Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man då besinnar, huru ringa besväret att välja ledamöter till först.
LagUtsk. och votera i detsamma är, i förhållande till den i min tanke väsendtliga vinsten, att få en förbättring i en lag, som skall gälla i långliga tider, och som afhandlar så vigtiga saker; sä utfaller i min tanke jemförelsen till fördel för vidblifvandet af R. o. Ad:s beslut, och jag yrkar derföre bifall till voter:s-propos:ne. Gr. Sparre, Erik:
I afseende på inbjudningens antagande är jag af samma mening som den förste värde talaren, ehuru af helt olika skäl.
De förändringar, R. o. Ad. beslutat i Utsk:s först afgifna betänk., äro i min tanke af föga betydenhet. R. o. Ad. beslöt i fråga om lista mora. af 5 § att, i st. för den af Utsk. föreslagne lydelse: ”Har någon muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, till uppror uppmanat;”
Detta mom. borde komma att lyda på följande sätt: ”Har någon i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, eller inför menighet eller folksamling annorledes lill uppror uppmanat, eggat eller trugat;” etc. etc.
Genom tillsättande af orden ”annorledes till uppror uppmanat, eggat eller trugat,” sade man sig afse det fall, att en person uti en inträffad folksamling hvarken skriftligen eller mundlligen u tan genom tecken uppviglade folkmassan.
Om delta förhållande 32å Den 16 September. verkligen inträffar (men högst svält lärer det väl blifva att sä kan ske, ty vid sådana tillfällen håller man icke gerna munnen till), så tror jag likväl att domaren, som tolkar lagen efter dess anda och mening, ej skall underlåta att tillämpa i> § lista mom. af denna lag sådan som Utsk. den föreslagit.
I d § lista mom. har Utsk. tillstyrkt att vapnen ej må brukas längre ”än civilmyndigheten finnér sådant, för upprorets stillande, nödigt vara;” Hvaremot R. o. Ad. beslöt följande redaktion! ”Ej må dock, i någotdera fallet, för upprorets stillande, vapen längre brukas, än civilmyndigheten anser nödigt vara.”
Den talare, som yttrade sig för den sista lydelsen, grundade sin mening synnerligen derpå, alt civilmyndigheten möjligen kunde af missförstånd förbjuda vapnens bruk, då det likväl i sjelfva verket kunde för truppens säkerhet, ehuru ej för upprorets stillande, vara nödigt att fortfara dermed; enär eljest, om folkmassan angrepe vaktens personer, lagbudet ej skulle gifva vakten rättighet att nyttja vapen.
Nu inträffar likväl, att krigsartiklarne innehålla en uttrycklig rättighet för vakt att nyttja vapen mot den anfallande.
Rättighet i detta afseende behöfves sålunda icke i lagen intagas, enär den är gifven i krigsartiklarne, hvilket vakten nogsamt lärer veta.
Början af 8 § hade Utsk. föreslagit så lydande: ”Ej vare menighet ä landet eller i stad förment, att sammankomma till öfverläggning om mål eller ärende, som menigheten rörer;” etc.
I stället hvarför R. o. Ad. beslöt följande lydelse deraf: ”Ej vare menighet å landet eller i stad förment ali sammankomma till öfverläggning om menighetens serskilda angelägenheter.
För min del anser jag uttrycket ”serskilda angelägenheter” högst tvetydigt, och såsom sådant olämpligt i lagspråk.
Jag anser icke heller lämpligt att lagstifta så, att rättighet att sammankomma skulle vara betagen personer, som ej hafva något ondt i sigte, med mindre de anmäla sig hos vederbör:de embetsmyndigheter.
Pä sätt jag förra gången nämnde, tror jag mig af de nyligen i Europa dmade händelserna se våda utaf, att i olid förbjuda folksammankomster.
Jag anser derföre att lagstiftningen ingalunda bör gifva anvisning till dylika förbud, som kunna medföra större vådor än sammankomsten sjelf, så snart som lagen stadgar de former, hvarunder den allena får hållas.
Anner derföre tillägget af ”serskilda angelägenheter” säväl mindre lämpligt i afseende på innehållet, som olyckligt valdt i afseende å redaktion.
Jag har nu genomgått de 3 punkter, hvaruti R. o. Adis beslut skiljer sig från de öfriga Ståndens.
Jag tror förändringarne ej vara behöfliga, och får derföre, men ej för att bespara tid, tillstyrka att R. o. Ad. antager inbjudningen.
Då denna fråga förra gången här förevar, yttrade den värde talaren, som sist haft ordel, Den 16 September. 329 alt ingen utsigt fanns dertill, att Utsk. skulle frångå sitt förslag pä grund af de anmärkn:r, som deremot då gjordes.
Den värde ledamoten har hållit ord dermed, som man nogsamt ser af förevaride betänk.
Emedlertid är min enskilda öfvertygelse den, att de annifirkmr, som då gjordes, och de i anledn. deraf framställda förslagen verkligen voro förbättringar.
Hvad nu sjelfva inbjudningen beträffar, så, på sätt Gr.
Lagerbjelke anmärkt, eger tidsförlusten, som skulle uppkomma genom votering, visserligen ej något serdeles inflytande på inbjudningens antagande; men den förste värde talaren har derjemte, såsom skäl för inbjudningen, fästat uppmärksamhet på den stora osannolikheten, att genom ett förstärkt LagUtsk. kunna få R. o. Adis mening till lag.
I detta fall delar jag den värde ledamotens tanka.
Det är ej troligt, eller rättare, det är utan all slags sannolikhet, att dä Presteoch BorgareStin antagit lagen, samt BondeSt. redan haft så mycket emot den lagen att det helt och hållet afslagit densamma; R. o. Adis mening ändock skulle i det förstärkta Utsk. blifva rådande.
En sådan förmodan vore allt för långt drifven, för att ej säga — mindre grannlaga.
Vore det en stor och vigtig fråga som skulle afgöras, så vore det visserligen R. o. Adis pligt att i det längsta söka framdrifva sin mening, och att låta det yttersta afgörandet besluta öfver densamma; men så vidsträckt kan jag ej anse saken vara, enär jag anser otvifvelaktig!, och det lärer väl af ingen bestridas, att den nu af Utsk. oss till antagande föreslagna lagen är vida att föredraga framför den, som R.
St. för några riksdagar tillbaka för deras del antogo, men hvilken af K. M. ogillades.
När man nu fått ett förslag som är bättre, än det som R.
St. sjelfve en gång antagit, och tvenne Stånd redan antagit Utskis förslag, samt R. o.
Ad. till största delen bifallit detsamma; så synes mig nästan grannlagenheten fordra att R. o. Ad. antager den gjorda inbjudningen, hvadan jag vågar tillstyrka detsamma.
Ilr Gripenstedt; Då jag nyss hade äran yttra mig, nämnde jag, att jag ansåg det af R. o. Ad. beslutade förslaget ega företräde framför Utskis.
Det torde derföre kanske fordras af mig, alt jag närmare borde motivera denna åsigt; men då jag anser detta i sjelfva saken nu vara öfverflödigt, tror jag det äfven vara rättast och mest grannlaga att icke uppehålla R. o. Ad. med ett mera eller mindre vidlyftigt ordande derom.
Jag vill blott i förbigående säga, att jag anser företrädet ligga i en större bestämdhet, och refererar mig i detta hänseende till den analys, som Gr.
Sparre gjort af de båda förslagen.
Hvad nu beträffar sjelfva antagandet af inbjudningen, så eger det visserligen sin riktighet, att man kunde tveka, eller möjligtvis önska att icke antaga densamma, om nemi. förhållandet endast vore sådant som Gr.
Lagerbjelke framställt det, eller att alternativet å ena sidan endast vore tidsförlusten och å den andra vinsten af ett bättre förslag; men jag har just begärt ordet för att visa att alternativerna i sjelfva verket äro helt annorlunda.
Den värde talaren har nemi. alldeles förbigått mitt andra motiv för inbjudningens antagande, hvilket var alt, örn man än företoge en så vidlyftig 330 Den 16 September. procedur som val till och votering i förstärkt LagUtsk., så vore dock sannolikheten ganska ringa att R. o.
Ad:s förslag skulle blifva antaget.
Den värde talaren och R. o. Ad. torde sålunda finna, att alternativerna äro: å ena sidan grannlagenheten, jemte en bestämd tids-vinst; samt ä andra, en högst problematisk framgång i förening med en betydlig och säker tidsförlust.
Pä grund häraf torde R. o. Ad. kanske ändock finna lämpligast och bäst, att antaga den gjorda inbjudningen.
För min del vill jag ej yttra någon åsigt om den ena eller andra af de båda redaktionerna.
Sparre har sökt att ådagalägga, all Ulsk:s eger företräde.
Men i allt fall, hvilketdera förslaget sorn än antages, fylles derigenom pä godt sätt en nu existerande brist i vår lagstiftning; och deruti anser jag för min del det hufvudsakliga bestå.
Jag tror ej att någon vän af allmänna ordningen tvekar att erkänna nödvändigheten af en lag mot folksamlingar, hvarigenom de civila myndigheterna vid dylika tillfällen må hafva något alt rätta sig efter, hvilket nu icke är händelsen.
Det beror vid dessa tillfällen oftast på, huruvida embetsmannen vill våga sin plats eller möjligen sin existens, och någon gång kommer han bäst ifrån det genom att, i brist af lag, göra alls intet; men huruvida den allmänna säkerheten vinner derpå, torde hvar och en lätt inse.
Då det visserligen med tillsättandet af ett förstärkt LagUtsk. kan gä så fort som Gr.
Lagerbjelke omförmält, men det äfven, enligt erfarenheten, kan gå så långsamt ali riksdagen dessförinnan hinner afslutas innan lagen hunnit blifva afgjord; så förenar jag mig med dem, som önska att R. o. Ad. mätte antaga inbjudningen.
Jag anser för en pligt, alt inför R. o. Ad. tillkännagifva att Hr von Hohenhausen gjort mig orätt, då han påstått att jag inom Utsk. motsatt mig R. o. Ad:s förslag.
Det är alldeles motsatsen tili verkligheten.
Jag har tvertom inom Utsk. sökt framhålla denna mening, och hemställt huruvida Utsk. derå ville fästa afseende, och del är endast med förutseende af utgången, som jag redan förra gången, då frågan här förevar, vågade förutsäga att Ulsk. ej skulle komma att frångå sitt beslut.
Jag vill blott tillägga, att jag icke är tillräckligt envis för att, dä mitt Stånd förklarat sig för en mening, jag ej derpå skulle söka alt inom Utsk. fästa allt möjligt afseende.
Sä har ock verkligen förhållandet härmed varit.
Jag medgifver visserligen att det kan vara högst osäkert om R. o. Ad:s mening i förstäkt LagUtsk. skulle gä igenom; men jag tror likväl utgången ej vara så gifven som tvenne talare här hafva föreställt sig.
Jag anhåller nemi. att få fästa deras uppmärksamhet derpå, att Preste- och BorgareStm aldrig haft den af R. o. Ad. antagna redaktionen under öfverläggning.
Hade så varit, och dessa båda Stånd då afslagit densamma; då vore sannolikheten, för att R. o. Ad:s mening skulle segra, så ringa som de värde talarne den framställt; men då nu förhållandet är, att dessa båda Stånd endast haft tillfälle att granska Ulsk:s förslag, och då, Den 10 September. 331 på salt de båda talarne medgifvit, R. o. Ad:s förslag år både tydligare och bestämdare; så vore det ju ”mindre grannlaga alt förmoda”, att icke Preste- och BorgareStm, dä de fingo tillfälle att se och antaga detta bättre förslag, ej äfven skulle göra det.
Hvarföre jag tror sannolikheten vara för R. o. Ad:s förslag eller åtminstone osannolikheten för dess antagande ej så stor, som de värde talarne uppgifvit.
Om uti någon slags lagstiftning bestämdhet är nödvändig, sä är det i en sådan som denna.
Finnes der något obestämdt eller några förlydbara bestämmelser, så kan man förutse alt man derigenom skapar uppror, i st. f. att folksamlingar hittills blifvit skingrade utan någon sådan lag.
Jag finner lika med de fleste amli e talarne R. o.
Ad:s förslag vara bättre, och just derföre intet skäl vara all antaga inbjudningen.
Fullkomligt öfvertygad om alt det upplysta PresteSt. skall, dä det får tillfälle alt erhålla ett bättre förslag, äfven antaga detsamma.
BondeSt. åter, som afslagit det första betänk., bör väl förmodas, vid valet emellan det och ett mera bestämdt och lättfattligt, heldre antaga detta sednare.
Skulle nu äfven för voteringen i förstärkt LagUtsk. så lång lid åtgå, alt riksdagen hunne att dessförinnan afslulas; så vore faran deraf ingen, ty Sverige har lefvat i så mänga är utan någon upprorslag, alt det kan allt slä ännu i några år utan alt en sädan lag blir stadfästad och fastställd.
Jag tviflar likväl ej på, att icke ett förstärkt LagUtsk. både kan komma att väljas och votera innan riksdagen afslutas; hvarföre jag alltså tillstyrker afslag å inbjudningen.
Jag anser mig skyldig nämna, att jag ingalunda påstått att Gr.
Sparre i LagUtsk. motarbetat R. o. Ad:s förslag; men Gr:ns yttrande här, då ärendet förra gången utgjorde föremål för R. o. Ad:s pröfning, var af den mest kategoriska beskaffenhet i det Hr Gr:n sade, alt ingen förändring skulle komma ali ske; hvilket fullt ut berättigade mig att säga det — Gr:n hållit ord.
Lagerbjelkes anförande, att Preste- och BorgareStm ej varit i tillfälle att laga kännedom om de anmärkmr, som R. o. Ad. gjort; så måste man dock ihågkomma, att ledamöter af dessa båda
Stånd hafva i LagUtsk. haft tillfälle att härom inhemta den mest fullständiga kännedom, och, som vi se, finnes ej mer än en reservation mot beslutet, och den af en ledamot utaf BondeSt. i helt annan syftning än R. o. Ad:s förslag, hvilket är, sä att säga, strängare än Ulsk:s.
Då sålunda af de 3 öfriga Stånden ingen enda ledamot ordat för R. o. Ad:s förslag, så tyckes ingen anledn. vara till den förmodan, att det skulle gå igenom i förstärkt Lisk.
Hade förhållandet varit såsom Frih.
Cederström framställt det, att bestämdhet saknades hos Utsk:s förslag i vissa väsendtliga punkter, ronde huru den väpnade styrkan skulle användas, så hade äfven jag skolat vilja drifva saken till det yttersta; men nu är endast frågan om ansvarsbestämmelserna för dem som uppegga till uppror, hvarvid domarens pröfning i alla fall kommer i fråga.
Då jag i denna sak ej ser någon sannolikhet att segra (och 252 Den 16 September. jag betviflar att någon annan inom Ståndet kan tro och hoppas, att de öfriga Stånden skulle i detta fall rätta sig efter R. o. Ad:s beslut), och när man såsom jag med visshet förutser utgången, så kan jag ej anse annat, än grannlagenheten ålägger åtminstone mig, att antaga inbjudningen, och ej vilja drifva de andra Stånden att votera, då saken ej är af utomordentlig vigt.
Jag tillstyrker derföre, att R. o. Ad. mätte antaga inbjudningen.
DA nu öfverläggningen förklarades vara fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade antaga Utsk:s inbjudning till instämmande i Preste- och BorgareStms i ämnet fattade beslut, ropades starka ja, blandade med nej; hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja öfvervägande, samt R. o. Ad. fann att till följd häraf den af Utsk. föreslagna votens-propos. hade förfallit.
Föredrogs och biföllos LagUtsk:s d. 14 dennes på bordet lagda betänk :n: N:o 70, i anledn. af väckt motion om skyldighet, att låta inteckna vid köp af fast egendom gjort förbehåll att, emot hestämd summa, få densamma återlösa; och N:o 71, i anledn. af väckte motioner, ang:de rättighet för underdomaren att förklara ogift qvinna myndig.
Föredrogs och biföllos Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ulsk:ns d. 14 dennes på bordet lagda betänkm:
N:o 45, i anledn. af väckte frågor om ändring i sättet för klockares och orgelnisten antagande; N:o 46, i anledn. af väckt fråga om ändring af 51 § 2 mom. uti K. instructionen för landtmätare i riket d. 4 Maj 1827; och N:o 47, i anledn. af väckt fråga om medborgarerätt för den, som förvärfva!1 fast egendom inom riket.
Föredrogs och lades till handlingarne
Lag- samt Allm. Besv.- oeh Ekon.Utskms d. 14 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 48, i anledn. af väckt fråga om fullständig medborgarerätt för i Sverige födde judar.
Föredrogs och bifölls Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskms d. 14 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 49, i anledn. af väckt fråga om ändring uti nu gällande stadganden, ang.-de afviltringsverket i de norra länen.
Slutligen föredrogs men lades på begäran af Gr. Lagerbjelke, Gust., och Gr. Sparre, Erik, ånyo på bordet Lag- samt Allm.
Den 16 September. 333 Besv.- och Ekon.Utsk:ns d. 14 dennes bordlagda mein.
N:o 50, i anledn. af erhållen återremiss af Utsk:ns betänk.
N:o 28. PI. R. o.
Ad. åtskiljdés kl. £ till 3 e. m.
Måndagen den 18 September 1848.
Justerades 4 prot.utdr. för d. 16 dennes.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att han jemte de öfriga RiksSt:ns
Hrr talmän, i förmodan att RiksSt:n önskade uppvakta Heras Majestäter efter deras återkomst till hufvudsladen, sisth Lördag hos H. M.
Konungen anmält denna önskan, och alt II.
M. behagat utsätta tiden för uppvaktningen till i morgon kl. I till 1 , hvadan Hr Landtm, finge anmoda de Hrr som ville deltaga i uppvaktningsdeputalionen, att något före denna tid infinna sig i plenum.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 14 och 16 dennes på bordet lagda betänk.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle, att vid föredragningen af detta betänk, finge så tillgå, att §§ i det af Utsk. framställda lagförslaget, hvar för sig upplästes för alt utgöra föremål för discussionen, men serskilda propos:r framställdes endast i afseende på de §§, hvilka blefve föremål för anmärkn:r, och för de öfriga §§ propos., sedan lagförslaget blifvit genomgånget på en gång framställdes.
Härvid ropades ja, hvarjemte Hr von Hartmansdorff, Äng., yttrade:
Jag samtycker gerna dertill men anhåller tillika att om något prot.utdr. ankommit från BorgareSt. ronde denna fråga, nämnde Stånds beslut måtte vid föredrag:n af hvarje punkt tillkänuagifvas.
I anledn. häraf tillkännagaf Hr.
Gr. o. Landtm., att BorgareSt. utan förändring godkändt de första 17 §§ af Utsk:s förslag, samt att jemte de §§, hvilka BorgareSt. ansett böra förändras, de derom af samma Stånd fattade beslut skulle blifva uppläste. 1 8. 334 Den 18 September.
Hr von Hartmans dorff:
Litt. d lyder som följer: ”den persons namn, till hvilken eller hvars ordres vexeln skall betalas”.
Jag tviflar på om det ordet ”person” rätteligen bör stå der. det synes innebära en otydlighet.
Fordom brukade statskont. och hvarjehanda andra korporationer draga vexlar eller köpa sådane.
Dessa blefve måhända förhindrade, att så göra, ifall den nu föreslagna redaktionen antoges.
Detta hinder skulle dock försvinna om man uteslöle ordet ”person” och endast satte: ”dens namn etc.” hvilket enligt min tanka vore håde bättre och riktigare.
Denna anmärkn. gäller naturligtvis såväl för litt. d som för litt. «, der det slår på samma sätt.
Det är visserligen sannt att om Utsk. blott begagnat uttrycket dens namn och uteslutit ordet ”person”, så skulle betydelsen blifvit densamma; men någon otydlighet uppstår icke genom ordet, person.
Detta ord innefattar äfven begreppet utaf en persona moralis, och förekommer äfven uti 1835 års nu gällande vexelstadga, i öfverensstämmelse hvarmed Utsk. valt delta uttryck.
Om statskont. är trassent eller remittent lärer väl ingen underlåta att betrakta nämnde verk såsom en persona moralis.
Man kan visserligen bibehålla ordalydelsen sådan den i Utsk:s förslag finnes uppställd; men man kan väl ändock icke neka alt ju icke den anmärkn.
Hr von Hartmansdorff framställt, är väl grundad.
Jag skulle vilja tillägga ännu en anmärkn. nemi. den, att då man i litt. i antagit en genitiv form, till ordet person, så kommer det der befintliga pronomen att afse ordet namn men icke ordet peron.
Det står nemi. ”den persons namn, som vexeln utställer,” deraf visar det sig att det är namnet men icke personen, som utställer vexeln.
Måhända skulle all tvetydighet varit undanröjd, om man i momme litt. d f och i begagnat följande ordalydelse: ”namnet å den till hvilken eller hvars ordres vexeln skall betalas”; ”namnet å den, hvilken vexeln inlösa skall”; och slutligen ”namnet å den som vexeln utställer”.
Det må visserligen vara sannt att den redaktion den siste värde talaren föreslagit skulle göra meningen ändå tydligare, än efter Utsk:s förslag.
Likväl tror jag icke alt någon otydlighet skulle uppstå äfven om man antoge sistnämnde redaktion, lika litet som jag tror, att någon tvekan kan uppkomma i fråga om att inbegripa statskont. eller hvilken annan persona moralis som helst under ordet ”person”.
En ny redaktion i dessa hänseenden skulle föranleda mycken svårighet och äfven omskrifning af en stor del af lagen.
Ty detta ordet person förekommer på en mängd ställen i densamma.
Då jag nu således, såsom sagt är, icke anser någon otydlighet kunna uppstå genom oförändradt antagande af Utsk:s redaktion, anhåller jag vördsammast om Hr Gr. o.
Landtnäs propos. till bifall ä denna § sådan den är uppställd.
Den 18 September. 335 Gr.
Lagerbjelke och vill derföre blott hemställa, huruvida det är möjligt att redigera den 2.dra § utan att begagna ordet person. § handlar nemi. om det fall, att vexel kan vara dragen på en person att betalas af en annan.
Då således på detta, liksom på en mängd andra ställen i lagen, ordet person måste finnas, måste det icke vara oriktigt att det äfven står i lista §:n.
Jag är allt för litet bevandrad i vexel-affärer för att envist vidhålla min anmärkn.
Jag vill blott i fråga om denna lag framställa de anmärkn:r, som för mig uppstått vid hans genomläsning; öfverlemnande jag ät R. o.
Ad. att derå göra det afseende, Ståndet kan linna för godt alt derå fästa.
Jag vill nu blott tillägga att det, enligt min förmening i förevar:de lista §, fattas ett mom. litt. k, derom att valuta är bekommen, antingen man begagnar detta, eller något annat uttryck, som t i 11- kännagifver att vexeln är betald, hvilket i vexel-affärer vanligtvis iakltages.
I fordna tider ansågs vexel-affärer såsom ett kontrakt emellan tvenne personer, och till naturen af detta kon trakt hörde då, alt betalning skulle vara erlagd.
Af denna orsak förekom också i äldre vexellagar ett dylikt morn., som det Hr von Hartmansdorff föreslagit, f sednare lider hafva likväl åsigterna om vexels natur förändrats, t. ex. vexeln betraktas numera blott såsom en förskrifning, betalbar i hvar mans hand.
Man har frångått den åsigten som betraktade vexelslutet såsom ett kontrakt, och man anser utgifvarens skyldighet att sjelf eller genom andra på en viss dag betala en bestämd summa, utgöra vexelns karaktär.
Efter denna åsigt är det således likgiltigt huruvida den förste utgifvaren eller en sednare öfverlåtare, för öfverlålande af vexeln cmottagit valuta.
Hufvudsaken är att de äro lagliga innehafvare af vexeln och att vexeln af acceptanten godkännes.
Skulle lagstiftaren såsom ett väsendtligt vilkor vid hvarje öfverlåtelse för vexelns giltighet föreskrifva erkännandet af bekommen valuta, så skulle följden deraf blifva att, om ett sådant erkännande saknades vid någon af de många öfverlåtelser, som under en vexel-affär kunna förekomma, (hvilka öfverlåtelser ofta äro 30 å 40 till antalet) vexeln icke vore gällande.
Svårigheter skulle således häraf uppstå.
Då nu dessutom, såsom sagt är, en vexelaffär icke är eli så kalladt essentiale contractus, så har man i sednare tiders vexellagar t. ex. den Preussiska uteslutit merberörde stadgande.
Öfverläggningen om 1 § ansågs härmed vara fulländad, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då §:n i sin helhet kunde godkännas, utan att ett sådant godkännande uteslöte det tillägg under litt. k, som Hr von Hartmansdorff ifrågaställt, ansäge sig böra först framställa propos. på bifall till §:n med Ståndet förbehållen rätt att sedermera pröfva huruvida berörde tillägg af ett nytt mom. borde inflyta, samt att emot Utskis redaktions - 336 Den 18 September. förslag blifvit anmärkt, af Hr von Hartmansdorff, att i momme litt d, och i orden ”den persons” borde utbytas emot ordet ”dens”, samt af Hr Printzensköld att orden ”den persons namn” i mom. litt d, f, och i borde förändras till ”namnet å den”.
Den anraärkn. jag gjort gäller icke allenast för momme d och i utan äfven för f, fastän jag måhända underlåtit att förut fästa uppmärksamheten derpå.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle 1 § af Ulsk:s förslag, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja öfvervägande.
Hr Landtm, hemställde sedermera om R. o. Ad. bifölle det af Hr von Hartmansdorff vid denna § föreslagna tillägg af ett nytt mom. litt. k, innehållande: ”att valula är bekommen”, men denna propos. besvarades med starka nej, blandade med ja, hvarpå II r
Lan dtm. förklarade del han funnit nej öfvervägande. 2, 3, 4, 5, 6, 7 och 8 §§.
Lemnadcs utan anmärkning. 9 §.
Uti mom. c af 1 § är äfven laladl om sola eller ensamma vexlar.
Detta stadgande synes man hafva glömt vid redigerandet af flen 9:de §, der det beter, all vexelgifvaren skall ”hälla vexeltagaren tillhanda två exemplar, af vexeln, eller, der sådant betingadt var, tre eller flera”.
Då solavexlar kunna ulgifvas, så borde väl hår heta: ”bålla vexeltagaren tillhanda sola-vexel eller så många exemplar af vexeln som betingadt är”.
Sil v. Gr.
Sola-vexlar förekomma högst sällan.