Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag finner sålunda betänkligt både att afslå och att antaga mildringen i straffet, helst denna mildring lätt skulle kunna leda till förföljelser och åtalens mångfaldigande.
Snarare skulle jag dock vara böjd alt bifalla Konungens nåd. propos., än att antaga Utskrs förslag.
På grund häraf begär jag altså återremiss af betänk., för att få se de betänkligheter, sorn jag antydt, af Utsk. vederlagda.
Frih. boye; Redighet i begrepp är första vilkoret för ali rättskaffens undersökning, och jag finner mig så mycket
Iner uppmanad att här erinra derom, som jag icke känner något tyngre tillmäle, än då det sättes i tvetydighet, huruvida man älskar friheten och med detsamma fäderneslandet eller icke.
Jag skulle se grafven med fasa, om jag ej omgifvit mig med annat än tvetydighet i detta afseende.
Emedlertid, så länge den ledamot, som framkastat denna fråga, nöjde sig med framställningen af en blott phras för att göra effect, besvarade jag honom i allmänhet, att jag lycklc phrasen icke vara tillämplig; tneg då samma leda - Den ao
December f. m. mot nu för andra gången yttrat sig på samma sätt, anser jag för en pligt att visa, att det är’redighet i begreppen, sorn dertill är skulden.
Må det tillåtas mig att (rån den alltför höga ståndpunkt, som talaren intagit och hvilken jag ej klandrar, om den är enlig med hans öfvertygelse, återkalla honom till den fråga, hvarom vi tala.
Jag frågar då, hvad har bestraffningen af ett brott med friheten att göra?
Eller vill den värde ledamoten, att friheten skall bestå i frihet alt begå brott?
Huru kan man komma till farhågan, att klander öfver regeringsåtgärderna skulle blifva laslligt tal, då denna farhåga just är förekommen genom den distinction, som igenfinnes i Utskts förslag och hänför brottet till Konungens individualitet?
I öfrigt, och om man ej anser mig blifva alltför vidlyftig, begär jag alt ännu få tillägga några ord.
Om jag med det begrepp, jag bar om domarens omdöme och aktning för sig sjelf, kunde i den föreslagna lagförändringen se någon möjlighet af ett band eller ett intrång på folkets frihet, skulle jag dela den välde talarens farhågor; ty jag har redan förut förklarat, alt jag delar och högaktar hans känsla för friheten, och detta, jemte förklaringen att jag anser hans farhågor endast härr leda sig från oredighet i sjelfva begreppet, bör (reda mig från all misstanka att i någon mån vilja träda hans öfvertygelse för nära.
Jag skulle icke hafva upptagit tiden med något yttrande i detta ämne, emedan jag, i följd af Utskts sätt att behandla frågan, har föga hopp alt lunna gora min åsigt gällande, om jag icke ansett mig skylr dig att till besvarande upptaga dels några särskildt emot mig riktade anmärkntr i Utskts betänk, och dels Hr v. Ståbis sednaste yttrande, deruti han sökt undanrödja Hr Dalmans inkast, att frågan borde behandlas mera från en politisk synpunkt än i stöd af rättsgrunder.
I detta sistnämnda afseende får jag fästa uppmärksamheten derpå, att om (nan blott vill behandla frågan ur juridisk synpunkt, måste man erinra sig, att första rättsgrunden för all Jag är, att hvarje samhällsmedlem bör hafva lika rätt inför lagen, och att Konungen således i afseende på lagens skydd ej har större prerogativ än tiggaren, med det enda undantag, att Konunr gen ej är inför lagen ansvarig för sina gerningar.
Min mening är emedlertid icke att här vilja göra denna sats gällande; jag har blott anfört den för dem, som vilja betrakta ämnet ensamt ur rättsprincipens synpunkt, ty om denna fullföljdes, skulle man komma till det resultat, att intet särskildt lagstadgande i förevar, afseende behöfdes, då lagen på andra ställen genom utsätta straff icke; blott för alla handlingar, utan äfven för utspridande af rykten, som kunna vara för samhället farliga, omgjordat thronen och jnajestätets helgd med tillräckligt skydd, så att frågan bär 388 Den ao Deeemfcet f. m. endast är om skydd mot anfall på regentens person, hvilken, såsom jag nyss nämnde, i detta afseende icke har, ur juridisk synpunkt, något prerogativ framför andra samhällsmedlemmar.
Det måste således erkännas, alt frågan äfven, och i hufvudsaklig måtto, bör betraktas ur politisk synpunkt, och då Hr Strussenfelt frågat, om det är klokt att bibehålla det gamla, blodiga stadgandet, och om vi skulle kunna ansvara derför, får jag förklara, att jag icke för min del anser det klokt; men jag hemställer, om Utskrs förslag är klokare, eller huru Utsk. kan ansvara derför, då XJ t sk, icke blott bibehållit dödsstraffet, utan öfverlcmuat dess tillämpning till domarens enskilda ompröfning.
Samma talare har till försvar för Utsk:s åtgärd, att icke fästa afseende på raina förut gjorda anmärkn:r, sagt, att verbal-injurier icke kunna definieras.
Jag beklagar, att en så lärd jurist icke förmatt åtminstone rubricera dem under vissa classen på samma sätt som Franska lagen, hvilken classificerar dem dels i calomnie!- eller beskyllningar för brottsliga gerningar och dels i skymfliga utlåtelse!-, hvilka icke äro förenade med sådana beskyllningar, Samma classificatlon igenfinnes äfven i 60 cap. af vår mjssg.halk, der de indelas dels j sådana, som gå å heder och ära, och dels i andra skymfliga eller ohöfviska ord.
På denna skillnad hade jag trott, att Utsk. kunnat och hort bygga ett annat förslag än det, hvarmed Utsk. nu inkommit, helst den invändningen, att förslaget borde sättas i öfverensstämmelse med tryckfr.lagen, af sig sjelf förfaller, när man besinnar, att denna just hänvisar till missg.bjn.
Men jag äger numera, sorn sagdt är, så litet hopp att kunna göra denna åsigt gällande, att jag icke med den vidare utvecklingen deraf längre vill upptaga fl. o. Ad;s tid.
Jag instämmer dock med dem, som yrkat återremiss, förnämligast på de grunder, Gr, Horn anfört.
Horn; Man har emot mi It anförande yttrat det klander, att jag skall hafva sträckt mig utöfver hvad go § Reg.F. tillåter, och jag upptager denna anmärkt), lill besvarande, emedan jag anser mig böra tillrättavisa elt yttrande, som syftar att inskränka yttranderätten inom RiksStrn.
Jag anser våra grundlagar tillåta hvar och en att hemta sina argumenter från hvilka facta som helst, blott han ej yrkar någon påföljd eller något beslut derom.
Om man t. ex, från ett factum i Konungens Conseil vill hemta stöd för en sats uti en civil lagstiftningsfråga, finnér jag ingenting orätt deri, blott man ej på detta factum grundar ett yrkande om ansvar i annan ordning, än grundlagen medgifver.
Anmärkningen hade således utgått från en falsk tydning af qo § och bör desto hellie förfalla, som mitt klander egentligen var riktadt emot sjelfva grundlagen, sorn medgifver reservationer af Konungens rådgifvare.
Jag stödde mig nemi. derpå, att reservationsrätten lagger både moralisk och juri - Den 20 December f. m. 38g disk ansvarighet pi Konungen personligen, och under sådana förhållanden ansåg jag den föreslagna lagförändringen icke vara lämplig.
Vidare ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att om i en oeconomisk fråga ett förslag kommer från Konungen, men icke godkännes af R.
St., utan de i stället uppställa eli annat, kan Konungen dera göra, hvad afseende han behagar.
Men helt annat är förhållandet med Jagfrågor.
St. i dessa förändra ett från Konungen kommet förslag, betager man Konungen sitt veto; och det är af denna anleda., som jag anser angeläget, att den nu i fråga var.
K. proposm rent utaf afslås, helst detta icke hindrar enskilda ledamöter inom RiksSttn att i samina ämne väcka motioner.
Man har mot mig invändt, att Konungens majestät ej skyddas af den högre straffbestämmelsen, då den är af beskaffenhet att icke kunna tillämpas.
Jag får i anledn. häraf åter upprepa, att äfven jag anser det nu gällande straffet stridande mot lidens anda, men att det är behöfligt med våra outbildade samhällsbegrepp; och då jag härvid talat om skydd, har jag menat skydd för Nationens säkerhet, hvarmed jag tror alt majestätets helgd äfven är bäst bevarad.
Det är naturligt, att med en constitution, som icke blott tillåter, utan äfven anbefaller granskning af regeringsåtgärderna, ställer man ett verkligt försåt, då man lemnar rum för dess bestraffning under namn af laslligt tal.
Jag skulle derföre tro, att man handlar ganska välbetänkt, örn man söker afböja allt åtal för otillbörliga yttranden , och att man oriktigt förfarit, då man oroat Nationen med politiska rättegångar, hvarigenom majestätets helgd bevaras vida mindre, än om allt åtal åsidosältes för sådana förbrytelser af denna art, som ej äro af någon vigt för samhällets bestånd.
För min del fäster jag ingen vigt dervid, då brottet ej tillika afser någon handling.
Likasom Gud ej förnärmas eller religionen lider deraf, att obetänksamma personer yttra irreligiösa tankesätt, utan att man derföre uppreser inquisitionsbåj eller i yttersta graden tillämpar lagens straff pä sådana företag, saar det äfven med majestätsbrotten, då de ej hafva någon handling eller samhällets störande för afsigt.
Slutligen får jag förklara min tillfredsställelse att hafva hört allm. åklagaremagtens högsta organ ikläda sig både den moraliska och den juridiska ansvarigheten för Konungens ifrågavar. propos., emedan jag efter denna förklaring hoppas, alt åtminstone klandret af samma propos. ej kommer att anses såsom majestätsbrott, Jag forti får i mitt ‘yrkande af återremiss, Frih, von Stedingk:
Då jag först uppträdde j denna fråga, väntade jag ett starkt motstånd, och det förundrar mig således ej att hafva funnit det; jag är också öfvertyg gad, att lika litet som de talare, hvilka hysa en olika åsigt med jnig, kunna inverka pä min öfvertygelse, lika litet ku[j Den ao De ceni ler f. m. jag verka på deras.
Men hvad jag ej väntat mig är, att Frih.
Boye, för hvilken jag hyser särdeles aktning, skulle roed sin kända .parlamentariska talent söka förvrida frågan genom framställningen , att friheten här icke är i fara.
Den värde ledamoten har velat återföra mig till ett redigt begrepp om redaclionen och sagt, att frågan ej är om annat än Konungens person.
Men så är ej förhållandet, ty Utsk. har föreslagit en redaction, deri tydligen omtalas ej blott Konungens person, utan äfven dess 'gemi rigor, och det är just härigenom, som jag anser friheten vara kränkt.
Dessutom har man i alla tider ansett vådligt att lemna bestraffningen af sådana brott som de ifrågavar. åt domarens godtycke; oell jag hemställer till oe flera skickliga jurister, som här äro tillstädes, om de kunna anföra något exempel på en lagstiftning, der roan lagt en så utvidgad magt i domarens hand, som alt bestämma straffet emellan 2 års fästning och stupstocken.
Jag lifvas af samma kärlek för Konungen och Konungahuset som hvar och en annan på detta rum; men just derföre kan jag ej yrka annat, änattUtsk:s förslag må förkastas.
Hr Strussenfelt; Jag får först vända mig lill Hr Cederschjöld, som klandrat, att Utsk. antagit så många grader i straffbestämmelser.
Jag hemställer till den värde ledamoten, om Utsk. kan anses hafva antagit för mångå grader i straffet för ett brott, som är af den beskaffenhet, att Hr Cederschjöld sjelf ansett det i svårare fall förtjena dödsstraff, men tillika innehåller, så många nuancer, att åklagaren stundom skall behöfva glasögon för att upptäcka lägsta graden af brottslighet.
Jag har för min del ej varit af den åsigt, att man borde bibehålla dödsstraffet, som icke kan försvaras inför förnuftet; men då flera ledamöter såväl i TJtsk, som i RiksStrn påyrkat dess bibehållande, var det ej underligt, örn Utsk., för alt förena de olika åsjgternä, antog dödsstraffet såsom en ytterligare grad.
Hr Hjerta har numera såvida modifierat sitt yrkande, att lian i stället för definition begärt classification af brottet.
Jag vet dock icke, hvartill detta skulle tjena, I 60 cap. af 1734 års lag kan det behöfyas, emedan man der antagit helt och hållet olika straff för de olika classerna; men då man här antagit flera grader i ett och samma straff för att tillämpas efter omständigheterna, inser jag ej, att något vidare behöfves, Lagpommitlpep har icke heller gjort någon classjfieation af detta brott, Frill, v, Stedingk har förnyat sitt klander af TJtsk ts redaction.
Detta klander återfaller då på den grundlag, hvarifrån redactionen blifvit hemtad; jag tror likväl för min del, att Utsk. gjort rätt, då det följt grundlagen, Gr.
Horn har sagt, att majestätet ej kan träffas af el t klander utan betydenhet.
Men är det sfi, borde intet straff derför Unnas, peli a|irafnins(, borde paan ifra för dödsstraffets
Den ao
December f. m. bibehållande i sådana fall; ty om majestätet icke kan träffas af klandret, är handlingen ej brottslig, och den bör då vara alldeles strafflös.
Då detta ämne vid 1823 års riksdag hos R. o. Ad. förevar, talade jag emot den du afgifna K. propostn på den grund, att den icke innehöll något förslag till ändring i nu gällande lagbud.
Schwerin gjorde anmärkn. emot denna oformlighet, och jag instämde deri jemte Hr Cederschjöld; men nu, då saken blifvit framställd i den form, grundlagen föreskrifver, anser jag mig böra understödja den, och anhåller att få fästa Ståndets uppmärksamhet på oriktigheten af de anmärkntr, som här blifvit gjorda emot formen af Utskts betänk, filan säger, att Utsk. ej haft rätt att modifiera Konungens propus.
, utan bort tillstyrka rent bifall eller afslag å densamma.
Delta är likväl icke enligt med förhållandet; ty grundlagen säger ej, alt Konungens propostr i lagfrågor skola oförändrade antagas eller förkastas.
Så har icke heller tillförne skett, och Hr Bergenschjöld har redan visat motsatta exempel från 1818 års riksdag.
Jag åberopar derjemte alla riksdagars erfarenhet om Ulsk:s förfarande med enskilda motioner, och grundlagen föreskrifver ingen skillnad i Utsk:s behandling af K. propostr.
Man behöfver blott gå till LagUlskts nästföljande betank. för att se, huru Utsk. dels inskränkt, dels utvidgat de af enskilda motionärer gjorda förslagen till ändringar i inleckningslagen.
Jag finner så ledes intet hinder för Utsk. att kunna tillstyrka sjelfva meningen afen föreslagen lagförändring, utan att hålla sig till ordalagen, äfven 0111 förslaget kommer från Konungen.
Hvad nu sjelfva saken angår, är första frågan, om den K. propostn varit af behofvet påkallad?
Jag öfverlemna!' åt livar och en alt bedöma det efter dagens händelser.
Det lärer då svårligen kunna nekas, att en modificätion i straffbestämmelsen är nödvändig.
Utskts tillägg att derjemte bibehålla det nu gällande dödsstraffet, lärer R. o. Ad. finna, att sådana smädelser kunna yttras, som förtjena dödsstraff.
Lagen har fridlyst alla offentliga personer under utöfningen af deras kall.
Konungen bör då vara fridlyst framför alla andra; men man kan tänka sig möjligheten deraf, att under det Konungen sitter på sin thron å rikssalen, omgifven af R.
St., föreställande hans folk, och af utländska sändebud, föreställande främmande magier, någon dristade att der yttra sig smädligen emot Konungen.
Månne ej en sådan skymf mot majestätets helgd och hvad Svenska folket har kärast förtjena!- dödsstraff?
Åtskilliga ledamöter hafva också bär förklarat sig för dödsstraffets bibehållande i svårare fall.
Jag tror således, att Utsk. gjort rätt, då det bibehållit detta såsom yttersta graden.
Jag bar väl hört en annan ledamot yrka* att dödsstraffet borde
Den ao Dceemkerf. m. qvarstå blott såsom hållhake emot lagens tillämpning, d. v» s. såsom medel lill strafflöshet.
Men vill man förfara på sådant sätt, bör man göra begynnelsen med sig sjelf och säga, att alla smädelse!- emot enskilda eller embetsman likaledes böra vara strafflösa.
Jag har dock ännu icke hört någon sådan motion.
Man har sagt, att förbrytelser af denna art äro utan all verkan, och således utan betydenhet för samhället.
Beklagligtvis förhåller det sig icke så, ulan det beror väsendtligen derpå, inför hvilka smädelserna yttras, ty mängdens omdöme är för klent att anse smädelsen för vanvett.
Jag skulle för min del ej hafva något emot, att förbrytarne förklarades vanvettiga, dock med vilkor, att de äfven behandlades derefter, och inneslötes på dårhus5 men detta sker ej.
Man har vidare sagt, att vårt constitutionella samhällsskick icke vore nog utveckladt för att tillåta dödsstraffets borttagande, emedan man ännu är alltför ömtålig, för anmärkn:r.
Hvad denna ömtålighet beträffar, tror jag, att anmärkntsrätten redan gått så långt, åtminstone mot embetsman, att obehöriga anmärkntr mot dem kunna göras strafflöst, och att ingenting mera af ömtåligheten återstår, än blott det att lemna alla anmärkntr utan afseende; hvarmed Riket ej torde blifva väl belåtet.
Jag anhåller för öfrigt att få förena mig med Hr v. Stahl och önskar, att R. o. Ad., med den känsla för majestätets helgd, som alltid utmärkt detta Stånd, ville bifalla betänk.
I den större tydlighet, som Frih. v.
Stedingk numera gifvit åt sitt yttrande, —jag skulle vilja säga i naiveteten deraf, — har Frih. visserligen på ett sätt, som obestridligen gör honom berättigad til! hvarje Svensk mans högaktning, gifvit förklaring åt sin yttrade mening, att friheten här vore i fråga; men misstaget är derföre ej mindre misstag.
Läser man, såsom Frih., med farhågans eller misstroendets glasögon, så medger jag, att orden kunna förstås annorlunda, än jag fattat dem; men Frih. måste dock medgifva, att Utskts syftning varit att skilja emellan Konungens persön och Regeringen.
Nå väl! är då icke delta tillräckligen uttryckt, när det står:
Konungens person och gerningar?
Att säga, det ordet gerningar här kan tagas i vidsträcktare mening, an hvari det står, deri består misstaget.
Jag medger likväl, alt det varit tydligare, om det stått:
Konungens person och enskilda gerningar; men för min del anser jag en sådan förändring öfverflödig, och den borde i allt fall hellre föranleda till återremiss, för att få in ett sådant tillägg, än till afslag, såsom Frih. v. Stedingk yrkat.
Jag högaktar den värde ledamotens motiver, men förblifver dervid, alt han misstagit sig i följd af en farhåga, som ej behöfves.
Hr von Stahl; I auledn. af Frih. v. Stedingks upprita - Den ao De ceni lier f. m. 3g3 maning till här närvar, jurister att anföra ställen ur nu gällande lag, der gradationer i straff skulle medgifvas, ber jag att ännu få yttra några ord.
Grader i straff för ett och samma brott äro ingalunda främmande för iy34 års lag.
Den stadgar t. ex. i (4 cap.
Missg.bm, att den, som slår föräldrar, skall mista lifvet, eller straffas med 4° Pa>' spö, 3o par ris eller 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, efter omständigheterna; och 60 cap.
Missg.btn, som handlar om verbal-injurier i allmänhet, lemnar likaledes val emellan böter, ärans förlust, kroppsplikt eller landsflykt, allt efter som saken är till.
Då Hr Frih. i allmänhet klagat öfver den domaren tillagda pröfningsrätt, såsom ledande till godtycklig tillämpning af straff, och i sammanhang dermed gjort anspråk på mera bestämda föreskrifter i lagen, tviflar jag, att Hr Frih. tillräckligen undersökt befogenheten af sin klagan, eller gjort sig reda för, huru långt anspråket på bestämdhet i lag skäligen bor sträckas.
Fordrar man, att lagen skall upptaga alla möjliga inodificationer af ett brott och bestämma särskilda straff för hvarje modification, så skulle strafflagen förlora sig i en casuistik, som i sin tillämpning skulle leda till följder, oförenliga med rättvisa straffprinciper.
Lagstiftningen blefve föranlåten antaga mindre vigtiga afdelningsgrunder för att uppdraga skarpa gränslinier mellan de särskilda modificationerna.
Genom ett så ängsligt bemödande hos Jagstiftaren , att undanrycka domarens pröfningsrätt bedömandet af brottslighetsgraden, konune straffmåttet ej sällan att bero af slumpen.
Lagstiftningen kan ej och bör ej i detta fall gå längre, än att uttrycka, hvad som är straffbart, så klart, att en hvar kan veta, hvad som är otillåtligt och ingen domare godtyckligt stämpla en loflig gerning lill brott.
När man besinnar, att lagen blott kau upptaga brotten i sin allmänlighet, och att det tillhör domaren att utreda omständigheterna dervid och brottslingens individuella beskaffenhet, torde man lätt finna, huru orimligt försöket skulle blifva att i lagen med arithmetisk noggrannhet i allmänhet bestämma absoluta straff för alla brott.
Emellan utsatta maximi- och minimigränsor bör således latituden för straffets afmätande öfverlernnas åt domaren.
Detta är en princip, godkänd af alla upplysta samhällens criminal-lagstiftningar, och den är ej heller, såsom jag nyss nämnt, främmande för oss.
För den, rom ej gjort juridiken till yrke, inträffar understundom, som det heter, att hugga i sten, då man, endast med .biträde af det åberopade le gros bon sens, uppträda med anspråk att förstå den.
Sådant påminner om det gamla ordspråket: ”Ne sutor ultra crepidam.”
För att stifta lagar är det ej nog att äga urskiljning och omdöme, mati måste äga erforderlig forskning och kunskap, Sådana ämnen tåla ej att lättsinnigt behandlas, oclt jag kan försäkra Hr Frih., alt han med le gros 17 II. 3g4 Den 20 Dtcemler f. ra. bon sens ej hinner långt, då fråga är att göra sin öfvertygelse reda för de invecklade theorier, som i sekler utgjort tvistefrön emellan verldens tänkare och lagkloke.
En värd ledamot, Hr Strussenfelt, har misstagit sigom min mening, då han trott, att jag räknat Utsk. till förtjenst att hafva utsträckt straffgraderna.
Jag har tvärtom ansett detta såsom ett fel, emedan anledn. derigenom skulle gifvas att stämpla de obetydligaste uttryck såsom majestätsbrott.
I bestraffningen af detta slags brott behöfvas knappt några grader; ty om yttrandena icke medföra någon fara för staten, äro de nästan tillräckligt straffade genom den allm. oviljan.
Jag är Utsk. förbunden för det Utsk. gjort afseende på min hemställan, rörtde redactionen, och i den upptagit samma ordalag, som tryckfr.förordn. innehåller; men vid närmare eftersinnande finner jag, att denna redaction här ändock icke är nog tydlig, helst man bör ihågkomma, att tryckfr.förordn. tillämpas af jury, som dömer efter samvetet, då deremot domaren måste följa lagens bokstaf.
Om nu här står Konungens gerningar, kan det möjligen hända, att domaren utsträcker dessa gerningar ända till fattandet af beslut i Statsrådet.
En talare har väl sagt, att sådant aldrig skulle kunna komma i fråga, men dock medgifvit, att det varit bättre, om Utsk. här tillagt enskilda gerningar.
Jag kan ej annat än önska återremiss, på det Utsk. må taga denna anmärkn. i öfvervägande och göra afseende derpå.
Boye blifvit sagdt, att ordet gerningar här vore af ringa betydenhet, och att dermed ej kunde förstås annat än Konungens enskilda gerningar.
Jag citerar ogerna på detta rum tidningarna; men jag måste i anledn. af detta Frih.
Boyes yttrande erinra om en artikel i Svenska Minerva, der en helt annan sens blifvit gifven åt detta ord.
Detta visar, att saken kan ses ur olika synpunkter, och jag kan i följd häraf ej frångå min mening.
Jag tackar Hr v. Stahl för de upplysningar, han meddelat om lagens många straffgrader i andra fall; jag har dock i de anförda exemplen blott funnit på ena stället fyra grader och på det andra sex, men ingenstädes tio, såsom här.
Jag medger för öfrigt visserligen å ena sidan, att man i dessa lagfrågor kan hugga i sten, när man icke är jurist; men å andra sidan vill jag ej göra våra jurister och domare den orättvisan att tro, att de skulle vilja förneka allt användande af le gros bon sens vid lagens tillämpning.
Slutligen får jag förklara, att om betänk, icke kan nu afslås, förenar jag mig med dem, som begärt återremiss.
Jag anhåller likväl att först få höra uppläsas prot.- utdr. från BorgareSt., rör:de dess beslut i detta ämne.
Ridd.Secret.: Prot.utdr., rörtde BorgareSt:s beslut i denna fråga, är nu icke till luprds; men jag på - Den ae Deeernber f. »n.
3g5 minner mig bestämdt, att det innehåller afslag på LagUtsk:s betänk., med förklaring, att Ståndet ansett det nuvar. stadgandet böra bibehållas.
Frih. von Stedingk fortfor derefter: Sedan ett Stånd sålunda redan afslagit Utsk:s betänk, torde jag få återkalla i R. o. Ad:s minne, hvad som vidgjordes denna fråga vid 1823 års riksdag.
Jag tror ej, att en jeranförelse emellan förhållandet då och nu kan föranleda till förändrade tänkesätt, helst i sanning jag ej kan finna, alt
Regeringen nu mera än då lernnat förslaget grundlagsenlig! ifrån sig.
Jag fortfar att på grund häraf yrka afslag å betänk.
Hr Hjerta: I anledn. af Hr v. Ståbis sista yttrande vill jag blott erinra, att man vanligen anser en brottmålslag fullkomlig, i samma mån den lemnar beskrifning på hvarje brott och inskränker latituden för domarens pröfning.