Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å andra sidan visade Thorild, ehuru stora friheter han tog sig med utstrykningar, med omflyttningar och öfverhufvud hvarjehanda förändringar, alltid den aktning för skaldens egendomlighet, att låta mycket af hvad han sjelf ansåg för fel, för öfverspänning, ja galenskap, qvarstå; så ofta det verkliga snillet dock äfven der förrådde sig303.
Med glädje, – fastän på långt när ej oblandad, – såg han i Lidner en själsfrände uppträda, som för Sveriges vitterhet bebådade ännu herrligare ting, än dem redan det första uppträdandet medförde.
Han anmälte i Stockholms-Posten den vid slutet af 1783 utkomna ”Spastara” med en berömmande, men opartisk recension; hvarefter följde, i hans egen tidning ”Nye Granskaren”, ett ännu afgjordare loford öfver ”Medea”.
Båda dessa karakteristiska recensioner äro aftryckta i samlingen af hans skrifter.
– Nyssnämnda tidning, utgifven 1784, började sin bana kort sedan ”Året 1783” och ”Spastara” lemnat tryckpressen, samt medan ännu ”Medea” var under tryckning.
Man måste tillstå, att detta år var ett af de märkvärdigaste i Svenska Vitterhetens tideböcker.
Troligt är, att han, om icke till båda de förstnämnda af dessa större arbeten, åtminstone till ”Året 1783” medförde utkastet från Margretelund; fullbordade det i den glada känslan af återvunnen frihet304; och derpå, i fortgående stegring af denna förtjusning, diktade de bägge följande.
Detta poem blef senare fullbordadt, än den redan före slutet af 1783 utgifna ”Spastara”: men den omständighet, att det på episodiskt vis innehåller grund-uppränningen till denna, häntyder på dess tidigare börd.
Bägge dessa stycken äro mellanting af lyriskt-beskrifvande och lyriskt-berättande.
I ”Året 1783” besjunges allt det minnesvärdaste, som inom detta års förlopp tilldragit sig; ända till och med den i Sverige inträffade hungersnöden.
Det följer af sjelfva ämnet, att ett sådant diktverk ej kan vara någon helgjuten organism.
Det liknar ett perlband, der hvar perla för sig är skön, men sammanhänger med de öfriga genom ingen annan enhet, än det gemensamma snörets.
Hvilken inledning, denna högtidligt allvarliga:
Från templets mörkgrå torn, hör, midnattstimman slår!
Bland brutna silfvermoln den kyska månen går.
Du tysta, djupa natt! jag i ditt sköt mig sänker:
Mitt väsen, hänryckt, stumt, i känslors haf sig dränker,
Ett år ... i detta nu!
... jag re’n det flyktadt ser,
På tidens vingar fördt i evigheter ner.
Så från ett gränslöst svall den rika Nilen rinner,
Egypten lycklig gör; hon gläds, och han försvinner.
Du, som bland seklers tal så högt, så utmärkt står,
Jag sjunger till ditt lof, förflutna, sälla År!
På mensklighetens fält skall jag dig lagrar skära,
Beundra hjeltars värf, och tolka snillets ära.
Den svårighet, som uppkommit genom ämnets mångfald, angifver skalden på följande sätt:
På spetsen af ett berg, der aftonrodnan glimmar,
Och med ett purpursken bland sädens vågor simmar,
Se der! från födseln blind en usling modfälld står;
Nu! genom Gudars nåd från ögat hinnan går.
Han ser – hvad majestät! – ser moln med moln sig blanda,
Ser gräset vaggadt bli af vestanvädrens anda.
Der smyger bäcken fram, der störta strömmar ner;
Han har ej sinnen nog, att känna hvad han ser.
Till ögat själen flyr.
Villrådigt, stumt det hvimlar,
Från blomsterkrönta fält till stjernbeströdda himlar.
Än örnens vilda fart hans tjusta syn betar,
Än hafvets mulna gång till sig hans blickar drar;
I tusen föremål bestört han sig förvirrar:
Så du, min skaldemö! bland tidens storverk irrar.
Hvar stanna?
– Skaldmö, sjung! hvi villa ämnen dig?
Vid första öppna ros, se, biet fäster sig.
Sjelf blir man, då man här vill utvälja profstycken, fullt ut lika villrådig, som Skalden varit vid urvalet af sina ämnen.
De skildringar, som starkast anslogo sympathierna hos hans samtida, äro de samma, som ock lifligast anslå efterverldens: de lyriskt-episka taflorna af Gibraltars belägring, af Nord-Amerikas under detta år lyktade frihetskamp, af Nunnans kloster-invigning.
Att hjeltarne här kunna tala lika väl, som strida, visar sig, vid den hemska praktmålningen af Gibraltars belägring, i denna uppmaning till sitt folk från Hertigen af Crillon:
O här, af mod och hämd blek, eldad och betagen,
Kom, följ mig! gack på lik, och simma uti blod!
Dig genom lågor bryt! slå ner, och fall med mod!
Se här, hur dödens fält dig evig lager bära!
En tapper död är mer, än lifvet utan ära;
Sin Konung hedrar den, som dör med svärd i hand,
Och en odödlig död är död för fosterland.
Se der den stolta vall, som af koraller glimmar,
Kring hvilkens perlerymd en mäktig hvalfisk simmar;
Se der din graf beredd för millioner år!
Den våg han sprutar ut, till ärestod du får.
Hon skyhög är och klar, ur ingen marmor skuren,
Som himlahvalfvet vid, och evig som naturen.
Hvad som gjorde detta diktverk så allmänt läst och beundradt, var, i alla fall, icke blotta förträffligheten af vissa särskilda delar; såsom denna början af den ryktbara berättelsen om Nunnan:
Vid klockors tomma dån man in i templet går.
Ett majestätiskt lugn inom dess murar rår.
På hjertats qväfda suck, de kalla grafchor svara.
Se der! ur ett, ack se, en blodig vålnad fara!
Ack! det en nunna är – hon säkert älskat har:
I grafven blir ej mer, än stoft och kärlek qvar.
Re’n orgors sorgsna ljud med häpen lofsång höres,
Och, offerlammet lik, till korset Laura föres.
Vid facklans dunkla sken, den hon i handen bär,
Ack se, hur blek, hur matt, hur sänkt i qval hon är!
Ej mera glädjens gud i hennes ögon brinner;
I dem du månens blick, en stormig höstnatt, finner.
I svanens silfverdrägt, hon lik den vålnad går,
Som, mördad utan hämd , ej ro i grafven får.
Uti en tårfull barm de mörka lockar hvälfva.
I det hon stapplar fram, de bleka helgon skälfva.
Den engel, som befalld att henne skydda var,
Till evighetens thron med hennes suckar far.
Det, som ännu mer, än alla de hänryckande strödda beståndsdelarne, förtjuste flertalet af den tidens läsare och utan undantag dess läsarinnor, var den enhet af trollkraft, hvarmed skaldens själ ersatte ämnets och målningens enhet: en kraft, hvars hemlighet bestod deri, att med en dittills knappt förnummen höjd af språkets och versens välljud, styrka, glans, förena det alldeles oförnumna uttrycket af en hjertats ömhet och känslorikedom, som dessförinnan blott på den bortglömde Freses luta blifvit hörd i svenska toner.
Mer än sextio år hafva förflutit, sedan detta qväde först utkom.
Ännu lefva dock någre af dess äldsta allmänhet; och hvilken mängd af dyrbara tankar och bilder skall ej derutur än i dag, vid minsta erinran, framstörta i deras minne! T. ex.
Pompé var sjutton år, då han de Parther slog:
Den tjena kan sin Kung, är redan gammal nog.
De sår, som efter krig en ynglings mandom tyda,
Långt mer, än silfversnö på sorglös hjessa pryda.
Han kände han var till, då han i vaggan låg,
Och efter lagern grät, förr, än han svärdet såg.
På detta olycksklot ej glädjens frukter hoppas!
En blomma glädjen är, som dör i det hon knoppas.
Menskan – hvilket stoft! med tigern i sitt spår,
På afgrunds sköra hvalf hon under åskan går.
O Frihet! himla-eld! ehvar du börjar brinna,
Till halfgud älskarn höjs, och flickan till hjeltinna.
I kojan kämpen föds, och gubben, matt och tung,
Sin krycka kastar bort, tar svärdet och blir ung.
För tusen folkslags väl sitt blod till offer gifva,
Och villigt dö för dem, som skola födde blifva:
Gudomeliga dygd! det måtte vara stort,
Det måtte vara ljuft, när sjelfve Gud det gjort.
Med få ord sagdt: det tycktes hos denne unge skald vara allvar med hans försäkran:
Ej efter namnet skald jag ärelysten far;
Mitt enda högmod är, att jag ett hjerta har.
I ännu ömmare och ymnigare tonvågor utgöt sig detta hjerta, när det gjorde ”Grefvinnan Spastaras Död” till föremål för en särskild, en ensamt af detta ämne upptagen målning.
Vid den jordbäfning, som 1783 öfvergick Calabrien och förstörde Messina, omkom med denna stad en skön och tjugutvå-årig
Siciliansk Grefvinna305, som sjelf blifvit räddad, men ånyo kastade sig i faran för att frälsa sitt barn.
Tidnings-underrättelsen derom hade på Lidner gjort det djupaste intryck.
Moderskärlek var hans älsklings-ämne; och han grep nu begärligt tillfället, att i en deråt enkom egnad dikt just con amore behandla den.
Detta skaldestycke, tillegnadt Prinsessan Sophia Albertina, försedt med öfverskrift af ett motto ur Ossian, blef, ibland alla Lidners, det mest berömda.
Framför ”Året 1783” har det företrädet af en fullkomligare enhet; men är likväl ock, i spridda drag, behäftadt med än flera af de felaktigheter, från hvilka Lidners sångmö aldrig mäktade befria sig.
Det hela, med sin dystert präktiga lyrik, gör likafullt intrycket af ett slags elegisk opera, der componist och machinist täflat med poeten att tillvägabringa en den effektrikaste målning af händelsens fasor och den moderliga ömhetens triumf.
En målning alltså, der
Hväsande svafvelregn störta sig ner;
Darrande jordens inelfvor braka;
Dess grundvalar skaka;
Hon vrålar, spyr eld – nu öppnar hon sig ...
under det man förnimmer en chor af klagoröster:
Gud! nådig, barmhertig, förbarma dock Dig!
och vidare:
Ramlande thordönen dundrande knalla,
Eldtöcknar skalla,
Sjöarne svalla
Mot rytande skyn.
Klipporna gunga,
Åskviggar ljunga,
Fasliga syn!
Ankrade seglare vågorna slunga
Mot himlabryn.
Templen af glödande eldkulor brinna.
Ett skrall ... än ett skrall ...
Palatsen försvinna;
I remnade jorden begrafva de sig ...
hvarvid ånyo klagas:
Gud! nådig, harmhertig, förbarma dock Dig!
Med ett rop: ”O höga Gudamor”! störtar den sköna Spastara i sin makes armar:
Der ligger hon!
– Så skön uti Messie blod
Vid korset Magdalena dignar;
Så skön i sina tårars flod
Hans fot hon kysser och välsignar.
Han bär henne i sin famn utför palatsets trappa.
Ett ögonblick afsvimmad, spritter hon upp vid ett nytt åskeslag, och saknar sin späda son, hvilken ännu är qvar inom de tända murarna.
Hon vaknar, skådar taket brinna:
Lik en numidisk lejoninna,
Hvars ungar man från henne röfvat har,
Hon genom tusen flammor far;
Från rum till rum med tankans snabbhet hastar!
Hvart fotspår eldens tand förtär;
Men ingen eld så stark, som moders-lågan, är,
Nu muren i dess väg de heta stenar kastar;
Ett moln af svafvelrök dess syn förblindad gör;
Dock, månne känslan kan ett modersbröst bedraga?
Till vaggan hennes steg en säker kosa taga;
Hon stannar – ack! ett klagans-skri hon hör,
Ett steg tillbaka tar – nu åter vaggan hinner;
Mot barnets bröst re’n åter hjertat brinner;
Hon det i skötet bär, för andra gången mor.
Hon kallar på sin försvunne make, hon rusar ut –
Sitt barn, men faran ej ett moders-öga ser.
Det smälta grus i röda vågor brusar;
Hon genom hindrets stängsel rusar,
Till trappan hinner fram – nu ramlar trappan ner – – –
Mörker, och eldar, och stumhet, och dån!
Öfver och under och kring henne döden!
Mot Himlens våld, mot dessa afgrunds-öden,
Der står hon – ensam – stum – med dygden och sin son!
Som de vilda norrsken måla
Snöbetäckta fält med blod,
Så på bleka kinder stråla
Flammor utaf eldens flod.
Ack ! hvilken syn!
Än står hon, ser djupet, med hand lyft åt skyn;
De svedda hår kring hennes axlar hänga;
På hennes anletshy sitt flor nu döden drar.
Hon utom sig tillbakafar,
Försöker genom elden tränga,
Till en altan sin tillflykt tar.
Der visar hon sitt barn och höjer opp sin röst,
Besvär hvartenda modersbröst,
Hvarenda far, att det förlossa;
Hon våndas, ropar, klagar, ber:
Ack! blott min son jag räddad ser,
Må fritt mig tusen åskor krossa!
Hon lyfter sina blickar till en högre makt:
O Du, som i Ditt sköt de späda barn har slutit,
Vid hvarje tår Din mor i Salems dälder gjutit,
När med förtviflans rop:
Hvar är du, o min son?
Hon sökte
Dig med öppna armar;
Vid dessa tårar, Gud! (som hon, jag moder är!)
Frälsare! vid dem jag
Dig besvär,
Att nu, att nu Du dig förbarmar!
Svaret blir dock intet annat, än detta:
Dödens blixt och domens knall!
Murarne ramla.
Men stora snillens fel äro ej mindre lärorika, än deras förtjenster.
Mellan skönheterna i detta skaldeverk förete sig lyten, som väl af dem öfverglänsas; men ändock förmycket stöta, för att af en lugnt pröfvande efterverld kunna förbises.
Det ligger i den lyriska diktsångens natur, att
Skalden der skall företrädesvis uttrycka hvad han sjelf, såsom person, känner.
Men ingalunda är dervid nödigt, att han gör sin egen person till ett af sin sångs föremål.
Dock kan äfven detta få ske; det beror alltid af anledningen och sättet, om sådant väcker behag eller obehag.
Till och med i en episk dikt kan det förra inträffa.
Eller hvem förnimmer utan djup rörelse, utan hög beundran de ställen hos Ossian och Milton, der desse, i sin helsning till Solen, till Ljuset, påminna om sig sjelfve och sin blindhet?
– Så kunde ock Lidner höras gerna, då han, såsom på samma gång en ung skald af högsta ordningen och en känslofull olycklig yngling, hvars missöden då ännu voro kända blott af hans egna obestämda antydningar, i ”Året 1783” tillropade sig så med den åt verlden gifna underrättelsen, att hans ”hjerta” utgjorde hans ”enda högmod”:
Och du, af ödens blixt förföljda, slagna själ,
Gläds! glöm din egen nöd vid hela folkslags väl!
Se millioners fröjd; hur kan du dig beklaga?
(o. s. v.)
Så fann man ock, när han vid inledningen till ”Spastara” ställde sig fram i en vida utförligare sjelfspegling, med skäl den i spegeln framträdande bilden romantisk och älsklig.
Ännu i dag läser man rörd dessa vackra verser, från begynnelseljuden ”På Nova Zemblas fjäll” m. m. ned till det ryktbara stället:
Om ingen dödlig fanns olycklig, mer än jag
Min blod till is, hvar puls till marter gör ...
Jag kan ej säll i himlen vara,
Om der jag jordens klagan hör.
Stränge granskare hafva i de sist anförda försäkringarna velat finna en blandning af moralisk och poetisk svulst.
Näppligen borde dock någon sätta i fråga äktheten af skaldens känsla i det ögonblick, då han så yttrade henne.
– Men han går än längre: han inblandar sig och sin bild äfven i sjelfva handlingen, med detta utrop af deltagande:
Spastara! om jag varit der, –
Jag vid ditt helga stoft, vid mina känslor svär:
Jag trotsat eld och död, i faror mig fördjupat!
Och fast en yngling än, månn jag ej lefvat nog,
Om, för att frälsa Dig, jag under gruset stupat?
Mer ärorikt en hjelte aldrig dog.
Likväl kan äfven en sådan bedyran tålas: hvad den innebär, är icke något i sig sjelft otänkbart eller ogörligt.
Det kan till och med synas stegra föreställningen om den Olyckligas våda och nöd, att skalden sjelf vill hasta till hennes bistånd, vill dö för hennes frälsning.
Läsaren känner som han, och vill göra honom sällskap.
Men skalden stannar ej ens vid denna gräns: han fortfar ytterligare att inblanda sig i sitt ämnes målning – såsom en åklagare af Guds handlingssätt; och höjer mot hans försyn allahanda förebråelse-rop, hvilka, gång efter gång, afbryta den eljest så intagande skildringen med missljudande störelser.
Vårt klander skulle tiga, om han velat hejda sig vid att låta missnöjet smälta i ömhet, – såsom här:
Ja, om på detta klot, der brott och öden rasa,
Spastara, du ett menskligt fel begått:
Jag ville vara Gud, att kunna dig förlåta;
Och sedan Menska bli, för att af glädje gråta.
Men – hvad skall man säga om utfall, sådana som dessa:
Jag bli så hård, som Himlen är?
Månn Guda-nåd och rätt är till?
Med Dig, om jag din himmel fick,
Jag ville icke känsla byta.
Du Envåldsmakt! en vink det kostat Dig ...
Du låter flammor dem förtära;
Och fordrar kärlek utaf mig!
Hvad gjorde Dig Spastara?
De krossas?
Abraham! och detta är din Gud?
På dylikt vis, utan all högre åsigt af lifvet och dess i en annan verld sig fullföljande utveckling, fortsätter han sitt mästrande; ända till denna förklaring:
Den makten äger, segrar lätt;
Men Dygden, just då dundren knalla,
Sin oskuld kan till vittne kalla,
Och Himlen, då hans viggar falla,
Skall rodna för sin oförrätt.
Märkligt är härvid, och länder hans poetiska instinkt till ära, att i hans behandling af Spastara är det ingenstädes hon, hvars klagan öfverskrider förnuftets och religionens gränsor.
Med en känsla, lika sann som fin, har han i hennes mun lagt blott hvad hon, i sin belägenhet, kunde och borde yttra.
Det är åt sig sjelf, som han förbehållit att rasa mot Gud.
Slikt medför alltid, jemväl i ästhetisk måtto, sitt straff.
Dessa vilda häfningar uttrycka ingen sann, ingen naturlig lidelse; de härröra från en halft feber-yrande, halft med uppsåt tillkonstlad, som jagar efter att för hvarje pris åstadkomma den bjertaste, den kraftigaste effekten.
De lyckas ock deri; – utom hos den sunda känslan, den rena smaken, det klara omdömet.
I Lidners qväden öfverhufvud äro de, tyvärr, allsicke sällsynta.
Så t. ex. i sången till hans Moders Skugga närmar sig denna apostroph till vansinnighet:
Hur har en Gud, som trots min smärta,
Ej minsta ömkan för mig bär, –
Hur har han kunnat skapt ditt hjerta,
Då hans så obevekligt är?
Mycket af detta är hos honom en ärlig känsla, men en sjuk; det öfriga är – rhetorisk bombast.
Den anmärkning kan göras, att man hos en person, som i allmänhet så litet tänkte, ej bör taga dylika faruter så noga efter orden.
Ett i ”Tryckfriheten den Välsignade” gifvet svar på en i samma tidning införd och ganska billig kritik, der de af oss vidrörda fläckarne från hans Spastara bortönskas, ådagalägger tillfyllest, hvilken förvirring, hvilket töcken herrskade i hans religiösa och moraliska föreställningar.
Så ofta han vill (för sig sjelf eller andra) reda dem till egentliga begrepp, kommer han ej längre än här; der han, med mycken hetta och emphas, till obegränsad ursäkt framhåller passionens öfvermakt och den olyckliges behof att få, om icke annat, åtminstone beklaga sig.
Kort sagdt: detta svar, som finnes infördt i Delénska upplagan af hans skrifter, förråder alltigenom en trogen lärjunge af Werther.
Bland hans samtida var likväl mången, just i dessa lyten, förtjust allramest.
Falska deklamationer, särdeles när de sättas i ståtliga verser, verka på mängden lika förblindande, som allt annat prål med oäkta juveler.
Det tillgår så ännu i dag, och skall alltid så tillgå.
– Bekant är, huru det icke blott förvånar hopen, utan desslikes vinner dess bifall och beundran, när någon, mot den högsta borgerliga makten, mot det krönta menskliga hufvudet, uppträder med ett trotsigt och förnärmande språk.
Huru mycket större måste då uppseendet bli, när sådant vågas emot den Gudomliga Styrelsen, det Himmelska Majestätet!
Vi göra Byron ingen orätt, om vi säga, att detta titaniska öfvermod har icke litet bidragit till hans verlds-ära.
Hvarken i snillets eller karakterens storhet kan Lidner jemnföras med denne jätteskald; som, tvifvelsutan, går till efterverlden såsom en Poesiens Napoleon.
Men visst är, att en själsfrändskap emellan dem ej kan förnekas.
Lidner har drag, har toner, har färgor, som likna Byrons i känslans djuphet, i lyrans fullklang, i fantasiens glöd och praktglans öfver en ständigt mörk botten.
Kanske, om sättet af Lidners sjelfförstöring varit ett mindre hastigt förlamande, hade likheten kommit att sträcka sig långt nog.
Sjelfförstörare voro de föröfrigt bägge två.
Den bland
Lidners skapelser mest Byrons-artade är väl i alla fall hans ”Medea, Opera i 3 akter”; hvilken dessutom, betraktad såsom ett helt, är mera detta, eller ett fullfärdigt, än något annat af hans arbeten.
Erinrar man sig det slags karakterer, som Byron helst skildrar, så hör denna Operas hjeltinna dit; ehuru han vanligen låter sådana vara af mankönet.
Äfven här behandlar
Lidner sitt älsklingsämne, Modershjertat; men i en helt annan skepnad, än dittills; dess ömhet målas här i strid med en svartsjuk kärlek, som uppoffrar den tillika med barnen, för att hämnas på deras fader.
Medea framkallar ej blott furierna; hon är sjelf en furie; – men en skön.
Man dömme, om sjelfve författaren till Manfred och Cain kunnat stort annorlunda, eller förfärligare, skildra det ögonblick, då hon bereder sig att mörda sina barn, än det skett i dessa ord:
Ja, utbryt, olycksmoln!
Låt ur ditt sköte ljunga
Den vigge, aldrig än en Hämde-Gud sågs slunga!
Med uppror, stormars tjut och sjöars raseri,
Förkunna, o Natur! så långt ditt välde räcker,
Att detta ögonblick skall hämden helgadt bli.
Förmörkas, Sol! En härjnings-pest låt öda,
Från gudars lugn, till minsta fågels hopp!
Förgås de foster må, som alla mödrar föda,
Tills jag min hämd fått fylla opp!
Du Tid, som varit har, som är, och än skall ila
På seklers axlar kring i evigheter ner,
O Tid! på dina vingar hvila!
Se det, som förr ej skett!
Se det, som mer ej sker!
Men ack! mot dessa små en dolk Medea väpnar –
O Hekate!
Slit känslan ur min barm;
Jag vill se bort: för du min arm!
Söf modren, och stöt till!
– – – Jag häpnar?
Nej! nej! jag måste Jason se.
Det mig en dubbel styrka gifver!
Då vid hans knän hans söner le,
Då i hvar blick förtjust han blifver;
Då re’n hans armar öppnat sig,
Att dem i faders-skötet taga:
Då är det tid, att dolken draga;
Då är det tid, att hämnas mig!
(Hon faller på knä.)
Hämd öfver Jason, öfver Jason, låt brusa!
O Juno, Gudinna! låt blodströmmar frusa!
Menlösas blod, att till töcknen det far,
Och brånande viggen från thordönen tar!...
Jag skall ett trolöst bröst emellan korpar skifta,
Ikring moras hans stoft en stormig midnatt hvifta.
Kom, plågo-andars här! kom, elda opp mitt mod!
(Till yngste sonen, som ligger på knä vid altaret.)
Hvad gör du?
För hvem?
För Jason.
(fattar i dem bägge och släpar dem efter sig.)
Blod!
Också deri är någon likhet med Byron, att skalden gerna midt i det skräckfulla blandar det ljufva.
Så, när
Medea har mördat barnen, uppstämmer en chor af Junos prester och prestinnor:
Der ligga de uti sitt blod,
Hur menlösa och små!
I aftonrodnans purpurflod
De kyska stjernor så
Bestörta, matta, bleka stå.
Hvarefter, i beslägtad tonart, en af presterne sjunger om det ena barnets förvandling till en stjerna, och en af prestinnorna om det andras förvandling till en näktergal.
Ehvad än vid denna lyriskt-dramatiska dikt, såsom ämnad till Opera, må kunna tadlas och önskas: ingen kan dock förneka, att den äger många, stora, ja oförlikneliga skönheter.
”Året 1783” erhöll en fransysk och en tysk öfversättning; ”Spastara” öfversattes på engelska; och ”Medea” äfvenså.
I sitt företal till ”Yttersta
Domen” yttrar
Lidner den förmodan, att Medea blifvit uppförd i London; och tillägger:
”hon hade säkert i mitt fosterland njutit en lika ära, om ej, bland andra stora fel, hon äfven på titelbladet röjt det grufliga, att äga mig till författare”.
Egentliga hindret låg väl dock deruti, att Poesien är för rikt utförd; d. v. s. så rikt, att Musiken finner för litet qvarlemnadt åt sig att uttrycka.
Franzén antager, att Medea borde, just derföre, kunna uppföras utan musik; eller så, att, med undantag af vissa stycken, som redan af sig sjelfva sjunga och påkalla tonkonstens biträde, allt det öfriga blefve endast deklameradt.
Han tror, att, med en och annan i theatralisk hänsigt nödig förkortning, måhända äfven förändring, skulle detta skådespel då verkligen göra ett stort och antik-artadt intryck.
Saken låter tänka sig: om nämligen – men detta är ett brydsamt om – theaterkrafter, nog utbildade och fullkomliga till sådana rön, i allmänhet funnes att påräkna.
I sjelfva verket är ”Medea” ett Sorgspel; men med lyriska situationer och starka, sköna lyriska utbrott.
Huru sjungbara och i högsta grad musikaliska särskilda stycken i denna dikt äro, visar sig t. ex. genast i första aktens andra scen, der Jason och Kreusa, under vexlande dansar och chorer af krigssånger, kärlekssånger och sjömanssånger, hålla sitt intåg; som plötsligt afbrytes af ett från Medea utsändt åskväder med orkan.
Men till de företrädesvis musikaliska delarnes beskaffenhet kan slutas redan från den – genom Geijers sköna melodi allbekanta – Korinthiska stridssången i tredje aktens tredje scen:
O Yngling!
Om du hjerta har
Att trampa fäders fjät m. m.
efter hvilken följer ett vexel-sjungande mellan Korinthierne och Thessalierne, som ändtligen taga staden med storm och inmarchera med denna chor:
Ramlen, J murar!
Förstörens, J vallar!
Den krigslystne kämpen bestiger er borg;
Och hjelten, som äran till segertåg kallar,
Hjelmsmidd nu yfves på blodiga torg.
I blänkande pansar
Och segrande lansar
Speglar sig solen.
Hon gläds åt sin prakt:
Är mod uti hjertat, har armen ock makt!
Hit hör äfven den berömda choren af Drömmar, i andra aktens andra scen:
”Vid vassen af den krökta ström”; till hvilken Skjöldebrand satt en melodi, som troligen ännu ej är bortglömd.
Likaså det tal, som Medea i sista aktens femte scen håller till sina barn, då hon med dem, undan Thessalierne, tagit sin tillflykt i Junos tempel.
Börjande med orden: