Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Himmelens varma vindar, som lekte i de sammangjutna svallen af vännernas rika lockar, bröto i samma ögonblick den sista länken af Lidas isboja, och när Sara och Celestine blickade ut i den fria naturen, funno de sophögen vara försvunnen och hörde vågorna sjunga sin segerhymn mot Lidas frigjorda strand.
II KAP.
”Sålunda var Celestine lik sig i ett fall, men hon var det äfven i ett annat.”
Fyra år hade hvälft sig emellan Alberts död och det rörande uppträde, hvilket förestående kapitel innehåller.
Saras barn hade uppväxt och blomstrade nu kring den döende modern, liksom de späda telningar kring den bräckliga lutande stammen.
Hennes äldsta son, Adam Paulus, var ännu i bagarlära i Stockholm; men hade erhållit sin mästares tillåtelse att vid denna tid besöka Lidköping och sin derstädes boende moder.
Celestine, öfver hvars efter Alberts död tillryggalagda bana bäst är kasta en slöja, hade redan något öfver tvenne år, jemte sin fyra-åriga son, varit i Saras hus, der hon till sådan färdighet inöfvat sig i glasmästaryrket, att Sara nu mera högst sällan behöfde lägga sin hand dervid.
Äfven det öfriga hushållet var åt Celestine uppdraget, helst Saras bröstsjukdom, som allt mer och mer tilltog och till hvars botande läkarhjelp förgäfves blifvit sökt, hindrade henne uppfylla husmoderns pligter så väl i barnkammaren, som i köksspisen.
Celestine var således allt i allom.
Än torkade hon barnen om näsan, än torkade hon af något nytt isatt fönsterglas; än skar hon af en bit metvurst, än en glasruta; än tillknådade hon kitt, än vispade hon till mjölgröt – med ett ord, man igenkände ej den förra Celestine på annat, än på det sköna ansigtet, som, ehuru något blekt, likväl till det mesta bibehöll sitt ungdomliga, lifliga.
Kring det dunkelblå ögat knöt sig visserligen en något mörkskuggad ring, liksom molnkransen kring månans glänsande skifva; men i blicken låg ännu samma ljufva svärmeri, hvaraf blotta skenet förmådde sätta den genom manliga ådror strömmande blodmassan i fullkomligaste uppror.
Kinderna voro väl, som vi nyss antydde, något bleka; men detta bleka var liljans hvithet.
Mången giftig insekt hade visserligen, under de tvenne första åren efter Alberts död, surrat öfver läpparnas blomblad; men deras purpurkälla tycktes vara outtömmelig, emedan ett manligt öga icke gerna ostraffadt vågade dyka till dess botten.
Celestines växt hade blifvit något mera utbildad och fyllig, och när man med blicken hade stannat på den lilla täcka foten och började derifrån fortsätta vägen uppåt, var det nästan omöjligt att kunna lösrycka sig från denna runda sköna vad, som, hvilande på det finaste smalben, liknade en på silfverhufvudet balanserande champagnebutelj.
När vinden, någon vacker söndagsmiddag, satte Celestines hvita men styfva kallikoklädning i rörelse på Lidköpings gator, var det, som såge man antikens retande aningsrika former framskymta och genomandas den stela marmorns draperier, vinden månde komma från hvilket streck som helst.
Sålunda var Celestine lik sig i ett fall; men hon var det äfven i ett annat – – och det är dit vi skola komma i ett annat kapitel.
III KAP.
”I afton – lofva mig att i afton – elaka menniska – det är säkert – men var tyst då – ja säkert?”
”Skäms, Adam, och håll ej ett sådant oväsende när han vet att hans mor är sjuk och så väl behöfver lugn och hvila”, sade Celestine till en lång fjorton-årig pojke, som på gården roade sig med att kasta stenar på några svin, hvilkas högt grymtande missnöje trängde genom hela staden.
Adam lyssnade ej till den bannande rösten, utan fortsatte sitt påbörjade favoritnöje, förföljande flitigt, ehuru något skefbent, de stackars fyrfotingarne kring den lilla gården.
”Vet han då ej, att hans mor så godt som ligger i dödens käftar?” fortsatte Celestine.
”Dödens käftar”, svarade Adam, ”det vill säga detsamma som i era, hvilka beständigt äro i rörelse från morgon till qväll och mumsa i sig hvad huset förmår.”
”Han skulle skämma sig, Adam.
Det synes att Herr Hultbergs käppar, dem Adam under rabulisttiden i Stockholm fick smaka, icke förmått göra folk af honom.
Gå han nu in i köket och baka semlorna färdiga åt sin mor till middagen, hvarom hon bedt honom.”
”Ja så, jag skall baka semlor åt mamma.
Får jag på samma gång baka litet palt åt mamsell?” sade Adam, i det han med ett oförskämdt löje lade en särdeles tonvigt på ordet palt.
Celestine blef blodröd i ansigtet, och i samma ögonblick smällde hennes hand på Adams kind.
Adam såg i början något flat ut, men snart bemannade han sig, böjde hufvudet framåt och gjorde sig färdig att, utan all respekt för det täcka könet, besvara örfilen, då en kraftig hand oförmodadt grep honom i lufven och en väldig stämma hördes:
”Blygs, din långa lurk!
Jag skall ge dig för att flyga på fruntimmer!”
Handen, som nu släppte Adams hårtestar, tillhörde en något kort, men starkt byggd, medelålders man i uniformsrock.
”D’ä hon, herr fanjunkare, som börjat skälla på mej”, sade Adam, i det han ömmade sig om hufvudet, som ännu sved efter den kraftiga hårdragningen.
”Om jag vore i din mors ställe, så skickade jag dig genast tillbaka till Stockholm till din mästare, som nog lärer veta ta’ hund ur dej; ty hvad du egentligen har här att göra, det begriper jag i sanning icke det ringaste”, fortsatte fanjunkaren.
”Ja, men si nu är ni lika litet i min mors ställe, som ni är i min fars, så gerna ni än ville vara det”, skrek bortbytingen, räckte, hvad man kallar, lång näsa och skyndade ut på gatan.
”Får ni ha den der lymmeln hemma några dar, så tar han väl ner hela huset”, sade fanjunkarn till Celestine.
”Stackars Sara! hon har inte särdeles mycket nöje af sin äldsta son”, genmälte Celestine; ”men det var en olycka att han skulle komma i bagarlära, utan att dessförinnan knappt få lära sig läsa innantill en gång.
Men så går det när man kommer ut på fri villande hand och ej haft någon far, som med allvarsamhet och tukt vårdat ens barndom.”
En tår perlade, vid slutet af dessa ord, i Celestines ögon.
Denna tår underrättade mer än tillräckligt fanjunkaren, att Celestines ord varit i säck, innan de kommit i påse.
”Hur är det med Sara i dag?” frågade fanjunkaren.
”Bättre, än jag i går förmodade”, svarade Celestine.
”Nå, Gud vare lof för det!
Annars är våren ej att leka med för dem som hafva svaga bröst.
Jag vill gå opp och språka en liten stund med henne.”
”Ach, hvad hon skall bli glad”, hviskade Celestine.
”Så mycket bättre, så mycket bättre!
Jag har också något högst angeläget att säga henne, något lika vigtigt för mig som för henne”, tillade fanjunkaren med en viss mystisk min, hvarefter han, smågnolande på en regementsmarsch, begaf sig uppför trappan.
”Hederlige man!” yttrade Celestine för sig sjelf; ”o, att Sara en gång kunde låta det förflutna hvila i sin graf och ej mer kalla upp ur dess hemska gömslen dessa sorgliga minnen, hvilka allt mer och mer upprifva de många såren i hennes lidande bröst.
Denne hederlige man älskar henne så ömt, bjuder sin starka arm till stöd åt det vissnande trädet och likväl – ”
”Celestine!
Celestine!” ropade en röst från ett i öfra våningen till hälften öppnadt fönster.
Celestine vände sitt vackra hufvud ditåt.
”Celestine! ett ord, ett enda ord!”
”Omöjligt, nu åtminstone omöjligt!”
”Jag blir förtviflad, om du ej skänker mig ett ögonblicks samtal innan middagen.”
”Kors, så förtvifla då.”
”Hur kan du vara så hård, Celestine? betänk att jag ej på ett helt dygn fått tala med dig ett enda ord – – Celestine! –”
”Tyst för Guds skull, obetänksamme!”
”Så kom då.”
”Nej.”
”I afton då, Celestine?
lofva mig åtminstone att i afton –”
”Ja, elaka menniska, men var tyst nu då.”
”Det är ju säkert då, Celestine?”
”Ja säkert.”
Smällen af en slängkyss bortdog i bullret af det igenslagna fönstret.
En ovanligt hög rodnad hvilade öfver Celestines kinder, då hon aflägsnade sig från gården.
Efter hennes bortgång öppnades varligt den stora gårdsporten, och ett riktigt äkta tjufpojksansigte, nemligen Adams, grinade fram inåt gården.
”I afton – lofva mig att i afton – elaka menniska – det är säkert – men var tyst då – ja säkert”, efterapade pojken, hvarefter han drog hufvudet tillbaka, slängde porten igen efter sig och hastade ner åt Lidas stränder.
IV KAP.
”Som Sara Widebeck har jag lefvat, som Sara Widebeck vill jag dö!”
”Nej, min gode, min oförgätlige Tandgren! begär ej af den döende, hvad den lefvande en gång afslog”, sade Sara, i det hon ömt lade sin högra arm kring fanjunkarens hals.
”Men, Sara, är det förnuftigt handladt af dig, att ej tänka på dina barns framtid?
Alltsedan den otacksamme fann en välförtjent död i vågorna, har jag –”
”Skymfa ej hans minne!” afbröt honom Sara; ”han var olycklig; men hvad del har väl han i mitt lidande? hvilka anspråk hade väl jag på honom? hade han ej sin fria vilja, liksom jag min, och hvilka förbindelser eller eder har han då brutit?”
”Det var långt ifrån min mening, goda Sara, att smäda honom.
Jag ville blott säga, att jag, som efter hans död varit din vän – din maka, ehuru ej kyrkan fått helga vår förening, borde kunna ha anspråk på ditt samtycke till att en prest en gång finge läsa vigselorden öfver oss.
Hur många år har du ej varit ett föremål för hela Lidköpings sqvallersjuka och taddel?
Jag ville derföre, att du, som en ärlig mans hustru, kunde få nedgå i grafven, och att dina barn erhölle ett namn, för hvilket de ej i en tid, hvars svaga sida är att misskänna och förakta, behöfde blygas.
Förlåt mig, Sara, men jag har ej med kallt blod kunnat fördraga, att dina lefnadsomständigheter, i sig sjelfva så oskyldiga och rena, beständigt skola vara ett ämne för de mest bitande anmärkningar, icke allenast här på orten, utan, snart sagdt, i hela landet.
Det finnes nu mera knappt någon tidning här i Sverige, som ej anser sig böra fylla sina spalter med ett idogt skräfvel öfver ditt namn.
Författare, poeter och andra trashankar behandla ju dig lifslefvande med samma ifver, som läkarne, när de obducera ett lik.
Ej nog att du sjelf beljuges och smädas, alla, som med dig stå i något förhållande, äro utsatta för samma missöde, alla, utan undantag, skymfas.
Har jag ej i går måst uthärda den häftigaste kamp med några fördömda kärngar här i staden, hvilka påstå, att du är en skamfläck för hela staden – ja mina egna kamrater vid regementet lågo i går åt mig för din skuld.
Förgäfves nämner jag åt alla, att du dignar på grafvens brädd och att du derföre borde vara ett föremål för allmänt deltagande; förgäfves predikar jag för dem, att ditt hjerta är ett bland de ädlaste, liksom ditt hufvud bland de förståndigaste, här på jorden.
Skomakarens hustru, som bor på denna gata, gick så långt i gemenhet, att hon till och med sade mig midt i ögonen, att din sednaste blodstörtning icke var något annat, än ett missfall.
Du får förlåta mig, Sara; men jag måste säga som det förhåller sig, på det du måtte bli öfvertygad om nödvändigheten af att ställa ditt hus på andra fötter.”
”Ach, min käraste Tandgren, hvad gör mig väl verldens omdöme?
Åtminstone mäktar det ej rubba, än mindre nedslå, mina fattade föresatser.
Ja, om det ej allt för mycket smakade af qvinligt högmod, skulle jag till och med kunna påstå, att jag känner mig mycket smickrad af att så der beständigt ligga i hvar mans mun, sättet eller formen för detta liggande må nu vara hur som helst.
Säkert är, att jag, den obetydliga glasmästaredottern, väckt vida större uppmärksamhet, än mången af det andra könet förmått förvärfva sig.”
”En dyrköpt uppmärksamhet, bästa Sara, som icke kostat dig mindre än ditt hela lifs lugn och snart skall kosta dig till och med lifvet.”
”Nå, hvad betyder väl detta lif, på hvilket jag lärt mig sätta så ringa värde?
Var väl min barndom så fri på törnen, att jag deraf borde sluta till en dans på bara rosor?
En lidande moders tårar föllo på den uppväxande plantan och genomdränkte hela dess väsende.”
”Sara, var din bana törnbeströdd, så har den också haft en törnros-författare i släpet”, sade fanjunkaren, under det ett bittert löje banade sig fram genom det rika buskaget af hans mustacher.
”Hvad jag beundrar den store mannen, den ende, som förmått sannast läsa i min själ och afteckna hvad som der finnes!
Ack, om ödet en dag unnade mig att, förrän jag dör, se hans ansigte, som så ofta i mina drömmar med en gudalik gloria omstrålat mitt ensliga läger!”
”Sara!
Sara!” utropade fanjunkaren, uppspringande från soffan, ”hade jag honom mellan fyra ögon, fan ta mej, skulle han icke afundas en till 100 prygel dömd rekryts öde!
Jag skulle rista törnrosor på hans rygg till sådan ymnighet, att den skulle se ut som ett purpuri, det lofvar jag.”
”Haf tand för tunga, Tandgren! är det på sådant sätt du gjuter tröst i mitt hjerta?” yttrade Sara, på hvars kinder en lätt vredens rodnad darrade: ”Hvilken jätteverld har ej denna store man öppnat för våra ögon?”
”En jätteverld”, sade Tandgren med qväfd stämma, ”en jätteverld med varelser uti, dem hvarken Gud eller fan skapat, utan sådane som helt enkelt skjutit fram ur hans topprasande hjerna.”
”Tandgren! du begriper intet af allt det der.
Ditt reglemente kan du bra och derjemte talar du ganska förståndigt om allt, som ligger inom området af dina begrepp; men du känner ej det oändliga, som ligger derutom, – ja, du har ej en gång anat dess tillvaro, och derföre har du dubbelt orätt i att angripa denne vidtberömde man, hvarom här är fråga.”
”Stackars Sara! hennes hufvud är alldeles kringvridet af den satans romanläsningen, som nu tillika med Celestine tagit öfverhand här i huset”, sade fanjunkaren för sig sjelf.
”Men, Sara”, tillade han något högre, ”låtom oss ej tala om dylika saker, utan tänka på hvad jag nyss har sagt dig.
Mitt lilla trefliga boställe har länge väntat en husmoder.
Det skall göra dig godt få vistas der och njuta af den friskaste landtluft.
Sara! tillåt din bäste vän att inför verlden rättfärdiga dig derigenom, att han gifver dig en hederlig mans namn.”
”Nej, min vän! det är förgäfves du slösar dessa förledande uppmaningar på mig.
Tror du väl dessutom, att denna vigselakt ens med en minut förmår förlänga min lefnad?
Nej, Tandgren, i hvarje ord, presten vid ett dylikt tillfälle uttalade, skulle jag läsa ett:
Af jord är du kommen; och i denna ring, detta äktenskapets vårdtecken, skulle jag ej kunna upptäcka andra bokstäfver än dessa:
Till jord skall du åter varda igen.
Nej, Tandgren, som Sara Widebeck har jag lefvat; som Sara Widebeck vill jag dö!”
”Och detta ord är ditt sista?” frågade fanjunkaren med sorgsen röst.
”Mitt sista, om också denna sol, som nu nedgår till okända länder, aldrig mer mäktade skänka morgonljuset åt mina ögon.”
Solen hade verkligen nedgått och den lätta svala vårskymningen spred sig kring den lilla kammaren.
Småningom försvunno i denna skymning de mörka konturerna af fanjunkarens melankoliska anletsdrag, och ej ett ord mera undföll hans läppar.
Sara var äfven tyst.
Det tycktes som hade äfven i deras själar inträdt en skymning, hvars fläktar invaggade orden i en slummer, den båda hvarken ville eller kunde afbryta.
”Jag vill se efter mina sofvande barn”, sade slutligen Sara, uppresande sig från soffan, i det hon fattade Tandgren vid handen och drog honom med sig in i ett närbeläget rum, hvarest stod en bred perlfärgad säng.
Den var bäddad, och ofvanför täcket på den hvita örngottskudden lågo bredvid hvarandra fem blomstrande ansigten, det ena mindre än det andra.
Endast en qvintett af fem lätta andedrägter sväfvade derinne med toner från oskyldiga drömmars regioner.
”Hur godt de sofva”, hviskade Sara; ”måtte himlen ständigt vaka vid deras läger!
Se hur mildt de små halföppnade ögonen småle emot oss.
O, den som kunde se, hvad de se!”
Hon kysste dem hvar efter annan.
När hennes mun sakta sänkte sig ned öfver det ytterst liggande barnets ansigte, föll en tår från hennes ögon öfver detsamma och hennes mun stannade på halfva vägen.
Det var Celestines lilla fyra-åriga son.
Hastigt, liksom hade hon känt sig hafva en stor orättvisa att försona, uppkysste hon den nedfallna tåren, som, lik dagg på blomma, darrade på barnets blomstrande kind, och förde den derefter till barnets läppar.
Tåren måste hafva varit bitter, ty den lille vaknade och skrek:
”Mamma, mamma!” men somnade straxt igen.
”Jag vill vara din mamma lika såväl, som de andras”, hviskade Sara; ”saknar du en fader, så skall du åtminstone hafva tvenne mödrar.”
Fanjunkaren stod under allt detta sluten inom sig sjelf och talade ej ett enda ord; men då och då smög sig en suck ur hans innersta hjerta.
Han gjorde min af att gå.
”Nej, Tandgren, du får ej gå”, sade Sara med en obeskriflig ömhet i sin stämma, ”du får ej gå.
Hvarje minut i ditt sällskap är en sällhet mer för mig – snart går jag för alltid ifrån dig.”
Sara öppnade en annan dörr, och de instego i ett litet rum, hvars ena hälft intogs af en brunmålad utdragen tvåmanssäng.
Fanjunkarn drog af sig uniformssyrtuten och hängde den på spjellet, hvarefter han satte sig vid fönstret och såg ut åt gården.
”Hvad är det för hvitt jag ser skymta derute?” frågade fanjunkaren, i det han öppnade fönstret och såg ut.
”Det är Celestine, ser jag”, svarade Sara; ”hon har säkert något att syssla med för verkstadens skull.”
”Nu gick mamsell Celestine upp till löjtnanten”, sade från gården en röst, som var Adams.
”Adam, gå du genast och lägg dig”, ropade Sara ut genom fönstret.
”Nej, mamma, jag vill vänta tills hon kommer ned igen”, fortfor Adam.
”Gå och lägg dig, säger jag – lyd, hör du det!” sade Sara allvarsamt och slog till fönstret.
”Vänta tills hon kommer ned igen”, mumlade Tandgren halfhögt, ”då torde han få vänta länge nog.”
”Hvad menar du, goda Tandgren?” frågade Sara.
”Jo jag menar”, puttrade fanjunkaren, ”att detta lefnadssätt ej går an, och att du ej rätt väl håller tummen på den der lättfärdiga flickans öga.”
”Stackars Celestine! är äfven du emot henne?
Allt, hvad
Försynen tillstädjer här på jorden, går an, det må synas upp eller nedvändt i menniskors ögon.”
”Jag tror du är rent af rasande med ditt eviga går an!” utropade fanjunkaren, på rent allvar förargad, ”det går an och det går an, så det slutligen går åt helfvete!, och det är ej första gången jag sagt detsamma och blir ej heller den sista.”
”Goda Tandgren, hvad skulle det väl hafva blifvit af oss, om det ej gått an!” sade Sara och slog sina smala armar om hans hals; ”ej ett ondt ord nu mera – du vet ej hvad det smärtar mitt bröst att höra ett sådant från din mun.
Lägg ej en bitter ört i den dryck, som redan är bäsk nog att dricka.
Låt oss vara förståndiga, min vän!
I hvarje mensklig handling tycker du dig alltid se något lastbart.
Men hvad är väl lasten?
En skugga, det är sant; men säger man ej äfven, att det finnes sköna skuggor?
Hvad vore väl ljuset på en tafla, om ej skuggor der äfven funnes?
Hvad som är ondt för en, kan vara godt för en annan.
En sönderslagen fönsterruta är en olycka för husvärden eller hyresgästen; men en lycka för glasmästaren.
Det ligger mycket ondt i att slå ihjel en menniska; men förvärfvar du dig ej en tapperhetsmedalj genom en sådan bragd?”
”Min pligt, Sara, det är något helt annat.”
”Sålunda är pligten ett olyckligt band, som icke öfverensstämmer med det sedliga i menskligheten.
Så är ock förhållandet med vigseln, goda Tandgren; funnes ej detta band, skulle menniskor ej mera sönderdela och martera hvarandra.
Tag deremot bort detta, och ett annat band måste träda i dess ställe; men detta är af inre natur och så mycket heligare och oförvanskligare som det ej af något menskligt finger kan vidröras.
Derföre går allt an, som sker i och genom sig sjelf, och ej sker genom yttre åverkan. – – O! hvad mitt bröst lider!
Jag orkar ej tala mer i afton.” – – –
April-natten hade nu inträdt, och fanjunkarens tuggbus låg ensam qvar i fönstret.
V KAP.
”Kors för tusan djeflar! jag tror det är ljusan dag.”
De om hvarandra blandade röda och hvita konturerna af Lidköpings husknutar kasta allt mer och mer af sig nattens mörka flor, och den uppgående solens strålar falla så lifvande på de grönskande mosstaken.
Ljusströmmen tränger sig genom Lidas grumliga vatten och kallar, med tillhjelp af yrvakna vestanvindar, dess tröga böljor till glädtiga dansar.
Men ännu är det för svalt i den fria luften.
Derföre, värdaste läsare eller läsarinna, dröj med mig i denna lilla kammare, dit jag nu förer dig.
Rummet är beläget en trappa upp i Sara Widebecks hus, och hyres af en tjugotvåårig löjtnant vid Westgötha-Dahls regemente.
Den väna April-solen blickar dit in och visar dig allt tydligare och tydligare en mängd intressanta föremål.
Ett rödrutigt tätt och sammandraget sängomhänge väcker visserligen, förmedelst aningen om något derinom varande, först din uppmärksamhet; men det ser så qväfvande, så dödt ut, att du gerna vänder dina ögon derifrån.
Men, ser du, der hafva vi ett och annat smått och godt, som ovillkorligt måste fängsla dina blickar.
Der sitter ett par uniformsbyxor gränsle öfver en på stolen hängande fruntimmersklädning; der framblixtrar ett par adjutantsporrar, som vårdslöst nog fått sin plats i skötet af tvenne de hvitaste bomullsstrumpor; der sväfva på den gyllene port-d’epéen, liksom tvenne blodstrimmor, ett par purpurröda strumpeband; der fladdrar öfver en tschakå, lik en fana, ett lätt kattunsförklä; der hvila, hårdt mot hårdt, pipan af en jagtbössa mot planchetten i ett snörlif; der hänga, förmedelst en krok , en uniformsrock och en ylle stubb så kärligt tillsammans.
Nalkoms vidare det lilla vid fönstret stående skrifbordet, hvarpå man genast bredvid ett exemplar af krigsartiklarna finner ett exemplar af Det går an N:o 1 och ett dito af Det går an N:o 2, brochyrer af icke mindre krigisk beskaffenhet.
En halfutdrucken vinbutelj höjer sig högt öfver några omkringliggande söndertummade smörbakelser, liksom Riddarholmstornet öfver de gamla Collegialhusen å Riddarholmen.
Sedan blicken sålunda trefvat sig fram genom diverse effekter, stannar den något förbluffad vid en hårborste, hvaruti sitta tvenne de allrasomsötaste lockkammar sammanlutande, liksom hade de något hemligt att säga hvarandra.
Blicken, efter att några flygtiga sekunder hafva roat sig med att jemföra de långa mörka hårstråna i kammarna med de korta ljusa i borsten, blifver nu varse en gipsbyst, föreställande Napoleon, ifrån hvars ihåliga fot framtitta några svarta hårnålar.
Napoleon ser dyster ut, liksom visste han att han stod på nålar.
Låtom oss nu taga ett steg tillbaka – men akta dig för att trampa på dessa små nätta fruntimmersskor, som så öppenhjertligt le emot oss – var försigtig som om du i dem väntade dig vidröra någon ömtålig liktorn.
– Men hvarför stannar blicken?
Hvarföre förminskas så märkbart dess glans?
Hvarför hänger den upp sig och dör på sängomhänget?
– Dess roll är utspelt; örat har framträdt på scenen.
Ett djupt andetag arbetar sig fram ur den tunga sänggardinen, en suck skyndar derefter ham i häl.
Sparlakanen röra sig – – – o himmel!
”Kors för tusan djeflar! jag tror det är ljusan dag”; höres, liksom ur djupet, en manlig stämma.
Sparlakanen öppnas hastigt – – en varm ånga, liksom från en glödhet ugn, hvirflar genom rummet.
– Fram på scenen igen, mitt öga, och bada dig i svallet af dessa rika mörka lockar, böljande mot dig, som en nattfärgad flod.
Lik en glänsande mussla, hvilken från djupet af mörka vågor sprider sitt sken, framstrålar bland det vildt oordnade håret ett välbekant ansigte, på hvars kinder ett ögonblickligt uppsvalladt blod qvarlemnat en svag rodnad.
Bredvid detta sköna hufvud ligger så förtroligt ett annat något ljust, åtminstone hvad det yttre beträffar.
Ljusa, i rödt gående polisonger och mustacher omgifva ett rätt vackert och manligt ansigte.
Men de tvenne ögonparen, som så hjertligt tyckas söka hvarandra, se dunkelfärgade ut, liksom blommorna i morgonstunden, hvilka ej ännu från sina blad hunnit skaka den nattliga daggen.
”Hvad tiden är kort när man har trefligt”, sade ansigtet med mustacherna.
”Ja, Gustaf”, hviskade det andra.
”Hvad du är vacker, när du ligger så der med håret utslaget och oordnadt, Celestine”, yttrade Gustaf, i det han tryckte en lätt kyss på en af hennes lockar.
”Smickrare, om jag än vore tio gånger vackrare, måste jag likväl gå opp nu, Gustaf”, sade Celestine, dragande fram ur det gröna täcket en arm, som genom sin hvithet stack temmeligen tvert af mot den, genom husliga göromål något rödflammiga, lilla handen, så att man med skäl kunde likna detta sammansatta naturens mästerstycke vid en svans glänsande hals och dermed sammanhängande rödnebbade hufvud, i det ögonblick han uppstiger ur den blågröna hvassen.