Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tryckpressen är detsamma som offentligheten; ty analyserar man förhållandet, så är det väl icke för tidningarne som man hyser fruktan, utah för de personer eller den allmänhet, som läsa dem.
Ben 30 Maj - 453
För öfrigt hemställer jag, då frågan under tvenne förmiddagar varit disculerad inom Utsk., oell dä de olika Ståndens medlemmar derstädes enstämmigt vtlrat sig emot förslaget, hvartill en återremiss då skulle tjena.
Jag har ansett oriktigt att trycka de ifrågavar:de upgifterna, derföre att jag tror, att de endast skulle underlätta de godtyckliga omdömen, som i allmänhet göras öfver personer.
Jag tror att dylika omdömen aldrig kunna vara grundade pä annat än hvars och ens upfattning af personerna och deras enskilda förhållanden.
Om således en person linner, att en annan icke blifvit tillräckligt taxerad, så är det derföre icke sagdt, att han icke verkligen [blifvit det; ty sä kunde ju verkligen hafva inträffat.
Jag tror icke att man bör utså sådana frön, som icke framkalla annat än ogräs.
Det skulle möjligen kunna upstå ett jagande efter de personer, hvilkas taxerings-upgifter man icke ansett riktiga; och hvem kan bedöma, huruvida en sådan upgilt är riklig eller icke?
Jag hemställer till Hr von Hartmansdorff eller Hr Pritzensköld, om de skulle kunna bestämdt säga hvad en handlande i Stockholm har i inkomst?
Om en sådan handlande icke upgifvit sig, till hvad Hr Printzensköld ansett vara det rätta, är det derföre sagdt, att lian icke upgifvit det rätta?
Ändock framkastar
Hr Printzensköld eli klander mot honom och säger, alt han velat bedraga kronan.
Hvem har sagt detta, hvem kan bevisa del?
Hvartill tjenar fördenskull dessa upgifters offentliggörande?
Om han vill bedraga kronan, så lärer han väl icke göra det mindre derföre, alt hans upgift införes i en tidning.
För öfrigt vet jag icke huru tryckningen af dessa upgifter skall känna gå för sig; man skulle få luntor dem ingen menniska orkade läsa.
Det vore måhända också troligt att man i den ort, der taxeringen egt rum, finge ge ut ett serskildt blad; ty derföre all der funnes ett tryckeri, vore väl icke sagdt, att det skulle finnäs en tidning, hvars egare ville ombesörja redaktionen, korrekturet m. m. af dessa sammandrag ur taxerings-längderna.
Jag anser alltså förslaget högst oriktigt och af ingen nytta, hvarföre jag fortfar i min anhållan om afslag derå.
Jag ber att i anledn. af Gr.
Gyldénstolpes sista yttrande fä fästa upmärksamheten på, alt här icke är fråga om att trycka de skattskyldiges upgifter, utan endast utdrag ur taxerings-längderna, hvilka alldeles icke innehålla något annat än summan af den inkomst, efter hvilken den skattskyldige är taxerad.
Således kan allmänheten icke veta om taxerings-belop - pet är af de skallskyldige sjelfve upgifvet, eller om det blifvit bestämdt af Taxerings-komitéen.
Gyldenstolpe förklarade för en stund sedan, såvida mitt minne icke felar, alt taxeringsmännen alldeles icke äro bundna vid den skattskyldiges upgifter, utan ega rättighet att efter de uplysningar, som kunna inhemtas, rätta dessa upgifter, och i öfverensstämmelse dermed bestämma den bevilln., som bör erläggas.
Deraf följer, att i händelse något klander genom pressen 454 Den 30 Maj. egde rum, detta klander icke komme alt drabba den skattskyldige, utan egentligen taxerings-männen, sorn icke båttre fullgjort sina åligganden.
Detta tyckes också vara det rätta i saken, enär någon bestämd bevisning icke förefinnes, huruvida en näringsidkare upgifvit sin inkomst riktigt eller icke.
Visserligen kan en upgift vara sanningsenlig, om äfven andra skulle vara öfvertygade om motsatsen.
Antar man nu, såsom Gr.
Gyldenstolpe tyckes göra, att delta skulle i allmänhet vara förhållandet, hvaraf kommer det sig då, att man betraktar såsom en allmänt erkänd sak, att ifrågavande klassers laxerings-upgifter ständigt i högst betydlig mån, serdeles hvad de förmögnare medlemmarne angår, understiga verkliga förhållandet?
Detta har t. o. m. Utsk. i sitt Betänk, erkänt, och då ser jag icke hvarföre ej en annan kan ega både anledn. och rättighet att hysa samma åsigter.
Det enda skäl, Gr.
Gyldenstolpe anfört, sora kan anses ega någon giltighet, är det, att de ifrågavar:de längderna skulle komma att blifva ganska vidlyftiga; men i händelse tryckningen blott inskränktes till de närings-idkande och tjenstemanna-klasserna, föreställer jag mig att i de flesta städer antalet icke skulle blifva sä stort, att icke det korrektiv, som denna tryckning medförde, skulle återgälda den kostnad, hvilken Staten nedlade derpå.
Ugglas har i det omdöme jag fällt ang:de skandal-pressen, sökt finna ett skäl emot mig, men ingalunda för mig, när han säger, att jag skulle hafva yttrat, det ingen fruktar för denna press.
Mina ord voro icke sådana; jag förklarade, det min öfvertygelse vore att inom detta hus ingen funnes, som behöfde hysa en sådan fruktan, enär jag anser hvarje ledamot härstädes sä qvalificerad, alt han hvarken som taxeringsman eller i någon annan befattning annorlunda sig förhåller, än att hans handlingar kunna framläggas för offentligheten.
Det är endast den, sorn handlar i mörkret, sorn, så att säga dagtingar med sitt samvete, som behöfver frukta för pressen, eller derföre att hans handlingar skola komma till allmänhetens kännedom.
Och finnas taxeringsman, som i detta fall hysa fruktan, så äro de sjelfva dertill skulden genom sina handlingar, hvilka då äfven förtjena allt det klander, som dessa på ett eller annat sätt kunna få upbära.
Ehuru jag anser
Hr von Hartmansdorffs förslag innebära många svårigheter att kunna verkställas, tror jag likväl att det skulle blifva en ganska verksam kontroll på Taxerings-komitéerna, hvilka genom de ifrågavar:de handlingarnes offentliggörande skulle blifva mera upmärksamme än hittills, på ett noggrannt iakttagande af sina skyldigheter.
Jag tror äfven, att detta förelag skulle för de skattdragande kunna blifva af nytta, och jag inser ej, hvarföre icke offentligheten i detta fall skulle vara lika gagnelig som i många andra.
På grund af dessa skäl får jag vördsamt anhålla om bifall till Hr von Hartmansdorffs ifrågavar:de förslag.
Den 30 Maj. 455 Efter först till bifall och derefter till åtérremiss å ifrågavar:de § framställde, med blandade Ja och Nej besvarade proposir, biet förnyad propos. till bifall å denna § framställd och besvarad med starka
Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han ansåg ja hafva härvid varit öfvervägande.
Jag hoppas att Hr Gr. o. Landtm, måtte bedomina svaren icke efter vissa rops höjd, utan efter rösternas antal.
Då härefter §:n 108 förekom, anförde: Gr. af Ugglas:
Vid föredragningen af 7lista §:n afslog R. o.
Ad. det förslag, som Utsk. deruti gjort, för att ställa samma § i öfverensstämmelse med 108:de §:n.
Då det nemi. var fråga om de hus, hvilka på lustställen eller andra dermed jemförliga mindre lägenheter blifvit upförde å landet, ansåg Utsk. att dessa hus borde beskattas i likhet med enahanda byggnader i städerna, och att, då för dem blifvit stadgadt, att brandförsäkrings-värdet icke finge understigas, borde samma föreskrift äfven gälla för landet.
Detta förslag är emellertid nu af R. o. Ad. afslaget, och jag förbehöll mig vid det tillfälle, då detta skedde, att, när 108:de §:n skulle till pröfning förekomma, få dervid framställa det yrkande, som jag ansåg blifva en följd af nyssnämnde beslut, nemi. att i 108:de §:n den förändring måtte göras, alt, i st. f. orden: ”skolande, i afseende på brandförsäkrade byggnader, minimum af värdet blifva det, hvartill hus eller byggnad blifvit uti allmänna inhemska Brandstodsbolag till försäkring antagne”, stadgandet i *71 ista §:n af den gamla Bevillnis-Förordnm måtte införas, eller att brandförsäkrings-värdet skall tjena till hufvudsaklig ledning.
Det kan visserligen vara sannt, att på ett eller annat ställe, i en eller annan stad, brandförsäkrings-värdet möjligtvis icke torde vara så högt, att icke husets värde står i förhållande dertill.
Deremot är förhållandet, såsom jag tror, så väl inom någon del af Stockholm som i andra städer, att detta värde verkligen öfverstiger det, hvartill husen kunna säljas.
Inom Utsk. upgåfvos verkligen hus på söder, hvilkas värde fallit betydligt under taxeringsvärdet.
Afven har jag, såsom en bevekande omständighet för att härutinnan göra någon förändring, hört anföras, att i smärre släder, smärre hus icke af sina egare brandförsäkras, derföre, att deras taxering derigenom blir förhöjd, och alt de icke frukta någonting så mycket som en sådan förhöjning, emedan de efter densamma skola erlägga sina kommunal-afgifter.
De låta fördenskull bli att anmäla sig till erhållande af brandförsäkring, och följden häraf för de enskilda blir således ganska känbar, då en eller annan del af dessa städer upbrinner.
I alla händelser anser jag detta stadgande icke ens billigt, då det ofta nog kan bestämdt styrkas, att brandförsäkringsvärdet öfverstiger egendomens verkliga värde.
Man kan visserligen säga, att man kan begära nedsättning i brandförsäkringsvärdet; men detta vill man i allmänhet icke göra, derföre att brandförsäkringen vanligen göres, då huset är nybyggdt, och om det sedermera, när det blifvit äldre 456
Den 30
Maj. och fallit i varde skulle upbrinna, så har raan, i fall brandförsäkringen blifvit nedsatt, ådragit sig en förlust.
Jag får derföre vördsamt anhålla, att samma stadgande, sorn i 71:sta §:n är gällande för de hus, hvilka på lustställen eller andra, dermed jemförlige, mindre lägenheter blifvit upförde och deraf utgöra egentliga värdet, äfven måtte varda gällande för enahanda lägenheter i städerna, eller att brandförsäkrings-värdet skall tjena till hufvudsaklig ledning vid beskattningens beräkning.
Kontrollerna äro för öfrigt så goda, att jag icke tror, det man behöfver frukta att dessa hus skola blifva annorlunda beskattade än andra.
Jag kan icke påminna mig annat, än att 71 :sta §:n blifvit af H. o.
Om så är, bör väl äfven denna § likaledes behandlas, på det att samma ordalag, som äro begagnade angående byggnader å landet, äfven måtte begagnas beträffande enahanda byggnader på städernas områden.
Jag får derföre vördsamt anhålla om återremiss af denna § på det deruti måtte införas det i 71:sta §:n befintliga stadgandet, att brandförsäkringsvärdet skall tjena till hufvudsaklig ledning, för omdömet öfver ifrågavar:de byggnaders beskattning.
Propos. till bifall å ifrågavar:de § blef härefter framställd och besvarad med Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm., hemställde om R. o. Ad. ansågo de gjorde anmärknme föranleda till återremiss, och denna propos. blef med Ja besvarad.
I fråga om §:n 146 mom. 2 anförde.
I denna §:s 2:dra mom. säger
Utsk. i afseende pä sjömäns skyldighet alt erlägga bevilln., när de hos sjömanshusen anmält sig till sjöfart, att frän dessa sednare skall, vid redogörelsen för den bevilln., hvilken der upbäres, ”bifogas bevis, att de personella afgifterna blifvit annorstädes påförde”.
Dylika bevis torde i allmänhet vara ganska svåra att anskaffa, och derföre händer understundom, att sjömän få betala vissa afgifter dubbelt.
Jag skulle fördenskull tro, att denna föreskrift är öfverflödig; ty der de personella afgifterna äro annorstädes påförde, der uttagas de också, hvarföre också något bevis i detta afseende icke lärer af sjömanshusen behöfva anskaffas.
Redogörarne inom sjömanshusen hafva till följd af detta åliggande haft mycket besvär, och jag tror att man icke bör öka detta besvär mer än nödigt är.
Jag hemställer fördenskull till Bevilln:sUtsk:s
Hrr ledamöter, huruvida de icke anse dessa bevis temligen öfverflödiga.
Jag vill blott erinra derom, att sedan R. o. Ad. beslutat all 6 proc. skola tillfalla sjömanshusens föreståndare, så böra också ordalagen i l:sta mom:s sista rad, rättas i enlighet dermed.
Till svar å den anmärkn.
Palmstjerna nyss framställt, får jag fästa den värde talarens upmärksamhél derå, att det ifrågavande mom. under 136:le §:n är alldeles det ■ samma, som Utsk. förut tillstyrkt vid förra Riksdagen, och som Den 30 Maj. 457 af R.
St:r då antogs.
Palmstjerna har ansett en sådan skyldighet, som här omtalas, icke böra åligga sjömanshusens föreståndare.
Jag får fästa upmärksamheten derpå, att det är mer än troligt, alt de personella afgifterna ganska ofta icke blifva af sjömännen erlagde der de äro mantals- och skattskrifne.
När upbördsstämman inträffar, hålla de sig derifrån, och sedan upgifva de, att de betalt sina ulskylder.
Skulle de nu så lätt komma ifrån saken på sin blotta upgift, torde det ganska ofta hända, att ingen afgift komme att utgå.
För öfrigt ber jag att få erinra, alt när R. o. Ad. nu beslutat en icke obetydlig förhöjning i den proc., som sjömanshusens föreståndare ega att beräkna, torde väl icke något hinder förefinnas, hvarföre icke samma åliggande, som de med det mindre arfvodet egt rum, äfven fortfarande bör qvarstå, sedan de erhållit ett högre; och jag tviflar på, att, om man icke har denna kontroll, de sjömän, som icke befinna sig på den ort, der mantals- och, skattskrifningen sker, verkligen skola erlägga sina afgifter antingen på det ena eller andra stället; och, om det icke kan bevisas, att de icke erlagt den på någotdera stället, torde de oftast undandraga sig all bevilln., utan att någon kontroll derå skulle finnas.
Hr Printzensköld: Gr. af Ugglas har, efter min öfvertygelse, rätt i sin vederläggning af Frih. Palmstjernas anmärknrr.
Jag har dervid intet att tillägga, och förmodar, alt Frih.
Palmstjerna icke anser saken vara af den beskaffenhet, alt han fullföljer sitt yrkande.
De omförmälda bevisen skola utan tvifvel leda till gagn för Kronan, och deras borttagande skulle medföra den påföljden, att Kronan komme ali gå miste om den inkomst, som genom dem kan inflyta.
Då för öfrigt sjömanshus-föreståndarne, hvilka hittills icke åtnjutit någon ersättning för sitt besvär, ehuru de dertill varit berättigade, (ty, enl. de nplysningar, som från alla sjömanshusen, med undantag af Wisby, blifvit lemnade, var det endast två sådana, som erhållit någon andel af den upbörds-proc., som borde dem tillkomma), när, säger jag, dessa föreståndare genom R. o. Ad:s beslut nu erhållit 6 proc. att afkortas på den upbördssumma de indrifva, torde deruti ligga ett skäl, att icke befria dem från det ifrågavande åliggandet.
Ifrågavar.-de mom. blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallet.
Vid upnämnandet af §:n 144, yttrade Gr. af Ugglas:
Jag har visserligen icke någon anmärkn. af serdeles vigt, att vid denna § göra; men det rinner mig något i sinnet, beträffande de befrielser och afkortningar, som omnämnas så väl i 143:de som 144:de §:n.
R. o. Ad:s beslut en gång blifva, att den personliga skyddsafgiften skall gå till folkskolorna, så' torde det väl icke vara något hinder att då serskildt besluta rör:de dylika afkortningar å denna afgift.
Då härefter förekom §:n 145, mom. 1, anförde Frih.
Bland de undantag, som i denna §:s lista morn, finnes upråknade, nämnas icke författare-arfvode. 458 Den 30 Maj.
Då fråga varit väckt derom, huruvida förfaltare till theaterpjeser, som erhålla arfvode af K, Theatern, skola erlägga bevilln. derför och meningarne i detta fall varit delade, så anser jag mig böra hemställa, om icke R. o. Ad. skulle finna för godt, att i detta mom. intages den bestämmelsen, att förfaltare-arfvoden må varda fritagne från erläggande af bevilln.
Jag anhåller att få instämma med Frih. Palmstjerna, samt att R. o. Ad. måtte från bevilln. undantaga författare-arfvoden.
När dylika frågor förekommit i KammarR:n, har man der icke ansett sig kunna från bevilln. undantaga dylika arfvoden, ehuru sällsynt det är, att de inom vårt land förekomma.
Om man emellertid kan genom dylik lindring upmuntra författare, vore detta så mycket bättre, som det vanligen äro fattiga personer, hvilka sysselsätta sig med själens verksamhet, och således hafva svårt att betala.
Härvid får jag tillägga en annan anmärkn., den nemi. att Utsk. bland undantagen äfven nämnt begrafningshjelp.
Det står nemi.: ”det afdrag, som, då embets- och tjensteman tillträder lön, inneliålles under namn af begrafningshjelp.”
Mig veterligen afdrages numera denna hjelp icke vid någon tjenstemannacorps.
Om förhållandet är sådant, bör föreskriften ur författningen uteslutas.
Jag är af olika tanka med Frih. Palmstjerna och Hr von Hartmansdorff i afseende å författare-arfvoden.
Det må vara, att de i allmänhet upgå till ett ganska ringa belopp; men en del af de personer, som sysselsätta sig med ”själens verksamhet” äro verkligen icke så fattiga, att de kunna behöfva denna sportel utan afdrag.
Andra länder lemna härpå bevis; ty dessa arfvoden kunna för frejdade författare, och det blir alltid svårt att skilja dem emellan, upgå till ganska betydliga summor, så att mången derpå samlat förmögenhet.
En sådan inkomst tror jag utan obillighet kan draga bevilln.
Man har sagt, att här är fråga om själens verksamhet.
Jag får i anledn. häraf fästa upmärksamheten å det egna förhållande, som eger rum med Bevillms-Författningen, att det just är denna verksamhet, som är underkastad den högsta bevilln:n., då deremot kapitalet, der själen kan vara slöast, drager den minsta.
Ty för att drifva min handel, min rörelse, mitt jordbruk fordras dock intelligens, och utan denna kan jag icke göra det så, alt någondera förkofras.
För denna förkofran måste jag erlägga bevilln.
Visserligen är författareskapet en egen art af intelligensens verksamhet; men då denna verksamhet i andra riktningar är ålagd bevilln., så anser jag det icke vara obilligt, att författareskapet äfven gör det, aldrahelst då man 'vet, att arfvoden derför äfven hos oss, möjligen torde upgå till icke så ringa summor, och att från utrikes orter ganska betydliga belopp kunna erhållas.
Hr von Hartmansdorffs anmärkn. rör:de be - Den 30
450 grafningshjelpen, så torde densamma ännu finnas för åtskilliga embets- och tjenstemän, och bör alltså qvarstå i författningen.
Jag skulle visserligen icke hafva någonting emot att söka upmuntra sådana författare, som förtjena det; men jag fruktar för att uttrycket ”författare” kan få en så vidsträckt betydelse, att man derunder äfven kan förstå ett författareskap, som man alldeles icke önskar upmuntra.
Det har varit fråga om, att medarbetare i Tidningar skulle befrias från erläggande af bevilln.
Utsk. har afstyrkt detta, och jag hemställer om icke det arfvode, som en dylik medarbetare erhåller, är detsamma som författare-arfvode.
Det lärer dessutom vara omöjligt, att klassificera egenskaperna hos den stora mängd personer, som sysselsätta sig med författareskap.
Under sådane förhållanden tror jag icke, att det vore nyttigt att göra ett dylikt undantag, enär det möjligen skulle kunna utsträckas till alla så beskaffade personer, deras författareskap må vara skadligt eller gagneligt.
Hvad begrafningshjelpen beträffar, så tror jag att, om den också numera icke utgår från Staten, så finnes det likväl åtskilliga befattningar, som åtföljas af en sådan hjelp, t. ex. städernes tjenstemän m. fl., och i det fallet lärer det väl vara nödvändigt, att uttrycket får i författn:n qvarstå.
Jag anhåller derföre, att ordet ”begrafningshjelp” måtte bibehållas, och att författare-arfvoden icke måtte från bevilln. fritagas.
I ett land, der man författar för blott 3 och ^ milhr menniskor, bland hvilka få köpa andra än religions- och läroböcker, kan man icke förutsätta, att författare-arfvodena skola göra någon rik; åtminstone måtte sådant höra till ovanliga undantag.
Om en stor författare, t. ex. Geijer och Tegnér, skulle genom sitt författareskap kunna lemna någon behållning åt sina barn, vore det väl, och enhvar borde med glädje befrämja det.
Men att icke ens deras författareskap kunnat förskaffa dem någon förmögenhet, det bevisas bäst deraf, att R.
St:r funnit nödigt bevilja pension åt Prof.
Geijers enka.
Om man alltså medelst den ifrågaställda befrielsen kan belöna sådana författare för deras förtjenster, så är det icke obilligt.
De författare-arfvoden, som i KammarR:n varit föremål för pröfning, hafva vanligtvis bestått af sådana, som Theatern beviljat, och dessa äro merändels obetydliga.
Hvad åter medarbetare i tidningar beträffar, så har R. o. Ad. redan beslutat, att de skola erlägga bevilln.
Dessutom är här icke fråga om, att en onämnd författare skall beskattas; utan blott sådane, som utsätta sina namn, kunna komma i fråga.
Jag fortfar således att anhålla, det R. o. Ad. ville medgifva det undantag, som Frih. Palmstjerna föreslagit.
Hvad slutligen angår begrafningshjelpen, så kan jag icke bestrida, att det möjligen finnes corpser, som ännu bibehålla henne, Men då bör Utsk. också upgifva hvilka de äro, i fall 460 Den 30 Maj. det känner några sådana, ty att på måfå införa' ett stadgande i BevilIn:s-Förordn:n lärer väl icke vara lämpligt.
Det afdrag, som göres å tjenstemännens löner under namn af begrafningshjelp, lärer väl numera hafva uphört, så att dess nämnande bland de öfriga i denna § upräknade undantagen är öfverflödigt.
Men den begrafningshjelp, som tillfaller sterbhus efter i Ijensten aflidne tjenstemän, att den undantages från bevilln. torde deremot vara i sin ordning.
Den är likväl icke nämnd i §:n, och detta torde vara desto mera lämpligt, som det ganska ofta inträffar, att en tjensteman, som under året erhållit tjenst, dör samma är, och dä utfaller begrafningshjelpen till hans sterbhus.
Palmstjerna i den anmärkn., som han sist gjort i afseende å begrafningshjelpen.
Jag är desto villigare att medgifva henne befrielse från bevilln., som begrafningshjelpen, sedan hon en gång utgått, vanligtvis varit under många år ett räntelöst kapital.
Jag kan uplysa Hr von Hartmansdorff derom, ali delegare i Arméens Pensions-kassa erhålla alltid ett halft års lön såsom begrafningshjelp.
Jag ser alldeles icke-skäl dertill, att författare-arfvoden skola från bevilln. fritagas.
Om de äro så betydliga, att de tillskynda författaren någon pekuniär fördel, förutom de ofruktbara lagrarne, så bör väl denne, ehuru han arbetar med hufvudet, icke undandraga sig att lemna bidrag till Staten, mer än de, som arbeta med armen eller handen, få i detta hänseende sig fritaga.
Visserligen har man sagt, att personer, som redigera tidningar eller i sådana deltaga, i alla hänseenden skola, enl. denna §, erlägga bevilln.
Men dessa måtte väl utgöra en ganska ringa del af författarnes antal, och hela den öfriga skaran bör väl, om den skördar någon inkomst af sitt författarskap, också i proportion afstå en skälig andel deraf i skatt åt det allmänna.
Man anförer gagneligheter af deras verksamhet, såsom förtjent af en upmuntran genom den ifrågasatta befrielsen från afgifter.
Men är icke all annan nyttig verksamhet upmuntransvärd, och likväl har man funnit rättvist och billigt, att hvarje företag, som ger inkomst, må bidraga att uprätthålla Statens kraf.
För öfrigt skulle kunna hända, att just de skrifter, som löna sig bäst, beklagligen icke alltid äro af det mest förädlande innehåll.
Smädeskrifter, lättsinniga romaner o. d. hafva, enl. hvad det säges, stundom en lika säker, om ej säkrare afsättning, än de böcker, som afse en sann nplysning och bildning till medborgerliga dygder.
Således må vid nyssnämnde förhållande den inflytande vinsten, åtminstone till någon del, tillfalla det allmänna, och icke uteslutande tillhöra skriftställaren eller, i första handen, hans förläggare.
Jag inser fördenskull icke tillfyllestgörande skäl, att införa författare-arfvoden bland de arfvoden, som äro från bevilln. undantagsvis fritagne.
Den 30 Maj, Gr.
Den anmärkn., som Frih.
Palmstjerna gjort, synes mig grundad, och afseende bör derföre å densamma fästas.
Men jag vågar hemställa, huruvida det är lämpligt, att nu fatta ett beslut i frågan, och om det icke vore bättre, att återremittera §:n (ill Ulsk., hvarå jag vördsamt anhåller om Hr Gr. o. Landtm:s propos. Gr. af Ugglas:
Innan proposm om återremiss framställes, anhåller jag, att de Hrr, som önska en sådan, behagade för mig upgifva skillnaden emellan en författare och den, som t. ex. nedlägger sitt snälles verksamhet på anläggandet af en fabrik eller någon annan för landet gagnelig inrättning, hvaraf han bereder sig någon inkomst.
Jag kan åtminstone icke finna, hvar skillnaden ligger annat än deruti, att man tycker, att författarens verksamhet i allmänhet lemnar föga vinst.
Men snille som snille, och dä den inkomst, som den ena kan förvärfva, är ålagd bevillu., så bör väl samma förhållande ega rum äfven för den andre.
Jag finnér således ingen giltig grund för den olikhet, hvarmed man vill behandla själens verksamhet i den ena och andra riktningen.