Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Jo, då kom katchesen, som jag just aldrig tyckte mycket om, och derefter bibeln, som jag mycket älskar och gerna läser:
Och sedan, när jag blir ensam, gråter jag när jag går igenom vissa ställen -- men det är ingen sorg i tårarna: jag tänker endast på..."
"På hvad?"
"Jag vet icke om jag bör säga det?"
"Visst bör du det -- jag är ju din vän!"
"Nå, så skall jag väl nämna det...
Jag tänker på om jag haft den lyckan att lefva i den tiden: kanske hade jag då varit en bland de heliga qvinnorna."
"Jo, ser man på, du är minsann icke så lite äregirig du -- kanhända ville du ha varit sjelfva jungfru Maria?"
"Åh!"
Nanny vände rodnande bort ansigtet: det smärtade henne att det låg ett gyckel i den unge mannens fråga.
"Nå, mitt barn, låt oss då hoppa öfver dina helgontankar och dina fromma önskningar, som verkligen äro mycket olika andra unga flickors, och låt oss komma vidare!"
"Pappa lät mig efter hand läsa historia, geografi på kartor och något naturalhistoria, och så skänkte han mig slutligen en bok om den gamla gudaläran, med hvilken jag ännu roar mig på lediga stunder."
"Gudbevars, du är ju en helt bildad flicka på det sättet...
Du skrifver väl äfven?"
"Det förstås, och ritar lite också."
"Nej, nu blir jag riktigt bekymrad för dig, mamsell Nanny!"
"Hur så?"
"Derföre att jag icke är i stånd att begripa hvad du skall göra med allt det der här i din dal."
"På det har jag också tänkt!" svarade
Nanny suckande.
"Kanske är det ändå icke så farligt, när allt kommer till stycket -- jag måste förvissa mig om den saken."
Gottlieb började nu på sin unga sällskaparinna ställa frågor härs och tvärs i de ämnen hon uppgifvit, och för allt visste Nanny att göra reda, och det på ett sätt, som visade att hon klart fattat och tänkt öfver hvad hon läst.
I mytologien var Gottlieb icke mer hemmastadd än hon.
"Men hvarifrån har då din far, som -- efter hvad du nämde i går, då du visade mig vägen -- bott på den här jordtorfvan i halfva sin lifstid och födt sig med en ringa handel ... hvarifrån har han sjelf fått sin bildning?"
"Ack, det är en hel historia om pappas ungdom -- men den historien är så smärtsam att han aldrig talar derom.
Jag vet blott att han den tiden hade stora förhoppningar och att, om de gått i verkställighet, han skulle ha blifvit en förnäm man; men det var något vigtigt dödsfall som ändrade alltsammans."
"Jag måste titta in i ert lilla hem och helsa på din far -- tror du att han tar väl emot en sådan här ung främling?"
"Ja, helt visst, och Magda också!"
"Din svägerska -- nå godt, jag kommer en af dagarna...
Men hör på..."
"Jag hör nog!"
"Eftersom olyckan redan skett..."
"Hvilken olycka?"
"Kors, den, förstås, att du vet jemt tie gånger så mycket som du behöfde veta, så ser jag icke att det skadade, om du ännu ytterligare finge lite mera kunskap."
"Hvem skulle ge mig den?"
"Jag, naturligtvis -- det faller mig något in."
I Nannys ögon syntes ett frågtecken.
"Du kunde bilda dig ett litet oberoende i framtiden genom att hålla en skola."
"Åh, min gud, jag önskar ingenting bättre -- då behöfde jag aldrig tänka på att ... att..."
"... gifta dig -- menar du?"
"Ja, just det tänkte jag."
"Och deri tänkte du rätt klokt, tror jag."
"Tycker herrn det?"
"Ja, ty uppriktigt sagdt, hvem skulle du gifta dig med?"
"Icke vet jag.
Sockneskräddarn har redan lagt sitt ord hos Magda."
"Sockneskräddarn -- aj aj!"
"Och skut-skeppare Larsson bjöd Ragnar i våras två tunnor råg för hans röst."
"Två tunnor råg i handsöl -- och din bror svarade?"
"Åh, Ragnar är icke att leka med!
'Vill du köpa syster min kontant', sa' han, 'så får du vända dig till henne sjelf: hon har icke gett mig i kommission att ackordera bort henne'."
"Således två friare?"
"Klockarn, en gammal enkling, är den tredje.
Han är liksom lite förmögen, och derför har han vändt sig till pappa sjelf."
"Men utan framgång?"
"Det förstås -- pappa sade att jag var bara barnet."
"Och sjelf har du ej böjelse för någondera?"
"Jag har mer böjelse att kasta mig i Venern än gifta mig med en af dem."
"Således återkomma vi till skolan.
Den kan ge dig en liten god inkomst och är det enda sätt, hvarpå det blir dig möjligt att göra dig dina kunskaper till nytta."
"Herrn har så rätt: det blir det enda för mig."
"Jag fruktar det, min lilla Nanny, ty någon friare, som passar dig, hittar visst icke vägen hit...
Men nu har du åtminstone fått en vän."
"Gudskelof, jag är väl förnöjd dermed!"
"Jag också...
Men det är nödigt att vi komma öfverens om en sak!"
"Hvilken då?"
"... att vi icke bli kära i hvarandra!"
"Åh, icke har det någon nöd med det!"
"Det vete knäfveln -- du har dina små behag, mademoiselle Nanny, utom det att du är en ganska vacker flicka."
"Herrn är också vacker, men jag märker icke att ... att..."
"... att det käns som om du ville bli kär i mig?
Nå, på min ära, så mycket bättre, ty, ser du, jag är ungefär lika fattig som du."
"Herrn?"
"Jojo, så står det till, min gudinna!
Hela min utsigt är för närvarande att bli biträde på min fars fogdekontor -- det vill icke säga mycket det."
"Nej, det är sant.
Herrn får väl derföre endast bli kär i en rik flicka."
"Åtminstone skall jag bjuda till att se mig före...
Men sedan nu den här värsta punkten blifvit uppgjord -- den är ju riktigt uppgjord?"
"Ja, så säkert som något i verlden: herrn skall ha en rik flicka, och jag en skola!"
"Det är bra...
Och nu komma vi vidare öfverens om att vi träffas här på aftonstunderna.
Och ifall du har röst..."
"Jo, något litet ... god, säger klockarn."
"Låt mig höra!"
"I morgon!
Jag är för blyg nu."
"Det brukas icke att vara blyg för sin vän -- helt annat, om jag vore din älskare."
Utan vidare svar började
Nanny sjunga en gammal ballad, och hennes harmoniska och veka röst stal sig som en smekande fågelsång in i ynglingens hjerta.
"Du sjunger som en engel, Nanny, och det faller mig in att du rätt väl kunde spela lite gitarr -- jag kan det något, och jag skall ta med mig en från herrgården."
"Men icke kan jag använda de kunskaperna för skolan?"
"Så kan du vederqvicka dig med dem, när barnen gått -- det behöfs nog; och då du så sitter och sjunger, tänker du på din vän."
"För att aldrig ha ledsamt -- hvad herrn är god!"
"Hör på, Nanny: kalla mig Gottlieb, och icke herre -- du förstår väl att när man är vänner, så..."
"Tack, herr Gottlieb -- hvillket vackert namn...
Men nu blir det sent på qvällen..."
Nanny, som fruktade att Magda skulle komma ut och ropa henne, steg upp och gaf till afsked handen åt den unge mannen.
Jagten.
Följande morgon, något före den tid, då Calle, efter välbeställd öfversigt hemma, gaf sig å väg till granngården -- man torde erinra sig att en af grann-mororna begärt att få låna Calle, medan hon sjelf var frånvarande -- således något före den tid, då Calle, smågnolande på en visa, som han sjelf gjort, med långa steg klef öfver stättor och diken, hade patron Fabian af sin ömma hälft blifvit uppväckt med erinran att det var hans jagtdag.
Sömnig och i alla afseenden obenägen att lemna bäddens mjuka beqvämlighet för att i stället njuta af den fuktiga morgonluften och fågelsången, halfmumlade han med all den hängifna ömhet, som en dylik obenägenhet kunde ingifva:
"Dyra Ulgenie!"
Men Ulgenie var icke sinnad att låta beveka sig ens af dessa en öm känslans lockande toner.
"Fabian", sade hon och gaf honom en knuff i sidan, "du somnar ju igen...
Se så, geschvindt nu!
Jag har låtit sätta jagtstöflarna i ordning, och på stolen der ligger jagtklädningen -- jag vet att jag låtit göra den sådan att du icke förkyler dig."
"Ljufva, töta Ultenie!"
Den älskvärda makan lyssnade småleende, och derest icke de trenne smekorden blifvit uttalade midt i en olycksalig gäspning, kan ingen veta huruvida detta kapitel fått någon fortsättning.
Men gäspningar hafva aldrig varit upptagna i kärlekens ordbok, och derföre måste den äkta mannen, efter några ytterligare preludier, resa på sig för att gå till det manliga värf, som hans maka föreskrifvit.
"Glöm icke att väcka Gottlieb!" förmanade hon.
"Han skall också lära sig att bli skicklig i manliga idrotter."
"Ja, min vän, ja!" svarade patronen, under det han svettande iklädde sig den tunga kostym, som patronessan efter egen modell låtit förfärdiga.
Men väl utkommen, aktade sig herr patronen noga att gifva sin unge slägting den signal, hvarom de aftonen förut öfverenskommit.
Herr Fabian hade såsom man snart får se -- sina "randiga" skäl att icke skaffa sig sällskap under de nimrodska öfningarna.
Såsom sjelf ett slags skaffare åt sin hustru, hade patronen i sin tur en skaffare åt sig, hviken alltid erhöll en vink om dagen och stunden, då patron Fabians öde tvingade honom att träda fötterna i de stora jagtstöflarna...
Vi se nu denne martyr för den äktenskapliga monarkiens godtycke pustande med bössan på axeln begifva sig öfver ängar och gärden till en viss plats i skogen.
Vi se honom vidare, dit anländ, börja speja omkring med en oro, som blef allt mer och mer vältalig, ju längre den fortfor.
Slutligen se vi honom göra ett skutt i glädjen, men straxt derefter återtaga sin värdighet, i det han -- med en uppsyn, som ej skulle hafva missklädt en plantage-egares fogde, då han talar med slafvarne -- vinkade åt en man, som närmade sig på gångstigen, och till hvilken han i hård ton sade:
"Din usling, du låter mig vänta!"
Ödmjukt, men med en ödmjukhet, som var mera låtsad än verklig, framräckte "skaffaren" ett par harar och tvenne rapphöns -- en ovanligt rik fångst, som borde försäkra den äkta mannen om det mest ömma emottagande i hemmet.
Patron Fabian kastade till sitt biträde några "hackor", och så snart den sist uppträdande personen i denna korta scen begifvit sig af, lade sig vår jägare, uttröttad af jagtens mödor, ned på marken, med sitt byte bredvid sig, och fortsatte snart derefter den dröm, hvarur hans Ulgenie uppväckt honom.
"I skogen och på sjön har jag lefvat Mången dag!
Ho ho ho, Hå hå hå, Det är så konstigt i verlden!"
Så sjöng eller rättare smågnolade Calle, under det han gick framåt, och allt emellanåt återtog han den sista raden:
"Det är så konstigt i verlden!"
Bäst han så gick, kom det öfver honom en bjert lust att göra ett springande in i skogen och höra på skogens sång.
Calle kunde njuta så, att hela raden af stora tårar rullade utför hans bruna kinder, då han lyssnade till vindarnas suckande sus i de gamla jättekronorna.
Då satte han sig så andäktig som han brukade sitta i kyrkan och lyssnade och nickade och smålog, men han omtalade aldrig för någon hvad han erfor, och huru skulle han det hafva gjort -- han kom ju aldrig sjelf att tänka på hvarföre det var så eller så inom honom: han blott följde sin lust.
Och så gjorde han äfven nu.
Men han hade icke gått långt, då han fick en syn, som med ens kom honom att glömma skogens sång.
Han såg nemligen, just då han skulle stiga öfver inhägnaden, den sofvande jägaren i busksnåret och det inbjudande vildbrådet der bredvid.
Straxt rann det upp för Calles minne att Magda aldrig kunde tåla patronen -- hvarföre, visste Calle icke bestämdt, men sjelf hatade han patronen af instinkt.
Dernäst rann ett annat minne upp:
Magda hade sagt:
"Ack, den som endast kunde få en hare eller orre -- men allt skall till herrgården!"
Derpå lutade han sig långt framåt, hvarefter han åter drog sig tillbaka liksom han betänkt sig.
Vår vän Calle egde något dunkla begrepp om mitt och ditt: han hade i barndomen haft svårt att ihågkomma sjunde budet, men sedan han väl fått det i hufvudet, satt det fast och var honom nu utan tvifvel mycket i vägen, enär han gång efter annan, såsom det tycktes emot sin egen vilja, upprepade:
"Sjunde budet:
Du skall icke stjäla!"
Men det var icke nog att det sjunde budet besvärade honom -- äfven det tionde kom att sätta honom myror i hufvudet.
"Du skall icke begära din nästas hustru, ej heller hans tjenare eller tjenarinna, ej heller hans oxe, ej heller hans åsna..."
Och medan han så läste och tänkte än på buden och än på Magda, sköt han sig, än en famn framåt och än en famn tillbaka; och så hade han väl kunnat stå der tills patronen vaknat, derest icke en ljus idé trängt in i hans hufvud.
"Kors", sade han, "det är alls inget villebråd opptaget i räkningen!" och som till och med den enfaldigaste har förmåga att bevisa sig hvad han vill bli öfvertygad om, och framför allt att tro på säkerheten af sina argumenter, blef Calle fullt tillfredsställd med det argument, som han hittat.
Och rent af förgätande slutet af budordet, det han i alla fall krånglat bort -- "ej heller något hvad honom tillhörer" -- sträckte han sig nu helt hurtigt fram öfver gärdsgårdsstörarna och grep tag i hararna, som lågo närmast.
En lång gren hjelpte honom sedan att fånga rapphönsen.
Medan manövern verkställdes, stod patronens skaffare -- som ej långt aflägsnat sig -- tätt bakom Calle.
Men i stället att hejda denne eller hjelpa honom med förklaringen af budorden, fröjdade han sig tvertom innerligt åt patronens olycka, ett nöje, som likväl icke var honom i vägen för ett annat, nemligen att angifva tjufven -- icke skulle väl ändå patronen göra stackars Calle något ondt, men honom (skaffaren) kunde deremot detta nit i patronens tjenst inbringa ännu några hackor.
Calle hade väl märkt att han hade ett vittne, men som detta vittne genom sina nickningar och blinkningar syntes uppmuntra honom, brydde han sig icke om att han blef sedd.
Magda, som befann sig ensam utanför huset, råkade i riktig förtjusning vid åsynen af vildbrådet.
Hennes första fråga var dock naturligtvis den, hvar Calle hade fått det.
"Är det icke nog att det är här?" invände Calle, der han stod och vände hatten mellan händerna.
"Jesus -- du har väl icke kommit åt det på orätt väg heller?"
"Nej, jag gick vägen gerad fram!"
"Du får icke vara illmarig, Calle lille, utan ge mig vackert besked nu!"
"Icke skall du beskylla mig för att vara illmarig!"
"Nej, det kom bara så förfluget -- jag vet nog att du är en rar gosse, och om du håller af mig..."
"Jo, något!"
"... så säger du hvem som gett dig allt det der, eller om du lofvat att arbeta för det, eller..."
"Jag har allaredan arbetat för det!" svarade Calle skrattande...
"Men nu får jag springa min väg, annars kommer jag för sent till Sunnangården."
"Calle, Calle, ännu ett ord ... vänta då, Calle!"
"Jag försinkar mig"...
Han stannade likväl.
"Säg baraste om du fått vildbrådet ärligt?"
Calle, förlitande sig på tionde budordet, der harar och rapphöns ej voro upptagna, svarade listigt nog:
"Om du tviflar på min ärlighet, så skall jag lägga fram katchesen -- tror du på den?"
"Och är det då riktigt säkert att du icke gjort något, som der är förbjudet?"
"Ja, det är ganska säkert!"
"Då är jag nöjd.
Och tack skall du ha, min beskedlige Calle!"
"Beskedlige -- jo, det tycker väl Magda, kan jag tänka?"
"Det tycker jag visst, och derföre håller jag af dig."
Calle började småskratta, under det han ställde sig, likt en trana, än på ena, än på andra foten -- det var så hans lag, när han blef riktigt upprymd.
"Jaså, du menar att du håller af den stackars Calle ett lite grand -- det vore något roligt det!"
"Åh, Calle är min egen gosse!"
Magda pratade, redde hon ut garnhärvorna, dem hon till blekning hade upphängda på gården.
"Hör", sade Calle, i det han nalkades henne på några stegs anstånd, "skulle Magda gråta en endaste tår på min mull, om vår Herre toge bort mig?"
Det låg så mycken ödmjukhet och tillika en så stor ängslan i denna fråga, att Magda helt bevekt svarade:
"Det blefve visst mer än en endaste, min Calle, ty jag tror icke att någon har dig så kär som jag."
"Tackar aldra mjukast!" inföll Calle och gjorde en ordentlig liten grop i marken genom de skrapningar, som skulle föreställa en bugning.
"Magda skall icke ha sagt sådana ord för intet -- jag är Magdas gårdvard, och det vill jag vara till min död!"
Efter att hafva sagt detta, vände han sig om och sprang bort med verkliga lunkentus-steg.
"Stackarn har så innerligt godt hjerta!" mumlade Magda, medan hon, utan en halfdragen aning om det verkliga tillståndet i Calles hjerta, fortfor att reda sitt garn.
Derefter gick den unga qvinnan in för att tillaga frukosten; och snart omgifven af sina tre äldsta barn, hvilka högt skrikande af glädje sletos om hararna och rapphönsen, började hon styra och ställa med en godhet, en stillhet och ett förstånd, som tillkännagaf att hon var väl hemmastadd i husmoderns bästa konst.
Vi återvända nu till patron Fabian, hvilken, sedan han blifvit uppfriskad genom en stärkande sömn, helt glädtigt uppvaknar, sträcker sig, sätter sig till hälften upp och, utan att vända hufvudet, mekaniskt utsträcker handen efter sitt byte.
Troende att han ej så noga beräknat distansen, bekymrar det honom ej att handen icke får tag i annat än gräs och buskar.
Han skjuter sig med hela kroppen makligt framåt, men -- underbara slump -- finner ändå icke sina harar.
Nu sätter han sig upp helt och hållet, gnuggar med beslutsamhet sömnen ur ögonen och borrar dem, så att säga, tvers igenom jorden.
Men utan tvifvel hafva hans ögon, eljest ganska goda, blifvit slagna med någon hemlighetsfull förtrollning, ty de kunna icke urskilja hvarken harar eller rapphöns, och likväl måste begge delarne finnas.
Ännu besluten -- patron Fabian är en man af upplysning -- att icke tro på underverk, ställer han sig upp på fötterna, blickar åt alla håll genom busksnåren, inåt djupaste skogen, upp i luften, upp i trädtopparna ... förgäfves, oupphörligt förgäfves.
Han säger härunder för sig sjelf:
"Det är obegripligt ... det är otroligt ... omöjligt kunna de vara borta -- men hvar fan äro de då?"
Vår patron började midt i dödande hettan, förhöjd af hans tjocka kläder, att känna den ena rysningen efter den andra.
Att komma hem utan någon fångst, var en olycka, för hvilken han under vanliga omständigheter icke gerna blottställde sig.
Men att blottställa sig för den i dag, var tusen gånger värre, enär han, detta förutan, kunde vara beredd på en lexa för det han i trotsig olydnad vågat uraktlåta befallningen att väcka unga Gottlieb.
Midt under detta olycksaliga bryderi visade sig emellan grenarna det ödmjuka, halft flinande ansigtet af hans skaffare.
"Mina harar", skrek patronen i raseri, "mina rapphöns, din kanalje?"
"Tänker patron att jag tagit dem?"
"Det vore ett streck så godt som ett annat!
Hvad gör du här, sedan du fått din betalning?"
"Jag gör ingenting jag utan patrons befallning, och jag går straxt min väg, om jag är till besvär.
Annars var det så, att jag tänkte att det kunde roa patron att veta hvart hans jagtbyte har gått hän?"
"Nå, för tusan, det är ingenting annat jag begär -- har någon vågat stjäla det?"
"Det torde inte vara så utan det!"
"Hvem -- fort ... svara!"
Men skaffaren svarade endast med ett långt utdraget: "nå-nå!"
"Kan du bevisa hvad du sagt?"
"Jag kan svära på det, om så fordras -- jag har bara uppehållit mig här för den orsaks skull att patron, när han vaknade, måtte få reda på saken."
"Du är en beskedlig gosse...
Nå, säg nu hvilken djefvul som varit i skogen och gjort detta rofferi?"
"Vill patron utan prut veta det, så hoppas jag att patron inte heller prutar!"
yttrade skaffaren, som tyckte att denna lilla ordlek lämpade sig rätt väl.
"Ja ja, jag prutar icke!"
Patron Fabian tog upp sin plånbok och slängde en hel riksdalerssedel åt sin kommissionär.
"Calle -- fanten nere i dalen -- knep hela tutten."
"Huru ... den der räkeln, gamle Lönners son?"
"Ackurat!"
"Är du säker att du icke sett miste?"
"Ja, som att jag lefver!"
"Godt!" yttrade patronen, och samma ord upprepade han flere gånger efter hvarandra, och för hvarje gång med en röst, som steg allt högre och högre i belåtenhet.
Och visst måtte de hemliga tankar, som smögo sig öfver patronen, hafva skänkt honom bra mycket nöje, då de kunde komma honom att glömma icke blott de förtretligheter, som väntade honom hemma, utan till och med den fråga, hvilken först af alla bort falla af sig sjelf, den nemligen, hvarföre skallaren, då han såg vildtet bortstjälas, icke qvarhöll tjufven eller tog det tillbaka.
Skaffaren fann emellertid icke skäligt att afvakta tiden för sin herres uppvaknande till bättre minne.
Han bugade sig och försvann, utan att patronen ens gaf akt derpå.
Man kan vara förvissad om att patronessan icke hade ultenie-minen på sig, då hennes kärälsklige man hemkom.
Från sin plats i förmaket varseblef hon den återvändande, och ur stånd att vänta tills han väl kommit in, slog hon upp fönstret och ropade:
"Hvar i herrans namn hade du tankarna, då du löpte af utan att säga Goftlieb till?
Jag kan säga att du visar dig rätt vänskaplig mot min slägting, och jag kan säga att det är märkvärdigt att du nu dertill kommer hem utan honom, då jag skickat honom att leta upp dig...
Men hvad nu -- skall jag tro mina egna ögon: hvar är vildtet som jag skulle ha till middagen?"
"Kära Ulrique-Eugenie, kan du icke vänta tills jag kommit in och fått ömsa kläder -- jag har så farit omkring i öster och vester att jag knappt kan dra andan."
"Hvar har du vildtet?"
"Puh ... puh ... jag orkar icke tala!"
Och dermed kilade patron Fabian förbi fönstret och upp till sig.
Fru Ulrique-Eugenie kände ganska väl vägen, och hennes harm stegrades till en ytterligt svår höjd, då hon slutligen fick veta att vildbrådet, som hon sjelf skulle halva ätit till middagen -- den känsliga Ulgenie var en smula gurmand -- blifvit bortstulet, medan hennes man, dignande af trötthet efter dagens strapascher, en stund öfverlemnade sig åt sömnen.
"Ah, om jag bara visste hvem som gjort det ... ja, om jag visste det ... så skulle jag sätta den kanaljen i stocken.
Och du, din mes ... jo, du är en man du -- vill du låna din hustrus kjortlar ... somna på jagten, klaga öfver trötthet för en liten barnlek ... tvi, sådana karlar...
Men kan du icke alls fundera ut hvem som tagit det?"
"Nej, min vän, nej, jag försäkrar att jag icke begriper det -- jag kan ju icke ana hvad som passerar under min sömn."
"Och derför anar du heller ingenting under hela din lifstid...
Men se der kommer lille Gottlieb svängande med en orre i handen.
Jojo, han låter icke stjäla bort sitt -- galanta gossen!"
Och fru Ulrique-Eugenie satte sig i rörelse nedför trappan att med den moderligaste vänlighet emottaga sin systerson.
"Nå, tack, min snälle gosse!
Din morbror har haft otur i dag...
Men kom med mig i mjölk-kammaren nu, så skall du få äta grädden af en hel filbunke!"
"Kära moster, låt mjölken följa med -- jag känner mig i stånd att expediera alltsammans, bunken inberäknad!"
"Så expediera då alltsammans, min söte gosse ... sedan skall du få följa med mig på min blekbacke och se på mitt lärft -- vi skola välja ut ett stycke ... begriper du något?"
"Aldrig ett ord -- det är ju ett helt mysterium -- men jag begriper desto bättre att ingen systerson på hela skandinaviska half-ön eger en moster med mera älskvärda egenskaper!"
"Din smickrare -- det är väl att du är min systerson, eljest kunde Fabian bli jaloux!"
"Det svär jag icke på att han ej får skäl till ändå, ty jag vet ej att det är systersönerna förbjudet att tillbe sina tanter!"
Efter detta lilla morgon-prat steg
Gottlieb så i gunsten, att han kunde vänta sig ett ganska angenämt husligt lif.
Och snart blef det ännu bättre, då tant började summera hans talanger.
Hvad kunde han icke allt, den gossen!
Utan att omnämna att han på ett det aldra märkvärdigaste sätt förmådde roa lille Jean-Ulrik, patronagets enda arfvinge, kunde han rita de "charmantaste" eklöf på moster Ulrikas i bågen uppspända sidentäcke.
Vidare läste han högt ur hennes favoritböcker och tog med det mest himmelska tålamod tillbaka alla de rörande ställen, vid hvilka hon smäktande suckade da capo.
Vidare sjöng han -- den oförliknelige systersonen -- till gitarren icke blott "jänta och jag", utan äfven moster Ulrikas älsklingssång:
"Uppå fältets gröna parker, i de dystra bergens vrår".
Och slutligen fans ingen qvinna i hela huset som kunde mäta sig med Gottlieb i konsten att skära bönor.
Kortligen: det var en systerson att leta efter!
Och hvem vet om det stannat vid det mystiska lärftsstycket, som skulle beses på bleket, derest icke...
Stackars Gottlieb, der du nu går trygg i ditt vunna gunstlingsskap, för att i mjölkkammaren expediera den lockande filbunken, anar du ej att denna din ömma tants helgedom en dag skall tillslutas för dig?
O, öde, alltid lägger du dig i allting -- det är såsom den bibliske konungen klagar: ingenting finnes varaktigt under solen...
Men tror väl någon att patron Fabian -- der han, öfvergifven af sin hustru och hennes omsorger, åter sjönk ned på soffan för att sofva -- kände något slags liknelse till dåligt lynne öfver denna kärlekslösa vårdslöshet?