Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när det heter hos Brehm, att talgoxen drar åt sig så stora stycken som möjligt: — denna möjlighet naturligtvis hänförd till talgoxens * icke till granskarens, förmåga — då tviflar granskaren, » att äfven den värsta talgoxe kan nafsa åt sig t eX. ens en vanlig fläskskinka ».
Yxskaft!
Att mesame och andra småfoglar » sakna förmågan att klättra », sä som granskaren yttrar sig, kan endast påstås af den, som ej känner t ex. den vanliga nötväckan eller andra klättraretättingar; och hvad mesame beträffar, torde väl en granskare kunna ursäkta sjelfya Sundevall (som uppstält skil-naden mellan de klättrande och klängande foglame) då denne yttrar om stjertmesarae, att de klättra vida sämre än de egentliga mesame.
Granskaren påstår visserligen, att Brehm ljuger, då tofe-mesen säges vara stannfogel och troget fasthålla vid sitt område; men skälet för denna tillvitelse om osanning håller ej streck, ty dels kan fogelarten ej utan vidare kallas flvttfogel, derför att en del individer flytta, dels har granskaren glömt läsa fortsättningen af den punkt han delvis citerar, och der det uttryckligen står, att fogeln någon tid lemnar sitt område under hösten och vintem, en ordagrann Öfversättning af originalet Lika litet värde har granskarens tvifvel om sanningen af Brehms uppgift, att tofsmesen iakttagits bygga sitt bo i skatbon.
» Den berömde djurskildraren Brehm » skulle val för öfrigt helt visst icke af granskaren fått detta epitet, om den sistnämnde trott sig ha rättighet till dylikt tvifvel, som för öfngt naturligtvis icke kan vara något berättigadt klander mot öfversät-taren.
Granskaren klandrar vidare, att Brehm yttrar om stjert-mesens bo, att det hvilar på ett stöd och liknar ett stort ägg,
i olikhet mot de föregåendes, de egentliga mesames, i någonihålighet liggande bo och de längre fram följande pungmesames bo, som är hängande och pungformigt.
» Der ha vi ägget! » utropar granskaren.
» Förut har naturligtvis okunnigt folk trott att boet sväfvade i luften. » Nog bör, för att begagna granskarens ord, » hvar och en med intresse för saken » lätt kunna pröfva detta klanders befogenhet.
Att Brehm, måhända för att förkorta framställningen, vid skildringen af trädsvalomas sätt att jaga sitt byte inflikat en uppräkning af de insekter, som i främsta rummet dervid i fråga-komma, på ett sådant sätt att ordställningen i äfven öfver-sättningen, som här är ordagrann, kan lemna rum för den anmärkningen, att foglarne skulle behöfva stiga högt upp i luften för att uppsnappa en gräshoppa, är visserligen sant, men skall säkerligen ursäktas af den, som » med intresse för saken » läser denna för öfrigt träffande och lifliga, om också korta skildring.
Att flugsnappare-ungame af sina föräldrar endast skulle kanna bjudas på vinbärskart i vårt land, såsom granskaren anmärkt, emedan de ej skulle kunna sitta » hungrande och klagande » senare på året än i Juni månad, är en oriktighet i granskarens uppfattning, beroende på obekantskap med tid och förhållanden.
På Riksmuseum finnes t ex. en kull af tre flug-snappare-ägg, tagna på Fårö vid Gotland den 14: de Juli.
Svårligen skulle de ungar, som kunnat komma ur dessa ägg, hafva i Juni månad varit flygga eller ur boet Om nu granskaren låter Brehm lära sig, att » ungarne växa hastigt, men behöfva lång tid, innan de sjelfva kunna fånga riktigt i luften », ' låter han kanske sin anmärkning förfalla.
Att Nilssons bestämda uppgift om att jernsparfven » icke sällan öfvervintrar » (Skand.
Fauna) i södra delen af vårt land, blifvit vederlagd af Holmgren med något slags bindande bevis, är mig obekant; men jag visste väl, när jag skref derom, att Sundevall, hvars ord i denna fråga tyckas vara omskrifha i Holmgrens Handbok, yttrat tvifvel i detta hänseende.
För någon Borts polemik fanns i bearbetningen af Brehm ingen plats; må nu granskaren och Holmgren i auktoritet täfla med Nilsson!
Huru det kan vara » i hög grad missledande » att kalla domherrens näbb krokformig, när man .dels i nästa rad förklarar det med » öfverkäksspets krokigt nedböjd », dels på näst följande sida säger: » den mindre utvecklade näbbkroken skiljer Domherrame från föregående », lemnar jag åt andra att afgöra.13.
I sin beskrifning af färgfördelningen hos Domherren uppräknar Brehm de delar, som äro svarta, men uraktlåter nämna, att icke epitetet glänsande svart strängt taget passar in på all ».
dessa delar, lika litet som lian ansett sitt ändamål, en skildring af foglarnes lif, fordra en utförligare redogörelse för nyanserna af glansen.
Öfversättningen är ordagrann, och felet ingalunda himmelskriande.
Att Domherren » med skäl anses som ganska skadlig på grund deraf att han uppäter fruktträdens och bärbuskames blomknoppar », såsom herr G. påstår, är en öfverdrift, ty delta sker helt säkert endast, såsom Sundevall säger, » i brist på tbattre ».
Herr G: s berättelse om ett Gröningbo i en Weymouths tall står ingalunda i strid med Brehms skildring af denna fogels lif, der det t ex. heter: » Han väljer en liten skogsdunge dier en trädgård till uppehållsort » etc.
Men herr G. har lösryckt ett uttryck, som intet annat innebär, än att Gröningen, såvidt Brehm iakttagit, icke såsom bofinken och gulsparfven söker sin föda på gårdsplanerna, och liärmed tror Herr G. sig kunna visa, att Brehm förnekat möjligheten af att en gröning kan bygga bo i en " Weymouths tall invid en gård.
Ej öfversättaren och bearbetaren utan Brehm sjelf har i beskrifhingen af några finkartade foglar talat om » att dessa foglar skulle vara försedda med kräfta ».
Hvad Herr G. härom anför ur Holmgrens Handbok, håller ej streck, hvilket hvar och en kan förvissa sig om genom att öppna halsen på en vanlig gråsparf och blåsa luft i matstrupen, då han skall finna en kräfva, sådan den också är afbildad på fig. 2, Tafl.
1 i Selenkas bearbetning af foglame uti Bronn ’ s allmänt bekanta verk: Die Klassen und Ordnungen des Thierreichs.
Huru i detta hänseende förhåller sig med Gröningen, kan jag visserligen ej nu afgöra, då jag för tillfället saknar undersökningsmaterial; men nog tror jag hellre på Brehms uppgift än pä.
Herr G: s auktoritet.
Om klättra och klänga har jag redan förut yttrat mig.
Den som » med intresse för saken » granskar boken, lär icke med Herr G. förvåna sig öfver, att jag icke särskildt framhållit, att Stenknäckens skadlighet för körsbärsplanteringar har föga betydelse för vårt land, då jag sagt, att han förekommer, ehuru tcmligen sällsynt, i södra delen af Sverige.
Herr G. påstår visserligen, att det hör till de » allra sällsyntaste undantagen » att Bofinken uti mellersta Sverige läggermera än en kull om året.
Jag vägar motsäga honom, åtminstone så vida vi, hvad vanligt är, med mellersta Sverige mena Svealand; men äfven om Herr G. otroligt nog skulle ha rätt, bevisas derigenom ingalunda, att Brehm har orätt i den skildring han lemnat af Bofinkens lif, då denna skall gälla för hvad som är regel inom fogelns egentliga utbredningsområde.
För öfrigt anför hvarken Nilsson eller Sundevall i detta hänseende något undantag, ens hvad Norrland beträffar.
Ur Brehms målande skildring af Hussparfvens lif har Herr G. lösryckt två uttryck, som han finner löjliga; men den som med » intresse för saken » läser boken och ser dessa uttryck i deras sammanhang, lär i stället finna ett dvlikt sätt att kritisera löjligt.
Herr G. kursiverar mjölkhaltiga (omogna) sädeskorn.
Hur vill han då öfversätta » milchige Getreidekömer »?
» Så länge de (Korsnäbbame) finna dessa (d. v. s. de nyss förut omnämnda barr-) trädfrön, smaka de ingen annan föda, men i nödfall äta de ... alltid mycket gema insekter » etc. Hvar ligger här det fel, som enligt Herr G. skulle vara * så vanhedrande för Brehm eller för bearbetaren?
Jo, öfversättningen är ordagrann, men i tryckningen har ordet dessa fallit bort: — ett förfärligt fel, hvilket dock hvar och en, som » med intresse för saken » läser boken, utan svårighet rättar sjelf, då han ser sammanhanget.
Genom ofullständiga citat af lösryckta yttranden vill Herr G. hafva Brehm till ansvar för helt andra åsigter om skatornas och kråkfoglame8 nytta eller skadlighet, än hvad Brehm verkligen yttrat.
Brehm har ingalunda uraktlåtit påpeka, att skatan äfven är nyttig för menniskan, lika litet har han glömt kråkans synder o. s. v.; men Herr G. har icke velat besvära sig med att läsa innantill ordentligt.
' Att i detta så omtvistade ämne byta ord med Herr G., faller mig icke in: — jag,har gjort, hvad min skyldighet varit, låtit originalförfattarens iakttagelser och åsigter framträda så fullständigt som möjligt varit inom det utrymme, som i svenska upplagan kunnat egnas frågan.
De benämningar på insekter, hvilka Herr G. hvarken af sig sjelf eller med hjelp af sin vän, den utmärkte entomologen, kunnat förklara, finner han förut använda antingen i tredje bandet af förra svenska upplagan af Brehm eller hos Thorell eller hos Dahlbom, liksom de svenska fogelnamnen i de allra flesta fall återfinnas hos Sundevall.22.
Hvad helst Holmgren i sin Handbok kan hafva » tydligen visat » om Göken, — hans bevis äro dock ofta af tvetydig art, såsom jag ofvan anfört om kräfvan hos Hussparfven, hvars tillvaro han helt enkelt förnekat, — Herr G. borde dock citera riktigt och icke påstå, att Brehm sagt särskildt om vår Gök, hvad han anför såsom ett allmänt gällande drag för hela Gökfamiljen.
Samma fel begår Herr G., då han i sin sista anmärkning glömmer, att uppgiften om att dufvor bl.
a. äta rotknölar ej af Brehm anföres om de hos oss lefvande dufvorna, utan gäller hvad inom dufvomas hela flock kan förekomma och särskildt syftar på den i slutet af sidan anförda Dront-familjen.
Jag har nu, såsom jag tror, tillräckligt noggrannt besvarat Herr G: s anmärkningar mot min öfversättning * af » Foglames lif ».
Äro nu dessa anmärkningar sådana, att Herr G. kan ha rättighet tro sig hafva visat, att texten » icke uthärdar någon strängare kritik »?
Tryggt kan jag lemna domen åt hvar och en, som vill döma med » intresse för saken ».
Långt ifrån som * om jag ville påstå, att intet fel kan upptäckas i en bok på flera än 700 sidor, men äro felen ej farligare än Herr G: s anmärkningar, då är mitt arbete ett mästerverk.
Stockholm April 1885.
F. A. Smitt.Såsom läsaren finner, äro i förestående artikel siffror in-skrifna i kanten; likaså äro punkterna numrerade i följande uppsats.
I enlighet med en inom pressen allmänt vedertagen praxis, har nämligen red.
delgifvit granskaren det genmäle som ingått rörande den svenska bearbetningen af Brehms » Foglarnes lif », hvarjemte red.
medgifvit granskaren att i största korthet, utan inblandning af nya tvisteämnen, förtydliga sin mening.
Polemiken skulle måhända eljest utdragas i oändlighet, men så väl den ene som den andre af parterna fä nu åt allmänheten öfverlemna att bedöma de respektive anmärkningarnes giltighet Eed.
af » Dagens Krönika » intager i denna fråga en fullkomligt opartisk ståndpunkt.
Om öfversättaren velat skrifva, så att hvaxje svensk skulle förstå honom, borde han skrifvit: emedan deras vistelseorter beröfvas dem eller inskränkas.
Som det nu står, måste ordet en inskränkning naturligtvis förblifva objekt till beröfvas, ehuru man visserligen kan gissa sig till hvad öfvers.
menat
Granskaren har ej svårt att bevisa hvad han sett med sina egna ögon.
Den uppgift, hr Smitt åberopar från Sunde-valls » Svenska Foglame », stöder sig på en gammal åsigt, som aldrig visat sig hålla streck.
Den, som känner till vattnets motstånd och Strömstarens kroppsbygnad, kan nog också lätt förstå, huru omöjligt det bör vara för denna fogel att, utan vingarnes tillhjelp, springa på bottnen i vattendragen.
Huru skulle foglame kunna vara generade af Brehms inkonseqvenser, när hr S. tyckes vara alldeles ogenerad af de samma?
Något tillfredsställande svar i detta hänseende har, så vidt jag vet, åtminstone icke i tryck varit synligt, och har hr S. eller någon annan muntligen i enskilda kretsar tagit den förra upplagan i försvar, så.
har han helt säkert beredt sin åhörarekrets ett godt skratt.
Jag påstår fortfarande, att namnet » Busksqvätta », liksom namnet » Stensqvätta », är en gammal svensk benämning.
Hvarför har ej hr S. ansett sig också böra förändra den senare benämningen till » Stenärla »?
Jag påstår fortfarande med bestämdhet, att insekter och deras larver icke utgöra Strömstarens förnämsta föda.
Om icke Sparfhöken — liksom andra roffoglar — märkte, att han blifvit uppdagad, skulle han för visso icke låta nödga sig att afstä från jagten, hvarken af sadesarlor eller andra småfoglar.
Det är naturligtvis äfven af skrämsel för någon genom sädesärlomas skrik uppmärksamgjord fiende som han be-gifver sig på flykten.
Stackars bearbetare!
Guds fred!
Jag känner nogsamt både Nötväckan och Tradkrypa-ren och vet också, att dessa båda foglar kunna klättra, hvilken förmåga jag deremot med bestämdhet påstår, att de egentliga mesame icke besitta.
I Sundevalls » Svenska Foglame » finnas flera oegentligheter och tryckfel, som författaren med all säkerhet skulle rättat, i händelse han sett dem.
Mitt tvifvel8mål om tillförlitligheten af Brehms uppgift om att Tofsmesen iakttagits bygga bo i skatbon, kan naturligtvis icke vara något berättigadt klander mot öfversättaren, men väl mot bearbetaren.
Att hr S. anför ett sådant undantagsfall, som att en kull flugsnappare-ägg blifvit tagen vid Fårö den 14 juli, förvånar mig på det högsta.
Naturligtvis hade första kullen blifvit förstörd.
I sitt försvar söker hr S. göra ett undantag till regel.
Bearbetarens påstående, att Domherrens näbb är krok-formig, anser jag fortfarande såsom fullkomligt .vilseledande.
Här slingrar sig öfvers.
och bearb.
ifrån det anmärkta.
Han säger nämligen, att strupen hos Domherren är svart, hvilket hvarken Brehm eller någon annan ornitolog påstått; det är endast hakan, som har en svart fläck.
Det synes alltför väl att bearb.
icke bekymrat sig om foglames beskrifning, men nog hade det väl ändå varit på sin plats att det lilla han nämner utförts sant och korrekt.
Sget nog har hr S. aldrig något att åberopa från egna iakttagelser, utan städse från Sundevall och Nilsson.
Det är klart, att ingen bestrider dessä utmärkta zoologers förtjenster med afseende på vår fauna, men lika säkert är äfven, att mycket återstod med hänsyn till praktisk erfarenhet, som dessa stormän icke haft reda på.
Om hr S. derför skulle vända sig till våra trädgårdsodlare, så lär det val icke blifva tu tal om, att han får en uppgift som i allo bestyrker mitt påstående.
För öfrigt kan jag härvidlag hänvisa till punkten 16 och tillägga att en af de af hr S. ofta åberopade auktoritetema, nemligen Nilsson,i sin * Skand.
Fauna sid. 529 säger att domherren är skadlig i trädgårdarna derför att han uppäter fruktträdens knoppar.
Sid. 81 skrifver öfvers.
om Gröningen (Fring.
C hloris): » Egentligen förtrolig är han aldrig och kommer exempelvis aldrig in på landtgårdame, äfven om den svåraste nöd trycker honom. » — Är ej detta svar på tal?
Jag får härvid hänvisa till hvad jag yttrat om Flug-snapparen.
Herr Smitts enda auktoriteter, Nilsson och Sundevall, hjelpa honom sällan eller aldrig — såsom det visar sig — i kinkiga frågor, derför att han kanske icke riktigt förstått att begagna sig af dem.
Om hr S. sjelf med mera intresse för saken egnat sig åt öfversättning och bearbetning, så hade ju granskaren icke haft anledning att anmärka några löjligheter.
Om hr S. i sin bok öfversatt milchige med omogna, så hade ordet mjölkhaltiga aldrig behöft kursiveras.
Hvarföi icke genast använda den rätta öfversättningen?
Äfven sedan öfvers.
funnit reda på det under tryckningen borttappade ordet dessa, så återstår ändå den omeningen, att Korsnäbbarna, så länge de finna dessa trädfrön, icke smaka någon annan föda, men alltid mycket gema äta insekter.
Skulle insekter sålunda icke kunna anses som föda för Korsnäbbarna?
Då hr S. utgifvit sig som bearbetare och icke blott som öfversättare, så hade det, enligt mitt förmenande, varit hans ovilkorliga skyldighet att visa sina läsare så mycken uppmärksamhet, att han rörande dessa hos oss så allmänt kända foglar icke i boken låtit inflyta oriktigheter, som af så många kunna kontrolleras.
Med all respekt för de åberopade auktoritetema tror jag dock för min del, - att öfvers.
och bearb., hvad beträffar benämningar så väl på foglar som insekter, kommit på orätt väg.
Då jag * i tidningarna sett, att en polemik, angående skilnaden mellan egentlig kräfva och strupsäck, uppstått emellan hrr Holmgren och Meves, så vill.
jag härom icke vidare yttra mig.
Hvad Göken särskildt vidkommer, så torde det väl nu mera kunna anses bevisligt, att han endast i nödfall förtär stora, håriga fjärilslarver.
Detta påstår äfven Wallengren, hvil-ken väl måste erkännas som en bland våra skickligaste både entomologer och ornitologer.
— Han citeras också af Brehm.
Om nu än hr S. vill försvara rotknölshistorien, så torde han dock få ganska svårt att försvara sitt påstående omatt Ringdufvoma äta daggmask.
Detta har hr S. också visligen icke försökt.
S. frågar, om mina anmärkningar mot hans öfver-sättning och bearbetning af Foglame äro sådana, att jag kan hafva rättighet tro mig ha visat, att texten icke uthärdar någon strängare kritik.
Jag vädjar härvid lugnt till allmänheten, öf-vertygad att öfversättarens och bearbetarens i samma grad sannfärdiga och blygsamma videtur angående » mästerverket » skall visa sig tåla en betydlig afprutning.
Om så behöfves och om red.
af » Dagens Krönika » vill härtill bereda utrymme, är jag ock villig att dissekera ytterligare åtskilligt af samma slag som de i prof. Smitts genmäle spårlöst försvunna hönsbenen och ank-vingame — ett mer än underligt öfversättningsfel i ett pris-belönt arbete, — i st f. ben af honsfoglar, t ex. ripor, och vingar af vild-änder, hvilka sistnämda qvarlefvor, men icke de förra, kunde tänkas jemte ägg af ejder och måsar vara tillfinnandes i ett korpbo på en hög klippa vid stranden af hafvet
Anmärkning af redaktionen.
För en fortsättning af kritiken saknar » Dagens Krönika » plats och red.
får nu anse diskussionen afklippt, sedan båda de af oss mycket ärade författame nu haft tillfälle att närmare förklara sin mening.Till Bedaktionen af “ Dagens Krönika “.
Eftersom Eder ärade tidskrift i aprilhäftet innevarande år inrymt uppslaget till en naturvetenskaplig strid, hvari äfven jag, ehuru utan eget förvållande, blifvit inblandad, föreställer jag mig att några rader skola i » Dagens krönika » benäget införas rörande den utmaning hr konservator Mewes, helt opåkalladt, funnit sig föranlåten att i Nya Dagl.
utslunga mot mig.
Skälet, att jag icke med mitt nya genmale vänder mig till DagL Allehanda, der jag redan en gång haft ordet, är det att jag fruktar trötta tidningens läsare, hvilka icke varit med om tvistefrågans uppkomst, något som deremot är fallet med Dagens krönikas publik.
Emellertid skall icke heller Eder tidskrift bli belamrad med några alltför hårdsmälta specialiteter; jag skall blott i största korthet belysa halten af hr Mewes ’ påstående.
Hr M. klandrar mig, derför att jag icke i tidningsuppsatsen anfört några anatomiska skilnader mellan strupsäck och kräfva, men han går deremot med tystnad förbi att jag gjort en väsentlig skilnad mellan dessa organer beträffande deras olika funktioner.
Sedermera säger hr M. att jag skulle hafva uppfunnit den » vetenskapliga » termen » strupsäck ».
Nu kan jag emellertid visa, att en tysk professor, nämligen E. Ph.
Döbner i sitt berömda arbete » Handbuch der Zoologie », som utkom 1862, begagnat samma term.
Han skrifver nämligen sid. 170: » Bei einigen Yögeln befindet sich zwischen den Aesten des Unter-kiefers eine Hauterweiterung, der sogenannte Kehlsack, welcher zum Aufbewahren der Beute dient ».
— Nog är det högst sannolikt, att professor Döbner funnit en bestämd analogi emellan denna strupsäck och den hos finkame, enligt hr Mewes ’ påstående, befintliga » kräfvan », ty i fortsättningen af sitt arbete talar han icke om kräfva (» Kropf », ingluvies) hos några andra foglar än hos dufvoma, hönsen och dagroffoglame.
Trots hr M: s påstående frångår jag icke på något vilkor den åsigt, som jagredan uttalat, att de båda ifrågavarande organen böra liafva olika vetenskapliga benämningar, om de än i dagligt tal inbegripas under samma namn.
Detta hvad angår det vetenskapliga.
Sedan kommer hr M. med åtskilliga insinuationer som träffa mig personligen.
Dessa äro affattade på ett satt, som tyder på en ledsam afslappning i tankegången, emedan hr M. vid slutet af sin uppsats, ehuruväl den är temligen kort, tyckes hafva glömt hvad han sagt i början af densamma, der han nämligen klandrar, att jag stödt mig på egna ' iakttagelser eller, såsom han uttrycker sig, på egen auktoritet, hvaremot han i slutet af artikeln med en viss försmädlighet uppmanar mig att ej hängifva mig åt kammarfunderingar utan sjeif studera naturen.
Att ingå i något sjelfförsvar torde härvid vara obehöfligt, då jag kan taga en dryg del af landets befolkning, från skånska slätterna ända upp till lappska fjellen, som vitne på det obefogade i hr K: s insinuation.
Allt detta påminner mig lifligt om gamla tider, då hr M. af en munera afliden vän, professor Boheman, var utsatt för åtskilligt godmodigt skämt, som vanligtvis slutade med det naiva uttaycket, men på samma gång ett » argumentum diabolicum *: » Nej, nu har han, min vän Mewes, återigen tappat galoschema ».
E. Holmgren.I.
P. Jacobsen
Af Oscar Levertin.
Så kom då underrättelsen om Jacobsens frånfalle, och den innebar intet öfverraskande.
Allt för väl visste man, att den obotliga sjukdom, som i åratal tärt på hans lifstråd, denna vinter brottats med honom på lif och död Och så dog han då, just som de första, varma vårdagame kommit — som så ofta händer med de bröstsjuka.
Men dödsbudet var icke mindre bittert, derför att det var väntadt.
Så länge » Niels Lyhne ’ s » skald ännu var vid lif / hyste man dock alltid ett hopp, att den hand, som nu för alltid domnat, ännu en gång skulle fatta pennan och ännu en gång — som endast den kunde — berätta oss om våra egna lönliga ' tankar, om våra djupaste känslor och våra hemlighetsfullaste drömmar.
Och så visst som det gifves en andlig slägtskap, som enar menniskor utan hänsyn till land och tungomål, och så visst som det gifves en trofast och tacksam vänskap mellan personer, hvilka aldrig sett hvarandra, så visst sörja * många i dessa dagar rundt om i norden den store döde, frän-den, som det förunnats föra hela slägtens talan, vännen, som lärde oss alla.
Jacobsens literära qvarlåtenskap är lätt öfverskådad.
Två romaner och en liten novellsamling!
Kanske kommer ännu som en sista efterskörd, en liten samling dikter af dem, som Jacobsen låtit trycka här och hvar, kanske också ett och annat ännu outgifvet — det är att hoppas.
I alla fall qvantitativt litet — men den hinner heller icke mycket, som vill skrifva.så, att hvarje rad nitar sig för lifvet fast i läsarens minne.
Och medan de digraste romanluntor efterhand öfvergå till att endast blifva — papper och trycksvärta, skola I.
P. Jacobsens arbeten ännu i långliga tider behålla sitt pulserande lif, och nya slägten, somblicka i hans böcker, skola förnimma hans språks vältaliga, rytmiska klang, liksom vi förnimma den egendomliga, fina tonen hos gammalt utsökt porslin.
P. Jacobsen ligger framför mig.
Ett fint, melankoliskt, tärdt ansigte med kraftig panna och kloka, granskande ögon bak lorgnettens glas.
Jacobsen närsynt!
Ja, men en närsynt, som ser in i menniskosjälen lika obehindradt, som han genom mikroskopet varsnade blomsterverldens finaste delar, en närsynt, som ser in i våra hjertan, ända dit der de dunkla, outgrundliga rörelser bo, dem vi lyda utan att förstå, en närsynt, som såg på naturen med en stor målares öppna blick.
Och denna diktande vetenskapsman, som personligen var så inbunden, tyst och retiré, älskade så feberaktigt de bländande färgerna, att hans sidor än påminna om de stora koloristernas dukar, än om brokiga gobeliner.
Och han älskade de breda, pompösa rytmerna derhän, att hans ord gång på gång få något af en modem orkesters polyfona samklang ...
Känner ni till en liten historia af E.
A. Hoffmann om en stackars karl, som förlorat sin spegelbild?
Det är en djup-tänkt symbolik i den berättelsen: sedan den arme mannen aldrig mer fick se sig sjelf, hade han icke längre någon kontroll på sig sjelf, och hans lif dref vind för våg.
— Det var Jacobsen, som höll emot oss vår spegelbild.
Och det var en trogen spegel han höll.
Den förskönade icke, men ännu mindre liknade den den Andersenska djefvulens förvridande trollspegel.