Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag först hörde den ledamot yttra sig, som sist talade, så anmärkte jag för mig sjelf, alt han, ehuru jurist, tycktes liksom ogilla den gamla regeln: audialur et altera pars.
Mig förefaller det nemi., i högsta grad riktigt, att ingen, elio det vara må, som har ett slutligt afgörande, underlåter all skaffa sig alla de upplysningar från begge sidor, som kunna bidraga till att utreda målet; och jag föreställer mig så mycket mera, att detta är nödvändigt, då jag betraktar de s. k. önskningsmålen, sorn ifrån R.
St. ingå till K. M.
Men jag skulle icke 5 H. 85 674 Den 28 December. hafva yttrat mig lili denna fråga, om icke samma ledamot i sitt sista anförande hade framkommit med en annan oriktig åsigt, som icke hör lemnäs obesvärad, och i anledn. hvaraf jag får förklara, att en ledamot i detta Slånd stiger upp härstädes i denna egenskap, och icke såsom Konungens rådgifvare, emedan det är en tillfällighet, alt han är ledamot af della Stand, och han alldeles icke är ledamot af detta Ständ derföre alt han är Konungens rådgifvare; och hvad den värde talaren i denna omständighet yttrade, var således fullkomligen inconslitutionelt, då jag betraktar det constitutionella sådant som det är uttryckt i Sveriges constitulion, och icke lili de särskilda andra länders constitutioner, hvilka man icke är ovan att här i landet få höra alhandlas och innötas, tvertemot de bestämmelser, som Sveriges constilution innebär.
Det tillhör mig ali lemna Gr.
Frölich upplysning om den mellanmening, som ägt rum i mitt förra yttrande.
Denna mellanmening innebar, alf R. o. Ad. hade, vid återremiss af den första punkten, instämt uti den af flere talare yttrade önskan, att Ståndet mätte till K.
M. ingå med en und. anhållan om en nåd. propos. ang:de en ändamålsenligare reglering af presterskapets aflöning i allmänhet, och det var med stöd af en sådan framställning, som jag ansåg, att äfven denna punkt kunde förfalla.
Om jag icke misshörde mig, hvilket jag verkligen varit sinnad att tro, så instämde äfven Hr Lefrén uti Gr.
Frölichs åsigt, att det vore inconslitutionelt, alt en Konungens rådgifvare uppträdde här, och yttrade sina åsigter i en fråga.
Jag anser det vara min rättighet alt också yttra mig derom, och får säga, alt jag för min del tackar denne Konungens rådgifvare, för det att han yttrat sin mening, och får föra de värde ledamöterne till minnes, huru ofta man både enskildt och offentligt yttrat den önskan, alt Konungens rådgifvare måtte uppstiga och tillkännagifva sina åsigter.
Händelsen gör, mine Hrr, att vi här hafva träffat pä en af de största principfrågor, och när så är, och då ledamöter af Ståndet derjemte tyckas hafva den aktning för andras åsigter att de fästa afseende på hvad en annan enfaldig man yttrar, så kan jag icke underlåta att vidare utveckla mina åsigter i denna fråga.
Hvad Hr Lefre'n anmärkt emot mig, tager jag mig friheten att punktvis upptaga.
Jag förbigår då hvad han vill anse såsom bristande conseqvens hos en f. d. jurist, nemi. att jag skulle hafva förbisett alt i hvarje mål hegge parterne böra höras.
Detta är visst en juridisk sats, men frågan är, om K. 11. såsom domare kan anse, att det är tvenne parter, som komma inför hans domstol, den ena lagstiftarne, som enligt grundlagen äro Svenska folkets representanter, och den andra landshöfdingarne och consistorierne.
En så beskaffad fördelning af Svenska folket i tvenne parter är, fruktar jag, något haltande.
Analogien, för att träffa mig och visa, att jag hade tagit miste, är mycket fintlig! uttänkt, men Den 28 December.
675 tillämpningen af denna analogi är, såsom jag tror, något förhastad.
Jag anser verkligen för ett af de olycksaligaste fel i vårt arbetssätt, den gamla slentrianen i administrationen, att anse det nödvändigt alt höra auctoriteterna om hvad Svenska folkets representanter framburit lill timonen.
Man känner allt för väl, att delta är det rätta sättet ali göra om intet de önskningar, som representationen till Regeringen framställer, ty ingen konst är det att stöta pä en Konungens Bef:h:de eller ett consistorium, sorn förklarar, alt R.
St. äro rosenrasande.
Nå då beslutar
Regeringen efter denna grundsats.
Kan delta var räll?
Kan härmed böra och få fortfaras evinnerligen?
Nej, så vidt jag vet står det ingenstädes i grundlagen, att K.
M. ovillkorligen skall höra alla dessa auctoriteter, om icke blott för egen upplysnings skull, men icke så att Han må lägga en absolut vigt på hvad de tillstyrka.
Detta är den stora principfrågan.
En annan princip, i hvilken Hr Lefre'n trott sig ganska strängt bestraffa mig, och för hvilken han har fått en bundsförvant i den värde ledamoten på andra sidan, nemi. att jag velat förmena Statsrådets ledamöter att här begagna sin riksdagsmannarätt.
Jag ber Herrarne hafva godheten ursäkta, att jag anser detta för ett groft misstag, ty äfven jag har med samma känsla som de, ansett det ganska glädjande, alt Hrr Statsråder här stå upp och framställa sina åsigter uti de ämnen, som äro föremål för våra öfverläggningar; men det var icke derom, som min vördsamma framställning lill den värde ledamoten af Statsrådet handlade, utan blott om den sista delen af hans yttrande, då han förklarade sig böra afstyrka R.
M. med en und. skrifvelse i delta ämne.
Det måste ligga en ömtålig skillnad emellan de tvenne sakerne, att yttra sig här såsom ledamot af ett RiksSt. och att yrka, det man mätte afslå en framställning ifrån R, St. till K.
M; Det var endast delta, som jag hemställt lill den värde ledamoten sjelf.
Jag tror, att han har både förmåga och vilja alt bedömma anmärkningen såsom sig hör, icke såsom ett kittsligt klander af mig emot hans yttrande, utan såsom en principfråga, som tillfället händelsevis gifvit mig anledn. att väcka.
Huru länge nu denna discussion, för att visa att jag haft orätt, kan komma att räcka, skall icke bekymra mig.
Nu har jag så yttrat mig lill protocollet, alt jag är säker att ingen klok menniska skall misskänna mig, så alt det nu är lid att dertill säga amen.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det han, innan öfverläsgningen forlginge, ansåge sig böra fästa uppmärksamheten derpå, alt discussionen nu tycktes angå ett ämne, som icke stod i direct sammanhang med del förevarande betänk.
Den siste värde talaren har sagt, att lagstiftaren står pä ena sidan och de hörda myndigheterna på den andra.
Jag får anmärka, att det icke är i egenskap af lagstiftare, sorn R.
M. med önskningsmål, utan i egenskap af petilionärer.
Detta är en väsendtlig grundsats i Svenska grundlagen, 676 Den 28 December. och derföre kan jag icke undgå att begagna delta tillfälle, som yppar sig, att yttra mig och försvara grundlagen.
Frölichs yttrande uppmanad att uppläsa ur Reg.F. icke fullt två rader, men såsom jag tror tillräckligt, för att ådagalägga det förståndiga af hans framställning till R. o. Ad:s protocoll, för dem som komma alt deraf taga kännedom.
Det är nemi. 10 § Reg.F., så lydande: ”Innan ärendena hos Konungen i Statsrådet föredragas, skola de, genom nödiga upplysningars inhemtande från vederbörande embetsverk, af den föredragande beredas”.
Sedan nu öfverläggningen förklarats vara slulad, heraslällde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. bi folie Utsk:s tillstyrkande i fråga om likstolsafgiften.
Uppå härefter framställd propos., blef Utsk:s betänk, i denna del afslaget.
S:de punkten, ang:de granskning och tryckning af alla ännu gällande förordningar, bref och resolutioner, som röra presterskapets löneinkomster i alla Rikets provinser; 9:de punkten, ang:de den till pastor utgående dagsverksskyldigheten; och 10:de punkten, ang:de tiondeafgiften för nyodlingar. R. o.
Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter tillstyrkt och hemställt.
Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Sedan vid föredragningen af LagUtsk:s betänk.
N:o 31, i anledn. af väckta motioner, ang:de förändring i vissa delar af nu gällande lagsladganden om gifiorätt och arfsrätt, samt morgongåfva och fördel, R. o. Ad. d. 11 dennes f. m. beslutat, alt med pröfningen af det i nämnde belänk. förekommande yttrande öfver Riksdagsmannen Petter Pehrssons förslag, att, derest 11. o. Ad. för dess del ej skulle medgifva den föreslagna förändringen i arfsoch giftorätten, densamma dock mätte vidtagas för BondeSt., skulle anstå intilldess PresteSt. i afseende på sagde betänk, fatlal sitt beslut, föredrogs nu berörde hittills på bordet hvilande del af LagUtsk:s betänk.
N:o 31, hvarjemte upplästes det från PresteSt. ankomna prot.uldr., rör:de dess vid föredragning af såväl LagUlsk:s ifrågavar. betänk, som de från R. o. Ad. samt BondeSt. ailåtne inbjudningar i ämnet, fattade beslut, innehållande: ”Ståndet, som biföll LagUtsk:s förevar, betänk., fann ingen annan åtgärd i afseende på nyssnämnde inbjudningar vara alt vidtaga, än alt lägga desamma till handlingarne”.
Uppå begäran af Hr von Hartmansdorff, Äng., upplästes härefter jemväl de prot.uldr., ang:de pröfningen af LagUlsk:s merberörde betänk., som från Borgare- och BoudeSlm ankommit, Den 28 December. 677 och hvilka befunnos innehålla, att BorgareSt. bifallit förslaget, pag. 11 —15, till förändringar uti Giftermålsbms 9, 10 och 11 cap., samt Arfdabms 2, 3, 9 och 12 cap., samt lagt till handlingarne yttrandet, pag. 15, i anledn. af Riksdagsfullm. ifrån Jönköpings län Better Pelirssons der omförmälda motion, och det, pag. 15, 16 och 17, afgifna alternativa förslag till förändring i Arfdabms 3 cap. 2, 3 och 4 §, i afseende på utsträckning af istadarält för syskons afkomlingar; samt att BondeSt. bifallit LagUtsk:s betänk., endast med förändring af Utsk:s förslag, ang:de morgongåfva, hvilket
Ståndet ansett böra både efter lands- och stadsrätt upphöra.
Hr von Hartmansdorff anförde sedermera:
Nu har den händelse inträffat, som af Petter Pehrsson blifvit förutsatt och derjemte handt, att B.
St:s beslut sig emellan äro olika.
Jag tror således liden nu vara inne för LagUtsk. att gifva den utredning åt ämnet, hvilken Utsk. förra gången underlät.
Jag hemställer således vördsamt, att R. o. Ad. mätte i sådant ändamål återremittera denna punkt till Ulsk:s handläggning.
Cederström, Jacob: Hvad LagUlsk. skulle göra i anledn. af återremissen, annat än att förklara, det tre Stånd hafva bifallit förslaget till förändring i allmänna lagen rör:de giftorätt och arfsrätt, är för mig icke rätt fattligt.
Jag vill för min del visserligen icke motsätta mig återremissen, men jag inser icke att derigenom kan hindras, att hvad lie Stånd i denna del bifallit, afgår till K. M. såsom R.
St:s beslut, och om K. 51. derpå lemnar sin stadfästelse, så behöfves icke någon vidare åtgärd, icke ens för R. o. Ad., som får följa med, emedan den lika arfsrätten då blir gällande för hvarje Svensk man.
Jag föreställer mig, att LagUtsk.
, utan behof af återremiss på denna punkt, som är af tre Stånd bifallen, kommer att afgifva ett sammanjemkningsbetänkande i anledn. af de skiljaktiga beslut, som irenne RiksSt. derom fattat.
Jag kan således icke inse något behof af återremiss.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att LagUtsk. borde gifva en ytterligare utredning af detta ämne, hvilken af den värde talaren förmenas saknas uti det af R.
St. redan pröfvade utlåt.
Jag kan för min del icke inse, att LagUtsk. äger någon slags rättighet att på annat sätt utreda frågan, än att söka sammanjemka de tre Ståndens olika beslut, och att i händelse sä skulle behöfvas föreslå voter.propos:r till afgörande af skiljaktigheterna genom förstärkt Utsk.
Jag bestrider således återremiss.
I sak förenar jag mig med de Irenne ledamöter, som sist yttrat sig, och jag gör det så mycket hellre, som det förefaller mig som att äfven Hr von Hartmansdorff i sak icke kunnat misstaga sig om utgången af den återremiss han önskat.
Det vore att alldeles för mycket betvifla hans kända förmåga af penetration och hans vana vid behandlingen af riksdagsärender om man icke förutsatte, att han sjelf inser sakens utgång.
Hans afsigt med nu gjorde yrkande om återremiss — om 678 Den 28 December.
Iian tillåter mig att uttala den — kan således icke gerna vara någon annan, än att, just i oell med denna för tillfället alldeles omotiverade begäran om återremiss, pröfva huruvida Ståndet fortfar att vilja offra åt ett visst dunkelt begrepp örn majoritetens pligt att vara conseqvent, och måhända än mer, huruvida det fortfar att vilja offra något åt Hr von Hartmansdorff personligen.
Jag får alltså äran avertera, att det är alldeles icke ur någon lagstiftnings synpunkt, som Herrarne nu gå att fatta sitt beslut och förena sig med sin ledare Hr von Hartmansdorff, utan är detta en rent af taktisk, måhända på sin höjd en personlig fråga.
Det kan icke och skall icke af mig förvägras, att Hr von Hartmansdorff, ur sin individuella synpunkt, handlar ganska conseqvent — och förmodligen tycker han derföre, att han handlar rätt — ty vanligen är del rätt alt handla conseqvent — men då jag uppfattar här för ett ögonblick hans ställning, vill jag verkligen nu sätta i fråga, huruvida han dock hör vidare äfventyra sin egen reputation för conseqvens, äfvensom det H.
Ståndets conseqvens att följa honom i spåren, dä han nu synes yrka conseqvensen under det i sanning svåraste villkor af alla, att ej allenast hafva alldeles orätt i sjelfva saken, ulan ock att dertill platt intet med återremissen kunna vinna.
Så uppfattar jag frågan, och då den värde ledamoten af detta
Hus redan haft så många tillfällen vid denna riksdag att göra sig förvissad om sin förmåga ali intala och inleda Ståndet, och det är ett obestridligt factum, att han ådagalagt denna förmåga i rätt många frågor, så hemställer jag till honom sjelf, om han icke finner, att del kan anses vara att spänna bågen nog högt, om han nu, efter den redan manquerade kuppen med inbjudningen lill PresteSt., ånyo försöker hvad som oundvikligen måste bli den sista misslyckade utvägen.
Måste ett sådant försök af en stor politicus anses för oförsigtigt, sä tror jag, att för sitt eget intresse skull inom detta Stånd — hvilket intresse icke kan vara annat, än att få sina hvad han anser för rikliga åsigter approberade — han gjorde klokast i att tysta ned den här saken, som man plägar säga, och låta det förblifva vid redan incamiuerad déconfilure.
Jag är förvissad, att Hr von Hartmansdorff lärer vara den sisle värde talaren i mitt grannskap oändligen förbunden för de tvifvelsutan visa och kloka råd han meddelat honom.
Jag har emedlertid tyckt mig märka, det Hr von Hartmansdorff funnit sig bäst vid att taga råd af sig sjelf; och hvad angår det förslag, han denna gång till li. o. Ad. framställt, så fät*' jag med honom förena mig deruti.
Jag anser nemi., för min del, denna fråga ännu icke vara så afgjord, eller sä väl utredd, som den bör vara.
Ehuru jag medgifver, det betänkligheter hos mig uppstått, huruvida irenne Stånds beslut derutinnan äro gällande eller icke, vill jag för närvarande icke yttra mig derom; jag skulle åtminstone vilja afvakta hvad Utsk. om denna punkt säger.
Behofvet af återremiss är i alla fall tydligt och klart.
För min del förenar jag mig således i begäran om återremiss.
Den 28 December. 679 H. Ex. Hr Gr.
Ifragavar. återremiss har ett så nära sammanhang med sjelfva hufvudfrågan, den föreslagna nya arfslagen, att jag anser R. o. Ad. uppfylla en pligt emot sig, sina efterkommande, och Riket i allmänhet, om det begagnar hvarje grundlagsenlig! medel, för att hindra detta förslag att öfvergå till lag.
Med förundran har jag derföre hört, att 3:ne ledamöter af detta Ständ bestridt återremissen.
Vi hafva, mine Hrr, nog många Hender eller motståndare (saken är nära nog densamma) utom dessa murar, för att icke behöfva öka deras antal inom dera, och ehuru jag vördar moliverna till hvarje opinion, kan jag likväl icke annorlunda anse dem, hvilka, af bristande sakkännedom eller omdöme, bestridt återremissen, att vara bland deras antal.
Vi hafva nyligen hört, alt en man, som genom sin höga bildning borde vara öfver de fördomar, som råda emot Adeln hos de lägre folkclasserne, i ett offentligt tal, vid ett af Rikets Universiteter, och i närvaro af ett högt och talrikt auditorium, yttrat, at Svenska Adeln spelt ut sin röle, att den indragna Adelsfanan utgör dess betydelsefulla och träffande sinnebild, och alt den icke är annat mer, än skuggan af ett namn.
Jag hemställer, mine Hrr, om dessa ord borde blifva yttrade emot ett helt RiksSt., och en dass af medborgare, hvars söner till en del voro närvarande.
Jag hemställer, om icke hvarje far, han må vara adelsman, prest, borgare eller bonde, har rättighet fordra, att dess son vid universitetet lär sig högakta det Ständ, lill hvilket han hörer, och icke lär sig att missakta det.
Hvad den omnämnda ”skuggan” beträffar, så hemställer jag, om icke R. o. Ad. äfven vid denna riksdag hevisal, alt det är något mera än en skugga, när det genom sin ståndaktighet tillintetgjort det dåraktiga representationsförslag, som förevar, och i hvilket den åsyftade professorn hade sin goda del, ehuru han iner än någon annan af historiens vittnesbörd borde lärt sig veta bättre.
Eu egen slags ”skugga” vore den i sanning, som rår om fjerdedelen i värde af Sveriges alla fastigheter, som äger den mångsidigaste bildning, och i följd deraf den största användbarhet för representativa, administrativa och militära statsmannavärf, och som ännu, likt förfädren, skulle vara främst i elden mot Rikets fiender, om tillfället yppade sig.
Om det vore sant som talaren yttrat, att Svenska Adeln spelt ut sin röle, borde han såsom häfdatecknare äfven hafva visat det nära sammanhang, sorn äger rum emellan de ärftliga elementerna inom den constitulionelia monarkien, och huruledes, om det ena af dessa elementer spelt ut sin röle, del andi a, enligt historiens vittnesbörd, icke har många akter qvar att utspela sin.
Talaren lärer äfven hafva yttrat några andra satser, hvilka stå i så rak strid med den monarkiska arfslagen vi besvurit, och jag lemnar åt honom sjelf att derför redogöra, glad om han blifvit missförstådd i sitt föredrag, eller om jag blifvit illa underrättad.
Dess tal har emedlertid funnit väg till den Danska pressen, går derifrån till den Tyska, och gör sedan tourén kring Europa, och jag hemställer hvad tanka det måste gifva åt andra 680 Den 28 December. nationer om den politiska tendens, som räder i ett land, der sådana läror kunna framställas från calhedern, och om det icke måste kasta en oförtjent skugga på ett universitet, som räknar så många utmärkte och ädle män ibland sig.
Ehuru förtjenstfull! det må vara af den åsyftade universiletstalaren, att teckna Sveriges häfder, — ehuru del, i dess stora arbete har skett på ett sätt, som få mäkta genomläsa, och i dess mindre på ett, som få kunna förstå, — så ger det ingen rättighet att slänga bannstrålar emot ett helt Riksstånd, och detta i närvaro af många af dess söner, bland hvilka äfven jag hade en.
Men jag skyndar att lemna denna digression, för alt återvända till hufvudfrågan:
Utskottets betänkande.
Jag yrkar dess återremiss, på grund af den olikhet, som råder emellan R. o. Adis arfslag och öfrige medborgares, enär bland annat, adelsman ärfver lösegendom i stad efter landsrätt, då annan medborgare, äfven bonde, flyttad till stad, ärfver efter stadsrätt. R. o.
Adis arfslag är således exceptionel, vill säga af privilegii natur, hvilket närmare måste utredas af LagUlsk., innan betänk, kan antagas.
Jag yrkar återremiss, äfven derföre att det icke rörer 2:ne af de Stånd, som öfverröstat Adeln, af hvilket det enas majoritet dessutom var tvifvelaktigt.
Fr olie hi Det kan möjligen anses för orätt af mig, som redan, ty värr, alltför väl känner, alt jag börjar blifva en gammal man, att nu uppslå här och göra anmärkning emot ett lindfallet ord af en ännu äldre man.
Likväl och när man ofta apostropherar sina parlamentära motståndare på det sättet, som Fl. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna plägar göra, så måste äfven ett möjligen ofrivilligt yttradt ord, då detta ord skall jemte alla andra upptecknas i protocollet, och då det ljudit så skarpt, som ordet fiende, då, säger jag, mäste det väl vara nödvändigt att icke låtsa som om ordet alldeles kunnat dunsta bort, ty det står dock qvar, jemte alla de hugskott, som beledsagat detsamma i hela denna talrika samlings minne och känsla.
Man måste vid sådant förhållande lägga vigt på ett sådant ord och söka uppleta källan, ur hvilken sådana ord emot blott parlamentära motståndare rimligen kunna härflyta.
Finner man då, att försvaret för saken i sin helhet, jag menar den olika arftägten, kommit (ursäkten nu, mine Hrr, jag talar rent ut) i sin skarpaste form ifrån tvenne Hrr Generallieutenanter, så har man anledning att gissa ifrån hvad häll dessa skarpa former kommit.
Till följd af deras höga militära grad och deras emploj såsom ministrar på utrikes ort hafva de naturligtvis icke kunnat underlåta att beständigt framför ögonen se de möjliga fiender förbisväfva, som de veta sig kunna besegra.
Dessa förmenta fiender förbisväfva nu begreppen, äfven när de hafva blott fredliga medborgare framför sig.
Det är troligen endast af sådan orsak, som den ene till höga år komne General-lieutenanten kunnat räka på en så opassande term i en discussion, som ordet fiende.
Ja, det blir också i samma mån vigtigare att söka gendrifva sådana yttranden, då de fällas af dessa - Den 28 December. 681 sa Herrar, som här blott någon gång göra oss den äran att ifrån sina utländska stationer helsa på oss, liksom för att då inpregla hos oss sina egna, för vårt fredliga sträfvande framåt högst främmande och vidriga åsigter i lagstiftning.
Motivet, säger den ädle Grefven, hvarföre han önskar att arfsrätten skall förblifva oförändrad, är det, att söka förhindra, det Adelns motståndare skulle blifva segrare och Adeln duka under.
Vore frågan sådan, så kan Grefven förlita sig på min försäkran, att ehuru jag alldeles icke kan erkänna mig uppskatta adelsvärdighetcn på samma sätt som Grefven, så skulle dock äfven jag, om jag förmådde, söka att hindra en sådan katastrof, hvilken, om den ej särdeles gällde mig, jag dock skulle anse verkligen vara en katastrof för mitt fädernesland.
Den som sagt, att Adeln i Sverige utspelt sin röle, kan icke hafva fattat den saken på annat sätt, än han bort fatta den; och har någon fattat uttrycket annorlunda, så är också jag hans motståndare.
Den som sagt att Adeln har spelt ut sin tole, har dermed troligen menat, att Adelns gamla förslitna eller urartade röle är utspelad, i fall han ej menat blott den nu lefvande generationens; men dermed är icke sagdt, att Adeln har spelt ut en röle, som kunde vara Adeln i delta tidehvarf förbehållen och värdig.
Sin gamla röle, om man vill uppsöka den i historien och synnerligen i den sednaste, den må jag bekänna alt jag i vissa afseenden, åtminstone hvad det parlamentära på sednare tider beträffar, icke håller fasligt mycket på, den rölén tror jag vara bäst att låta fara.
Icke eller kan jag se annat, än att fäderneslandet vinner på, att den rölén snart upphör; men jag har redan förut härom på annat ställe yttrat mig utförligt i skrift, ja i tryckt skrift, till hvilken jag kan vädja.
Jag behöfver då blott ytterligare här upprepa, att jag anser, det R. o. Ad. snart borde visa att den har en annan stor och ädel röle att spela.
Jag är nemligen öfvertygad, att
Adeln kunde mer än någon annan dass i samhället för det närvarande gå sitt fäderneslands nyvaknade reformerande auda till mötes, såsom dess ledare med sin högre insigt, den i mång stycken äger, och såmedelst förblifva ännu en tid hvad adelsmän fordom voro, nemi. de förnämste.
Men för att vara förnämst nu för tiden, dertill fordras oundgängligen alt vara främst i allt, som kan komma under namn af reform.
Delta vore ju en stor röle, ja nog stor för den yppersta dass man kan tänka sig?
Och den röle tror jag vara åt Adeln förvarad, om den kunde eller rättare om den ville uppfatta densamma, innan det blir för sent.
Men att sälta sig ensam emot en lagstiftning sådan som den ifrågavarande, det är att falla in uti den gamla och fördömliga rölén, som jag önskar och tror att Adeln skall och måste öfvergifva.
Att ytterligare försöka att sätta sig emot en civil lagstiftning, den tre Stånd redan beslutat, det är att försöka göra Adeln till ett eget, från det öfriga afsöndradt folk i Sverige, och det försöket muste misslyckas, det duger numera icke.
Jag vill icke längre uppehålla II. o. Ad.
Min känsla öfverväldiga!- mig; icke mot den man, som yttrat ordet fiende, ty det ordet är jemförliglvis en lumpenhet, ett förhastadt 5 H. 86 682 Den 28 December. uttryck; men emot, tillåten mig att säga det, den tendens, hvarmed R. o. Ad. rusar till sitt eget förderf.