Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Blomgren bad herr studenten, att han skulle fästa liten uppmärksamhet vid den lilla blindförerskan.
Hade han sett sådana ögon?
Trodde han ej, att sådana ögon måste betyda något?
Kunde man ha de ögonen utan att vara ämnad till något stort?
Hede vände sig om och såg på det lilla bleka barnet.
Jo, hon hade ögon som stjärnor i ett sorgset och en smula aftärdt ansikte.
– Vår Herre vet alltid hvad han gör – sade fru Blomgren – och jag tror till och med, att han har någon mening därmed att han låter en sådan konstnär som herr Blomgren uppträda på gatan.
Men hvad tänkte han på, då han gaf den flickan de ögonen och det leendet?
– Jag skall säga er något – sade herr Blomgren.
– Hon har ej de minsta anlag för konst.
Och med de ögonen!
Hede började misstänka, att de ej talade för honom, utan endast höllo en föreläsning för flickan.
Hon kom alldeles efter dem och kunde höra hvarje ord.
– Hon är ej mer än tretton år och alldeles ej för gammal att lära något, men omöjlig, omöjlig, totalt utan anlag.
Lär henne sy, herr student, om ni ej vill förspilla er tid, lär henne ej stå på hufvudet!
– Det där leendet, hon har, gör människor alldeles galna i henne – sade herr Blomgren.
– Bara för det leendets skull, har flickan ständiga anbud från familjer, som vilja adoptera henne.
Hon kunde växa upp i ett förmöget hus nu, om hon ville öfverge sin morfar.
Men hvartill behöfver hon ett leende, som gör människor galna, då hon aldrig vill visa sig hvarken på en hästrygg eller en trapez?
– Vi känna andra konstnärer – sade fru Blomgren – som taga upp barn från gatan och uppfostra till yrket, då de själfva ej mer kunna uppträda.
Det är mer än en, som lyckats skapa en stjärna, och som tilltvingar henne ofantliga honorar.
Men herr Blomgren och jag ha aldrig tänkt på honoraret, vi ha blott tänkt på att få se Ingrid flyga fram genom ett tunnband, medan hela cirkus skälfde af applåder.
Det skulle ha varit att börja lifvet på nytt.
– Hvarför behålla ,vi hennes morfar? – sade herr Blomgren.
– Är han en konstnär, som anstår oss ?
Vi, vi kunde ju få med oss en före detta medlem af ett hofkapell.
Men vi älska flickan, vi kunna ej undvara henne, vi behålla gubben för hennes skull.
– Är det ej grymt af henne, att hon ej vill tillåta oss att göra en konstnär af henne? – sade de.
Hede såg sig om.
Den lilla blindförerskan gick där med ett tåligt lidande inprägladt på sitt ansikte.
Han såg på henne att hon visste, att den som ej kunde dansa på lina var en obegåfvad och föraktlig varelse.
Just då tågade de in på en ny gård, men innan de började sin föreställning, satte Hede sig på en upp och nedvänd skottkärra och började predika.
Och nu försvarade han den stackars blindförerskan.
Han förebrådde herr och fru Blomgren, att de ville lämna ut henne till den stora, grymma publiken, som skulle älska henne och applådera henne till en tid, men sedan hon blifvit gammal och utsliten lämna henne att traska omkring på gatan i höstregn och köld.
Nej, den var konstnär nog, som gjorde en människa lycklig, hon Ingrid skulle bara ha ögon och leende för en, skulle spara dem för en enda, och denna ende skulle ej öfvergifva henne, utan skänka henne ett skyddadt hem, så länge han lefde.
Tårarna stego
Hede upp i ögonen, medan han talade.
Han talade mer för sig själf än för de andra.
Han kände det med ens fasansfullt att bli drifven ut i världen, att bli skild från det stilla hemlifvet.
Så såg han hur de stora stjärnögonen började stråla på flickungen.
Det var som hade hon förstått hvarje ord.
Det var som om hon åter vågade lefva.
Men herr Blomgren och hans hustru hade blifvit mycket allvarliga.
De tryckte
Hedes hand och lofvade honom, att de aldrig mer skulle söka tvinga flickan in på konstnärsbanan.
Hon skulle få gå den bana han önskade.
Han hade rört dem.
De voro konstnärsfolk; eldigt konstnärsfolk, de förstodo hvad han menade, då han talade om trohet och kärlek.
Hede skildes från dem efter detta och gick hem till sig.
Han sökte ej mer att leta fram någon hemlig mening ur sitt äfventyr.
När allt kom omkring, hade det ej varit någon annan mening med alltsammans, än att han skulle frälsa det där stackars sorgsna barnet från att gräma sig till döds öfver sin oduglighet.
Gunnar Hedes gård
Munkhyttan låg i en fattig skogssocken långt borta i Västerdalarna.
En stor, ödslig socken var del, karg och hård natur, hvart man såg, steniga skogsbackar och småsjöar upptog det mesta af trakten.
Människorna skulle ej hafva kunnat lifnära sig där, om de ej haft rätt att draga ut öfver hela landet och idka gårdfarihandel.
Men så var också hela den fattiga nejden uppfylld af gamla sägner om fattiga bonddrängar och bondflickor, som dragit ut med en säck kramvaror på ryggen, och kommit hem åkande i guldkaret med vagnslådorna fyllda af pengar.
En af de allra yppersta af sägnerna var den om Hedes farfar.
Han hade varit son till en fattig spelman och vuxit upp vid fiolen, och vid sjutton års ålder hade han gått ut med kramsäcken.
Men hvarhelst han dragit fram, hade han haft fiolen till hjälp vid köpmansskapet, hade ömsevis spelat folk samman till dans och sålt till dem silkedukar, kammar och nålar.
All köpenskap hade gått under skämt och spel, och så väl hade den gått, att han till sist kunnat köpa Munkhyttan med grufva och hytta af den utfattige baronen, som då ägde stället.
Så hade han blifvit en herreman, och baronens vackra dotter hade gift sig med honom.
Sedan hade gamla herrskapet, som de alltjämt kallades, ej tänkt på annat än att försköna och pryda sin gård.
Det var de, som hade flyttat manbyggnaden ut på den vackra ön, som låg nära stranden af den lilla sjön, rundtom hvilken deras åkrar och gruffält utbredde sig.
Öfvervåningen hade kommit till på deras tid, ty de tyckte om att ha utrymme att kunna taga emot mycket folk, och likaså den stora yttertrappan med de två uppgångarna.
Hela den granskogsklädda ön hade de planterat med löfträd, de hade brutit upp smala slingrande gångar genom stenmarken och byggt små utsiktspaviljonger, som hängde ned öfver sjön som stora fågelnästen.
De vackra franska rosorna, som kantade terrassen, de holländska möblerna, den italienska fiolen, allt detta hade de skaffat till gården, liksom det varit de, hvilka låtit resa muren, som skyddade fruktträdgården från nordanvinden, och anlagt vinkasten.
Gamla herrskapet hade varit gladt och vänligt gammaldags folk, frun hade väl velat vara en smula förnäm, men alls ej gamla herrn.
Under all ståt, hvari han lefde, ville han alltid komma ihåg hvad han varit, och på kontoret, där han skötte sina affärer, och dit alla människor kommo, hängde kramsäcken och den rödmålade hemgjorda fiolen rätt öfver gubbens pulpet.
Äfven då han var död, hängde säcken och fiolen kvar på samma plats.
Och hvarje gång de sågo dem fylldes gubbens son och sonson af tacksamhet.
Det var de där fattiga verktygen, som skapat Munkhyttan, och Munkhyttan var det bästa i världen.
Hur det nu kunde komma sig, och det var väl mest därför att det tycktes följa med stället, att där lefdes ett godt och vänligt och sorgfritt lif, så hängde Hedes fast vid gården med större kärlek, än som var lyckligt för dem.
Och särskildt Gunnar Hede var så fästad vid egendomen, att man sade om honom, att det var orätt säga, att han ägde en gård.
Det var tvärtom så, att det var ett gammalt ställe i Västerdalarna, som ägde Gunnar Hede.
Om han ej gjort sig till slaf af ett stort, gammalt blåsut till manbyggnad och af några tunnland åker och skog och af några förvuxna äppleträd, hade han väl fortsatt sina studier eller än bättre gifvit sig ut att studera musik, hvilket nog tyckes ha varit hans rätta kallelse här i världen.
Men då han kommit hem från Upsala och tagit reda på ställningen och verkligen fann, att gården måste säljas, om han ej rätt snart kunde förtjäna en hel mängd pengar, så kastade han alla andra planer öfver bord och beslöt att gå ut som gårdfarihandlande, som hans farfar gjort.
Hedes mor och fästmö besvuro honom att hellre sälja gården än på detta sätt offra sig för den, men han var obeveklig.
Han klädde sig i bonddräkt och köpte varor och började genomströfva landet som handelsman.
Han trodde, att han med bara ett par års handel skulle förtjäna nog för att betala skulderna och rädda gården.
Och för så vidt det rörde gården, hade han lycka med sitt företag.
Men öfver sig själf drog han ned en förfärlig olycka.
Då han hade gått med kramsäcken i omkring ett år, föll det honom in, att han skulle försöka förtjäna en stor penningsumma på en gång.
Han drog då långt norrut i landet och köpte en stor skara getter, visst ett par hundra.
Och alla dessa ville han och en kamrat till honom drifva ned till en stor marknad i Vermland, ty där kostade getter dubbelt så mycket som däruppe i norr.
Fick han sälja alla sina getter, skulle han således göra en utmärkt affär.
Det var ännu endast november, och marken hade varit bar, då Hede och hans kamrat drogo åstad med sin getskara.
Allting gick bra för dem första dagen, men på den andra, då de kommo in på den stora tiomila skogen, började det snöa.
Det blef ett stort snöfall med stark storm och yrväder.
Det blef snart så, att djuren fingo svårt för att bana sig väg genom snön.
Getter äro nog både modiga och härdiga djur, och de kämpade sig fram ganska länge, men det blef ett par dagars och nätters yrväder med en förfärlig köld.
Hede gjorde allt hvad han kunde för att rädda djuren.
Men sedan snöfallet började, hade han hvarken kunnat skaffa dem foder eller vatten.
Och då de trampat sig fram en dag genom hög snö, blef skinnet afslitet på deras ben.
De pinades af det och ville ej gå längre.
Den första geten, som kastade sig ned på vägkanten och ej ville resa sig mer och följa flocken, lyfte han upp på axlarna för att bära den med sig.
Men då så en andra och en tredje äfven lade sig, kunde han ej bära dem alla.
Då var det blott att se åt annat håll och gå vidare.
Ni vet kanske hvad tiomila skogen vill säga.
Inte en gård, inte en koja på mil och mil, bara skog.
Högvuxen tallskog med trädhård bark och högtsittande grenar, icke ungskog med mjuk bark och mjuka kvistar, som djuren kunnat äta.
Om ej snön kommit, skulle de hafva gått öfver skogen på ett par dagar, nu kunde de alls ej komma öfver den.
Alla getterna stannade där, och människorna höllo på att förgås där, de ock.
De råkade ej en människa på hela liden.
Ingen gaf dem hjälp.
Hede försökte vräka undan snön, så att getterna skulle kunna äta mossan, men snön föll alltjämt, alltjämt, och mossan var fastfrusen vid marken.
Och hur skulle han kunnat skaffa foder på det sättet åt tvåhundra djur?
Han bar det modigt ända tills getterna började jämra sig.
Det hade varit en munter och uppsluppen och rätt bråkig skara den första dagen.
Han hade haft styft arbete med att se till, att alla följde med i flocken, och att de ej stångade ihjäl hvarandra.
Men så tycktes de förstå, att de ej kunde rädda sig, och då bytte de om natur och blefvo alldeles modlösa.
De började alla bräka och klaga, ej svagt och tunnt, som getter bruka, utan mycket starkt, högre och högre, allt som nöden blef större.
Och när han hörde bräkandet, började han tro, att han skulle bli vansinnig.
Det var vilda, öfvergifna skogen, alls ingen hjälp att få.
Det ena djuret efter det andra sjönk ned utmed vägen.
Snön yrde fram omkring dem och täckte öfver dem.
Då Hede såg tillbaka på denna rad af drifvor vid vägkanten, som alla gömde en djurkropp, och ur hvilka man kunde se horn och klöfvar sticka fram, började det att svindla för hans hjärna.
Han rusade på dessa, som läto yra in sig till drifvor, svängde sin vidja öfver dem och slog dem.
Det var ju enda sättet att rädda dem, men de rörde sig ej.
Han tog dem vid hornen och släpade dem framåt.
De läto sig släpas, men togo ej ett steg för att gå själfva.
Då han släppte taget i hornen, slickade de hans händer liksom för att bedja honom hjälpa dem.
Så snart han kom nära dem, slickade de hans händer.
Allt detta verkade så förfärligt på Hede att han kände, att han höll på att bli tokig.
Det är dock ej sagdt, att det gått så illa med honom, om han ej, då allt var slut däruppe i skogen, rest för att besöka en, som han höll mycket kär.
Det var ej hans mor, utan hans fästmö.
Han inbillade sig, att han nu genast måste fara och säga henne, att han förlorat så mycket pengar, att han ej kunde gifta sig på många år.
Men helt säkert reste han till henne, endast därför att han ville höra henne säga, att hon älskade honom lika högt, trots hans olycka.
Han trodde, att hon skulle kunna drifva bort minnet af tiomilaskogen.
Hon hade kanske också förmått detta, men hon ville ej.
Hon hade varit missnöjd allaredan därmed, att han gick omkring med kramsäcken och såg ut som en bonde.
Hon tyckte, att det för den skull var svårt att tycka om honom som förut.
Nu, då hon fick höra, att han skulle fortsätta med detta i många år ännu, sade hon, att hon ej längre kunde vänta på honom.
Och då förlorade Hede nära nog sitt förstånd.
Han blef dock ej riktigt vansinnig.
Han hade så mycket förstånd kvar, att han kunde drifva sin handel.
Han gjorde till och med bättre affärer än andra, ty det roade folk att gäckas med honom, han var alltid välkommen i bondstugorna.
Människorna voro mycket retsamma emot honom, men det var på sätt och vis godt för honom, eftersom han så gärna ville bli rik.
Och om några få år hade han förtjänat nog för att kunna betala alla skulder och lefva sorgfri på sin gård.
Men han förstod ej detta, utan gick fånig och förryckt från gård till gård och hade ej mer en tanke på att han var en herreman.
Råglanda hette en socken långt borta i östra Vermland, helt nära Dalagränsen, där det fanns en stor prostgård, men endast en liten, fattig komministergård.
Men så fattiga de voro, hade de varit så barmhärtiga i den lilla prästgården, att de tagit sig ett fosterbarn.
Det var en flicka, Ingrid hette hon, och hon hade kommit till gården, då hon var tretton år.
Komministern hade fått se henne på en marknad, då hon suttit och gråtit utanför ett lindansartält.
Så hade han stannat och frågat henne hvarför hon grät.
Och han hade fått veta, att hennes blinde morfar var död, och att hon ej mer hade någon, som stod henne nära.
Nu följde hon med ett par lindansare, och de voro goda mot henne, men hon grät därför att hon var så dum, att hon aldrig kunde lära sig att dansa på lina och hjälpa till att förtjäna pengar.
Och det hade varit något ljuft sorgset hos barnet, som rört och intagit prästen.
Ovillkorligen hade han sagt till sig själf, att han ej kunde låta en sådan liten varelse förfaras bland dessa kringdrifvande landstrykare.
Han gick in i lindansartältet, där han träffade herr och fru Blomgren, och erbjöd sig att taga upp barnet i sitt hem.
De gamla konstberidarna hade börjat gråta och sagt, att fastän flickan var alldeles oduglig för konsten, hade de gärna velat behålla henne.
Men de trodde, att hon skulle blifva lyckligare i ett riktigt hem hos människor, som hela året bodde på samma plats, och därför skulle de lämna henne till herr komministern, om han endast ville lofva dem, att hon skulle få vara som ett af hans egna barn.
Detta hade han lofvat och sedan dess hade flickan lefvat i prästgården.
Hon var ett stillsamt och blidt barn, rik på ljuf kärleksfullhet och öm omvårdnad för alla omkring henne.
Under första tiden blef hon mycket älskad af fosterföräldrarna, men då hon blef äldre utvecklade sig hos henne ett starkt begär att hänge sig åt drömmar och fantasier.
Synernas och inbillningarnas rike öppnade sig för henne med stark lockelse, och midt på dagen kunde hon låta arbetet falla och sjunka ned i en dröm.
Men prästfrun, som var en rask och hård arbetsmänniska, tyckte ej om detta.
Hon klagade öfver att flickan var lat och trög och pinade henne med stränghet, så att hon blef helt förskrämd och olycklig.
Då hon var nitton år fyllda, föll hon i en svår sjukdom.
Man visste ej riktigt hvad det kunde vara, ty detta tilldrog sig långt tillbaka i tiden, då det ej fanns någon läkare i Råglanda.
Men det såg illa ut för flickan.
Man märkte snart, att hon var så sjuk, att hon måste dö.
Hon för sin del gjorde ej annat än bad Vår Herre, att hon skulle slippa lefva.
Hon ville så gärna dö, sade hon.
Då var det alldeles, som om Vår Herre ville pröfva, om hon menade allvar.
En natt kände hon, att hon blef stel och kall i hela sin kropp, och det föll en tung dvala öfver henne.
– Detta måtte visst vara döden – sade hon till sig själf.
Men det underliga var, att hon ej alldeles förlorade medvetandet.
Hon visste om, att hon låg som död, visste om, att de svepte henne och lade henne ned i kistan.
Men hon kände ingen fruktan eller ångest för att hon skulle blifva begrafven, fastän hon lefde.
Hon hade blott den enda tanken, att hon var lycklig, som fick dö, och lämna det hårda lifvet.
Hvad hon kände oro för, var, att de skulle upptäcka, att hon ej var annat än skendöd och låta bli att begrafva henne.
Lifvet måtte ha varit ganska bittert för henne, eftersom hon var alldeles utan dödsfruktan.
Men det var alls ingen, som upptäckte, att hon lefde.
Hon blef både körd till kyrkan, utburen till kyrkogården och nedsatt i grafven.
Grafven blef dock ej igenfylld öfver henne, ty såsom bruket är i Råglanda, hade hon blifvit begrafd på söndagsmorgonen före högmässan.
Likföljet gick i kyrkan efter jordfästningen, och lät kistan stå i den öppna grafven.
Men så snart gudstjänsten var öfver, ämnade man komma och hjälpa dödgräfvaren med att kasta ned mullen.
Flickan visste allt, som skedde, men kände ingen förskräckelse.
Hon hade ej kunnat göra en rörelse för att visa, att hon lefde, om hon velat än så gärna, men hon skulle ha hållit sig stilla äfven om hon kunnat röra sig.
Hon var alltjämt bara glad åt att hon var så godt som död.
Man kunde väl ej heller riktigt säga, att hon lefde.
Hon hade hvarken sans eller sitt vanliga medvetande.
Det var endast den delen af själen, som drömmer drömmar om nätterna, som lefde inom henne.
Hon kunde ej en gång tänka så långt, att hon förstod hur förfärligt det skulle vara för henne att vakna, sedan grafven blifvit fylld.
Hon hade ej mer sitt förstånd i sitt våld än en drömmande.
– Jag undrar – tänkte hon – om det kunde finnas någonting i hela vida världen, som skulle kunna förmå mig att vilja lefva.
Så snart hon hade tänkt detta, tyckte hon, att kistlocket och svetteduken, som lågo öfver hennes ansikte, blefvo genomskinliga, och hon såg framför sig pengar och vackra kläder och sköna trädgårdar med ljufliga frukter.
– Nej, ingenting af allt detta bryr jag mig om – sade hon, och hon slöt ögonen för alla härligheterna.
Då hon såg upp igen, voro de borta, men i deras ställe såg hon alldeles klart och tydligt, att en liten Herrans ängel satt på grafkanten.
– God dag, du lilla Guds ängel! – sade hon till honom.
– God dag, Ingrid – sade ängeln.
– Medan du ligger här och ingenting har att göra skall jag tala med dig om gamla tider.
Ingrid hörde tydligt hvarje ord ängeln talade, men hans röst liknade ej något hon hört förut.
Den var mest lik ett strängaspel, hvars toner voro ord.
Den liknade ej sång, utan musik af fiol eller harpa.
– Ingrid – sade ängeln – kommer du ihåg, att medan din morfar ännu lefde, träffade du en gång en ung student, som gick med dig från gård till gård, och spelade på din morfars fiol en hel dag?
Den skendödas ansikte upplystes af ett leende.
– Tror du, att jag glömt detta? – sade hon.
– Allt sedan den tiden har det ej gått en dag, utan att jag tänkt på honom.
– Och ej en natt, utan att du drömt om honom?
– Nej, icke en natt, utan att jag drömt om honom.
– Och du vill dö, fastän du så väl kommer ihåg honom – sade ängeln – då kan du ju ej mer få se honom.
Då han sade detta, tyckte sig den skendöda förnimma all kärlekens ljufhet, men ej ens detta kunde locka henne.
– Nej, nej – sade hon – jag är rädd för att lefva, jag vill hellre dö.
Då vinkade ängeln med handen, och Ingrid såg framför sig en stor, öde sandöken.
Den var trädlös och ofruktbar, torr och het och sträckte ut sig i det oändliga.
På sanden låg här och där något, som vid första påseendet liknade förspridda klippor, men då hon såg bättre efter, var det djur, ofantliga lefvande vidunder med mäktiga klor och stora tandfyllda gap, som lågo på sanden och lurade på rof. Och mellan dessa förfärliga djur kom studenten vandrande, han gick där sorglös, utan att ana, att gestalterna omkring honom voro lefvande.
– Men varna honom, varna honom – sade Ingrid till ängeln, fylld af en outsäglig ångest – säg honom, att de lefva, att han skall akta sig.
– Mig är det ej tillåtet att tala till honom – sade ängeln med sin klingande röst – du måste själf varna honom.
Den skendöda kände med förfäran hur hon låg förlamad och ej kunde ila bort och rädda studenten.
Hon gjorde det ena fruktlösa bemödandet efter det andra för att kunna resa sig, men dödens vanmakt band henne.
Men så ändtligen, ändtligen, hon kände hur hennes hjärta började klappa, blodet trängde fram genom ådrorna, dödsstelheten smalt bort ur kroppen.
Hon reste sig upp och skyndade bort mot honom – – – –
Ingenting är så säkert och visst som att solen älskar de öppna platserna framför de små landtkyrkorna.
Är det icke någon, som har lagt märke till, att man aldrig träffar på så mycket solsken, som under högmässan utanför en liten hvitstruken kyrka.
Ingenstädes knyta strålarna ett så tätt nät af ljus, ingenstädes håller sig luften i en sådan vördnadsfull stillhet.
Solen står där riktigt och håller vakt öfver att folk ej skall stanna ute på kyrkvallen och prata.
Den vill, att alla skola vackert sitta inne i kyrkan och höra predikan, därför låter den en sådan rikedom af strålar falla ned utanför kyrkväggen.
Törhända kan man ej vara alldeles viss om, att solen gör vakttjänst utanför de små kyrkorna alla söndagar, men så mycket är säkert, att samma förmiddag, som den skendöda hade blifvit satt i grafven på kyrkogården i Råglanda, spred den en alldeles glödande värme på den lilla platsen utanför kyrkan.
Till och med kiselstenarna sågo ut, som om de kunde taga eld, där de lågo och gnistrade i hjulspåren.
Det illa nedtrampade, kortvuxna gräset knorrade ihop sig, så att det blef som torr mossa, under det att de gula maskrosorna, som prydde gräsmattan, bredde ut sig och svällde på sina långa stänglar, så att de blefvo stora som astrar.
Det kom en dalkarl, en sådan där, som gick omkring och sålde knifvar och saxar, vandrande nere på vägen.
Han var klädd i lång, hvit fårskinnspäls, och på ryggen bar han en stor, svart lädersäck.
I den utrustningen hade han gått flera timmar, utan att känna någon värme, men då han lämnade landsvägen och kom upp på kyrkplatsen, dröjde det ej en minut, förrän han måste stanna och taga af hatten för att kunna torka svetten ur pannan.
När karlen stod så där med bart hufvud, såg han både vacker och klok ut.
Han hade hög, hvit panna, djup förståndsrynka mellan ögonbrynen, välformad mun med tunna läppar.
Han bar håret benadt midt öfver hjässan, det var rundklippt i nacken, hängde ned öfver öronen, krusade sig litet i topparna.
Han var lång och starkt byggd, ej grof, på allt sätt välbildad.
Men det var det felet med honom, att hans blick var ostadig, ögonstenarna irrade beständigt långt in i ögonvrån liksom för att gömma sig.
Kring munnen funnos drag, som tycktes förryckta eller förvridna, något fånigt och slappt, som ej passade, som ej riktigt hörde till ansiktet.
Riktigt klok kunde han ej heller vara, eftersom han gick och släpade på den tunga säcken på söndag.
Hade han varit vid fullt förstånd, hade han vetat, att det var onödigt, eftersom han ändå ingenting kunde få sälja.
Af allt annat dalfolk, som färdades genom bygden, var det ingen, som krökte ryggen under säcken på söndagen, utan då gingo de i Guds hus fria och raka såsom andra människor.
Denne stackaren hade väl alls ej vetat om, att det var helg, förrän han stannade ute i solskenet på kyrkplanen och fick höra psalmsång ur kyrkan.
Men han var så pass klok, att han då genast förstod, att han ej kunde drifva handel den dagen.
Och så kom där ett förfärligt arbete för hans hjärna, som skulle fundera ut, hvar han skulle tillbringa fridagen.
En lång stund stod han bara och stirrade framför sig.
Då allt gick som vanligt, hade han ej svårt för att reda sig.
Han var ej värre däran, än att han kunde gå ur gård i gård hela veckan igenom och sköta sin handel.
Men han kunde aldrig vänja sig vid söndagen.
Den kom alltid öfver honom såsom ett stort, oförutsedt bekymmer.
Ögonen stodo rent stilla på honom, och pannmusklerna svällde.
Det första, som föreslogs inne i hjärnan, var nog, att han skulle gå in i kyrkan och höra på sången.