såsom varnande, men jag anser lörhållanderna der och i vårt land så olika, alt exemplet blir alldeles oanvändbart.
Man öfvergick der — tvärt — ifrån envåldsmakt till en särdeles liberal konstitution; Danmark egde en talrik
Adel i besittning af stor förmögenhet, ja så stor att vår Adels i jemförelse dermed försvinner till nära nog en obetydlighet; men hurudan var denna Adels ställning till nationen?
Under.snart sagdt, hela den absoluta konungamaktens tid finna vi knappt något af dess namn i Danmarks historia, några få lysande meteorer såsom t. ex.
Bernsdorf och Rewentlow undantagna.
Största delen af Adeln lefde för sig sjelf på sina gods, lika främmande för statens värf som för folket, med hvilket det snarare stod i ett spändt förhållande; denna Adel, som skulle kunnat lemna elementer till ett öfverhus efter Engelskt mönster, och sorn i alla händelser borde varit den naturliga målsmannen för landtmanna-intresset, stod derföre vid det nya statsskickets införande belt och hållet isoleradt, och blef alldeles utan allt deltagande vid sakernas nya ordnande.
Kan man jemnlöra dessa förhållanden med våra?
och eger man rätt att antaga samma verkningar, då samma orsaker icke förefinnas?
Danmark egde inom sin stalsfamilj tre kullar af sammanbragta barn; der funnos mina barn, dina barn och våra barn:
Danmark, Holstein och Schlesvig.
Ega vi väl något motsvarande dessa förhållanden, som sedan upplågade till en strid emellan nationaliteterna, och hvarföre största skulden måste tillskrifvas de föregående konungarne, som tilläto en främmande nationalitet att inkräkta på den Danska?
I ett enda fall är exemplet användbart; vi ega begge mäktiga grannar; jag är ej okunnig eller obekymrad om denna grannes makt, sorn från öster hotar vårt land, men vid det anfall, som han utan tvifvel en gång kommer att göra emot oss, låter han ej leda sig af några ideela tycken, utan — ehvad anledning han än må förebära — skall han välja den tidpunkt, som han finner för sig lägligast.
Mången tyckes antaga att tillfället skulle för honom blifva lägligt, om vi antaga den föreslagna förändringen i värt samhällsskick, men jag tror tvärtom att det skall blifva honom svårare att göra ett anfall på ett enigt folk, än då det är deladt i partier, klasser och stånd.
»Divide et impera» är en regel, som sjelfherskaren aldrig glömmer, utan städse söker tillämpa både inom egna och andras landamären, och jag tror, alt vi, långt ifrån att öka vår fara, tvärtom motarbeta hans planer, om vi sluta oss tillsammans till ett enigt helt.
Och derföre till slut en uppmaning och en bön till Dig, du Sveriges R. och Ad.!
Den kan icke komma till
Dig från ett ärligare bröst, mera fritt från vare sig popularitets-jagtens eller krvperiets pestsmitta; den kan ej heller komma till
Dig från något mera grannlaga håll, ty jag är kött af Ditt kött och ben af Ditt ben, jag kan räkna mig bland
Dina på en gång äldsta och yngsta söner: bland de äldste, ty jag hade kunnat i dag 238 Den 4 December. tala till Dig från Riddarhusets främsta bänk; bland de yngsta, ty det är i dag första gången jag talar från delta rum.
— Om samhälls-författningen icke är ändamål, utan medel, så gäller detta i ännu högre grad om de politiska rättigheter, som af densamma bestämmas; de egas icke med vanlig egnarierält; hembär derföre vid den stora högtid, hvartill Konung och Nation inbjuda
Dig, dessa rättigheter såsom ett offer, och
Du skall snart finna alt det ej är någon uppoffring!
Häng upp
Din anborna vapensköld i minnets ljusa tempelgårdar!
Du behöfver den ej längre till skydd, hvarken i striden mot yttre flender, der det gäller att kämpa man mot man och bröst mot bröst, ej heller i de inre striderna för utveckling och framåtskridande, ty dess valspråk »Noblesse oblige» är tillräckligt djupt inristadt i Ditt hjerta, för att ej kunna glömmas, och — så länge Svensk frihet lefver och Svensk historia läses — skall äfven Svenska folket med glädje och med stolthet i sina främsta leder skåda ättlingarne af sina hugstora män!
Af det nu anförda framgå tillräckligt mina åsigter i frågan; de äro icke från i går eller i dag, utan frukten af en mogen och allvarlig pröfning, hvarunder jag kommit från tvekan och oklarhet till full och lefvande visshet.
— Af innerligaste öfvertygelse ocb med glad tillförsigt lägger jag min röst i urnan för förslagets antagande.
Detta yttrande framkallade många bifallsrop.
Hr Tersmeden, Per Reinhold: 1 en fråga af så ge nomgripande, så omätlig vigt som den, hvilken nu står på dagordningen, har jag ansett för en pligt att äfven för min ringa del afgifva ett öppet, motiveradt votum.
Det lärer ej för någon ibland eder, Mina Hrr, vara en hemlighet, att den stora frågans slutliga afgörande beror på det beslut, R. o. Ad. i dessa dagar kommer att fatta.
Det är således på eder, Mina Hrr, på eder allena, som det beror, huruvida vårt dyra fosterland ännu för en tid skall fortfarande kringvaggas i ett svälvande, föga afundsvärdt tillstånd af oro, misstro och split, eller ock på en gång taga ut ett jättesteg på sin utvecklingsbana, ombilda sin representation till en nationel enhet och göra begynnelseorden i vår R. 0:S första § till en sanning.
Vigtig och betydelsefull är derföre stunden; den bär inom sitt sköte fröet till Sveriges framtid, till kommande slägters väl eller ve, till en stilla, jemn, välsignelsebringande utveckling, eller ock till söndringar, hvilkas följder äro oberäkneliga.
Om Ståndsinrättningen, såsom sådan, är i våra dagar ej mycket att säga; efter att en gång väl hafva fullgjort sin mission, har den numera inför det politiska medvetandets domstol blifvit för länge sedan utdömd; och detta är någonting så all mänt erkändt, att äfven ibland de mest afgjorda motstånriarne till hvarje slags reform finner ifrågav:de institution i vår tid högst få, åtminstone öppna försvarare.
Våra Stånd, fordom Deu i December.
?39 uppträdande pä den politiska kampplatsen i fyra mäktiga, tätt slutna kolonner, emellan hvilka intet rum var lemnadt för andra elementer, hafva under tidernas lopp nödgats se icke blott luckorna fyllas med många andra fullt ut lika berättigade samhällsklasser, utan ock sina egna leder genomkorsas dels af främlingar, inflyttade från de orepresenterade klasserna, dels af ympqvistar från sjelfva Med-St:n.
Så finnér man t. ex. numera äfven i det jemförelsevis mest rena Ståndpt, det högvördiga, den verldsliga vetenskapen vid sidan af den högkyrkliga doktrinen, tvenne elementer, emelian hvilka annars af ålder icke alltid lärer ha ansetts råda just den allra närmaste valfrändskap.
Så finner man ock numera sjelfva Bonde-St:t icke så strängt afslutet som tillförene; och det är icke blott de under senare riksdagar gjorda grundlagsändringar, det är tidens hela rigtning, som ovilkorligt leder till elt sådant resultat.
Inom Borgare-St:t har plats blifvit upplåten icke blott åt målsmännen för alla möjliga yrken och industrier, utan ock åt dem, hvilka i sin egenskap af husegare icke egentligen utöfva någon slags industri.
Och hvad detta Högloft Stånd angår, fordom uteslutande egnadt åt krigareyrket och den högre statstjensten, så företer detsamma numera en så brokig mångfald al yrken, att någon annan gemensamhet än födselns svårligen inom detsamma lärer kunna igenfinnas.
Att sålunda Stånden redan nu befinnas i det närmaste sprängda och i ett tillstånd af upplösning, lärer väl näppeligen kunna förnekas.
Att åter klassvalsprincipan är på våra förhållanden ännu oanvändbarare, om möjligt, än sjelfva ståndsprincipen, har nyligen blifvit ådagalagdt dels med en bindande bevisning, dels med exempel, hemtade från de gjorda lörsöken att klassvis konstruera representationen.
Man har således blifvit bragt derhän, att förr eller sednare, nödder eller sjelfmant, antaga principen af samlällda val.
Och det är denna princip, som för det Kongl, förslaget blifvit lagd till grund och i detsamma genomförd på elt i min tanka särdeles lyckadt sätt.
Jag vill ej härmed hafva sagt, att ju icke äfven jag och de med mig lika tänkande kunde lia ur principiell synpunkt önskat ett och annat i högstberörde förslag annorlunda gestalladt.
Men dels är hvad som faller inom denna kategori af den art, att det lätteligen kan efterhand i enlighet med tidernas kraf modifieras, dels och framför allt måste reformförslag, sådant som det närvide, betraktas icke med de lika lätt framställda som svårt tillfredsställda fordringarne på en absolut förträfflighet eller ens felfrihet, utan med en blick, oaflåtligt fästad på det rättsenliga, det möjliga, det utförbara.
Ur denna synpunkt betraktadt, lemnar det hvilande förslaget under nuv:de förhållanden intet öfrigt att önska.
Det har i sina hufvudprinciper lyckats lösa den svåra uppgiften att tillvägabringa en förmedling af sinsemellan stridiga åsigter, att under den minsta möjliga rubbning af det bestående, med nya tidsenliga former omgärda det rent nationella, det evigt bestån - 240 Den 4 December. dando.
Det är sålunda i sann mening konservativt och på samma gång i lika full mening liberalt, ja radikalt, om man vill taga sistnämnda ord icke i deri konventionella betydelse, partipolemiken deråt gifvit, utan i dess ursprungliga bemärkelse.
Förslagets syfte är nemligen att från den urgamla Svenska kommunalförfattningens rot låta den nya folkrepresentationen uppspira och från denna rot hemta sitt lif och sin näring.
Hvad jag i detta från tronen utgångna reformförslag företrädesvis älskar och värderar, är den sunda, rent praktiska, äkta Svenska tanke att ha velat ställa national-representationen i oskiljaktigt sammanhang med en institution, vida äldre än ståndsinrättningen och af ålder sammanväxt med vårt folks politiska lif och utveckling — komrminal-förlättningen.
Återstår nu att yttra några ord om de inkast, hvilka från de mest motsatta håll blifvit gjorda emot förslaget.
Här kan jag vara ganska kort, då dessa anmärkningar redan blifvit mötta af en antikritik, fullständig och ovederlagd.
En och annan hufvudpunkt i detta svall af kritiker må det dock tillåtas mig att här till besvarande upptaga.
Hvad som i främsta rummet synes lia väckt betänkligheter emot förslaget, är detta s. k. hond-regemente, som man befarar blifva en oundviklig följd af Proposms antagande.
Denna farhåga eger visserligen en skenbar vigt, enär obestridligt ett mäktigt inflytande skulle genom förslagets upphöjande till grundlag beredas Sveriges allmoge.
Men härvid bör tagas i betraktande först och främst, att berörde inflytande blir en nödvändig följd af den samfällda valprincipens införande i vår R.
O., en princip, hvilken, som jag redan sökt visa, var den enda grundval, som för förslagets författare återstod att välja, sedan stånds- och klass-systemet befunnits oanvändbara.
Vidare bör ej lemnäs ur sigte, att denna allmogen förlänade makt komme att i betydlig mån motvägas af städernas, första kammarens och den offentliga meningens inflytande, äfvensom att detta sunda omdöme om personer, detta på aktning grundade förtroende för framstående lörtjenster, som utgöra egenskaper, af bokstudier fullkomligt oberoende, aldrig saknats hos vårt Bonde-Stånd och här tvifvelsutan komme att göra sig gällande.
Och dessutom utöfvar ju redan nu Bonde-Ståndet, i förening med Borgare-Ståndet, ett inflytande, som det icke blir möjligt för de båda andra Stånden, ett sjelfskrifvet och ett klassvaldt, att i längden kunna emotstå.
Norges exempel visar för öfrigt till fullo, att ifrågav:de inflytande icke medför några menliga följder.
Men — säger man — låt fritt valrätten till andra kammaren utsträckas lika långt som i det hvilande förslaget, ja ännu längre, blott att i den första kammaren inrymdes andra och lämpligare qvalifikationer; och här befinna vi oss alltså gentemot den andra gruppen af anmärkningar, de nemligen, som afse första kammarens bildande.
Man Den 4 December.