Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sådant afseende har dock mött den betänklighet att, då det onda är temligen allmänt, då jag trott mig finna dess orsak icke i tadelvärd afsigt, icke i beräkning på slem vinning, med ett ord, icke i dåliga bevekelsegrunder hos domstolarne eller domarne, utan fastmer i en, efter min tanka, mindre riktig uppfattning af deras skyldighet, i afseende på rättegångarnes utveckling och fortskyndande, det skulle innebära en orättvisa att, genom en eller annan domstols eller domares antastande, låta några få umgälla en förseelse, till hvilken så många gjort sig skyldige, att icke alla kunde derför lämpligen tilltalas.
Jag har sålunda ansett det vara i sin ordning att först på förhållandet leda en allmännare uppmärksamhet och påpeka de menliga följder, det alstrat, Skulle ändock anledningarne till anmärkning i detta afseende fortfarande qvarstå, bör åklagaremakten sedermera finna sig oförhindrad att försöka hvad genom åtal kan uträttas till de anmärkta olägenheternas undanrödjande. den 13 Febrnari:
Det inkallade vittnet kom tillstädes och intygade, att han på K:dens begäran skrifvit reversen, sedan köp om kärran blifvit aftaladt, och att K:den ritat sitt bomärke under reversen.
Detta vittnesmål bestred
Ktden och anhöll om förhör med flere närvarande vittnen och ett frånvarande.
De närvarande vittnena intygade, att det nyss hörda vittnet förut haft olika berättelser om förloppet af den omnämnda händelsen.
Dör det frånvarande vittnets hörande begärdes uppskof och mcdgafs, under förbehåll att då skulle företes all bevisning i målet, till den 27 Februari:
Dlera vittnen hördes, men ett åberopadt vittne styrktes vara sjukt och för dess hörande medgafs ytterligare anstånd till den 13 Mars:
Det förra gången sjuka vittnet kom, men pä K:dens anmärkning att vittnet hade delerium, afstod Sv. omb. från begäran om dess hörande.
Ett annat vittne hördes.
Dör utslags meddelande utsattes den 27 Mars:
Då, ansågs likväl nödigt att först få upplyst, om reversen ännu återfunnits och, sedan denna fråga blifvit med nej besvarad, tillkännagafs, att utslag skulle af kunnas den 3 April:
Käromålet ogillades.
Parternes, hvar emot annan, framstälda ansvarspå ståenden lemnades utan afseende.
Eättegungskostnaderne qvittades.
Målet hade då förevarit .24 gånger, under en tid af nära ett helt, år.
116 Hittills bar det förhållande, som äger rum vid Under-domstolarne, blifvit skildradt.
Öfver långsamhet i ärendenas gång äfven i Öfverdomstolarne hafva vid föregående tillfällen anmärkningar varit framstälda. sorn föranledt dessa domstolars förstärkning.
Vid sistförflutna riksdag beslöto Rikets Ständer, på Kongl. Maj:ts nådiga framställning, Högsta
Domstolens förstärkning med fyra nya ledamöter och fördelning på två afdelningar, hvilken förändring trädde i verket från och med begynnelsen af år 1861.
Såsom upplysande i afseende på arbetets fortgång inom bemälda Domstol, under nämnda år 1861, meddelas följande Sammandrag af Revisions-Sekreterarnes arbetsredogörelser för år 186!.
Balans i Justitie-Revisions-Expeditionen vid 1860 års slut:
Revisionssaker 897 Skiftesmål 245 General-Auditörs ärenden 4 Hemstälda brottmål 8 Besvärs- och Ansökningsmål 1044 Kabinettsmål 3 2 201 Inkomna mål, under åi 1861.
Revisionssaker Skiftesmål Kammar-rätts mål General-Audilörs ärenden ...
Hemstälda brottmål Besvärs- och Ansökningsmål Kabinettsmål Afgjorda mål, år 1861.
Revisionssaker 439 Skiftesmål , 209 Kammar-rätts mål 1 Generai-Auditörs ärenden 18 Hemstälda brottmål 37 Besvärs- och Ansökningsmål 1,157 Kabinettsmål 157 2 018 404 131 1 16 29 956 i^L.1,700 3,901 Transport: 2,018. 117 Transport: 2,018 3,90 I Balans till år 1862.
Revisionssaker 862 Skiftesmål 167 General-Auditörs ärender 2 Besvärs- och Ansökningsmål 843 Kabinettsmål 9 1,883 3 0Q1 1861 (inkommo 1879 mål) balansen ökad 1860 ^ afgjordes 1610 » J med 269 mål inkommo 1700 »I balansen min afgjordes 2018 » j skad med 318 » 587 mål 1861 inkomna, färrre än 1860 179 mål afejorda flera än » 408 » 587 mål Ofvanstående minskning i balansen 318 består i följande slag af mål Revisionssaker 35 Skiftesmål 78 General-Auditörs ärenden 2 Hemstälda brottmål 8 Besvärs- och Ansökningsmål 201 3^4 hvarifrån afgår tillökning i Kabinettsmål 6 3^3 Till jemförelse de sednaste tio åren
Den må här intagas balansen af Revisionssaker för hvart och ett at na balans utgjorde för år 1852 301 » » » » 1853 416 » » » » 1854 515 » » » » 1855 575 » b b b 1856 681 » » b » 1857 762 » » b » 1858 768 418 Denna balans utgjorde för år 4859 780 » » » » » 4 860 897 » » » » » 4 864 862 Som bekant är, har Högsta
Domstolen, utom åliggandet att döma i sista instansen, skyldighet att meddela utlåtanden öfver nya förslag inom lagstiftningens olika grenar.
För bedömmande af Högsta Domstolens verksamhet har jag derföre ansett nödigt att äga kännedom om den tid, som varit använd till dylika lagförslags behandling.
Den uppgift, jag deröfver förskaffat mig, innehåller, att under år 4 864 hafva 8 hela dagar och 6 till större eller mindre del varit upptagna af lagfrågors föredragning.
Under första hälften af innevarande år, hafva åter icke mindre än 30 hela dagar och 4 4 till större eller mindre del åtgått för dylika ärenders handläggning.
Häraf vill synas, som någon större minskning af den gamla balansen, än den redovisningen för 4 864 utvisar, icke är att förvänta under innevarande år, om ens ett lika fördelaktigt resultat kan emotses.
Granskningen af Fångförteckningarne har bibringat mig tanken på behofvet af en närmare utredning om rätta begreppet af det i sednare författningar införda sä kallade lalitudsystemet.
Det kan här icke i fråga komma att utförligen afhandla detta ämne.
Jag må blott korteligen framställa några betraktelser i ämnet, åsyftande att påpeka en oriktig föreställning, den jag misstänker ligga till grund för den vanliga tillämpningen af berörda system.
Lagstiftningen, efter att hafva uppkommit och fortgått såsom en mer och mer ökad samling af domslut i enskilda rättsfall, antager, under inflytelsen af den allmänna bildningen, småningom formen af ett ordnadt system.
Så vida hon rörer brott och missgerningar, grundar sig hennes system på dessas särskilda beskaffenhet, de föremål emot hvilka de äro riktade, och graden af ondska och förderf, som i dem uppenbaras.
Efter dessa grunder bestämdes graderna af straff — vare sig att lagstiftaren följde vedergäliningsrätten, eller hade för afsigt att afskräcka från brott, eller att åstadkomma den brottsliges förbättring eller omfattade någon annan af de bekanta strafftheorierna.
— Skulle imedlertid straffet träffa brottet hvarken hårdare eller lindrigare, än rättvisan i hvarje fall kräfde, så var det af nöden att domaren, den lefvande rättvisan, ej bundes vid bestämda straffbud, utan att det lemnades honom utrymme (latitud) för pröfning och uppskattning af brottets straffbarhet under gifna förhållan - 119 den och större frihet att efter nämnda straffbarhet lämpa straffmåttet.
Så uppstod latitudsystemet.
Detta system, hvaraf spår äfven märkas i äldre lagar, der det heter, »straffes som saken är till», »efter omständigheterna», »efter domarens pröfning» osv, medgifver domaren att bestämma straffet på ett brott inom gränserna af ett maximum och minimum, eller ock huru som helst under ett maximum, der ett sådant endast är utsatt.
Till ledning vid detta bestämmande skola tjena förevarande omständigheter, mildrande eller försvårande brottslingens straffbarhet.
Nu inträffa med en mängd af brott, ja måhända med de flesta, att hvarken försvårande eller förmildrande omständigheter af framstående betydelse förefinnas.
Der bör således straffet hvarken förökas eller förminskas.
Ett medeltal imellan maximum och minimum eller under maximum, der detta endast är utsatt, bör utgöra straffmålttet; ty straffet skall här sättas sådant att det kunnat höjas eller sänkas, i händelse försvårande eller förmildrande omständigheter varit för handen.
Men det är detta, som i allmänhet synes icke vara iakttaget.
Vid granskningen af Fångförteckningarne och deri antecknade utslag visar det sig nemligen, att i de flesta fall minimum af straff blifvit de brottslige ådömdt; och det kan ej gerna förutsättas, att i de flesta fall de mest mildrande omständigheter skola hafva förefunmts.
Såsom jag förut nämnt, torde snarare kunna antagas, att i de flesta fall verkliga skiil hvarken till skärpning eller nedsättning i straffet förekomma.
Det är en sanning, att i samma mån nu i fråga varande system vidgar domarens magt, i samma mån fordrar det af honom en noggrannare undersökning af de förhållanden, under hvilka brotten äro begångna och ett samvetsgrannare öfvervägande af dessa förhållandens vigt för bedömandet af den brottsliges större eller mindre ondska och förhärdelse.
Jag bör likväl icke förmoda, att domrarne undandraga sig dessa anspråk och derföre välja den utan tvifvel beqvämligaste utvägen att i hvarje fall tillgripa den lägsta straffbestämningen.
Snarare misstänker jag, att denna felaktiga iagtillämpning har sin grund i något missförstånd om denna lagstiftnings förhållande till den äldre.
Man har någon gång i denna fråga hört åberopas stadgandet i 24 Kap. 3 §, att »all dom bör fästas på skäl och lag och ej på godtycke» och deraf den grundsats dragas, att högre ansvar än minimum icke får tillämpas, med mindre derför framläggas giltiga skäl.
Härpå kan dock svaras, att, med ett riktigt begrepp om latitydsystemets grund och mening, antagandet af minimum, såsom straffbestämmelse, när försvårande omständigheter icke tillkommit, just blifver ett godtycke, emedan det icke stöder sig på lagens rätta grund och mening.
Hvad åter beträffar anförandet af skäl och lag, eller motiveringen af utslaget, har derom äfven varit tvekan, vid latitydsystemets första tillämpning i vår lagstiftning.
Några domare ansågo nödigt att i utslaget upprepa alla de försvårande eller mildrande omständigheter, på hvilka utslaget var byggdt; andra åter trodde det vara nog, att dessa omständigheter i ransakningsprotokollet upptogos.
Den sednare åsigten har, så vidt jag vet, blifvit den 120 segrande.
Och då sålunda i ransaknmgsprotokollet noggrannt antecknas de omständigheter, under hvilka ett brott är begånget, och i utslaget derjemte anmärkes, i händelse försvårande eller mildrande omständigheter föranledt afvikelse från det medelbelopp af straff’, som på brottet i vanliga fall bordt följa, torde dermed ofvananförda lagbuds fordran vara uppfyld.
Den nu vidrörda felaktiga tillämpning af latitydsystemet skall dock, förmodar jag, utan lagstiftningens mellankomst, så småningom upphöra, sedan uppmärksamheten blifvit derpå riktad och i den mån systemets rätta natur hunnit uppfattas och domaren för sig uppgjort en måttstock, hvarefter de vid brotten förekommande omständigheters egenskap af försvårande, förmildrande eller vanliga, bör bedömas Jag kan derföre stanna vid ämnets bringande under närmare öfvervägande.
I samma ändamål, som här ofvan nämnes, har jag trott mig böra fästa uppmärksamheten på ett annat missförhållande i lagskipningen.
Uti ersättningsfrågor hör man ofta klagas öfver de åsigter, som af domstolarne följas, ehvad det gäller ersättning för rättegångsomkostnader eller annat skadestånd.
Det har bildat sig en temligen allmän öfvertygelse derom, att alltid en gifven förlust är alt emotse för den, som varit nog olycklig att råka ut för den aldramest obefogade rättegång, eller en ' skadegörelse af annat slag.
En sådan förlust är naturligtvis oundviklig, derest angriparen i rättegångsväg eller skadegöraren är, såsom ofta händer, en person utan tilllgång att gälda ersättningen; men, i motsatt fall, är förrberörda öfvertygelse, om den finnes grundad, en svår anklagelse emot lagskipningen.
Rättvisan ej mindre än billigheten fordrar att den, som lidit en skada, vare sig på det ena eller andra af nyss uppgifna sätt, skall i möjligaste måtto derför hållas skadeslös.
Man kan dock icke neka att mången gång denna grundsats ej synes hafva nog klart föresväfvat domstolarne.
Men förbiseendet deraf är dock långt ifrån att vara ett uppsåtligt uraktlåtande af rättvisans fordringar, utan en samvetsgrannhet, som af öfverdrifven farhåga att öfverskatta den verkliga skadan, underskattat den.
Bristande bevisning om skadans belopp är då en lätt funnen förevändning för detsammas nedsättande så lågt som möjligt, utan att dervid besinnas svårigheterna i många fall att åstadkomma en slik bevisning.
Domstolen »pröfvar skäligt» att till det eller det beloppet nedsätta ett fordradt skadestånd, i ena eller andra afseendet, utan att skälen för denna pröfning, om de rätt begrundas, äro mera bevisliga, än de förebragta skälen för ersättningens af sakägaren uppgifna betydenhet.
Den, sora derpå vinner, än den orättfärdige skadegöraren; det, sorn derigenom uppmuntras, är processlystnaden, föraktet för lag och rätt.
Detta kan ej vara den rättsinnige domarens mål; men det biifver följden af hans' — samvetsgrannhet.
I alla händelser är det ett fel i lagskipningen; men 121 men ett fel, som svårligen är åtkomligt för åtal; ett fel, sorn genom ändringssökande sällan afhjelpes, emedan den fridsamme medborgareu oftast nöjes med stadfästelse på sin rätt i hufvudsaken, äfven om denne rätt skall köpas genom en uppoffring och emedan han ej har något, af erfarenheten bekräftadt, hopp att genom sakens fullföljande och nya kostnaders åsamkande vinna åter hvad han sålunda ursprungligen förlorat; det är följaktligen ett fel som ensamt genom att derpå fästa domrarnes uppmärksamhet kan småningom öfvervinnas.
Af andra länders lagskipning är för öfrigt i detta som i flera andra afseenden mycket att lära.
Ett ämne deremot, som synes kräfva lagstiftarens åtgärd, är frågan om verkan af stämning, eller huruvida part, som en gång är stämd, men uteblifver från Rätten å utsatt dag, sedermera skall, genom vederpartens försorg, underrättas om det, som vid domstolen å nämnda dag förefallit, eller med andra ord, huruvida domstol bör förelägga part, som tillslädeskommit, att kommunicera uteblifven ve derpart domstolens uppskofsutslag, eller icke.
I detta afseende har utbildat sig en alldeles olika praxis i olika delar af Riket, och hos olika domare, hvarigenom en ofta nog vådlig rättsosäkerhet upp kommit.
Hvilketdera förfarandet må vara det lämpligaste, derom finnas skiljaktiga omdömen; hvilketdera är med gällande lag närmast öfverensstämmande, torde deremot vara mindre tvifvelaktigt.
Ty först och främst är icke någon skyldighet att verkställa dylik kommunikation i lag stadgad.
Tvärtom innehåller 12 Kap. 1 § Rättegångsbalken att, då Domaren skjuter saken upp å landet till nästa ting och i staden till annan rättegångsdag, parterna skola vara skyldiga att utan ny stämning till Rätten komma, och i 41 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 förekommer ett stadgande, hvilket väl egentligen rörer frågan om skyldighet för den, som hos Hof-Rätt, der vederparten uteblifvit, sökt beneficium revisionis, att derom underrätta den uteblifna vederparten och föreskrifver att en sådan skyldighet icke äger rum, men stöder denna föreskrift derpå, att den, som en gång fått njuta till godo laga stämning, eller eljest blifvit lagligen hörd, bör, uti allt hvad sedan förelöper i saken, iakttaga hvad lag i allmänhet stadgar, samt han eljest kan lill bevakande af sin räll finna vara för sig nödigt.
Dessa ordalag, om än andragna såsom stöd för ett särskildt stadgande, hafva en så allmän syftning, att man icke gerna kan misstaga sig derom, att lagstiftarens tanke i ämnet är, att kommunikation af uppskofsbeslutet ej erfordras.
Denna åsigt har vunnit ökad vigt genom den rörlighet, hvaruti vårt lands befolkning kommit, i följd af lättade fortskafTningsmedel, flyttningar, utvandringar m. m, under det lagskipningen beklagligtvis till stor del bibehållit sin tröghet och långsamhet.
Det händer sålunda, att sedan det, måhända genom många omvägar, lyckats en rättsökande att få stämning tillställd en tredskande vederpart, denne uteblifver från Rätten å den för tvistemålet utsatta rätte R.
St. Juat.-Ombudsmans Embete-Berättelse till 1862 års Riksdag. 16 122 gångsdag.
Målet uppskjutes af sådan orsak och käranden får sig förelagdt, alt tidigt före nästa ting eller rättegångsdag derom underrätta sin vederpart.
Denne kan då, med tillhjelp af de fortskafiningsmedel, till lands eller vatten, som nu stå honom till buds, hafva förflyttat sig till en annan ända af Riket eller, hvad än värre är, till en annan verldsdel.
Den af Domstolen, på sätt nämndt är, föreskrifna kommunikation af uppskofsbeslutet låter i följd häraf sig icke verkställasj; målet afstannar, beroende på framtida anmälan, då den förlupne vederparten möjligen kommit tillrätta.
Hade åter denne varit förbunden att, sedan han en gång blifvit stämd, uti allt hvad i saken komme att förelöpa, iakttaga det som lag stadgar samt han eljest till bevakande af sin rätt funne nödigt, så skulle han ofel bart tillstädeskommit eller stalt ombud för sig, innan han öfvergifvit orten, och saken hade dä gått sin gilla gång.
Man invänder måhända, att en dylik kommu nikation af uppskofsbeslut skulle vara nödig, derest domstolen för den tredskandes uteblifvande förelägger äfventyr af vite eller talans förlust; men denna påföljd vore ju i allt fall icke någon annan, än den »lag i allmänhet stadgar» och den han följaktligen (vunde förvänta och genom det förfallolösa uteblifvandet sig undbrkastat.
Ehuru jag anser lagens mening i denna fråga satt utom allt tvifvel och ej befarar att ju icke domrarne skulle vara böjde att ställa sig den till efterrättelse, sedan uppmärksamheten blifvit derpå fästad, har jag dock, enär jag tillika ansett denna mening böra föredragas den, som utgår från en motsatt åsigt, likväl trott mig böra hemställa, huruvida icke Rikets Ständer skulle finna nödigt, att, till brytande af en nog allmänt inrotad praxis i detta afseende, antingen införa i någon § af 18 Kap. Rättegångsbalken ett tillägg i ofvanangifna syftning eller ock hos Kongl.
Majit i underdånighet begära, att en erinran om lagens rätta mening i denna punkt blefve vederbörande domare genom nådigt Cirkulär meddelad.
En dylik åtgärd torde här vara nödvändig af det skäl, att förändring i domstolars eller domares under längre tid iakttagna förfarande, att föreskrifva kommunikation af Rättens uppskofsbeslut, skulle, om den plötsligen och omärkligt infördes, kunna hafva till påföljd, att en uteblifven tredskande part, i förväntan på en dylik förut vanlig kommunikation, utsatte sig för alltför äfventyrliga följder, såsom talans förlust, eller försittande af upprepade förelägganden, åtföljda af ständigt ökade vitén.
Uti 2 § af Kongl. Förordningen angående sammanläggning af straff den 21 December 1857 stadgas att med straffarbete på lifstid må ej förenas annat frihetsstraff eller böter.
Detta stadgande erhöll i begynnelsen olika tillämpling, vid olika domstolar.
Såsom exempel derpå må utur två, i följd af anmärkningar vid Fångförteckningarnes granskning infordrade/ utslag anföras följande: m 1:o.
En liftidsfånge, som för åtskilliga rån och stölder varit dömd att mista lifvet, men af Kongl, nåd blifvit förskonad från lifsstraffet och dömd att umgälla sina brott med fyratio par spö, uppenbar kyrkoplikt och hfstidsarbete å fästning, hade, för undergående af sistnämnda bestraffning, varit intagen på Carlskrona fästning, men beredt sig tillfälle att derifrån rymma; hvarefter han under loppet af en månad genom inbrott olofligen tillgrep på ett ställe penningar till belopp af 636
Rdr och åtskillig annan egendom till värde af 506
Rdr 36 öre, på ett annat ställe från flera personer åtskilliga varor och tillhörigheter för ett värde af tillsammans 1,687
Rdr och på ett tredje ställe varor uppskattade till 489
Rdr eller, tillhopa räknadt, penningar och varor motsvarande ett värde af 3,318 Rdr 36 öre.
Dessa stölder hade skett inom tre olika domstolars jurisdiktioner, hvarföre fången, då han derefter ertappades, tilltalades och undergick ransakning vid tre särskilda domstolar.
' Han bekände alla de sålunda emot honom angifna tjufnadsbrotten.
Den första domstolen fann det vara upplyst, att den tilltalade till en del undergått den honom genom Kongl.
Majits utslag den 21 Januari 1850 ådömda bestraffning för tredje resan stöld och att Kongl. Majit sedermera genom utslag den 2 Juni 1854, med förskoning från den honom för rån och stöld tredje gängen med flera brott ådömda dödsstraff, af nåd tillåtit honom alt umgälla dessa sina brott, bland annat, med lifstidsarbete å fästning, och att han sedermera från fästningen rymt och begått de brott, för hvilka han vore under tilltal, på grund hvaraf domstolen förklarade den tilltalade, som undergått bestraffning för tredje resan stöld, hafva jemlikt 14 §. i Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855, gjort sig skyldig till ansvar för fjerde resan stöld.
Den andra domstolen yttrade att, den tilltalade, då han icke utstått hela den bestraffning, som genom Kongl. Majlis utslag den 2 Juni 1854 blifvit honom för tredje resan stöld med flera förbrytelser ådömd, vore, jemlikt 9 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, för den åtalade inbrottstölden saker till ansvar allenast såsom för tredje resan stöld, enligt 1, 10, 12, 14 15 och 20 §. §. i ofvanåberopade 1855 års Kongl. Förordning.
Den tredje domstolen åter, der den tilltalade borde slutligen dömas, utlät sig, att emedan den tilltalade icke undergått honom ådömd bestraffning för tredje resan tjufnadsbrott och han således, för det i fråga komna olofliga tillgreppet, icke kunde anses förfallen annorlunda än såsom för stöld tredje gången, ty och ehuru bland de domstolar, sora i målet ransakat, den ene förklarat den tilltalade saker till bestraffning för fjerde och den andra för tredje resan stöld, likväl och då dessa olika domslut, i hvilka den slutligen dömande domstolen icke ägde göra någon ändring, ej kunde sammanföras eller på en gång tillämpas, samt Kongl. Majit genom ofvanberörda utslag den 2 Juni 1854 af nåd tillåtit den tilltalade att umgälla sina brott, bland annat, med lifstidsarbete å fästning, i stället för döds - m straff, och enligt Kongl. Förordningen den 21 December 1857 angående sammanläggning af straff, annat frihetsstraff eller böter ej finge med straffarbete på lifstid förenas.
Domstolen funne sig icke kunna för åtalade brotten ådöma den tilltalade någon bestraffning, hvaremot honom ålades att godtgöra målsäganderne dem frånhända och icke tiilrättakomna penningar och varor eller de sistnämndas uppskattade värde; skolande den tilltalade öfverlemnas till Konungens Befallningshafvande i länet för alt återföras till fästningen för undergående af det honom genom Kongl.
Majrts ofvanåberopade nådiga utslag ådömda lifstidsarbete; hvilket utslag understäldes Kongl. Hofrättens pröfning.
Hofrätten fann den tilltalade lagligen förvunnen att hafva föröfvat de åtalade brotten, för hvilka han likväl, enär han icke undergått honom för tredje resan stöld förut ådömd bestraffning, endast kunde anses saker till ansvar såsom för stöld tredje gången; men emedan den tilltalade, genom Kongl. Majts nådiga utslag den 2 Juni 1854, vore till lifstidsarbete på fästning dömd, förklarade Kongl. Hofrätten, med anledning af stadgandet i 2 § 2 mom. af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, om sammanläggning af straff, att något särskildt ansvar icke kunde för den tilltalade äga ram, utan skulle han, för fullbordande af det honom ådömda lifstidsarbete, till fästningen återsändas; åliggande det honom likväl att ersätta målsägarne hvad de af den stulna egendom icke återkommit. 2-o.
En annan person hade genom Kongl. Göta Hofrätts utslag den 15 Juli 1839 blifvit dömd att, för inbrottsstöld i kyrka och andra tjufnader, jemte annat straff, hvilket han sedermera undergått, hållas till arbete å fästning för lifstiden, men, enligt Kongl. Majits nådiga utslag den 1 Juni 1855, undfått förskoning från återstoden af det ådömda fästningsstraffet samt blifvit försatt å fri lot, med vilkor att han, derest han sedermera begiuge brott, samt störde allmänna säkerheten, borde, jemte ansvar derför efter lag, fortsätta berörda straffarbete.