Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De lemnade brödlöse fabriksidkare, deras näring i förfall, denna för riket förmånliga näring, som genom förra ständers uppmuntran blifvit vidare utsträckt, än den någon tid i vårt fädernesland varit, och i ett högre flor blifvit beundrad, än framtiden kan hoppas att den åter beskåda.
De hafva lemnat banken i mistning af dess reverser på speciemynt, som åter blifvit utspridde i allmänheten, och för hvilka årligen interesse måste betalas.
De hafva lemnat, hvad ännu vådeligare var för framtiden, i det lidande partie(t)s hjärta en oförsonlig hämd, som sluteligen skulle utbrista till bådas undergång.
FEMTE DELEN.
De olyckligaste följder af den slutade riksdagen började det påföljande året 1767 att blifva dageligen mera synbara.
Oaktadt den kallsin(t)het, min svärfar uthärdade att visa, förutsåg jag hans ruin, och att allt hans bemödande endast tjänte att månad ifrån månad utdraga tiden till dess upptäckande.
Mina närmaste slägtingar voro i lika belägenhet.
Min farbror Fredrik Gyllenborgs sterbhus, som vid hans dödsfall 1759 blifvit lemnadt i det förmögnaste tillstånd, egare af millioners värde i fast egendom och bruk, blef föranlåtet i anseende till deras fallne pris att afstå dem alla till kreditorers förnöjande, och min bror tillika med två andre slägtingar, sterbhusets kuratorer och löftesmän, hade att frukta lika öde.
Min enskildta förlust, ehuru ringa i jämförelse med de rikes, var ej dess mindre känbar.
Den liftidpension, jag af förre ständer erhållit till belöning för min tjänst hos kronprinsen, hade af de senare blifvit indragen.
Den fasta egendom, jag med min hustru erhållit, blef mig besvärande.
Jag blef underrättad, att säljaren i stället för kontant betalning, som blifvit honom buden, åtnöjt sig (med) min svärfars revers, hvaremot quittance på köpeskillingen mig blifvit tillstäld.
Sedan min svärfar efter riksdagens slut blifvit ur tillstånd att inlösa reversen, kunde jag ej med förnöjelse behålla en egendom, som ej blifvit betald, ehuru laglig egare jag däraf blifvit.
Mina vänner kallade det enfaldighet, men denna enfaldighet anstod mig.
Jag sålde egendomen, inlöste min svärfars revers, den förre säljaren erhöll penningarne och jag ett osåradt samvete.
Det har kostat mig mera plåga att i minnet återkalla alla dessa förluster och dem beskrifva än fordom att dem lida.
Jag behöfde ej visa mig orörlig.
Jag var det i verket.
Om hedern däraf bör tillegnas min sorglösa karaktär eller min filosofi, kan jag ej säga.
De instämde båda att därtill bidraga.
Jag behöfde ej blygas att hafva beskrifvit själens styrka, då den bevittnades af mitt eget exempel.
Min hustru, för hvars uppmärksamma ögon ingen min sinnesrörelse kunnat döljas, kan intyga, att alla de förluster vi måst vidkännas
»Ej kostat mig en suck och ingen sömnlös natt».
Vår lefnad blef mera indragen, inrättad efter våra vilkor, som aldrig nekat mig en väns sällskap.
Det förnämsta hade jag af min hustru, och för oss båda var vår dotter, halfannat år gammal, ett tillräckligt sällskap.
Än måste vi jollra med henne, än leda henne vid handen.
Hon sysselsatte oss hela dagen.
Jag väntade dagligen en ny medlem i vår lilla familj, som skänktes mig den 17 juni 1767, då min son Jan Gyllenborg föddes till världen.
Jag hade då önskebarn, en kvick flicka, som liknade mig, och en vacker gosse, som liknade min hustru.
Måtte denne son tillsluta mina ögon och äfven fullfölja denna berättelse till slut!
Han är i tillstånd att öka dess interesse genom tilläggning af sin egen lefnad, ej mindre märkvärdig under en förändrad styrelse af oförmodade händelser och hedrande för honom genom den styrka, hvarmed han dem uthärdat.
Aldrig hade bref från grefve Creutz varit kärkomnare och mera nödige för mig, än de detta år voro, uppfylde med den ömhet, som ingen känt i lika grad med honom, och ingen förmått att med lika rörande talesätt uttrycka.
Hans sista var uppfyldt med de mest smickrande bannor dels för min efterlå(te)nhet att skrifva honom till, dels för min försummelse att med mitt snille upplysa mina medborgare.
Hans förra klagan var icke utan orsak.
Jag hade upphört att skrifva, sedan jag ej hade annat att omtala än olyckor, likaså obehaglige att berätta som att afhöra.
Hvad den senare öfverkla(ga)de försummelsen angår, så hade jag ej svårt att ursäkta densamma.
Hvarken var jag skapad med nog snille för att sprida någon upplysning eller mina landsmän skapade att den emottaga, allra minst i en tid, uppfyld af stridiga tänkesätt i allmänna ärender och hat och missämja medborgare emellan, och när har Sverge varit i annan belägenhet?
Det oaktadt var min medfödda lust icke förkväfd.
Sedan jag förkastat ett ämne, där inbillningskraften mig förvillat, hade jag utvalt ett annat, där mitt snille af historien med säkerhet kunde vägledas.
Jag hade föresatt mig att beskrifva Sverges ryktbaraste tidehvarf och i det tidehvarf det mest lysande företag, konung Karl den 10:des tåg öfver Bält89.
Jag hade varit sysselsatt att samla nödige förråd för ett så vidsträckt arbete och höll mina framsteg hemliga för att fullkomnas och upptäckas under en lyckligare tid, den tid Sverge med otålighet afvaktade under Gustaf den tredje.
Det vore öfverflödigt och äfven förmätit af mig att vilja förekomma historien i beskrifningen af den prins, som omskapat Sverge och upphöjt konungamakten till dess nuvarande anseende.
Jag antecknar för mitt enskyldta nöje, hvad jag själf hört och sett märkvärdigt under den tid han grundlade sitt välde.
Han var ännu kronprins, då jag af honom under mitt lidande erhöll den första tröst med hopp om en ännu större för framtiden.
Jag hade ej blifvit förgäten sedan den tid, jag honom uppvaktade.
Han kallade mig i sitt sällskap och uppmuntrade mig där med ett sken af vänskap.
Jag var ej den enda, som med mildhet omfamnades.
Alla, som lidit under riksdagen – och hvilka voro undantagne? – smickrades af samma ynnest.
Alla de, som blifvit trampade under fötterna af medborgare, blefvo upprättade af en ung prins.
Man kallade hans uppförande politik.
Måtte alla regerande antaga densamma!
Kronprinsens besök i kollegierna gjorde honom ännu mera känd och beundrad.
Under ett måls föredragande i kammarkollegium i hans närvaro, såg han på mig med småleende.
Han kände min otålighet, som ej kunde döljas.
Han var ej själf mera road, men förstod att taga anständigheten i akt.
Han tycktes låna åt saken all möjlig uppmärksamhet, och hans lätta begrepp gjorde fyllest för honom att fatta dess innehåll, att med kunskap deltaga i öfverläggningen och med upplyst omdöme gilla collegii beslut.
I sitt afskedstagande talade han med hvar ledamot särskildt och betygade honom sin vänskap.
Vördnad och kärlek för kronprinsen intrycktes i allas hjärtan.
Hvem kunde motstå en prins af stora egenskaper, som tillika förstod att göra sig älskad?
Det var under dessa besök i kollegierna, som han beredde, hvad ej ännu kunde misstänkas, den revolution i allmänna ärendena, som vid slutet af år 1768 blifvit verkstäld.
Hatet för demokraterna tilltog i allmänheten i lika mån som kärleken för kronprinsen och bådade förändrade tider till de nödstäldes förmån.
Min svärfar tröstades äfven af detta hopp, som gjorde, att han med mindre missnöje såg den ena stadsegendomen efter den andra genom au(k)tion försäljas för kreditorers räkning och äfven det så kallade dauerska huset90 på söder, där vi bott tillsammans och egt utsigten af en vacker trädgård.
Vi flyttade vårtiden 1768 i schönborgska91 huset, äfven på söder, i särskildta våningar, där vi ännu någon tid åtnjöto hvarannans granskap.
Jag och min hustru, glade att på någon tid skiljas från Stockholm, tillbragte sommarn på Skenäs, dit vi fört vår dotter att första gången för sin farmor presenteras.
Efter en eldsvåda, ur hvilken min mor med möda blifvit frälsad, hade hennes krafter dageligen aftagit.
Vid vår ankomst detta år funno vi henne sängliggande, men för öfrigt vid sitt vanliga lynne, jämn och stilla.
Mellan de stunder, jag vaktade vid hennes säng, andades jag landtluften under ständiga promenader och fortsatte mitt började arbete.
Jag erhöll en lycklig hjälpreda därtill af grefve Dahlbergs journal92, som på Skenäs bevarades och innehåller en fullständig beskrifning på tåget öfver
Bält af en hjälte, som det bivistat och själf gifvit därtill den första anledning.
Jag författade under varande sommar de två första sångerna af detta poem.
Om det någon gång skulle kunna utgifvas med lika typografisk lyx, som hos upplyste folkslag, älskare af konsterna, dylika poemer utgifvas, till huru många tablåer skulle icke dessa två sånger gifva anledning.
Den ena beskrifningen följer den andra; striden mellan kölden och hafvet är så mycket mer märkvärdig, som naturen blifvit på det nogaste imiterad.
Tåget öfver lilla Bält, som börjar med efterföljande rader:
Din uppgång, ljufva sol, som Bältet nu bestrålar,
Ser vintren i en prakt, den ingen sommar målar.
är en af de mest lysande scener i poemet.
Men hvad tjänar, att jag talar för eftervärlden, förmodeligen lika så litet uppmärksam på poetiska skönheter som min lättsinta samtid.
Vid slutet af oktober månad begåfvo vi oss åter till Stockholm, där folkets sinnen voro i en allmän jäsning.
Frågan var om en riksdag, som skulle sammankallas.
Kronprinsen hade under resor i provinserna stadfäst sig i nations kärlek och gjort sig försäkrad, att en riksdag skulle bli gynnande för konungahuset.
Han föredrog för konungen nödvändigheten af dess sammankallande i anseende till en allmänt öfverklagad nöd i synnerhet i bergslagen, som utan ständernas biträde ej kunde afhjälpas.
Konungen, bevekt af så rörande skäl, gaf för sin del därtill bifall, men rådet, af motpartiet tillsatt, såg för väl hemliga afsigten för att icke vägra sitt samtycke.
I denna ovissa ställning, som uppfylde allmänheten med oro, tecknade kronprinsen sitt snille; det mest ovanliga och oförmodade medel till ändamålets vinnande blef af honom upptäckt.
Konungen skulle nedlägga regeringen, kollegierne vid tronens vakans förklara sig inaktive, och rådet, därigenom ur tillstånd att utöfva sin makt, tvingas att i beslutet med konungen ingå.
Dagen var inne, då planen skulle verkställas, hvartill kollegierne blifvit beredde, när en af dess förnämste verktyg, en ledamot i krigskollegium, som aftonen förut superat hos drottningen, anmälte sig sjuk.
Till lycka blef han af tusend plåtar, som honom tillsändes, lika så hastigt frisk, som han sjuknat.
Planen verkstäldes den 8 december93.
Konungen, vid rådets ytterligare vägrande att sammankalla ständerna, förklarade sig i en så olycklig belägenhet för riket ej kunna sig vidare med regeringen befatta.
På vägen att utgå ur rådet kvarhölls han ännu af några rådsherrar, när dörren öppnades af kronprinsen, och hela scenen framstäldes för allmänhetens ögon, som trängdes i förmaket.
Beslutet kunde ej mera ändras.
Konungen reti(re)rade sig i sina rum, hvarefter kollegierna en corps det ena efter det andra uppträdde i rådssalen och förklarade sig inaktive.
Händerna blefvo bundne på rådsherrarne.
Hvarken kunde de eller vågade sig att längre envisas.
Riksdagskallelsen beviljades, hvarefter konungen återträdde i rådskammaren, och regeringen återtog sin vanliga ordning.
Denna revolution, som ej verkstäldes af krigsknektar, utan af skrifvare, är ett mästerstycke bland alla dem, som senare blifvit utförde i anseende till snillet i uppfinningen och är utan exempel i historien.
Glädjen i allmänheten var obeskriflig.
Oket af demokraternas regering hade blifvit olideligt att bära.
Af lidna förluster och utan hopp att dem ersätta hade all handel och rörelse medborgare emellan, all cirkulation af myntet afstannat.
Rikskroppen var fallen i en dödande vanmakt, men började åter att andas i väntan på lyckligare tider.
Demokraterna voro förtviflade.
De sågo, de hörde allmänhetens missnöje mot dem utan återhåll eklateras.
Nation skulle nästa riksdag sättas i tillstånd att återställa konungamakten i dess förra anseende och för eviga tider tillintetgöra deras despotiska välde.
Rådet nytjade dess ringa öfriga makt att åtminstone i en del åtlyda förra ständers beslut, som utnämt Norrköping till samlingsort för näst efterföljande riksmöte.
Ständerna kallades att den 17 april 1769 sig i förenämde stad infinna, och riksdagskallelsen kungjordes på vanligt sätt så väl i hufvudstaden som i landsorterne.
Den, som skyller vår nation att vara flegmatisk, komme han vid en publikation af en riksdag; han skall fatta andra tankar om svenskarne.
Knappt skall han kunna följa dem med ögonen.
De försättas i en rörelse, som ej tillåter ett ögonblicks hvila.
Här är ett riksdagsmannaval, som ej kan försummas, där en riddarhusfullmakt, som ofördröjligen måste anskaffas.
Partierna rusta sig som till ett förestående krig.
Värfningpengar utkastas till höger och venster.
Poli(ti)ken intager alla sinnen, uppfyller alla samtal, här är ej frågan om annat.
Med hvad glädje såg man icke ändteligen den 19 april nalkas!
Jag åtföljde hopen till Norrköping, lemnade hustru och barn.
Jag hade andra angelägenheter att besörja.
Norrköpings riksdag 1769 framstälde en syn, den vackraste man sett i något rike.
Kung och folk tillsammans likt en lycklig familj af föräldrar och barn.
Lika fullkomlig frihet i sammanlefnaden, alla omfamnade med lika mildhet, glädjen tecknad i allas ansigten.
Man trodde se någon af de gamla konungar i stenkilska ätten.
»En Inge i en ring
Af Sverges menighet på ett allshärjarting,
En Hallstan, när det folk, han med sin uppsyn gläder
Sig skockar kring hans borg och fritt till honom träder.»
Denna jordiska lycksalighet var för stor att kunna blifva varaktig.
Det är dock en tröst för mänsklighet(en), att dess möjlighet har blifvit bevisad.
Ständernas första omsorg vid denna riksdag var rådkammarns rensning från nattmössor.
De kunde ej förvänta ett blidare öde än det hattarne under den föregående riksdagen måst vidkännas.
Det var en lust att se, huru snällt de expedierades.
Proposition om deras licentierande var ej förr framstäld i ständernas plena, än den beviljades med ett ja, som återskallade kring hela staden.
I deras ställe utnämdes rådsherrar af det rådande partiet till hofvets och nations gemensamma förnöjelse.
Frågan på tredje mans bekostnad hade ej fordrat vidlyftigt betänkande, frågan däremot om mitt och ditt, konungens och ständernas rättigheter, hufvudmålet för en med så mycken möda utpressad riksdag, denna granlaga fråga var ej lika lätt afgjord.
Alla försäkrade sig beredvillige att uppoffra egna interessen till återställande af jämvigten i regeringen, men huruvida alla dessa försäkringar voro uppriktige, är svårt att säga.
Den enda, hvars tänkesätt ej var tvetydigt, var generalen friherre August Ehrensvärd94, grefve och fältmarskalk i senare tider, en af de störste män i detta tidehvarf.
Han med tillhjälp af någre vänner utarbetade ett projekt till förbättring i regeringssättet, som till förekommande af alla oordningar för framtiden skulle med bibehållande af ständernas lagliga rättigheter öfverlemna riksstyrelsen åt kung och råd med fullständig makt till dess utöfvande.
Alla de lidande under den föregående riksdagen, i hvilkas antal min svärfar genom min omsorg äfven blifvit anmäld, försäkrades om den fullkomligaste ersättning, så snart det allmänna ärendet blifvit afgjordt, på hvilket rikets säkerhet för närvarande och tillkommande tiden berodde.
Tröstad af så hugneliga löften, deltog jag utan omsorg med de öfrige närvarande i de goda dagar, som oss till öfverflöd erbödos, när efter sex veckors förlopp midt under vår högsta glädje proposition oförmodadt gjordes om riksdagens flyttning till Stockholm.
Anledning till detta hastigt fattade beslut är mig obekant, och tillåter jag mig inga gissningar, som kunde oförrätta en oskyldig95.
Det enda jag vet är, att en olycksande därtill bidragit, som i alla tider förekommit de lyckligaste utsigter för det allmänna bästa.
Ett mål, som utan svårighet i Norrköping kunnat afgöras under konungs och ständers lyckliga förening, blef uppskjutit att i Stockholm afslutas och stäldt i den vådeligaste belägenhet att framdeles göras till intet.
För mig och andre var ej tid till något vidare eftersinnande.
Flyttningen blef utan svårighet bifallen.
Jag skyndade mig med hopen tillbakars till Stockholm.
Glad för det närvarande att åter omfamna hustru och barn, lemnade jag omsorgen för det tillkommande med min vanliga stillhet åt framtiden.
Oaktadt de rättsinniges fortsatte bemödande för projektets framgång var dess erhållande ej mera sannolik(t).
Nattmössorna hade i Stockholm fått tillfälle att blanda sig i spelet, och bland hattarne själfve var demokraternas antal ej mindre, hvilka ej funno lust att uppoffra deras egen fördel för det allmänna bästa.
De hade i Norrköping under en nära bevakning ej kunnat bedraga den allmänna saken, men kunde nu göra det utan att misstänkas och skjuta skulden för en misslyckad votering på det andra partiet.
Osäkert var det äfven, om projektet, där rådets myndighet var yrkad, behagade hofvet, som fann en lagbunden aristokrati svårare att kullkasta än det ursinniga demokratiska väldet.
Hvilken borde då vara förundrad, att projektet sluteligen genom pluraliteten på riddarhuset blef förkastadt?
Missödet af projektet var ej den enda olyckliga följd af denna misslyckade votering.
Hattarne uppfyldes med misstankar den ena mot den andre, hvaraf den oskyldigaste äfven måste lida.
I fruktan att se det andra partiet åter uppträda skyndade de sig, medan ännu någon fördel på deras sida var öfrig, att sluta riksdagen, sedan hofvets skuld tillräckligen blifvit betald, utan omtanka att uppfylla deras gifna försäkringar åt de lidande vid förra riksdagen.
Det enda, jag för min enskildta del kunde erhålla, var återfåendet af min kavaljerspension, en ringa förmån mot de stora löften, hvarmed jag blifvit afspisad.
Mitt öde, beslutadt att ständigt bero på riksdagar, har föranledt mig att ingå i deras beskrifning, hvarvid andre händelser icke böra uraktlåtas, dem jagansett förtjänte att i minnet bevara.
I september månad 1769 föddes min son Erik Gustaf till världen, en frukt af förra årets glädje den 8:de december, en ögonfröjd lika flyktig med den, jag erhållit af den utverkade riksdagen.
Efter tre fjärdedels års sjukligt tillstånd slocknade hans späda lif det påföljande året och utgjorde föräldrars afsaknad, utan att hans korta lefnad kunnat göra deras nöje.
Under loppet af förenämda år hade jag den fägnaden att emottaga min systerson, den unga Oxenstjerna, som efter slutade studier inträdde i konungens kansli på den bana, där hans snille och förvärfvade kunskaper tillika med namnet skulle skynda hans framsteg.
Han bodde hos mig under hela tiden och gjorde mitt ständiga sällskap, intill dess han om hösten 1770 reste till Wien, där han blifvit förordnad att biträda kommissionssekreterarn96 vid beskickningen.
Under fyra års frånvaro fägnade han med en ständig brefväxling intill 1774, då jag hade den fägnaden att åter omfamna honom i Stockholm.
Under vårtiden 1770 förrättades koppympningen på våra båda barn med den lyckligaste framgång af den berömde Aurell97.
Vi tyckte oss ega våra kära barn med dubbel säkerhet, sedan de genomgått denna vådeliga sjukdom.
Huru ömt det kan vara för föräldrar att därför blottställa deras barn, är det dock en skyldighet för att förekomma en större fara för framtiden och förskona dem för dess afvaktande.
Till midsommardagen, min systers födelsedag, reste vi till Skenäs i sällskap med våra barn och Oxenstjerna.
Jag var denna gången dubbelt välkommen hos min mor, då jag första gången presenterade för henne min son och tillika hennes älskade Jan Gabriel, som varit uppfostrad i hennes sköte.
Hennes talrika familj var samlad på Skenäs.
Min bror och hans son, min svåger och syster med deras fyra söner, jag med hustru och två barn utgjorde tillsammans ett sällskap af tolf personer.
För mig hvad rörande syn!
En mor vid sin höga ålder, omgifven af barn och barnabarn, omfamnande den ena efter den andra och utdelande bland dem sina välsignelser.
Midsommardagen firades den aftonen af hela rättarlaget, samladt att dansa kring majstången, och utgjorde för mig det vackraste spektakel.
Jag glömde Stockholm.
Ack, att jag kunnat glömma det för eviga tider!
Jag fortsatte under denna sommar mitt började poem och slutade den tredje och fjärde sången, de tvänne som af hela poemet varit de svåraste för mig att författa.
Ett fältslag skulle beskrifvas, det enda, som förefallit under hela tåget, och fältslaget vid Ifvarnäs var ett af de ringaste, som af Karl den tionde blifvit utförde.
Danska hären bestod icke mer än af 3000 man och blef utan möda öfvervunnen vid första anfallet.
På det att detta fältslag skulle kunna figurera i en episk dikt, var jag föranlåten att utvidga det med alla de omständigheter, som i historien blifvit antecknade, och öfverlemna åt inbillningsgåfvan att uppfylla resten.
De episoder, som till den ändan i början af tredje sången blifvit införde, äro icke lyckligt imaginerade; under väntan att se det kungjorde fältslaget kunna de ej utan otålighet läsas.
Fältslaget, när det ändtligen hinner att framställas, innehåller flere detaljer, som förtjäna uppmärksamhet.
Jag åtnöjer mig med att anföra ett enda, som i recension98 af poemet ej blifvit omnämndt.
Beskrifningen af det gamla svenska krigssättet i följande vers:
I spåren Sverges här ser krigets lågor svalla,
På fiend’ ögat fäst, ej räknar dem, som falla.
Af fädrens krigssätt lärd, han anser med förakt
Ett vapen funnit opp att ge den svaga makt.
Han utan gensvar fram i stridens hetta länder,
Där först han bröst mot bröst vid hjärtat elden tänder
Med svärd i blinken blott, som följer elden lätt,
Han börjar man mot man ett ädelt täflans sätt.
I fjärde sången har inbillningskraften mig lyckligare betjänt.
Två nattscener, som i Iliaden förekomma och göra den bästa verkan, hafva gifvit mig anledning att i två sånger af mitt poem, den fjärde och åttonde, dem äfven försöka.
I fjärde sången föreställes natten, som vid sken af en ständig eld från skjutgevären framställer den faseligaste händelse, när midt under fältslaget på lilla Bält isen brast och en del af manskapet omkom.
Aldrig ett större ämne för skalder och målare har kunnat upptänkas, och där mera snille fordrats i dess tecknande.
Läsaren har i första sången blifvit underrättad om allmänna fördomen om hafstroll, som i Bältet sig uppehöllo.
Skalden behöfde ej mer än denna anledning att till riktande af sin målning dem framställa, hvartill intet naturligare tillfälle kunde gifvas än ett under föttren öppnadt haf, där nattens skuggor tjänte att befästa den allmänna fördomen, och förskräckelsen förlänte dem en synbar varelse.
Lika naturligt var det för skalden att måla konungens i hafsvågorna förlorade vagn såsom upplyft på himmelen, när Karlavagnen därstädes framstäldes för hans ögon.
Mindre anledning än denna hafva forna skalder haft att i någon konstellation fästa minnet af en märkvärdig händelse och en ryktbar hjältes namn; och har Karl den tionde gjort sig förtjänt af alla de minnesmärken, som för honom kunna tänkas.
För dem, som framdeles gifva sig tid att läsa poemet, är icke nödigt att fästa deras uppmärksamhet på flere därtill förtjänte ställen i fjärde sången.
Ett enda, som torde dem undfalla och isynnerhet förekommit mig pittoreskt, kan jag ej underlåta att anföra.
Det innehåller beskrifningen på den tropp, i hvilken Löwenklo till slut söker att sig försvara:
Det spegellika haf, som Danas öar hyser,
Tycks krönas af en ny, där nattens fackla lyser
På spetsen af gevär, och en beväpnad tropp
I djupet sväfva syns och vända föttren opp.
Fördubblad af sin bild på hafvets blanka yta,
Hans skugga hotar än att krigets öde byta,
Och på dess tummelfält i månens bleka sken
Som spöken reser sig bland döda mänskoben.
Både inbillningens nöjen och mina verkliga under landtlefnaden måste ändteligen vika för sysslor, som väntade mig i Stockholm.
Min första därstädes, som kostade mig själf den minsta möda, var en boflyttning, som företogs strax efter min ankomst.
Efter sex års granskap med mina svärföräldrar flyttade våra hushåll vid mickelmässtiden 1770 på särskilda ställen, min svärfar i ett hus på Vesterlånggatan, för honom ännu öfrigt, och jag med min familj på Riddarholmen i det schantziska huset, som nu innehafves af diskontcomptoiret99.
Jag var ganska glad att hafva lemnat Södermalm, i anseende till sin aflägsenhet hvarken stad eller land, som har olägenheterna af dem båda, utan ersättning af någonderas nöjen.