Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle man än medgifva sanningen af hvad den värde ledamoten i berörde hänseende yttrat — hvilket jag för min del ingalunda gör —, så invänder jag dock, emot lämpligheten af att taga det af honom updragna förhållande i betraktande, att man skall vid all lagstiftning betrakta embetsmyndigheterna, sådana de af lagstiftaren blifvit afsedda, och ingalunda med afseende ä egenskaperna hos de personer, hvilka för tillfället utöfva denna embetsmyndighet
Följaktligen får det förhållande, hvarå Hr.
Adelborg anspelat, icke i ringaste mån tagas i betraktande och då qvarstår altid riktigheten af den sats, flere talare jemte mig förfäktat.
Hr Adelborg försvarar auklionssystemet på den grund, att, derest man icke afsåge socknens ekonomiska fördel, vore icke någon krog behöflig, emedan de vägfarande, enligt Hr Adelborgs förmenande, lika litet behöfva supa bränvin som sockneboerna sjelfva.
Jag bestrider riktigheten af denna slutsats.
Erfarenheten har nemi. städse ådagalagt, alt krogar inrättas å de ställen, den allmänna rörelsen utvisar, och jag hemställer till Hr Adelborgs eget bedömande, huruvida det icke är billigt, att allmogen, som ofta har flera mils väg till den stad eller köping, der den afyttrar sina produkter, å denna väg har ett eller flera hviloställen, der den får tillfälle att, under det att dess dragare hetas, sjelf hvila ut och förfriska sig.
För detta ändamål äro utskänkningsslällen å landet inrältade, men ingalunda för den i trakten boende befolkningens skull.
På grund af hvad förut blifvit af mig och de med mig liktänkande anfördt, anser jag fortfarande, att K.
Beflude böra ega rättighet bestämma, icke allenast huru munga utskänkningsställen skola uti en socken finnas, utan äfven hvar de skola vara belägna.
Måhända upfylles min önskan i detta fall genom Gr.
Jag har likväl emot detsamma enahanda anmärkn., som Hr von Troil, nemi., att det törhända varit bättre, om förslaget åtskiljt utskänkningen och utminuteringen, så alt den förra helt och hållet öfverlemnats åt K.
Befh:des pröfning, då deremot i afseende å den sednare måhända auklionssystemet kunnat följas, Den S Augusti e. m. 83 enär rättigheten att utminutera bränvin icke har någon omedelbar gemenskap med de vägfarandes behof.
Likväl anser jag icke denna anmärkn. vara af sådan vigt, alt ett nytt förslag behöfver upgöras, utan bifaller jäg förslaget, sådant det är, heldre än att en splittring i meningarne möjligen skulle motverka anlagandet af den grundsats, som i förslaget är uttryckt.
Man bör icke förundra sig öfver att auktionssystemet såsom en nyhet möter mycket motstånd.
Likväl har jag till min fägnad funnit, att detta i början så strängt bedömda system under diskussionens lopp rönt en mildare behandling jemväl af dem, som förut bestridt detsamma.
Så t. ex. hafva Hrr Printzensköld och von Troil helt nyss tillkännagifvit, att auktionssystemet icke vore förkastligt, utan fastmer lämpligt, hvad utminuteringen beträffar.
Nu ber jag att få i minnet återkalla hvad jag en gång förut tagit mig friheten nämna, nemi. att de flesta bränvinsförsäljningsställen enl. all sannolikhet komma att blifva utminuterings- och icke utskänknings-ställen, hvaraf följer att för den stora mängden af sådana ställen är Utsk:s förslag det lämpligaste.
Lagerbjelke deri, att man bör tillse, det krogarne komma att handhafvas af redbart och ordentligt folk, som hafva något att vedervåga, men jag tror icke att detta ändamål säkrast vinnes derigenom att personer, utan någon slags konkurrens, helt enkelt tillsättas, vare sig af den ena myndigheten eller den andra.
Vi böra ej förgäta, att näringsidkaren skall beskattas, saint att det lämpligaste sättet derför torde vara auktionssystemet.
Under frågans behandling i Ulsk:t hörde vi omtalas, huruledes flera personer i Norge, som fått bränvinsförsäljningsrält sig tillerkänd, blifvit af Förmanskapet så högt beskattade, att de önskade öfvergifva hela rörelsen, enär det var för dem nästan omöjligt att åstadkomma skatten.
Vid lagstiftningen i detta ämne, likasom i hvarje annat, bör man afse det befintliga förhållandet.
I den socken, der jag är bosatt, finnas 40 å 50 personer, som hafva rättighet att utminutera bränvin halfstopsvis d. v. s. hvarje bränvinsbrännare har rätt alt till underlydande försälja bränvin till sådan ringa qvantitet.
Så många af dessa, som fortfara att tillverka bränvin, vilja tvifvelsutan ock fortfarande bibehålla rättigheten att sälja bränvin i mindre partier, hvarföre jag föreställer mig, att konkurrensen om utminuteringsrätten blefve ganska stor.
Då nu Landshöfd:n endast kan bevilja några få denna rättighet, så upstår utan tvifvel mycket missnöje hos alla de öfriga, som med skäl kunna anse sig lika qualificerade att utöfva rättigheten, som de, på hvilka Landshöfdms val fallit.
Förtrytelsen leder möjligen derhän, att de utvalde blifva af de förbigångna allt för högt beskattade och sålunda kan detta sätt att meddela ulminuteringsrätt just hafva den påföljd, som Gr.
Lagerbjelke befarat af auktionssystemet, nemi. att näringen blifver orimligt högt beskattad. 6* 84 Den 5 Augusti e. m.
På grund häraf anser jag fortfarande, att Utskis förslag icke bör förkastas, utan bifallas, med den enda förändring, att tiden för rättighetens fortfarande bestämmes till 3 år, hvarigenom en större säkerhet för näringsidkaren upkommer.
Första frågan är naturligtvis den, huruvida auktionsåtgärden bör antagas eller förkastas.
Man kunde ej annat än förvänta, att en aldeles ny, sak skulle röna motstånd.
Sådant inträffade redan i Ulsk:t.
Att det äfven skulle ske inom Stånden kan icke förundra mig.
Jag anhåller likväl att få inför R. o. Ad. anföra de skäl, som tala för denna åtgärds godkännande.
Hon är icke någon nyhet, icke någon theori, som man för ögonblicket påhittat, ty auktionsväsendet har länge egt rum i städerna och man har deraf funnit sig väl.
Man Tiar fått ökade tillgångar för kommunens behof; Staten har fått sin skatt och bränvinet har hlifvit dyrare.
Hvarföre skall man icke å landet begagna samma sätt att gå tillväga, som befunnits riktigt och välgörande i städerna?
Att fördyra bränvinet är ju det enda af oss kända säkra medlet att minska det, så ofta beklagade, bränvinsflödet.
Följaktligen bör man väl vidtaga de utvägar, som erbjuda sig för detta måls ernående.
Kan det på annat sätt tillförlitligare vinnas, så må man upgifva det.
Men kan man det icke, så bör man ej motsätta sig en syftesenlig åtgärd.
En annan svårighet, eller sältet för skattens bestämmande, är, genom auktions-åtgärdens vidtagande håfven.
Ty hvem skall, i annat fall, utsätta beloppet?
Skall sådant ske af Landshöfdm?
Huru kan han göra det?
Ty hvilken grund skall han följa?
Han blottställes otvifvelaktig! för beskyllningen att utöfva godtycke, att gynna den ene och preja den andre o. s. v. Allt della undvikes genom auktion, hvilken lemnar hvarje hugad spekulant öppet att bjuda allt hvad han tror sig kunna komma ut med.
Så väl här i Stockholm, som i mindre städer hafva betydliga tillgångar sålunda erhållits.
Jag sätter visserligen icke skatten, i första rummet, ty varans fördyrande är hufvudähdamålet.
Men kan derjemte en fördel tillskyndas
Staten och kommunen: så bör ju det ena goda icke förskjuta det andra.
Man säger, att skattens bestämmande kan öfverlemnas åt taxeringskommitéerna ■ samt att hon kan utgå såsom bevillning.
Derigenom blefve likväl afgiften allt för ringa.
Låtom oss antaga, att ett krog-arrende utgöres med 2 eller 300 R:dr årligen, hvilket jag icke tror vara för högt tilltaget.
Hvem erlägger på landet en så hög bevilln.?
Skall skatten utgå i dylik egenskap: så kommer man att klaga öfver orimligheten deraf, att en fattig krögare skall betala lika mycket som de största godsegare i1 trakten, eller ännu mera.
Således kan bevillmn icke sättas serdeles hög, utan bränvinet kommer att försäljas till bättre pris å landet än i städerna.
Följden häraf blifver, att kring hvarje stad npblomstrar en krans af krogar, hvarest stadsboerna få sig rus för bättre pris än i staden.
Den 5 Augusti e. m. 85
Man säger, att platsens bestämmande, der krogen borde anläggas, skulle komma att bero af näringsidkaren sjelf, i händelse auktion å rättigheten egde runi.
Delta är ett misstag, ty i den föreg:de, af R. o.
Ad:n redan godkända §:n säges det uttryckligen, att K.
Befh:de eger att bestämma den trakt, hvarinom utskänkningsstället skall vara beläget.
Vidare yrkar man, att Landshm bör pröfva personens lämplighet samt att han förstår detta bättre än sockuenämnden.
Han kan icke göra det bättre, än nämnde kommunalmyndighet, ty han kan icke känna» folket, utan måste förlita sig på underordnade tjenstemäns utsago.
Kan det på något sätt vara skadligt, utan är det icke fastmer gagneligt för Landshdm, att socknenämnden utlåter sig öfver de sökandes tjenlighet?
Landshöfdm har ju i alla fall beslutande-rätten qvar.
Det är icke sagdt, att den person, som vid auktionen stannar för högsta anbudet, skall ovilkorligen antagas till krögare, ty i öde §:n stadgas, att ingen annan än den, som har vissa egenskaper och ”pro/vas i öfrigt tjenlig vara” må erhålla krogrättigliet.
Det står icke, att den sökande skall i öfrigt tjenlig vara, utan att han skall pröfvas i öfrigt tjenlig vara, så att om Landshöfdms pröfning ej utfaller till sökandens fördel, slipper man honom och dermed väl.
Man har sagt, att endast stackare skulle komma att öfvertaga bränvinsutskänkningen, örn auktions-åtgärden blefve gällande.
Månne erfarenheten har visat sådant i städerna?
Eller är icke förhållandet aldeles motsatt?
Har icke ganska godt folk bemäkligat sig krogarne i åtskilliga städer och utträngt det s. k. slöddret?
Hafva icke föreningar bildat sig i Jönköping, Fahlun, jag tror äfven Upsala, hvilka inropat alla krogrättigheterna och låtit vinsten af rörelsen användas för allm. behof?
När nu erfarenheten visat, det man i städerna fått godt folk, hvilket ej för slem vinning öfvertagit näringen, hvarföre skall man då misströsta, att förhållandet på landet ju icke må blifva lika tillfredsställande.
Afven der måtte finnas personer med hjerta och förstånd, på hvilka man kan förlita sig.
Fattar R. o. Ad:n ett beslut i syftning att minska skatten å bränvinsförsäljningen på landet, så befarar jag, att sådant skall mindre väl uptagas af BondeSt.
Åtminstone yttrade dess ledamöter i Utsk. den tanken, att då en i deras ögon nog stor skatt blifvit lagd å bränvinstillverkningen, borde man äfven tillse, att bränvinsförsäljningen belastades med en motsvarande börda, så att priset å den förderfliga drycken komme att hållas uppe, icke allenast genom tillverknings-skatlen, utan äfven genom försäljnings-afgiften.
Här har blifvit yttradt, att den höga skatten skulle föranleda lönnkrögeri.
Jag tror tvertom, att hon skall motverka det, emedan hon upmanar de tillåtna krogarnes innehafvare att upspåra lönnkrögarne, så att den lagliga näringen ej genom dem förderfvas.
När Utsk. föreslagit, att större delen af krogarrendena skall tillfalla dels länet i allmänhet, dels socknarne serskildt: så 80 Den 5 Augusti e. ni. har ju, derest förslaget går i verkställighet, hvarje socken ett mäktigt intresse att utrota lönnkrögeriet?
Dessutom finnes hos menniskor i allmänhet en rättskänsla, som säger dem, att när någon nödgas, för en närings bedrifvande, erlägga dryg afgift: så bör man icke se genom finger med dem, som hindra honom att göra rätt för sig.
Jag tror att denna inneboende rättskänsla äfven skall försvåra lönnkrogars upkomst och bestånd.
Jag sägér slutligen detsamma som Frih. Raab, eller att, derest R. o. Adin icke skulle finna för godt att, såsom jag ytterligare påyrkar, bifalla Utsk:s förslag, med iakttagande af de ändringar, Frih.
Raab upgifvit, så är del vådligt att nu genast godkänna ett nytt förslag.
Jag befarar nemi. att om något, som är byggdt på annan grund, än Utsk:s, nu antoges, skulle det blifva svårt för de ledamöter, som genomdrifvit det, att med vederbörlig följdriktighet upgifva förslag till alla de ändringar, som af sådan anledn. borde i åtskilliga sednare förekommande §§:r göras.
Vore det då icke för sakens skuld vida bättre att medgifva en äterremiss?
Jag har förut bestridt återförvisningar i detta ämne under förutsättning, att R. o. Ad:ns beslut skulle hålla sig inom de af Utsk. utstakade gränser.
Men om dessa öfverskridas, så anser jag en återförvisning vara tjenligare än några genast fattade beslut, som måhända vid närmare öfvervägande skulle befinnas vara mindre välbetänkta.
Må ingen tro, att jag på detta sätt vill tillintetgöra mina motståndares mening.
Hon må gälla hvad hon kan.
Ofver dem. må komma ansvaret för frågans uppehållande och den skada, som derigenom vållas.
Jag säger detta endast och allenast för sakens skuld, ty jag befarar att en på detta rum upkommen söndring skall leda till svårare påföljder, än man för ögonblicket föreställer sig.
I trots af Hr Adelborgs bestridande vågar jag uprepa, att krogarne alldeles icke äro nödvändiga för socknen i och för sig sjelf.
De äro deremot högst nödvändiga för de vägfarande, isynnerhet af allmogen, som icke kan undvara ställen vid vägen, der den får rasta och förfriska sig med varm mat.
Bränvinet skulle de visserligen kunna undvara, det vill jag ingalunda bestrida; men dä vi veta, att det föga lönar sig att hålla nykterhetsvärdshus, så kunna vi äfven vara förvissade derom, att ingen skulle vilja åtaga sig en krogrörelse, hvarmed bränvinsförsäljning ej vöre förenad.
I öfverensstämmelse med min i denna fråga hysta åsigt nödgas jag motsätta mig förslaget, att näringsrättigheterna skola på auktion utbjudas.
Bränvinsminuteringen skulle möjligtvis kunna utan våda göras till föremål för auktions-anbud, men alldeles icke bränvinsutskänkningen.
Blifver detta sednare fallet, sa skulle det kunna hända, att en person, som bodde i norra ändan af socknen, inropade krogrörelsen, ehuru någon sådan i den trakten ej bchöfdes, under det att den södra delen, der ett näringsställe vore af verkligt behof påkalladt, ginge derom miste.
Vid sådant förhållande och då auklions-systemet, på sätt flere Den 5 Augusti e. m. 87 föreg:de talare fullständigt ådagalagt, medför många andra _ olägenheter, nödgas jag att begära återremiss af denna §.
Äfven jag inser vådan af att frågan uppehälles, men då jag har mig bekant, att flera §§:r i denna författning blifvit af BorgareSt. återremitterade, anser jag skadan redan vara skedd, och då en återremiss onekligen är lämpligare, än att nu genast antaga ett nytt förslag, hoppas jag att R. o. Ad:n beslutar sig för den förstnämnda åtgärden.
Jag ber att få tillkännagifva, att jag för min del är en varm anhängare af auktions-systemet, för så vidt det rörer städerna.
Der är det ganska lämpligt, men förhållandet emellan siad och land är helt olika.
Jag ber att få belysa saken med ett exempel.
Sedan vederbörrde förordnat, alt ett näringsställe skall inrättas i södra delen af en stad, så kan det gerna tillåtas alla innevånarne i denna stadsdel att ingå i täflan
Om krogrättigheten, ty det är fullkomligt likgiltigt, om krogen ligger i Qvarteret A eller Qvarteret B.
De som önska besöka krogen, kunna lika gerna infinna sig på det ena stället, sorn på det andra.
Men på landet förhåller det sig helt annorlunda.
Der finnas vissa ställen, der allmogen plägar rasta, vattna sina hästar, taga nattqvarter o. s. v. Med ett ord der finnes vissa, af lokala omständigheter utstakade platser, hvarest utskänkningsställen verkligen behöfvas.
Skulle nu en annan person än någon af dem, som hafva sin bostad invid detta ställe, kunna tillegna sig krogrättigheter så blifver deraf tvifvelaktigt en följd, att den privilegierade krogen blefve obesökt och att en lönnkrog upstode på den af naturen anvisade platsen.
Dessutom anser jag det vara af högsta vigt, att Landshöfd:n eger att tillse, det en ordentlig, pålillig och nykter person blifver den, som får krogrättigheten sig öfverlåten, så alt man kan vara förvissad derom, att ordning och skick uprätthålles på ett ställe, hvarest motsatsen så lätt kan inträffa.
Denna visshet kan icke erhållas, om krogrättigheten tillfaller den mestbjudande.
Det är visserligen sannt, att den 6:te §:n, bland annat, innehåller, att ingen annan, än en tjenlig person, må tilldelas krogrättighet, men den pröfning, som i detta fall skulla egä rum, blefve ganska svår, ty den ena kan bjuda ganska litet, då han vet, att han i alla fall genom sin bostads lyckliga läge kommer alt draga rörelsen till sig, under det att den andra, som törhända är tjenligare, men icke har en lika fördelaktig bostad, bjuder en ganska rundlig summa.
Man har här beklagat sig öfver att krogarne skulle blifva allt för lågt beskattade, om auktionssystemet ej infördes och en annan talare har deremot befarat, att beskattningen i detta fall blefve allt för hög.
För min del tror jag att denna fråga skall utan någon serdeles svårighet lösas, då vi komma till 16:de och 17:de §§:ne, hvari beskattningen afhandlas.
Svårigheten undanrödjes ganska ledigt derigenom, att man sätter ett högt minimum på ifrågavar:de rättighets utöfvande.
I nämnde §§:r har 88 Den 5 A ugu s t i e. m.
Utsk. föreslagit, att kanneberäkningen ej skulle få understiga 600 kannor.
Jag har visserligen hört, att åtskilliga anse detta vara för mycket, men man kan ju, i fall kanneberäkningen öfvergifves, såsom minimum utsätta 66 Hulr 32 sk., 100 eller 150 R:dr eller hvilken summa, man finnér lämpligast.
Jag tror visserligen icke, att olägenheterna af auktionssysteraet skulle sträcka sig så långt, som Frih.
Rehbinder förmenat, då han sagt, att om en krog skulle behöfvas i norra delen af en socken, kunde rättigheten förvärfvas och utöfvas af en person, som hodde i den södra ändan af samma socken.
Det är nemi. föreslaget, att socknenämnden skulle ega att bestämma trakten för näringsställets inrättande, men äfven denna bestämning anser jag vara allt för vid.
Jag tror nemi. att endast 2 eller 3, närmast stället boende personer komma att ingå i täflan och det blefve väl då den vanligaste händelsen, att endast minimi-kannetalet bjödes.
Det vore i sådant fall vida lämpligare, att på förhand bestämma en minimi-summa, hvarigenom alla svårigheterna häfdes.
Man bar sagt, att det vore bättre att återremittera frågan, än att antaga Gr.
Saken torde måhända vara likgiltig, men jag tror dock, att om R. o. Ad:n förenar sig om Gr.
Mörners förslag, en bestämd opinion derigenom uttryckes.
Frågan återkommer i allt fall till Utsk.-, i följd af ett annat Stånds återremiss, och det blifver då Utsk:s åliggande att sammanjemka meningarne.
Med kännedom af den föga benägenhet för auktions-systemets borttagande, som finnes inom Utsk., tror jag att R. o. Ad:n handlar rättast, om Ståndet stannar i ett beslut, hvarigenom en motsatt mening tydligen uttryckes.
Vi veta alla, att Ståndens diskussions-prot. sällan eller aldrig läsas i Utsk:n, i synnerhet då det lider till riksdagens slut och då Utsk:n anse det vara deras pligt att så fort sorn möjligt återsända Betänk.
På grund häraf anhåller jag om bifall lill Gr.
I hvad jag nu ämnade andraga är jag lill en stor del förekommen af Hr von Troil.
Jag vill derföre endast med några få ord uptaga åtskilligt, som emot mitt förslag blifvit anmärkt.
Först och främst bar man sagt, att då auklions-systemet i städerna länge blifvit med fördel begagnadt, egde man ingen anledn. att förmoda, det samma system vore olämpligt för landet.
Men förhållandet emellan stad och land är, på sätt förut blifvit visadt, helt olika.
I staden är det likgiltigt, om krogen är belägen i det ena eller andra huset eller qvarteret.
På landet deremot åro innebyggarnes boningar belägna långt ifrån hvarandra och ett näringsställe, som vore välbeläget i den ena boningen, är det icke i den andra.
Derföre är auktions-systemet icke lämpligt, enär man derigenom aldrig kan vara försäkrad, att krogen blifver förlagd å det ställe, der den allmänna rörelsen en sådan inrättning påkallar.
Vidare har man påstått, att auklionsväsendet skulle med - Den 5 A ugil s ti e, m. 89 föra den fördel, att bränvinsförsäljningen blefve högre beskattad än eljest, hvilket icke kunde annat än befrämja nykterhetens sak.
Ar det med nykterhetens v,älförstådda intresse förenligt, att den, som tror sig kunna förmå sina medmenniskor att supa mest, skall vara den, som erhåller rättigheten att tillhandahålla dem rusdrycken?
Om detta ändamål äfven icke vore så lätt upnådt, derföre att den höga skatten fördyrar bränvinet, så ser det åtminstone ganska fult ut på papperet.
Dessutom kan man icke utan skäl draga i tvifvelsmål, huruvida bränvinet verkligen kommer att, till följd af auktionssystemet, förfördyras.
Jag för min del tror, att samma resultat vinnes derigenom, att man pålägger krogrörelsen en bestämd hög skatt eller bevillning, hvilket jag närmare vill utveckla, då föredragn:n hinner de §§:r, som röra beskattningen.
Man har äfven andragit, att, i händelse auktions-systemet öfvergåfves och ett minimi-belopp i bevillmsväg stadgades, skulle krogarne å landet blifva så lågt beskattade, att de skulle lägga sig såsom en krans kring hvarje stad och genom det bättre priset å bränvinet utlocka dess innevånare att der supa sig fulla, till stor skada för så väl nykterhetens som stadskrögarnes sak.
Denna förutsättning hvilar likväl på en helt och hållet falsk grund, ty K.
Befhule eger rättighet att vid tillåtelsens meddelande bestämma, i hvilken trakt krogen skall vara belägen, dervid han icke lärer underlåta att tillse, det städerna icke blifva på nyssnämnde sätt bekransade.
Här andrages vidare, att icke endast det högsta anbudet utan äfven den bjudandes tjenlighet i öfrigt kommer vid krogrättighetens tilldelande att lagas i betraktande.
Men samma pröfningsrätt tillkommer ju enl. mitt förslag K.
Befh:de, hvilken torde mera opartiskt bedöma de sökandes tjenlighet till rörelsens utöfvande, enär icke något privat eller lokalt intresse vid vägandet af sökandernes förtjenster bör förutsättas kunna insmyga sig i vågskålen, hvilket deremot snarare kan befaras, om pröfningsrätten tillkommer socknenämnden, enär det högre anbudet å en rörelse, hvars beskattning hufvudsakligen tillfaller socknen, naturligtvis måste fresta nyssnämnde myndighet att se genom fingrarne med den bjudandes måhända mindre tjenliga egenskaper.
Ytterligare har man förmenat, alt mitt förslag skulle hafva vunnit i antaglighet, om detsamma inskränkt sig till utskänkningen och låtit ulminuteringen blifva föremål för auktions-anbud.
Denna anmärkn. torde visserligen ej sakna befogenhet, men sedan B. o. Ad. å f. m. beslutat, att bränvin å ulminuteringsställena skulle få försäljas till så ringa belopp som ^:dels kanna, tror jag, att samma föreskrifter böra gälla för utminuteringen, som för utskänkningen.
På grund af hvad jag nu ytterligare andragit, anhåller jag fortfarande om bifall till mitt förslag. 90 Den 5 Augusli e. m Hr von Hartmansdorff:
Relibinders upmärksamhet derå, att, på sätt Hr von Troil redan omnämnt, vederbör:de myndighet enl, 2:dra mom, i 3:dje §:n eger att bestämma, hvarest näringsstället bör vara beläget, och att detta redan skulle vara bestämdt, innan auktionen för sig ginge; ty det är klart, att anbud å krogrörelsen icke kunna ske med någon tillförsigt, då den bjudande icke vet, hvar krogen skall vara belägen, och således ej kan med säkerhet beräkua, huru stor afsättningen ungefärligen skall blifva.
Mörner har anmärkt, att krogens läge är af mycket större vigt å landet än i stad, der det kan vara likgiltigt, om krogen ligger i det ena qvarteret eller i det andra.
Jag påstår, att läget af en krog i staden är af lika stor vigt som å landet.
Om jag antager att 2:ne krogar finnas t. o. m. i samma qvarter, men vetta åt olika gator eller platser, såsom om t. ex. den ena krogen låg vid Kornhamn och den andra vid Lilla Nygatan, så är det klart, alt den förra krogen, som ligger vid en liflig torgplats, bär större värde än den sednare, som ligger vid en gata med mindre trafik.
Man har påstått, att beskattningen kan göras hög derigenom, att ett högt minimi-belopp utsättes, Men hvartill leder sådant?
Jo möjligtvis derhän, att intet anbud göres och då måste man ju nedsätta minimum lägre, än man måhända föreställt sig.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad:n, hvars flesta ledamöter troligtvis redan stadgadt deras åsigt i saken, utan anhåller, att vi så snart som möjligt måtte komma till frågans afgörande.