Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bifölls. d) uti högsta tillåtna sku Idsättningsbeloppet, hvilket, likasom hittills, Ribe hålles vid 20,000 r:dr för låntagare och tillhopa ej får öfverstiga 4°)00° r:dr under alla förhållanden, i hvilka en och samma person kan blifva hos inrättningen häftande, inbegripes icke, hvad samma person eljest må vara antingen till Banco* disconten eller Lånebanken skyldig.
Dock må styrelsen icke underlåta att förskaffa sig alla de upplysningar, som kunna inverka på omdömet om lånsökandes ställning och förmåga att i allo uppfylla ingångna förbindelser.
Bifölls. 44° Den 3i Juli c. m. e) såvida lånesumman ej öfver stiger 10,000 r:dr, må af Bancostyreisen bero att, i stället för en revers med arne namn, antaga, såsom h y p othek, lånesummans hela belopp motsvarande förbindelse med allenast ett namn, hvilken förbindelse bör vara förfallen till discont lånets förfallodag; skulle åter lånesumman stiga utöfver nämnde summa, må Discontstyreisen kunna, efter eget ompröfvande, antaga såsom by poth ek, antingen en revers med 2:11 e namn och en, lånesummans bela belopp motsvarande, förbindelse, hvilken likväl då ej nödvändigt måste vara förfallen in o m för fallotiden af det sökta lånet, eller ock allenast en revers med 3:ne namn.
Cederström, Jac.r Jag har emot detta mom. egentligen intet annat att anmärka, än att här står en revers.
Hypotheket kan så gerna bestå af flera reverser, utgörande den summa, som lånas, och förfallna till discontlånets förfallodag.
Då lånesökanden presterar flere reverser, som tillsammans motsvara lånesummans fulla belopp, vore det besynnerligt att hindra Bancostyrelsen att såsom hypothek antaga dem, emedan de kunna innefatta bättre säkerhet, än en revers på hela summan.
Jag anhåller, att Hr Ridd.secret. ville upplysa, huruvida någon förändring i denna punkt lit. e är af de öfriga Stånden antagen.
I annat fall skall jag inskränka mig till en reservation.
Ridd.Secret.: s4tde punkten har af PresteSt. blifvit antagen utan förändring.
BorgareSt. har vid mom. lit. e gjort det tillägg, att de, som underteckna de uti berörde mom. omförmälda reverser, böra vara hvar för sig fullt vederhäftiga.
BondeSt. åter har bifallit ifrågavar. mom.
Efter att hafva erhållit denna upplysning, får jag blott till prot. anmäla min reservation emot ifrågavar. redaction.
Jag finner, att den redan är ett 11.
St:s beslut, och enligt den erfarenhet, jag äger om handelsdisconten, har den afskrämt den egentliga handeln och större rörelsen just derigenom, att den fordrar 3:ne namn i de flesta fallen.
Det strider mot sjelfva ambitionen och sättet att gå tillväga hos en handlande med större eller verklig rörelse, att han skulle vilja besvära tre personer för att erhålla deras namn, då han behöfver en penningesumma.
Han går i de värsta fall då hellre till mäklare, än till flera handlande att för disconten begära deras namn.
Också har erfarenheten här i Stockholm visat, att den egentliga stora rörelsen eller de större handelshusen icke till något belopp begagnat denna discont.
Jag yrkade vid återremissen af Ban - Den 3i Juli e. m. BancoUtsk:s betänk.
N:o 6, att man ej skulle vara så sträng j fråga om antalet af namn, utan mera se på qvalificationerna hos de personer, hvilkas namn sökte lånen.
Derpå har något afseende ej blifvit fästadt, hvarföre jag nu, då denna punkt redan genom 3 Stånds beslut är antagen, får deremot reservera mig.
Ilr von Troil, Emil: Frih.
Cederström har visserligen fullkomligen rätt deruti, att en revers på 20,000 r:dr ej är bättre än fyra på 5,000, då dessa äro försedda med lika goda namn som den på 20,000 r:dr; men jag kan icke föreställa mig, att den redaction, som här är i fråga, skulle kunna lägga hinder i vägen för antagandet af flera reverser i stället för en.
Det tyckes mig vara så gifvet, att säkerheten i båda fallen är lika stor, att jag tror ingen ny redaction vara behöflig.
Cronhjelms anmärkning, har densamma flera gånger förut blifvit gjord och afven af Utsk. blifvit pröfvad; men Utsk. bar likväl icke trott sig böra föreslå, att en så stor summa, som 20,000 r:dr, må utgifvas mot endast 2:ne namn.
Det är icke meningen, alt den, som vill låna, skall gå till sina vänner och bekanta för att skaffa sig deras underskrifter, utan meningen är, att han skall begagna sig af de förskrifningar, han äger, men som ännu icke äro förfallna till betalning.
Att för öfrigt handelsdisconten af större handlande varit föga begagnad är sannt; men orsaken dertill har kunnat vara någon annan, än fordringarna på flera namn.
Dertill hafva åtskilliga andra smärre omständigheter kunnat bidraga, hvaruti ändring kan åstadkommas.
Ett af skälen, hvarföre handelsdisconten ej blifvit anlitad, ligger säkerligen deri, alt då man kunnat gå till mäklare hvarje dag i veckan, har man blott en dag i veckan kunnat ända .sig till disconten.
Åtskilliga andra sådana olägenheter hafva funnits, hvilka kunna afhjelpas.
Dessutom tror jag, att en märklig lättnad blifvit beredd, då man tillåtit, att det ena documentet får vara ouppsägbart, och således den, som äger ett godt papper, kan i handelsdisconten erhålla lån, duhan presterar det såsom hypothek jemte en revers.
Jrg tillstyrker bifall till Utskts förslag i denna punkt.
Jag får först i afseende på Gr.
Cronhjelms yttrande, att förevar, fråga redan vore genom B.
St:s beslut afgjord, nämna, att detta ej är förhållandet, emedan enligt de prot.utdr., Ridd.secret. nyss uppläst, BorgareSt. beslutat en förändring i denna punkt.
I fall B. o. Ad. jemväl frångår Utsk:s förslag, kommer följaktligen frågan till jemnkning emellan Ståndens beslut, och jag skulle förmoda, att dervid intet hinder kan möta införandet af ordet: revers, i stället för: en revers.
Jag har svårt att ingå på Hr v. Troils mening, att, oaktadt lagen kornme att innehålla, det 10 H. 56 Don 3i Juli c. ra. hypotheket skall utgöras af cn revers, Bancostyrelscn dock vore oförhindrad att i stället antaga flera reverser; icke derföre, att säkerheten ej vore lika stor, men derföre, att då en lag finnes, sorn bestämmer ett gifvet förhållande, måste den följas.
Då fråga nu är att antaga grunder för den lag, som skall stiftas, finner jag icke rätt, att lagen blifver sådan, att de, som det tillkommer att tillämpa den, skola nödgas öfverträda densamma.
Hr Le fre'n, Joh. Pehr:
Jag skulle tro, att R. o. Ad. gjorde väl att instämma uti BorgareStrs beslut i afseende på vederhäftigheten.
Cederströms anmärkning omorden: en revers, medger jag, att det varit bättre, om här i stället stått revers; men vid närmare besinnande torde Hr Frih. samt R. o. Ad. finna, alt ordet en här icke är räkneord, utan artikel, ty accenten ligger icke på en, utan på revers.
Jag medger dock, att det kan gifva anledning till misstydning.
I motsats mot hvad Frih.
Cederström yttrat, är jag öfvertygad, att då hvart enda ord, som i lil. e förekommer, är gilladt af 3:ne Stånd, utgör Utsk:s förslag ett R.
BorgareSt. har dervid gjort ett tillägg, som antingen kommer att förfalla eller föranleder jernnkoing; men allt, hvad lit. e innehåller, är ett R.
I annat fall skulle jag söka göra min mening gällande.
Jag instämmer med Hr v. Troil deri, att meningen icke är, att man skall skaffa sig namn och fingera documenter; men erfarenheten har visat, att så tillgått och att Discontstyrelsen , ehuru den haft full kunskap derom , ej kunnat hindra, att de lånesökande skaffat sig andra namn; att vanligen, 8å i4 dagar efter det lånen erhållits, samma lån åter blifvit sökta emot nya namn, och att en commissionär emedlertid insatt penningarna.
Sådant skall alltid blifva följden, då man sträcker fordringarna för långt och sålunda tvingar folk att missbruka en inrättning, sorn med mindre stränghet kunde njuta samma säkerhet, utan att blifva missbrukad.
Jag vågar bestrida instämmandet i BorgareStts beslut uti denna punkt; ty om, sedan R.
St. fordrat 3:ne namn, och då detta, såsom jag nämnt, redan föranleder åtskilliga missbruk samt den omständighet, att icke den större handelsrörelsen begagnar sig af disconten, man skulle ytterligare fordra, att hvart och ett af dessa namn för sig skall vara fullt vederhäftigt för lånesumman, skulle man ytterligare besluta en inskränkning, som ännu mera skulle från disconten aflägsna den större handelns lånerörelse.
Jag tror derföre, att man bör åtnöja sig med de inskränkningar, lit. c bestämmer, och att man bör lemna till Discontdirect:s omtanka att icke antaga andra documenter än de, som innebära tillräcklig säkerhet.
Jag har mig specielt bekant som revisor, och har dessutom hört ordföranden i Discontdirectio - D c n 31 J u 1 i c. m nen upplysa, att den stora rörelse, uppgående till nära 4 millioner, som liandelsdiseonten sedan dess inrättande idkat, icke föranledt till en enda skillings förlust, ehuru icke strängare fordringar varit gällande, än de nu af Utåls, ifrågasatta.
Ett enda lån på i3oo r:dr är nu under lagsökning.
Jag tillstyrker således bifall till denna punkt med den reservation, jag lill prof. anmält, emedan en förändring i öfverensstämmelse med min mening ej kan leda till något resultat.
Hr von Troil: Om Frih.
Cederström vill redigera om punkten efter den åsigt, han framställt, har jag intet deremot; men jag vill fästa uppmärksamhet derpå, att den högsta olägenhet, som af Utskrs redaction kunde uppkomma, vore den, alt om
Discontstyrelsen ville hålla sig vid bokstafven och förbise andemeningen, nödgades den person, som sökte ett lån på 20,000 r:dr och deremot ville hypotisera 4 reverser på 5,000 r:dr, i stället för att skrifva en revers på 20,000 r;dr, skrifva 4 reverser och söka 4 lån på 5,ooo r:dr.
Detta vore den största olägenhet, som kunde följa, och jag tror den ej vara farlig; men vill Hr Frih. hafva redactionen förändrad, skall jag ej rösta deremot.
Hvad redactionen af denna punkt beträffar, är den visserligen, likasom 72§Iteg.F., något tvetydig; men med det, som sednare förekommer, synes den dock icke böra gifva anledning till misstydning.
Hvad åter angår det af BorgareSt. lättade beslut, sorn Hr Lefren tillstyrkt R. o. Ad. att antaga, finnér äfven jag för min del detsamma vara antagligt och behöfligt.
Funnes någon särdeles svårighet i afseende på densaken, hade BorgareSt. förmodligen icke yrkat derpå, emedan hela handelsdisconten till fördel för detta Stånd är inrättad.
Jag skulle äfven tro, att hvad genom BorgareStts tillägg blifvit ut tryckt, hittills varit meningen, och då af handlande på Gottland lån blifvit sökta i liandelsdiseonten, har jag ej trott mig kunna lemna vederhäftighetsbetyg, såvida icke hvar och en varit vederhäftig för hela lånesumman.
Jag tror derföre, att det kunde vara nyttigt att instämma i BorgareSbs beslut.
Den redactionsförändring kan visserligen antagas, att endast revers nämnes i stället för en revers; men jag tror denna förändring ej vara nödvändig, och att man ej bör vara så noga, då aila de andra Stånden redan i detta fall godkänt redactionen.
Jag anhåller, att BorgareSCs beslut, rörtde detta inom., mätte ånyo uppläsas, på det att de ledamöter, sorn kunna vilja instämma med Hr v. Hohenhausen, måtte få veta, hvari skillnaden beslår.
BorgareSt. har vid mom. lit. e tillagt, att de, sorn underteckna de i berörde mom. omförmälda reverser, böra vara hvar för sig fullt vederhäftiga.
Den 3o Juli c. m. Gr. von Rosen, Axel:
Jag får vördsamt reservera mig deremot, att afseende ej blifvit fästadt vid min motion om belåning af nederlagsvaror, såväl i anseende till den större säkerhet, som en sådan belåning erbjuder emot den, hvilken sker på namn, som i anseende till den fördel för frakthandeln och jernexporten, som derigenom kunnat uppkomma.
Jag tror, att sålunda en större nytta hade blifvit beredd för handeln än genom nuvar. handelsdisconter, åtminstone efter den erfarenhet, handelsdisconten i Götheborg lemnat.
Ex. Hr Gr. o. Ord för. framställde propos. till bifall å det nu föredragna, af BancoUtsk. föreslagna mom. lit. e. Ropades starka ja, blandade med nej. f) Discontstyreisen ålägges att noggrannt tillse, det lånen verkligen blifva inbetalda och ej genom omvägar af ett eller annat slag omsatta.
Bifölls. g) för Handels- och Näringsdisconten bestämmes ett creditiv å Lånebank en af 25o,eoo rrdr, att begagnas endast då Handelsdisconten nödgas återbetala uppsagda lån, innan den, genom upptagande af nya eller indragning af egna fordringar, hunnit dertill anskaffa tillräckliga medel.
Yl. Creditiv för Riksg.cont., att till större eller mindre del kunna begagnas fr. d. i Sept. hvarje år t. d. t Juli det nästpåföl jan de. 25:te punkten: att den vid sednaste riksdag Riksg.cont. medgifna creditiv rättigheten, hvilken i så måtto skiljer sig från de förutnämnda cassacreditiven, att den är för Cont. kostnad soch rän te fr i samt årligen på förhand försäkrad, måtte få bibehållas; dock med rättighet för Bancostyreisen att äfven detta creditiv uppsäga, då Bankens egen ställning sådant fordrar.
Den rättighet, som detta mom. tillägger Bancostyrelsen, att uppsäga creditivet i Riksg.cont. synes mig mer än lättsinnigt föreslagen.
Jag kan icke begripa, hvad det vill säga, att tillåta Bancostyrelsen att uppsäga detta creditiv; ty det faller af sig sjelf, att om Banken kommer i verkligt behof af att sådant må ske, måste R.
St. sammankomma för att om förhållancfet öfverlägga, emedan statsbehofven då ej kunna blifva uppfyllda.
Jag tillstyrker derföre, att i detta mom. den mening, som börjas med ordet dock, måtte utgå och mom. slutas med ordet bibehållas.
Den 31 Juli c. ra.
Jag tyckte mig höra, att Frih.
Cederström påstod, att detta stadgande om rättighet för Bancostyrelsen att uppsäga Riksg.contts creditiv i Banken innebär en stor lättsinnighet.
I sådant fall anhåller jag, att denna lättsinnighet må blifva qvarstående.
Jag finner nemi. rättighetens bibehållande vä! grundadt; ty om Bankens ställning fordrar, att ett så stort creditiv, som det ifrågavaiv, icke må af Banken utgå, bör man lemna Banken tillfälle att uppsäga detsamma, enär det blifvit lemnadt kostnadsfritt för Riksg.cont. och utan hypothek.
Jag tror visserligen icke, att en sådan händelse någonsin kommer att inträffa; men örn den inträffar, finner jag lämpligt, att Riksg.- cont. genom upplåning fyller de statsbehof, som för ögonblicket kunna finnas, och jag finner detta vida lämpligare, än att Bankens säkerhet sättes på spijk Jag tillstyrker således bibehållandet af detta morn., hvilket jag anser fullkomligen principenligt och öfverensstämmande med en sund bancoförvaltning.
PresteSt. har bifallit 25:te punkten med undantag af slutmeningen: ”dock med rättighet för Bancostyrelsen att äfven detta creditiv uppsäga, då Bankens egen ställning sådant fordrar,” hvilken mening skulle utgå.
Borgare- och BondeSt:n hafva utan förändring bifallit denna punkt.
Jag kan icke fullt inse skälen, som förmått BancoUtsk. tillstyrka R.
St. att besluta, det Bancostyrelsen må kunna uppsäga det creditiv, Riksg.cont. hittills haft i Banken.
Ej heller kan jag se, att begagnandet af detta creditiv någonsin kan sätta Bankens säkerhet på spel; ty det är af helt annan beskaffenhet än de öfriga creditiv, som af Banken kunna lemnäs åt andra inrättningar.
Riksg.cönt:s creditiv skall nemi. hvarje år d. i Juli vara fullt liqvideradt, och sedermera kan ingenting derpå upptagas förrän i Sept. månad.
Således är det gifvet, att hvarje år inom en kortare tid är hela den summa, som af Riksg.cont. blifvit dragen på detta creditiv, liqviderad, och då kan Bankens säkerhet icke sättas på spel, enär summan icke är betydligare än en million.
Att Banken icke af Riksg.cont, erhåller någon fördel, som motsvarar creditivrättigheten, bestrider jag; ty om räkningarna uppgöras emellan Banken och Riksg.cont., och man summerar ihop de summor, som Riksg.cont. dragit på creditivet, samt jemnför dem med de medel, som för Riksg.cont:s räkning varit insatta i Banken, skall man finna, att de medel, Riksg.cont. i Banken haft innestående, vida öfverskjuta de summor, Riksg.- cont. upptagit uppå dess i Banken ägande creditiv.
Om Bancostyrelsen berättigas att uppsäga detta creditiv, vore det måhända lämpligt, att Riksg.cont. befriades från skyldigheten att insätta sina medel i Banken.
Då vore rättig - 446
Den 3i Juli e. m. heterna å ömse sidor bibehållna.
Men jag kan icke inse skäl dertill på någondera sidan, utan anser lika med Frih. Cederström, att den sista meningen i denna punkt bör utgå, såsom icke behöflig för Bankens säkerhet, utan endast tjenande till att ådagalägga, det Riksg.cont:s creditivrätt måhända kan taga slut; och jag tror detta ej vara riktigt, ty Riksg.cont. måtte väl kunna få bibehålla ett så beskaffadt creditiv i Banken, som endast uppgår till en million och är förenadt med det vilkor, att det d. i Juli hvarje år skall vara Jiqvideradt.
Jag kan icke annat än instämma med Frih.
Palmstjerna deruti, att det är ett helt annat förhållande med creditivet för Riksg.cont., än med något af de öfriga creditiven.
Det är dock sannt, att den rättighet, som här är i fråga, vore en oskyldig rättighet, då, såsom slutmeningen i denna punkt innehåller, Bankens egen ställning sådant fordrar, d. v. s. att det gifves ett tillfälle, då jag erkänner, att Banken måste upphöra alt med ett sådant creditiv understödja Riksg.cont., nemi. då Banken kommer i bankrutt-tillstånd; men i annat fall kan jag ej erkänna en sådan rättighet, och man bör ej öfverlemna till Bancostyrelsen att bedöma, huruvida Bankens ställning sådant fordrar, ty i dylikt fall kunde en Bancostyrelse, som bade förkärlek för den enskilda lånerörelsen, i förtid, till förmån för den enskilda, inställa ifrågavar. allmänna lånerörelse.
Den väsendtliga skillnaden emellan detta och andra creditiv är den, att staten, för hvars räkning Riksg.canl:& creditiv begagnas, då staten ligger i stora förskott för utgifterna, innan inkomsterna blifva tillgängliga, lemnar Banken mycket större och betydligare summor än hela creditivets belopp, i följd af föreskriften i 1668 års bancoordning, att alla statens cassör i Stockholm skola vara stående i Banken.
I bancosluten hafva aldrig statens insatta medel sedan 1829 utgjort mindre än 2,3oo,ooo r:dr; men väl hafva de någon gång uppgått till 3,5oo,ooo r:dr.
Den summa af en million r:dr, hvarpå creditivet lyder, utgör således blott en ringa del af statens i Banken innestående medel.
Till och med privatbanker, hvilka, såsom vår bank, ära depositionsslällen för statsmedel, såsom t. ex. den Engelska, hafva beviljat Regeringen räntefria förskott för den dyrbara rättigheten att vara depositionsställen för statens medel och sålunda kunna påräkna att räntefritt få begagna statens tillgångar.
Då vore det mer än obilligt, om en sådan rättighet till creditiv för staten skulle vägras statens egen bank.
Dessutom är det ingen rättighet, som, utan afseende på statens fördel, är af den vigt för allmänheten som denna, i anseende till det tillfälle den lemnar för sedelstockens temporära förökande just i det ögonblick, då sådant bäst behöfves; ty under de månader, då ordinarie räntorna och Den 3i Juli c. m. 447 bevillningen skola ingå, fordras uti rörelsen ett större circulerande capital, än eljest kan vara behölligt, och genom detta creditiv kan sedelstocken ökas, då den behöfves större, samt återigen minskas, då behofvet upphör.
Det vore således högst olämpligt att göra uppsägningen af detta creditiv beroende af en Bancostyrelses mer eller mindre riktiga omdöme om hvad Bankens ställning verkligen fordrar; och då redan förut finnes ett allmänt stadgande, som till— kännagifver, att om nöden är för dörren, måste all lånerörelse upphöra, kan jag ej annat än tillstyrka, att R. o. Ad. måtte förena sig med det Stånd, som borttagit slutmeningen i denna punkt.
Här har blifvit af den värde talare, som först yttrade sig öfver denna punkt, påstådt, att delta förslag utmärker en stor lättsinnighet.
Detta är första skälet emot förslaget.
Ytterligare har blifvit sagdt af en annan värd ledamot, att som det är statens egen bank, behöfver hvad här blifvit framstäldt så mycket mindre komma i fråga; och jemnförelse är tagen från Engelska banken, som icke är statens, utan en assoeiationsbank.
Jemnförelsen är således icke passande.
Jag får äran nämna, att Utsk. tagit grunden för sitt förslag från 72 § Reg.F. Der står: ”R. ”St:s Bank förblifver hädanefter, som den hittills varit, un”der R.
St:s egen garanti.” Således äro R.
St. en Corporation, som förklarat sig vara garant för bancoverket.
I sådant afseende äro således R.
St. någonting helt annat, än då de betraktas såsom ägare af Banken, då de, såsom jag ofta nämnt, äro att anse såsom ett bolag.
Såsom garanter för Banken äro de bolagets cautionsmän.
Nu är föreslaget, att bolaget R.
St. lemnar ett creditiv på Banken, att begagnas, när Bankens ställning sådant medgifver, och dervid presupponeras i sista morn., att Bankens ställning icke skulle medgifva fortfarandet af detta creditiv.
Att i sådant fall likväl medgifva en sådan creditivrätt skulle sannerligen vara ett curiöst sätt att utöfva R.
St:s pligt att vara garanter för Banken.
Långt ifrån att R.
St. borde bestämma, att i sådant fall Riksg.contrs creditivrätt på Banken skall fortfara, skulle jag finna lämpligt, att R.
St. stadgade, att när Banken för sin utvexling kommer i behof af biträden, bör Riksg.cont. genom lån, vare sig in- eller utrikes, skaffa det biträde, Bankens garanter förbundit sig att lemna.
Detta är grunden, hvarföre Utsk. ansett som en pligt för Bankens garanter att göra förbehåll om creditivets uppsägning, då Bankens säkerhet sådant fordrar.
Det är den första åtgärden, som tillkommer Bankens garanter, att tillse, det Banken icke tryckes, då Banken är i den ställning, som här förutsättes, och de sjelfva ej kunna fullgöra sin pligt att understödja den.
Långt ifrån att trycka Banken genom creditivets bibehållande, böra de träda fram och biträda 448 Den 3i Juli e. m. den med Ian.
Jag tillstyrker således bifall till denna punkt och tror, att det vore föga tranquiliserande för allmänheten att se R.
St. fatta ett beslut, som stöde i strid med den garanti, de uti 72 § Reg.F. utlofvat.
Hvar gång, liär väckes fråga mm att skaffa statsverket några fördelar på Bankens bekostnad, utan att raan beräknar, huruvida Bankens ställning sådant medgifver eller icke, erkänner jag mig höra till de förskräcktas antal; ty vi hafva hela denna realisation och bancoutredning, som vi nu förehafva, till lön för det förfarande, att vi för statsverket hemtat tillgångar från.
Banken, utan afseende på hvad dess ställning medgifvit.
Nu uppträda sådana värda ledamöter, som äro älskare af ett stadgadt mynt, iöv att bereda möjligheten, att ett sådant förhållande åter inträffar.
Då man yrkar borttagandet af den sista meningen i denna punkt: ”dock med rättighet för Bancostvrelsen ■”att äfven detta creditiv uppsäga, då Bankens egen ställning ■"'sådant fordrar,” så är väl den naturligaste fråga, raan kan ställa till dessa Hrr, den: är det väl Herrarnas mening, att, då Bankens ställning icke tillåter delta creditivs oafbrutna bibehållande, det likväl skall fortfara med äfventyr af Bankens bestånd?
Jag skulle tro, att ingen inom detta hus ville svara ja till denna fråga, och detta synes bevisa, att Utsk:s betänk, är väl grundad];.
Jag vill gå in på, att det Jnå vara i sista rummet, sorn denna uppsägning bör komma i fråga, och Jag tror visserligen icke, att en sådan casus inträffar, då Bancostyrelsen behöfver anlita denna åtgärd; lnen jag anser vigtigt, alt R.
St. bland de grunder, som nu stadgas, då R.
St. vilja gå en bättre väg, än hittills vid bancoförvaltningen blifvit följd, uttala den grundsats, att statsverkets behof skola stå tillbaka för Bankens säkerhet.
Jag instämmer med Hr Lefren deri, att om fråga uppstår, hvilketdera verket skall hjelpa det andra, är det statsverkets skyldighet att biträda Banken, och icke tvärtom; och skulle Ståndet besluta, att ifrågavar. slutmening skall utgå, ber jag att få yrka ett annat mom. till denna punkt, nemi. att statsverket är pligtigt, då andra utvägar saknas, att genast gå Banken tillhanda med anskaffande af de medel, som för Bankens bestånd kunna vara behöfliga.
Jag tror, att detta är en större och vidsträcktare skyldighet för Riksg.- cont., än den lilla lumpna affären, om Riksg.cont. för en eller annan månad blefve af med sitt creditiv, hvilket svårligen kunde inträffa hvart 5o:de år.
Det är första gången denna principfråga förekommer i betänk.: skall statsverket draga fördel af Banken äfven med risk för Bankens bestånd?