Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slottet heter Kristiansborg, men kung Kristian residerar trots vinterslasket å Fredriksberg utanför staden.
Högtiden till ära presenterade sig både kungen och drottningen i ett slags jaktuniform af grått tyg, som såg ut att vara af inhemsk fabrikation.
Kung Kristian bar icke ens sin serafimerstjärna, hvilket föranledde kronprins Gustaf att sedermera aflägga sin elefant.
Mötet mellan svågrarna präglades, sanningen att säga, af en oskrymtad och osökt likgiltighet, som tycktes förefalla dem båda högst comme-il-faut.
Kronprins Gustaf har ju hittills icke visat sig mycket empressé gent emot sin prinsessa, och då detta sakförhållande synes vara väl kändt härnere, fanns intet skäl att skrufva upp släktkärleken, i synnerhet som de repliker, svågrarna hade att växla, voro nästan på förhand föreskrifna af ceremonielet; och detsamma kan sägas om mötet mellan de svenska prinsarne och drottningen, som icke föreföll à son aise.
Däremot lär allt ha gått vida hjärtligare till vid audiensen hos den stelryggiga änkedrottningen, Juliane Marie och hennes krokryggige son arfprins Fredrik.
Samma dag på e. m. infann sig på Amalienborg den lille koppärrige kammarherren, presenterades af Sprengtporten som direktör för konungens spektakler och förunnades äran att bli mottagen, hvarvid han anmodade hertigen af Gotland att allernådigst bestämma repertoiren både för den italienska operan och den danska skådeplatsen.
Artigheten afböjdes med tacksamhet, men logen som samtidigt ställdes till vårt förfogande, mottogo vi, och hade därifrån nöjet se de nyss nämnda två skuggorna i den kungliga logen, intagande rätt nonchalanta attityder bakom de regerande majestäternas fåtöljer.
Det gafs en piece, som kallades »Den politiske ljusstöparen», om jag minns rätt, af en dansk friherre Holberg (icke att förväxla med den franske Holbach).
I salongen – – nej, det är tacksammare att försöka en skildring af galataffeln där alla förnämligare herrar och damer lyste med sin frånvaro, medan däremot några af stadens små borgarmadamer voro som barn i huset.
I högsätet satt vår kunglige svåger, som utan intresse för annat än sin mat och sitt vin, åt och drack med en ociviliserad glupskhet, och midt emot den lille storätaren tronade drottningen, hvars ögon ständigt voro riktade mot den man, som tycktes vara allas vår värd och beskyddare.
Exläkaren lade ogeneradt armbågarna på bordet, talade högt, med myndig stämma, och vägde ingalunda sina ord.
– Jag behöfver icke säga, att våra svenska prinsar sågo tämligen malplacerade ut i denna societet.
Tillåt mig, för kuriositetens skull, att presentera dig för några af de närvarande damerna.
Se här först en imponerende företeelse:
Madame Fabritius, en af drottningens intimaste väninnor, hustru till en rik handlande, själf af gammal, holländsk krämarsläkt och af födseln bärande det klapp-klingande namnet Debora Kloppenburg.
(Tänk att vara född Kloppenburg!
För min del ville jag nästan hellre heta Klopstock!)
Hon är öfversållad af juveler och befinner sig i blomman af sin medelålder, men ser ut som om hon kunnat vara mamma åtminstone till kungen.
Hennes svägerska, som tydligtvis också hör till den intimare hofkretsen, är något mindre yppig men bär till gengäld titeln friherrinna.
Friherrinnan Iselin (järnkramhandlare heter på danska isenkræmmer).
Hennes make har nämligen efter en lycklig kampanj under Mercurii banér, eröfrat sig guldsporrar och friherrekrona.
Jag förmodar att unga danska adelsmän, som tack vare spel och dobbel befinna sig i tillfälliga ekonomiska förlägenheter, lätt kunna få låna pengar af denne friherre.
Fruarna bruka sina ögon tämligen ogeneradt och när de tala, tänker man strax på en prinsessa – nämligen den där, som aldrig kunde öppna munnen utan att en groda hoppade ut.
– Madame Fabritius tycktes ha föresatt sig att göra någon svensk eröfring och försökte sig på ingen mindre än hertigen af Gotland, som hon hugnade med många ömma blickar, allt medan hon i djupt melankolisk och hjärtnupen ton beklagade, att H. K. H. icke gjort visit, hvarför hon icke denna gång kunde få det nöjet att se honom under sitt tak.
Prins Gustafs min är vid detta tillfälle obetalelig.
I öfrigt ha vi färdats rätt mycket omkring i Danmarks hufvudstad, besökt allt hvad man måste besöka (utom madame Fabritius), lagt sista hand vid salig kung Fredrik V:s ryttarstaty (hvilket gick så till, att Scheffer och Sprengtporten fingo hjälpa gamle grefve Moltke och den franske gesandten, markis Blosset, att tilltäppa hålet i hästens bakdel, hvarvid Scheffer lär ha visat sådan skicklighet, att han blef utnämnd till hedersmedlem af konstakademien!), varit på middagar hos statsministrarne, nämligen hos ofvan nämnde grefve Moltke, far till hela det yngre dussinet, hos en grefve Reventlow (som i allt yttre tillhör familjen Ochsenstirn) och hos en monsieur med namnet Skymmelmann, som lär ha varit oxfösare i Neder-Sachsen, men nu äger guld och gröna skogar, har geheimerådstitel (hvilket här anses högst gentilt), friherrlig krona och en hustru, som är den friherrligaste munkbromadam jag någonsin drömt om.
Angående ställningar och förhållanden i detta land måste jag uttrycka mig med mycken korthet, ty våra koffertar äro packade och om en timme äro vi på väg till Korsör.
Vare det nog sagdt, att vi tyckas ha kommit tämligen olägligt, midt i något slags inrikespolitisk stortvätt eller storstädning.
Någon utrikesminister äger Danmark för tillfället icke, och det tycks som skulle kronprins Gustaf ha rätt, då han på tal om de öfriga ministrarne, yttrade, att kungen af Danmark låtit dem stanna kvar uteslutande i afsikt att låta dem tillhandahålla oss några mål mat, hvadan de troligen afskedas så fort vi vändt ryggarna till.
Politiskt factotum är tydligtvis den ofvannämnde exläkaren Struensee, som innästlat sig mycket djupt i drottningens gunst och, mirabile dictu, också i kungens.
Om denne kung är fullt klok, vet jag på min ära icke, men ingenting tyder just på att så skulle vara förhållandet.
Du bör häraf draga den slutsatsen, att envåldsmakten befinner sig i de bästa händer och under sådana omständigheter tör det vara en lycka (ehuru icke för landet!) att statsrådet blifvit försatt ur funktion.
– Hur länge detta regemente kan hålla sig, vet icke ens den allsmäktige, ty den allsmäktige i Danmark är för närvarande monsieur Struensee; men det talas om ett mycket spändt förhållande till det ryska hofvet.
Skulle det komma till allvarligare förvecklingar, lär monsieur Struensee, i samråd med en likasinnad vän, ha bestämt sig för att hellre sälja allt det kungliga bordsilfret (N. B. till underhåll af arméerna!) än låta sig förödmjuka.
Den krigiske vännen, en grefve Rantzau, har dessutom högtidligen förbundit sig, att i spetsen för en svensk och en dansk armé jaga kejsarinnan Katarina från Petersburg.
Således ha vi svenskar alla skäl att önska det nuvarande regementets fortbestånd, i synnerhet som monsieur
Struensees orubbligaste princip är, att Danmark icke bör blanda sig i främmande staters affärer och alldeles icke utgifva stora summor årligen till underhåll af de svenske nattmössorna.
Förhållandet mellan änkedrottningen och de regerande majestäterna förefaller spändt, ty änkedrottning Juliane Marie är en dam af stränga moraliska grundsatser och för någonting sådant lär den regerande drottningen icke med fog kunna beskyllas.
Emellertid hör änkedrottningen synbarligen icke till de mera dådkraftiga naturerna, såvida hon icke har en utomordentlig själfbehärskningsförmåga – och i så fall vill jag icke vara i monsieur Struensees kläder, när det en gång besannas, att i det lugnaste vatten kunna stora, fula fiskar lefva och hafva sin varelse.
Redan nu märker man granneligen, att här finns mycken jäsning i sinnena, framför allt bland högadeln och rikets f. d. herrar.
Alla afvakta också med spänning, hvad som härnäst skall ske, ty ingen tror att monsieur
Struensee nu ämnar stanna på den väg, han slagit in, och för hvart steg han tager vidare, blir faran för honom själf större.
Redan nu huserar han som om han vore envåldshärskare både öfver det kgl. huset och öfver landet – och tillämpar sina principer lika hårdhändt, vare sig det gäller rikets inre förvaltning eller den danska kronprinsens uppfostran.
I båda fallen använder han en rent barbarisk kallvattenskur.
Den lille kronprinsen får gå barbent och frysa och svälta.
H. K. H. har också redan frostknölar på fötterna.
Huruvida detsamma redan är förhållandet med statskroppen, vill jag tillsvidare låta vara osagdt.
Framtiden kommer antingen att rättfärdiga denna medicus eller att flå honom lefvande. – –
(Köbenhavn 29 Jan. 1771.)
Det dundrar och dånar från kastellet så att fönsterrutorna skallra i Nyboder, och frostvinden från öster drifver krutröken genom Norgesgade ända fram till Kongens Nye Torv.
Kölden är bitande, men på alla gator och torg vimlar det af människor, och utanför portarna till det kungl. rågmagasinet på Kristianshavn väntar en väldig skara af välfödda småkrämare och madamer, som gärna vilja göra sig till godo innehållet af den nådiga kungörelsen, att kronans råg, till lindring af hungersnöden, skall utlämnas åt behöfvande för tre riksdaler tunnan.
Rundt omkring stirrar den bleka, svältande fattigdomen girigt på silfverslantarna, och från blåfrusna läppar flyga onda och bittra ord.
Men på gator och torg blir det lifligare och lifligare.
Från alla stadens kanter dragas de mörka människoströmmarna magnetiskt mot en gemensam medelpunkt, slottsholmen, där den kungliga gifmildheten, i anledning af konungens födelsedag, håller gästabud för folket.
Den kungliga gifmildheten är en kvinna af sten med yppiga former, sittande i en fyrkantig nisch midt i en väldig fontän af grön marmor på en sockel af röda kvaderstenar.
Hon håller ett par kransar i ena handen och ett ymnighetshorn i den andra.
Rundt omkring henne plaskar och skvätter det; ideligen rinner den kungliga frikostighetens kalla och klara vatten, men hennes min är oberörd som de två egyptiska bronslejonens, där de med öppna gap frusta öfver bassinen.
De veta alla, att bassinen aldrig kan fyllas och att det mänskliga eländet är utan botten.
Å ömse sidor om den stora fontänen äro två mindre brunnar af röd marmor med reliefer af brons, masker och drufvor, från hvilka vinet strömmar, rödt från den ena och hvitt från den andra.
I ridbanans midt står ett stort bord med en helstekt oxe, och andra långa bord med stekta får och svin, gäss och kapuner, allsköns mat och dryck, smör och bröd och brännvin och öl.
Här rundt omkring vimlar det af småborgare med hustrur och döttrar, armbågande sig fram mellan gesäller och soldater, som knuffas, och lärpojkar, som sätta krokben för hvarandra.
Tusentals käkar äro i rörelse, tuggande, talande och skrattande.
Stor är också trängseln omkring de glädjens brunnar, från hvilka vin strömmar, och än värre blir det när den kungliga kammarfuriren låter ett regn af guld och silfver falla.
Män och kvinnor kasta sig framstupa, rulla om hvarandra i vildt tumult, söka, rasande, rafsa åt sig de nypräglade mynten, till hvilka alla ha lika rätt och som därför endast tillfälligtvis tillhöra den raske uppsnapparen, om han icke också kan försvara sin äganderätt med sina klor.
Så alstrar den kungliga gifmildheten ett allas krig mot alla och de flesta af tumultuanterna få endast skråmor och rifna kläder till erinring om dagens betydelse.
Mustiga eder och förbannelser vittna om deras tacksamhet, och hvar penning med kungens bröstbild lämnar efter sig en blodfläck på den frusna marken.
Utanför de stängda gallerportarna står nödens värsta slödder packadt på marmorbron, alla de usla trashankar, till hvilka den kungliga gifmildheten omöjligt kan sträcka sig, och från dessa utestängda stiger ett doft knot, som ackompanjerar de rusiges oartikulerade glädjerop därinnanför och klingar samman med de slagnes förbannelser.
Från den stora balkongen öfver slottsportalen se de regerande majestäterna ned på sitt folk med ögon, som glittra af förnöjelse vid skådespelets muntrande och spännande scener.
Men änkedrottning Juliane Marie skakar betänksamt sitt hufvud inför detta nymodiga spektakel och arfprins Friedrich följer sin mors exempel; och alla, som befinna sig i dessa två kungliga personers svit, skaka sina hufvuden mer och mer betänksamt, ju lifligare de högröstade damerna och kavaljererna i kungens och drottningens följe uttrycka sin belåtenhet.
Hvar gång detta sker, kråmar sig Brandt mekaniskt bakom ett af de stora fönstren, därifrån han med innerlig tillfredsställelse följer folklifvet, alltmedan han i själfmedveten ton och med pretiösa gester talar till Warnstedt:
– Ja, stora förändringar ha redan skett och ännu större stunda!
Jag har, som ni vet, upphäft rangförordringen och gjort alla inbjudningar till kungens taffel nominella.
Oss emellan sagdt – det var nödtvång!
Drottningens intimaste väninnor och deras män måste också officielt kunna inbjudas till hofvet!
– Hennes Majestät har en utpräglad smak för de rika handelsmännens madamer – anmärker Warnstedt ironiskt.
– Därigenom höjes icke hofvets glans – men lefve den danska gemytligheten!
– Min käre vän – Brandt bröstar sig högdraget – jag tror mig i själ och hjärta vara större aristokrat än ni, men jag inser icke, hvarför så eleganta damer som fru Fabritius och fru Schultz skulle utestängas från hofvets fester, därför att deras män icke tillhöra adeln.
Eller fru von Malleville, hvars knappast välborna skönhet kommit er själf att glömma lilla Anne-Sophie, som är en boren Danneskjold med danskt kungablod i sina ådror!
– Nej, var öfvertygad om, att jag lagt en fast plan till grund för alla förändringar och förlustelser här vid hofvet!
Det är icke bara Struensee, som är reformatorn; också jag tör kunna göra anspråk på att kallas så, och vårt arbete går delvis jämnsides!
Jag vill göra detta hof till en nöjenas brännpunkt och denna stad till den gladaste i världen.
Jag vet, hur det skall gå till, jag har studerat mitt fack i Paris.
Jag skall ge folket panem et circenses.
Bröd och skådespel äro lika viktiga faktorer.
Och eftersom det lär vara ondt om bröd måste man lägga dess mera an på skådespelen.
Också har jag, som ni vet, genomdrifvit, att italiensk opera ges hvar söndag och dansk komedi hvar lördags kväll.
Och hädanefter tillåtes enhvar, som färdas nattetid på gatorna, att lysa sin väg hem med facklor eller bloss.
Vi äro ljusets riddersmän!
Och det är tid på att gamla fördomar få vika!
– Det är omöjligt att blunda för edra förtjänster på detta område – i synnerhet då de framläggas så klart, som endast ni själf förmår det – men jag tror mig veta, att meningarna äro delade om denna så väl som många andra af era reformer.
Stadens trettiotvå män ha också gjort föreställningar, och husägarne på Västerbro lära ha inlämnat en skrift, däri de häfda, att slik upplysning är i hög grad samhällsvådlig.
Om ni icke handskas försiktigt med reformerna, kan hela staden snart stå i brand.
För öfrigt torde det frysande och svältande folket föredraga en smula bröd!
Brandt stirrar ett ögonblick förvånad på opponenten, slår sedan ut med handen och visar mot gästabudet där nere på ridbanan:
– Se där! Göres oss mera vittne behof?
Hör hur folket jublar!
Vet ni hvad dessa tusen munnar förkunna?
Jag har lyssnat och jag vet det!
I dag rinner det upp en ny tid för Danmark.
Lefve konungen, som nu, sedan geheimekonseljen afskedats, blifvit myndig för andra gången.
– Är ni också alldeles viss på att ni hört rätt? invänder Warnstedt sarkastiskt.
– För min del har jag blott hört skrän af de rusiga och knot från de utestängde.
– Jag vill icke disputera med er – Brandt rycker förnämt på axlarna – det anstår mig icke, därtill har jag själf tagit alltför verksam del i händelserna.
Jag kan icke förstå att det finns anledning till knot.
Vi låta de behöfvande få råg till underpris, vi ha förbjudit att spannmål får utföras och tillåta införsel mot billig tull, vi ha upphäft saltskatten och kvartsprocentskatten, vi ha befallt magistraten att inrätta en vedgård, därifrån de frysande kunna få bränsle till billigt pris.
Hvad kan man väl mera begära?
– Men er ton är bitter, min vän, och jag förstår anledningen.
Ni ser denna lilla tingest på mitt bröst – Brandts fingrar leka nonchalant med Mathilde-orden, ett CM i briljanter mellan två lagerkvistar i oval, krönta af en kunglig krona, som hänger omkring hans hals i ett rosafärgadt sidenband med silfverstrimmor – ni ser den på grefvinnan Holsteins bröst, men icke på ert eget och icke på fru Mallevilles – –
– Nej, min käre vän – infaller Warnstedt i kylig ton.
– Nej, ni misstar er, om ni tror att jag haft några illusioner om den där lilla leksaken.
Ni däremot tycks tillskrifva saken en utomordentlig vikt!
– Jag nekar icke till mitt brott!
Dekorationen är prydlig och i motsats till alla andra ordnar – Brandt sneglar föraktligt på Warnstedts hvita band – betyder denna verkligen någonting.
Den betyder att jag hör till drottningens intimaste krets.
Och så bäres det här lilla utmärkelsetecknet knappt af ett dussin personer, bland dem fyra kungliga.
Ni skall få se, att Mathilde-orden så småningom blir förnämare än själfva elefanten – –
Nere på ridbanan vandrar Rantzau omkring med försiktiga steg, ty hans fötter äro ännu ömma efter det sista våldsamma anfallet af gikten.
Skrål och tumult harmonierar i dag synnerligen väl med hans sinnesstämning.
Han fantiserar om ett folkupplopp med mord och brand och njuter den drastiska effekten af sin egen inbillning.
I alla händelser känner han sig mera hemmastadd bland den skränande mobben här nere, än bland den konverserande mobben däruppe.
Han är vid eländigt lynne, ty hans fåfänga blöder sedan månader tillbaka af många sår, och Mathilde-orden, som han bär på sitt bröst under bäfverpälsen, har ingalunda räckt till plåster åt dem alla.
Ända sedan midten af december, då Struensee låtit utnämna sig själf till maître des requêtes och förre ministern i Neapel, grefve Adolf Siegfried von der Osten, till dansk utrikesminister, har Rantzau förstått, att makten, som han i det längsta gripit efter, också denna gång glidit honom ur händerna.
Sedan dess hatar han af hela sin själ äfventyraren som dragit honom vid näsan och som icke har försyn för någon annan än sin stallbroder Brandt!
Aldrig kan en Rantzau finna sig i, att dessa båda personer topprida honom!
Maitre des requêtes!
Det låter blygsamt.
Ämbetet har också hittills icke haft någon betydelse.
Men nu, sedan geheimekonseljen upphäfts, är denna monsieur, som det åligger att muntligen föredraga regeringsangelägenheterna för kungen, faktiskt den enda föreningslänken mellan statens öfverhufvud och de olika departementen.
En ensam person har sålunda öfvertagit hela statsrådets funktion, med undantag af utrikes angelägenheterna.
Dem har stadsläkaren tydligen icke vågat sig på – hvadan alltså monsieur Osten, den pudrade räfven, som händelsevis befann sig i staden, på genomresa till sin nya post i Haag, hux flux erbjudits anställningen som solo-minister – och accepterat den.
Ju mer Rantzau tänker på allt, som händt, dess hetare sjuder hans förbittring.
Omöjligt kan han uppfatta detta annorlunda, än som en skymf, medvetet tillfogad honom personligen.
Och anledningen kan icke vara mer än en!
Af vanvettig svartsjuka om makten har Struensee uppoffrat allt, svikit sina löften, dagtingat med sin öfvertygelse!
Därför äro nu de politiska signalerna ändrade, och för att vinna Rysslands vänskap har danska drottningens galan utnämnt den krönta ryska kurtisanens förre kopplare till utrikesminister!
Denne listige och smidige Osten med den tvifvelaktiga grefvekronan och de perversa erotiska instinkterna är kanske också en mera passande ackvisition för detta hof, än en Rantzau!
Rundt omkring honom hurrar och jublar folket; och en borgersman står stödd mot midtfontänen och läser med lallande röst den underdåniga lyckönsknings-artikeln i dagens nummer af Adresse-avisen:
– – en furste, som är halfva jordklotets skräck, sina undersåtars afgud och alla tiders beundran, en sådan furste framställer den lofprisande historien mer än en gång.
Men den vise, som genom en skapande själ gör sig ett utkast till en regering, stor genom inre värde och icke genom glänsande och ödeläggande händelser; den dygdige, som tänker stort nog för att vilja vika från deras allmänna bana, som bära namnet stora; hvars största eröfringar äro de genom honom lycklig blifna människornas hjärtan och hvars största seger är lasternas ödeläggelse – – –
Detta är tryckfrihetens bild af den lastens invalid som sitter på Danmarks tron och låter sin drottnings galan regera!
Och mobben hurrar åt, att den kungen tagit tyglarna i sina egna händer!
Men låt andra rykten flyga ut, sätt harmen i rörelse, slå sedan ånyo vin i skrikhalsarna – och redan om några månader kan den allmänna meningens koskälla ha fått annat ljud!
En skranglig student, som fått mat, raglar förbi med handen på värjfästet och deklamerar med salig min:
den bästa drottning som i världen nämnas kan en drottning, som är värd vår Kristian, blott nämner dig, Mathilde.
Rantzau klappar honom på axeln med käppkryckan och tilltalar honom höggunstigt:
– Min unge vän känner kanske någon, som skrifver vers mot betalning?
– Ja bevars!
Det finns många rimmare bland kamraterna.
Och förtjänsten med begrafningar är klen.
De förnäma liken bli mer och mer sällsynta.
Skulle min nådige herre behöfva hjälp för att komma i jorden, ber jag att få rekommendera mig.
Mitt namn är Sören – –
– Nej, min gode Sören, jag tänker icke skaffa er förtjänst på det viset – he!
Men jag betalar fem blanka riksdaler för en liten visa om en barberare, som slog åder på en stor drottning och sedan började kvacksalfva med – – he!
Adjö med sig, Sören.
Jag bor i det kungliga palatset vid Kalvebodkanal.
De sista två meningarna säger Rantzau med låg röst; så vänder han sig bort från den förvånade studenten och hälsar nedlåtande fryntligt på professor Berger.
– God dag, min förträfflige professor!
Hur står det till med de oäkta barnen, som H.
M:t i nåder tagit under sin protektion?
Jag hoppas de må väl i stiftelsen?
– Jag tackar å småttingarnas vägnar för det vänliga intresset och tillåter mig returnera spörsmålet.
Hur är det med herr grefvens egen hälsa?
– Jo, tack, he!
Jag inbillar mig ha gjort en viktig medicinsk upptäckt.
Tror ni icke, att kroppens safter kunna surna till gikt under inflytande af en långvarig och häftig ilska?
Jag har känt mig så gallsjuk, att jag skulle velat bitas.
– Jag skulle snarare förmoda – svarar Berger, småleende – att gallsjukan härrört från giktplågorna.
Jag är viss om, att min teori är den riktiga.
Ni förstår nog, min käre professor, hvad en Rantzau måste känna, då han ser sig undanskuffad af två parvenyer.
Jag ångrar bitterligen, att jag återvändt till hofvet!
Jag föll i onåd i sällskap med en stor man, och två hundsfottar kallade mig tillbaka i afsikt att få kujonera mig!
Professorns runda ansikte med de mjuka konturerna och den breda näsan får ett egendomligt uttryck, och där leker en skälm i hans små, kloka ögon, då han nu ser förbi sin interlokutör och lyfter på sin tresnibbiga hatt.
Rantzau vänder sig om och varseblir Struensee, som i trängseln kommit så nära in på honom, att ett sammanträffande icke kan undvikas.
– God dag, min kära maître – hälsar grefven med öfverdrifven älskvärdhet, medan hans blickar en smula ängsligt fladdra omkring Struensees ansikte, som får ett högdraget och inbundet uttryck.
Detta sårar återigen Rantzaus stolthet och eggar honom att ge luft åt sin förbittring.
– Tillåt mig att gratulera till utnämningen! – forsätter han i frän ton – och komplimentera er blygsamhet!
Hvarför icke lika gärna geheimestatsminister med detsamma?
– Vid ett lämpligare tillfälle – svarar Struensee – skall jag med nöje ingå på spörsmålet.
Jag lyckönskar er till tillfrisknandet, min käre grefve.
Det gläder mig att åter se er på fötterna.
– Jag förstår, att den saken måste ligga er varmt om hjärtat – he!
Det fanns ju en tid, då ni bar titeln greflig rantzausk husläkare!
Förmodligen är det af hänsyn till min hälsa, som ni velat förskona mig från det maktpåliggande bestyret med Danmarks utrikesangelägenheter!
– Jag anser fortfarande ögonblicket illa valdt för en diskussion om så allvarliga ting.
Men då det tycks vara nödvändigt, vill jag gärna fästa er uppmärksamhet på, att det icke är min ringhet som är Danmarks konung.
– He! – Rantzau skrattar beskt.
– Jag förstår icke, hvarför ni icke skulle kunna tala helt öppet om hvad hela världen vet!
Hvarför envisas ni, käre vän, att hålla er imposanta personlighet dold bakom kungens rygg?