Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En mängd både nybyggare och annat folk slogo sig ned där, arbetare samlades för fabriken och hus af allehanda slag växte upp med otrolig fart längs de gator, som utstakats närmast fabrikstomten.
Kalle Lehtinen var ingalunda den siste, som insåg hvilka fördelar där stodo att vinna af den nya rörelsen.
Han beslöt öppna handel och då hans besparingar uppgingo till en respektabel summa dröjde det icke länge innan han hade slagit upp en välförsedd butik på Anttilas mark tätt invid fabriksområdet.
Redan följande vår öppnades en skola, och då fabriken under sommaren kom i gång, blef där genast regelbunden samfärdsel med den öfriga världen medels en flatbottnad flodångbåt.
Och jorden steg i värde, så att David Anttila kunnat få en liten förmögenhet för sin gård, om han velat lyssna till förslagen att sälja den.
Men därom ville han alls icke höra talas.
-- Nog duger det ju att lefva här likasom förut, afböjde han sådana anbud, -- bättre än förut, nu då man kan sälja allt hvad man inte själf behöfver.
Kanske när Katie blir stor -- om hon inte vill stanna här.
Hon var fortfarande medelpunkten för alla hans tankar och planer.
För hennes skull var det han gifvit gratis mark åt skolan och därtill ett större årligt bidrag än någon annan, så att de genast kunde anställa en så god lärarinna det var möjligt att få.
För så vidt det berodde på honom skulle Katie hafva allt af det bästa.
För henne var "Uncle-Dave" också ännu världens medelpunkt, trots alla de nya vänner och bekanta hon fann bland de ständigt talrikare nykomlingarna.
Och de visade henne dock större vänlighet och uppmärksamhet än någon annans barn.
David var ju onekligt den förmögnaste mannen på orten och till hans benägenhet fans ingen genare väg än undfallenhet mot hans fosterdotter.
Det gjorde henne emellertid till och med mera själfrådig än hon skulle blifvit genom Davids uppfostran, hvilken noga taget inskränkte sig till att låta henne göra som hon ville i de flesta afseenden.
Endast i sällsynta undantagsfall hände det att hon icke kunde genomdrifva sin vilja.
Och endast på hennes medfödda goda egenskaper berodde det att hon icke blef outhärdligt bortskämd.
Men det vande henne i alla fall att tänka ytterst litet på andras önskningar i bredd med sina egna.
Därför tänkte hon icke häller alls på Uncle Dave's känslor då hon en dag bad att han skulle skicka henne till en skola i någon stor stad.
Hon hade under årens lopp hört altmera af sina nya vänner om lifvet och rörelsen i de stora städerna tills det hägrade för henne som den största möjliga sällhet att få komma dit och själf se det.
Nu var hon tolf år gammal och ville till en skola, där hon kunde lära allt, som behöfdes för att bli en riktig dam.
Det hade aldrig fallit David in att hon kunde behöfva mera lärdom än deras egen lärarinna kunde meddela henne.
Och ändå mindre hade han tänkt på att hon icke där ute i settlementet kunde bli en så fin dam som trots någon.
Men sedan han lagt råd med sin hjälpreda i kvistiga fall, den världserfarne Kalle Lehtinen, beslöt han att låta henne resa, särdeles då också lärarinnan ansåg det bäst för flickan.
Men själf förde han henne icke till Boston, dit det blifvit beslutet att hon skulle skickas.
-- Inte duger jag till någonting på en sådan resa, förklarade han.
-- Jag vet ingenting om sådana saker och kan ju knappast tala med annat folk än våra egna.
-- Kunde inte vår lärarinna föra henne till skolan?
Denna hade alls ingenting emot en lusttur österut under ferien, utan åtog sig genast uppdraget.
Så snart skolan stängt sina dörrar reste de, lärarinnan försedd med öppen fullmakt att utrusta Katie på det bästa samt med rundliga medel för allt de möjligen kunde behöfva.
Katie var visst något betryckt de par sista dagarna och grät en smula, då det kom till afskedet, men var dock för mycket upptagen af tankarna på allt det hon skulle få se för att taga det synnerligt svårt.
David grät väl icke, det låg inte i hans natur.
Men han erfor en underlig förnimmelse af något tjockt i strupen, något han icke kunde svälja ned, så att hans röst ljöd hes då han, när flodångbåten försvann ur sikte, vände sig till Lehtinen.
Min saliga hustrus lefnad och hädanfärd
Malena, salig gumman min,
när hon här gick och slank i verlden,
med segelgarn knöt koftan sin,
och skrek alltjemt mot synd och flärden.
Hon alltid svor så innerlig
på underkjoln, den gamla trasan,
som vid hvar rännsten fäste sig
vid klacken utaf ena hasan.
Och strumporna, den ena grå,
den andra svart, bar salig själen;
med fri passage för hvarje tå,
och tjockbenet alltjemt vid hälen.
Malenas näsa satt på sned,
och det var händt i Gröna Gängen:
hon kom att gräla med en Smed,
och han tog hastigt tag med tången.
För menniskor var hon ett ljus;
allt verldsligt prål gaf hon till fanders
tog sig mest hvarje dag ett rus
och för en vitten af Demanders.
Igenom koftan, då och då,
man kunde se en skymt af ryggen,
om vintren alltid kittelblå,
om sommarn karmosin af myggen.
Kring hennes våta mun, i dans
sig dussintals med flugor svängde,
och nästippen, i brist af ans,
hvar dag sig smånigom förlängde.
Ack Herre Gud! i vintras då!
(nä alldrig glömmer jag den färden),
då jag på kälken, hå, hå, hå!
drog henne öfver Riddarfjärden.
Och hon på isen damp så full,
och sig så skamlöst der betedde,
och sade: när jag föll omkull,
ja, vi kan sitta här i bredde.
En dag hon sade: vet du Jan,
nu ska jag taga guld ur grufvor
och så hon traskade kring Stan,
att stjäla ved och sälja strufvor.
Men någon Satans Finn-Capten,
(vid Skeppsbron låg den fula styggen),
tog en gång upp en faslig sten,
och drog min gumma midt i ryggen.
Då kom hon hem, o ach och ve!
med bränvin, plåster, band och huckel,
och hela kroppen satt på sne,
på ryggen en förfärlig puckel.
Torparen och hans omgifning
Gunnar bar alltjemt en gräsligt bitter känsla inom sig, och kände oupphörligt regn och köld utom sig, ty han trifdes numera aldrig inne i stugan.
Gunnar hade således en sort af ursäkt för sig sjelf att han numera, långt oftare än förr, anlitade en besynnerlig vän, döfvande, ögonblickligt värmande och upplifvande, tröstande och lugnande.
Vi mena – – – olyckligtvis – – bränvinsflaskan.
Gunnar hade i början af sitt sorgliga äktenskap, då kallt förnuft ledde hvarje hans steg, tagit en, högst två supar om dagen.
Under den glada, muntra tiden, som föregick denna sednare, och då han ofta nog gaf vika för ögonblickets ingifvelse och stundens smak, hade han tagit två till tre, men nu! öfverväldigad af smärta och brinnande af förbjuden kärlek, som han gerna ville hafva släckt om han det förmått, försökte han att dränka den, och tog ofta sina fem och sex supar, fast sällan tvänne på en gång; och Lena, den usla Lena, låg och djurisk i alla sina känslor, bevisade sin föga fina och själfulla kärlek till Gunnar, just deruti att hon snarare uppmanade honom till dessa öfverträdelser, än sökte hindra honom derifrån; och Lena var just ett talande exempel, att endast den dåliga, lågtänkta och föraktliga qvinnan, i hvad stånd hon sedan må vara, är den, som utan vämjelse, ja – ofta med en viss afskyvärd förnöjelse, kan se och sällskapa med öfverlastade karlar.
Till Lenas förvåning blef dock aldrig Gunnar öfverlastad, ehuru hon sjelf anskaffade det starkaste och bästa aqua i orten, och detta af den orsak att han tålde långt mera än de flesta andra, genom sin starka oförderfvade natur.
Elin såg eller märkte aldrig detta, ty hon höll sig under dessa regniga dagar nästan oafbrutet i sin kammare vid en kinkig väf, som hon väfde åt Lena, och hvaraf Gunnar skulle hafva kläder.
Med sorgfullt hjerta stridde hon mot de oupphörligt bristande trådarne och utbristande tårarne.
Aldrig hade Elin så saknat sin älskade bortgångna moder, aldrig tyckt sig se så liten likhet mellan Lena och henne, och aldrig funnit en så stor skillnad emellan att få tillsägelser och förmaningar af en god och rättvis menniska, mot en hård och obillig.
Lena påstod ofta att det var Elins fel att väfven gick så illa, och som Lena i det praktiska lifvet var en ganska klok och slug qvinna, som väl förstod alla sina göromål och sysslor, och ofta nog i sina eviga anmärkningar öfver sin omgifning hade ganska rätt, och som
Elin var i hög grad god och eftergifvande samt utan allt obehörigt sjelfförtroende, och som Lena dessutom ofta ändå hade moderns röst och moderns blick, fast dessa nu voro skarpa och hårda, så – – – teg Elin och lydde, men med sorg i hjertat, helst hon äfven oupphörligt tänkte på Gunnars förvandling, och grubblade öfver den oförklarliga orsaken dertill, ofta troende sig på något sätt gjort honom emot, utan att veta det, hvilket allt grufligen smärtade henne.
En dag kom Lena in och upptäckte att – – «väfven gick snedt, stod snedt, väfdes snedt», m. fl. snedheter.
Hon tog med domkrafter tag i väfstolen och ryckte den fram och åter, och vreden gaf henne en alldeles förvånande styrka att flytta och ruska den stora tunga väfstolen hit och dit.
Tråd efter tråd smattrade utaf, och Elin – som visste sig skola laga dem alla – suckade blott.
– Ja, intet blir det bättre för att du står der och suckar och ser på – sade Lena flygande upp och ned, kors och tvärs i väfstolen – utan tag tag i det der; ah nej! det der då!
Asch! så’na mjölknyper!
Gack efter Gunnar, som står bort i skjulet och slöjdar.
I hällande regn sprang
Elin ut efter Gunnar, och kände ändå en lättnad af detta himmelens regn, jemfördt med vredens åska och ett regn af ord.
– Käre Gunnar! – sade Elin skyggt – var så god och kom in till Lena och hjelp oss litet på väfstolen.
Der felas något som Lena ej kan hjelpa sjelf.
– Skall jag taga några verktyg med mig – frågade Gunnar, utan att se upp.
– Jag vet intet – svarade Elin, och hjertat slog så att hon visste ingenting.
De följdes åt in, fast ett långt stycke ifrån hvarandra.
– Se här! – började Lena, så fort hon fick ögonen på Gunnar.
– Se här ska’ du få se hvad
Elin suttit och bråkat till väfven!
Hade jag intet kommit, så hade hon väl förderfvat ’en.
Här är snedt, och här är snedt, och här är vindt, och har du ingen yxhammare, så ska’ jag gå efter en, me’n du ser på ’et.
Håll här, Elin!
Lena gick, men kom ej så snart igen, utan man hörde henne ryta på Abraham, som förlagt yxan.
Imellertid riktade Gunnar väfstolen utan att säga ett ord, och Elin hjelpte honom lika tyst.
Men slutligen när hon trodde sig höra Lena vara i antågande, manade henne det beklämda hjertat att passa på tillfället, och med tårfylld blick såg hon skyggt upp till Gunnar, sägande:
– Gode Gunnar! är äfven du ond på mig?
– Man kan väl icke vara ond på Guds englar heller! – svarade Gunnar hastigt och med en stor, klar, kärleksfull blick, och alls icke besinnande huru mycket dessa få ord inneburo.
Men Elin kände det, ty hon blef i en hast tröstad, glad och munter, fördrog utan all ledsnad alla Lenas bannor, gjorde punktligt som hon sade, och satt en stund derefter allena och småsjungande i väfven, lagande alla sina brustna trådar, men utan en enda tår i de källblå ögonen.
Hon var så glad, så god, så lekfull och hjertlig, att sjelfva Lena blef blidkad, och om aftonen när familjen åt sin qvällsvard, och solen nästan alldeles klart gick ned, sade Lena spefullt och med skadeglädje, men ändå skrattande:
– Få se om vi intet nu blir bedda te’ slotterhjelp hos Lars Carlsa, nu när sola gladdes så klart.
Jag vet han ämnar det, och väntar bara på uppehållsvä’r.
Jag tycker hva’ hans äng ska’ se ut, som ligger oslagen än!
Det höet blir väl som långhalm, tänker jag, och han får intet halfva nytta’ me’et.
Men de’ ä’ likt den skråen och högfälige besten, som tycker sig vara för mer än alla andra, och klokare än Gud fader.
– Åh, han ä’ hvarken en skråe eller så inbillsk som du säger – svarade Gunnar fermt – utan han ä’ en rasande galanter, kloker och dugtig karl, fast han har tagit sig vatten öfver hufve’t, och har för stort bruk, så han hinner ej med det han ska.
– Ja ja, derför ä’ han just en skråe, och derför får han göra slotterhjelp se’n alla andra mejat utaf sin råg – vidhöll Lena halfskrattande.
– Ack ja! bara hans slotteröl blef utaf! – utropade Elin glad och klappade med händerne.
– Jag har aldrig i min tid varit i slotteröl.
Det fick jag aldrig för mor, och se den tiden kunde jag alls intet röra mig med rifva 1 i hand.
Men se nu!
Ack hvad det vore roligt!
Elin hade ej sagt ordet ut förr än en ung gosse om fjorton år stod inne i stugan och «helsade så flitigt frå’ far», och bad att «allihop» skulle vara så goda och komma morgonen derpå på slotterhjelp.
Elin hoppade och gjorde allahanda befängda miner mot Abraham, som äfven tog ett par af sina «galtasprång» – Lenas vanliga benämning på hans lunsiga skutt.
Lena skrattade och slog uti en full sup åt gossen, som tömde den i ett drag, samt gick sedan vidare för att bjuda flera och supa mera.
– Hva’ va’ de’ ja’ sa’! – utropade Lena innan gossen knappt stängt dörren.
– Jo jag visste’t just präsis, att bara vädret såg ut att litet lättna opp, skulle vi prumpt dit för att hjelpa den skråen, i stället för att göra sitt eget arbete, som ligger så på.
– Du kan ju bli hemma – sade Gunnar kallt.
– Jo, det tycker jag just! – svarade
Lena förargad.
– Och du, och Elin, och Abra’m och kanske svärmora med, skulle gå sta’!
Nej tack!
Nog följer jag med, fast det förargar mig alltihop.
Hur dags ska’ en gå sta’ till morres betti?
Det blir väl midt i natta, det?
– Åh nej – svarade Gunnar – j ska’ få ro dit, och då kan vi ej behöfva ge oss stad förr än klockan tre.
– Ja, det ä’ minsann bittida nog! – sade Elin skrattande, och skyndade småhoppande in i sin kammare för att se till paryren för morgondagens fête, för att på en gång bruka tvänne termer ur salongsspråket.
Elin hade ett litet fel: hon var fåfäng i sin klädsel.
Modern och hon hade varit flitiga och snälla, och verkligen icke förtjenat så litet med sin söm och sina handarbeten, och allt hade gått till Elins kläder eller små fantasier.
Hon var dertill likvisst mycket ömsint och medlidsam, gaf ofta fattiga och behöfvande sina sämre kläder, och hade således sjelf oftast nya och vackra dylika, och hade deraf en stor mängd i förhållande till hennes stånd och vilkor.
Mycket väl aktade hon sina kläder, så att de sågo alltid ut som hade de varit alldeles nya.
Bland sina många klädningar hade hon äfven en ljusgrisdelin setsklädning, som hon ansåg sig kunna hafva, fastän hon oafbrutet sörjde sin moder, ty hon hade hört att man brukade grisdelint i sorg, och ehuru glad hon var öfver att få gå i slotteröl, ville hon för ingen del hafva brokiga kläder, utan när morgonen kom, steg hon opp så fort det dagades, och började, smågnolande af fröjd öfver det vackra vädret och ännu något annat, att kamma ut sitt långa, ljusbruna och glänsande hår, rent och fint som en hoffrökens, samt fläta det i en stor tjock fläta, som sedan sattes helt konstmessigt fast med en liten nätt kam och en stor hårnål.
Derefter såg hon suckande och noga efter att hennes små guldörhängen, det sista hon någonsin fick af sin bortgångna moder, voro väl tillhakade att de ej kunde tappas.
Sedan klädde hon sig vidare, och när hon var färdig i sin vackra ljusa klädning, med svart förkläde och svart silkesshawlett, såg hon nätt och näpen ut, som en liten docka, ty alla hennes kläder sutto väl och tätt åt den smärta och ändå fylliga växten.
«Man kan väl intet vara ond på Guds englar», upprepade hon flera gånger för sig sjelf, och till och med framsjöng det helt sakta.
Det låg något himmelskt och tjusande för Elins hjerta i dessa Gunnars ord, men hon trodde blott att det var litet oskyldig glädje öfver att hennes svåger «ej var ond på henne».
– «Han är visst ledsen för något», tänkte hon ibland, och drog en djup suck vid denna tanka, men – – kärlekens egoism, den största ändå af alla, lät dock denna tanka blekna undan för den:
«Han är icke ond på mig!
Han liknar mig vid Guds englar!
Ack om jag vore en, så skulle jag jemt sväfva omkring honom, och glädja och muntra honom.»
– Nå, i allan da’r! – skrek
Lena gällt, när klockan var nära half fyra – sofver Elin än!
Upp med dig i rappet, annars ro vi ifrån dig!
Karlarne ä’ redan nere vid båten!
Sno dig och tag på dig din ullshawl, för det ä’ kallt på sjön, så här på morgon.
Allt detta skrek
Lena i förbifarten genom farstugan, och utan att öppna Elins dörr.
Men Elin hörde det, efterkom genast hennes tillsägelse, knippade upp sin klädning, kastade på sig sin stora ullshawl, och skyndade hoppande och glad efter Lena.
Jag måste kyssa lille Gustaf, innan jag går, och säga ett vänligt ord till «svärmora»! – sade hon när hon var ett långt stycke från stugan; vände således om, flög in igen, skyndade bort till gossens vagga, kysste honom så att han vaknade och ropade sedan skrattande till mor Ingrid, som redan satt och spann i sin vrå:
– Ajös svärmora!
Roa er galant med Gustaf, som jag nu så snällt väckt upp åt er!
– Och dermed ilade hon ut och var nästan lika fort som Lena nere vid stranden.
Den gamla deremot, hon hörde upp att spinna och såg sorgligt leende efter den goda, glada flickan.
– Ja, sådan skulle ho’ varit! – sade hon halfhögt för sig sjelf, suckade djupt, började åter spinna, samt med andra foten röra på Gustafs vagga, så att han skulle insomna igen.
Det var dock icke med en farmoders eller mormoders rågade ömhet, hvaraf strålarne gå rakt ur det innersta af hjertat, utan med en god och huld sköterskas omvårdnad.
Imellertid gungade «våra fyra» på de af sommarvindar lätt krusade vågorne, och andades in frisk sjö- och morgonluft i lungorne, hvilken förvandlades till frisk lefnadslust i själen och ett ljuft vemod i hjertat.
Sjelfva Lena var mindre barsk, mindre sur och tvär än vanligt, och sjelfva Abraham fick ett halft vänligt ord af henne.
Hennes goda lynne yttrade sig nu som alltid i högljudt skratt och satiriska, halft ilskna, men ofta nog icke så dumma reflexioner öfver allt som omgaf henne här i verlden, Guds verk så väl som menniskors.
Hon sparade ingen, och hade försyn för intet.
Hon pratade nu nästan ensam i båten, så här ungefär:
– Kors Abra’m!
Du ser alldeles ut som en ny lergök, så’na en ser i marken,2 der du sitter och ror i de rödbruna sommerkläderne och det rödbruna ansigtet och de rödbruna näfvarne.
Eller som ’en hade doppat dig i alebark och så rullat hufve’t i schäkteblår.
Hva’ tusan, Hans Mattsan! jag tror du har hvita håser3 på bena!
Piska tre så’n ståt!
Men kors ifrå attan! jag tror sannerligen att de’ ä’ bare bena, som ä’ så rena och ljusa!
Ha! ha! ha!
Så du har skurat på dom!
Du fick väl ta’ till båd’ sand och aska? ha! ha! ha!
– De’ ä’ skråen till dummer sjö, denne här, som ska’ gå i så många kringelikrokar, och ha så många uddar och holmar och onödiga inrättningar, som bara ska’ ligga folk i vägen, som ska’ rakt fram.
– De’ ä’ skråen hva’ Holma kyrka syns bra hit!
Men det våller att de ha’ byggt ’na så åbäkeligt stor, att alla penga’ tog slut när de halfbyggt ’na, och att ingen går dit om vintern, för då frysa de ihjäl sig, för se hela församlinga kan sitta i en vrå af ’na.
Har j hört, apripå om kyrka, att nu börjar de, båd’ töser och små pojka’ att predika der i Holma gäll,4 så nu kommer det snart te’ oss, men det säger jag dig, Elin, att börjar du å predika å väsnas, så slår jag ihjäl dig, för du ser mig just ut att vilja predika.
Eller han, Abra’m, nu se’n han kan e’ glosa här och e’ glosa der ur kakesa, kanske han klifver opp och vill «ropa bättring»!
Men det ska’ bli’ lagom predika, det; det lofvar jag, utan jag ska’ predika sjelfver så mycke’ som behöfs predikas.
– Ja, de’ må Gu’ veta att j båd’ kan och gör – mumlade Abraham, men Lena hörde det ej, eller låtsade ej höra det, utan fortfor:
– Rättnu börjar jag å bli hungrig, men guskelof äta och dricka få vi nog i dag, de’ har ingen fara, för se det finns då ingen så högfälig och öfverdådig och spandersam, som Lars Carlsa och Larsa-mora.
Gubevars! de’ blir väl alldeles rosenrasande galant, om de nu ska’ ta’ sin siste fyrk, sin siste sågelbit och se’n svälta hela året om, för se det ä’ aldrig något för jemnan med det dera folket.
I dag så, i måra så.
Än har de och än har de intet, och vånglare ä’ de allihop.
Och med om allt nytt och befängdt ska’ alltid Lars Carlsa vara!
Skulle han intet, kantänka, vara den allra förste som gick in i det dera nya brandstodsverket, som Gunnar berömde så ofanteligt och nödvändigt skulle vara med om, bara för att Lars narra ’en till ’et, likasom en intet hade skatter och pålagor och elände nog ändå, utan att sjelf påbörda sig mera!
Under allt detta prat sutto Gunnar och Elin stumma och blickade in i hvarandras ögon, ty de sutto så nära hvarandra, så midt emot hvarandra, att de kunde ej undvika det, och Gunnar sade till sig sjelf: «Deruti ä’ fälle ingen synd», och Elin sade – – – intet.
Men snart började morgonsolen äfven kasta varma blickar på de roende, och Elin vecklade upp och öppnade sin stora rutiga ullshawl, måhända dertill drifven äfven af den sol som lyste och värmde henne inifrån.
– Hvad skråen! – utropade Lena, när Elin öppnat shawlen.
– Jag tror att du spökat ut dig i setserkattunsklädning!
Nå aldrig såg jag maken i ett slottergille förr!
Hvad ska’ det nytta till?
Kors jag har intet sett det stolleriet förr än nu, då du tog opp shawlen, för se du har knippat opp kjolen, så att jag bara såg underkjolen.
Kors ett sådant dåraktigt och fåfängt spökeri!
– Ack Herre Gud, så ledsamt! – sade Elin helt betryckt.
– Är jag nu för grann igen?
Ack, tänk om de skratta åt mig och göra narr af mig!
Ack, att jag intet hade vett att fråga dig, käraste Lena!
Hårdhjertadt och begabbande svarade denna:
– Ja, hvarför gjorde du intet det?
Så ä’ det att vara sjelfkloker!
Och nu får du också hålla till godo med, att de skratta ut dig.
En tår trängde fram i Elins öga.
Gunnar hade hittills tegat, men nu blef det honom omöjligt.
– Gräm dig intet, Elin, för så litet – sade Gunnar, med en blick så mild och ljuf, att Elins tår i ögat genast återvände till sin källa.
– Var du hurtig och glad som förut – fortfar han.
– Lena bara narras och skalkas med dig.
Om du ä’ nätter och fin som en docka, så – – – har ingen annan ondt af det, än den som intet ä’ så med.
Trösta dig med det.
– Ja så, det skulle väl vara en släng åt mig det – sade Lena, rodnande af afund och svartsjuka, men Gunnar började vicka med båten och krångla med årorne, och tala högt och öfverröstande till Abraham, som skulle styra och bar sig dumt åt, och derefter började han rent och klart, men högljudt att hvissla en munter polska, något hvarmed han stundom besvarade Lenas utfall, då dessa oftast förvandlades i sur tystnad.
Så var det nu, och inom några ögonblick lade man till vid stranden, samt började vandra, ty Lars Carlsson bodde väl en half fjerdingsväg från stranden, men med åtta sådana ben som «våra fyras», är en dylik vägbit blott några steg.
När de hunno fram voro många komna och många icke komna.
Slottern och traktaten börjades genast, och arbetet fortfor nästan oafbrutet till klockan sex på aftonen, då det på en gång alldeles slutade och alla vände hemåt boningshusen, för att der intaga den enda ordentliga måltiden, ty förut hade man blott utburit smörgåsar med och utan ost, öl, bränvin m. m.
Dagens hafda möda och matlusten gjorde hela slotterlaget till en början väl icke just tysta, men lugna och stilla, och endast tänkande hvar på sig och sin lekamen.
Elin hade satt sig till bords bland några andra unga hyggliga bondflickor, hvilka i allra högsta måtto berömde hennes «nätta klädning» och öfriga utstyrsel.
Elin teg och skämdes för detta, långt mer än det gladde henne, ehuru hon alldeles icke tyckte sig se allt det begabberi, som Lena förespeglat henne, utan fastmera välvilja och godhet öfverallt, ty så öfversatte Elin den beundran hon väckte för sitt vackra, intagande utseende, sitt glada väsende och sin nätta klädsel, som ingen annan än afunden fann opassande; ty ingen må föreställa sig, att ej denna mörka fru (afunden nemligen) sitter lika väl till bords med slotterfolket, som hon tager sin plats vid den konungsliga taffeln, och gjuter sitt gift så väl i finkelflaskan som champagnebuteljen.
Snart började den första hungern vara stillad, och snart började bordssällskapet, för hvilket det var dukadt ute på gården vid långa, väl lastade bord, att blifva ganska högljudt, och värden med hans söner och drängar gingo rundt omkring, för att uppmuntra gästerna att «taga för sig», icke «spara hans välfägnad, när de förut så litet sparat sina krafter ute på ängen».