Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna orättvisa, om man så vill kalla den, har likväl i min tanka upphört att vara en orättvisa, derigenom alt det förhållande, som tillkommit onder olika tider, sedermera har jemkal sig dels vid skiften, dels vid köp; ty det är gifvet, att en köpare, som vill förvärfva en egendom, beräknar sin köpeskilling med fästadt afseende på den skatt, som egendomen drager.
Har densamma en högre skatt, så kommer det naturligtvis att sänka beräkningen af hemmanets värde.
Således hafva dessa olikheter och till en början verkliga orättvisor sedermera jemnat sig så, att man skulle för närvarande kunna antaga, att dessa fastigheter verkligen hafva de värden, sorn äro dem åsätta.
Skulle man nu vidtaga den åtgärd, som här är föreslagen, eller att göra en allmän skattejemning, så skulle man först komma att begå stora orättvisor.
Vore det möjligt, att en och samma person kunde göra den beskattning, som blefve erforderlig för hela Riket oell alt denna person alltid påträffade lika god vilja hos egendomsinnehafvare att gifva upp riktiga meddelanden i afseende på fastigheternas beskattning, deras ägor o. s. v.: då vore det möjliigt alt göra en rättvis skattejemning.
Om man nu deremot besinnar, att en person troligen skulle få tillräcklig sysselsättning för sin lifstid med att beskatta hemmanen i en enda socken, så finner man, alt den tankan innefattar en förhoppning, som gränsar till det omöjliga.
Således skall man vid verkställigheten häraf, hvarvid man troligen icke vill gifva ett mångårigt anstånd, finna, att under det en person, som hade uppdrag att göra en sådan skattejemning i en socken, ginge till väga med mycken omsorg efter en slags grund, så skulle den beskattningsman, som blifvit förordnad inom nästa socken, följa helt andra grunder och kanske söka att komma ifrån saken så lätt som möjligt.
Dä först skulle anlcdn. lill klagan öfver orättvisa uppstå.
Jag kan derföre för min del icke annat än på det högsta tillstyrka, alt man måtte låta den saken förblifva åtminstone lills vidare i 10, på sätt StatsUtsk. i min tanka ganska visligen har gjort.
Den siste värde talaren har just icke eller i det hela velat tillstyrka en dylik undersökning, men han har ansett, alt del vore väl, om åtminstone en jemning kunde äga runi emellan den privilegierade jorden och skatlejorden, på det att derigenom en hel hop anledningar lill den afund och det missnöje, som nu äger rum, skulle kunna undvikas.
Det är visst önskligt, om man kan undvika afund och missnöje, men om man gör sig reda för hvad denna afund och detta missnöje är, så lärer man finna, att det icke är an nat, än samma missnöje, som den fattige har deröfver, att en annan är rik ; ty icke har den, sorn äger privilegierad jord, stulit den, utan han har förvärfvat den genom arf eller köp.
Hans för» fäder eller ban sjelf har betalt egendomen mera efter jordens värde, pä summa sätt som innehafvaren af skatlejorden betalt den mip - 144 Den 7 April. dre i anseende lill den jordens onera.
Jag hade verkligen fruktat för att här hade behöfts en fullständigare utredning af frågan, än motionens beskaffenhet gjort nödvändig; men sedan jag hört den siste värde talaren yttra sig, så linner jag öfverflödigt, alt gå in i den egentliga frågans upptagande.
Jag vill blott fästa uppmärksamheten derå, att i Frankrike, der man under en revolution, då två tredjedelar af all landels jord gick på våldsamt sätt i främmande händer, försökte en sådan jemning af jordens beskattning med kostnad af flere hundrade millioner francs, sä har raan dock icke hunnit målet, utan det största omissnöje har der gjort sig gällande.
Jag förenar mig med Hr Akerman, att tillstyrka bifall lill Ulsk:s betänk.
På den afdelning af SlatsUtsk., som först behandlade denna fråga, hade jag tillfälle att laga kännedom af dessa vidlyftiga motioner, men kom då till den öfvertygelsen, att för ett B.
Sl:s Utsk. var det omöjligt att ensamt uppgöra några hufvudgrunder för en särlan skattejemning.
Afdelningen stannade då vid det beslut, att, för att åtminstone göra något, föreslå en comité', men i Utsk. föll denna åsigt.
Jag åberopar för min del hvad Hr Akerman nyligen yttrat, och delar i allo hans äsigler i ämnet, samt tillstyrker således bifall till Utsk:s betänk.
Jemte det jas instämmer i det yttrande, som Hr Akerman afgifvit, anhåller jag fä fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet pä en omständighet vid denna fråga, hvilken man vanligen, icke tager i betraktande, nemi. att skattejemningen eller den starkast beskattade jordens befrielse ifrån de tyngder, som på henne hvila, skulle åstadkomma just motsatsen af hvad man måhända åsyftar.
IMan skulle nemi. för den obemedlade, för allmogen i allmänhet försvåra åtkomsten af jord.
Hvarföre kan nu bonden så ofta blifva fastighetsägare i Sverige?
Jo, derföre att en del af jorden är så hardt beskattad, alt lion gifvet’ föga behållning, och att köpeskillingen följaktligen är så myckel ringare.
Blifver deremot jorden befriad ifrån en del af skatten och fördenskull lentnar innehafvaren större behållning, så ltlifver hon också dyrare, samt för den mindre bemedlade sä mycket svårare att inlösa.
Om man minskar skatten, så är det detsamma, som att blott åt den förmögne gifva åtkomst till jorden, men derifrån utestänga den fattige.
Jag tillstyrker bifall på Utsk:s betänk.
Jag tillstår, att det är alltför beklagligt att höra sä mycken vishet uttalas, för att bevisa, att det icke är möjligt att åstadkomma den ifrågavarande skattjemningen, på sådant sätt, alt all jord blifver lika beskattad.
Jag skulle tro, att livar och en, som sysselsatte sig litet med statsekonomien, skulle hafva ftin - Den 7 April. 145 funnil, alt detta 5r en sjelfklar sals och alldeles icke beliöfver så mycken utveckling och bevisning, som t. ex. Hr Akerman har kostat derpå; men det är i min tanka deremot ovedersägligt, att den högst beskattade jorden borde slippa sina alltför dryga skatter, och att motsvarande belopp borde öfverflyltas på dem, som hafva mindre skatter.
— En sådan jemning skulle icke möjligen kunna bestridas, om icke på det skäl, som den siste värde talaren Hr von Hartmansdorff har framlagt, ty detta skäl talar på ett så rörande sätt till förmån för de fattige, att de mätte åtkomma jorden, så att det synes mig underligt, alt den värde talaren icke längesedan har begärt eller väckt molion derom, att all jord, som nu är belagd med mindre skaller, mätte beskatias drygare, pä det att alla jordägare i Sverige malle blifva fatt ige, och alt således ingen skulle kunna hafva någon egendom här i Sverige som icke efterhand borde genom skatteförhöjning bringas i händerna på dem som äro fattige.
Det ligger en så oerhörd philantropi för de fattige i den satsen, att jag icke kan annat än relevera ide'en för Hr von Hartmansdorffs räkning och fästa den i minnet till en annan riksdag.
Då en ledamot, Frih. Raab, tagit såvida försvar af Hr Danckvvardts förslag, att han anser mig hafva begått en orättvisa emot della förslag, så måsle jag ytterligare hemställa till honom sjelf, först hvarifrån man skulle laga räntan ä det enorma capital, sora obligationerna skulle utgöra, och hvars belopp Hr Danckwardt troligen icke beräknat, åtminstone icke uttryckt på något ställe?
Om nu detta capital skulle stiga till 40 millioner r-.dr, hvarest skulle väl då räntan derå tagas?
Hr Danckwardt har icke uppgifvit det.
Om frälsejorden genast, efter den andra punkten i Hr Danckwardts förslag, skulle beläggas med samma grundskatt, som skaltejorden, så finge frälsejorden ingen ersättning, och då vore frågan i den calhegori, som Hr Westerstrand omnämt, och det skulle innebära en orättvisa emot frälsejorden.
Om återigen denna grundskatt icke ålades förr än efter 28 är, såsom första punkten tyckes innehålla, så vill jag hemställa hvarest räntan skulle tagas på dessa 40 millioner.
För mig är delta alldeles obegripligt.
För öfrigt har en värd talare yrkat den satsen, att jordens beskattning har jemnat sig sjelf genom köp, och att det således icke erfordras någon skattejemning, under det andra talare ansett beskattningen i högsta grad ojemn.
Det fullkomliga kan icke vinnas hvarken uti delta eller något annat afseende här i verlden; men deremot måste man väl medgifva, att olikheter finnas i beskattningen, som borde och skulle kunna afskaffas.
En del af den Svenska jorden är belagd med jordehoks- och hemmantalsräntan, som frälsehemmanen icke utgöra; kronolionden utgår af frälse- och skattehemman, icke af säterier.
Alla sådana olikheter skulle kunna jernnäs och all jord derigenom förvandlas till lika natur.
Jag vet väl, att hemmanen äro så olika sinsemellan, alt någon fullkomlig likhet 9 H. 19 146 Den 7 April. icke kan nppnås, men grunden bör vara densamma öfverallt för beskattningen.
Då i alla fall delta mål är återremilteradt af två Stånd, så får jag nu anhålla, all det blir återremitteradt äfven af 11. o. Ad., så att man får se hvad SlalsUtsk. dervid kan göra.
Jag tror, att StatsUtsk. ganska lätt skall kunna framställa några hufvudgrunder, hvarom RiksSlm möjligen skulle kunna förena sig.
Om hufvudgrunderna först vore framställda, så skulle man kunna låta en comité' pä dessa grunder utarbeta ett förslag, att framläggas för nästa R.
Detta tror jag vore det rätta sättet att gä tillväga.
Jag tillåter mig att fästa H. Ex. Hr Gr.
Björnsljernas uppmärksamhet pä 2:dra och 3:dje punkterna i Hr Danckwardts förslag.
Uti den 2:dra punkten heter det: ”Den privilegierade jorden, eller säteri, rå- och rörs- samt frälsehemman, skattlägges genast i öfverensstämmelse med allmännaste skatlläggningsgruuden” etc.; och uti den 3:dje punkten: ”Under förenämnde 28 år utgår den enligt ofvanstående punkt påförde nya grundskatt till ränta och amortering af den löseskilling för skattebidraget, som Staten medelst Riksg.eont. utger i obligationer med 4 proc. löpande ränta till den skattskyldige, hvarefter den försvinner”.
Således har Hr Danckwardt åsyftat, alt frälsejorden skulle genast skattläggas och genast erlägga skatten derföre, hvilken skatt skulle utgå både till ränta och amorlissemenl. af de ifrågavarande ohligationerne.
I hufvudsaken får jag bekänna, alt jag alldeles icke denna gång talat för de fattige, utan snarare för de rike, ty jag talar för deras bästa, som äga frälsejord, öfverlygad derom, alt det är deras egen fördel alt kunna åstadkomma en skaltejemning på det sätt jag antydt, nemi. att man icke söker det som är omöjligt, och omöjligt vore att få all jord lika beskattad i förhållande till dess verkliga värde eller verkliga afkomst, utan inskränker sig alt bringa all jord till lika natur och få del ena hemmanet, efter hemmantal räknadt, lika beskattadt med det andra.
En sådan skattejemning anser jag bestämdt vara lill deras fördel, som äga den privilegierade jorden, emedan de pä det sättet erhålla ett capital, som motsvarar den högre afgift, som de åtaga sig.
Hvaremot om i tidernas längd de förmåner, som den privilegierade jorden nu har, minskas indirecte, derigenom att den högre beskattade jorden tid efter annan directe frikallas ifrån sina utskylder, de skulle få vidkännas denna förlust utan ersättning.
Det är således till fördel för de förmögnare, som jag talar.
Jag begär återremiss af delta betänk.
Mina framställningar inom detta
Hus hafva sällan den lyckan att fägna sig åt Gr.
Fröiiclis bifall, men jag får söka ait trösta mig deröfver, så godt jag kan.
Jag vill visserligen icke tvista med honom ronde måttet af våra ömsesidiga statsekonomiska kunskaper, och jag har icke eller derpå grundat den framställning, som jag nyss haft äran göra, utan hufvudsakligen pä den praktiska kännedomen jag, dels såsom medborgare önskat taga, dels varit tvungen att förskaffa mig såsom embets - Den 7 April. 147 man.
Jag har derigenom tillräckligen öfvertygat mig om omöjligheten att göra en så beskaffad skaltejemning, som här åsyftas, och lior, att man endast bör söka att befria de hårdast beskattade ifrån en del af deras skatter och skaffa dem ersättning genom att lägga bevillning på dem, som äro lindrigare beskattade.
Grefven tyckes förgäta svårigheten att pålägga en bevillning så, att den drabbar rättvist, och rättvisa måtte väl han lika väl som jag önska, alt den vid beskattningen skall vara rådande.
Om Grefven endast vill taga i sin hand bevillningslängderna för ett enda län, så skall lian deraf öfvertygas om, alt vid bevillningens bestämmande inom de särskilda taxeringscomile'erna, stora orättvisor begås, visserligen ulan vilja, men i följd af dels okunnighet dels bristande håg att gå djupare in i ämnet.
Han skulle måhända då fasa för alt genom en sådan taxering söka att jemna någonting, som visserligen nu kan synas ojemnt, men som af skäl, dem jag förut anfört, icke innefattar någon orättvisa; han skulle fasa för att utbyta detta emot någonting så vanskligt, som att göra jemningen genom en förändrad beskattning, eller en annan fördelning deraf.
En del talare hafva yrkat ålerremiss af betänk.
Resultaterna af en sådan ålerremiss skulle troligen blifva af temligeu ringa betydenhet, och det är således ganska oskyldigt att deruti instämma, då, efter som vi alla veta, riksdagen är nära sitt slut och Utsk. troligen icke hinner att laga någon vidare befattning med detta mål; men då bifall lill en ålerremiss i alla fall skulle innefatta ett erkännande af möjligheten alt utreda frågan på ett nöjaktigt sätt, så mäste jag fortfarande sätta mig deremot och yrka bifall til betänk.
Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansäge de emot Slais Utsk:s utlät.
N:o 240 gjorda anmärkmr föranleda till ålerremiss.
Propos. till bifall å Utsk:s utlät, blef härefter framställd och besvarad med starka ja, blandade med nej; hvarefter H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tiltkännagaf, det han funnit denna sednare propos. besvarad med öfvervägande ja. 11. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna begärde votering, men hemställde derjemte, om det lönade mödan ali vägra ålerremiss, då 2me Stånd redan återremitterat utlåt.
La n dt m. förklarade, att sedan den framställda propos. till bifall ä utlåtandet blifvit besvarad med öfvervägande ja, så kunde icke detta beslut ulan votering undergå förändring.
Upplästes lill justering samt godkändes följande voter.propos.
Den som bifaller StalsUlskts utlät.
N:o 240, i anledu. af väckte motioner om grundskatternes förvandling till bevillning, ronde en allmän skaltejemning öfver hela Riket m. m., voterar ja; 148 Den 7 April. den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, kommer berörde utlåt., till följd af deremot gjorde anmärkmr, att återremitteras.
Vid voteriugens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — CO.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 20 och 31 sisth Mars på bordet lagda utlåt.
N:o 241, i anleda, af väckte motioner, dels om framlida försäljning af kungsgårdar och andra kronolägenheter, dels ang:de förändring af de i afseende på utarrendering af Kronans fasta egendomar å landet nu gällande föreskrifter.
Cederström, Jacob: Jag instämmer i Utsk:s afstyrkande af de väckta molionerne, och har dervid således intet att anmärka, utom tryckfelet i sista raden, der det står ”återfalla” i st. f. ”förfalla”, hvilket torde vara rättast.
Hvad åter beträffar Ulsk:s förslag rör:de utarrendering af kungsgårdar, så har jag deremot åtskilligt att anmärka.
Jag bar all aktning för länshushållningssällskaper i allmänhet, och den nytta, sorn dessa inrättningar kunna medföra genom skrifters ingifvande rör:de jordbruket, men såsom administrativa myndigheter sätter jag icke del ringaste förtroende till deni.
Man skulle lika så väl kunna gå till Landtbrnksacademien ifrån hushållssällskapet och derifrån tillbaka till Konungens Bef:h:de, sedan lill Kammarcoll. och derefter til K. M. Jag ber alt i Herrarnes minne få återkalla den förändrade organisationen, som för kronojordens utarrendering blef vid 1809 års riksdag fastställd. R.
St. funno då 1709 års författning, som skulle till sina hufvudgrunder beslå, felaktig. R.
St. yttrade då i sin skrifvelse lill K. M., att det borde för Svenska allmänheten öppnas en utväg att kunna få tillfälle att använda sina capilaler på jord, der capitalinnehafvaren sjelf icke ägde sådan, och att ett medel för att bringa jorden till hastig förbättring vore, att icke i allt för stora klumpar utarrendera densamma; att kungsgårdar derföre borde utarrenderas i lotter, hvarvid, om lägre anbud gjordes på (otterne sammanlagda, arrendena borde derefter lämpas.
Rlefvo åter anbuden på det bela högre, så skulle de antagas.
I allmänhet förklarades bestämdt, att ali optionsrätt dervid skulle vara för alltid försvunnen; ty der optionsrätt funnes, der funnes ingen täflan.
Då ingen optionsrätt finnes, så blifva icke samtliga ännu ofödda slägten optionsrättsinnehafvare, som förtjena på och begära att få inträda i arrendet för det minimi-arrende, som bjudes; hvarvid det icke lönar sig att bjuda högre och ingen täflan kan uppstå.
Jag kan svårligen se grunderna för delta betänkande i något annat än hågen alt åtkomma Statens egendom, all nedsätta priserne derpå under dess verkliga värde, och detta är i rak strid med samhällets verkliga väl och nytta.
Den författning, som nu är gällande, är efter min Den 7 April. 149 tanka riklig.
Det kan visserligen invändas, att händelser hafva inträffat, då kungsgårdar hafva blifvit inrymda åt personer, sorn sedermera kommit på obestånd, icke kunnat fullgöra sina älagne förbindelser och sålunda ådragit förluster så väl för arrendatorn som för Kronan genom försummelser och bristande skötsel; men om vederbörande Konungens Bef:h:de, då persouernes anbud pröfvas, med noggrannhet undersöka säkerheten sä väl hos arrendatorn, hvilken inropar arrendet, som hans löftesmän, oell strängt iakttaga att yttra sig öfver deras pålitlighet, så behöfver man icke hafva några farhågor för sådana anbud, som göras af vinglare.
— Om arrendatorn eller hans borgesmän då äro personer, som Konungens
Befdude anser icke kunna lemna full säkerhet för framlida utgörandet af arrendet, så förfaller contraclet och ny auction utsattes, eller också antages det närmast högsta anbud, som medför en större säkerhet.
— Jag tillstyrker alltså afslag på den sednare delen af Ulskis betänk.
Mångfaldiga exempel visa, att vid kungsgårdars ularrendering hafva arrendebeloppen blifvit uppdrifna till en alldeles orimlig höjd.
Följden har varit den, som Frih.
Cederström nämnt, att arrendena icke utgått innan concursen inträffat och Kronan således gjort förluster.
Det är visserligen godt och väl, att Konungens Bef:h:de skall pröfva borgensförbindelserna, men de ställas vanligen på fem år och kunna vara säkra de första åren, men sedan försämras, och då kunna måhända arrendatorerna icke anskaffa ny borgen.
Derföre anser jag det vara af stor vigt, att ett maximum bestämmes, hvaröfver speculationsandan icke får stiga.
Utsk:s förslag, att hushåliningssällskaperna skola höras deröfver, grundar sig derpå, alt Utsk. ansett de sakkunnige personer, som utgöra sällskapet, böra kunna ungefärligen bedömma hvad dessa kungsgårdar rätteligen böra ge i afkastning, och delta skulle blifva en ledning för Konungens Bef:h:des omdöme.
Del maximum och minimum, som af Konungens Befdude bestämmes, kommer sedermera att underställas Karamarcoll. pröfning och tyckes således få undergå en lemligen skarp skärseld.
Deremot instämmer jag med Frih.
Cederström i den åsigt, att den af Utsk. föreslagna optionsrätten bör underkastas någon förändring.
Ty om optionsrätten för förra arrendatorn af en kungsgård skall vid ny auction utsträckas till hvilken summa som helst emellan maximum och minimum, så afskräckas möjligen andra speculanter derifrån, i den öfvertygelse, alt deras anbud ändock icke blifva antagna.
Jag skulle derföre vilja inskränka optionsrätten endast lill den händelse att förra arrendatorn bjuder det bestämda maximum.
Detta tyckes vara en billig ersättning för de mödor och kostnader lian nedlagt i kungsgården och försäkrar äfven derom, att han under de sista åren af sin arrendetid icke vanvårdar egendomen, hvilket ofta eljest händer.
Derföre skulle jag för min del vilja tillstyrka bifall pä Utskis betänk, med den förändring, alt. optionsrätten skall blott finnas då högsta anbudet göres af förre arrendatorn eller hans enka eller barn. 150 Den 7 April.
Jag har visserligen hört sägas, att vid utarrendering af Kronans domäner i Preussen skall förfaras ungefär på samma sätt, som Utsk. här föreslagit, men jag kan icke deraf komma till den öfvertygelse, att det vore för Sverige lämpligt.
Det ifrägavar. maximum skulle innefatta ett förmynderskap öfver arrendatorer, som jag icke kan linna något skäl att Stålens embetsman åtaga sig.
Den som vill göra ett företag måste hafva sig fritt att sjelf bestämma hvad han kan våga.
Utsk. har här både föreslagit ett maximum, hvaröfver arrendet icke skulle kunna gå, och en optionsrätt för förre arrendatorn.
Delta anser jag innefatta tvenne sådana band på speculationsandan lill nackdel för Kronan, att man i de aldra Hesta fall icke skulle få några andra anbud, än just af förre arrendatorn.
Om man vid denna optionsrätt hade fästat det villkor, att den förra arrendatorn skulle ordentligen och väl hafva skölt lägenheten, i godt ständ vidmakthållit dess byggnader o. s. v., så kunde det åtminstone anses såsom en belöning för denna hans moda; men något sådant villkor finnes icke föreslaget.
Om han varit den största slarf, om man fått utmäta arrendet hos honom hvarje år, så får han ändock optionsrätt.
Ligger väl i ett sådant förfarande ens något sken af billighet?
Vid de utarrenderingar af militärboställen, som i sednare tid ägt rum, bar jag vid flera tillfällen vunnit öfvertygelse om olämpligheten af att låta arrendena uppgå lill det högsta, som kan bjudas, oell hvilket ganska ofta vida öfverstiger hvad dessa arrenden verkligen kunna afkasta.
Jag tror derföre, att Utsk. ganska riktigt tillstyrkt ett maximum och ett minimum, emellan hvilka arrendet skall bestämmas, men jag kan ingalunda ingå på den af Utsk. föreslagna optionsrätt.
Jag tror, alt det borde öfverlemnas åt Konungens Bef:h:de, att, derest flera personer bjöde samma summa, bland dem utvälja den, hvars personliga egenskaper mest försäkrade derom, att egendomen skulle väl skötas och värdas. Gifver man deremot iunehafvaren optionsrätt, så blifver följden, att ganska få speculanler anmäla sig, emedan man kunde vara förvissad om, att vid de flesta fall skulle den förre innehafvaren få behålla arrendet.
Dä så många olika tankar blifvit yttrade, så vore det kanske lämpligast att återremittera betänkandet.
För min del tror jag likväl, alt den första delen deraf skulle kunna af R. o. Ad. genast bifallas; men deremot tror jag icke att det går an att bifalla den sednare om optionsrätten.
Fn likartad fråga har förevarit inom Ekon.Utsk., nemi.
Prosten Almqvists motion om bestämmande af maximum och minimum vid utarrendering af militieboställen.
Ekon.Utsk. ansåg sig pligligt alt afstyrka denna motion, hufvudsakligen af det skäl, att om också icke boställsdireclionerua i sjelfva verket skulle visa någon mannamån, sä skulle de likväl lätteligen derför kunna misstänkas.
I detta fall bör sådant icke kunna äga rum, då så väl länets hushållssällskap och Konungens Bef:h:de först skola bestämma maximum och minimum samt sedermera landshöfdingen och Den 7 April.
151 de jemte honom i länsstyrelsen anställde tjenstemän skola bestämma hvilken af de sökande, som må erhålla arrendet.
Jag tillstyrker således bifall till den del af Utsk:s betänk., som afser maximum och minimum, men afslag å den delen, som gifver förra innehafvaren optionsrätt.
Jag har begärt ordet i anledn. af Frih. von Kraemers yttrande , till försvar för maximum och minimum vid arrendet pä kungsgårdar, hvilket sedermera jemväl blifvit underslödl af Hr von Troil.
Låtom oss se hvad följden blifver af eli sådant stadgande.
Landshöfdingen, i samråd med sina ekonomi-räd i hushällssällskapet, bestämmer efter bästa förstånd ett maximum efter det skick, hvaruti en gård sig dä befinner.
Gården blir utarrenderad lill en jordbrukare, som förstår att ordna ett jordbruk.
Han förvandlar dessa några tusen tunnland jord lill ett tio gånger så högt värde.
Efter tjugo år kan det af landshöfdingen och hushällssällskapet på goda grunder bestämda maximum komma att icke utgöra tiondedelen af hvad minimum borde vara.
Man säger, ali detta betyder ingenting, emedan det blir arrendatorn eller hans enka och barn som vinna derpå, utan alt samhället något förlorar.