Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid skia riksdagen höjdes mångå röster för upplagande af ett lån inom riket, med uttryckt förhoppning att kunna göra början lill ett inhemskt fondsystem.
För min del trodde jag icke alt försöket skulle lyckas och afrådde från dess företagande, men då elt beslut i denna ridning en gång var faltadt, håller jag fullmäglige rakning derlör, att de liragte detsamma lill verkställighet, oell, för vinnande af della mål, lörsökle alt. åtminstone skenbarligen ställa sig II.
Shrs, i afseende å vilkoien fiir det inhemska lånets upptagande, meddelade löreskriller lill efterrättelse.
Derföre böra fnllmiiglige lofordas, icke klandras.
Jag hemställer till eder.
Hrr, huru det skulle bedömas, om fullmiigtige, efter erhållandet af ofvanniimnde föreskrift, varit nödsakade lör R.
Skr anmäla: »visserligen hafva II.
Sl:r beslutat upplagande af elt inhemskt lån, men vi hafva icke lyckats att erhålla det.»
Hvilket intryck skulle viii (dt slikt förhållande hafva gjort pä de personer i utlandet, hvilka med uppmärksamhet följa våra affärer?
Utan tvifvel skulle della intryck blifva högst ogynnsamt och ofördelaktigt, med afseende ä do låne-operulioncr, hvilka än vidare torde utomlands kunna ifrågakomma.
Det är således egentligen det af R.
Sl:r uti berörde hänseende lättade beslut, som bör klandras.
Till följd deraf bar emelio lid landet förlorat icke obetydligt, som varit i behåll, om upplåningen skett utrikes, i stället för att ske hemma; ty det är so [Den 10 Jaunari f. m. kändt att obligationerna för detta
Ian till stor del af lånöfvertagarno placerats i Köpenhamn till (5 å 7 proc. högre kurs än den, hvarom de sjelfva med Itiksgiilds-kontoret kontrahent.
Min öfvertygelse ur emellertid, i följd af det ofvanaiilörda, att fullmägtige handlat välbetänkt och klokt att undvika erkännandet, alt ett så litet lån. sorn det ilrågavrde, icke kunnat inom riket upplagas, och att de lör detta ändamål, orri det icke annorlunda kunnat vinnas, gjort vä! att företaga en ytterligare än högre beräkning öfver hvad det utländska länet kostat, och hemställer jag allisa, att R. o. Ad.,, i stället lör att förklara »alt hvad sålunda liirekomrnit icke må till någon åtgärd föranleda,» mätte för sin del samma åtgärd »godkänna.» Frill.
Stjernstedt, Joli. Wilh.:
Jag förenar mig helt och hållet uti det af Frill, af Ugglas uttalade omdöme, att revisorerna och Stats-Utsk:t med så len liand som möjligt afgilvit denna anmärkning.
Med så mycket större nöje har jag häraf tagit del, som jag, i egenskap al stats-revisor, varit i tillfälle alt inhemta kännedom om den omsorg, med hvilken fulhuägligc behandlat den ilrågavrde låneaffärer).
Uti do utaf 18(51 års revisorer i detta fall gjorda anmärkningar har Slals-Ulsk:t icke ansett sig till alla delar och särskildt i fråga om sältet lör upplåningen af dessa medel kunna instämma; och med föranledande deraf föranlåtes jag tillägga några ord i ämnet.
Utsk:t har nemi. sagt, att införandet af ett inhemskt fondsystem icke vore denna nu ifråaavtde upplåningens hufvudändamål.
Till bemötande häraf,, fä jag erinra om Siats-Ulsk:ts Utåt.
N;0 105 af den 21 Augusti 1800, deruti Ulsk:t påpekat nödvändigheten deraf alt man småningom vande sig vid inhemska obligationer, samt hemställt om allätlamle af ett beslut i denna syftning.
Sedermera har samma Utsk. afhandlat liera motioner i detta afseende, — dels af Jlr J. G. Schwan, som föreslagit, att fullmägtigo i Rik«g.-Kont. mållle bemyndigas utgifva S\enska obligationer, lydande å 100, 200 och 400 r:dr. lör ett belopp, seni deri tid 1800 års riksdags statsreglering blifver gällande, icke skulle få öfverstiga den i sådant afseende, med hänsigt lill hvad som anslagits fur jernvägshyggnadcrna, fastställda stimma, lii. m.; dels af Hr A. F. linman, som föreslagit de inhemska obligationernas belopp till 50, 100, 200 oell 400 r:dr eller motsvarande silfvervalula, samt att räntan icke skulle utsättas lägre iin till 5 proc., äfvensom att obiigalions-utgiliiingens företagande icke skulle öfverlemnas åt ftillmiigliges godtfinnande, ulan beslämda föreskrifter derom meddelas, — dels ock slutligen af llr A. O. Wallenberg, som uti sista punkten utaf sin motion hemställt, att länet skulle upptagas inom landet mot obligationer af 2:ne serier, den ena, eller obligalions-serien A, lydande å 2000, samt den andra, eller serien II, å 400 rdr, och borde kapital-rabatt, hvilken dock ej finge öfverstiga 5 procent, kulina Den 10 Januari f. m. 81 kunna af fullmägtige medgifvas.
I förbigående tillåter jag mig erinra att sistnämnde motionär sedermera kommit i tillfälle att sjelf försträcka staten detta inhemska lån mot 7 proc., oberäknadt 2:ne proc. i provision.
Derefter yttrar samma Stats.-Utsk.: »under flera föregående riksdagar har, genom derom gjorda framställningar, R.
St:rs uppmärksamhet blifvit fästad å angelägenheten och fördelaktigheten af ett efter andra staters föredöme ordnadt fondsystem.»
Vidare åberopar Stats-Utsk:t dersammastädes Stats-Utskds vid 1853 och 1854 årens riksdag under N:ris 272 och 340 i samma ämne afgifna Utlåt:n.
På dessa grunder anser 1860 års Stats-Utsk. införandet af ett behörigen ordnadt inrikes stats-lånesystem komma att medföra ett så fördelaktigt inflytande i många hänseenden på landets ekonomiska och financiela ställning, att LItsk:t icke finner fullgiltiga skäl saknas för förnyande af de försök, som redan förut, ehuru af särskilda anledningar med mindre framgång, varit i detta afseende anställde.
Det ändamål, hvilket skulle vid låns upptagande inom riket afses, borde, enligt Utsk:ts tanke, närmast och i främsta rummet vara att småningom förvandla den utländska skulden till inhemsk statsskuld.
Valören ansåg Utsk:t sig böra fastställa till något lägre belopp, än vanligt, eller 100 rdr.
Af allt detta synes att förutvarande Ständers mening med detta lån varit icke att skaffa penningar till vissa industriella företag, utan att småningom införa ett inländskt fondsystem; men denna mening har nuv:de Stats-Utsk. för sin del icke understödt.
.lag medgilver att skuldsättning i och för sig icke kan vara hufvudändamål; men uti viss mån är det dock här i detta fall händelsen.
1 öfrigt var ingen brådska med upptagandet af detta lån.
Arén 1861—1863 voro derför afsedde; och likväl förordnade fullmägtige att anbuden skulle före den 15 Mars 1861 vara inlemnade.
De två bolagen i Norrland hafva ännu icke fullgjort de för lånets erhållande föreskrifna vilkor.
Revisorerna hafva således fullkomligt skäl för sin åsigt, att det med ifrågav:de lån af R.
St:r afsedda hufvudändamål förfelats.
Utsk:t säger: »Det vill synas som fullmägtige vid kontraktes afslutanrie icke nogrannt iakttagit» etc.
Den efter mitt förmenande rigtigare mening skulle blifvit bättre uttryckt, om man uteslutit ordet »noggrant»; men det har troligen blifvit användt för att göra saken mera len.
I sammanhang med denna fråga har jag ansett mig böra uttala min förundran deröfver, att man till fullmägtig i Riksgäldskontoret väljer en person, som tillika innehar befattning som direktör uti en större här i staden varande låneinrättning.
Detta har vållat, att en af fullmägtige, hvilken deltagit uti flere bankinrättningar och uti dithörande ämnen förvärfvat sig mycken insigt, fann sig förhindrad att närvara bland fullmägtige vid denna låneaffärs afgörande.
Jag är temligen öfvertygad, att om H. II. 6 82 Den 10 Januari f. m. ej en slik omständighet mellankommit, så skulle denne fullmägtige, med sin decision och blick uti sådana frågor, a (höjt denna förhöjning af 2 proc,, som nu såsom provision beräknats.
Att, på sätt Hr Akerman föreslagit, »godkänna» den ifrågav:de åtgärden, tror jag icke låter sig göra; det skulle vara ett vådligt prejudikat, för så vidt R. o. Ad. är öfvertygad att behandlingen af denna fråga icke försiggått i fullkomlig öfverensstämmelse med R.
St:rs föreskrifter.
Jag tror icke att man kan komma till några fogligare fermer, än Utsk:t föreslagit, då nemi.
Utsk:t förklarat, att som Utsk:t, lika med Revisorerna, nogsamt insett svårigheterne, funne Utsk:t saken icke böra till någon åtgärd föranleda.
I betraktande häraf hemställer jag, att den nu föredragna punkten måtte af R. o. Ad. bifallas.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed afslutad, samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ls hemställan i förev:de punkt och dels att R. o. Ad., med afslag å samma hemställan, skulle godkänna Riksgälds-kontorets fullmägtiges i punkten omförmälde åtgärd; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utsk:ts hemställan och, då dertill svarades starka ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. 8:de punkten. ang:de upphörandet af ljuspenningar för fullmägtige.
Lades till handlingarne.
9:de punkten, ang:de décharge för Riksgälds-kontorets styrelse och förvaltning.
Anmäldes och bordlädes nedannämnde från Utskrn inkomne Mern. och Utlåtm, nemi. från Konstitutions-Utskottet:
N:o 5, ang:de föreslaget tillsättande af ett särskildt
Utsk. för behandling af väckta frågor rörande elementar-läroverken m. rn.; Stals-Utskottet:
N:o 23 i ani. af väckt motion om utdelning bland Riksståndens ledamöter af komiterades underd. betänk. ang:de bank-väsendet i riket och förändrad organisation af bank-anstalterne; N:o 24, i ani. af väckt motion om ett anslag å 12,000 rdr till ersättande af utgifter för undersökning af den så kallade Nynäs-banan; Den 10 Januari e. m. 83 N:o 25, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos., ang:de afskrifning af statsverkets äldre nndsättnings-fordringar inom Vesterbottens och Norrbottens län; N:o 26, i ani. af väckt förslag om beviljande af räntefritt årligt lånebidrag till landtmäteri-arfvoden vid laga skiften i Vesterbottens län; N:o 27, i ani. af K. M:s Nåd.
Skrifvelse, ang:de hegardt anstånd med föreskrifne kapital-och ränte-inbetalningar å de till Norbergs jernvägsbolag af allmänna medel anvisade lån; N:o 28, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos., ang:de en med Hannover afslutad traktat om upphörande af Stade- eller Brunshauser-tullen; Banko-Utskottet:
N:o 15, om utseende af revisorer och suppleanter för granskning af diskont-verkens räkenskaper och förvaltning. R. o. Ad. åtskiljdes kl. j 3. e. m.
Lördagen den 10 Januari 1863.
Justerades 2 prot.-utdr. för förmiddagens plenum samt pleni-prot:t för den 30 November sistlidet år.
Föredrogs ånyo Riddarh.-Utsk:ts d. 3 och 7 dennes på bordet lagde Utlåt.
N:o 4, i ani. af Hr Anreps, Gabriel, motion, att den å Riddarhusets genealogier såsom lefvande upptagna adliga ätten N:o 1 Lilliehöök af Fårdala må förklaras vara utslocknad.
Hr Anrep:
I)å jag går att vederlägga de svepskäl, som i Riddarh.-Utsk:ts Utlåt, anförts emot min motion, får jag särskildt frambära min tacksamhet emot de begge reservanterna emot 84 Den 10 Januari e a. Utsk:ts beslut, för det de öppet och oförskräckt försvarat sanningen.
Jag tror att det finnes många, som inom sig sjelfva tillstå, att jag har rätt; och historien, hvars dom vi alla äro underkastade, skall också, såsom jag hoppas, en gång erkänna det.
Utsk:t har, såsom hufvudsakligt skäl för sitt beslut, endast åberopat en likpredikan, som skrefs på 1730-talet af en prest i Sköfde och hvaruti uppgifves ej allenast att Brynte Berthilsson vore stamfader för adliaa ätten Lilliehöök N:o 1, utan äfven att han varit Svea Rikes Råd.
Hvarifrån dessa underrättelser hemta ts, har emellertid icke blifvit tillkännagifvet.
Äfvenså säger Utsk:t, att både Schönfelt och Tilas gillat denna uppfattning af frågan.
Med anledning häraf ber jag att få åberopa hvad just Tilas sjelf yttrar i saken.
Han förklarar nemi., att Joli.
Nilsson Lilliehöök introducerades under N:o 1, å alia de Lilliehöökars vägnar, hvilka härstammade från något Rikets Råd, således endast för Anders Pederssons till Fårdala efterkommande; och denne var, enligt Bergsrådet Bondes anteckningar, hvilka Tilas upptagit såsom sina egna, det lörsta kända Riks-Råd af Lilliehöökska ätten.
Om den uppgift, som finnes i en likpredikan, skall gälla såsom skäl, så har jag i min broschyr omnämnt ännu flera; och jag försäkrar, att om frågan kunde komma under en domstols pröfning, skulle mina skäl otvifvelaktigt erkännas framför Riddarh.-Utslcts.
Hvad giltigheten af den omtalade likpredikan beträffar, så åberopar sig Utsk:t på ett beslut af R. o. Ad., hvarigenom förklarats att dylika akter skulle tagas till ledning vid bedömande af genealogiska frågor.
Men detta beslut rörer likväl endast personers födelse och dödsår, och ingalunda andra förhållanden.
Att för öfrigt en likpredikan skulle gälla framför hvad Uggla och Schönfelt m. fl. utmärkta genealoger antagit, torde väl icke kunna påstås.
På grund af hvad jag sålunda i korthet anfört, anhåller jag om afslag å Utsk:ts Betänk.
Den särdeles omsorgsfulla, nitälskande och samvetsgranna behandling, som Riddarh.-Utsk:t egnat åt denna fråga, i fortsättning af den utredning, som förut deråt af Riddarh.-Direktionen egnats, kunde väl synas för mig utgöra tillräcklig anledning, att nu för bemötande af Hr Anreps påstående helt enkelt till dessa handlingars innehåll hänvisa; men då motionären ändock fortsätter sitt yrkande om den åt Lilliehöök N:o 1 lemnade polettens återfordrande, och härvid tillåtit sig 2:ne gånger, således med full afsigt, benämna de af Utsk:t anförda motiver för »svepskäl», hvarigenom han visar sig hedt och hållet underkänna deras giltighet, så torde det tillåtas mig att i detta ämne jemväl yttra några ord.
Hr Anrep påstår, att det icke finnes någon annan grund för Utsk:ts framställning, än en likpredikan, sorn år 1731 hölls af en prest i Sköfde.
Jag ber R. o. Ad. bemärka, att Riddarh.- Utsk:t yrkat, att afseende måtte fästas vid denna predikan en - Den 10 Januari e. m. 85 däst i förening med öfriga omständigheter, som tala för den åsigt, hvilken de genealogiska tabellerna sedan 1765 godkänt.
I samma tabeller kallas Brynte Berthilsson Lilliehöök »stamfader för Fårdala-ätten, deraf en gren äfven skref sig till Gällared.»
Hr Anrep har visserligen behagat kalla detta för en »orimlighet, » men jag han icke finna, att ett dylikt kraftord innebär någon öfvertygande eller giltig motbevisning.
Och från denne Brynte Bertilsson härstammar den ledamot af ätten, som utfått pollett Hr
Anrep stödjer sin åsigt på att vapnet enligt en anteckning skall hafva krossats efter den äldre Fårdalagrenens utgång; men.
Mina Hrr, vid krossandet af vapen, har man icke alltid rådfört sig med alla slägtingar, utan man gör det stundom kanske oöfverlagdt nog, i den välmenta afsigt, att hedra den aflidnes minne; men icke på befogad! sätt.
Den omständigheten, att Majoren A. F.
Lilliehöök tillhörde den med tillnamnet' af Fårdala utmärkta ättens äldre slägtgren, märk väl icke ätten, var måhända den af missförstånd härom alstrade anledningen till att hans vapen 1801 krossades.
Det kan i alla fall icke bevisa någonting annat än ett missförstånd, och ett lätt förklarligt sådant.
Och vapenkrossningen kan således, tycker jag, få qvitta med likpredikan, enär ingendera af dessa, tagen hvar för sig, kan tillerkännas någon fullständig hevisningskraft.
När dock, hvad jag anser holvudsakligt, Brynte Bertilsson i de genealogiska tabellerna, hvilka godkändes 1765, upptagits som stamfader för Fårdala-ätten, hvaraf en gren jemväl kallade sig Gällared; när vidare alltsedan år 1809 representanter för denna ätt N:o 1 innehaft säte, enär de kunnat led för led bevisa och verkligen bevisat sin härkomst från Brynte Bertilsson, så tror jag
Direktionen och Utskit förfarit riktigt, och att det skulle varit särdeles illa betänkt, om, på grund afen enskild persons framkastade särskilda förslagsmening, Biddarh.-Direktionen skulle hafva gått in på att från sin behöriga ätteournmer utstryka en till adlig representation berättigad ätt.
Så mycket beklagligare, när sådant skulle drabbat en familj, sou: ärorikt framträdt i vår historia, och på det värdigaste varit vid våra riksdagar representerad, såsom den ock i denna stund är.
Hr Anrep har i den broschyr, han i frågan utgifvit och tilllika med sin motion ölverlemnat till Riddarh.-Utsk:t, tagit till utgångspunkt för sin åsigt, om att Fårdaia-ätteri vore utgången, sitt förmenande, att »enhvar, som eger sakkännedom, skall finna riktigheten häraf»; äfvensom han ansett sig vara, på sätt i motionen blygsamt yttras, en person, som i anseende till sina genealogiska arbeten icke bör frånkännas all auktoritet.»
Sådana äro Hr Anreps egna ordalag om sig sjelf.
Men den sig upphöjer, han varder stundom, det veta vi af gammalt, nedsatt.
Skulle hans genealogiska arbeten betraktas såsom utgångna af en auktoritet, så blir det en skyldighet, att egna en närmare granskning åt grunden för en sålunda påstådd öfverlägsenhet.
Flans stora arbete »Svenska Adelns ättartaflor» innehåller, efter 86
Den 10 Januari e. ni. mitt förmenande, både ett och annat, som icke alldeles öfverensstämrner med ett sådant anspråk.
Rådfrågom de genealogiska tabellerna i original, jemförom dermed utgifvarens ättartaflor, slutsatsen skall göra sig sjelf.
Det är icke nog, Mina Hrr, för en person, som vill utgöra auktoritet, att vara flitig och arbetsam; det är egenskaper, som jag värderar, och som jag villigt tillerkänner Hr Anrep.
Men det är dock icke nog dermed, för den, som vill gå och gälla för en auktoritet, såsom Hr Anrep vill, i den föreliggande Lilliehöökska (rågan och andra dylika.
Det fordras också en viss urskillning, en viss välvilja för den sak, man har företagit sig att utföra.
Men försöket att utesluta Lilliehööska ätten N:o 1, ehuru det enda, ulgifvaren aktat nödigt anmäla för direktionen, är långt ifrån det enda uteslntningsförsöket i ättartafiorna.
Utan någon sådan anmälan, har utgifva ren fastmer funnit för godt, på okända grunder, uti sitt arbete anteckna såsom utslocknade ej mindre är 26 adliga ätter, hvilka likväl enligt gällande föreskrifters tillämpning qvarstå såsom lefvande i de å Riddarhuset förvarade genealogierna.
Det är sanrit, att han å andra sidan, om han ock öfverhoppa! 2:rie ätter, låtit 14 ätter lefva, som eldigt samma genealogier rätteligen skulle vara utdöda.
Underverkens tid är förbi; men icke desto mindre skulle man tro Hr Anrep verkligen om att litet försöka trolla, medelst att sålunda, örn hvartannat, döda och lifva efter behag.
Så finnes t. ex. bland de ätter, som Hr Anrep, likasom skett med Lilliehöök af Fårdala, anser och uppgifver för utslocknade, en, N:o 2013 B, hvaraf den vid innevarande riksdag antecknade representanten ofta genom den starka välljudande stämma, hvarmed han angenämt berörer det Högloft.
Ståndets hörselnerver, låter R. o. Ad. veta, att han lefver; hvaremot Hr Anrep har i stället låtit 2013 A lefva, hvilken likväl icke låter höra af sig, men för sin tystnad har det goda skäl, att ätten verkligen är utdöd.
Af dessa nu anförda exempel finner R. o.
Ad., huruledes Hr Anrep har en mängd frågor, lika med den nu anhängiggjorda, uti förråd, att framdeles, vid lägliga tillfällen. framdraga
Vi hafva alltså här ett kraftigt »gif akt» på att värna allas våra lagliga rättigheter, vid detta måls behandling.
Om man således, med anledning af den nu väckta Liiliehöökska frågan, egnar någon närmare uppmärksamhet åt Hr Anreps ätlartallor, tror jag verkligen, att elterverlden skulle vara illa belåten, om den icke egde några andra källor för kunskapen om den Svenska adelns genealogiska förhållanden.
Det är för mig mycket oangenämt, att vid öfverläggningeu om Hr Anreps förslag om polettens aflördrande af ätten Lilliehöök N:o I, nödgas blotta beskaffenheten af den s. k. auktoritet, sorn tagits till stöd för påståendet härom; men jag anser angeläget, att Hr Anreps anspråk i detta hänseende noga profvas och granskas, ehuru sådant tvingar mig att, emot min vilja, nu upptaga tiden med citater rörande de talrika, högst apokryfiska uppgifter och ur okända källor härflutne anteckningar, som, ang:de en elier annan ledamot af R. o. Ad., i ättar-taflorna blifvit af utgif - Den 10 Januari e. m. 87 varén gjorda och om hvilkas innehåll ingen upplysning meddelats, ang:de källorna, hvarifrån de hemtats.
Besynnerligt nog hafva också ganska många tabeller blifvit utlemnade ur ättartaflorna, ehuru befintliga å Riddarhuset, hvilka visserligen icke upptaga personer, tillhörande R. o. Ad., men likväl redogöra för stamfiider eller sidogrenar till ätter, som vunnit introduktion. R. o. Ad. finner tydligen att, i fråga om rättstvister, det är af vigt, att dessa tabeller medfölja, och då ett verk utgifves, som af utgifvaren påstås vara fullständigt och auktoritets-giltigt, torde det vara nödigt, att allt, som hörer dit, verkligen deruti inflyter.
Den förändring i tabell-numereringen, som i ättar-taflorna blifvit vidtagen, gör det också omöjligt, att, om någon från landsorten t. ex. vill låta lösa er. afskrift af någon viss utaf de här förvarade genealogitabellerna, kunna veta reda på dem, och genom skriftvexling reqvirera den rätta.
Det är icke sagdt, att R. o. Ad:s ledamöter alltid kunna vara belåtna med ett sådant förfarande, eller, på sätt i den föreliggande motionen så naift yrkats, tillerkänna »auktoritet» åt ett så beskaffad! arbete.
Såsom ett bevis på den slags konsequens, hvarmed utgifvaren varit behäftad, torde jag, till jemförelse med hans åskådningssätt i afseende på ätten Lilliehöök af Fårdala, få anföra, att han i ättar-taflorna låter, Forstena-ätten behålla sitt N:o 2, ehuru man finner något Riks-Råd icke i rätt uppstigande led vara antecknad såsom stamfader för denna ätt; endast 2:ne i sidogrenar befintliga RiksRåder synas der.
Det är visserligen sannt, att denna ätt är utdöd, men för den historiska bevisningen synes det som, derest Lilliehöök af Fårdala icke får behålla sitt nummer, så måste Forstena-slägten också förlora sitt.
Så har dock icke Hr Anrep tyckt, utan han har ansett sig kunna, på skiljaktigt sätt, vid dessa begge ätter förfara.
Bland de omständigheter, som äro förtjenta al uppmärksamhet, då en sig så kallande auktoritet har tillåtit sig den i sitt. åberopade arbete, torde äfven den få nämnas, att, i de inflickningar, som Hr Anrep tillåtit sig, nästan aldrig förekommer någonting hedrande för aflidne ledamöter, utan merändels alltid något mycket nedsättande, stundom verkligen ruskigt, och synnerligast, oväntadt nog, i afseende på det täcka könet.
Anledningar till giftermål uppdagas, som äro sådana, att jag icke begriper, hvarifrån man tagit dem, och de finnas ej helier angifna i original-genealogierna.
Likväl finnes det en ätt, om hvilken utgifvaren städse anfört, dels efter original-stamtaflan, dels ur egna källor, hvarjehanda hedrande och smickrande saker.
Härtill har aldrig saknats utrymme.
Det är ätten Anrep.
Om den heter det, att dess anherrar ej allenast varit härmästare i Liffland, m. m., utan äfven, att en af dessa anherrar varit till och med riddare af den evline skon; att det funnits diverse märkliga porträtter af familjens manliga och qvinliga ledamöter, hvilka porträtter dock numera blifvit uppbrända, m. fl. lika intressanta uppgifter.
Men om allt detta finnes, med undantag al härmästarne, icke ett ord i de å Riddarhuset förvarade genealogiska 88 Den 10 Januari e. m. tabellerna.
Jag påminner mig också nu i hast, att om familjen Aminoff förekommer i ättartaflorria den högst förvånande uppgift, att besagde ätt, enligt tradition, skulle härstamma från Egyptens Faraoner, en uppgift, som är så besynnerlig, att jag icke kunnat finna någon rimlig anledning dertill.
Jag har sett efter i genealogierna; men der finnes ingenting sådant.
Det är dock åtminstone en inflickning, som går ut på att illustrera en ätt, ehuru jag lemnar derhän, om ätten deraf kan känna sig mycket smickrad.
Hr Anrep är emellertid synbarligen böjd för att upptaga och i sina ättartaflor inflicka diverse saker, äfven om de sakna allt stöd af sannolikhet, på samma gång han uteslutit åtskilligt annat; och jag hemställer, om en person, som affättat sitt arbete på detta sätt, kan begära att man på grund af hans »auktoritet» skall utesluta ur vår krets en familj, som alltid väl häfda t sin rätt, och bevisat sin härstamning från den stamfader, som våra genealogiska tabeller i tydliga ord uppgifva.
Jag anhåller således, att R. o. Ad. täcktes, vid öfvervägande af de mot Hr Anreps yrkande andragne förhållanden och skäl, jemte hvad härutinnan i öfrigt anfördt blifvit, finna angelägenheten deraf, att det vitsord, våra originalstamtaflor böra ega, varder dem oförkränkt fortfarande tillerkändt; och att R. o. Ad. alltså, med ogillande af det framställda påståendet, behagade gilla och godkänna Riddarh.-Utsk:ts Utlåt.