Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O Frih. Åkerhjelm, Carl:
De hufvudsakliga skäl som Hr von Hartmansdorff har att andraga för antagande af sitt förslag och be - Den 6 September f. m. 253 stridande af BorgareStts beslut, som af Gr.
Lagerbjelke försvarats, synas mig egentligen bestå deri, att Hr von Hartmansdorff skulle befara, att, genom det gjorda förslaget till förändring, Borgareståndet skulle blifva alltför mycket förstärkt jemförelsevis med de andra Stånden.
Del synes mig icke vara lämpligt, att ett Stånd skulle afslå ett så beskaffadt förslag som detta, af fruktan alt ett annat skulle derigenom lill sin organisation förbättras, I öfrigt hafva motiverne för antagande af BorgareSlts beslut blifvit så fullständigt utvecklade af Gr.
Lagerbjelke, att jag endast anhåller att fä med honom mig förena.
Cahr.:
Jag kan icke underlåta att understödja det af Utsk. framlagda förslag.
Likväl skulle jag anse, alt R. o. Ad. borde såsom sin gemensamma tanka antaga den, som af BorgareSt. blifvit beslutad.
Hr von Hartmansdorff anser, att man nödvändigt bör iakttaga ståndsgrundsatsen och vill derföre icke medgifva något inympande af andra grundsatser på den nuvaride ståndsgrundsatsen, således icke heller tillåta alt husegare skulle få bli representerade i städerne.
Hr von Hartmansdorff anser, att husegarne icke skulle hafva samma intresse som de näringsidkande borgarne, och, såsom jag upfattat Hr von Hartmansdorffs åsigt, så är det den, att för att vara borgare måsrn man vara näringsidkare; annars är man icke verklig borgare.
Hr von Hartmansdorff torde likväl besinna, att - man kan vara borgare, ulan alt på något sätt vara näringsidkare, ty fastän borgaret) har burskap, så är han alldeles icke tvungen att utöfva något handtverk eller någon näring, men han utöfvar ändock sin representationsrätt på grund deraf att han är burskapsegande borgare.
Det är således icke för sin näring som han utöfvar den, och det är icke sagdt, att en sådan burskapsegande borgare skall hafva större intresse för staden än husegarne.
Således är det väl i delta fallet icke näringsfånget, som bestämmer intresset för sjelfva staden eller utgör grunden för representationsrätten i denna stad.
Man skulle visserligen kunna säga å andra sidan, att i vissa städer finnes icke något burskapsegande borgerskap alls, ulan blott en hel mängd fabrikanter, som äro näringsidkare, men hvilka efter nu gällande författn. icke hafva rösträtt, och då skulle t. ex. en enda burskapsegande borgare, som icke idkar handtverk, om han vore den enda i staden, kunna tillsätta representant för staden, då deremot de öfriga näringsidkarne, som icke hade burskap, ej få deltaga i detta val.
Denna orimlighet kan npstå, om man vill hålla sig till, om jag så må säga, den krassa ståndsgrundsatsen och icke tillåta alt den får efter tidsförhållanderne utveckla sig på ett förnuftigt sätt.
Jag anhåller om bifall till Utslcs förslag.
Om man, lika med den siste värde talaren, vill antaga alt det finnes en stad med endast en burskapsegande borgare, så skulle man äfven kunna antaga, alt det funnes en stad med endast ett .hus och en husegare, och skulle han ensam ^ då tillsätta representant för staden.
254 Den C September f. m.
Sedan öfverlägguiDgen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o.
Landtm, framstått, hurusom Hr von Hartmansdorff afgifvit föl jande förslag lill gemensam tanke: ”Ehuru riktig R. o.
Ad. anser förslagets åsyftning vara, att för vissa orepresenterade medborgare bereda inträde bland R.
St., så finnér dock R. o.
Ad. icke rådligt att dervid gå tillväga på det af Utsk. föreslagna sättet, hvarigenom man skulle rubba den stånds-grundval, pä hvilken Sveriges representation hvilar,” samt deremot Gr.
Lagerbjelke yrkat instämmande i den gemensamma lanke BorgareSt. uttryckt, biet propos. till antagande af Hr von Hartmansdorffs förslag till gemensam tanke först framställd och besvarad med starka Nej, jemte några Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han funnit
Den sedermera till antagande af Gr.
Lagerbjelkes förslag lill gemensam lanke framstälda propos. besvarades med starka
Ja, blandade med Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade att banansäg
Ja härvid hafva varit öfvervägande, och att den sålunda af R. o. Ad. antagna gemensamma tanke komme alt till Const.Utsk. hänvisas.
Hr von Hartmansdorffs, Au g., den 30 sisth Äng. och 1 dennes på bordet lagda hemställan, att de öfrige RiksSt:n måtte inbjudas att instämma uti R. o. Adis vid pröfningen af Lag- samt Allm.
Besv. och Ekon.Utsk:ns Betänk.
JV2 20 fattade beslut ronde ändring af l:sta och 6:te §§:ne i K.
Förordmn om fattigvården i Riket af den 13 Juli 1853.
Af de från andra Stånden an komna prol.-uldr. är kändt all min inbjudning är öfverflödig, emedan 3:ne
Stånd redan fattat det beslut jag önskat, d. v. s. samma beslut som R. o. Ad.
Min motion i detta hänseende förfaller således, men jag begagnar tillfället för att reservera mig root R. o. Adis beslut rör:de 14:de §:n i nu gällande fattigvårds-stadga.
Jag hade det missödet, när saken föredrogs för R. o. Ad., alt, i följd af min svaga syn och den skyndsamhet, hvarmed föredragniugen fortgick, icke kunna följa med, för att iakttaga liden för eli försök att få R. o. Adis bifall till Peter Gabrielssons förslag af innehåll: ”att om det ej kan utrönas, hvarest modren till person, hvars försörjningsort ej genom gins lista mom. bestämmes, vid samma persons födelse egt sin försörjningsort, skyldigheten alt denna person underhålla må åligga, icke, såsom nu finnes stadgadt, den kommun, der personen sjelf blifvit född, utan Kronan.”
Mina skäl dertill och skälen hvarföre jag reserverat mig äro följande.
Del händer icke sällan, att kringstrykande qvinnors försörjningsort icke är kanel, och under sådant förhållande finnes icke någon möjlighet lill att befria sig från barnens försörjande, i fall qvinnan skulle föda barn der hon vistas.
Hon är då blottställd för att drifvas ifrån det ena huset lill det andra såsom ett skadedjur.
Detta leder till en omensklighet, hvilken man borde undvika.
En ledamot af BorgareSt. har berättat mig huruledes en torpare hos honom hade lemnat husrum åt en qvinna, som der födde barn.
Den 6 September f. m. 255 Församlingen var deröfver så misslynt, alt den ville utdrifva torparen.
Följden deraf blef, alt hos fånigt folk upkom förskräckelse för atl emoliaga någon.
Linder den lid jag var Stats-Sekret., innan denna falligvårds-stadga var införd, hände del, alt en sådan qvinna födde barn vid landsvägen; sådane händelser kunna äfven framdeles inträffa.
Under sådane förhållanden ålägges församlingen att försörja ett derstädes födt barn, men delta förefaller så obilligt, alt när målet kommer till K. M., hvartill del förmodligen går, så uphäfver K. M. utslaget.
Hvem skall då försörja detta barn?
Det måsle väl blifva Kronan, der ingen församling har skyldighet dertill.
Då är det väl häst att rentaf uttala denna grundsats, så alt man vet huru i ett sådant fall skall förfaras.
Delta är så mycket vigtigare, som det är et slags motsägelse emellan de beslut, sorn R.
St. vid denna Riksdag fallat, då del nemi. var fråga om upfoslringshjelp för fattiga barn, dä man ansåg en i detta afseende afsatl fond böra för ändamålet orubbad bibehållas.
När man sålunda erkänt att hehofvet förefinnes och ait medel finnas att för della ändamål använda, hvarföre vill man icke då medgifva, att det lär sålunda tillgå och att medlen verkligen dertill användas.
Uppå härefter framsiäld propos. fann R. o. Ad. förevaride fråga om inbjudning hafva förfallit.
Besv. o. Ekon.Utsk:ns den 1 och 2 dennes på bordet lagda Belänk.
M 24, i anledn. af väckte frågor, dels om uphäfvande af all slängselskyldighet, dels ock om ändring i nu gällande sladganden rör:de samma skyldighet.
Delta Betänk, företogs punktvis till afgörande.
Usta punkten, innehållande tillstyrkande, alt motioner ne, sävidl de afse uphörande af stängselskyldigheten icke må till någon åtgärd föranleda.
I den motion, sorn nu är i fråga, framslälles en åsigi, hvilken under en längre lid i vålt land allt mer och mer gjörl sig gällande såsom riktig.
Om tiden ännu icke är inne för dess verkliggörande, torde det dock likväl icke vara ur vägen alt söka närma sig den, så mycket som möjligen med närvaride tids omständigheter kan vara förenligt, och skulle jag således för min del innerligen önska, att R. o. Ad., i öfverensstämmelse med sin ställning såsom jordbrukande klass inom landet, ville såsom sin gemensamma tanka antaga den allmänna sats, hvilken nu vid flera tillfällen uttalat sig såsom riktig, alt enhvar får svara för sina kreatur och den skada de göra.
För att icke uplaga R. o.
Adis tid med alt onödigtvis framställa ämnet ur olika synpunkter, då det kanske af flere talare är närmare kändt i alla sina förhållanden, sä tager jag mig blott friheten att för R. o. Ad. upläsa en reservation af Frih.
Hjerta, hvilken innehåller nästan allt hvad man f. n. härutinnan har att anföra.
Den lyder sålunda: 256 Den 6 September f. m. ”Emot Utsk:ns beslut, att de motioner, som åsyfta en ändring uti nu gällande stängsel-lag, ”icke må lill någon åtgärd föranleda,” får jag härmedelst reservera mig.
Det är i högsta grad olyckligt att våra återstående skogars fredande från förödelse och vårt betryckta jordbruks fortskridande utveckling lill förbättring skall af Utskms majoritet befinnas förtjena så ringa afseende, alt det, som i vårt land vet kar mest förstörande på det förra, mest hämmande på det sednare, skall önskas bibehållet.
Hvad kan vara mer stridande mot vår lids fordringar, än bibehållandet af en frän nomadiska lidehvarfvel sig härledande lag, som ålägger hvar och en skogsvårdare eller åkerbrukare att sjelf försvara den mark, han eger eller brukar, mot andras ut på rot släppta kreatur; ett försvar, som dessutom, då det ej med aktiv vapenstyrka kan utöfvas, utan måste utgöras med passiva förskansnimjar, i alla afseenden blir omöjligt att fullfölja, enär dessa fötskansningar, de s. k. hägnaderna, stundligen sjelfva äro i behof af försvar, och, då de lemnäs ulan sådant, genast äro i fara att mer eller mindre förderfvas af de många, hvilka derutaf hafva gagn, i [hy atl deras kreatur, efier sådanl förderfvande, erhålla laglig rättighet alt sig lill godo förstöra det, som förmedelst dessa förskansningar skulle, för egarens räkning, hafva försvarats!
Ulskin hafva yttrat, all ”det gifves länder med längre framskriden odling än Sverige, i hvilka en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, är okänd;” delta är åtminstone en sanning, hvars erkännande är vunnet genom allt det arbete, som Utsk:n på denna fråga nedlagt; men U(sk:n kunde gerna hafva meddelat sanningen fullständig och sagt: ”det finnes länder med längre framskriden odling än Sverige, emedan en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, der är okänd.” Stängsel-lagens bibehållande gör det möjligt att utsläppa kreaturen på våldgästning, för atl föda sig antingen på grannars eller på framtida generationers bekoslriad, i förra fallet på åkrar och ängar, i sednare fallet pä skosar, i båda fallen på marker, som ej kunna fredas, rinder nu gällande stängsel-lag; och det är ju klart, atl så länge sådant tillstånd existerar, hvarunder lagen gynnar nomaden på åkerbrukarens bekostnad, måste åkerbruket qvarstå i det tynande tillstånd, hvari del f. n. befinner sig öfverallt, der ej penninge-styrka frambragt den fred, som lagen förnekar.
Funnes ej denna af nu gällande stängsel-lag sålunda betingade möjlighet, att föda kreaturen genom den s. k. ”vallsläppningen,” derigenom dessutom en ofantlig massa af gödningsämnen för åkern gå förlorade, så tvangs man alt genom odling af foder- och betesväxler på den under plog varande jorden föda sina kreatur; och dermed vore klåfven gifven till den förbättring i åkerbruk och boskapsskötsel, sorn man i England och andra länder, ”der den stängselskyldighet, som hos oss nu gäller, är okänd,” kunnat upnå.
Detta slängselskyldighetens hämmande af åkerbrukets utveckling är dock endast ena sidan af det onda.
Den andra sidan är fullt ut lika behjertansvärd; den gäller skogarne.
Till upförande af dessa af lagen anbefallda, för förruttnelse, för tjnfvahafid, för angränsande kreatursegares våld ouphörligen utsatta förskansningar åtgår en oerhörd mängd ung - Den 6 September f. m. 257 ungskog: lill hvarje stör-par, sorn på ungefär hvar annan aln återkomma, åtgå Ivänne träd, för delta'ändamål fällda i sin tidigare ålder, och det är tillräekligt mänga gånger beräknadl, hvilken mängd virke härtill, äfvensom till allt del klufna virke, sorn är inlagd! i sjelfva hägnaden, först öres, hvilket, om det hade slått (ill mognad, skulle hafva gifvil riklig alkastning; men ej nog dermed — förmedelst n ed trampning och afbetning förstöres en ännu oerhördare myckenhet unga skogsplantör, genom delta nomadiserande på skogarne, som, om det ej förhindras medan ännu någon skog finnes att taga vara på, snart skall i samverkan med öfriga här i landet gängse skogsförstörings-melhöder, göra detta land skoglöst, såsom delar af Siberien eller Island, pä hvilka ställen de arma innevånarne mäste freda sig emot kohlen och åstadkomma eld lill matlagning genom att bränna späck och tran, gödsel, fogel- och fiskben, halm och strå.
Till den strådöd, som härigenom, om ej snar hjelp mellankommer, långsamt men säkert ådrages Svenska nationen, bidrager hvar och en, som halsstarrigt emotsätler sig de af högsta nöd påkallade reformerna i lagarne rör:de skogsvården i Riket, till hvilka reformer äfven nu ifrågavaride förslag höra, ehuru de i första hand röra åkerbruket.” ”För alt i någon mån afhjelpa här ofvan antydda onda, har nemi. blifvit föreslaget alt den, i de lyckligt lottade länder, der åkerbrukaren ej får stå tillbaka för nomaden, för sådana fall antagna allmänna regeln, ”att hvar.och en skall om de hemdjur, han å sina egor utsläpper, hålla sådan vård, all de ej inkomma på annans jord,” nu ändtligen mätte antagas som grundsats för en ny egofrids-lag härstädes; och Utsk:n hafva erkänt, ”att denna grundsats ej blott är användbar, utan också den i förevaride hänseende, med en utbildad eganderätt och ett längre framskridet oell ings-l i Ilstånds behof mest förenliga,” ty ”eganderätten till jord är då först fullt stadgad och i åtnjutande af full helgd, når uprättatide af serskilda försvarsanstalter ej mer utgör vilkor för laglig rätt till fred, för jorden och derå befintlig gröda, emot främmande kreatur.”
Den naturligaste följden af detta erkännande synes mig böra hafva varit antagandet af denna grundsats, helst det tillika erkännes, att stängselskyldighelen icke allenast är en ganska tryckande börda för landtmannen, utan äfven af högst menligt inflytande på beståndet af landets skogar.
Men Ulsk:n hafva i stället afslyrkt den erkändl råt Isenliga grundsatsens antagande, på den grund, alt sådant för skogbevuxna nejder vore ”utan tvifvel mindre lämpligt, enär å dylika ställen kreaturens vårdande icke, utan stor svårighet och upoffring, skulle kunna ega ruin, och fördelarne af hägnadernas uphörande icke skulle, åtminstone i mindre hemmansdelar eller lägenheter, fullt upväga de olägenheter, som deraf blefve en följd.”
Det är ju ändock klart, att på sådane ställen konrne hägnaderna alt qvarsta, enär det ju der vore å ömse sidor fördelaktigare alt medelst inhägnad hindra kreaturen från att beträda otillåten mark, äu medelst vallning eller ljudring.
Skillnaden blefve blott, att, med antagande af den nya räftsenliga grundsatsen, del blefve hvars och ens eget intresse att grannens 11 H. 17 258 Den 6 September f. m. hägnad stöde uppe, i st. f. att det nu är hans intresse atl den ligger omkull — enär så,dant ger honora laglig räll alt heta sina kreatur på grannens mark.
Hvad åter vidkommer den invändningen, alt ifrågavartde grundsats ”ännu saknar del stöd i allmänna tänkesättet, som är elt vilkor för hvarje förändring utaf stadganden, hvilka allmänt och djupt inverka på medborgares ekonomiska ställning, ” så vågar jag, med stöd af flera allmänna Svenska landlbruksroöiens, och åtskilliga bland länens Hushållnings-sällskapers utlåten i ämnet, påstå alt, såvida ”allmänna tänkesättet” beräknas efter de tänkande, och ej efter de icke tänkande, så har detta redan erkänt, önskat och påyrkat, antagandet af förr nämnde enda rältsenliga grundsats för egofrids vinnande.” ”Hvad vidare beträffar den ”tillåtelse, som genom K.
Kungörelsen af den 23 Okl. 1850 blifvit lemnad ”åt delegare i hemman eller byalag, ett eller flera, alt, om de enhälligt så vilja, sig emellan, för alla sina egor eller för en del deraf, öfverenskomma om afsägelsen af stängsel-vitsord, med den verkan, att hvar och en af dem ovilkorligen ansvarar för vården af sina kreatur och den skada, som, å de under öfverenskommelsen inbegripna egor, af kreaturen göras:” så paralyseras ju tydligen denna ”tillåtelse,” i de allra flesta fall, jusi deraf alt öfverenskommelsen skall vara ”enhällig
Hvar månde det slängsel-lag finnas, som ej inom sig hyser åtminstone en af dessa, som emolsätta sig alla förärtdringar?
Antingen de göra det af eget intresse, i fall de med god skogslillgång hafva ringa del i bägnaderna, eller af liknöjdhet för skogens vård, i fall de tänka: ”de efterkommande hafva ej gjort något för oss, vi behöfva derföre ej göra något för dem”, eller af annan bland Sveriges innebyggare ej sällspord motvilja mot det nya, om ock det gamla är besvärligt, eller renlaf utaf envishet, okunnighet, eller brist på förmåga alt tänka sig in i ämnet, så blir öfverenskommelsen ogjord, om ock alla hade gagn deraf, blot t för denne endes skull!
Jag öfverlemnar till Ulskrns egna ledamöter, att, med ledning af nära för hand varande förhållande, bedöma sådant.” ”På grund af hvad jag här ofvan haft äran anföra, så får jag förklara min åsigt vara, alt Utsk:n bordt, med antagande af den meranämnde enda rältsenliga grundsatsen, sökt åstadkomma en derpå grundad ny egofrids-lag såsom regel, med bibehållande af stängsel-vitsordet såsom undantag, der så öfverenskommas kan; men då möjligen förnuftsenliga juridiska betänkligheter uphäft sig mot att nu på en gång så långt uttaga steget, får jag för denna gång nöja mig med atl såsom min mening antaga afdeln:s ullålide, så lydande:” ”Den första fråga, som nu är alt besvara, är den, huruvida stängselskyldigheten må uphäfvas och en hvar förpligtas alt taga vård om sina kreatur, så alt de ej göra skada å annans egor.” ”Detta förslag, som redan vid 1833 och 1834 årens Riks dag väcktes, har sedermera Riksdag efter Riksdag ålerkommit och för hvarje gång inom representationen vunnit alli flere anhängare; och man torde redan häraf kunna sluta derlill, att förslaget är af Den 6 September f. m. 259 ilen beskaffenhet, all det, såsom allt sanni och rätt, lill följe af sanningens inneboende kraft, slutligen skall göra sig gällande.” ”Då förslaget från sjelfva grunden bryter den lag, som för egofridens uprätthållande i sekler här i landet varit gällande, torde det böra tillses dels, huruvida nu gällande ego-frids-lag är byggd på giltig rättsgrund, dels ock om den varit för landel gagnelig.” ”De rätt slärde hafva länge tvistat, huruvida slärigselskyldigheten hör härledas från eganderätt eller gemensam nytta.
All här inlåta sig i Undersökning om dessa skiljda åsigter är ej afsigten.
Denna tvist har endast blifvit omnämnd, för att söka visa att slängselskyldigheten ur ingendera synpunkten låter försvara sig.
Från synpunkten af del rent rätta kan stängselskyldigbelen icke försvaras.” ”Första grundregeln i allt samhälle är den, att hvar och en mäste begränsa sin frihet, så att man ej störer annans räll, och att följaktligen enhvar måste ansvara för sitt görande och låtande sålunda, att man anses skyldig ersätta den skada man annan tillskyndar, vare sig genom upsåtlig förnärmelse eller genom underlätet iakttagande af pligter.
På denna grundsats är icke stängsel-lagen byggd.
Här heter det icke att enhvar skall vara skyldig taga deu vård om sina kreatur, alt de ei öfverträda egarens gränser och förnärma annans rätt, ulan krigstillståndet är här förklaradt genom antagandet af sjelfförsvaret till grundsats, så alt enhvar, som ej kan genom stäDgsel skydda sina egor, får skylla sig sjelf för den förödelse grannens fä å dem anställa.
Huruvida en sådan lag kan vara ändamålsenlig och nyttig, skall här nedan utredas.
Att den ej hvilar på rättsgrund, torde vara ovedersägligt.” ”Ur eganderätten kan, i fråga om hägnad, ej härledas annan rättighet, än den för jordegaren att sjelf inhägna sin jord.
Hvad man eger är man berättigad att freda på det sätt man bäst finner, då annans rätt derigenom ej kränkes.
Längre kan man ej komma, ty ehuruväl det egna området är en rälls-sfer, inom hvilken man har anspråk på att vara fredad för intrång, och grannen således är pligtig att afhålla små kreatur från ohägn derå, mäste likväl sättet, hvarpå detta åstadkommes, alltid blifva hans ensak, hvarom ingen annan eger bestämma.” ”Rättigheteu att fordra grannens deltagande i hägnad lärer således ej eller kunna ur eganderätten härledas.” ”Deremot torde så väl af sakens natur, som af de uplysningar våra äldre lagar lemna, det vara uppenbart, att denna rättighet haft sin grund i åsigterna om den gemensamma nylla, som derigenom skulle beredas jordegare.”- ”1 äldsta tider, då ännu landets odling var så ringa, alt byarne lago vidt åtskiljde, kom ej i fråga annat än att hvar by stängde kring sina egor efter behof.
Småningom mölles byarne med sina odlingar, och de skiljda tegarne löpte tillsammans.
Dä behöfdes ej någon mellanstängsel, så framt ej den ena byn ville bruka sin jord på annat sätt än den andra, eller eljest ansåg för sig fördelaktigt att hafva sina egor afstängda.
Man antager ock att byarne i allmänhet begagnade sig af den härigenom vunna lindring i stängsel-^ 17* 260 Den 6 September, f. m. besväret och nyttjade jorden i sambruk; men om ena byn af ett eller annat skäl ville hafva sin jord afslängd, var sådant utan allt inflytande på den andra, och då gällde alltid såsom ursprunglig regel, att den, som ville hafva stängsel, borde hålla den sjelf.
Ehuru således, vid det brukliga årsombytet med åkerjorden, behofvet af mellanslängsel, då en bys besådda åkergärde gränsade till en annans trädesgärde, var ömsesidigt, enär det träffade den ena byn det ena året och den andra byn det andra, beräknades likväl stängseln i början blott för ett enda år och borttogs sedan grödan blifvit inbergad, och landbo var då enl. lag berättigad att vid afflyttning laga gärdesgård med sig.
I längden kunde man likväl ej undgå att inse, det en varaktigare inrättad hägnad, som kunde begagnas i flera år, medförde större förmån, och alt det var lättare för hvardera byn att underhålla den slående hägnaden, än att hvarlannat år upföra hela stängseln ånyo.
Så upslod öfverenskommelse att gemensamt underhålla stängseln, och det var af de förut beslående förhållandena en gifven följd, att hvardera byn hade lika nytta deraf och att den således skulle i hägnaden taga lika del.
Af den härutinnan till häfd blifna vanan fick stängsel-vitsordet sitt uphof, och det blef en i lag bestämd rättighet att fordra grannens deltagande i stängsel, hvars ömsesidiga nytta lagstiftaren förutsatt såsom gifven.” ”Den gemensamma nyttan är alltså yttersta grunden för hägnadsskyldigheten; men om nu det lärer vara otvifvelaktig!, att hvad sora var nyttigt på en tid, kan, under andra förhållanden, vara onyttigt på en annan, följer häraf, alt, om ådagaläggas kan, alt hägnadsskyldigheten nu på åtskilliga orter, långt ifrån att medföra nytta, i många hänseenden har en ganska menlig inverkan, ifrågavartde skyldighet der bör uphåfvas, sedan grunden för dess upkomst uphört att vara till.” ”Del bör således utredas, huruvida stängselbesväret kan anses vara för landet gagneligt eller skadligt, dervid torde böra tagas i öfvervägande hägnadsskyldighetens inverkan så väl på skogshushållningen i Riket, som ock på jordbruket och boskapsskötseln samt landets förkofran i allmänhet.” ”1 fråga om denna inverkan på skogshushållningen kan omdömet icke vara mer än ett, eller att denna inverkan varit menlig.” ”Motionärerne i ämnet hafva mer och mindre fullständigt utredt detta förhållande.” ”Hr Hasselrot yttrar, att i detta afseende ej erfordrades annan bevisning, än att vädja till besinning af den gräsliga förödelse, som ligger i unga träds nedhuggande lill stör och hvilken omätlig egendom härigenom för framtiden går förlorad.
Om, säger han, endast hvar hundrade af de störar, som nedruttna i våra gärdesgårdar, finge upväxa till moget träd, skulle detta redan medföra national-rikedom.” ”Hr Frih.