Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landtm, förklarade att han ansåg den sednast till vidblifvande af Ståndets beslut framstälda propos. hafva blifvit besvarad med öfvervägande Ja.
Raab begärd votering, uplästes till justering och godkändes en sålydande voter:s-propos.:
Den 4 Oktober e. m. 67
Den sora anser R. o. Ad. böra, med frånträdande af sitt förut fattade beslut, bifalla den i Särskildta Utsk:s Utlåt.
N:o 20 föreslagna 13:de §:n, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej vinner Nej, vidblir R. o. Ad. sitt förut i ämnet fattade beslut och varder Utsk:s förslag till lydelse af närande § afslaget.
Vid rotens slut befunnos rösterna bafva utfallit som följer:
Nej — 15. 14:de punkten, ang:de §1.4.
Då frågan förra gången hos R. o. Ad. förevar, fattade Ståndet ett från Utsk:s förslag afvikande beslut, men R. o. Ad. har i 15:de §:n nedlagt en föreskrift, sora eger sammanhang med den i 14:de §:n, och derföre anhåller jag, att dessa båda §§ måtte i ett sammanhang till pröfning förekomma.
Hr Gr. o. Landtm, upiyste, att 14:de och 15:de §§:na af R. o.
Ad:ns förra beslut, hvilka motsvarade 14:de §:n af Utsk:s förslag, innehöllo: § 14.
”Rättighet att enl. föreg:de § å andra tillåtna utskänkningsställen än gästgifveriet äfvensom å minutliandels-ställe i socknen, försälja bränvin, meddelas af K.
Befh:de för högst 3 år i sender”; och § 15. ”Då K.
Beflnde, enl. nästföreg:de §, meddelat tillstånd till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, bestämme näst derefter för socknen sammanträdande TaxensKommité det kannetal bränvin, som anses å hvarje sådant ställe årligen blifva försåldt under den tid, för hvilken tillstånds-resolutionen är gällande.” Frih. Raab: R. o. Ad. behagade inse, att skillnaden emellan Utsk:s nu uplästa förslag och Ståndets förra beslut vid 14:de och 15:de §§:na består deri, att, då Utsk. tillstyrkt, att både utskänknings- och utminuterings-ställen på landet skola utbjudas på auktion, har R. o. Ad. deremot beslulit, att det skall tillkomma K.
Befallmde att meddela rättighet till dessa näringars utöfvande.
Jag erkänner, att R. o. Ad. har flera skäl för sitt beslut, i fråga om utskänknings-ställen.
Hvad dessa angår, är det klart, att det beror af lokal-förhållanden i allmänhet, hvarest ett sådant ställe ålandet bör vara tillåtet, så att svårligen någon konkurrens i afseende på dylik försäljning kan upstå.
Det kan t.
ex. finnas en stuga vid en korsväg, som kan vara ett lämpligt ställe för en krog.
Men då möjligen egaren till denna stuga, med tillhörande jord, icke skulle vilja densamma för ändamålet uplåta och, såsom Hr Cederschiöld redan anmärkt, man icke kan disponera annan mans jord, erkänner jag, att 5* cs Den 4 Oktober e. m. R. o. Ad:s beslut, ronde utskänkningsställena, är riktigast.
Beträffande åter utminuteringsställena, är förhållandet olika.
Utsk. bar nemligen trott, och jag delar denna åsigt,, att en stor del bränvinsbrännare skulle om dem kunna konkurrera.
En sådan rörelse består endast i försäljning till afhemtning af minst £ k:na, och det kan vara likgiltigt, om denna försäljning sker i den ena eller andra delen af socken, åtminstone kan trakten vara ganska stor, inom hvilken (ten kan ske, till lika fördel eller skada för de inom trakten boende.
Således är det ganska troligt, att bränvinsbrännarne sjelfva skola vara serdeles hugade att förvärfva denna rättighet, och att de på auktion skola derom konkurrera, så att afgiften kan bli ganska högt updrifven.
Det vore alltså ingen skada, utan tvertom en ökad inkomst att påräkna genom minuthandelns uplåtande medelst auktion.
Deremot skulle del blifva en stor svårighet för K.
Befh:de, att, om flere inom en socken anmält sig till erhållande af utminuteringsrätt, bestämma, hvilken af dessa skulle ega förmånsrätt, om rättigheten icke utbjudes på auktion.
Således tror jag att R. o. Ad:n bör vidblifva silt beslut i fråga om utskänkningen, men, i afseende på utminuteringen, antaga Utsk:s förslag.
Jag hade visserligen upgjort ett nytt förslag, men som redaktionen något afviker från Utskis beslut, så vågar jag nu icke framställa det; men ändamålet vinnes, om R. o. Ad., med vidhlifvande af sitt beslut vid Hule §:n, i fråga om utskänkningsstäilen, utesluter de näst efter ordet ”gästgifveriet'” förekommande orden ”äfvensom ä miuuthandelsställe”.
Deremot skulle R. o. Ad., enl. mitt förslag, till sitt 2:dra mom. antaga Utsk:s l:sta morn., med uteslutande af orden ”för andra — äfvensom”, hvilka afse utskänkningen, hvarom R. o. Ad. då skulle hafva beslutit ett stadgande i sitt lista mom.
Jag får erinra, att om R. o. Ad. antingen vidhlifver sitt förra beslut i allo eller ingår på det modifikationsförslag jag framställt, finnes en lucka i R. o. Adis beslut ronde den 15:de §:n.
Den innehåller visserligen den bestämmelse, att, dä K.
Befhide medgifvit ulskänkningsrätt, skall derefter sammanträda en TaxerisKommité, som skall bestämma afgiften, men den innehåller deremot intet om tiden, inom hvilken utskänknings-resolutionen bör meddelas, och intet om rättigheten för en sådan utskänkare, att, i enl. med 12:te §:ns 2:dra och 3:dje inom., få, lika med Gästgifvare, klaga öfver taxeringen eller afsäga sig utminuteringen, i fall de blifvit för högt taxerade, och jag skulle föreställa mig, att ett tillägg derom är af behofvet påkalladt.
Emellertid hemställer jag, huruvida icke R. o. Ad., ulan att i någon mån träda formerna för nära, kan vidblifva sitt beslut i afseende på utskänknings-ställen, men antaga Utskis förslag i fråga om utminuterings-ställen.
Lagerbjelkei
Hvad först beträffar det tillägg, hvilket Frih.
Raab ansett nödigt, i den händelse R. o. Ad. skulle vidblifva sitt beslut, kan jag icke dela hans tanke.
Det faller af sig sjelft och det behöfver icke i förordningen att serskildt stad - Den 4 Ok lobel' e. lii. C!) gas, att TaxerisKommitéens beslut kan och får öfverklagas.
Derom finnes redan stadgadt i Bevilln:sFörordn:n, hvarest, omtalas, icke blott, att sådane besvär få anföras, utan äfven huru dervid skall tillgå.
Intages nu ett dylikt stadgande uti förevaride författa.
, så blifver det ett öfverlöppsstädgande.
På samma sätt och derföre, att det icke finnes ett serskildt stadgande derom, lärer det icke kunna nekas en person, hvilken redan erhållit ulminuterings- eller utskäknings-rätt, att fä afsäga sig densamma, likasom man väl icke kan förneka, att en landthandlande eger rättighet alt nedlägga sin bandel, ehuru, så vidt jag kan påminna mig, något stadgande i IlandelsOrdmn derom icke förekommer.
Deremot instämmer jag med den siste talaren deruti, att, sedan R. o. Ad. ogillat ötskis förslag till 15:de §:n, gärdet icke an, att i 2:dra mom. af 14:de §:n åberopa just det stadgande, som R. o.
Ad. afslagit; men, för att gå lill sjelfva hufvudsaken, behagar R. o. Ad. påminna sig, huruledes, sista gången frågan här förevar, R. o. Ad., efter en ganska allvarligt genomförd debatt, beslöt, att de föreslagna anktionerne skulle ega rum för städerne, men icke för landet.
Huru mycket man än må ifra mot dessa krogar, lära väl dessa komma att finnas, och då är det i högsta grad lämpligt, att dessa krogar eller utskänknings- eller utminuterings-ställen. komma att föreslås af dugligt och redbart folk, och raan bör då icke ställa så till, att någon redbar och bra karl icke vill åtaga sig detta yrke.
Om en duglig person åtager sig att bålla utskänkningsslälle i stad, men den krogrättighet, hvilken lian innehaft, skulle, vid förnyad auktion, gå så högt, att han måste afstå från dess inropande, finnes vanligen en eller annan dylik lägenhet ledig, hvaraf han vid auktion möjligen, kan blifva innehafvare och der fortsätta rörelsen.
Dessutom är det i städerne vida lättare, än på landet, att utbyta yrke, om man der icke får eller kan fortsätta krogrörelse.
Deremot är det otänkbart, att en person med samlad förmögenhet, med kapitaler alt nedlägga i rörelsen, skall inropa en krogrätligliet på landet, då han väl vet, att han, efter 3 års förlopp, kan vara skiljd från densamma, utan att kunna värja sig deremot.
Befhide är det nästan icke möjligt, att, om han än hade rättighet dertill, pröfva eller bestämma, hvilken som är den tjenligaste personen, utan i de fleste fall mäste den antagas, som gjort högsta anbudet.
Om åter författningen tillerkänner K.
Befhide rättighet att tillsätta utskänkare och ulroinuterare, är det gifvet, alt den person, som erhållit krogrättighet och förhåller sig ordentligt, kan vara någorlunda säker, att, efter de 3 åren, varda bibehållen.
Denna säkerhet, altv om han håller ordning i sin rörelse, varda vid densamma bibehållen, måste altså för honom utgöra en sporre alt vinlägga sig härom, hvaremot, om högsta anbudet vid auktionen skall bestämma företrädet till rörelsen, denne sporre försvinner, och innehafvaren blir då tvungen att, genom en så stor försäljning af bränvin, som möjligt, utpressa af rörelsen den högsta möjliga inkomst, på det att han, vid auktionen, må kunna göra högsta anbudet, 70 Den 4 Oktober e. m. för att få behålla rörelsen.
Det är således naturligt, att, genom antagande af auktionssystemet, man skall komma derhän, att man tvingar utskänkare eller ulminuterare att försälja så mycket bränvin sora möjligt, och man har då, i st. f. nykterhet, befrämjat dess motsats.
Ad:s förra beslut synes mig alltså välgrundadt, och jag hoppas att R. o. Ad. vidblifver detsamma.
Den siste talaren har äfven medgifvit, att hvad utskänk nings-ställena beträffar, det har mycket skäl för sig.
Jag kan dock icke finna, hvarföre icke de skäl, som, i fråga om utskänk nings-ställena, grundlagt 11. o.
Ad:s beslut, icke skola få gälla, i fråga om utminuterings-ställena.
Det är ganska gifvet, alt om utminuterings-ställena skola verka nyttigt, måste de förestås af personer, hvilka icke der tillåta lönkrögeri, som blir ganska frestande.
Om man nu ställer så till, att en utminuterare, hvilken i sin rörelse hållit sträng ordning, kan vara säker, att, så länge han dermed fortfar, få behålla minuteringsrälten, har man den största säkerheten, att erhålla duglige och pålitlige personer.
Antages åter Utsk:s förslag, är troligt, hvad jag nyss påpekade, att utminuterare tvingas alt försälja det högsta möjliga qvantum bränvin, för att vid den förnyade auktionen kunna göra högsta anbudet, och det är nästan gifvet, att de, vid sådant förhållande, icke kunna emotstå frestelsen att blifva lönkrögare.
Jag kan således icke finna, hvarföre man skall ställa utminuterare i sämre ställning än utskänkare, och anhåller altså, att Ståndet måtte vidblifva sitt i ämnet förut fattade beslut.
Jag anhåller få fästa Ståndets upmärksamhet på skillnaden mellan utskänknings- och minuterings-ställen.
Raab har anmärkt, hurusom krogrörelse måste rätta sig efter belägenheten af vägar och ställen, der dessa sammanträffa o. s. v.; men att det icke är förhållandet med minuthandel.
Den kan vara förlagd på åtskilliga andra ställen än vid landsvägarne, hvarigenom vidsträcktare tällan om minuthandels idkande kan ega runi.
Då så är, bör den icke förhindras, emedan man, just genom täflan, erhåller den afgift,som vederbör.
Man lyckas då ej så lätt vinna på lönnkrögeri, utan försäljaren måste låta det allmänna dela vinsten med sig.
Lagerbjelke har sagt, att Landshöfd:ne icke kunna rigtigt bedöma hvem, sorn bör få minuthandels-rättigheter.
Men om Landshöfd:ne kunna bedöma, lill hvem rättigheten utan auktion skall uplåtas, hvarföre skulle de då icke kunna det, när auktion eger rum.
Gr:n tyckes tro, att det högsta anbudet skall vara afgörande, och följaktligen, att den, som bjuder mest, skall erhålla försäljningsrätten, antingen han är en redbar man eller icke.
Men då det ytterligare står i Utsk:s förslag, hvarå Frih.
Raab begärt bifall, ”att sockennämnden skall pröfva de anbud, som vid auktionen göras, och eger dem, med tillbörligt afseende å de bjudandes behörighet och tjenlighet, antaga eller förkasta”, så är ju tydligt, att, om någon skojare gör ett högt anbud, blifver ban likväl icke af sockennämnden antagen, utan man håller 1)en 4 Oktober e. n>. 71 sig till ea redbar raan, äfven om han bjuder mindre.
Motsatsen skulle ju innebära, att sockennämnden sjelf icke förstår välja redbart folk.
Sådant hvarken kan eller bör man antaga.
Gr:n har trott, att genom auktion skulle man frampressa den största möjliga försäljning af bränvin.
Månne icke händelsen blifver densamma, antingen rättigheten uplåtes genom auktion eller ej?
Ty den, som har krog, säljer det mesta han kan, för att derpå göra den största möjliga vinst.
När man nu tillser, att ingen annan får försälja bränvin i minut, än den, som deri ill anses lämplig, behöfver man icke hysa denna farhåga mera i det fallet, att auktion egt rum, än i motsatt händelse.
Jag bör äfven fästa Ståndets upmärksamliet derpå, att, enl. tidningarnes sammanstämmande upgifter, har punkten redan blifvit af PresteSt. antagen.
Således bar det Ståndet icke gatt längre, än Frih.
Jag önskar följagtligen, att R. o. Ad. mätte antaga Frih:ns hemställan, på det alt man måtte få öfverensstämmelse mellan dessa båda Stånds beslut å hvad som lämpligt och riktigt är, hvarigenom man undviker sammanjemknings-förslag, samt möjligen omröstning i Förstärkt Utsk.
Dock vill jag hafva anmärkt, att Frih:ns föreslagna stadgande, om rättighet till besvär och lill afsägelse, är öfverflödigt; ty, om än icke något i §:n uttryckligen derom stadgas, lära vederbönde likväl icke kunna tvingas, att fortsätta rörelsen längre, än de vilja.
Ej heller behöfva de frukta för besvärs-rättighetens förlust.
Hr Cederschiöld: Enl. min åsigt, kommer stadgandet i denna § ali djupt ingripa i enskildes rättigheter, och jag fortsätter derföre min anmärkn. vid 13:de §:n, enl. hvilken det kan af K:s Beflnde bestämmas, hvarest utminuterings-ställe skall finnas.
Om jag nu antager, att ett värdshus är beläget pä en egendom, så har egaren* hittills utarrenderat detta värdshus till krögaren, men hädanefter bestämmer K:s Befh:de, alt lägenheten, som befunnits lämplig, skall fortfarande vara utskänknings-ställe, och sedan detta är beslutadt, skall lägenheten, eller rättigheten att der hålla krog, utbjudas på auktion.
Egaren lillspörjes icke derom, utan en för honom helt främmande person blir den högstbjudande, och, enl. denna §, skall han, såvidt han eljest är antaglig, erhålla rättigheten.
Ett dylikt stadgande verkar således derhän, att egaren, mot sin vilja, får, icke blott en krogrörelse, utan äfven en utskänkare, som han icke vill hafva.
Huru skall han få sin hyra för lägenheten?
Det är icke bestämdt, icke ens om han skall få någon, eller hvem, som skall betala den.
Ovisst är äfven, om K:s Befh:de hör egaren, om han vill hafva denne utskänkare, och denne är då likväl berättigad att idka rörelsen emot egarens vilja.
Jag hemställer, om detta är öfverensstämmande med lag.
Sedan jag här hört, att den praxis blifvit vidtagen, att ändring i förslaget icke får göras, hvilket är i fullkomlig strid med 49:de §:n Riksd:s-Ordn:n, och emot hvilken åtgärd jag härmed nedlägger min protest, -så återstår för mig endast att yrka afslag å g:n. 72 Den 4 Oktober e. m.
Jag delar Hr Cederschiölds farhåga för följderna af ifrågavarrde förslag, i fall det skulle antagas.
Jag anser det omöjligt för K:s Beflnde att kunna, emot en jordegares bestridande, förordna, att elt näringsställe skall på hans egor finnas.
Jag antager tverlom såsom helt naturligt vid författnrns tillämpning, att stället förut skall af vederbör:de vara anskaffadt, sä att K:s Befh:de icke behöfver annat eller mera, än att meddela sitt tillstånd till näringsrättighetens utöfvande på detta ställe, hvilket tillstånd säkerligen kommer att uteblifva, om protest deremot å jordegarens sida eger rum, nemi. att han alldeles icke vill hafva någon krog på sina egor.
Men det finnes en annan betänklighet mot bifall till denna §.
Lagerbjelke har upräknat åtskilliga.
Om bränvins-minuterings-rätligheten bortauktionera», följer naturligtvis deraf, att flera anbud göras, och att icke ställena kunna på förhand sä noga bestämmas.
Det kan således hända, att en ganska duglig person, boende vid allmänna landsvägen, icke långt ifrån ett ställe, der utskänknings-rätt förut är meddelad och utöfvas, blifver den högstbjudande, och, enl. denna §, skulle denne person ovilkorligen vara berättigad, att få utminuterings-rättighet.
Nu är det likväl en vigtig omständighet, som bör af K:s Beflude omvårdas, nemi. alt, så vidt möjligt är, tillse, det superiet icke befrämjas, utan tvertom så mycket som möjligt förhindras.
Dertill hör, att K:s Befb:de skall ega makt förklara, att utminulerings-rätt icke får utöfvas i den eller den trakten.
Minulerings-rätten är icke till för annat ändamål, än att kommuners medlemmar skola ega tillfälle att der förse sig med bränvin, i mån af behof.
Således är det af ingen betydenhet, hvar denna minuterings-rätt utöfvas, för så vidt icke skada eller oskick derigenom åsladkommes.
Detta skulle likväl inträffa, om man skulle ega rättighet, att, utan att K:s Befh:de sådant kan förhindra, utöfva minuterings-rälten vid allmänna landsvägar, ty otvifvelaktigt skola derigenom dessa ställen snart förvandlas till lönnkrogar.
Just med afseende på detta förhållande, bör K:s Befh:de ega makt förklara, att utminuterings-ställen inom kommunen väl må finnas, men alldeles icke vid allmänna landsvägar, hvarifrån de böra vara sä aflägset belägna, att de icke kunna blifva begagnade för annat ändamål, än att fylla kommunens behof af bränvin.
På grund af alla dessa skäl, anser jag R. o. Ad:s förra beslut vida bättre, änUtsk:s_nu framställda förslag, hvarföre jag anhåller, att R. o.
Ad., med ogillande deraf, måtte vidblifva sitt förra beslut i hela dess vidd.
Jag vänder mig först mot Hr Cederschiöld.
Han har troligen icke haft lid att genomläsa Betänk, och sålunda kommit att missförstå detsamma.
Till hans uplysning får jag erinra, att början af 2lista §:n lyder sålunda: ”Innan minuthandel med, eller utskänkning af bränvin företages af den, som till sådan försäljning rättighet undfått, vare han pligtig att i stad hos Magistraten och å landet hos Kronobetjeningen anmäla, å hvilket ställe han försäljningen idka vill”.
Således har Ulsk. förut - Den 4 Oktober e. m. 73 saft, att den, sora köper en sådan rättighet, skall upgifva stället, hvarest den skall ulöfvas, och Utsk. har icke tillåtit sig den dårskapen, att föreskrifva en auktion på en lägenhet, som tillhör annor man.
Jag hoppas härmed hafva undanröjdt den af Hr Cederschiöld framställda betänklighet.
Jag vänder mig nu mot Hr Printzensköld, hvilken anfört det skäl, som verkligen kan hafva skenet af att vara någorlunda talande, nemi. att det vore af vigt att tillse belägenheten af det ställe, der utminutering skall ulöfvas.
Hr Printzensköld har nemi. sagt, att det är af serdeles vigt, alt utminuterings-stället icke är beläget vid allmänna vägar, utan annorstädes, der utskänkningen icke skulle vara så lönande och möjligen kunna föranleda till lönnkrögeri; men skulle man antaga detta såsom riktigt, så skulle man hysa samma betänkligheter mot hvar och en, som bor vid allmänna vägar, utan att hafva erhållit ulskänkningsrätt, nemi., att dessa möjligen skulle förledas till lönnkrögeri, så vida icke kronobetjeningen eller de, som hafva upsigt öfver bränvinsförsäljningen, äfven hafva upsigt på alla dem, som icke ega utminuteringsrätt.
Följaktligen måste det vara likgiltigt, hvar utminuterings-stället är beläget, men upsigt'mäste finnas på alla utminuterings- och utskänknings-ställen, så' vida god ordning skall vara att förvänta.
Det ligger serdeles magt derpå, att i denna fråga göra sig reda för den stora skillnaden emellan utskänknings-och utminuteringsställen.
Lagerbjelke sagt, erkänner jag vara ganska lämpligt om ulskänknings-ställen, och derföre har jag i fråga om dem yrkat vidblifvande af R. o.
Ad:s beslut, men deremot antagande af hvad Gr:n anfört, ronde minuterings-ställena.
Denna handtering fordrar ingen serskild lokal; man behöfver icke inrätta något serskildt rum derför.
I Sverige finnas f. n. mer än 30 eller 40,000 utminuterare, som sälja bränvin halfstopsvis, utan att hafva dertill inrättade serskilda lokaler och utan att afseende gjorts på deras bostäders belägenhet vid landsvägen.
Jag hemställer lill Hr Gr:n och dem, som fästat upmärksamhet vid hans yttrande, huruvida det kan vara möjligt för en Landhöfd., som dock icke är mer än en menniska och således icke allvetande, att kunna bestämma, hvilken person inom hvarje socken är den mest tjenlige och skicklige att vara utminuterare.
Jag tänker mig, att utminuterings-rörelsen kan blifva ganska lönande.
Jag skulle tro, alt många jordegare komma att anmäla sig till erhållande af en sådan rättighet.
Huru skall då Landshöfd:n på det afstånd han ofta bor från hvarje ort, dit dessa utminuteringsrältigheter komma att fördelas, kunna urskilja, hvilken som är den pålitligaste, med mindre än att Kronobetjeningen der'om afgifver yttranden.
Nu frågar jag likväl, om man får antaga, att Länsmäns eller Kronofogdars yttranden i detta afseende kunna vara mera pålitliga än sockennämndens omdöme, och, enl. §:n, sådan den nu är, tillkommer det just sockennämnden, att, sedan auktion är förrättad, pröfva de bjudandes lämplighet i och för utminutering.
Uti detta stadgande anser jag den största säkerhet finnas derför, att rörelsen icke öfverlåles åt personer utan 74 Den 4 Oktober e. m. <le moraliska egenskaper ett dylikt förtroende förutsätter.
Slutligen får jag erinra, att jag icke begärt propos. på det 3:dje förslaget, men deremot har jag anhållit, att R. o. Ad. måtte antaga Utsk:'s förslag, i fråga om utminuteringen, men vidblifva sitt beslut i fråga om utskänkningen.
Den siste talaren har misstagit sig, om han tror, att jag icke genomläst Betänk, innan jag yttrade mig.
Visserligen har jag en längre tid varit sjuk, men icke desto mindre har jag genomläst Betänk.
Raab förmodat, finna mig öfvertygad om mitt misstag, genom upläsande af 21:sla §:n, har jag tvertom funnit det Utsk. deruti begått ett ytterligare fel, ty i densamma står: ”Innan minuthandel med eller utskänkning af bränvin företages af den, som till sådan försäljning rättighet undfått, vare han pligtig att i stad hos Magistraten och å landet hos Kronobetjeningen anmäla, å hvilket ställe lian försäljningen idka vill”.
Således skulle häraf följa, att jag skall hafva rättighet att idka minuthandel hvar jag vill, endast jag upgifver ett ställe, der det skall ske, och följaktligen skulle ett ytterligare hand läggas å försäljningen, men detta hand kan icke desto mindre eluderas, emedan utskänkningen kan utöfvas på annat än det upgifna stället, och jag hemställer om det är skäl att antaga ett sådant stadgande.
I städerna är faran mindre, emedan der är det lättare att kunna skaffa sig en lokal inom en gifven trakt, men på landet är det icke så.
Jag ånliåller om afslag å Betänk.
Raabs förordande af minuthandels utbjudning på auktion grundar sig på den stora skillnad Frilen updragit emellan utskänkning och utminntering.
Nu är händelsen likväl den, att just i anseende till svårigheten att utöfva behörig polisupsigt på landet, kan minuthandeln der lättare än i städerna urarta till utskänknings-ställen, och då måste afgifterne för idkandet af en sådan rättighet allt för mycket updrifvas, samt innehafvaren af rättigheten på ett eller annat sätt godtgöra sig för de större utgifter han måste vidkännas, och följaktligen pä tillåtna eller otillåtna vägar förskaffa sig den möjliga högsta inkomst, d. v. s. med missbrukande af sin minuthandels rättighet.
Delta är att befara, om man försöker alla möjliga utvägar för att updrifva afgiften för minuthandel, och af sådant skäl tror jag, att Gr.
Lagerbjelke rikligt yrkat vidblifvande af Ståndets beslut, så att hvarken utskänknings- eller utminuterings-ställen böra uplåtas genom auktion.
Raab har sagt, att det skulle vara att medgifva Landshöfdme rättighet att meddela en eller annan person en allt för stor grace och Landsliöfd:ne skulle möta mycken svårighet och qval vid beviljandet af dessa gracer.
Jag föreställer mig, att en Landshöfd. kan blifva satt i en ännu större brydsam belägenhet, än den att bestämma i detta fall, och den grace, som Landshöfd:ne kunna bevilja, blir väl i alla fall icke t så farlig, då, till följd af den 8:de §:n, Taxerings-Kommitéerne bestämma det antal kannor, som anses kunna under året försäl - Den 4 Oktober e. m. 75 jas å ifrågavande ställen, och följaktligen bestämma de skatten å minuthandel.