Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Emerentia erinrade sig hafva hört huru, vid intagandet i vissa hemlighetsfulla samfund, neofyten genom föregående svält beröfvas sina fysiska krafter, något som i sin tur verkar på de moraliska.
”Nej,” utropade hon högt och med eftertryck, ”aldrig skall det sägas att jag försummat något, som kan underhålla det mod, hvaraf hon är i behof!”
Och riktande en bönfallande blick på sin dotter och en dito på grefven, sade hon ännu högre:
”Blenda, mitt barn, i salig farmors och din fars namn besvär jag dig eller – om så behöfs – befaller jag dig att äta!”
Blenda såg leende upp.
”Huru då, mamma . . är den saken så angelägen?”
”Lyd, mitt barn!
Det är en sak, hvars nödvändighet jag, din mor, känner.
Herr kusin, var så god och förena sig med mig!
Jag har erfarenhet af lifvet och vet hvad jag tillråder.”
”Förlåt, förlåt, min bästa tant, att jag är en så försumlig värd!” ursäktade sig kusin Jean.
Och nu började en munter strid mellan de båda unga.
Blenda ville icke alls äta, men då hon tvingades dertill, tvingade hon å sin sida kusin Jean att uppäta de dubbla portioner, som hon lade för honom.
Ändtligen var förfriskningen intagen; och sedan kusken och en betjentpojke, hvilken åtföljde grefven under hans sista inkognito, gjort slut på resten, steg värden med damerna i vagnen, och resan fortsattes.
”Nu, då vi kommit oss i ordning”, sade Blenda – som, sittande midt emot sin riddare, med förtretlig skalkaktighet vred parasollen så, att han ej fick kasta någon blick på hennes blomstrande ansigte – ”nu skola vi tala allvarsamt och i förtroende!”
”Börja med det då, min lilla kusin!” svarade han, i det han behändigt fattade om parasollen och sköt den åt sidan.
”Sedan”, tillade han hviskande och med en blick, som höjde rosorna på Blendas kind, ”blir det min tur!”
Blenda kastade ett förstulet ögonkast på sin mor, hvilken till svar gaf henne en temligen eftertrycklig stöt i sidan . . . . begge hade en och samma tanke:
”Nå ändtligen!”
”Jo” – återtog vår unga fröken, sedan hon lyckligt öfvervunnit den blygsamma förvirring, som grefvens sista ord förorsakade henne – ”det förhåller sig så, att jag blifvit uppmanad att taga råd af kusin Johan, och som jag blott känner en kusin Johan, så är det naturligt att jag vänder mig till honom.”
”Och han skall efter bästa förmåga söka att motsvara förtroendet.”
”Nå, hvem tviflar väl på det . . .
Händelsen är den, att en ung man af mina bekanta funnit mig så der temligen i sin smak.”
”Detta är något obestämdt, alldenstund det är bestämdt att många andra funnit detsamma!”
”Ah, se det kan kallas ett ridderligt svar . . . men, för att vara ännu uppriktigare, den unge mannen har utvalt mig till sin följeslagerska.”
”Det der blir åter nästan för tydligt!”
”Jag kan icke hjelpa det . . .
Vidare har han – såsom jag redan sagt – försäkrat mig att han hoppades det herr Johan Blücher, af hvilken han fann sig ganska intagen, skulle hos mig rekommendera honom till det bästa.”
”Hm – ett kinkigt uppdrag!”
”Så mycket kinkigare, som det väl kommer att bero af huruvida han är lika intagen af – baronen.”
”Aha, det är fråga om att bli friherrinna?”
”Ja, min kusin – tycker ni att det är att sträfva för högt?
Jag kan försäkra er att jag aldrig tänkt på någonting mindre . . . ”
” . . och att bli rik?”
”Det har också ingått i mina beräkningar: den som är rik, har så många förmåner, kan tillfredsställa så många fantasier!”
” . . och att få lefva i den så kallade förnäma verlden?”
”Ja ja, just om allt det der är det fråga . . .
Jag tycker om att bli en förnäm dam, att få vagga mig i en vagn med en eller två livréklädda lakejer bakpå, att bli hyllad och uppburen af min mans vänner, en hel svärm grefvar och baroner, och framför allt att göra alla grefvinnor och friherrinnor förtviflade af afundsjuka . . ty jag ärnar icke spara min mans kassa för att bli skön!”
Vid de sista orden fäste Blenda sitt leende öga på sin älskare.
Hon var öfvertygad att han i samma glada ton skulle förebrå henne hennes fåfänga och behagsjuka, ty den orsak, som hon på sista tiden lyckats uppfinna för gumman Gyllenhakes ihärdiga påstående att hon i ”grefven” icke borde se en grefve, var den att han, som egde så ädla tänkesätt, fruktade att hon med alltför mycken förkärlek fästade sig vid de högre ståndens förmåner.
Men tvert emot hvad hon förmodat svarade han henne endast dessa ord:
”Denna verld skulle nog passa er!”
”Bör jag tyda detta svar som ett råd, min kusin . . bör jag tro att ni gynnar baronen?”
”Jag nästan börjar att göra det . . .
Men hvad säger tant om saken?”
”Åh, jag tar helst”, svarade fru Emerentia med, såsom hon sjelf ansåg det, utmärkt takt, ”jag tar helst den, som min dotters hjerta utväljer, och jag litar på att hennes instinkt varit så fin, att hon med trygghet kan uppoffra baronen.”
”Detta var ett ganska klyftigt svar!”
Fru Emerentia pöste inom sig, men såg helt blygsamt bortåt vägen.
”Jag skulle deraf kunna dra den slutsatsen, att tant för Blendas lycka icke anser nödvändigt att göra ett förnämt gifte?”
”Åh, kära hjertandes, gå icke ett stackars fruntimmer så der in på lifvet!”
”Huru, min tant?”
”Bevars, jag upprepar ju att jag är nöjd med den, som hon sjelf väljer till man – men det är så, min bäste kusin, att jag alltifrån hennes barndom trott att hon skulle bli en verklig dam, jag menar en dam, som kunde göra sig någorlunda säkert hopp om att bli presenterad på hofvet . . . ”
” . . och få dansa med hans kongl. höghet kronprinsen på hoffesterna!” inföll Blenda.
”Just det, du lilla: du riktigt tar ordet ur munnen på mig . . . men ack, den dag då detta inträffar, fruktar jag endast en sak . . . ”
”Hvad då, mamma?”
” . . jo, att jag ej kommer att se någonting, ty måhända svimmar jag i öfvermåttet af min lycka!”
Ett halft melankoliskt, halft medömkansfullt leende sväfvade öfver kusin Jeans läppar, under det han betraktade de allt mer och mer upplifvade damerna.
Men detta leende försvann hastigt, och i det han ömt betraktade Blenda, sade han:
”Jag begär betänketid tills i eftermiddag med rådet, men lofvar att jag då icke skall undandraga mig det!”
”Det går jag in på . . förbehållet likväl att ni, min kusin, icke anser er förolämpad, om jag icke följer ert råd, ty jag vill icke neka att jag redan beslutat mig att i främsta rummet taga råd af mitt eget lilla hufvud . . . ”
” . . och afslå?”
”Kanhända!”
”Men i eftermiddag . . . ”
” . . torde ni tänka annorlunda?”
En blick af oro smög från den unga flickans öga till hennes grannes.
En obestämd känsla af tvång kom ifrån detta ögonblick öfver dem alla.
Fru Emerentia föll dock snart i en halfslummer och insomnade slutligen helt och hållet, allt under behagfulla drömmar om gamle hans excellens i stora generals-uniformen och hans gemål med juvelsmycket.
Men Blenda sökte förgäfves nyckeln till den förändring, som föregått med hennes älskare.
Den poetiska tystnaden vid frukosten – en tystnad långt vältaligare än ord, emedan de ersattes af blickarnas och åtbördernas språk – fans ej nu.
Men i det närmaste tego de ändå.
Han var försänkt i tankfullhet, hon i ångest.
Och de småleenden, de halfva suckar, som då och då utbyttes, syntes, i stället att lifva dem, snarare öka deras förstämning.
Emellertid rullade vagnen utåt vägen.
Hästarna tycktes ila fram.
”Kusin Jean, kusin Jean, se då dit bort!” ropade Blenda.
”Om ingenting annat kan uppväcka er ur denna oartiga tankfullhet, så måtte väl åsynen af detta ställe göra det – jag är viss att Adam och Eva icke hade vackrare i paradiset.”
”Ni tycker då mycket om denna trakt, min lilla älskliga kusin?”
”Ja, jag tror väl det . . . se detta genomskinliga vatten med sina små tre fyra alnar långa skogsholmar, som just tyckas färdiga att segla, så snart vinden fattar i deras gröna segel . . . se . . ack, se den lilla båten i vassen der borta – och den mörka skogen och de stora ljusa ängarna . . . och der längst ute på udden det vackra perlgrå huset med en riktig klippmur, sådan som de hade i borgfröknarnas tid . . .
Mamma, vakna då . . .
Åh, låt oss stanna här, eftersom vi ändå äro ute på äfventyr och få uppehålla oss hvar vi finna det bäst!”
”Det var just meningen att stanna här!” svarade kusin Jean.
”Om kusin Blenda följer riktningen af min hand, så upptäckes lätt en liten paviljong der längst bortåt venster . . . den har jag på förhand lånat, och der väntar oss. vår middag, emedan detta ställe verkligen är ett af de mest poetiska bland Stockholms sköna omgifningar.”
Blenda klappade händerna af förtjusning öfver det präktiga förslaget.
Och fru Emerentia gnuggade sömnen ur ögonen för att ändtligen i vakande tillstånd få skåda fortsättningen af drömmen.
Vagnen stannade utanför inkörsporten till parken.
”Hvem rår om den här förtjusande egendomen?” frågade Blenda, under det hon vid sin åter lifvade riddares sida vandrade genom de doftande alléerna.
”Den tillhör eller har åtminstone nyss tillhört – jag vet ej rätt hvilketdera – en öfverste X.
För närvarande bebos den blott af inspektoren, en bekant till mig . . .
Men är ej denna lilla väg, som slingrar sig långs invid vattenbrynet, utmärkt herrlig?”
”Allt är herrligt . .
Men paviljongen ligger undangömd liksom en förtrollad boning.”
”Det är derföre att den nästan hänger emellan tvenne stora klippor, hvilka från den här sidan bortskymma den.” . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Ändtligen var man framme vid dessa klippor, i hvilka trappsteg voro bildade upp till det luftiga och täcka lilla huset.
Och hit inkommen, stod för Blendas minne lifslefvande den gamla sagan, af hvilken hon i sin barndom så mången gång hänryckts, nemligen sagan om den märkvärdiga bord-duken, som, hvarhelst den utbreddes, genast framställde en hel underverld af förledande rätter.
Men hur förledande underverlds-bordet än syntes, fans dock något som mer hänryckte Blenda, och det var den oöfverskådliga karta till sjös och lands, som hon hade framför sig och hvilken utsträcktes nästan till oändlighet, då hon såg genom den vid ena fönstret uppställda tuben.
Men stackars fru Emerentia hade nära nog svimmat, då hon icke upptäckte mer än tre kuverer.
I dyster, men inom sig sluten förtviflan sjönk hon ned på den mjuka divan, som smög sig rundt om den runda kammaren, och endast genom en hjeltemodig ansträngning återhöll hon tårarna, då hon tänkte på all denna grymma hårdhet.
Kanske blefve slutet af hela resan en förklaring, som innehöll valet att antingen bryta den mystiska bekantskapen eller gifta sig med familjens förbannelse.
Hvilket rysligt val!
Middagen var förbi, kaffet intaget i parken – man började åter tala om afresa.
Nu kände äfven Blenda inom sig en viss undran, en allt mer och mer bedragen väntan.
Liksom modern förut, började hon kasta sina blickar än till höger, än till venster, an framåt, än tillbaka – ingen syntes, ingenting oväntadt eller, rättare, väntadt syntes: man skulle då verkligen resa!
Kusin Jean hemställde nu till sitt sällskap den frågan om de, förrän de stego i vagnen, hade lust att titta upp och bese sjelfva boningshuset.
”Det kommer väl an på hvad tiden medgifver!” svarade fru Emerentia, för första gången efter bekantskapen med grefven något ovilligt stämd.
”Tiden?”
”Ja, jag vet icke hvar min kusin utsett nattlägret . . . och jag får säga att jag nästan fruktar – så behaglig denna resa för öfrigt är – att . . att . . . ”
”Hvad fruktar min goda tant?”
” . . att Patrik och Henriette torde bli stötta på oss – hvad jag för ingen del skulle vilja – ifall vi icke i morgon återkomma till staden så tidigt, att vi hinna ut till deras landställe, såsom vi bestämdt lofvat dem.”
Nu kunde det visserligen anses litet besynnerligt att fru Emerentia så sent kom att erinra sig detta bestämda löfte, men ordspråket säger: ”bättre sent än aldrig”.
Och då vår fru starkt började misstänka, att det grefliga partiet icke torde kunna ingås på andra vilkor än sådana, som lemnade endast titeln i behåll, fann hon lämpligt att draga öronen åt sig.
Salig farmor, som sett verlden, brukade alltid säga:
”det är bäst att stämma i bäcken, innan man kommer till ån”.
Och dessutom var baronen med sitt fideikommiss och sitt gamla namn nu ingen ”bäck” heller!
Fru Emerentia, som i sina egna ögon stigit minst hundra procent i värde, sedan hon visste sig med visshet kunna få säga ”min dotter friherrinnan”, ansåg sig ej behöfva krusa alltför mycket: man skulle se att hon icke trugade sig på någon – och det visade hon äfven genom sitt yttrande angående återresan till staden.
Kusin Jean svarade helt obesväradt:
Konflikter 1.
I elfte timmen 165.
Evoi 195.
Natt 211.
Månskens-fantasi 233.
KONFLIKTER.
Tåget hade passerat Liljeholmen.
I rappet skulle Hedvig Folcker få kasta sin första blick på Stockholm.
Strax framme i hufvudstaden!
Kors, så underligt, att den gått så fort den der resan, som hon behöft så lång tid för att ställa i verket, den der resan, hon tänkt på så många gånger, ja hela år hvarenda skymningstimma, då skuggorna slöto fönstersmygen, der hon satt, i sitt smeksamma famntag, och hennes tanke ändtligen fick en stunds frist efter dagens pinande lektionsstunder, den der resan, hon grubblat på så många, långa, sömnlösa nätter, då hon i feberhetta ville gråta af förtviflan öfver hela sitt ungdomslif, förspildt som det blef i småstadens qvalmiga kälkborgarluft, tilländalupet så innehållslöst i det tarfliga adjunktshemmets glädjekarga fattigdom ...
Om tio minuter i Stockholm!
I en hast surrade alla dagens händelser genom hennes hjerna.
Hon kom ner till jernvägsstationen med föräldrar och syskon.
De gräto.
Goda råd af pappa, apelsiner af mamma.
Fort, det pep!
Och så gick tåget, ut, ut i den stora, fria verlden, tyckte hon.
Det viftades förtvifladt med hattar och näsdukar.
Herre Gud, det var ändock litet vemodsfullt att så der lemna en ort, der man tillbragt all sin tid, skrattat som liten, längtat som stor, ... men, en kunde icke hela sitt lif sitta fastkittad i en kakelugnsvrå, om också en hade far och mor, hvilka murat in sig som i ett fängelse inom fyra, fula, kala, grå väggar på en trång bakgata i en afskyvärd liten småstadshåla.
Hennes pund voro för goda för att slösas bort.
Hon skulle uträtta något i verlden.
Icke blifva en sådan der smäktande landsortsfröken på öfverblifna kartan, hvars alla tankar försmälte i en enda hallucination om äktenskap.
Men ännu mindre ville hon blifva en af de der fruarne, hvilkas lif förgå under en beständig vandring från mannens säng till kastrullerna, från kastrullerna till mannens säng, ett husdjur, som blef klappadt, när det drog sitt lass bra, ett bohagsting, som egaren på skryt höljde med granna öfverdrag.
Hon hade andra idéer.
Hon visste, att qvinnans århundrade var kommet.
Det var slut med slafveriet nu.
Det hade redan räckt allt för länge.
Hon ville tillhöra den första djerfva friskaran, som qvinnokönet sände ut på existenskampens väldiga arena.
Och det var derför med en känsla af oändligt jubel, som nästan hotade att spränga hennes runda, höga barm, som hon satte sig i jernvägskupéns hörn för att fara till Stockholm.
Och der skulle hon få lära både ett och annat, se allt, höra allt.
Och det var slut på knusslet nu, ty grosshandlar
Alm, hennes rika morbror der uppe i Stockholm, hade erbjudit sig att betala fiolerna ...
Hipp, hipp, hipp, hurrah – fri, fri – så försvunno hennes föräldrar rödgråtna och tarfliga der borta i småstadsperrongens tungsinta, grå dager, och för hennes ögon vexlade oupphörligen nya landskap – som de skiftande bilderna i ett diorama – vida, snötäckta slätter, liknande frusna vatten med snökorn, som gnistrade i solljuset och blåaktiga reflexer i den vida mantelns veck, aflöfvade skogsdungar med spår af hartassar mellan björkarnes i violett förtonande stammar, samlingar af hus, dränkta i allt det hvita.
Och så ressällskapet.
En ensam herre, som såg riktigt intressant ut med sitt lilla franska helskägg och sina svarta ögon – gants de Suède och gamascher.
Men hvarför inlät han sig icke i samtal med henne?
Helt säkert en utlänning.
Ja men en tungus var han nu i alla fall, som bara satt der och såg bra ut, utan att säga henne ett ord.
Och ändock flyttade hon sig efter middagen i Halsberg, så han fick se hennes profil från höger, och det visste hon, var den fördelaktigaste sidan, man kunde se henne från.
Men han molteg allt fortfarande.
Och ändock höll hon boken, som hon läste i, så att han kunde se titeln: H.
Spencer:
Utvecklingsläran.
Men djupet och vidden af hennes filosofiska kunskapstörst tycktes icke synnerligen imponera på honom.
Ty han gäspade så der riktigt natt-tågstrött, tog klunk på klunk ur sin konjaksplunta, och försjönk sedan med hufvudet makligt lutadt mot sin plaid i ett slött nirvana af sömnaktighet och idioti ...
Nå, Hedvig kunde reda sig sjelf, hon.
Ingen kunde säga om henne, att andra behöfde tratta sina tankar i henne.
Hon var en gifvande natur, det hade hon blifvit ense med sig sjelf om en gång, då hon läste en modern qvinnoroman, der hjeltinnan karakteriserades med det uttrycket.
Hade hon icke väckt uppseende i hela staden genom den ypperliga utläggning, hon gifvit af Dockhemmet på en middag hos borgmästarn – den stödde sig visserligen litet på Brandes, men ... men hon var en gifvande natur.
Och också nu kommo tankarne till henne, skämtande, leende med sång och med spel som hvitmössklädda studenter på serenadfärder i ljusa, doftande vårnätter, och der hon satt i sitt hörn, drömde hon allt muntrare, medan tåget i vinternattens bitande köld rasslade framåt med sitt eviga, skallrande buller ...
Ja så härlig tedde sig framtiden, att hon gång på gång måste jemföra den med hvad hon nyss lemnat.
Och då trädde alltid hemmet så klart för hennes öga, att hon nästan fick hjertat i halsgropen af fruktan, att det hela var en dröm, och hon som vanligt satt i sitt mörka, kusliga rum.
Hon såg morgonstunderna, då hon i rysande olustighet hoppade ur sängen för att börja dagens arbete, väl vetande, att hon hela förmiddagen, om än den blå himlen lockade aldrig så förledande till spatserturer i solgasset, måste »tragla» med småbarnen i klassrummets instängdt qväljande atmosfer; hon såg de mulna eftermiddagarne, då hon traskade sig fram bland gatornas snömörja för att gå till pianolektioner och timtals höra, hur omusikaliska sågbockar hamrade på de ostämda gamla tafflarne, som gatläggarjungfrur på kullerstenar.
Så de enformiga, glädjelösa qvällarne, då familjen slöade kring aftonlampan.
Gubben Folcker rättar kriaböcker med glasögon på näsan.
Snöflar halfhögt:
»utan all gensägelse är Gustaf Wasa ...» »Säkerligen torde en hvar fördomsfri svensk erkänna att Gustaf Wasa ...»
Här afbröts han af småsyskonen, som grälade ... »Pappa, Hans tar min boll!» – »Håll mun, fördömda pojkar,» ropar då gubben och stampar i golfvet.
Så går han öfver till en ny skrifbok: »vi instämma väl alla med Geijer, då han om Gustaf Wasa ...»
Mamma sitter vid symaskin, alltid vid symaskin, lappar och lagar.
Sjelf slukar hon uttröttad och missnöjd någon af de ej särdeles anständiga romaner, hon hittat bland pappas gamla studentbibliotek ...
Eller hon bara stirrar på lampskärmen, undrar inom sig, om det var möjligt, att hennes stackars mor der borta, hvars hela ansigte såg så trött och illa medfaret ut, med knippor af veck i pannan, som tydde på ständiga, gnagande näringssorger, verkligen en gång varit en så lifslustig, yster skönhet, om det verkligen var hennes far, gubben, hvars enda återstående lifspassion var lördagsqvällens fylla tillsammans med klockaren och stadens radikala tidningsredaktör, som en gång var den beryktade gluntsångaren i Upsala, han som både gifvit ut dikter och hållit tal på studentmöten ...
Tåget hade passerat Liljeholmen!
Hedvig lade ihop sina saker, stälde sig vid fönstret.
Hennes hjerta klappade otåligt af förväntan – att få se Stockholm.
Bara namnet lät så innehållsrikt, och det var ett sådant vimmel af föreställningar, som skockade sig i hennes hufvud, blott hon nämde det ...
Så stirrade hon ut genom den anlupna rutan.
Endast här och der några få hus, som sågo tråkiga, fula och förstadsaktiga ut.
Sedan tunneln ...
Hon riktigt grämde sig öfver att se, med hvilket irriterande lugn hennes reskamrat – tungusen med helskägget – tog af sig sin resmössa och satte på sig sin stormhatt.
Han var då stockholmare den göken, som icke ville se staden ...
Men tyst, det blef ljust!
Och se der – som i en blink varseblef Hedvig torg, der det vimlade af folk, gator med höga hus, från hvilkas väggar det lyste, skumma kajer, kantade af skimrande lyktor.
Och hon tänkte, att i de der husen, från hvilkas fönster det sken så klart, der inne ville hon stå i baldrägt, firas och omhvärfvas af kavaljerer, medan balmusiken strömmade berusande genom rummet, och gasskenet föll smekande och varmt öfver hennes präktiga, nakna hals, på de der gatorna, längs hvilka lyktorna bugtade sina lysande ormslingor, ville hon gå till teatrar och nöjen med solfjädern i kappfickan och orolig, nyfiken äfventyrslust i sinnet, på de der torgen, der vagnarne foro af och an, och det lyste i grönt från spårvagnens lanterna, ville hon synas vid promenadtid, uppmärksammas, fånga blickar i flykten.
Men det var också allvarliga ting, hon tänkte på.
I föreläsningssalens kateder gick hon upp, började med lågmäld men fast stämma sitt föredrag om qvinnans sociala rättigheter.
Eller hon satt vid Érard-flygeln på konsertsalongens estrad och lät sina fingrar i glänsande bravur fara öfver tangenternas elfenbensplattor.
Så arbetade och surrade hennes tankar vildt om hvarandra, och för att slippa ifrån dem sökte hon lägga all sin intelligens i ögonen.
Stirrade envist ut.
Kött-torget såg hon med sin saluhall.
Ur fönstret sken det med röda reflexer som af ljus mot blodigt, nyslagtadt kött.
Och Munkbron sedan, alldeles som hon förestälde sig en holländsk medeltidsstad.
Pittoreska hus, leder af stånd, bland hvilka en enstaka lampa ännu brann i den sena qvällsstunden.
Sist Vasabron, från hvars lyktpar
Mälarens stilla, liksom af en frosthinna täckta vatten strimmades af toppade paralell-kolonner med skälfvande, gulblankt ljus.
Så stannade tåget under centralstationens glastak ...
»Men der står ju Hedvig,» ropade en mörklagd ung man utanför kupén, i det han sträckte fram handen.
»Nej se Kurt!»
»Jojo men!
Välkommen, kära Hedvig! ...
Men hvad du har blifvit stor sen jag såg dig sist ...
Ja, det var i ens salig ungdom det.»
»Åh, du har väl icke hunnit blifva så lastgammal se’n dess,» ropade Hedvig skrattande, i det hon hoppade ur vagnen.
»Jo kusin, fasligt gammal.»
»Är tante nere?»
»Ja hon står der inne ...
Åh du känner inte igen henne, och inte syster Anna heller?
Nå det är så sant det, du var bara barnet, när de helsade på der nere ...
De der fina damerna våga sig naturligtvis inte in i trängseln.»
Kurt ledde Hedvig in i väntsalen.
Och der blef hon då presenterad för en högväxt dam i lång, pelsbrämad sidenkappa, som såg stel och förnäm ut, – det var hennes tante grossörskan Alm, född Lindén, och för sin kusin, en spenslig, blond, ung flicka med kattaktiga rörelser och ett ansigte, som var intagande genom sin täcka kontrast mellan den fina, pojkaktiga uppnäsan och den lilla, smäktande, sentimentala munnen.
Fru Alm klappade henne på skuldran.
»Välkommen, kära Hedvig.
Hoppas, att du kommer att trifvas här uppe.
Och hos tante Eugenie, der du ska’ bo, kommer du nu att bli riktigt bortskämd.»
»Ja då, bara kusin Hedvig har goda tänder.»
»Hvad menar Anna?»
»Jo det vill det till, om man skall stå ut med alla sötsaker, som höra till ’tante Marmelads’ diät.»
Nog pratadt nu.
Adjö min flicka.
Min vagn för dig till tante.
Och i morgon kommer så Anna och hemtar dig ...
Nu gå vi.
Följer Kurt med?»
»Med betjent efter sig på tre stegs afstånd ...
Nej, jag tackar.»
»Jag ber.
Spara dina anmärkningar ...
Adjö, adjö!»
Hedvig steg upp i det Almska ekipaget.
Alm och Anna försvunno i vimlet med den gravitetiska betjenten efter sig.
Kurt stod ensam qvar en stund, såg på mängden.
Men så gick också han.
Drömmande tog han steg för steg, vek om hörn, skred gata upp och gata ner, utan att tänka på, hvart han stälde kosan.
Och der han framåtlutad med ett frånvarande uttryck på sitt fina, tärda ansigte vandrade sin väg framåt öfver de snötäckta trottoarerna, mot hvilka de gåendes skotyg muntert knarrade i den bistra, smällkalla vinteraftonen, vaknade så många länge förgätna minnen till lif i hans sinne.
På långliga tider hade han icke tänkt så mycket på sina uppväxtår.