Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skulle icke röra på sig.
Hon satt och såg på en betande kalf och upp i den höga blå himlen och lät solen skina på sig.
Hon kände sig obeskrifligt väl till mods, innerligt fri och sömnigt till freds.
Hon började genast läsa.
Som hon såg åt sidan, märkte hon, att han kom emot henne.
Med sin blommiga morgonrock och den hvita spetsduken virad kring hufvud och skuldror bildade hon en ljus, rörlig, lefvande fläck i det döda landskapet.
Han stod framför henne, fattade hennes hand och satte sig ned bredvid henne i gräset.
Han luktade ännu helt friskt efter badet.
Om hon sofvit godt?
Åh, inte just som allra värst.
Det kunde nog utan skada ha varit en smula mindre flugor.
Nå, med sömnen hade det ingen nöd.
Man sofve sämst om natten och i sängen, men man toge skadan tiofaldt igen genom att taga sig den ena luren efter den andra och den ena längre än den andra ute i fria naturen så lång dagen var.
De första dagarna här ute på ön hade han bokstafligen intet annat gjort än ätit, badat och sofvit.
Framför allt sofvit.
När han skulle ge sig åstad hem efter sitt första bad, hade han icke hunnit halfvägs, förrän han låtit sig sjunka ner i ljungen; och det hade inte gått fem minuter, innan han befunnit sig i den djupaste och härligaste sömn, – han, som annars aldrig kunnat sofva ute.
Hon skulle nog själf få erfara det.
Ja, det längtade hon riktigt af hjärtat efter att få pröfva på.
Och man kunde naturligtvis vara fullkomligt ogenerad?
Så framt hon icke ville genera sig för fiskarena, hvilka för öfrigt mest vore ute till hafs på fisket, eller för de två hästar och den smula annan boskap, som funnes på ön.
Att någon slup med badgäster inne från Åbo förirrade sig så långt ut, hände nästan aldrig.
Hon ville allt bra gärna begynna med samma.
Nå, så skulle han visa henne bästa badstället.
Men hon vore kanske rädd för att så där bada i öppna vattnet?
Badhus funnes icke.
Å nej.
Det ginge nog.
Hvarpå han hjälpte henne upp och följde henne ned mot hafvet till, sedan hon varit inne och hämtat sina baddukar.
De gingo fram på en stig, hvilken slingrade sig fram längs de på denna den slätaste och bördigaste delen af ön befintliga husen, som lågo kringkastade utan ordning och med stora mellanrum.
De kommo omsider in i en smal ränna emellan tvenne bergknallar, och så med ens öppnade sig utsikten, och hafvet låg inför dem, fritt, oändligt, stilla i förmiddagssolen.
Nere under dem hade det gräft sig in bland de öfver hvarandra stjälpta, hvitspolade klipporna och bildade liksom ett naturligt, enormt badkar.
De togo afsked från hvarandra och stämde möte en timme senare på den plats framför hennes bostad, där de nyss suttit.
Hon skred utför en lång sluttning med sandbotten och mager, svartbrun växtlighet, öfver hvilken foten ständigt slant, så att gången besvärades.
Därpå följde hon stranden, där den uppspolade sanden låg hvit och fin, i en halfcirkel, tills klipporna vidtogo.
Hon skulle öfver några af dessa, för att nå fram till det anvisade badstället.
En gångstig, som snodde sig hit och dit och upp och ned och som linierades af förkrympta, knotiga busksnår, visade henne vägen.
Efter några minuters klättrande öfver själfva de glatta, grå hällarna befann hon sig i ett slags fördjupning i stenmassan, hvilken erbjöd två, tre mindre fördjupningar, naturliga bäddar rentaf till att mottaga människan efter badet, med mjuka rundningar i den hårda gneissen, liksom enkom afpassade efter hennes kroppsform.
Hon kastade sitt bylte, steg på den hala stenen ända ut till brädden och såg ned i ett vatten så genomskinligt och färglöst klart och rent, att minsta lilla sandkorn eller kiselsten på bottnen kunde urskiljas, medan solskenet liksom göt sig in igenom det kyliga ämnet och lade sig med afkyld, klar glans öfver bottnen, öfver sanden och tångväxterna.
Öfver den lilla runda bukten och öfver hennes hufvud, ut mot hafs och in från hafs, kommo sträckande och kretsade med genomträngande, metalliska skri underliga fåglar, som hon aldrig sett, oceanens fåglar, med spetsiga, spänstiga, långa vingar samt med kroppar af makrillens form och färg.
Så begynte hon att långsamt kläda af sig.
Stenen värmde så angenämt under fötterna, medan hon trippade ned mot vattnet.
Hon hade att först vada öfver en liten vattenränna för att nå fram till en stenknöl, hvilken låg där som ryggen af en hvilande hval; från denna hade hon så att låta sig glida ned i vattnet.
Hon doppade foten, men ryckte den tillbaka med ett litet rop: vattnet var så kallt.
Omsider kom hon öfver, stod en stund tvehågsen och rysande inför det kalla, klara elementet samt lät sig så på Guds försyn åka ned däri.
Ett hjärtskärande skri, våldsamt baskande i vattnet, – så stod en naken kvinnokropp upprätt och lät solen smeka sin hvita hud, medan vattnet rann ur det lösta håret.
Mellan två grönsvarta murar af undervattensvegetation lopp en lång, smal ränna, som sken hvit af den ohöljda bottensanden.
Hon sprang öfvergifvet fram genom denna och nådde en vid, rund, sandhvit platå, där vattnet ej räckte längre än till knäna och där man helt bekvämt kunde sitta på huk.
Och omedelbart därinvid var en fördjupning, där man så präktigt kunde stå ända intill halsen i vatten.
Här och hvar summo små runda tingestar, slemmiga, med ett virrvarr af fibrer på undersidan, skiftande i regnbågens alla sju färger och ännu många andra förtoningar, och dem gaf hon nogsamt akt på, att hon icke komme dem för nära, ty Tuveson hade sagt henne, att finge man väl en sådan där västkustens manet på sin nakna hud, så brände det timtals värre än nässlor.
Hon kunde icke komma sig för att sluta: det var så namnlöst härligt, alltsammans, det salta, kalla, rena vattnet och den varma solen öfver den nakna kroppen.
Men det var hög tid att sluta.
Hon dök upp ur den lilla hålan, sprang tillbaka genom den sandhvita rännan emellan de gröna undervattensväggarna, sjönk åter ned i fördjupningen vid den bukiga stenknölen, – men huru komma upp på denna!
Hon kraflade och klättrade, men den var glatt som glas; hon grep tag med sina fingrar och klämde åt med sina fötter, men hon gled och gled, tillbaka nedför, gång på gång, oundvikligt.
Hon blef helt hemsk till mods, gjorde en sista förtviflad ansträngning, satt på stenknollen med i rödt och blått tecknade knän, och upptäckte, att hon helt bekvämt kunnat vada i land med ett litet stycke omväg.
Hon sprang uppför den sakta sluttningen, kastade sig raklång i gneissens mjuka rundningar och njöt ett välbefinnande genom hela kroppen, hvilket hon tyckte sig aldrig ha känt maken till, medan stenen hettade underifrån och solen värmde från ofvan.
Så låg hon länge, i solbad ofvanpå vattenbadet, såg de stora, hvita hafsfåglarna kretsa öfver sig med tunga, elastiska vingslag på långa, spetsiga, kraftiga vingar samt hörde dem skria med deras sällsamma, metalliska läte.
Omsider klädde hon långsamt på sig och begaf sig i sakta mak tillbaka samma väg hon kommit, längs gångstigen öfver klipporna mellan de svarta busksnåren och uppför den sparsamt och svartbrunt öfvervuxna sandsluttningen mot husen till.
»Nå?» sporde han leende.
Ah, det vore ju härligt, härligt; alltsammans, det rena salta vattnet, den fina mjuka sandbottnen, och den solvärmda stenen, – ja framför allt den varma stenen.
»Och ni mår godt efter ert första bad?»
»Obeskrifligt.
Bara lite matt.»
»Nu skall ni också hvila er, till middag.
Jag har funnit en förträfflig plats till att hålla förmiddagssiesta.
Har ni lust se på den?»
Ja, naturligtvis hade hon lust.
De skredo ned mellan några små åkerlappar – de enda som ön ägde – funno en körväg, som lopp inunder själfva branta berget och var öfverskuggad af löfträd, större än öns andra, hvilka alla voro i dvärgformat, följde denna och påträffade en trekantig, långsamt uppåtstigande sluttning, bevuxen med tätt gräs och kransad med träd.
Här slogo de sig ned, med en stengärdesgård högt uppe i fonden bakom dem samt med utsikt öfver ett parti af ön och ett sund, hvilket skilde den från en grannö, – hon sittande, han liggande på sidan med armbågen mot marken och kinden i handen.
Men det ville icke komma till något riktigt naturligt och otvunget samtal emellan dem.
De kände, att de sutto där ensamma; de hade båda på förnimmelsen, att talas måste det; den ena väntade, att den andra skulle taga initiativet, men ingendera fann det förlösande ordet eller tonfallet eller hållningen.
De voro ännu alltför främmande för hvarandra, att icke tystnaden skulle verka ömsesidig förlägenhet och att de icke på samma gång förgäfves skulle fråga sig, hvar taga fatt.
Det blef samtal, som anknötos med ansträngning och stannade med samma liksom ett klot i högt gräs; själfva det totala påtumanhand, hvari de befunno sig, verkade i dessa deras samvaros första timmar hinderligt för förtrolighet och naturlighet i umgänget.
De hade, då de skildes för att hvar på sitt håll dinera, aftalat att, så snart den värsta hettan lagt sig, ge sig ut på ett gemensamt ströftåg rundt på ön.
Den myckna nakna stenen, hvilken utgjorde den ojämförligt större delen af ön, verkade nämligen såsom en kalorifer: den samlade solvärmen i sig, höll den kvar i sig och utstrålade den, så att ön midt på dagen hvilade i en sannskyldig bakugnsatmosfär, medan kvällningarna trots det stora och kalla hafvet blefvo helt ljumma.
Emma Berg hade ingen ro.
Så snart hon förtärt sin stekta makrill och sin körsbärssoppa, hvilka enligt landets sed framsattes i omvänd ordning, kastade hon sin spetsduk kring hufvudet och gick ut.
Det fanns något i henne, hvarmed hon icke kunde vara allena, – hvad, visste hon ej, men hon måste bort ifrån det.
En ångest var i henne, den bankade i hennes pulsar, hon kände den i hjärtslagen.
– Hvarför var det henne så underligt till mods?
Var det rätt, att hon kommit hit?
Hvad var det som drog henne till honom, då dock intet fanns i hans väsen, som sökte närma sig henne, vinna henne.
Solen brände på hennes hufvud, hettan stod rundt omkring henne, hennes tankar vände sig ideligen rundt kring ena och samma frågor.
Hon vandrade mekaniskt, utan att veta hvarthän.
Plötsligt hörde hon barnskratt och skri, blickade upp och märkte, att hon råkat komma till badstället, bortom hvilket några små fiskarpojkar plaskade omkring i vattnet med uppvikta byxor och sprungo sin väg vid hennes åsyn.
Hon var trött.
Solen lyste bländande, och hafvet låg som en oerhörd blank silfverplåt, hvilken återkastade den dubbelt bländande.
Hon hade ingen lust att vända om.
Hemma ville hon icke vara, och det lockade henne icke någonstädes som helst hän på denna nakna, torra, öde ö.
Hon gick ett stycke fram och satte sig i den fördjupade stenen, tätt nere vid vattnet.
Helt små vågor kommo rullande in emot henne och slogo kluckande upp till henne.
Något hviskade vid hennes öra: här har han badat ...
Hon blef sittande.
Solen stod lågt, hafvet var blått som himlen, och öfver den lilla viken strök en frisk vindfläkt.
Emma Berg rätade på sig och gnuggade sig i ögonen.
I hennes lemmar låg liksom bly, hennes hufvud brände, hon såg sig sömndrucket ikring och förstod ej, hvar hon var.
O, hvad hon var het; het och törstig.
Hon stödde handen på stenen; denna var glödande.
Hon satte sig upp och kände, att kläderna under henne voro varma, som om hon hade legat i en öfverupphettad säng.
Hon begrep, att hon sofvit, och lade sig ned igen.
Bara sofva.
Då for det som en blixt igenom henne: klockan fem skulle han komma.
Hon såg efter solens läge och sprang upp.
Det måste vara senare än som så!
Det svala hafvet höll i henne, den heta tröttheten höll i henne, hon kunde icke komma på benen, stod dock ändtligen upprätt, samlade slöjan ikring sig och sprang bland stenrös och busksnår uppåt mot huset.
Så snart detta dök upp framför henne, gick hon långsamt, helt betänksamt, spejande hän öfver vägen, på hvilken han måste komma.
Nej, ännu var han ej på väg.
Hon begynte åter att springa, vek om husets hörn och såg honom sitta på stentrappan med ryggen vänd mot henne.
Vid sandens knastrande under hennes fötter vände han sig om.
»Ni är ju helt röd,» sade han; »hvad har ni funnit på?»
»Legat i solen och sofvit?»
»Hvar?»
»På stenen vid badstället.»
»I själfva middagshettan!
Men det kan man bli sjuk af.»
»Ånej!»
Hon var å nyo med ens så otroligt glad.
Hon dref på, att man genast skulle börja vandringen.
Hon blickade förstulet på den fina gestalten med den drömmande gången och kände glädje öfver att hon gick bredvid honom.
De klättrade uppför en af de ansenligaste höjderna, där lotshuset uppställts på själfva toppen midt bland myriader af lösa stenblock, öfver hvilka man dragit fram en gångstig, utmärkt medels mindre ojämnhet, och sågo härifrån ut i ett oändligt och skiftande perspektiv in mot fasta landet till: den inre farleden, full med segelbåtar, hvilka lågo som små hvita fjärilar på det blå vattnet, jämte några större segelfartyg samt en och annan svart, rak, lång ångare, hvilken sköt sin väg fram direkt och skyndsamt, såsom en af sina affärer upptagen geschäftsman, bland mängden af de koketta, elegant och makligt framgungande segelskeppen, hvilka gåfvo sig god tid; – bakom farleden inloppet till Åbo, i stark förkortning, med dess många småskär och stranduddar sammansmältande för ögat, medan Åbo hvita kyrktorn och röda tegeltak stodo målade i fonden; – och så fastlandskusten förtonande i blekaste blått, i ett blått som nästan icke mer var en färg för ögat, långt söder ut i rak linie, medan den norrut gjorde en enorm kurva, tills den försvann ute i Nordsjön.
De klättrade ned igen på en annan sida, kommo ned till det smala sundet mellan öarna, åsågo den föreställning i fiskfångst, som de stora hvitgrå måsarna gåfvo, i det de slogo långa lofvar i rymden, så med ens togo sikte på en fisk i vattenbrynet och som hvita pilar sköto ned.
Plötsligt stängdes passagen för dem, i det att klipporna tvärbranta sträckte sig ända ut i vattnet.
Emma Berg såg sig handfallen omkring i en eller annan konfus föreställning, att någon skulle bära henne genom vattnet.
Men hennes följeslagare balanserade tigande i förväg, från sten till sten, vätande stöfvelsulorna, utan att se sig om efter henne; och så samlade hon slutligen resolut och en smula nedslagen sina kjolar och gjorde sammalunda som han.
När hon i det närmaste hunnit öfver och han redan stod på stranden, såg hon en rund, köttfärgad, mångbenad tingest ligga på stranden och frågade, hvad det vore för något.
»Det är en liten krabba,» svarade Nils Tuveson med så varm röst, som hade han sagt: »Det är en vacker liten flicka.» Emma Berg blickade flyktigt upp och varseblef, att hans ögon ömt hvilade på henne.
Hon såg hastigt bort igen.
De befunno sig nu på en vid, flack platå, som fyllde hela ena, inre hörnet af ön och där öns får afknaprade det magra betet, vandrade vidare på måfå, vandrade och vandrade, medan solen sjönk allt lägre och skuggorna begynte lägga sig långa och luften afkyldes, – vandrade öfver naket urberg och långa sträckor af kullerstenar, genom vildniss af lingon- och blåbärsbuskar, öfver sandfläckar och vattensjuka sidmarker.
De kommo omsider fram till den lilla viken med deras badställe, styrde snedt förbi den, gingo fram genom en bred, lång gräsdal mellan bergen, veko af upp i dessa, stego och stego, nu uppåt en smula, nu nedåt en smula, så uppåt igen, alltjämt högre –
De hade bägge tvärstannat med ett utrop.
De stodo på en stenplatta; framför dem lågo kastade huller om buller som efter ett slagsmål mellan jättar, vräkta öfver hvarandra som af en titangud i vrede, – fantastiska, enorma, skrämmande –, stentänder, stenknölar, stenkobbar, långt, långt ut, i ett perspektiv, som ingen ända ville taga, men ständigt allt hvitare, allt gustnare, tills de längst ute liknade skelett af fossila vidunder, hvilka legat här under årmillioner och färgats hvita af vågorna, – vågorna från denna ocean, hvilken de tvenne små människorna där uppe på stenplattan sågo ligga utsträckt i glansen af den sjunkande solen, lik en gigantisk, sorglös bestie, som i en stund af ro och godt lynne sträckte på sina muskulösa lemmar i välbehag, medan den blanka huden blänkte och gnistrade.
Ett par dagar hade gått.
De sutto samman som sedvanligt efter badet på den gröna, af träd kantade brinken, med stengärdesgården i fonden samt utsikt öfver sundet och grannön, – han utsträckt på rygg på en filt och med kudde under hufvudet, hon halfliggande med ena handen stödd på schalen, på hvilken hon satt.
Sommarhetta, sommarsurr, sjöfågelskri; varmt, stilla och ensamt; korta samtal och långa pauser; flera tankar än ord, flera stämningar än tankar.
»Att vara talträngd kan man just inte beskylla er för,» hörde han henne säga.
Han reste lite på sig och betraktade henne; det hade intet som helst funnits i tonfallet af förebråelse eller gäckeri, men han ville riktigt öfvertyga sig och därför se efter.
Han mötte en blick, som var leende, skämtsam, varm, men intet af det han befarat.
»Ni är en mycket tyst människa,» tillade hon i detsamma.
»Jag tror, att de människor, som äro lagda för att förstå hvarandra, göra detta utan så många ord.
Och äro de inte lagda för att förstå hvarandra, så hjälpa inte lasstals ord till att bringa dem öfver vattnet till hvarandra.
Förhållandena knyta sig af sig själfva, spontant och doldt; orden äro vid en sådan process närmast till att bringa oreda i trådhärfvan, liksom alltför grofva fingrar.»
» Vi ha ju inte brukat stort många ord, fröken; och ... »
Han höll inne och såg på henne; han märkte, att hon förstod, hvad han ville säga.
Hon böjde på hufvudet och svarade ingenting.
Tuveson velat säga, var i själfva verket riktigt.
De hade i dessa par dagar kommit hvarandra närmare, på den goda väg som är omedvetenhetens och den naturliga sympatiens.
De trifdes i hvarandras kroppsatmosfärer, och det var som om redan därigenom ett stabilt underlag af verklighet skjutits in under den längtan emot hvarandra, hvilken stigit upp ur deras långa och täta vinterkorrespondens såsom en varm ånga, som inhöljt dem bägge.
Den unge mannen hade förstått, att hvad de nu skulle utspinna sammanbindande emellan sig, det kunde icke hämtas fram direkt och allenast ur deras förutvarande förhållande, utan måste ha sin utgångspunkt för sig och löpa jämsides med detta.
Han visste icke stort om henne; hvarken hvem hon egentligen var, ej heller huru hennes härkomst och familjförhållanden voro, och han frågade aldrig därefter.
Därpå kom det för honom icke an; alltsammans låg i denna djupa, distinkta, oupplösbara verkan, som den ena människan mottager från den andra vid de första personliga sammanträffandena.
Det första intrycket han fått af henne den afton han hämtade henne inne i Åbo, – detta osynbara lifsämne, på hvars närvaro eller frånvaro allt beror, – hade han med instinktens visshet känt vara af den rätta arten.
Det hade sedan legat inne i honom såsom ett stycke kol, som glödde och värmde, tills hans hårda, stela umgängesform begynt mjukna däröfver, och såsom ett frö, hvilket börjar gro så snart kälen gått ur jorden.
När förhållandet mellan en man och en kvinna nått denna punkt af sin utveckling, kan den minsta tillfällighet och det fullständiga ingenting af en bagatell vara tillräckligt till att med ens göra den i det inre och dolda brinnande elden synlig i en liten tunga eller den i det inre och dolda spirande brodden synlig i en liten grön spets i jordbrynet.
Det kan dröja längre eller kortare tid; det kan komma i morgon redan, det kan dröja i veckor, det kan också icke komma alls; och det är samma ingenting, hvilket bestämmer öfver så väl om som när.
Nils kände, att kolet fanns i honom, att fröet fanns i honom, att det ena glödde och det andra växte; och fatalist som han var, glad öfver det som han visste finnas, lät han förhållandet forma sig efter dess egna lagar och i alla dess små och hemliga faser, afbidande den tillfällighet, som skulle blotta i puppan fjärilns vingar.
Så var det en afton, efter att de under dagen varit tillsammans inne i Åbo.
De hade haft en besvärlig inresa.
Emma Bergs värd, en gammal bepröfvad fiskare, hvilken bar ett af de gamla lärdomsnamnen på -ius och hvilken som borgersman inne i Åbo sett bättre dagar, hade seglat dem in, och hans båt var en bräcklig liten tingest, gammal som sin ägare och som tog vatten.
Det hade blåst en hård sidmotvind, och de hade måst kryssa med långa slag.
Den gamle mannen med det storliniga och skarptskurna, väderbitna ansiktet hade hela tiden måst passa noga på, att icke byarna måtte öfverrumpla farkosten.
De båda främlingarna sutto där frysande och bleknäbbade och lärde sig till tidsfördrif känna igen den annalkande byn, där den blixtsnabbt sprang fram emot dem på hafvet såsom en mörk skuggning och en lätt krusning på vattnet.
Därunder hade Tuveson »upptäckt ett nytt ansikte», såsom han kallade det, hos sin kvinnliga granne.
Det hörde till hans teori om människan, att i hvar och en bodde en mångfald individualiteter och att hvar och en af dessa, härskande hvar på sin tid, gjorde detta sitt momentana herravälde gällande äfven i det rent yttre samt förlänade människan vidt skiljaktiga fysionomier.
Som han nu på den långvariga och enformiga färden satt gentemot fröken Berg, fick han tag i ett nytt ansikte hos henne.
Hon var klädd i hvitt, med blå kappa; på hufvudet bar hon en hufva likaledes i blått och hvitt; det mörka håret, med bena på sidan, föll oreglementeradt buckligt ned öfver den höga pannan; och inunder det blickade två ögon framför sig, så djärfva och gråa som han aldrig sett dem förr, utom kanske den första aftonen, då han seglade ut med henne till sin ö.
Den ranka, fasta, spänstiga gestalten, det osymmetriska, stillsamt käcka ansiktet, och så dessa djärfva, grå ögon, han höll af det alltsammans.
Det harmonierade så väl med omgifningen: den stärkande, salta vinden och det öppna hafvet.
Det föresväfvade honom, som skuggan af en tanke öfver hans omedvetna, att ett eller annat samband förefunnes emellan den väntansfulla och dock så resoluta blick, hvarmed hon blickade framför sig mot vågorna och byn, samt hennes sätt att ställa sig öga mot öga gentemot lifvet, framtiden, ödet.
De hade omsider kommit fram.
De hade dinerat samman uppe på »Berget», badortens sommarrestaurant uppe på kullen öfver staden.
Det var i själfva dinertiden, och den stora matsalen var alldeles fullsatt.
Alla dessa människor kände hvarandra, det hälsades ifrån ena ändan öfver till den andra, och det konverserades från bord till bord.
Däremot var det nykomna paret främmande för alla; uppmärksamheten var understruken; nyfikna direkta blickar, nyfikna stumma frågor.
Tuveson kände sig illa till mods; alla dessa främmande tråkiga människors ögon vandrade omkring på honom som flugben, tyckte han, och deras tankar grepo tag i honom som slemmiga och smutsiga fingrar, hvilkas grepp han icke kunde undslippa.
Sådant var nu en gång för alla hans naturel.
Han såg på sin följeslagarinna: hon satt där bredvid honom så lugn och likgiltig, som om hela omgifningen icke anginge henne, icke funnes till för henne, åt med sin goda aptit, talade med honom i sitt naturliga goda lynne, betraktade grupperna vid borden, såsom man betraktar ting i ett museum.
Han kände sig själf därigenom helt lätt, tacksam mot henne, stolt öfver henne, glad i henne; just denna instinktlika naturlighet, denna naturlighet i första hand, icke tillkämpad, tilltvingad, tilltrotsad, utan en helstöpt, själfmedveten människas naturliga sätt att vara.
Efter middagen hade de följts åt till posten: det var ju deras hufvudärende att hämta bref till sig; det fanns ingen regelbunden postgång till den aflägse ön, och det kunde ibland dröja en hel god vecka, innan slumpen förde någon inföding in på postkontoret.
De hade satt sig på en bänk i den lilla skuggiga planteringen utanför, midt emot brunnshuset, för att läsa brefven och tidningarna, en hel packa.
Men så hade Tuveson fått syn på tre kvinnliga varelser på bänken midt emot den, på hvilken de själfva sutto, – tre gamla, torra jungfrur med handarbeten, mustaschskuggning, giftiga ögon och hånfull mun, – och då hade han icke längre kunnat hålla ut, utan stoppat alla nyheterna i fickan, fått fröken Berg att bryta upp och seglat tillbaka hem.
Så var det, att de ut på aftonen sutto samman vid den lilla badviken.
Ett stycke uppåt land, just där sand- och ljungsluttningen tvärt afbröts af klipporna, hade de funnit ett bekvämt hviloställe med naturliga sitt- och liggplatser i själfva stenen samt med en vid utsikt, öfver viken och hafvet.
Det var redan sent; sjön hade för länge sedan gått till ro.
Månen slog en blank spång öfver den orörliga vattenytan.