Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon brydde sig icke om att förklara hans nationalitet, men det slog henne, att han hade tagit honom för fransman, han också.
På eftermiddagen voro de i Mainz.
Nils Max och fröken Funcke promenerade längs med kajen i de långa akaciealléerna planterade utmed Rhen.
Berta hade nödvändigt velat bese Mainz, och då öfversten hellre hade lust att stanna på hotellet och hvila sig, hade hon på sitt eget inställsamma, men fordrande sätt förmått herr Max att följa sig.
– – På den ena sidan utbredde sig staden – präktiga, höga hus och en massa kyrktorn och spiror.
Nedanför låg floden, fyld med skepp och båtar, och blinkade och glittrade i solskenet.
De båda stora broarne höjde sig lätta och smidiga deröfver.
De gingo, som Berta sade, »emot strömmen» – barnvagnar, som knarrande skötos fram, dragna af barhufvade, bararmade Mädchen, tjocka matronor med matkorgar, eleganta herrar och damer på promenad, främlingar och bärare, som kommo från båtarna, och framför allt militärer – det hvimlade af blanka pickelhufvor.
Hon hade tagit hans arm och de gingo långsamt mycket långsamt.
Berta var vid ett öfverdådigt godt lynne – uppsluppen, som hon ibland kunde vara det – pratade och skrattade mycket.
»Tycker ni icke om det? – är det icke roligt?
– Detta, att gå så här i en obekant stor stad med känslan af att vara främling och kunna göra hvad man vill.»
Hon böjde sig fram och såg på honom, kikade in under hattbrättena.
De voro nästan lika långa.
»Ja, det är ni, som tycker det, fröken Funcke»; hon gaf åter akt på den milda, dämpade klangen i hans stämma.
»Pour moi, så afskyr jag nu att komma till främmande ställen.»
»Men, kære, då», hon härmade omedvetet hans smekande tonfall, »hvarför reser ni då?»
»Ja, hvarför? – – »
Hans ton var hvarken skämtsam eller blaserad, han sade det allvarligt, men fullkomligt frånvarande.
Strax derpå återtog han – sakta – nästan barnsligt klagande:
»Ja, ni skall icke bry er om mig i dag, fröken – jag är ohjelpligt trist, brutalement triste, om ni vill.»
»Jag skall icke bry mig om er i dag, herr Max, och i morgon skola vi ju skiljas.
När skall jag då bry mig om er?»
Hon tyckte sjelf genast, att det var så dumt sagdt.
»Icke alls – jag tror det är bäst.»
Samma gripande tonfall i rösten, det var något deri, som förtrollade henne.
Och så hans ögon – dessa djupa, melankoliska ögon, som han nu höjde mot henne.
»Men nu bryr jag mig om er», sade hon lågt, mildt, som om hon talat till ett barn.
»Jag är säker om, att jag skall tänka på er ofta – mycket ofta.»
Upprigtighet var Berta Funckes farligaste vapen, och det visste hon.
»Och hur skall ni tänka på mig?
– ni känner mig ju icke.»
Der låg något gäckande i tonen, som genast återgaf henne den förra säkerheten.
Hon svarade högt, vårdslöst:
»Åh, som på en ung Antinous, som grubblar på en lifsgåta.»
Återigen kunde hon icke undgå att lägga märke till detta besynnerligt sträfva, hårdt skallande skratt, som så disharmonierade med hans röst.
»Antinous! – det var åtminstone ett stigande i graderna.
Vet ni, att förr kallade man mig Narkissos.»
»Det var orätt.
Han kunde icke gått och burit på en ’Weltschmerz’.»
»Och det tror ni således, att jag gör?»
»Ja», sade hon frimodigt, »det tror jag.»
»Alors – soit.»
Så sade han lågt, nästan som för sig sjelf:
»Sådana äro de alla – alla qvinnor!»
»Hurudana? hvad menar ni?»
»Åh ni vet nog – den der nyhetspassionen.
Det första ni träffa en ny menniska, så anstränga ni er för att utleta hans innersta – pejla hans hjerta.
Inte af intresse för honom, inte, bara af intresse för – det nya.»
»Ni misstar er, herr Max», svarade hon högdraget, »jag ville icke aflocka er er hemlighet.»
»Er hemlighet?
– ni tror således ändå, att en hemlighet existerar?
Säg, tror ni kanske det är olycklig kärlek?»
»Jag tror ingenting», hon sökte slå bort det i skämt, »utom, att det blir sent och vi måste gå hem.»
Han hade fått en sådan lust, en obetvingelig lust, att förtro sig åt någon – att rigtigt tala ut en gång.
Och här i den stilla vårqvällen under de låga, ljusgröna akaciorna vid stranden af Rhen; midt i detta brokiga hvimmel af främmande menniskor, som gingo och kommo – berättade han henne hela sitt lif, så, som han aldrig berättat det för någon.
För denna utländska, främmande flicka, som han hade känt en dag, och som han skulle skiljas från i morgon.
Helst skulle han ha velat ligga på knä i en biktstol i Kölnerdômen, och der i dunklet af de höga, ekofylda hvalfven hviskat fram sin oändliga lifssmärta.
Ombrusad af denna katolska kyrkomusik och detta dofva sorl af frammumlade böner, som han så mycket älskade.
Småningom kom han in i en blöd, elegisk stämning.
Den hårda, bittra – nästan anklagande tonen från början sjönk ned till mild, hjelplös klagan.
Och dervid kände han en slags tröst; – icke så, att sjelfva sorgen skingrades, den kände han tvärtom djupare och bottenlösare än någonsin.
Men flickans runda, mjuka arm, som så förtroendefullt hvilade i hans, den starka violdoften från buketten vid hennes bröst; den milda vårluften, solnedgången öfver floden, det dofva bullret ifrån staden bakom dem – allt detta medförde åt Nils Max’ djupt sentimentala och raffineradt sensuella natur samma lindring som opiat åt en fysiskt lidande.
Hon gick tyst och hörde på.
I början förvånad, nästan förskräckt öfver en sorg, hvars vidd hon ännu blott svagt anade.
Men småningom drog han henne med sig – drog henne liksom öfver inom sin egen lifssfer – hon förstod icke allt hvad han sade, men hon kände det alltsammans.
Hon var ju Berta Funcke; äfven hos henne – modernt anlagd, öfverkultiverad och melankolisk – fans en gnista af det stoff, hvaraf man skapar en Nils Max.
När han hade slutat, var han trött – fysiskt trött och andligt.
De stodo i trappuppgången till hotellet, vid afsatsen till öfverstens rum.
Trappan var starkt upplyst – gassken öfver de breda, rödrandiga gångmattorna och öfver de hvitlackerade, förgylda ledstängerna.
Under dem, i marmorvestibulen, sprungo kypare fram och tillbaka med brickor och tallrikshögar, och man såg en skymt in i matsalen, der de långa borden stodo dukade till table d’hôte.
Sista delen af vägen hade de gått tysta; nu stod hon och dröjde, liksom tvekade.
Han stod på trappafsatsen nedanför henne, hakan upplyft, blicken uppemot henne – svårmodig och trött – o, så trött.
Det var en besynnerlig känsla hon i detta ögonblick erfor.
Det var ingenting sinligt i den, men hon hade en sådan innerlig, innerlig lust att lägga sin arm kring hans hals – så som han nu stod – och draga honom intill sig, lägga sin mjuka kind mot hans och kalla honom broder.
Hon hade tusen saker att säga honom, och hon fann icke ett enda ord – – –
Så räckte hon honom plötsligt handen.
»Farväl».
Hon kände det så tungt att säga det.
»Farväl,» sade han lågt.
Hans handtag var slapt.
Han kände ingenting – var bara trött.
Sedan skildes de åt, och hon glömde honom så småningom – d. v. s. hon upphörde att tänka på honom.
Han å sin sida återvände snart till Köbenhavn.
Stormen öfver hans bok hade nu hunnit lägga sig en smula; ja – man började redan tala om, att han skulle ge ut en ny, och trots allt, väntades den i de litterära kretsarne med en viss nyfikenhet.
Ingen visste, hvad den skulle handla om – ja, ingen visste egentligen, om den ens existerade – men det var en stående »Vittighed», att dess temperatur skulle vara öfver 25° Réaumur – ryktet gick nemligen att han skref den i Palmehuset.
Ty han älskade att vara der – der i Palmehuset i Botanisk Have.
Han kunde sitta der timvis helt ensam.
Helst brukade han vara deruppe; der satt han på den öfversta trekantiga afsatsen på spiraltrappan helt hopsjunken och med handen under kinden.
Uppöfver honom – skuggande som ett hvalf – hängde de bågiga, styfva bladen af ett kokusträd; nedanför honom, belyst af ljuset från taket, låg hela denna tropiskt rika växtverld skiftande i alla det grönas nuancer, grönt, som smeker ögat.
Hans blick förlorade sig deri – stannade på den breda bladskifvan af en solfjäderspalm, följde den smärta resningen af en mångdelad, ljusgrön ormbunke, eller den gråa, böjliga stammen af ett bambusrör – och gled så bort till den halfmånformiga väggens mångskiftande grönska midtemot.
Det var så tyst – så stilla – – Blott då och då föll en vattendroppe från den yttersta spetsen af ett högrest, bågigt palmblad – glimmande till för den sneda ljusflod, som föll in genom takfönstren – och slog ned med ett hårdt, plaskande ljud.
– – Långt i fjärran hördes det dofva bullret från den stora staden, – dämpadt, monotont – annars intet, alls intet.
Värmen generade honom icke – tvärtom njöt han af den.
Denna lumra, fuktiga värme, fyld af den milda, exotiska doft växterna omkring honom utandades.
Linder dessa timmar, som han aldrig räknade, sökte han alltid förinta tanken, glömma hela verlden för att försjunka i en egendomlig känslans extas, der de olika sinnena liksom öfver gåfvo sina särskilda funktioner för att smälta samman till en enda.
Han kände – kände med hela sin varelse.
– – Ofta hade han under detta tillstånd ett slags hallucinationer; isynnerhet var det en som förföljde honom.
Det var bilden af en qvinna, en nunna, som han en gång hade sett i en kyrka i Bruxelles.
Hela interiören såg han.
De målade bågfönstren på sidan, nischen med
Mariabilden, starkt belyst af vaxljusen på altaret nedanför.
Qvinnorna på knä i stolarna med sänkta hufvuden; munken, som messar med hög, sjungande röst – – –
Hon står lutad mot en pelare – lång och hög.
Nederdelen af den mörka drägten försvinner i dunklet.
Doket är slaget tillbaka – hufvudet framböjdt, stödt mot de knäpta händerna, som hvila under hennes ena tinning.
Sjelfva ansigtet, som framträder i profil öfver den svarta, uppåtkrökta armen, är starkt belyst af gaslampetten på pelaren.
Det är blekt, kinderna äro ihåliga – näsan rak – hakan, lång och spetsig, träder skarpt fram.
Läpparne äro hårdt slutna, och de stora svarta ögonen se uppåt med en dyster, fanatiskt brinnande blick – – –
Det var som om denna scen hade bränt sig in i hans själ, så tydligt såg han den.
Han älskade denna bild – det var något, som var hans, endast hans – ingen annan anade ens dess existens.
Och der var ingenting, som störde harmonien deri; han hade aldrig talat med denna qvinna, aldrig sett henne i någon hvardaglig förrättning, visste icke ens hvad hon hette.
Hon stod för honom som en marmorstaty – hög och imponerande; just derför älskade han henne.
Ibland – genom en besynnerlig idéassociation af kyrkor och bikt – gled denna bild öfver i den svenska flickans i Mainz; då blef den liksom mera lefvande och menniskovarm.
Men då vek också det skarpt tydliga hos den förra bilden – der kom något oklart, vagt öfver det hela.
Bara något som en ljusgrå silkesslöja kring ett blondt hufvud, en mjuk arm, och så violdoft – – –
Och så kunde plötsligt hennes ögon dyka upp – vemodiga och dröjande i ljuset på trappan; kunde han plötsligt höra hennes stämmas milda klang, ett enkelt ord, välljudande och vokalrikt, som det svenska språket eger.
Och till slut nästan längtade han efter henne.
– – – Tills de åter möttes.
Det var på hösten – på Operan i Köbenhavn.
Han satt på parkett, hon i logen midt emot.
Hon hade genast känt igen honom och studerade noga hans ansigte genom kikaren.
Men det första han vände sig åt det hållet, flyttade hon strax blicken.
Hon tyckte, att han hade blifvit magrare, och att ringarne kring ögonen trädde för starkt fram.
Efter en stund kände han också igen henne och kom upp till dem i logen.
Öfversten tyckte det var »förbannadt roligt» att se honom; det hoppades han för resten få göra ofta, ty han skulle stanna ett par månader i Köbenhavn.
Så – hvarför?
– Jo, hans hustru som varit i Ronneby i sommar, skulle nu ligga under läkarebehandling härinne – de väntade henne i morgon.
Nils Max frågade om resan, om brunnssejouren dernere, om hvad fröken tyckte om »Byen» o. s. v., men Berta gaf akt på, att der hela tiden låg något så besynnerligt frånvarande i hans ton och blick.
Ja, han var verkligen också frånvarande.
Han tänkte på den der aftonen i Mainz och på allt hvad han hade sagt henne då; bestämdt för mycket, ehuru han icke kunde påminna sig det rigtigt.
Den tanken plågade honom nu, att denna flicka der kände hela hans lif, hans innersta själslif, och att hon nu studerade honom.
Under hela andra akten satt han och betraktade henne.
Hon hade blifvit större, fylligare, och han gaf akt på, att hon var påfallande utländskt klädd.
Hon bar alls inga smycken, icke ens en brosch, och hennes brokiga solfjäder var bestämdt öfver halfannan aln i diameter.
Det var »Faust» man gaf.
Hon följde noga med – satt framåtlutad med liflig, intresserad blick.
En enda gång slöt hon ögonen och smålog för sig sjelf – ett drömmande, trånfullt leende.
Det var i månskensscenen.
Då hon slog upp dem, möttes deras blickar.
Hon vände sig ät sidan och började flägta sig med solfjädern.
Han log ett fint leende – alltför fint – och undrade, om hon hade något annat gemensamt med Grethchen än det blonda håret.
Det hade uppstått ett egendomligt förhållande mellan Nils Max och Berta Funcke – man skulle närmast kunna kalla det något sådant som sympati.
Hon förstod honom, och han anade henne – en qvinna kan lättare och mera helt sätta sig i ett främmande själslif, än en man förmår.
Dessutom kände de båda, att deras naturel på visst sätt var beslägtadt.
De träffades ofta – än i sällskap, än på theatern.
Emellanåt kom han också upp på besök till dem.
I början talades de dock icke så mycket vid – sällan allena.
Men under gången af ett allmänt samtal, vid ett visst ord, en särskild sats, kunde de båda se upp på hvarandra.
Likaså när de hörde musik.
En melodi, en enkel ton kunde få deras ögon att mötas.
Der låg ett hemligt förstånd i blicken, och ibland åtföljdes den af ett leende – ett vagt, mildt leende.
Främmande märkte det aldrig, de visste det knapt sjelfva, åtminstone tänkte de icke på det.
Så engång, då de voro borta, kom Berta af en händelse att åhöra ett samtal mellan Nils Max och en annan herre – ordföranden i ett aktiebolag, hvilket nyliget grundat en större tidning.
Han ville förmå Max att emottaga redaktörsbefattningen.
De båda herrarne voro ensamma i rökrummet, och i kabinettet innanför satt Berta – hon var trött vid att dansa.
I motsatta dörröppningen till salongen hade ett par damer slagit sig ned och förde ett halfviskande samtal, under det de med ögonen följde dansen derinne.
Annars fans der ingen mera i rummet.
Portiererna till rökrummet voro halft fråndragna.
Berta såg Nils Max gå fram och tillbaka derinne med sin oregelbundna, litet slingrande gång, stötte då och då till möblerna, som stodo tätt.
Den andre satt grensle öfver en stol och rökade starkt, under det han pratade.
»Nå, Max, är det icke ett hederligt anbud – eller hvad tycks».
»Åhjo», Berta såg, att hans ögonbryn voro starkt sammandragna, »men jag har ju sagt er, att jag icke kan taga emot det.»
»Men det är ju komplett vanvett»
– – – Den andre herrn ryckte på axlarna och slog litet otåligt askan af sin cigarr.
»Nej, det är det icke.
Begriper ni icke, att i min ställning vore det vanvett att vika en hårsmån från det program jag engång uppgjort?
Att vackla vore här det samma som att falla.»
»Nå, men på vissa vilkor?» –
»Ja, mina vilkor känner ni ju.
Ledningen af bladet – nej, icke ledningen, men magten, oinskränkt magt, annars kan jag ingenting göra.
Och så förändradt politiskt program: bestämd vensterpolitik, men ingen radikalism.»
Stämman var låg som vanligt, men med fast, kall klang.
»Så ville jag göra den tidningen till det moderna Skandinaviens organ – jag – – »
Han stannade tvärt, läpparna hårdt slutna, blicken rakt framför sig – genomträngande, koncentrerad.
Men med ens begrep Berta, huru fruktansvärdt ärelysten den mannen var, och blixtsnabbt
– utan att hon sökte efter det – flög der genom hennes minne ett uttryck, som hon engång hört:
»seklets intellektuella chefer».
Han hade talat öfver sig nyss, nu sade han återigen i den kalla, afgörande tonen:
»Och hvad pengarne angår, så vet ni – – »
»Men det är omöjligt, bäste Max, bolaget går icke ut med det.»
– Jag räknade ändå ut det så klart här om dagen.
Se här», han drog till sig ett papper och en blyertspenna från ett af spelborden och började räkna fort och mumlande.
Den andre lutade sig fram och följde med.
Max talade emellanåt under det han skref siffror: »Ser ni, om aktieegarne afstå från premieutdelning de första åren, så – 7 gånger 490 – gör – låt mig se – – 3,430 – – så, så kunde man få grundlagd den der förlagsfonden, jag talte med er om» – –
»Ja, men – – är icke den idén väl storartad för våra förhållanden?
Det blir risk», han skakade på hufvudet, »stor risk».
Max såg upp.
»Men tror ni då icke på siffrorna?
Vi kunna göra det, säger jag er.»
»Hm, hm» – – mannen såg upp, Berta tyckte liksom att der låg fruktan i hans blick.
Och då – när hon såg den blicken – utan att hon visste hur det gick till – kom hon att minnas en annan scen, der också Nils Max varit hjelten.
Det hade skett några dagar förut – på gatan.
Berta hade händelsevis passerat och af nyfikenhet stannat i närheten af en grupp, som samlat sig kring en drucken droskkusk, hvilken rått piskade sin utpinade häst.
Hon hörde, hur man fann det »oförsvarligt» och »obarmhertigt», att man talade om att tillkalla polis o. s. v.; – då med ens en herre, som stannat ett ögonblick på motsatta trottoiren, gick fram och vred piskan ur mannens hand.
»Lad være med den Gemenhed – det er Gemenhed.»
Dessa ord ringde nu i hennes öra, hon hörde dem så tydligt – en stämma, som på engång uttryckte lidelsefull förbittring öfver djurets plågor och kallt förakt för mannens råhet.
Hon såg den smala, väl behandskade handen vrida piskan ur kuskens grofva, röda, och hans stora, klumpiga gestalt ett ögonblick liksom sjunka ihop inför den förnäma öfverlägsenheten i detta energiska, bleka ansigte, som böjde sig ned öfver honom.
– – – Och från denna afton beherskade Max Berta.
Och småningom – omärkligt – drogos de närmare till hvarandra; ingen kunde säga när det först började.
Han begynte komma oftare – snart dagligen – hon visste när hon kunde vänta honom.
Utan att likväl någonsin en öfverenskommelse blifvit gjord, utan att ett ord derom blifvit yttradt.
Vanligtvis var det en liten stund före frukosten eller också strax efter middagen som han kom.
Och de voro då så godt som allena.
Ty öfversten afstod aldrig från sin lilla middagslur, och öfverstinnan var alltid – trots sin sjuklighet – upptagen med en eller annan sak.
Hennes rastlösa natur kunde aldrig vara utan sysselsättning en enda minut.
– – Så sutto de – qväll efter qväll – tillsammans i den lilla salongen, borta i den djupa smygen af det utbygda hörnfönstret, innanför de tunga draperierna.
Hon tillbakalutad i chaiselonguen – han på den låga fåtöljen midtemot, så att det matta skenet från gaslyktan nedanför på gatan föll in öfver hans ansigte.
Och likväl fans der ingen yttre förtrolighet i deras förhållande – icke en skymt deraf.
Han flyttade aldrig sin stol närmare hennes, han räckte aldrig sin hand öfver soffkarmen för att fatta hennes.
Han kallade henne alltid fröken Funcke, hon alltid honom herr Max.
Som de flesta begåfvade menniskor höll Berta i grund och botten mycket af att tala sjelf – men icke här, icke med Nils Max.
Här var det alltid han, som förde ordet, och hon satt tyst och hörde på.
Hon njöt af att få göra det; hon njöt af bara att få höra hans röst.
Den var nu mycket egendomlig.
Somliga afskydde den som onaturlig och affekterad, andra åter tilltalade den i hög grad.
Bildade – som han sjelf sade – en mild, sympatisk bro, hvaröfver han kunde draga deras tankar till sig.
I sjelfva verket var den något af det kraftlösaste man ville tänka sig – emellanåt så svag, att blott det långsamma och distinkta sätt, hvarpå han uttalade orden, gjorde det möjligt att höra honom.
Den hade också – hans stämma – en sådan underligt beslöjad, dämpad klang; men var mild och böjlig – oändligt böjlig – och kunde vid blott den ringaste nuance glida från stämning till stämning.
Han egde ett vidunderligt herravälde öfver sin röst.
Ibland liknade hans tal nästan poesi eller musik – orden följde på hvarandra i öfverlagd rytm, och han kunde med ett slags envis förkärlek fästa sig vid en fras eller ett ord, som då ofta kom igen – nästan som en refräng.
Men talet fick karaktär genom en viss häftighet i de valda ord, som hemtades från folkdialekterna eller efter ögonblickets kraf bildades af honom sjelf.
Ord, som genom sitt välljud, sin styrka, eller den träffande säkerhet, hvarmed de uttryckte just det han ville ha uttryckt, liksom »ramte Söm» in i hans tal.
Då han kom i extas – och det gjorde han ofta – hade han ett sätt att skjuta hufvudet långt fram, virra med det fram och tillbaka – under det han med nervös kraft knöt händerna kring stolens armstöd.
Och det var då, som om man kände den lidelse, som dikterade orden – en dof jäsande lidelse – beslöjad, kufvad af stämmans klang.
Så sjönk han tillbaka igen – slapt.
Ögonen slöto sig, rösten sjönk – en hviskning, som man nästan blott kunde ana.
Kring munnen kom der ett smärtsamt, trött leende – – –
Som man kunde vänta af en sådan natur som hans, var det gerna om sig sjelf han talade.
Om sina känslor, sitt lif, sina idéer.
Der var i hans samtal blott ett – det var han och han och han.
Det är ytterst få, som kunna intressera genom att blott tala om sig sjelfva, men dels var denne man nog personlighet för att alltid kunna det, och dels – specielt i detta fall – var det Nils Max, som talade, och Berta Funcke, som hörde på.
Ty hon förstod att höra honom.
Hon svarade honom sällan, afbröt honom aldrig.
Alldeles stilla satt hon, helt tillbakalutad, men ögonen voro hela tiden riktade på honom – följde hvarje hans rörelse, hvarje förändring i hans minspel.
Och det var, som om hvarje hans känslostämning hade återspeglat sig i dessa ögon, de vexlade uttryck för hvarje hans ord.
Då och då smålog hon och sträckte ut handen med en vag, afvärjande rörelse när han sade något, som plågsamt berörde henne.
Under dessa timmar, då hon blott hörde hans röst, då hon blott lefde hans själslif, beherskade han henne helt.
Hon trodde på honom oinskränkt, hon gissade de tankar han icke uttalade; det var henne, som hörde hon en lefvande röst gifva uttryck åt de känslor, som dvaldes i det innersta af hennes själ.
Deras förhållande var som en magnetisörs till sitt medium – så innerligt var det.
Och denna förbindelse – så fast utan ett enda synligt band, denna känsla på engång så rik och så fattig på hängifvenhet, så lidelsefullt stark och så återhållsam – egde ett retande behag för Max’ blaserade och egendomligt raffinerade natur.
Den kunde han njuta, utan att behöfva vämjas vid njutningen.
Berta åter – ja, hon var nu vid denna tidpunkt mera än någonsin i stånd att fatta charmen af ett sådant förhållande som detta.
I hennes sinne- och nervlif, upphetsadt och öfverretadt genom säsongens flirtations, hade nu för ögonblicket ett slags reaktion inträdt – det var liksom slappadt, afkyldt.
Dessutom var hon ännu minst lika naiv som sensuel – hon ryste tillbaka för något bestämdt – påtagligt i förhållandet till en man.
Hvad hon nu njöt var aningens svaga lycka, innefattad i en blick, en handtryckning, ett leende.
– – Aningen, som på engång är så rik och så abstrakt.
Också hennes tankelif stod på gränsen af en öfvergång.
Det romantiska svärmeriet från hennes uppväxt hade helt naturligt och omärkligt – i kraft af hennes moderna utveckling, hennes temperamentsegenheter och sträfvan att sätta sig in i tidens frågor och intressen – gått öfver, och hon hade nu i stället blifvit en varm anhängare af den nya, realistiska riktningen.
Men – hur mycket hon än talat och bråkat derom förra vintern – var allt ännu så dunkelt och oklart.
Ett kaos af tankar och känslor, som hon icke förmådde reda.
Nu deremot – genom den ständiga påverkningen af en ande så utprägladt individuel och så ytterst modernt utvecklad som Nils Max, fick Berta, så att säga, reda på sig sjelf; fick hon klarhet i sina intryck, herravälde öfver sina tankar.
Också hennes smak blef säkrare – mera utbildad och förfinad.
Och det var denne man – aristokratisk och melankolisk, sentimental och excentrisk – det var denne mans inflytande på henne, som gaf åt Berta Funckes själslif färg och karaktär.
– – – – Berta skulle ha blifvit mycket förvånad och energiskt förnekat det, om man hade sagt henne, att hon älskade Nils Max.
Hon hade ju ingen lust, att låta deras förhållande blifva intimare än det var, och hon tänkte aldrig ett ögonblick på äktenskap dem emellan – den tanken föll henne aldrig in.