Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta allt innebär naturligtvis icke annat än någon förhoppning att kunna förmå den, som säljer dessa varor, att icke göra det på kredit, och jag vågar förorda Ulsk:s förslag,på de skäl, jag först nämnde.
Det stadgande, hvilket nu omhandlas, är i min tanka ganska vigligt till befrämjande af nykterhet.
Deremot tror jag Utsk. hafva varit mindre lyckligt, då Utsk. icke antagit den af R. o. Ad. beslutade redaktion.
Utsk. bar nami. ganska rigtigt funnit att äfven med utminutering af bränvin kan vara samma förhållande, som med utskänkning, men Utsk. ville stadna, då man kom till en kanna.
Det är likväl fruktansvärd!, alt om suparen, då han tager så mycket som en kanna bränvin, kan få del på kredit, så blir följden den, att den, som icke kan få ett stop, han tager en kanna, icke tänkande på att en dag kommer då äfven betalning för densamma skall erläggas, så att denna rättighet att genom utsökning få uttaga betalning, då det utborgade går lill en kanna, kan leda dertill, att mången kanna blir utborgad, hvilken, i fall detta stadgande icke funnits, troligen ej skolat blifva det.
Jag anhåller derföre ali R. o. Ad. täcktes, med vidblifvande af sitt förra beslut, afslå Utsk:s förslag.
Om det förhölle sig så, som Gr.
Lagerbjelke förmodat: så skulle jag instämma med honom.
Men låtom oss antaga att R. o. Ad:s förra beslut blefve beståndande och alt således §:n skulle lyda: ”Ej vare någon berättigad att söka betaluiug för bränvin, som blifvit vid minuthandel eller utskänkning utborgadt.”
Då finge krögaren, utskänkaren, lemna ut bränvin på kredit, antingen det ginge till en kanna eller ett stop, ty med utskänkning förstår man att försälja bränvin suptals.
Det är i författningen intet hinder för den, som utskänker bränvin, att försälja 100 eller 1,000 kannor.
Detta skulle han, utan Den 7 Oktober f. m. 137 fara att förlora, kunna göra, ty äfventyr vore endast fästadt vid varans utborgande suptals.
Deremot skulle, när minuthandel tillägges, den, som en sådan idkar och på kredit utlämnat, vare sig större eller mindre belopp, 100 eller 1,000 kannor eller huru litet som hälst, betagas rättighet att få betalning.
Om sådant sker, så har man med detsamma gifvit krögaren en fördel, som man beröfvat minuthandlaren.
Således tror jag att man antingen bör borttaga 2:dra mom. och låta det lista i 31 :sta §:n vara oförändradt, eller ock måste man göra det tillägg, som Utsk. nu föreslagit i 2:dra mom.
Jag bekänner att jag icke rätt kan upfatta den siste värde talarens argumentation.
Så vidt jag förstår R. o. Ad:s beslut vid förra tillfället, så kan icke bränvin fä utborgas, om detsamma blifvit, vare sig genom minutering eller utskänkning, lemnadt.
Om ulskänkaren eller krögaren utskänker sup elter sup till dess det upgär till aldrig så högt belopp, så blir ingen utsökning medgifven.
Likaså med utminutering af bränvin i smärre partier.
Jag vidblifver derföre min vördsamma anhållan, att R. o. Ad:s förslag måtte vidhållas.
Jag kan icke förstå §:n på annat sätt än så, att krögaren förmenas fordra betalning för det bränvin, som suptals förtärts på kredit.
Mpn om krögaren föryttrat bränvin kannetals, eller till större belopp: så vore det honom icke förmenadt, att söka ut betalning.
Om 11. o. Ad:s förra beslut qvarstår oförändradt: så är det en minuthandlare betaget alt utborga något bränvin, emedan han aldrig får föryttra det suptals.
Honom vore då en rättighet betagen, hvilken krögaren hade.
Till ett sådant missförstånds förebyggande, har Utsk. hemställt att för det bränvin, som minuthandlaren lemnar på kredit, under en kanna, får ej betalning utsökas.
Man har då behandlat honom för detta sednare bränvin, i likhet med krögaren för det bränvin, han utlemnar suptals.
Vill R. o. Ad. icke stadga det ringaste för minuthandeln, utan låta den gå sin gång, icke säga att minuthandlaren förlorar betalningsrätt för hvad som är utborgadt, så vill jag dertill lemna mitt bifall.
Men i annan händelse, har man gifvit krögaren en fördel, som man betagit minuthandlaren.
Afven jag anser det beslut, som R. o. Ad. förra gången fattade, till sina följder föga gagneligt.
Jag tror att deruti ligger ett misstag, emedan, på sätt Hr v.
Hartmansdorff har för mig tillfredsställande utredt, minuthandeln derigenom skulle, långt ifrån att, såsom afsigten med författningen skulle vara, upmuntras, lida ett sådant afbräck, att den måhända aldrig ens skulle kunna upkomma, åtminstone icke så, som afsigten bos lagstiftaren synes hafva varit.
Dessutom tyckes det mig vara i högsta måtto billigt, att den, som icke utskänker bränvin, utan har ett försäljningsställe, der han icke får försälja mindre än ^ kanna och således i sjelfva verket icke kan anses 138 Den 7 Oktober f. m. såsom någon krögare, ehuru hans rörelse med dennes är ganska nära beslägtad, att han får försälja på kredit, åtminstone ett belopp af en kanna och derutöfver.
Man kan tänka sig hushåll på landet, som ganska måttligt förtär bränvin, men som likväl icke anser mödan värdt alt inköpa något större parti i sender, utan köper 3, 4, 5 och 6 kannor, någon gång möjligen blott en kanna.
Enligt det beslut 1$. o. Ad. fattat, skulle således bränvinsminulörer alltid vara förbjudna att utsöka betalning för det på detta, efter mitt förmenande, föga skadliga sätt försålda bränvinet.
Detta kan icke vara med rättvisa förenligt, ej heller med de rättsgrunder, som vid lagstiftning alltid böra iakttagas.
Jag tror således lika med Hr v. Hartmansdorff, att om man ändtligen vill införa minuthandeln i denna §, så bör det ske på det sätt, som Utsk. föreslagit, hvarföre jag instämmer i Hr v.
Hartmansdorffs anhållan, att Utskrs nu afgifna förslag måtte bifallas och R. o.
Ad:s förra beslut således frånträdas.
Om, för att begagna en föreg:de talares uttryck, det kan vara med rättvisa och rättsgrunder förenligt, att vägra den exekutiva maktens biträde för att erhålla betalning för på kredit försåld \ kanna bränvin, så måste det äfven vara med rättvisa förenligt, att vägra denna handräckning åt den, som utborgat en kanna.
Jag kan åtminstone icke nr rättsgrunder upleta någon skillnad emellan dessa tvänne förhållanden.
Deremot är jag af alldeles samma mening, som Gr.
Lagerbjelke, derom, att om jag gynnar handeln på kredit af en kanna, så blir resultatet deraf, att den, som hade behöft något mindre, likväl köper ett större qvantum på kredit och förtär det.
Jag tror således, att om lagstiftaren kan anse sig berättigad till det stadgande att betalning ej må utsökas för bränvin försåldti mindre parti, så kan han på samma skäl förvägra det för bränvins försäljning i större partier, men delta vore alt lägga band på handeln och industrien.
Hvad beträffar Hr v. Hartmansdorffs argumentering, så måste jag säga att jag icke heller förstår den.
Om en utskänkare har sålt bort 10 kannor, säger Hr v.
Hartmansdorff, så skulle lian vara berättigad alt utsöka betalning derför.
Nej, det är han icke.
Om han genom utskänkning har utlemnat ett större eller mindre belopp, så är han, enl. R. o. Ad:s beslut, lika litet berättigad att utsöka betalning för det ena, som för det andra.
Jag vidblifver således mitt yrkande, att R. o. Ad. ej må frånträda sitt beslut i detta hänseende.
De rättsgrunder jag följer och söker i denna fråga, afse den praktiska nytta, jag tror upkomma genom dessa föreskrifter.
Sålunda är det praktiskt nyttigt, att man icke medgifver rättighet föroiitskänkaren eller krögaren all kunna utsöka sina fordringar.
Återstår dä frågan huru dermed förhåller sig vid minuthandeln.
Vill man, såsom R. o. Ad. genom sitt förra beslut, företrädesvis gynna minuthandlaren, så bör man ej sätta honom i samma kathegori, som utskänkare!!.
Man skall komma
Den 7 Oktober f m.
13» ihåg att det då blir förbjudet att utkräfva betalning, om en person säljer en ankare bränvin eller arrack på kredit, emedan det gick icke mer än 14^ kanna i ankaren, och han skulle således vid sådant fall icke hafva rättighet att utkräfva betalning för en loflig handel, en inkonseqvens, som man icke bör göra sig skyldig till.
Jag kan således icke annat än instämma i Hr v.
Hartmansdorffs hemställan, att R. o. Ad. endast ville antaga första mom. af Utsk:s förslag och afslå det andra, eller också, hvad jag tror vore fördelaktigt, afslå begge morn., ty i allmänhet kan man väl icke antaga att en sådan person, som här är i fråga, får en alltför stor kredit.
Jag beklagar att så skarpsinniga ledamöter, sorn Gr:ne Lagerbjelke och Sparre, icke kunnat fatta hvarom frågan egentligen är.
Förhållandet mellan minuthandel och utskänkning är det, att både krögare och minuthandlare skulle få rättighet, alt sälja huru mycket bränvin som häldst.
Krögarne skulle äfven blifva berättigade att sälja bränvin suptals, eller huru litet som häldst, hvaremot minuthandlarne ej finge sälja mindre än j kanna.
Krögarnes kunder skulle få förtära sina supar på krogen, men de, som köpt bränvin af minuthandlaren, icke få förtära det på stället.
Utskänkaren har, enl. R. o.
Ad:s förra beslut, rättighet att få betalning för hvad han utborgat på en gång från 1000 kannor eller hur mycket som helst, så snart föryttringen icke skett suptals på kredit.
Minuthandlaren deremot skulle aldrig få utborga något bränvin, emedan han aldrig finge föryttra det suptals.
Ar ett sådant stagande rimligt?
Alltså måste jag uprepa hvad jag förut sagt; det Högh St:t måste, om billighet skall iakttagas, och minuthandeln ej tillintetgöras, antingen godkänna blott det l:sta mom. i Utsk:s förslag, med det andras uteslutande, eller också antaga båda mom.
Det sednare synes mig rigtigare, emedan man derigenom icke föranleder minuthandlaren att äfven blifva utskänkare.
Det är visserligen djerft af mig att söka med stiftaren af förslaget disputera om tolkning af §:n, men jag måste dock förklara, att jag icke kan vara af samma mening, i fråga om lydelsen af 3lista §:u, som den siste värde talaren.
Han har sagt, att utskänkaren af bränvin skulle vara berättigad att få betalning för allt det bränvin han utborgat, om det icke skett genom utskänkning.
Jag tror icke detta vara meningen. §:n lyder sålunda: ”Ej vare någon berättigad att utsöka betalning för bränvin, som blifvit vid utskänkning utborgadt.”
Då utskänkningen ej gäller högre belopp än 15 kannor, så är det ju klart, att icke heller utskänkaren är berättigad att utsöka betalning, då denna utborgning har skett till det belopp, som kallas utskänkning d. v. s. med mindre än 15 kannor på en gång, och alldeles samma rätt gäller för minuthandlaren, d. v. s. att han icke kan utkräfva betalning för bränvin, som blifvit utborgadt i mindre qvairtitet än 15 kannor på en gång; ty då qvantiteten uppgår till 15 kannor, så är det icke vidare minuthan - 140 Den”7 Oktober f. m. del, utan det kallas då partihandel, och utsökning af betalning för utborgadt bränvin är blott förbjuden för ett sådant parti, sgin är utlemnadt genom utskänkning, eller minuthandel.
Således kan jag för min del icke begripa annat än att utskänkaren, om han har sålt ett parti bränvin genom utborgning, står under samma kathegori som minuthandlaren, och att denna § således då icke på honom är tillämplig, men att den deremot vid alla de tillfällen, då han utborgar mindre än 15 kannor på en gång, är lika mycket tillämplig på honom, som på minuthandlaren.
Denna diskussion utvisar, tror jag, att det förslag, som jag tog mig friheten vid början af disskussionen göra, är det rättaste.
Jag föreslog näml., att man, utan att strida om meningen med det 2:dra mom. i denna §, skulle hålla sig endast lill första mom. och afslå det 2:dra.
Jag begärde bifall till det första morn., derföre att det fanns ett dylikt stadgande i vår nuvar:de bränvinsförordning, hvilket alltid har funnits, ehuru jag måste erkänna att jag icke kan gilla det; men hvad det 2:dra mom. beträffar, så har disskussionen tämligen klart utvisat, att man icke vet huru man skall tillämpa det, och då är det åtminstone bäst att afslå detsamma.
Lagerbjelke har sagt, att man borde ställa minuthandlaren med bränvin i samma kathegori som utskänkaren.
Datta tror jag likväl icke har varit Utsk:s afsigt, då det föreslagit detta nya stadgande, och mig synes att man bör kunna hafva hopp om att till dessa minuthandlare få sådana personer, som man kan anförtro den handeln, utan att befara, att dessa utminnteringsställen förvandlas till krogar.
Om man tror detta, och det tror jag, så vida K.
Befh:de begagnar sig af den magt och den urskiljning, som man äger rätt, att af dem fordra, så kan man icke heller anse det vara någon fara för att låta minuthandlaren med bränvin utkräfva sina fordringar, ehuru man nekar det åt utskänkaren.
Af dessa skäl anser jag det vara rättast, att antaga det första mom. och afslå det andra, och jag tror att det vore inkonseqvent handladt, då man vill uppmuntra utminuteringen framför utskänkningen af bränvin, att nu vilja genom lagstadgandet ställa utminuteraren i samma kathegori som krögaren.
Sparre har ådagalagt mycken skicklighet att försvara en oriktig sak.
Om han kunde visa, att det vore utskänkning, när 10 kannor bränvin utlemnades på en gång; så skulle han hafva rätt.
Men jag tror icke att han kan det.
Likväl och på det vi ej må vidare tvista härom, så torde det vara bäst att afslå 2:dra mom. och bibehålla det första.
Om vi göra del, så är det alldeles öfverensstämmande med hvad vi förut i ämnet beslutat, hvilket hvarken torde vara skadligt, eller någon vådlig nyhet i bränvins-författningarne.
Jag anhåller således om bifall på det lista morn., och afslag på det 2:dra.
Baab sig instämma.
Den 7 Oktober f. m. 141 Hr Printzensköld:
Jag instämmer så mycket häldre i Hr von Hartmansdorffs yrkande på afslag till det andra mom. och bifall till det första, som, i händelse ett sådant bifall äger rum, minuthandlarne otvifvelaktigt komma att enligt både rättvisa och rättsgrunder bibehållas vid de rättigheter, som de för närvande i detta afseende hafva.
De äro då icke hänförda till krögareklassen, hvilken man, så väl i denna, som jämväl i den gamla författningen, just för ordningens skull har velat skilja ifrån minuthandlarens, hvarföre man äfven satt ett minimum för hvad han får försälja.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, framstäldes propos. först å bifall till första mom. af Utsk:s förslag och ropades dervid Ja, blandade med Nej; hvarefter Hr Frih. o. Ordf. hemstälde om R. o. Ad., i afseende på delta morn., vidblefve sitt förut fattade beslut, samt, sedan denna propos. blifvit besvarad med Ja och Nej, förklarade att han ansåg
Hr Printzensköld och Hr von Hartmansdorff begärde votering.
Uplästes till justering och godkändes följ:de voter:s-propos.:
Den som bifaller l:sta mom. af 3lista §:n i den uti Särsk.
J\s 20 föreslagna förordning, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder berörde mom. afslaget och vidblifver R. o. Ad. sitt derom förut fattade beslut.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit med 14
Ja emot 10 Nej.
Hr Frih. o. Ordf. hemstälde sedermera om R. o. Ad. behagade bifalla sednare mom. af 3lista §:n och förklarade, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka
Nej, jemte några Ja, att han funnit
Öfverläggningen öfver förevaride ärende upskjöts nu till eftermiddagens plenum, och R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. 142 Den 7 Oktober e. m.
Plenum kl. 6 e. m. lii- Frih. Åkerhjelm, Carl, fortfor att, i Hr Gr. o. Landtm:s ställe, föra ordet.
Justerades ett prot.-utdrag för denna dag f. m.
Frih. Lagerfelt, Isr.
I anseende till förestående afresa ur staden, nödgas jag afsäga mig förtroendet att vara ledamot i Konst.Ulsk., anhållande dock att vid min riksdagsmanna-rätt varda bibehållen. R. o. Ad. biföll denna anhållan; hvarefter Hr Frih. o. Ordf. anmodade Hrr Elektorer att sammanträda till val af en ledamot i Konst.Utsk. efter Frih. Lagerfelt, Anmäldes till justering, men begärdes på bordet,'ett från Exp.Utsk. under J\s 151 afgifvet förslag till R.
Skrifvelse till K. M:t, ang:de stämplade pappers-afgiften.
Fortsattes pröfningen af Särsk. Utsk:s Utlåt.
J\s 20, i ani. af RiksSt:s beslut och återremisser vid behandling af Utsk:s Retänk.
J\s 13, med förslag till förordning ang:de vilkoren för bränvfns försäljning; och förekom härvid först 27:de punkten, ang:de § 33.
28:de punkten, angcde § 3i.
I afseende på §:ns innehåll i hvad den rörer bränvin, som kommer från och föres emellan inrikes orter, så, ehuruväl jag äfven i detta hänseende skulle kunna hafva åtskilliga anmärkmr att göra, vill jag likväl icke för närvande derom yttra mig, utan anhåller att få fästa mig dervid, att Särsk.
Utsk. icke tagit i betraktande, att det ännu icke är afgjordt, huruvida R.
St:r för sin del skola begära borttagandet af förbud å införsel af bränvin.
För närvande finnes en eventuel tullbestämmelse stadgad för dylik införsel, och det ankommer på K.
M:t att, efter godtfinnande, uphäfva förbudet.
Nu är det visserligen saunt, att K. M:t, till följd af sin makt i afseende på den ekonomiska lagstiftningen, kan föreskrifva bestämmelser, som röra försäljningen af utifrån kommande bränvin, ifall sådant möjligen skulle tillåtas till införsel.
Men om derom icke någonting intages i denna §, så komma icke heller straffbestämmelserna, hvilka äro af kriminal-lags natur, att uti Den 7 Oktober e m. 143 ifrågavande försäljnings-lag intagas.
Jag tror det derföre vara af vigt att i denna § något införes med afseende på utrikes ifrån kommande bränvin, så att de straffbestämmelser, som i sådant hänseende finnas stadgade, må kunna tillämpas.
Men innan jag kommer till det morn., som jag, med anledn. af hvad jag nu yttrat, anhåller ntt få föreslå, torde de bestämmelser, som finnas ,i Utsk:s förslag, böra erhålla sådan lydelse, att de endast afse inhemskt bränvin, hvadan i första raden af §:n orden ”inom riker böra tilläggas och §:n följaktligen blifva så lydande: ”Då bränvin sändes från stad inom riket med fartyg saltsjövägen” etc.
Slutligen anhåller jag att ett nytt mom. måtte införas af följande lydelse: ”Vid införsel af bränvin från utrikes ort, iakttagas de föreskrifter, som K.
M- kan finna för godt alt i tiåder bestämma.”
Det tillägg, som Gr.
Lagerbjelke föreslagit vid lista mom. af denna §, anser jag vara af behofvet påkalladt; ty icke kan meningen vara den, att denna författnings 34:de §, i fall den kommer att antagas, bör hafva afseende på sådant bränvin, som exporteras, emedan våra nu gällande författningar ega sin tillämpning så väl på här i landet tillverkadt bränvin, som på andra varor, hvilka här fabriceras.
Således anser jag jemväl det ifrågavande tillägget icke vara öfverflödigt.
Det är gifvet, att om K. M., i öfverensstämmelse med Ständernas yttrade önskan, tillåter bränvin att i landet införas, så skall del också ske under de kontroller och efter de författningar, som gälla för andra till införsel lofgifna varor.
Så vidt jag kan fatta den ifrågavande §:n, har den således aldeles icke något afseende på de bränvinsqvantileter, som exporteras eller importeras, annorlunda än att i sednare fallet lagstiftningen velat förekomma att icke olofligen från utrikes ort inprakticeradt bränvin skall kunna inom riket transporteras från den ena orten till den andra.
Detta syftemål är visserligen ganska godt, och jag anser derföre de tvenne första mom. i §:n, med tillägg af de ord, som Gr.
Lagerbjelke föreslagit, böra af R. o. Ad. bifallas.
Att hvad som i dessa mom. stadgas, är verkställbart, har erfarenheten visat, enär hufvudsakligen enahanda föreskrifter finnas i den ronde bränvins försäljning nu gällande författning.
Beträffande det sista morn., ber jag att få anmärka, att det innefattar en föreskrift, som kan leda till de mest orättvisa följder.
Man kan nemi. icke hindra en grosshandlare, att i första hand köpa af tillverkaren, och att på detta sätt från en Skånsk stad sjöledes införa flera tusende kannor bränvin.
Han kan sedermera från en annan stad, t. ex. Gefle, i fall der finnes bränvin, äfvenledes erhålla flera tusende kannor, och när han fått allt detta bränvin, förvarar han det på sin stora källare och drifver grosshandel dermed.
Om jag nu för mitt behof på min egendom köper ett parti bränvin, som öfverstiger 60 kannor, och transporterar det till denna egendom, så skulle jag icke få göra det, utan att nödsakas erhålla ett bevis öfver hvar detta bran - 144 Den 7 Oktober e. m. vin, hvilket jag at grosshandlaren köpt, är tillverkadt.
Huru kan han lemna ett sådant bevis?
Kan han väl med visshet säga, om det är tillveikadt i Gefle, i Skåne eller annorstädes?
Huru är det möjligt, att kunna efterkomma delta stadgande?
Det är ju att rent af göra försäljningen af varan, för att transportera den från en ort till annan, till en fullkomlig omöjlighet.
Anda derhän har Utsk., genom sin fanatiska ifver att förhindra bränvinssupandet, kommit i lagstiftningsväg.
Jag anser nu gällande stadgande vara tillräckligt i afseende pä de kontroller, som höra ega rum, för att erhålla visshet derom, ali det bränvin, som finnes i landet, också är inom landet ti 11 verkadt; det tillhör tullbetjeningen att vaka deröfver att, så länge import-tullen gäller för denna vara, den icke må från utrikes ort inkomma, och halden deruti icke lyckats, så kan man det icke hjelpa, när varan är af den beskaffenhet, att den är stämpelbar.
Men att för detta ändamål göra det nära nog omöjligt för en jordegare, som vill köpa ett större kannetal bränvin än 60 kannor, att afsluta en sådan handel och transportera varan några mil från det ställe, delden blilvit köpt, med mindre än att riskera att blifva af med densamma, det är i sanning en lagstiftning, hvars make jag hittills aldrig hört omtalas.
Jag tillstyrker afslag å sista mom.
Gr. Lagerbjelke har förebrått
Utsk. att det, i afseende på denna §, gjort sig skyldigt till den försummelse, att icke hafva förutsett huru med införseln af bränvin i -framtiden kan komma att förhålla sig, och han har på grund deraf föreslagit åtskilliga förändringar i §:n.
Hvad den Utsk. förevitade försummelsen beträffar, så har verkligen fråga upstått inom Utsk. huruvida man icke borde taga i betraktande möjligheten af införselsförbudets uphäfvande å bränvin.
St:r vid denna riksdag, oaktadt borttagandet af åtskilliga andra förbud i tulltaxan, bibehållit förbudet å införsel af bränvin, och då Ständerna ända hittills icke beslutat någon förändring i delta hänseende, samt man, såsom jag tror, kan taga för afgjordt att den allmänna opinionen i fråga om införsel af utländskt bränvin är fullkomligt emot sådan införsel, tror jag att man med temligen visshet på förhand kan anse, det någon förändring i tulltaxan i berörde hänseende icke kommer att ega rum.
Dä för öfrigt icke någon motion i detta ämne blifvit väckt, har Särsk.
Utsk. icke kunnat lägga någonting till grund för behandlingen af denna fråga.
Lagerbjelke här likväl anmärkt, att om K.
M. finner för godt att borttaga förbudet, så är han dertill oförhindrad, enär han har den ekonomiska lagstiftningen i sin makt; men de straffbestämmelser, som Gr.
Lagerbjelke omnämnt och hvilka han trott vid sådant förhållande icke kunna tillämpas, lära ändock icke komma i fråga annat än för brott mot tull-lagarne, och om jag icke minnes orätt, så hafva Ständerna åt K.
M. npdragit att föreskrifva de straffbestämmelser, som härutinnan kunna komma i fråga.
Jag anser det fördenskull rätt att icke Utsk.
Ben 7 Oktober e. ni. 145 Utsk. föreslagit några straffbestämmelser i detta hänseende, och jag tror, alt om R.
St:r, på Gr.
Lagerbjelkes tillstyrkan, skulle besluta några dylika bestämmelser i denna §, skulle det icke leda till något annat resultat, än att R. o. Ad. blefve ensam om denna tanke, och de öfriga Ståndens beslut korame i alla fall att öfverrösta Adelns.
Då det således icke skulle leda till annat, än att ytterligare försvåra Ständernas definitiva beslut i frågan, och då det för öfrigt icke är någon nödvändighet att fatta beslut på grund af en förutsättning om hvad som möjligen han komma att hända, täger jag mig friheten yrka bifall lill Utsk:s förslag.
Frågan torde få betraktas först ur den synpunkt, hvarur Hr Printzensköld sett henne, och sedermera skall jag vända mig till Gr.
Hr Printzensköld vill bortkasta 3:dje mom. derföre, att det tillkommit under en fanatisk ifver för nykterhetens sak, och derföre, att det innehåller ett lagbud, hvartill man i Sverige aldrig förut haft något motstycke.