Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till jagt såg det icke mycket lofvande ut.
Hunden hade icke ännu fått upp någonting, men det störde ingalunda munterheten.
De voro färdiga att skratta åt allting.
Hvar gång fabrikören stämde i med sitt torroliga »hä, ha, hä», måste de andra börja på nytt, bara åt det.
Och allra värst bröt det löst, när han vid klättrandet öfver ett stenrös tumlade omkull som en stoppad ullsäck, men genast fann sig och med den trankilaste min i verlden sade:
»Ja här sätter vi oss, för nu kan det vara tid att få lite mat».
Så dukades det upp på en stor flat sten, midt ibland de andra stenarne.
Somliga stodo upprätt, liksom resta minnesmärken, och åt solsidan voro de klädda med vild, styfbladig murgröna.
Tage hade aldrig sett någonting så märkvärdigt.
Han drog i refvorna, som plattat sig ut efter stenens yta och sugit sig fast deri, så att han måste draga hårdt för att få dem lösa.
Han var förtjust och förundrad; han inbillade sig nästan att han gjort en upptäckt.
Hatten kastade han af för att riktigt känna luften mot sin fuktiga panna, och så lutade han sig tillbaka mot en af dessa höga stenar och såg ut öfver landskapet der nedanför, som sträckte sig kulle vid kulle, skiftande i enens och ljungens mörka sammetsfärg, till venster skogen och långt bort vid horisonten – tittande fram mellan ett par backar – Romeliklint, tunn och blå som en dimma.
Att någonting sådant kunde finnas i vårt fattiga gamla Sverige!
Och som maten smakade!
Och som han åt!
Och hvad allting var olikt det han var van vid!
Der ute snokade hunden fortfarande omkring; ibland skymtade han fram mellan enbuskarne, ibland skymdes han bort, manövrerande i luften med sin styfva, spetsiga stöfvarsvans.
Plötsligt fick han upp.
Det var långt ute på fäladen; man hörde hans gälla skall.
Hej, då blef det brådt!
Maten i väskorna, en sista klunk konjak och så åstad.
Tage kände sig till mods som skulle han kunna nedlägga allt skogens vildt, tomhändt som han var.
Han följde de andra som en skugga.
Och han teg.
Uppe i en skogsbacke gjorde de halt bland hassel och småbjörk.
Framför dem låg en liten öppen plan, der gräset var jemnt och friskt, endast här och der fans en mossig sten eller frodig ormbunke.
»Stå nu stilla här», sade Andreas till Tage.
Och så gingo jägarne till sina platser.
Det hade kommit ett helt annat uttryck i den tjockes ansigte.
Han var icke flegmatisk längre, endast lugn och säker på sin sak.
Tage såg bort åt Andreas.
Han stod der färdig, beslutsam, med sammanknipna läppar och vaksamma ögon.
Det var vackert att se på honom, tyckte Tage: han beundrade allt som var manligt och stort och starkt.
Hundens skall vred sig fram och tillbaka der ute, gält och ihärdigt, – i vida kretsar, i bågar, i zig-zag; långt bort och närmare igen.
Jägarne lade sina gevär till kinden, samtidigt liksom på befallning; stodo sedan stilla igen.
Tage såg efter haren.
Nej, det fans ingen hare.
Men de stodo der stela som bildstoder, högtidliga som om det gält lif eller död för en långt vigtigare person än lille Jösse.
Tage såg än på den ene, än på den andre.
Han var i spänning, han hade riktig feber.
Han visste icke på hvilket ben han skulle stå, så intresserad var han, och han började speja omkring sig med en ifver, som hade det varit hans skyldighet att bruka ögon för de andra också.
»Der ä’ haren, der ä’ haren;» skrek han i vild hänryckning, då han med ens fick se Jösse hoppa upp på en förfallen gammal gärdesgård, behändigt sätta sig på bakbenen och med förnumstig min lyssna efter hundens skall.
Men ropet hann icke förklinga förr än Jösse redan försvann i fjerran, med ett slags godmodigt hån visande sin lilla hvita svanstofs och de långa öronen, som – sträckta efter ryggen – guppade upp och ned mellan tufvorna.
Nu förstod Tage hvad han gjort, och det gick honom till sinnes som om han dräpt en menniska.
Men här var icke tid till reflektioner:
Andreas stod redan öfver honom som en retad tjur.
»Du är ett åsnehufvud, du är ett fä», hväste han, »vill du hålla käften?»
»Ja min själ vill jag så!» ropade Tage i ett slags förtviflan.
»Nå så ställ dig der då, och våga inte säga ett muck, om han också kommer och trampar dig på tårna.»
»Ja ta mej f-n ska’ jag inte tiga!» försäkrade Tage, som i herrsällskap gerna svor till hvart annat ord, för att på det sättet göra sig skadeslös för sin långsamma skäggväxt.
»Fellow ansätter honom så hårdt, att det nog kan hända han kommer igen», sade Andreas till fabrikören, som inte sagt ett ord, men sänkt bössan och blifvit mörkröd af förargelse.
De återtogo sina platser och det varade en stund.
Ännu alltjemt hördes hundens gläfsande skall der ute.
Tage hade blifvit melankolisk.
Han stod och stirrade framför sig ut på den öppna planen.
Det kunde gräma honom till döds att han på detta sätt varit sina vänner till skada.
Nu var han liknöjd för alltihop.
Någonting grått som kom skuttande i långa, jemna steg... Haren!
Den här gången skulle han då vara tyst, om han också skulle bita tungan af sig.
Men månne de sågo honom?
Båda stodo der liflöst orörliga, med hufvudet på sned och bössan mot kinden, alldeles som förut, men ingen gjorde min af att skjuta.
Haren skuttade fram och tillbaka mellan tufvorna nedanför backen, och så kom han snedt öfver planen.
Att de inte kunde se honom... se honom!
Tage råkade i feber igen.
Han skulle varit hågad att springa efter haren och ta honom med händerna.
Att de inte kunde se honom!
Nu kom han ju närmare:
»Karlson, Karlson!» flämtade Tage i en förtvinad hviskning, medan han viftade och gestikulerade som om det stått för lifvet och han skulle stoppa ett jernvägståg.
Haren »kastade» så snabbt som tanken, och i samma ögonblick föll skottet.
Karlson hade skjutit.
Tage drog ett andetag af lättnad.
Han var svettig så det lackade af honom.
»Det var hög tid!» ropade han åt Karlson.
»Ja det var det, för annars hade du skrämt honom åstad igen», anmärkte Karlson lugnt.
– »Tror du inte att jag såg honom förr än du!
Men jag skulle väl dammat på honom långt innan han var inom håll?»
Det låg en god dosis försmädlighet i det der, men det hade Tage inte tid att höra på.
Han var så himla förtjusande glad.
»Nej såg du, Andreas! – såg du hur han gjorde?
Alldeles så här», ropade han, for in på skogsplanen, tog ett högt skutt i vädret, satte hufvudet före och gjorde en hel rad kullerbyttor, – »nej, Andreas!
Har du någonsin sett något sådant?
Precis så gjorde han.»
Tage satt på gräset, med benen utsträckta framför sig, och såg vädjande på sin svartmuskige vän, som med bössan i hand kom gående för att se på haren.
»Så göra de alltid när de fått det riktigt», svarade Andreas och drog på smilbandet åt hans naivetet.
»Åh, det var det galnaste jag har sett», sade Tage, som ännu satt barhufvad på marken och strök sig på knäna med en min så belåten, som om han hade ett helt, lyckosamt dagsarbete att se tillbaka på.
»Tage, du!
Spring ned om backen och skär mig några enruskor, så skall jag passa haren så länge», ropade fabrikören uppifrån höjden.
»Passa honom?
Han är ju dö!» ropade Tage tillbaka, medan han stödde handen i gräset och vände sig om med halfva kroppen, för att se om Karlson var riktigt normal.
»Med passa menas på jägarspråk att skära upp honom», upplyste Andreas.
»Jaså», svarade Tage långsamt och reste sig upp för att gå efter det begärda.
När han kom tillbaka med sina enruskor, höll Karlson som bäst på med arbetet.
Tage blef ytterst intresserad.
Han slängde riset på marken, stödde händerna mot knäna och sträckte fram näsan så långt som möjligt.
Men så blef ställningen för obeqväm och han kastade sig på knä.
Kvark! sade det och han kände någonting glatt och vått under sina knän, såg ned och gaf till ett anskri vid åsynen af harens inelfvor.
»Åh, mina byxor, mina nya byxor!» ropade han och for upp som om der legat en orm.
»Spring ned till bäcken och tvätta af det, det är inte så farligt», tröstade Andreas.
Och Tage gaf sig i väg.
Han plaskade och gned som den värsta tvättmadam; och det var inte så farligt som han i början trott.
– När han kom igen, var haren i ordning och jägarne hade åter kastat bössorna på axeln.
Tage kände sig vid så godt humör, att han ville vara jägare i all sin dar, om han också inte skulle få mer för hvart skott än en tom bössa.
Sedan man funnit ett godt rastställe, fortsattes den afbrutna måltiden, hvilken Tage intog i en mycket obeqväm ställning – tack vare sina lediga knän.
– Hunden snusade honom beständigt i ansigtet för att tillkännagifva sin smak för kycklingben, och han måste ständigt hålla honom ifrån sig med armbågarne medan han åt.
Likväl protesterade han på det lifligaste, då Andreas röt ett »couche» för att skaffa honom matro.
Han hade glömt både att han skrämt haren, att han var ett åsnehufvud och ett fä; han hade synbarligen också glömt en mycket oartig uppmaning, som stod i nära sammanhang dermed, ty han pratade oupphörligt.
Så slutade denna minnesvärda utflykt till allas belåtenhet.
På qvällen fann man Tage promenerande med byns unga damer ur societeten, ty det var ett sådant der septembermånsken, som icke bör försummas.
Under samtalets lopp lät han undfalla sig ett nonchalant:
»man har haft en härlig jagt i dag, vädret var så utomordentligt lämpligt».
När han något senare ut mot natten stod på dansbanan och flämtade efter en dans med mamsell Åkessons Lina, strök han sig öfver pannan och sade:
»Lina kan tro, att jag har varit på jagt i dag, den djäkligast stiliga jag någonsin varit med om.»
Lina såg på honom med beundran.
Så tog han henne om lifvet och svängde ut.
Siffror.
Var staden liten, så var dess societet dess större, och allt hvad den egde elegantast var i afton församladt hos borgmästaren, som gjorde supé för sin brorson, den unge författaren, hvilken, sedan han en längre tid ansetts som familjens förlorade son, nu med ens blifvit dess stolthet.
För detta omslag hade han främst att tacka sitt eget fyraaktsskådespel och dernäst dramatiska teaterns artister.
Framgången hade gjort den unge författaren bekant i hufvudstadens litterära kretsar.
Som ett agn hade hans namn blåst genom landsortspressen och så äfven hunnit hit.
Han var borgmästarens brorson.
Borgmästarens brorson höll på att bli en berömd författare.
Det var den lilla stadens stora nyhet.
Man hade kommit till supén med åtskilliga förväntningar.
Man gjorde sig räkning på att finna en underhållande och spirituel ung man, en salongsherre med hufvudstadens polityr.
Han var frånstötande och tyst, kanske tafatt och kanske högmodig, man visste ej hvilket.
Håret var nedkammadt i pannan, svart och tvärklippt; ögonen tittade fram derunder, skarpa och vaksamma som en pudels; munnen skylde till hälften en malörtsmin, tillsatt med en dosis elakhet.
Der han kom, der blef han sittande, så fick der söka upp honom hvem som ville.
Det tycktes qvitta honom lika.
Herrarne lemnade honom i sitt värde och satte sig till spelborden; en af dem mumlade något om »egenkär narr».
Damerna hviskade sins emellan om »obehagligt utseende», men funno honom i tysthet ytterst intressant.
De kände sig på en gång skrämda af och dragna till honom.
Sjelf satt han der lugn som en aborr-metare, vaggade sakta i sin gungstol och hvälfde djupa tankar.
Hans klädsel var sprättigt elegant, och på frackuppslaget prunkade en högröd kamelia, i hast lik ett ordensband.
Aftonen egde ännu en märkvärdighet: en ung sångerska, en nytänd blänkfyr på konstens allmänning, äfven hon hemma i staden och på besök hos de sina.
Var författaren trumpen, så var sångerskan dess tillgängligare.
Hon egde ord och leenden för alla, ämnen lågo alltid till hands för henne, och öfverallt var hon närvarande.
Än stod hon vid pianot med ungherrarne omkring sig i en ring, än satt hon i växtrummet och talade om Italiens härligheter, så att de unga flickorna höllo på att dö af längtan, än redogjorde hon i ett på tu man hand med någon gift väninna för de allra sista moderna i Paris, – de, som skulle komma hit om en månad eller ett par – och än satt hon uppmärksam och artig hos någon gumma, som för tjugonde gången berättade en anekdot från divans egen barndom samt derunder förstulet strök öfver det svarta klädningstyget för att känna dess mjukhet.
Det var denna klädning, som kunde göra de unga fruarna grå hår af grämelse.
De räknade både plisséer, uppfästningar och slag, de funno, att allt stämde med hvad de sjelfva brukade ha, – eller rättare: det överensstämde så att säga teoretiskt, men praktiskt fans det en himmelsvid skilnad.
Det var ett visst något, som icke lät sig definiera, någonting själfullt, konstnärligt, oefterhärmligt.
Det riktigt luktade Paris.
Och ändå var det ingenting annat än en svart drägt – helt svart – monterad med släta, glänsande, qvarterslånga perlfransar, tunga och rika.
Men icke ett smycke, icke en brosch eller ett armband!
Endast ett par gnistrande små spännen i de stora skorosetterna, liksom för att låta fötterna synas ännu mer.
Många trodde det vara diamanter; ingen vågade fråga.
Det var en feberaktig ovisshet.
Och så hennes sätt att föra solfjädern!
Under hennes fingrar blef den rent af till ett lefvande väsen, skiftande kokett som hon sjelf, någonting öfverraskande snabbt och graciöst, ett slags litet djur med ofantlig påfågelstjert, pösande upp sig som till strid eller läggande sig till ro i hennes knä.
Och medan hon pratade, lekte hennes handskklädda hand dermed så invandt sjelfsvåldigt, som om hon icke ens lade märke till det sjelf.
Någonting sådant hade man aldrig sett i den goda staden. – –
»Hvad är det ni läser?
Är det något nytt?» sade hon, i det hon gick förbi den unge författaren, som i sin gungstol satt och genomögnade en tidning utan att söka dölja, hur uttråkad han var.
»Nej, ingenting nytt, endast en notis om Sara Stenmans begrafning», svarade han och lade bort tidningen.
»Äh, det är ju gammalt nu», sade hon och slog sig ner i en af emmorna vid bordet.
Författaren gaf henne en liten betydelsefull blick och vände tidningen, så att hon fick se titelbladet.
Det var stadens enda nyhetsorgan.
»Javisst – saxen – och det går inte fort», sade hon skrattande och såg på honom öfver solfjäderns svarta fjädergarnityr.
De voro en smula bekanta från Stockholm, och här kände de det, som när landsmän stöta på hvarandra i främmande land.
»Ni har väl läst fru Stenmans arbeten?» frågade sångerskan, i det hon vände sig till en ung flicka i ljusrödt, som sedig och snäll satt bredvid soffan, hvari hennes mamma tronade, och lät konversera sig af en halfgammal ungherre med blekt, fettglänsande ansigte.
»Nej, någonting sådant tar min lilla ängel visst aldrig i sina händer», inföll modern.
»Någonting så förskräckligt.
..» hon letade efter ett dräpande ord, men fann det icke i brådskan.
»Ah, på det sättet!» – Sångerskan lutade sig tillbaka mot den stoppade stolen.
Hennes ansigtsuttryck var ytterst respektfullt, och med en min af eftertänksamhet betraktade hon solfjäderns kant.
»Men fru Ädelberg har ändå läst det der?»
»Åhja.
Jag läser alltid en del nya saker för att sjelf kunna välja lektyr åt min lilla flicka.»
Hon sträckte sig fram och klappade sin dotters hand.
»Hvilka af våra författare är det som fru Ädelberg rekommenderar?»
»Ja, jag vet inte riktigt.»
Sångerskan böjde på hufvudet.
»Hvad har fru Ädelberg egentligen emot fru Stenman?»
»Tendenserna, – tendenserna äro så fördömliga.»
Sångerskan log.
Hon såg icke åt litteratören, men kände af hans blick, att han följde med, och det var henne nog.
»Hvilket är det som särskildt stött fru Ädelberg för hufvudet?»
»Allt!
Det är ju att rifva ned både stat och familj.»
»Det är det den nya tiden vill», deklamerade den fete herrn bakom sångerskans stol.
»Var den stackars fru Stenman en så farlig person?» sade hon skrattande och vände sig så, att hon äfven skulle kunna se den siste talaren.
»Hon sade, att äktenskap för penningar strängt taget icke är något äktenskap, samt att det icke ligger rättvisa i, att en till myndiga år kommen qvinna åter skall bli omyndig, bara derför att hon gifter sig.
– Hon stred ett ögonblick emot löjet, men brast så i ett hjertligt skratt.
– »Visst tycker jag det är dumt att gifta sig», framskrattade hon, »men jag tror ändå, att straffet är för strängt: – konfiskering af all egendom och förlust af medborgerligt förtroende... ha, ha, ha... nog är det drakoniskt, men det hjelper ju inte!»
Hennes munterhet var så smittosam, att icke ens den trumpne litteratören kunde stå emot.
»Ja, det är ingen konst att skratta», sade den blekfete rådmannen med ett motvilligt leende, »och af artighet kan jag naturligtvis icke säga, hvad jag som jurist tänker om gift qvinnas eganderätt.»
»Jo, var så god», skrattade sångerskan uppsluppet, »om jag gifter mig, så gör jag paktum, – var säker på det! – så att mig gör det alldeles det samma.»
En skälmaktig blick sköt öfver till författaren.
»Innan man allvarligt tänkt öfver saken», yttrade rådmannen, »kan man icke göra sig en föreställning om, hvilka förvecklingar en sådan lag skulle förorsaka både i affärs- och familjelifvet.»
»Jag inser det», medgaf sångerskan.
»I många unga mäns affärsställning skulle det förorsaka svåra rubbningar.
De skulle icke med så godt mod kunna njuta af sin glada ungkarlstid.
Och det vore skada.»
»Det hörs allt för tydligt, hur varmt fröken tar parti för fru Stenmans åsigter», sade fru Ädelberg med någon hetta, »så att det lönar sig icke att tala derom.»
»Åh jo; hvarför inte?
– Sångerskan böjde sig framåt och log så oemotståndligt, att fru Ädelberg skulle förlåtit henne ändå värre saker.
Fru Ädelberg fortsatte:
»Hvad jag allra mest skulle vilja opponera mig emot, det är hennes förordande af ett friare umgänge mellan herrar och damer.
När man ser på en del flickor nu för tiden, kan man verkligen inte annat än tycka, att det redan är allt för fritt.»
Fru Ädelberg såg sig omedvetet om efter sin dotter, hvilken stilla som ett lam satt och hörde på samtalet.
Rådmannen hostade.
»Fru Stenman ville icke säga frihet i den bemärkelsen», sade han.
»Hon tålde inte förkläden», sade sångerskan skrattande, »men det var väl inte så förskräckligt farligt?»
Nu var det den unge författaren, som blandade sig i samtalet.
»Jo», sade han med mycket eftertryck, »i den saken har allt fru Ädelberg rätt.»
Hans ögon glänste spefullt fram under det strida håret.
Sångerskan vände hufvudet och såg på honom.
Det kom ett litet fint smil i hennes munvinklar.
Hon hade förstått.
»Sara Stenman var optimist – och hon var en liten, liten smula naiv.
Hon ville påstå, att qvinnorna kunna lemnas utan bevakning.
Fru Ädelberg känner den saken bättre.
Jag tror, att Sara Stenman hade orätt och att fru Ädelberg har rätt.
Förklädena äro således högst af nöden.»
»Hå Gud – nej, nej!» utropade sångerskan i skratt och slog åt honom med solfjädern.
Författaren gungade tillbaka i stolen.
Nu hade det kommit lif i honom.
Men fru Ädelberg var ond.
»Man bör visserligen inte säga någonting ovänligt på den döda mullen», sade hon, och kinderna blefvo röda medan näsborrarne vidgade sig, »och det strider alldeles emot mina principer att göra det, men det kan jag dock inte förneka, att det är så pass klent bestäldt med moralen i fru Stenmans arbeten, att man har goda skäl att undra om hennes privata lif...»
»Nej, det har då aldrig någon ...» protesterade den blekfete rådmannen.
»Jaja, jaja, jag sade det ju endast som en förmodan», återtog fru Ädelberg, »man frestas till det då man ser, i hvilka vågade situationer hon låter sina hjeltinnor uppträda.»
Sångerskan skrattade till helt otroget.
»Hon brukade åtminstone korrespondera med herrar, det vet jag då specielt», fortfor frun med särskild betoning på de främmande orden för att ge relief åt sitt bildade uttryckssätt.
Sångerskan böjde på ögonbrynen och utbytte en blick med litteratören.
»Törs man vara så djärf att fråga, hvad här talas om?» sade en äldre ung dam i lysande rödt atlaslif.
Hon frasade förbi den unge mannen och kastade sig i det soffhörn, som var honom närmast.
Det låg något af pretention på storstadsfasoner i hela hennes uppträdande.
»Vi talade om Sara Stenman», sade författaren.
»Jag skulle ha lust att bryta en lans för henne, men vågade mig inte ut emot öfvermakten.»
»Då blir jag er bundsförvandt.»
»Akta er!
Fru Ädelberg hör till motpartiet!
– – Men ni tycker således om hennes arbeten?»
»Mycket.»
»Vill ni låna mig ett par af hennes böcker?
– Det kom en viss illistighet i han min.
»Jag har dem inte sjelf.
Men min svägerska har dem, hon har fått dem till julklapp.»
»Åh – jaså, – ni har läst dem på lån!»
Han teg och låtsade allvar.
Nu var det han som kände sångerskans blick.
De skulle väl ha något nöje under denna långa qväll!
»Ja, hvem lånar inte böcker!» svarade den röda damen, något stucken af hans ton.
»Skulle man köpa allt hvad man läser, så blefve det ju hela kapitaler.»
»Jag värderade henne så öfver all beskrifning.
Jag riktigt dyrkade henne; det kan jag försäkra.»
»Åh – jag tror er.
..» han tittade upp i taket och talade liksom för sig själf.
»Hennes första arbete kostade 2 kr., hennes andra 3:50 och det sista 2:75.
Det gör summa 8:25.»
Hans spefulla blick svepte som ett snärtrapp kring den lysande drägten med dess tunga guldprål och grannlåter.
»Åh, ni är då alldeles förskräcklig», log hon afvärjande, »ni skall draga ut konsekvenserna så långt att man icke ens vet hvart de ta vägen.»
»I detta fall vet man det åtminstone: till 8:25!»
»Jag hoppas att fru Stenman hvarken kunnat bli fattig eller rik af mina 8:25.»
»Det hoppades så många!
Det var just olyckan.»
»Hvarför var det olyckan?»
»Tror ni man kan antaga att der i hela Sverige ... javisst kan man väl det! – att der fins 500 damer, som beundrat Sara Stenman som ni?»
»Så kostlig ni är!
Hvarför just femhundra?»
»Tror ni det är för högt tilltaget? – betänk... i hela Sverige.»
»Nej, det är inte för högt», sade hon med ett bullersamt skratt, »men än sen?»
Han var orubbligt allvarsam och fortfor att kalkylera, i det han hvilade handen mot bordet och skref inbillade siffror i luften öfver dess skifva.
»Femhundra gånger 8:25 gör fyratusenetthundratjugufem kronor.
Det hade varit fördelaktigt om beundrarinnorna köpt i stället för att beundra.
Han skrattade, och det kom med ens något vänligt och godhjertadt i hans ögon.
»Å-h», utbrast den röda med missräkning; hon hade väntat sig något mera genialiskt.
Det förargade henne för de andras skull, att han icke presterat något mera blixtrande.
»Jag skall säga er – herr spefågel – att jag ändå skickade en krans till hennes kista, och det gjorde kanske inte ni», sade hon i det hon böjde sig fram och lade hufvudet än åt ena än åt andra sidan, med minen af en fjorton års näsperla.
»Nej, det hade jag inte råd till», svarade han torrt.
»Kom ni i tidningen?»
»Nej, nu är det för galet!»
»Hvad kostade er krans?»
Hon såg på honom ett ögonblick, villrådig om hon skulle svara.
Så kom det slutligen: »nio kronor.»
»Er ekonomi måste ha förbättrats betydligt.»
»Men jag menar att ni är alldeles ...»
»Alla hennes böcker kostade bara 8:25», sade han lakoniskt; men meningen låg tydlig i orden och tonfallet.
»Åh, jag vill sannerligen inte tala med er», utbrast hon med förargelse och vände sig bort.
»Ni kände henne ju?» frågade hon sångerskan, som under samtalet flyttat sin stol närmare.
»Ja, jag kände henne.»
»Ack, berätta mig något, – om henne sjelf personligen.»
»Der fins nästan ingenting att berätta.
Jag lärde inte känna henne förr än på senare tiden.
Det var meningen att vi skulle göra ressällskap till södern förra hösten.
Det hade länge varit hennes högsta önskan att få tillbringa vintern i ett mildare klimat, läkarne hade förordat det, och hon hade ändtligen lyckats att skrifva ihop medel.»
»Det var väl inte så litet?» frågade fru Ädelberg.
Sångerskan skrattade till.
»Jag får följa herr Rehmers exempel och räknar sade hon, »200 för första arbetet, 650 för det andra och 400 för det sista.
I allt således tolfhundrafemtio kronor.
På fyra år.»
»Men hvarför blef inte resan af?» sade den röda.
»Mannen förlorade pengar på en oförsigtig borgen; affärerna voro skrala förut, och han måste göra cession.
Hennes pengar ströko med i konkursen.»
Komediförfattaren smålog.
»Nu får rådmannen vatten på sin qvarn», sade han.
»Gånge så enhvar som hoppar öfver mina murar!»
Rådmannen gaf honom en arg blick, men svarade ingenting.
»Mannen dog vid jultiden, och det sista året lefde hon på nåd hos fattiga slägtingar», fortsatte sångerskan sin berättelse.
»Hon var då så klen, att hon inte kunde arbeta, men jag tror att det som smärtade henne mest, var förlusten af hennes lilla bibliotek.
Hon hade naturligtvis inte heller råd att köpa nya böcker och följa med vår unga litteratur.