Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ledamot härstädes fritt får yttra siira tairkar, äfven om desamma icke skulle öfverensstämma med Plurali tetens; ty i annat fall, om rättigheten att fritt yttra sig, på ett eller annat sätt inskränkes, uppkommer genast ett Partie> eller en större Magt, soln, för hvarje Riksdagsmans yttrande rätt blifver äfventyrlig.
Med afseende härå, och då så många värda Ledamöter redan framställt den önskan, att man borde söka undvika enskildta tvister, ledande till oenighet och tvedrägt, sailrt i stället skrida till vigtigare
Måls företagande, får jag hemställa, att förevarande ämne alldeles må förfalla.
'Ridd. 0. Ad.
Prot. II B. 2 Afd. 4$> 4^
Herr Grefven och Landt Marskalken tillkännagaf, att flere Ledamöter, hvilka anmält sig att tala, ännu icke dertill haft tillfälle, samt uppropade: Friherre Wrangel, Henningsom uppläste följande:
Om jag denna gången, inför Ridderskapet och Adeln vågar afvika från den grundsatts, som alltid skall leda utförandet af mina tänkesätt, nemligen, att endast hålla mig vid saken, men aldrig vid Personen; så må det icke tillräknas mig, utan det förhastade uttryck, som Grefve Axel Mörner mot Friherre Anckarsvärd yttrade uti Plenum den 20 dennes.
Föranledd håde af aktning för detta Stånd, och i anseende till den helgd, man hör ägna åt detta rum, äfven så väl som för de tänkesätt, jag med Friherre Anckarsvärd delar, tror jag mig så mycket mer äga anledning, att erinra Ridderskapet och Adeln, om det mindre passande uti ofvannämnde Yttrande, emedan Hufvudideerna, af Friherre Anckarsvärds Memorial, voro hämtade ur samma källa, som mitt.
Ingen hör kunna tvifla, det ju hvarje Svensk tror sig oöfvervinnelig, då den behandlas, som fri Medborgare, hvilken, utan tvång, får utveckla sina så väl Själs- som Kroppskrafter, och bereda en önskad välmåga, som ty värr nu mera saknas, i trotts af all den glans, man tror Sverige äga på VerldsTheatern.
Både Friherre Anckarsvärd, och jag, yltrade oss T)en 27 Januarii. 355 i ett ämne, som vi ansett utgöra ett vigtigt föremål, för omtankan hos hvarje Fäderneslandets vän; men ingenstädes kan jag i Friherre Anckarsvärds Memorial igenfinna dess förmodan, att vi ej kunna försvara oss: Han Flott påminner ossj alt vi ej äro så mägtiga, som då Konungen kallade sig:
De Finnars, de Esters, de Carelers och de Liffländers Kung, och af dem alla emottog Skatt, och detta är en sanning, som Politiquens slöja ej kan hålla dold, och att således våra Planer böra rätta sig efter omständigheterna, men ej efter inbillningens dårande Systéme; och dessa meftingar hafva kunnat förorsaka ett tvisteämne, sorn ledt till det hårda uttryck, att hvarje Militaire, hvilken delar lika tankar med Friherre Anckarsvärd, är ovärdig att bekläda detta kall:
Slutsattsen kan ej blifva mer än en.
Jag är öfvertygad det hvarje Riddersman delar lika smärta med mig, att någon sådan tanka kunnat hysas, och känner jag för väl Grefve Mörners tänkesätt, för att icke vara förvissad, det han sjelf ogillar, och finner dess Anförande sårande.
Om, genom ödets skickelse, flere af oss ej fortfarit på den bana vi börjat, så hafva vi dock icke ett ögonblick af vår lefnad glömt, det vi äro Medborgare, att vi äga ett Fädernesland, att vi hafva rättigheter att försvara, pligter att uppfylla, och att vi obefläckade vilja öfverlemna åt Efterverlden de Namn, vi af våra Fäder emottagit.
— Fastän vi ej äro prydda med den Drägt, som skiljer Krigaren från andra Medborgare, så klappa våra bjertan lika varmt för Fäderneslandet, som 356
Den 27 Januarii. ibland hvilken som helst, af de Herrar, hvars hedrande värf det är, att försvara våra Thermopyler, och ibland dem, som valt fredliga yrken, torde det äfven finnas Leonider:
Vi vilja alla ett ändamål, nemligen: att lefva och dö fria, fastän med olika medel till ernående af vår önskan.
Anckarsvärds kända förtjenster, både som Tjensteman och Patriot, borde vara för honom ett värn mot alla personligen stötande anfall.
Ärans känsla är för djupt inpräglad inom mitt bröst, för att af Grefve Mörners lojaute', vilja fordra iner än billigheten medgifver, säker att han antager min önskan, att, enligt Grundlagens Esprit, lemna Friherre Anckarsvärd den upprättelse, som han äger rättighet att begära.
Vet alltför väl, det man ibland har den falska Point d’honneur, att ståndaktigt stå fast vid gjorda misstag, men det tillhör endast den sanna förtjensten, att erkänna begångna fel.
Knappast vågar jag nämna mina inre känslor, men hjertat talar för vänskapen, understödd af den hederskänsla, som jag vågar hoppas delas af Ridderskapet och Adeln, samt lemnar mig hopp om en allmän förening i samma önskan, som jag förut yttrat, och då skall min tillfredsställelse blifva lika stor, som den aktning, jag äger för Friherre Anckarsvärd, som Medborgare och som vän.
Den 27 Januarii. 357 Herr Berghman, Ambrosius
Jag förenar mig i den önskan Friherre Staöl von Holstein yttradt, att denna sak måtte få förfalla; likväl och då jag tror att Riddarhuset, ifrån dess första tillvarelse, icke genljudat af ett sådant språk, sorn vid denna Riksdag, får jag underställa:
Ridderskapet och Adeln icke skulle finna sig värdigt, att förekomma sådant hädanefter, och, då jag tror att Höglofl.
Ridderskapet och Adeln skall anse detta nödigt, föreslå, det Höglofl.
Ridderskapet och Adeln måtte decretera:
Att om någon tillåter sig ett sårande uttryck emot en Ledamot och såmedelst förolämpar hela 8tåndet, skall den förevarande Ventilation genast afbrytas och icke fortsättas, förr än Höglofl.
Ridderskapet och Adeln bedömdt hvad påföljd det fällde rnissfirmeliga yttrandet bör hafva.
Det är med en verkelig ledsnad jag går att åter utbedja mig Höglofl.
Ridderskapets och Adelns tålamod, att afhöra några yttranden,som alltid böra räknas till tidspillan, då de blott hafva enskildt försvar till föremål.
Min afsigt, då jag här, sorn Representant haft äran någon gång framställa mina tankar, har varit att i min mohn få medverka till allmänt bästa:
Ofelbarhet var aldrig mitt anspråk, och min tillfredsställelse har varit stor, om mina yttrade meningar föranledt andra att tänka bättre, och om
Län-* dets väl kunnat beredas, genom en ädel täflan, 358 Den 27 Januarii. att utfinna medlen till detta stora ändamål.
Må det således ursäktas mig, om jag förklarar min förundran öfver den förtydning FriherrarneKoskull och Herr Ehrenström bemödat sig att emot Svenska Språkets Lagar, gifva åt mina Yttranden; (då det troligen var emot dem, sorn dessa Herrar rigtade sina Anmärkningar).
Hvar igenfinnes den råd, den mening, eller det ord, hvarigenom Nationens eller Armeens heder af mig blifvit förnärmad, — Då den äran ej får nekas mig, att i denna Aimee hafva vunnit min hildning; då jag uti den lärt att älska mitt Fädernesland öfver allt och min frihet mera än mig sjelf, är jag förvånad att i Arméens namn och å Eameraters vägnar här höra förebråelser göras mig för Yttranden, sorn till det minsta förutsätta förlusten af mitt förstånd, eller så bristande Språkkunskap, att mina uttryck skulle vara i den Största af ali motsägelse med mina tankar, Jag kan ej medgifva något af dessa fall, och måste således uti en oförmodad ovilja, finna anledningen till Friherrarne Koskulls och Herr Ehrenströms förtydning af hvad jag yttrat, och denna vilja skulle djupt smärta mig om dessa Herrar verkeiigen varit uppdragne att tala i Arméens namn, En vidlyftigare förklaring af mitt
Dictamen för den 9 Januarii skulle innebära ett medgifvande af en otydlighet i uttryck, hvarom jag ej blifvit öfvertygad, Friherre
Anckarsvärd rnundteligen tilläde:
Jag var ej närvarande då Herr Grefve Axel Den 27 Januarii. 359 Mörner efter berättelse yttrat sig, att den Individen af Militairer, som med mig delade tänkesätt, vore ovärdig den äran att vara en Fäderneslandets Försvarare.
Härefter fortfor Friherre Anckarsvärdj att uppläsa följande: Herr Grefve Axel Mörner har förenat sig till alla delar med Herr Ehrenström och har tillika nitfullt förklaradt den ibland Militairen, som med mig delade de i mitt
Dictamen för den cpde yttrade tänkesätt, för ovärdig.
Ehvad tydning Herr Grefve Axel
Mörner nu behagar lemna åt mina ord, så måste de här gälla för sitt innehåll, och tänkesätt, som voro Militairen ovärdiga, skulle säkert äfven vara det för Riddersmannen.
Yttranden af denna egenskap hafva den besynnerliga natur, att återstudsa, då de oförsigtigt riktas emot föremål, vid hvilka de omöjligt kunna fästa sig, och att sedan förena sig med sina upphof.
— Min ära och mitt värde skulle hvila på oändeligt svaga grunder, om jag ett ögonblick skulle anse det kunna rubbas, genom något Herr Grefve Axel Mörners uttryck:
Och jag anhåller ödmjukeligen, det Högloflige Ridderskapet och Adeln ej måtte lemna sitt bifall till någon ändring uti det uttryck, som Herr Grefve Axel Mörner emot mig yttrat, då han förklaradt mina tänkesätt Militairen ovärdige.
Det tillhör äfven den Allmänhet, för hvars väl vi ifra, att bedömma värdigheten af våra meningar, och jag 560 Den 27 Januarii. yrkar således att allt måtte i Protocollerne ordagrant få intagas.
Sedan så mångå Ledamöter af Ridderskap pets och Adeln yttradt sig i ämnet, anser jag mig ej tillständigt att annorlunda yrka Proposition, än att till Herr Grefven och LandtMarskalken hemställa sättet, att utröna Ridderskapets och Adelns ogillande af Herr Grefve Mörners emot mig ställde personligen förolämpande yttranden, Många yttrade härtill deras bifall.
Grefve Mörner, Aocel Otto:
Oaktadt jag förklaradt, det jag icke vidare ville inga i svaromål; så får jag dock härvid anmärka, att om orden, varit sådana som Friherre Anckarsvärd dem anfördt, hade mitt förhållande verkligen varit Lagstridigt; men jag ansvarar endast för de ord, som i Protocollet finnas upptagne och justerade, Grefve Löwenhjelm, Gustaf :
Då fyra eller fem gånger tillförene, händelser af lika beskaffenhet med den närvarande, inträffat; och då Ridderskapet och Adeln alltid tillåtit den Ledamot, som afvikit ifrån det af Lag och Sedvana bestämda DebattSpråket, att sina ord ändra eller förklara; kan jag icke föreställa mig att Ridderskapet och Adeln skulle vilja nu besluta en Lex in Casu.
Hvad framtiden deremot ängar, är jag fullkomligt af dep tanka, att till förekommande af obehagligheter och tidsspil - Den 27 Januarii.
361 ian, en sträng Lag må, för dylika frågors afgörande, fastställas.
I anledning af de omdömen jag hört, angående obehörigheten att återtaga hvad man'en gång yttrat, får jag för min del offentligen förklara den öfvertygelse jag hyser, att eho sorn viker för enskildt och personligt förolämpande , ådagalägger feghet; men alt eho som viker för Lagen, bevisar dermed endast vördnad för densamma samt aktning för Ståndet, och gifver efterdöme af en god medborgerlig anda, Många yttrade härtill deras bifall, Friherre Sparre, Sixten, anförde skrifteligen; Jag måtte icke hafva en så fullkomligt vidsträckt fattningsgåfva, som åtskillige af Ridderskapet och Adeln, då jag ej kan finna, det ifrågavarande Grefve Mörners uttryck emot Friherre Anckarsvärd, vara på minsta sätt så förolämpande, att det fordrar Ridderskapets och Adelns öfverläggning eller åtgärd:
Och oaktadt jag delar samma tankar, som Grefve Mörner, så ämnar jag ej förolämpa hvarken Friherre Anckarsvärd eller någon härstädes.
Vi kunna vara af olika tankar ändå, och jag skall utbedja mig att Högloft, Ridderskapet och Adeln ej må misstyda mina ord.
Hvarefter Friherre Sparre uppläste fölMed sann heders- och Fäderneslandskänsla tande 362 Dan 27 Januarii. är ingen fruktan för någon hotande fara värdig en Militaire:
Icke den en gång att med en mindre styrka anfalla en mångdubbelt starkare Fiende, då en Befälhafvare det påkallar —- ännu mindre den, att frukta ett anfall eller anse vårt eget försvar omöjligt.
Om de Krigare, som draga underhåll af Staten, och hvars skyldighet det är att med sista Blodsdroppan försvara Fäderneslandets frihet och det Konungahus, vi svurit trohet och lydnad — nu skulle påkallas till försvar eller anfall emot en anryckande
Fiende — är det då med denna Chargon, på denna Esprit vi skola grunda vårt mod, vår oförskräckthet, i hotande faror?
— På den känsla, den öfvertygelse att vårt eget försvar är omöjligt?
— Äro sådana tänkesätt värdiga våra Krigsmän?
'Hvad utgör den verkliga kraft hos Sveriges Krigare, som så ofta gjort ej allenast Storverk, utan äfven underbarhet?
— Är det Numerairen af dem eller är det deras mod och stridsanda alltid grundad på den fastaste öfvertygelse att icke kunna besegras?
— Alla tider har hvarje Svensk Krigare, utan tvekan ansett sig kunna besegra 10 Fiender.
Yår KrigsHistoria visar mer än ett exempel derpå — och hvarje Svensk tror det ännu, då den anföres af en van och segerrik Anförare.
Men skulle någon ny lära, någon falsk Statskonst kunna förqväfva och rubba denna urgamla tro — som, förenad med en sann Fä - Den 27 Januarii. 365 derneslandskänsla, alltid skall underhålla vårt mod i de största faror — då heklagar jag hvarje Svensk.
Och jag förenar mig fullkomligt med Grefve Mörner deruti, att den Militaire som anser vårt Lands och egit försvar omöjligt —• och derigenom söker att, på något sätt, vare sig här på detta Riddarhns, högtideligen eller hemligen, fortplanta denna feghetens tanka — den är ej värdig att vara Militaire, att strida eller stupa med Oss, Redan i flere år har tryggdt hvarje Sveriges Husfader utlemnat sin Son till Landets försvar, i den säkra tro att ingen Här kan öfvervinna våra Troupper, och så länge, ej heller någon magt rubba vårt Rike.
Men om Friherre Anckarsvärds sorgsna och jag hoppas öfverdrifna Målning skulle äga sannolikhet, och, utan granskning eller vederläggning, skulle komma att af menige
Man, och den enfalldiga Folkhopen betraktas, blott såsom den synes; då lemnar jag derhän hvad tröstande tankar, den hos dessa
Fäder kan ingifva, då de nästa gäng skola utlemna sina Söner till Landets försvar ■— och hvad mod man hos dessa Ynglingar deraf kan vänta. >— Men jag lemnar åt Statsmannen och den fria Medborgaren, hvars rätt och skyldighet det är, att för Landets intresse behandla sådana Politiska ämnen, att närmare utveckla denna sak; — Och anser för öfrigt Militairens enda skyldighet varu, alt blott 364 Den 27 Januarii. tänka på sin pligt, såsom försvarare för Konung och Land — Och att den Krigare, som användt hela sin tid och sina Talanger på Statskonst, Politique och Opposition, den bör upphöra att lyda och befalla.
Hvarefter Friherre
Sparre munteligen tilläde: Grefve Mörners yttrade Sex ord eller på sin höjd Sex rader innefatta till alla delar hvad jag nu vidlöftigare detaileradt.
I min tanke finnes i hans få ord lika litet förolämpning, sorn i, hvad jag nu anfördt, På det icke någon må oriktigt höra eller misstyda mina ord, så utbeder jag mig att nu genast till Protocollet få aflemna detta i hast yppsatte Concept.
Friherre Falkenbergj Carl Gabriel, anförde skriftligen:
Visserligen har Grefve Mörner haft ett förhastadt uttryck, men då han nu mera samma återkalladt, är jag viss uppå alt Friherre Anckarsvärd låter dervid bero, Men hvad länge utgjordt min förundran, är, att mun alltid varit färdig gifva en, efter min tanka, oriktig tydning åt vissas anföranden; om jag skulle medge, att i dessa Herrars så skrifteliga som munleliga anföranden någon gång varit öfverdrift; så tillstår jag deremot, de alltid burit Den 37 Januari% 36g Stämpel af en sann Patriotisk värma och känsla för Fäderneslandets väl.
Mig tyckes likgiltigt vara, om Person är Embetsman eller Landtbrukare, om han tillhör Oppositionen eller icke, blott man medverkar till allmännytta, på sätt dess förmåga medger:
Ingen äger rätt, minst på detta ställe, hvarken af förhastande eller med öfverläggning, misstyda någon mening; men väl rätta, likvisst alltid på det sätt en värd Ledamot och värdig Embetsman, vid Riksdagens början, yttrade, då han säde:
Mine Herrar! man måste lemna aktning åt andras meningar, om man vill fordra det för sina egne.
Följden af iakttagandet häraf, blir kortare Debatter och mera enstämmighet, och detta lärer grunden till det goda och vigtiga, som är ändamålet för vår kallelse.
, Jag är i öfrigt ganska säker, att då, till hufvudsakeligt afgörande förekommer det, som rörer Landets väl och en liberal Regering, hvarje Riddersman tänker lika.
Jag hade redan lemnat Riddarhuset, då Herr Grefve
Mörner fällde det ifrågasatte yttrande:
Kan således endast bedömma det efter Protocollet, och hvars rigtighet jag för öfrigt är öfvertygad; och finnér deraf, att Grefve Mörner fullkommeligen kan försvara detta yttrande, som efter min tanka alldeles icke är stötande emot Friherre Anckarsvärd.
Grefve Mörner säger icke, att Friherre Anckarsvärds tanka är ovärdig; han säger, att det vore ovärdigt af en SvenskMilitaire att hysa en sådan tanka om Rikets försvar; 366 Den 27 Januarii. hvilket är två alldeles olika saker.
Det tillhör Statsmannen att öfverväga Rikens olika Stridskrafter; det tillhör äfven Riksdagsmannen att bedomina dem; men det tillhör icke Krigsmannen, hvilken, betraktad såsom Soldat, ej bör ingå i sådana Calculer.
Soldatens första egenskap är att tro sig oöfvervinnelig; att aldrig räkna antalet afsina Fiender, och att endast anförtro sig åt böjden af sitt mod.
Pen Arnme, som skulle tvifla på möjligheten alt Segra, vore redan till hälften ölvervunnen.
Jag har sedt i Finland burn moralisk nedslagenhet kan medföra de menligaste följder:
Förutan den hade Sveaborg ej fallit; förutan den hade den tappra Finska Armeen ej fått Ordres att retirera nära ioo:de mil, utan alt hålla stånd en enda gång; förutan den hade detta Land ej gått förlorat, som sedan, med den mäst utmärkta Tapperhet och med Strömmar af blod ej kunde återtagas.
Ja, mine Herrar! jag är ännu fullt öfvertygad, att Finland ej blifver inkräktadt, om dess Armees Befälhafvare fattad t beslutet; (Iivari han, törhända, var hindrad af högre Ordres), fattadt beslutet, sager jag, att sammandraga Armeen vid gränsen, och slåss i nejden deraf; men den då allmänt rådande Opinionen, att detta Land ej kunde försvaras emot vår mägtige Granne, bidrog hufvudsakligen till den olyckliga retraitten; hvarigenom Finland, som eljest ännu, efter min öfvertygelse, skulle lyda under Sveriges Spira, gick förloradt.
Den 27 Januarii. 367
Detta bevisar huru moralisk nedslagenhet kan blifva vådelig för Statens Sjelfbestånd, och bura hvarje rättsinnig
Medborgare bör söka hindra dess farliga intryck.
Må den åtminstone aldrig intränga i mina Vapenbröders lijertan; må Svenska Krigaren aldrig räkna antalet af sina Fiender, och må han alltid anse sig för oöfvervinnelig; och han skall blifva det.
Jag instämmer fullkomligt uti hvad Friherre Björnstjerna nyss anfört, om Militairens Esprit i allmänhet; med undantag endast deraf, att Grefve Mörners yttrande, enligt Friherre Björnstjernas mening, icke skall varit mot mig stötande.
Om Grefve Mörner endast lämpadt sin tanka på Militairepersoner i allmänhet, hade hans yttrande icke angått mig; men då han nu först förklarat, det vara ovärdigt för hvarje individue af Armeen att hysa den tankan, det vi äro oförmögne att försvara oss, samt sedan ansett mig äga denna öfvertygelse, hvilken jag likväl aldrig framställt, har han derigenom icke allenast gifvit en falsk tydning åt mina yttranden, utan ock förklarat den tankan, han förmodat mig hysa, vara ovärdig:
Ett uttryck, hvartill Herr Grefve Mörner, under ingen synpunct, lärer kunna vara berättigad, aldraminst utan någon föregången bevisning, att mina yttranden varit af den beskaffenhet, han tyckes vilja påstå.
Herr Schönström förklarade det han icke afstod från sitt förut gjorda yrkande om ansvar 368 Den 27 Jannar ii» ä Grefve Mörner, enligt 39 §.
RiddarhusOrdningen* så framt icke Friherre Anckarsvärd sjelf behagade medgifva, att frågan derom> nu förevarande, finge förfalla* Herr Grefven ock LandtMar skaiken hemställde* om icke* sedan Grefve Mörner, med den rätt 58 §.
Riksdagsordningen lemnar hvarje Riksdagsman, vid justeringen afProlocollet för den 19 dennes* förklarat* det han icke haft för afsigt att emot Friherre Anckarsvärd nytt* ja något förolämpande uttryck* all fråga orri ansvar för Grefve Mörner i detta ämne säle-» des finge, med Friherre Anckarsvärds begifvande* förfalla.
Ja blandade med Nej, Grefve Mörnert Jag kail icke medgifva att jag förolämpat någon; må hända har det af mig nyttjade uttryck varit mindre tjenligt, men ingalunda har min tanka varit att någon förolämpa* Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, det han ansåg, att Ridderskapet och Adeln i detta ämne redan fattadt sitt beslut.
Herr Schönström anmärkte, att Friherre Anckarsvärd först borde lemna sitt medgifvande, innan något beslut i ämnet kunde fattas.
Herr Grefven och LandtMar skalken yttrade, Den 27 Januarii. 369 rade, att då Friherre Anckarsvärd redan till Ridderskapet och Adelil öfverlenmat v predh ingen af Målet, ansåg Herr Grefven och LandtMarskalken det Friherre Anckarsvärd således icke heslridt att förevarande fråga finge förfalla.
Anckarsvärd tillkännag^af, att han endast till Herr Grefven och LandtMarskalken öfverlemnat sättet, alt utröna Ridderskapets och Adelns ogillande af Grefve Mörners emot honom nyttjade uttryck.
Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade å nyo, alt sedan Grefve Mörner högtideligen förklarat, det han icke haft för afsigt, att emot Friherre Anckarsvärd nyttja några förolämpande uttryck, Ridderskapet och Adelil alltså torde finna, det någon vidare åtgärd i denna sak icke erfordras.
Jag har icke ansett mig behöfva förklara de af mig emot Friherre Anckarsvärd nyttjade uttryck, liellst jag icke haft för afsigt, att honom pä något sätt förolämpa, och torde således Ridderskapet och Adeln finna, alt jag icke kan ställas till ansvar för annat, än hvad jag verkeligen yttradt och i Protocollet finnes infördt.
Då Grefve Mörner sjelf upprifvit det beslut, som Ridderskapet och Adeln redan behagat fatta; får jag hemställa, om icke Ridderskapet och Ridd. 0.
Prot• II. B. a Afd. 47» 48. 370 Deli 27 Januarii.
Adeln ogillar det af Grefve Mörner den 19 dennes, emot Friherre Anckarsvärd nyttjade uttryck.
Vid den sist framställde Proposition, får jag anmärka att den första Propositionen, som innehöll att frågan om ansvar borde förfalla, redan blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen.
Innan den sista Propositionen kan göras, är nödigt att ånyo låta uppläsa Grefve Mörners ifrågavarande yttrande, på det man må erhålla fullständig kännedom, om föremålet för Ridderskapets och Adelns pröfning.
Jag vet icke om andra Ledamöter äga lyckligare minne än jag; men vid de tillfällen jag yttrat mig mundteligen har jag merendels sedermera rådfrågat
Protocollisten huru mina ord fallit, och alltid förlitat mig mera på hans anteckningar än mitt eget minne.
Jag kan för min del icke med säkerhet erinra mig Grefve Mörners ifrågavarande uttryck och då jag bordt serskilta meningar derom hafva uppstått, får jag anhålla att RiddarhusSecreteraren måtte upplysa huru han hört och fattat Grefve Mörners yttrande.
Undertecknad Protocollsförande yttrade:
Genast vid början af denna Riksdag, fat - Den 2n Januarii. 571 tade jng det beslut, alt åsidosätta alla andra föremål, att icke begagna min Riksdagsmannarätt, för att derigenom kunna lemna en odelad uppmärksamhet åt de pligter jag bade att inför Högloft, Ridderskapet och Adeln uppfylla.
Under den förflutna tiden bar jag bemödat mig, både att i MemorialProtocollel, så noggrant jng kunnat anteckna och äfven sedan i sjelf va Prolooollet sorgfälligt och redligt införa hvad jag hört och funnit hafva sig inom Högloft.
Ridderskapet och Adelil tilldragit; och ehuru, enligt hvad flere värde Ledamöter nyss -sig yttrat, ordtvister flere gånger tillförene inträffat, har likväl ända hittills icke någon anmärkning emot Protocollet uppstått.
Efter denna förklaring torde det tillåtas mig vördnadsfullt anmäla, att Grefve Mörners ifrågavarande yttrande, hvarom jag håde före detta Plenum enskildt, och äfven i dag härstädes erfarit olika meningar, och hvilket ganska hastigt vid tillfället framställdes, samt utan all anmärkning af någon bland Ridderskapets och Adelns Ledamöter då lemnades, icke annorlunda af mig fattades, än sådant det sedermera blifvit inför Grefve Mörner justeradt och i Protocollet upptagit.
Med afseende härå och då Protocollet i denna del för en stund sedan, utan anmärkning, redan blifvit justeradt, hoppas jag att Ridderskapet och Adeln täcktes, på sätt Herr Grefve von Schwerin nyss behagat yttra, lemna Protocollet det vitsord, detsamma, enligt 1 §. i RiddarhusSecreterarens Instruction, jemväl bör äga.