Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter beträffar Bajern, så medger jag gerna, att jag underlåtit att förskaffa mig dess budget, men jag har icke heller trott, att fråga kunde upstå om att jemföra de förenade Rikena med en Stat, som i det Euro peiska statsförbundet intager en ställning, i min tanka ingalunda jemförlig med vår, oell jag tror äfven, att vi för ingen del skulle vara belåtna med att jemföras med detta Eike, hvars folkmängd väl är betydligt större än Sveriges, men hvars ressurser, läge och politiska betydenhet likväl icke torde medgifva det att någonsin komma att spela den röle vi utfört, eller kunna blifva kallade att häfda.
Emedlertid hoppas jag, att hvad jag nu, grundadt på officiella upgifter, haft äran anföra, Hrr.ne behagade finna, att hvad K. M. för UtrikesDepart,:t äskat ingalunda, med hänsyn till folkmängden, öfverstiger hvad de Stater jag åberopat, till enahanda ändamål anslagit.
Jag anhåller om tillgift för det jag tröttat med upräknandet af alla dessa siffror, men jag har ansett det nödigt, för att i detta afseende rättfärdiga de af K. M. äskade anslag.
Anckarsvärd har vidare sagt, att då dessa anslag äro större än hvad andra, med Sverige jemförliga Stater, för deras utrikes representation, beviljat, skulle vi kunna minska dessa utgifter derigenom, att Sverige representerades i andra länder icke af Envoyéer utan af Chargés d’Affaires, samt att, alldenstund Hr Gr:n för mera än 40 år sedan uttalat samma åsigt, lian, för konseqvensens skull, måste fortfarande vidblifva den.
Jag medger att jag icke varit oberedd härpå; tvärtom har jag väntat mig, att Hr Gr:u äfven vid detta tillfälle skulle söka göra gällande de skäl, som, i hans tanka, talat och tala för en sådan inskränkning.
Jag respekterar, så mycket som någon, den pligtkänsla, i kraft af hvilken den offentlige mannen söker handla konseqvent, men jag tillåter mig att till den ädle Gr:n hemställa, huruvida icke, under en lång bana, förhållandena sjelfva kunna så förändras, att det äfven blir en pligt att modifiera ens åsigter, huru välgrundade dessa en gång kunnat vara.
Och jag tror äfven att sedan den tiden, hvarifrån dessa Gnns åsigter datera sig, åtskilligt har inträffat, sorn just i förevarande fråga torde böra modifiera Gnns åsigter, utan att han derföre bör billigtvis kunna tillvitas inkonseqvens.
Hvad nu angår den länge omtvistade frågan, huruvida Chargés d’Affaires icke skulle kunna lika väl som Envoyéer bestrida de diplomatiska befattningarne, så ber jag att, innan jag söker besvara den, få yttra några ord om upkomsten al den diplomatiska hierarkien, sådan den nu är, fastställd för alla Stafer genom kongress-akterna i Wien och Aachen.
De permanenta diplomatiska befattningarne datera sig egentligen från 1600-talet och tiden närmast efter Westfaliska freden.
Förut afsändes Ambassadörer, när behofvel sådant fordrade, för en speciel underhandling, ett specielt updrag, men efter Westfaliska freden, genom hvilken Europeiska jemnvigt-systemet blef grundlagdt, insågo Staterna nödvändigheten att, för bibehållande af denna jemnvigt, hafva hos hvarandra Den 24 Mars. 399 ständiga representanter, att bevaka de respektive Staternas intressen.
Graderna inora denna embetsmanna-kläss voro likväl ieke så ordnade som nu, utan benämndes de ömsom Legater, ömsom Ambassadörer, ömsom Ministrar och Eesidenter, egande alla ungefär samma fri- och rättigheter.
Enl. 1601 års Kansliordning utgjordes sålunda våra diplomatiska representanter af följande: Residenler i Wien, Frankrike, England, Danmark, Holland, Hamburg; Agenter i Pohlen, Portugal, Frankfurt, Moskwa, Brandenburg; Korrespondenter i Venedig, Brusse], liom, Constantinopel, Schweitz, Neapel, Cöln, Bremen; Kommissarier i Amsterdam, Danzig.
Det var, som jag hade äran nämna, vid kongresserna i Wien och Aachen, som man kom öfverens om att för framtiden antaga vissa reglor i afseende å benämningen af de diplomatiska Agenterne och deras respektive embets-ställning och rättigheter.
De indelades då i tre klasser:
Ambassadörer, Envoyéer och Chargés d’Affaires, hvartill sednare korn MinisterEesidenter, intagande platsen emellan Envoyéer och Chargés d’Affaires.
Skillnaden dem emellan, som det möjligen kan intressera Eder, mine Hrr, att känna, är hufvudsakligen den, att Ambassadören har jus representandi, föreställer sin Suveräns person, talar i Hans namn och kommuniserar sig omedelbart med Eegenten Sjelf, till hvilken han i regeln skall ha fritt tillträde; att 'Envoyéen kommuniserar sig dels med Eegenten, dels med UtrikesMinistern, samt att en Chargés d’Affaires icke är ackrediterad hos Eegenten, utan endast hos hans UtrikesMinister, med hvilken han derföre uteslutande står i officiel beröring.
I följd af denna deras mera underordnade ställning, hafva Chargés d’Affaires mindre inflytande och kunna icke heller vid alla tillfällen så göra gällande sina Eegeringars åsigter eller de updrag, hvilka blifva dem anförtrodda, som en person, beklädd med den högre rang, som tillerkännes Envoyéen och hvilken ställer honom på samma punkt med den, han har att göra med.
I detta afseende finnes ett ganska slående exempel att åberopa, nemi.
NordAmerikas Fristater.
De beslöto att hafva endast Chargés d’Affaires, men icke af samma orsak, som min ärade motståndare yrkar att vi böra hafva det, eller af sparsamhet, utan de sade, att då Unionen finner det lämpligt att till en främmande
Stat skicka blott en Chargés d’Affaires, så, blott derföre att han är afsänd från den stora Eepubliken, skall han behandlas på samma sätt, som de andra makternas Envoyéer, om han än icke benämnes på samma sätt.
Unionen afsönde alltså Chargés d’Affäires till alla de Eegeringar, med hvilka den ville underhålla förbindelser, London och Paris likväl undantagne, der den representerades af Ministrar; men de NordAmerikanska Chargés d’Afifaires kommo snart nog underfund med, att deras ställning icke var sådan de önskade, och att de i allt fall icke blefvo behandlade annorlunda än som andra Chargés d’Affaires.
Huru mycket de än vinnläde sig om att, i enlighet med Unionens afsigter, fullgöra sina befattningar, insågo de att de icke hade den ställning, som de borde hafva, och småningom återkallade derföre Amerikas Fristater sina Chargés d’Affaires samt utbytte dem emot Envoyéer och MinisterEesidenter, så att i denna stund, mig veterligen, Amerika ingenstä - 400 D en 24 Mars. des representeras af någon Chargé d’Affaires.
Men man stadnade icke dervid, mine Hrr, utan då 1855 års Kongress diskuterade frågan om anslag till UtrikesDepnrt:tet, beslöts, efter en långvarig öfverläggning oell på grund af ett utaf en Komité utarbetadt vidlyftigt Betänk., att Unionen skulle representeras uteslutande af Envo-' yér, och att, för sådant ändamål, budgeten skulle ökas med ett ganska betydligt belopp, som jag likväl nu ieke erinrar mig.
I China och på Sandwichs-öarne skulle, i st. f. Envoyén, anställas »Commissioners», aflönade likväl som Envoyér.
Detta, mine Hrr, är ett faktum, som synes mig bevisa, att det för en Stat icke är likgiltigt, om den representeras af Chargés d’Affoires eller Envoyér.
Inom den diplomatiska, likasom inom andra embetsmanna-corpser, böra väl för öfrigt några gradationer finnas, och vi, likasom Amerika, måste väl något rätta oss efter hvad hos andra brukas.
Medgifver man icke detta, bör man konseqvent yrka att, t. ex. inom Arméen, det är öfverflödigt att hafva Generaler, utan att man i stället kan nöja sig med Öfverstar eller Majorer, Kapitener o. s. v., som leda rörelserna under ett krig.
Anckarsvärd har äfven fästat sig vid att, under det vi i Briissel skulle hafva en Ministerltesident, skulle vi i Haag hafva en Envoyé.
Hr Gr:ns förslag, att aflöningen till den sednare borde utgå af Usta IIufvudTitelns anslag, och anser detta något så ovanligt, för att icke säga orimligt, att det icke lärer komma att af K. o. Ad. sanktioneras.
Skälet till att en Envoyé blifvit upförd i Haag är föröfrigt icke endast det, som Hr Gr:n tyckes antaga, om än det är naturligt att afseende blifvit fästadt å det nära slägtskaps-förhållande, hvari Thronföljaren befinner sig till det Nederländska Konungahuset.
Sedan lång tid tillbaka underhålla vi förbindelse med Holland, och såväl Sverige som Norrige hafva ett betydligt varu-utbyte med detta land, som ännu intager ett stort rum i den Europeiska handeln, om än icke så stort som förr, eller innan England gjorde det platsen stridig och satte sig i spetsen för verldshandeln.
Ett ytterligare skäl för bibeluillande af förbindelserne med Holland på samma fot sorn förr, är att det är ett af de länder, med hvilka vi längst underhållit diplomatiska förbindelser.
Kedan år 1587 utsände sålunda Konung Gustaf I Gr. Johan af Hoja på en extra beskickning till Holland; under de följande Konungarne föreföllo åtskilliga dylika temporära beskickningar u ömse sidor, men från och med är 1608 kan man räkna tillvaron af permanenta Holländska beskickningar i Stockholm.
Detta fortfar till år 1841, då Holland, af financiella skäl, återkallade sin Minister och hitsände i stället en Chargé d’Affaires, hvarefter motsvarande förändring vidtogs med afseende å vår beskickning i Haag.
Initiativet till dennas återuprättande på sin gamla fot togs af Svenska Regeringen, då K.
M. år 1848 utnämnde en Envoyé derstädes, och att närmaste orsaken dertill var inledandet af underhandlingarne om II. K. H.
Kronprinsens förmälning med en Prinsessa af Holland, är väl sannolikt, isynnerhet som kort efter förmälningen nämnde Envoyé återkallades, hvarföre -beskickningen under de följande åren föreståtts
Den 24 Mars. 401 Pöreståtts af en Minister.
Sedan likväl Nederländska Regeringen under förlidet år anställt en Envoyé i Stockholm, har K.
M. icke kunnat annat än äfven förse sin representant i Haag med kreditiver som sådan.
Det är en allmänt vedertagen sed inom diplomatien, att då ett land till ett annat sänder en representant, bör, om man vill vara höflig, från detta sednare landet sändas en person, som hnr samma rang med den afsände.
Det låter tänka sig, att man undanbeder sig att hafva någon representant, men det anses likväl mindre höfligt, och mig synes att man bör, såsom Gr.
Anckarsvärd också sagt, vara god vän med alla och derjemte höflig mot alla, hvilket allt säkrast åstadkommes genom att gå till väga på det staterna emellan antagna sätt, nemi. att underhålla hos hvarandra personer, beklädda med Regeringarnes förtroende, och intagande den samhällsställning, att de kunna fordra och vinna äfven den Regerings förtroende hos hvilken de böra göra gällande sin egen Regerings åsigter, hvilka de böra kunna mundtligen utveckla inför den som vederbör, för att derigenom förekomma misshälligheter, som så lätt kunna upstå under en skriftlig behandling och mången gång leda till allvarsamt störande af de fredliga förhållanden man i främsta rummet bör söka vidmakthålla folken emellan.
Anckarsvärd har vidare anmärkt, att för att tillfredsställa ett äldre KomitéBetänk., aflöningen till beskickningen i Athen, blifvit upförd å den föreslagna Staten, ehuru man erkänt att beskickningen vore af mindre vigt.
Jag ber att härvid få äran uplysa, att då K. M., för att tillvägabringa ett länge önskadt ordnande af de Förenade Rikenas Konsulsväaende, d. 30 November 1855, beslöt att en Komité af 2 Svenska och 2 Norrska medlemmar för sådant ändamål skulle sammanträda i Stockholm, hemställde desse Komiterade i ett intressant Betänk., som är tryckt och blifvit till R.
St:r utdeladt, att vissa GeneralKonsulater, och deribland GeneralKonsulatet i Athen, borde beklädas med diplomatiska personer, emedan dessa, på anförda skäl, ansågos kunna uträtta mera än en vanlig konsul, och att lönen för dessa embetsmän, hvilka hittills utgått endast från Handels- och SjöfartsFonden, skulle i stället utgå dels af MinisterStaten och dels ifrån KonsulsFonden.
Till följd häraf har Komitéen äfven, under förutsättning att återstoden skulle fyllas ifrån MinisterStaten, föreslagit, att den lön som Chargeé d’Affaires i Athen f. n. åtnjuter å Handels- och SjöfartsFonden med 3,000 Rdr Hamburger
Bko, skulle nedsättas till 2,500
Rdr s. m., eller det belopp som Komiterade ansågo att han, såsom GeneralKonsul borde åtnjuta.
Då likväl den nuvar:de innehafvaren af den ifrågavande befattningen icke kan beröfvas den lön, han fått sig tillförsäkrad, har det från UtrikesDepart:s sida blifvit föreslaget, att under dennes tjenstetid, de 500 Rdr hvarmed hans ifrån Handels- och SjöfartsFonden utgående lön, enl.
Komiterades förslag borde minskas, skulle till honom utbetalas ifrån MinisterStaten.
Det är således icke endast för att tillfredsställa ett KomitéBetänk., utan är det för att, i hvad på UtrikesDepart:t kan bero, underlätta ge nomförandet i öfrigt af en förändring af vårt Konsulat-väsende, en IV. H. 20 402 Den 24 Mars. förändring, hvaraf faehofvet länge varit kännbart och för hvilken grunderne fullständigt blifvit utvecklade; som dessa 500 Rdr Hamburger
Bko blifvit upförda å MinisterStaten såsom lönefyllnad åt den nuvar:de innehafvaren af GeneralKonsuls-befattningen i Athen.
Anckarsvärd har äfven klandrat UtrikesDepart. derför, att till den Tull-kongress som sisth år ägde rum i Briissel, någon representant från Sverige och Norrige icke varit utsänd.
Denna kongress var likväl af fullkomligt enskild art; ingen Regering stod i spetsen för densamma, och af enskilde personer linde inbjudningarne till densamma blifvit utfärdade.
För öfrigt synes det mig som om
Hr Gr:n bort hafva rigtat sin anmärkn. snarare emot Finans- än UtrikesDepart., ty om någon person bort från Sverige utsändas till denna kongress, hade väl i sådant fall uti främsta rummet bort ifrågakomma en person med speciell kännedom om våra tullförhållanden och icke någon diplomat.
Slutligen har Hr Grin äfven yrkat, att anslaget till MinisterStaten måtte, af grannlagenhet mot Norrige, nedsättas till hvad minoriteten inom Utsk. föreslagit, på det att Norrige icke genom vår frikostighet måtte inledas i öfverdrifna utgifter.
Denna grannlagenhet synes mig temligen öfverflödig, helst vi nyss hafva sett, att StorThinget, utan att afvakta Sveriges B.
Stirs beslut, i afseende å K. M:s Propos. om anslag till H. K. H. Prins Oscar, enstämmigt beslutat bevilja den del af nämnde anslags-summa, hvilken K.
M. ansett böra falla på Norriges andel.
Dessutom får jag erinra, att, då 1!,.
Stil- vid 1840 års Riksdag nedsatte anslaget till MinisterStaten med sammanlagde 161,000 Rdr, detta icke föranledde Storthinget att i förhållande dertill minska Norriges bidrag, utan hade Storthinget i stället den grannlagenheten att bibehålla detsamma vid samma belopp som förut.
Jag tror mig härmed hafva hufvudsakligen besvarat Gr.
Anckarsvärds anmiirkmr, och då, såsom vi alla veta, priset på lifsförnödenlieter allestädes stegrats, synes den tillökning i anslaget å 3:dje HufvudTiteln som K. M. begärt, ingalunda vara för hög, aldra minst om raan ihågkommer att den äskade tillökningen icke obetydligt understiger den summa, hvarmed anslagen å denna Titel för 17 år sedan minskades, och får jag således vördsamt anhålla om bifall tili nu ifrågav:de punkt.
Då Utsk. i sina motiver säger, »att Sverige under sednast förflutna åren intagit en förändrad och i politiskt hänseende mera betydande plats inom Europeiska statsförbundet, lärer väl icke kunna bestridas», och Utsk. derpå grundat sitt tillstyrkande, att R.
M. äskade förhöjning i anslaget till MinisterStaten med 59,700 Rdr Rmt, synes man deraf kunna draga den slutsats, att Utsk. tagit närmare kännedom om den af Regeringen följda politik, genom hvilken den mera betydande platsen inom Europeiska Statsförbundet skall hafva vunnits.
Då synes också, att förhållandet icke är alldeles så, som Hr Bildt upgifvet och påstått, nemi. att Utsk. icke har med det politiska att skaffa, utan endast att bestämma de löner, som kunna Den 21 Mars. 403 vava nödvändiga.
Då förfaller äfven lians påstående, att ännu icke rätta tiden vore inne att yttra sig öfver den punkten, ehuru jag icke vill bestrida, att bättre tillfälle dertill yppar sig när DechargeBetänk. från Const.Utsk. inkommer.
Min mening är således icke att nu uptaga tiden med någon vidlyftig discussion, utan förenar jag mig med Gr. Anckarsvärd.
Elirensvärds yttrande, så, om jag icke missförstått detsamma, skulle det innefatta bevisning för Grins åsigt, att
Chargées d’Affaires icke kunna upfylla sina platser så som Ministrar kunna det.
Ar detta förhållandet, så förvånar det mig att Ministrar kunna erhålla tjenstledighet, utan att deras platser under tiden besättas med någon annan Minister,, och att man då tillförordnar en Chargé d’Affaires, i hvilket fall ltikets intressen under tiden icke kunna blifva så bevakade som de böra.
Då nu ett sådant förhållande likväl kunnat äga rum för två år sedan, just under brytningen emellan Sverige och Kyssland, då Ministerplatsen i Petersburg en längre tid var otillsatt, kan jag icke förstå hvarföre icke i allmänhet Ministrarnes bestyr skulle kunna med fullkomlig trygghet öfverlåtas åt Chargées d’Affaires.
Jag sätter icke i fråga, att jag ju icke är fullt vederlagd af Gr.
Ehrensvärd i fråga om mina siffer-upgifter, men jag anhåller att få nämna, att jag hämtat dem från förhållandet år 185it, ett förhållande, som troligen icke är så tillförlitligt som det, h ärifrån Hr Gr:n hämtat sina upgifter.
Jag hemställer likväl till honom, huruvida de siffror han upgifvit från de respektive länderne, inbegripit hela anslaget till UtrikesDepart:na, då jag deremot i mina upgifter blott och bart uptagit anslagen till de utländska beskickningarne, och icke för andra dermed sammanhang egande utgifter.
Hvad jag haft äran med ziffror visa, hade jag hämtat ur tidningen L’Independance Beige.
Huru nu än härmed må förhålla sig är likgiltigt, emedan jag måste anse mig af Hr Gr:ns officiella upgifter vederlagd, så vidt de af oss ömsesidigt åberopade siffror omfattat enahanda utgifts-poster, hvilket jag likväl tillåter mig betvifla hafva varit händelsen.
Den observation torde dock kunna göras och uplysning derom af Gr:n lemnäs, om mina upgifter varit så fullkomligt origtiga som af Grins anförande vill synas.
Grins yttrande i anledn. nf mitt yrkande, att de diplomatiska angelägenheterna borde och kunna bestridas af mindre höga eller med lägre rang försedda diplomatiska agenter, är det onödigt att uptaga Ståndets tid med en tvist derom, emedan en sådan, förd emellan en diplomat och en som icke är det, tjenar till intet.
I allmänhet får jag säga, att jag tror, att cilaterna från Gustaf lis och Drottning Christinas tider om våra förhållanden till Holland icke äro fullt adseqvata med det nuvaride, ty hvarken det ena eller andra landet behöfva nu samma relationer som då.
Under Erik XIYis tid Var Sverige en större sjömakt än det nuvaride England: dess Flotta var talrikare, än att man nu kan förklara huru den då kunnat vara så betydlig.
Diplomatien har för mig förlorat helt och hållet sin gamla betydelse, så att den, enl. min åsigt, har för sitt bestånd knappast någon annan grund än traditionens, ty sednare Den 2i Mars. tiders upfmningar, såsom jernvägar och elektriska telegrafer, hafva så förändradt behofvet af diplomatien, att den till stor del och möjligen helt och hållet tillintetgjort vilkoren för dess tillvaro.
Jag kan icke underlåta att erinra, hurusom, då man så väl i Sverige sorn i andra länder i särskildta fall understundom utsänder en särskild personlighet för att Ministern på stället ovetande, upgöra eller afsluta särskildta afhandlingar eller traktater.
Det synes mig ingalunda omöjligt att utbyta Ministrar mot Chargées d’Affaires, men att nu vid så långt på aftonen framskriden tid, fortsätta en tvist härom, vore otillbörligt, hvarföre jag afstår derifrån, utan att i någon mån afvika från mina åsigter och ifrån min öfvertygelse, att Sveriges diplomatiska angelägenheter kunna skötas lika fördelaktigt som nu, utan den statslyx, som, enl. min upfattning, ligger just i användandet af högre funktionärer.
Jag anser angeläget att, för att icke göra sig skyldig till orättvisa, erkänna den grannlagenhet och sparsamhet, hvarmed Regeringen under sednare åren gått tillväga vid dispositionen af anslagen till Utrikes Beskickningarna, så vidt sådant kunnat ske ulan några egentligen genomgripande reformer; men efter detta medgifvande anhåller jag att få fästa Hrrmes upmärksamhet på det sätt, hvarpå Utsk. behandlat denna fråga.
Det har nemi. helt en kelt fästat upmärksamheten på behofvet af att våra Ministrar i främmande länder äro någorlunda väl aflönade, eller åtminstone i ekonomiskt hänseende försatte i den ställning, att de, utan alltför stora inskränkningar eller anlitande af egna tillgångar kunna upträda på ett med deras egen och Rikets värdighet öfverensstämmande sätt, och med denna fras samt med en sammanräknad ingress och motivering af 39 rader har Utsk. tillstyrkt R.
St,:r att bevilja det af K.
M. begärda anslaget 59,700 Rdr Rmt, hvilket utgör omkr.
Rdr för hvarje rad.
Jag tror, att det varit skäl för Utsk. att upgifva något sätt för R.
St:r att, såvida Utsk. icke kunnat bestämma hvarje post, få en öfverblick öfver det hela.
Sådant har Utsk. underlåtit, hvarföre jag anhåller, att denna punkt måtte återremitteras.
En annan omständighet, föranleder denna min anhållan och har af några föregående talare blifvit vidrörd, nemi. Utsk:s påstående, att Sverige under sednast förflutne åren intagit en förändrad i politiskt hänseende mera betydande plats inom Europeiska Statsförbundet.
Detta är en af Utsk ganska bestämdt uttalad politisk åsigt, men för hvilken Utsk. noggrannt aktat sig att angifva några skäl.
Man måste då trefva sig fram för att finna några sådane skäl, och man kommer då till den förmodan, att Utsk:s mening varit, att denna epok inträffat just genom den s. k.
Novembertraktaten, men man kan icke förbise, att StatsMinistern för Utrikesärenderna försäkrat utländska makterna att, genom denna traktat, Sveriges ställning vore fullkomligt oförändrad.
Under sådana förhållanden anser jag nyttigt om icke nödigt, att Utsk. gifvit R.
St:r tillkänna den grund, hvarpå Utsk. byggt ett så vigtigt påstående, som att Sverige intagit en förändrad politisk ställning.
Jag vill icke gå så långt, att jag icke erkänner, att Sverige, icke i följd af Ben 24 Mars.
405 sin politiska utan genom dess geografiska ställning, liar intagit ett större rum än andra stater af andra ordningen, oell om jag kunde öfvertygas, att detta förhållande kunnat åstadkommas genom vår diplomati, så skulle jag rätt gerna vilja votera dubbelt, ja tre gånger så mycket för vår Minister i Petersburg om vi dervid kunde tryggås för all fara från östern.
Huru kostsamt detta än månde blifva, motsvarar det dock icke kostnaden för underhållet af våra dyrbara försvars anstalter.
Jag kan vid detta tillfälle icke undertrycka den anmärka., eftersom den i utländska tidningar redan blifvit gjord, nemi. att, som Gr.
Anckarsvärd yttrat, det måste ligga något föråldradt i den Europeiska diplomatien, enär de olika Kabinetterna icke kände i hvilket bristfälligt tillstånd Fästningen Kronstadt befanns vid krigets början.
Jag vill icke tadla vår dåvande Minister eller vår Beskickning i detta afseende, destomindre som jag känner, att denna Beskickning då bekläddes af en man, hvilken jag anser hafva både hufvud, förmåga och patriotism, men jag måste dock bekänna, att, enl. min upfattning, det ligger i sjelfva institutionen något öfverlefvadt, något föråldradt, så att den numera måste betraktas såsom en nödvändig tillhörighet till den monarkiska statslyxen; eljest kan jag icke förklara möjligheten af de utländska Kabinetternas okunnighet om hvad Engelska Tidningar innehöllo, att fästningen Kronstadt kunnat det året när som helst intagas.
Jag öfvergår nu till frågan om utbyte af Ministrar eller Envoyeer mot Chargées d’Affaires.
Ehrensvärd har visserligen besvarat denna fråga, men detta anser jag icke utgöra hinder för ett ytterligare yttrande härom.
Jag påminner mig ganska väl, att just i denna månaden för 34 år sedan Gr.
Anckarsvärd väckte en motion om Envoyéernas förändring till Chargées d’Affaires, med undantag af dem i London, Paris och Petersburg.
Det var denna motion, som föranledde den märkvärdiga stormlöpningen mot Hr Gr:n, då man försökte att få Gr:ns anförande uteslutet ur prot:t.
Det var d. 2 Mars 1823, då Gr:n grundläde beståndet af den Svenske re presentantens rätt, för hvilket jag är öfvertvgad lt. o. Ad.s medlemmar skola vara Hr Grin tacksamma, och hvarvid Hr Gr:n kraftigt understöddes af den ädle Gr. von Schwerin.
Jag minnes ganska väl, att vid samma tillfälle en utmärkt ledamot af Diplomatiska Corpsen, H.