Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då föremålet för vår spekulation, som naturligtvis icke var favorit, kördes ut ur sitt stall, hvilket hållits stängdt till sista minuten, repade jag mod med ens.
Det kunde en blind se att den kampen måste kunna skjuta en förtviflad fart.
Men minst lika klart var det att en sådan tunn kropp och så långa, muskelfattiga ben icke kunde besitta någon uthållighet att tala om.
-- Allt beror på att köraren lugnt håller sig i bakgrunden den första halfva milen, hviskade öfversten, då hästarna kördes in på banan.
-- Sedan kan han köra på allt hvad han vill utan fara för inslag och måste vinna den första heat'en, om inte något alldeles galet händer.
Det tycktes också köraren förstå lika väl som öfversten.
Han höll sig blygsamt bakom de fem öfriga täflande, medan de manövrerade för att erhålla den bästa platsen vid start'en.
Och när flaggan slutligen föll körde han likaså helt beskedligt bakom de andra, hållande in sin hetlefrade häst med ögonskenlig möda.
Kvartmilpålen nåddes och passerades utan någon annan förändring än den att de fem främsta hästarna icke mera voro i en klunga, utan trafvade i två rader, så nära den inre barrieren de blott kunde komma.
I samma ordning hunno de till halfmilpålen, men med den skilnad att vår häst kommit upp i bredd med den sista af de fem.
Därefter började leken bli allvar.
Vår man körde utåt en smula och släppte ut ett par tum af tömmarna med den påföljd att han nästa ögonblick var i linje med det andra paret täflande.
Och om några sekunder till hade han lämnat dem bakom samt kommit i bredd med de två första.
Men innan han hunnit lämna också dem bakom sig hade den ena, en känd och berömd stjärna från många täflingar och nu favorit -- eller kanske rättare dess körare -- fått klart för sig hvad det gällde.
En lätt snärt med hans körspö och favoriten sköt framåt med ursinnig fart, sida vid sida med vår häst, som ej lyckades komma förbi, men häller inte blef efter.
Att striden numera stod endast mellan dessa två var lika uppenbart för de öfriga åskådarne som för öfversten och mig.
För hvar sekund, som gick utan att medföra någon fördel för den ena eller andra, steg upphetsningen på estraden.
De första ögonblicken tänkte jag nog på mina två dollars och på de tjugu jag hade allt bättre hopp att vinna.
Men redan innan tre fjärdedels milen var förbi hade jag ingen annan tanke kvar än för de båda hästarna, som med ansträngande af hvarje sena och nerv sökte göra hvarandra segern stridig.
Hela den tredje kvartmilen trafvade de sida vid sida, nos vid nos, vår häst utan att köraren rörde sig eller yttrade ett ljud, men medtäflaren ett par gånger eggad till starkare snabbhet med körspö't.
Först då de -- ännu sida vid sida -- med mördande fart svängde in på den sista raka sträckan berörde också vår man sin häst helt lätt med spö't, först en gång, så en annan och tredje.
Och hvar gång kastade sig vallacken framåt med en häftighet, som gaf honom ett försprång af en halslängd, en half och till sist en hel kroppslängd.
Mera kunde han icke göra, men det var tillräckligt.
Medtäflaren hade spelat ut sin sista trumf och kunde icke mera hindra att vår häst såsom segrare med en kroppslängd dundrade förbi estraden, där publiken stampade, hurrade och skrek, utom sig af förtjusning öfver den spännande täflingen, ehuru de flesta nog placerat sina pengar på favoriten och följaktligen förlorat.
-- Jag visste ju att det så skulle gå, hördes öfverstens röst så snart hurraropen tystnat. -- Men inte trodde jag det skulle hänga så på ett hår.
Först då rann det mig åter i hågen att jag ju hade ett betydande personligt intresse i utgången.
Så starkt hade den eggande kampen på banan upphetsat också mig.
Men därför stack jag med ingalunda mindre nöje min hälft af vinsten i fickan, ehuru bestämdt vägrande att fortsätta vadspekulationerna såsom öfversten föreslog.
Han skrattade åt min försiktighet, förklarande det vara ren galenskap att icke fortsätta då vi börjat så bra.
Tjugu dollars voro ju dessutom ingen summa att röra sig med, på sin höjd en liten grundplåt, hvilken så godt kunde gå, om den ej lät sig förstora.
Ja, det berodde på synpunkten, hvarur man betraktade saken.
Men åtminstone hvad honom själf beträffade voro öfverstens aningar riktiga, ty innan täflingarna för dagen voro slut hade han åtskilliga gånger fördubblat sitt kapital, något, som dock på intet sätt förringade min belåtenhet med resultatet för min egen del.
Spårvagnsbolaget förtjänade sina tio cents på oss och öfversten bjöd på middag.
Härunder formerade vi en något närmare bekantskap, hvilken senare mera än en gång upplifvades, delvis under rätt egendomliga förhållanden -- en bekantskap jag har alla skäl förmoda att öfverste Beckridge lika litet som jag någonsin ångrat.
Öfverste Beckridge och hans gorilla.
Det var innehållsrika månader jag tillbragte ute bland Klippbärgen kort efter det de nya, stora guldfynden gjorts i Colorado och lockat folk från alla håll att tränga sig tillhopa i de eländiga grufstäderna, hvilka växte upp snabbt som giftplantor i tropikernas kärr.
Innehållsrika på flerahanda sätt rika på missräkningar af olika slag, så att de då föreföllo helt och hållet bortkastade.
Men rika också på allehanda erfarenheter, dem jag nu minnes med så mycket nöje att jag ingalunda ångrar det misslyckade försöket.
Ty misslyckades gjorde det.
Det är icke hvar mans sak att finna en guldgrufva ens i trakter, där malmen förekommer rätt rikligt.
Ty därtill hör främst en hel del tur, förutom hälst något rörelsekapital och förmåga att uthärda större mödor och umbäranden än man någonsin förut kunnat tänka sig.
Och öfver tur kan ingen befalla, såsom litet hvar vet, äfven om de andra betingelserna kunna något så när uppfyllas.
Den första tiden uppehöll jag mig i Colorado, i själfva hjärtat af den trakt, där guldfebern rasade hetast, tills jag kände mig tämligen öfvertygad om att min tur beträffande guldgrufvor ännu icke kommit.
Då beslöt jag vända västern ryggen och begifva mig tillbaka till de mera civiliserade trakterna österut.
Men just då såg det ut som om lyckan, min lycka, funderat på att vända sig.
Det blef ju icke någon guldgrufva af den gången häller, men nära var det i alla fall.
Och därför bestämde jag mig för att dröja något längre där ute i vildmarkerna, där lifvet så mycket påminner om hasardspel, att ingen kan värja sig mot tanken att det kanske blir hans tur härnäst.
Det läger -- såsom de nyaste grufstäderna benämnas -- där min tur så när kommit, öfvergaf jag dock genast.
Blixten slår aldrig två gånger ned på samma ställe, säger man, och lika litet skäl har man att vänta ett andra sammanträffande med lyckan på samma punkt, där den en gång snuddat en förbi.
Så bjuder åtminstone en af de oskrifna lagarna rörande spel och tur, och de gälla minst lika mycket som alla andra lagar tillhopa i guldgräfvarlägren.
Men den ström af lycksökare, som flutit i riktning mot trakten för de första fynden, hade icke funnit tillräckligt utrymme där, utan hade delvis runnit förbi, längre västerut.
Ända bort till Idaho hade en del guldletare spridt sig och i hela Colorado flögo litet hvarstädes rykten om nya fynd omkring.
Det kunde naturligtvis alls inte bli fråga om att bestämma sig för en eller annan trakt såsom den mest lofvande, utan tvifvelsutan riktigast att låta slumpen afgöra den saken.
Jag tog helt enkelt första västvart gående tåg och hörde ganska riktigt innan jag varit tio minuter ombord, att man kort förut funnit en rik ådra på en punkt endast några timmar längre åt väster, men en half dagsmarsch från närmaste järnvägsstation.
Det förklarade hvarför där funnos så många passagerare af äfventyrartyp på tåget.
Jag tog denna tillfälligtvis inhämtade upplysning såsom en fingervisning af ödet och lät konduktören klippa min cirkulärbiljett for stationen i fråga samt steg af där.
Men fram till det nya lägret kom jag först sent på aftonen.
Jag hade hvarken råd eller lust att betala tio dollars för nöjet att skakas sönder och samman i en antediluviansk diligens och föredrog därför att taga min motion till fots, en smak, som tycktes delas af åtskilliga bland reskamraterna.
I lägret var det öfverfullt i hvar knut af de tre hotellen, som redan öppnats där -- två af dem samma dag, såsom jag sedermera hörde.
Där hjälpte icke annat än att slå sig ned i ett af "bar"-rummen, hotellens utskänkningslokaler, hvilka på samma gång också äro spelsalar.
Det kostar till och med mindre än att betala för en sofplats: hälften af en säng, eller i brist därpå en knut, där man kan sträcka ut sig på sin egen filt.
Och mindre fredligt är det knappast häller.
Spelet upphör i alla fall först på morgonsidan och då hotellen icke äro annat än brädskjul hör man oljudet nästan lika tydligt i det ena rummet som i det andra, I utskänkningsrummen har man åtminstone därjämte fördelen att höra ett och hvarje annat, som möjligen kan vara af nytta.
Nästa dag tillbragte jag med vandringar i omnäjden, där det mycket omtalade nya fyndet gjorts under den senaste veckan.
Där fans icke en enda kvadratfamn oupptagen mark på den korta ås, hvari den rika ådran yppat sig.
Öfverallt hackades, gräfdes och borrades det.
Och litet emellan smällde sprängskott från ett eller annat af de hål, som drefvos in i bärget i det oftast fåfänga hoppet att stöta på någon del af samma ådra.
Malmstrecken löpa så oregelbundet att man nästan aldrig kan med visshet förutsäga i hvilken riktning de gå, icke ens om bärgskikten på ytan äro någorlunda regelbundna.
Endast mot djupet har man skälig anledning att vänta fortsättning, ofta till och med tillväxt, af den ådra man upptäckt närmare jordytan.
Men icke ens detta är alltid att lita på och det är ytterligare ett skäl hvarför gräfvandet, hackandet och borrandet i närheten af ett nytt fynd eger hela retelsen af det vildaste hasardspel.
Längs ryggen af den lilla tvärås, som afskar dalen, var marken såsom sagdt redan öfverallt utstakad i lotter -- "claims" -- och hvar claim var upptagen.
Ännu hade icke mera än det ena fyndet af guldhaltig kvarts gjorts, men det var värkligen rikt att döma af allt hvad man hörde därom.
Ty se på den nya grufvan fick man på inga vilkor.
Det hade möjligen kunnat gifva en eller annan antydan om ådrans riktning och sådan kunskap är alltför värdefull för möjliga spekulationer i claims, att skänkas bort.
Det enda förnuftiga man kunde företaga sig var att vänta och därunder taga så noga reda på terängförhållandena i trakten som sig göra lät.
Om ett par, tre ytterligare fynd gjordes på tväråsen så kunde man i någon mån gissa sig till malmstreckets riktning.
Och då kunde det måhända löna sig att staka ut en claim på endera af de bärgshöjder, som begränsade dalen på sidorna.
Så godt som hela dagen gick åt för min utflykt och den slutsats jag kom till var att utsikterna till min favör voro ungefär i förhållandet femtiotusen mot en.
Men de kunde förbättras högst ansenligt ifall några nya fynd gjordes under de närmaste dagarna.
Och huru som hälst spelade ju nästan alla de öfriga alldeles samma spel.
Först sedan man redan börjat med tillrustningarna för kvällsvarden kom jag tillbaka till hotellet och då var jag så pass trött att jag ej hade lust att göra annat än sitta stilla i en knut.
Men medan jag satt där och rökte drogos mina ögon oemotståndligt till den lilla, ytterst komiska kyparen, som dukade bordet.
Han begynte just rada upp hela staplar af de rykande heta, små bullar, eller rättare halfgräddade degklimpar, hvilka i västern hedras med benämningen "biscuits".
Det förargade mig smått att han skulle hämta in dem först, ty kalla äro de endast svårsmälta, utan att ens smaka bra.
Men förargelsen försvann då jag såg på kyparen, som kilade ut och in som en skottspole på sina korta ben, hvar gång ställande nya matfat på bordet.
I den aflägsnare västern hjälper man nämligen i hufvudsak sig själf med uppassningen, så att hotellen kunna reda sig med en enda kypare för en mängd gäster.
Och ju mera jag såg på den lilla kyparen, desto mera roade han mig.
Han var utan minsta tvifvel irländare.
Ingen utom en irländare eller en orang-utang kunde ega en så förtvifladt lång öfverläpp och en så omärklig näsa, med så gapande näsborrar att man nästan tyckte sig kunna se hjärnan arbeta.
Och den röda skäggkransen, som löpte från ena örat till det andra under hakan, de långa armarna och de korta benen -- för att alls ingenting nämna om ett par små, otroligt klippska ögon -- hjälpte till att bilda en typ så ytterligt aplik som man endast då och då möter den hos söner af den gröna ön.
Slutligen grep han fatt i en stor ringklocka, ställde sig i den öppna dörren och började göra ett infernaliskt oväsen i det han med båda händerna svängde klockan högt upp och tillbaka igen.
Då såg han så komisk ut att jag nära på måste skratta högt, trots tröttheten och de femtiotusen utsikterna mot en.
Men då oväsendet var signalen för hungrande och törstande att gripa sig an med degklimparna och de öfriga delikatesserna förgät jag snart den roliga irländaren för mera materialistiska intressen.
Efteråt begaf jag mig ut igen, till det förnämsta hotellet i lägret, samlingsplatsen för dess honoratiores, för att höra hvad nytt man där hade att berätta.
Det var visst icke häller annat än ett stort brädskjul, men flera dagar äldre än de båda öfriga och åtnjöt därför obestridt anseende såsom det förnämsta.
Det är ju inte endast i guldgräfvarlägren ancienniteten afgör rangfrågor.
Där var lika fullt hus som i de båda andra och om möjligt ändå flera spelare i full sysselsättning.
Men något af synnerligt intresse lyckades jag icke uppsnappa, hvarför jag stannade vid ett af borden för att betrakta en hop pokerspelare och hjälpte till att göra den rökvilda luften ännu tjockare än den var, ehuru det föreföll nära nog omöjligt.
Spelet var dock icke vidare intressant.
Spelarne voro ännu rätt försiktiga och insatserna tämligen låga.
Det var för tidigt på aftonen för högt spel, hela lägret kanske ännu för nytt och för litet rikt för större omsättning på poker och faro, de mest gouterade spelen i västern.
Jag stod redan i begrepp att gå min väg då jag råkade kasta blicken på dem, hvilka på motsatta sidan af bordet förnötte tiden på samma sätt som jag.
Den främste af dem, som vanligt med en lång cigar mellan läpparna, var öfverste Beckridge.
-- Fått tag på en god claim? frågade jag ögonblicket därpå i det jag slog honom på axeln.
-- Halloh!
ni är då ungefär den sista människa jag skulle väntat att råka här.
Hvad har ni att göra i de här trakterna? frågade öfversten tillbaka och skakade hand på det hjärtligaste.
-- Ingenting, för att säga hela sanningen med ens.
Har gjort en liten tur västerut för att se om här vore något att göra.
-- Ja, ja! -- guldmässlingen är det lika svårt att undgå som den andra, gäckades öfversten.
-- Man tänker aldrig på huru ytterst små chancerna äro -- inte förrän man blifvit behörigen bränd.
-- Än ni själf?
Inte är det väl häller bara för att andas bärgsluft ni är här?
-- Ingalunda.
Chicagoluft är god nog för mig, så tjock den än är, om inte tiderna vore så eländigt dåliga.
Där var platt ingenting att göra och så begaf jag mig västerut.
-- Bara tidsfördrif således, den här utflykten?
-- Åhnej! nytta och nöje i förening.
Ehuru nöjet härvidlag uppriktigt sagdt är fan så måttligt och utsikterna till nytta åtminstone för ögonblicket obehagligt små.
Jag reser med ett kuriositetsmuseum, upplyste öfversten slutligen efter sin långa inledning.
Jag skrattade så jag skakade, medan öfversten först såg förargad ut, men till sist skrattade med.
-- Ja, hvad tusan skall man göra? sade han innan jag hämtat mig tillräckligt för att yttra något.
-- Jag vann hela attiraljen -- tält, vagn, hästar, vasbilder och allt det öfriga -- på spel af den förra egaren, som ej kunde betala kontant.
Och då jag inte kunde få något tillnärmelsevis antagligt pris för skräpet beslöt jag själf försöka drifva affären. -- Hade nästan varit bättre om jag låtit honom behålla alltsamman!
-- Huru så?
har den skäggiga kvinnan blifvit kär och låtit raka sig? eller den feta flickan magrat så kopparna inte hållas på brickan?
-- Åh, drag för -- -- -- morrade öfversten.
-- Kom och tag en whisky så skall jag tala om historien.
Grina sedan om ni har lust.
-- Utrustningen för museet och tillbehören värderades till femtonhundra dollars, berättade öfversten så snart vi inmundigat whisky'n -- utom gorillan, som ensam kostade tvåhundra.
Fjorton hundra hade jag vunnit, så jag fick ro ut med trehundra i kontanter.
Affären har gått rätt bra här ute i västern, ehuru utgifterna äro oförsvarligt stora.
Men jag tar tjugufem cents i entrée i stället för tio i städerna.
Alla ville se gorillan, som kunde röka pipa och göra några andra konster.
Det andra skräpet brydde de sig inte om.
Men sista måndag dog gorillan -- ja, för resten var det bara en stor babian.
Min sekreterare var full lördag afton och glömde att stänga fönstret i vagnen.
På söndagen blef det lunginflammation och måndag afton dog den.
Sedan dess går affären med förlust och i det här eländiga hålet fins ju inte ens någon, som kunde stoppa upp kräket.
Öfversten såg högst bekymrad ut öfver missödet, men icke desto mindre betraktade jag fortfarande saken från den komiska sidan.
-- Där fins en liten irländsk kypare på Union-hotellet, sade jag utan att draga på munnen -- som skulle lämpa sig alldeles ypperligt till gorilla, om blott babianskinnet passar honom.
-- Det är ingen oäfven idé, genmälde öfversten helt allvarsamt -- men det är väl bara ett af edra skämt, tillade han förargad, då jag icke kunde hålla riktigt god min.
Jag försäkrade med så mycket allvar jag kunde åstadkomma att kyparen i fråga värkligen var mera lik en apa än någon människa jag förut sett.
Men tillade att jag likväl ingalunda visste om han hade lust att spela gorilla.
-- För pengar och whisky gör en irländare hvad som hälst, påstod öfversten.
Och då han så fort som möjligt ville med egna ögon öfvertyga sig om sanningen af min uppgift begåfvo vi oss genast öfver till mitt hotell.
Så snart han fick syn på irländaren instämde han i mitt omdöme.
-- Det är så sant jag lefver det präktigaste missfoster gud någonsin skapat, förklarade han då vi sågo den kortbenta kyparen vigt balansera en bricka fullsatt med flaskor och glas genom trängseln i rummet.
-- Fysionomin allena är värd pengar och resten af karlen är ju klippt och skuren till gorilla.
Jag beställde i min tur ett par whisky's i förbifarten.
Då irländaren hämtade dem, igen sträckande den ena långa armen med brickan öfver hopens hufvuden, ehuru han själf var kortare än någon annan, var öfverstens beslut fattadt.
-- Skulle ni ha lust att förtjäna tio dollars om dagen? frågade han då kyparen ställde glasen framför oss.
De klippska ögonen fingo ett ändå klippskare uttryck, men utan att ansigtet i öfrigt på minsta sätt förändrade sin komiskt högtidliga min.
-- Mycket smutsigt göra? frågade han endast.
-- Inte det minsta, försäkrade öfversten. -- Kom öfver till "Guldklimpen" så snart ni är ledig, så få vi talas vid.
-- Klockan elfva, svarade han och kilade i väg till en annan del af rummet.
Vi sutto kvar ännu en stund, öfversten fröjdande sig åt aplikheten af hvarje gorillakandidatens rörelse, där denne gnodde fram och åter genom hopen.
Och så gingo vi i sakta mak bort åt Guldklimpen till.
-- Han är nog åtskilligt större än den saligen afsomnade, funderade öfversten under vägen.
-- Men om vi klippa upp skinnet i ryggen går det kanske.
Jackan är öppen bara på bröstet.
Och nedtill har han röda byxor och stöflar med guldtofsar.
Irländaren infann sig punktligt, men då han hörde hvarom det var fråga klådde han sig betänksamt i sin röda lugg.
-- Nog är det ju bra bjudet, medgaf han -- men om jag kommer fast blir jag skjuten.
-- Ni kan omöjligt komma fast om ni utför er roll riktigt, försäkrade öfversten.
-- Ingen tillätes komma upp på estraden.
Och för resten skulle det inte bli annat än på sin höjd tjära och fjäder.
Inte skjuter man folk för sådant ens här ute numera.
Kom tidigt i morgon till vagnen, så göra vi er kostym i ordning och repetera.
Och säg dem på hotellet att ni reser bort.
Det var utan minsta tvifvel den vansinnigaste syn jag någonsin bevittnat, då vi på morgonen försökte tvinga in irländaren i babianskinnet.
Han svettades och svor och gjorde i öfrigt sitt allra bästa, men trots det att skinnet blifvit fuktadt och utspändt samt uppklippt korsvis i ryggen var det ohjälpligen för litet.
-- Vi skarfva det, föreslog slutligen öfversten -- aldrig säga dö innan lifvet är sin kos!
Om vi klippa af nedra delen få vi tillräckligt att skarfva med.
Och där behöfs det ju inte.
Babianens ben, lår och nedersta delen af kroppen lämnade rikligt material, med hvars tillhjälp vi inom ett par timmar hade kostymen färdig.
Nu passade den ypperligt om skinnet också slog några icke fullt naturliga veck här och hvar.
På hufvudet var babianens hår blackt rödbrunt, ljusnande framåt pannan, så att vi blott behöfde klippa bort själfva ansiktet och kamma en strimma af irländarens eget hår öfver kanten af apskinnet.
Skäggkransen gjorde samma tjänst lägre ned och sedan hans ansikte färgats i samma nyans som opolerad koppar lämnade han absolut intet öfrigt att önska såsom gorilla.
Åtminstone icke från guldgräfvar ståndpunkt, hoppades vi.
-- Tio mot ett att hans egen mor inte skulle känna igen honom, om han så föll henne om halsen, sade öfversten belåtet, då profkostymeringen var slutförd. -- Håll er nu en smula krokig då ni går -- och rör er hasande, med ett skutt då och då.
Knäna litet mera böjda -- så där ja!
Det går ju alldeles utmärkt.
-- Ni får tio procent af nettoinkomsten för er idé, vände han sig till mig.
Det är den ärligt värd, men då hjälper ni mig väl en smula.
Jag måste ställa till repetition med sällskapet för i afton och där är ett och hvarje annat att uträtta.
Jag angaf min beredvillighet genom att fråga hvad jag kunde göra.
-- Måla ihop tre annonsplakat -- här är papper och en pensel -- blanksvärtan är där i knuten -- om att museet återupptar sina föreställningar i afton, med en nyanländ gorilla.
Representation hvar timme från sex till tolf, entréen höjd till en half dollar -- det kniper dem!
En gorilla, som dansar en jig, röker och dricker whisky.
Ni kan väl dricka whisky? till irländaren.
-- Kan jag? upprepade gorillan.
-- Försök bjuda så får ni se.
-- Ja, därmed menar jag inte mera än ett par glas, som ni nog kan behöfva för att hålla kuraget uppe.
Men dricker ni er full svarar jag för ingenting.
Då kommer ni säkert fast.
Jag målade annonsplakaten med bokstäfver, som visst voro både sneda och vinda, men så stora att de kunde läsas på långt håll.
Så spikade jag upp ett af dem i hvart af de tre hotellen.
I bar-rummen såg hvar människa i lägret dem säkert innan föreställningarna börjades.
Dessa gåfvos i ett långt, rektangulärt tält, som hörde till öfverstens utrustning och hvilket han slagit upp på sluttningen af åsen, vid ena ändan af lägret.
Närmast bakom stod den stora vagnen, som drogs af fyra mulåsnor och rymde både museet och artisterna.
Dess långsida bildade ändväggen af tältet, hvilket några alnar därifrån var afdeladt medels en tvärvägg af duk, försedd med två öppningar till arenan.
Denna låg straxt innanför: en brädplatform, ett par fot högre än marken, och omedelbart bakom det halfva dussin lampor, som belyste platformen, vidtog det för åskådare afsedda rummet.
Det kunde hålla femtio, i nödfall till och med sextio personer, men sittplatser funnos endast två rader, för högst trettio.
Vid den första föreställningen var det ännu icke fullt, ehuru mycket godt hus.
Öfversten och jag höllo oss vid den ena af öppningarna till arenan, medan sekreteraren, som för tillfället var behjälpligt nykter, bar upp entréeafgifterna.
Första nummern var en lika enkel som lättfattlig pantomim, utförd af den feta flickan -- "som var endast sjutton år gammal, men vägde aderton lispund" -- och "det lefvande benranglet".
Huruvida hon nu värkligen vägde aderton lispund vet jag icke och säkert är att hon sett åtskilligt flera än sjutton vårar, men säkert är också att hon var oerhördt fet.
I sin upptill och nedtill lika orimligt dekolleterade dansöskostym var hon rent af skrämmande.
Och i bredd med henne såg det lefvande benranglet i sanning ut som om han ej haft ett uns kött mellan huden och knotorna.
Pantomimen bestod däri att benranglet på allehanda otvetydiga sätt ådagalade sin förtjusning för köttmassan.