Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl hade, vid tidpunkten af Thorilds hemkomst, den unga Revolutionen ännu ej blifvit rigtigt sansculott, eller fullständigt inträdt i sin skräckperiod; uppsynen tycktes ännu innebära idel glädjetidender.
Sjelf erfar Stockholms-Posten ett lifligt nöje af att meddela dem, och hoppas troget, liksom man gjorde i Paris154, det nya samhälls-paradisets snara inträffande.
Småningom förminskas dock de ny-fransyska sympathierna155, och försvinna slutligen; under det de i vissa andra Stockholmsblad (t. ex.
Medborgaren och Patrioten) tvärtom alltmera växa.
– Mellertid voro strimmorna af den nya dagens morgonrodnad utgångna öfver Europa.
Naturligtvis hunno de äfven till Sverige: och svårigheten af den dubbla strid, som Gustaf var sysselsatt att genomkämpa, ökades ej litet genom deras inverkningar.
Sitt krig mot Ryssland kallade han sjelf ett försvarskrig; hans motståndare kallade det ett anfallskrig.
Egentligen var det bäggedera: eller i militäriskt afseende ett anfall, i politiskt ett försvar.
Catharinas stämplingar mot Sveriges sjelfbestånd och återuppsträfvande makt ligga numera oförnekligt blottade.
Det kan numera urkundligt bevisas, att hon och den gamle ränkfulle Fredrik, gemensamt utkorande Sverige till ett nytt Polen, hade redan före Gustafs uppstigande på thronen gjort vårt fädernesland till ämne för en öfverenskommelse af alldeles samma art och syftning, som de vänskapsfördrag, genom hvilka de bestämde Polens öde; att han genom sin så mästerligt utförda revolution och det orubbliga mod, hvarmed han upprätthöll sitt verk, drog ett oväntadt tvärstreck öfver deras planer; att han fördenskull hade, alltifrån begynnelsen, oförsonligt ådragit sig den höga Fränkans och den höge Morbroderns misshag156.
Den sednare inskränkte dock sina åtgärder till hot och (under hela återstoden af sin lefnad) fortsatta straffpredikningar.
Den förra, sedan hon hunnit nedsvälja första förtreten, antog mot Gustaf enskildt de vänligaste former; men fullföljde, under en den mest behagfulla artighet, desto ändamålsenligare sin väg till målet – genom ett doldare begagnande af nättopp de medel, som i det olyckliga Polen så väl hade lyckats henne.
Men Gustaf var ingen Stanislaus.
Han kände sig undermineras, men tillät ej minan bli färdig; han visste sig äga tillräckliga skäl att slå till; och han slog, så snart han trodde rätta tiden vara inne.
Han hade således rätt i grunden.
Men hans inhemska motståndare hade det i skenet: och detta gaf dem ett särdeles farligt vapen i händerna.
Betraktades nämligen kriget såsom ett anfallskrig: så var lätt att inför alla dem, som ej förmådde genomskåda sakernas inre förhållanden, vända emot honom den då gällande riksförfattningens bokstafslydelse och påminna, att han ej hade börjat det på laggildt sätt, eller med tillsporda Ständers samtycke.
Men riksdagen 1786 hade öfvertygat honom, att på sådan väg skulle han antingen aldrig komma till det ifrågavarande kriget, eller åtminstone ej förr, än den gynnande stunden hade ilat förbi.
Det har blifvit sagdt, och kan väl sägas, att han företog den äfventyrliga bardaleken i alltför rosenfärgade förhoppningar: men ett lättsinnigt infall var den ingalunda.
Han hade i många år förberedt sig dertill; han hade, med ögonen fästade på detta mål, satt sin landthär i ett aktningsvärdt skick, och sin flotta i ett fruktansvärdt; åsigter, dem man i våra dagar kallar skandinaviska157, hade han flera gånger sökt göra gällande; och säkerligen skulle ej blott Sverige, utan hela Norden befinna sig i en bättre ställning än nu, om han vid slutförsöket – resan till Köpenhamn i November 1787 – hade träffat gehör för sina uppmaningar.
Deremot lyckades han öfvertyga Turkiet om nödvändigheten att med öppen kamp mota det slag, som närmade sig att fullborda dess undergång; just i den tidpunkt, då Kejsarinnan, som ville dervid från Svenska sidan vara tryggad, hoppades i Finnland (och öfverhufvud i Sverige) skörda frukten af de ränker med hvilka hon omspunnit Gustafs befarade företagsamhet, uppblossade vid Rysslands södra gräns en krigslåga, som tvang henne att hastigare, än påtänkt var, dit förflytta nästan hela sin vapenstyrka; och sjelf drog han i fält med en härsmakt till lands och sjös, hvarmed väl näppligen de stridskrafter, med hvilka Gustaf Adolf, Carl Gustaf och Carl XII begynte sina segertåg, voro jemnförliga.
Också blef det hvarken Rysslands motstånd, eller Englands oefterrättlighet, eller Preussens tvekan, som hindrade honom från den ganska välberäknade coup de main, hvarpå, i grunden, hela företaget var anlagdt.
Kanske skall en nyare krigskonst förevita honom belägringen af Fredrikshamn såsom en onödig tidspillan.
Men de ryska gränsfästningarna, i det ögonblicket samtligen illa försedda, voro rentaf oberedda på allt långvarigt motvärn158.
Ingenting skulle således hafva hämmat hans ilmarsch åt det på försvarsanstalter nästan lika blottade Petersburg, – om ej en del af hans egna officerare, under Fredrikshamns murar, hade åtagit sig att göra det i Ryssarnes ställe.
Under det att Estlands och Lifflands menigheter stodo i begrepp att resa sig, och Preussens nya Styrelse blott afbidade tidender om någon afgörande framgång för att sjelf bryta löst, uppgjordes af en flock äreförgätna Svenskar och Finnar den allbekanta sammansvärjning, hvars åminnelse i våra häfder förblifver ett evigt infandum renovare dolorem.
Man har klandrat hans sangviniska förtröstan till bundsförvandter, som, numera, höllo sig stilla.
Men hans egentliga missräkning var en helt annan – en vida värre.
Den bestod i förutsättningen, att allt, hvad Svensk hette, skulle enhälligt omfatta detta krig såsom ett nationalkrig; vid hvilket utsigten åt hämd på Sveriges urfiende, åt igenvinnandet af förlorade Östersjölandskap, åt odödlig föryngring af en bleknad vapenära, skulle hänföra sjelfva hans ovänner, försänka allt agg i glömska, bringa hvarje missnöje till tystnad, och uppväcka Sveriges Adel till ny riddartäflan på en torneringsbana, som nu öppnades på blodigt allvar.
För honom sjelf särskildt blänkte dervid den utsigt, att genom en segerkrönt härfärd eröfra verldshistoriskt hjelterykte, förnyad och fördubblad popularitet, jemte rika utvägar att afhjelpa följderne af åtskilliga financiella felaktigheter.
Det torde böra honom förlåtas, att han ej kunde bland
Svenskar tänka sig möjligheten af de nidingar och mesar, som plötsligt öfvergåfvo hans banér, dels rymmande hemåt för att med oerhörd fräckhet sjelfve kring fosterbygden utsprida sin skam, dels qvarstannande vid riksgränsen för att utbedja sig den nyss förut darrande fiendens beslut öfver Konungens och Sveriges öde159.
Hvad här skedde, upptogs med lömsk fägnad och understöddes på det kraftigaste af de vid sina eldstäder qvarsittande stallbröder, hvilkas liga nu andades blott jubel och triumf.
Håren resa sig på häfdforskarens hufvud, när han blickar ned inom de mörka kretsar, der man skadegladt förespådde de olyckor man förberedde: der man med råd och dåd motarbetade Konungens anstalter; med otröttlig flit hämmade eller förlamade hans utrustningar; med smädelser beledsagade hvarje hans foretag; med harm afhörde hvarje hans framgång; med högljudd förtröstan yttrade det hopp, att Ryssen skulle ”stå på sig” o. s. v.
– Man skriar idkeligen öfver Gustafs immoralitet.
Hvilka ord äger modersmålet, att beteckna deras?
Så grymt uppväckt ur sin mångskimrande dröm, fann han sig med ens kastad i det nödtvång, att antingen gå under med blygd, eller ock tillgripa väldet af Dictator.
Han kunde ej tveka, att välja det sista.
Det skedde på riksdagen 1789: ett riksmöte, der hos den del af oppositionen, som ej rentaf bestod af svenska ryssar, förmärkes en redan börjad inverkan af anglo-amerikanska åsigters förmälning med de ny-fransyska tänkesätten.
Föröfrigt var detta riksmöte deri olikt sin föregångare, att här, bland de oädla motståndskrafterna, äfven uppträdde verkligen ädla; några till och med ur hans närmaste vänkrets.
Bedröfvade att se honom, förvandlad till en krönt demagog, använda hvilka medel som helst för att tillrycka sig envälde, lemnade de kanske ej nog uppmärksamhet åt det numera i hans ställning oundvikliga, som dref honom dertill.
Deras högsinnighet var mellertid, att kunna äfven offentligen tala till sin Konung med ärliga samvetens röst; hans, att af dem kunna emottaga den med oförminskad ynnest.
Men rigtningen af sin gång fortfor han att sjelf bestämma; lika oberoende af vänner, som af ovänner.
De hufvudbeslut, som han tog både i afseende på sitt krig och vid denna riksdag, hvila helt och hållet på hans eget ansvar.
Favoriter, om än älskade såsom angenäma beståndsdelar af hans enskilda umgänge, eller äfven nyttjade till verkliga politiska tjenster, beherrskade honom aldrig; och allraminst, när stora mått och steg voro i fråga.
Väl är sannt, att han vid sådana betjente sig af gunstlingar, hvilkas namn gå till efterverlden i sällskap med hans eget.
Det påstås, att skuggsidorne af hans sedliga karakter framträdde afgjordare under de sista åren af hans lefnad.
Det försäkras, att han då, bland vissa förtrogna, ofta sökte i njutningar, som icke voro honom värdiga, för stunden glömma hopade bekymmer och framförallt den hätska nedrighet, hvars hväsning närmast omhvärfde honom ur den samhällsklass, om hvilken han dittills trott, att den lifligast delade hans egna känslor af börd och ära.
Hvad än häraf må äga grund: så är dock äfvenledes grundadt, att det alltid var andra förtrogna, hvilkas umgänge han valde, hvilkas råd han äskade, hvilkas egenskaper han skattade och begagnade, när han ur förströelserna (bättre eller sämre) återvände till sitt kall af Konung.
Oförändradt sig lik i sin inbildnings poetiska flygt, i den ypperliga hållning hvarmed han spelade sitt höga spel, i en fintlighet som stegrades med bryderierna, i ett mod som växte jemnhögt med farorna, var han det jemväl både i väljandet af de skickligaste män till redskap, och i förmågan att stå öfver dem såsom deras ledare.
Så förhöll det sig med hans bevågenhet för en Toll, en Nordin, en Wallqvist; tjenare, dem ingen monark i verlden skulle blygas att hafva nyttjat och gynnat.
Man må ej invända, att dock Armfelt var just ur den påstådda tvetydigare sällskapskretsen upptagen inom hans bägge högre umgängen, – eller först inom det vittra, och slutligen också inom det politiska.
Sveriges Alcibiades var i alla fall en man af trofast tillgifvenhet för sin Konung, lysande tapperhet, och äfven ministeriell förslagenhet i utförandet af hvarje uppfinning, till hvilken Gustaf lånade honom sitt hufvud160.
Men uppgiften är ej här, att skrifva Gustaf den Tredjes historia.
Vi påminna blott, att nyssnämnda riksmöte, hurudana än dess fjermare följder blefvo för honom och hans rike, dock i sin närmaste onekligen befästade på hans hufvud kronan och vid hans sida det svärd, hvarmed han nu väldeligen slog både de utländska och de inländska fienderna tillbaka.
Med häpnad nödgades de sednare bli varse, att äfven de hade ofantligt missräknat sig.
De hade gått tillväga för groft.
Uppenbart af dem förrådd åt Ryssland på samma gång, som han i ryggen antastades af Danmark, blef han i hast å nyo, hos den talrikaste och i synnerhet den ofrälse delen af nationen, ett gemensamt föremål för den varmaste kärlek.
Allt det älskvärda af hans personlighet, förhöjdt genom olyckan, framstod i fördubblad glans; äfven hvad man med skäl honom förebrått, bortglömdes; hans snille, hans mod, hans rådighet, hans vältalighet verkade omotståndligt; de, som nyss tillförne offentligen hädat honom såsom ett missfoster af tyranni och vanvett, under försäkringar att ”Kejsarinnan vill oss intet ondt, hon söker endast vårt bästa”, kunde, der de icke fängslades af lagens arm, blott med lifsfara visa sig utom sina boningar.
En sinnesstämning blef herrskande, som villigt inrymde honom en hardt nära oinskränkt makt.
Han begagnade den ofördröjligt att sjelf, under höfligt betackande för främmande staters medlar-anbud, lykta sin jättekamp med en af hela ovänner och halfva vänner lika oförmodad utgång.
Före sitt aftåg till krigets början hade han i Rådet yttrat, att han, ”om lyckan gynnade hans vapen, ville af alla det ryska öfvermodets minnesvårdar förskona endast Peter den Stores bildstod”.
Detta djerfva hopp var då ej så alldeles grundlöst.
Nu inskränkte han sig till de inför Ständerna gifna förklaringar, att han skulle ”lemna efter sig kronan, om ock ej så glänsande som Gustaf Adolfs, dock obefläckad”, och att hans ”hand skulle förr förtorka, än den undertecknade någonting som vore skymfligt för Svea rike”.
Med dessa förklaringar höll han ord.
Fälttåget 1790, till lands hedrande, till sjös lysande och afgörande, öppnades, efter några inledande småträffningar, med segrarna vid Valkiala och Fredrikshamn, och ändades med de två förvånande bragder, af hvilka den sista medförde freden: utbrottet ur Viborgska viken och slaget vid Svensksund.
Ehuru – enligt egen enskild utlåtelse – icke född till hjelte, bar han i hufvudet den tapperhet, som de födda hjeltarne bära i hjertat161, och blef, när så påfordrades, i kraft af detta hufvud en Carl XII:s like.
Fullkomligt i den sistnämndes smak var redan det lugn, hvarmed han, stängd inom Viborgska fjärden i följd af andra befälhafvares felsteg eller missöden162, under utsigten att fångas eller uthungras diktade theaterstycken samt spisade gröt och stockfisk; men ännu mera den manöver, med hvilken han omsider tilltvang sig en för omöjlig ansedd genomgång, mellan sandreflar, blindskär och de fiendtliga skeppsliniernas korsade eldar.
Sjelf midt igenom dem anförande tåget, i en konungsligt flaggande slup, utmärkt af alla sin närvaros tecken, ett blottadt föremål för Svenskarnes helsningsrop och täflan, men också för det tvåsidiga kulregnet från Ryssarnes fartyg och strandbatterier, syntes han bland stupande roddare sitta med ostörd hållning, och lossa sitt eget armkläde att förbinda den som drabbades honom närmast.
Ögonvittnen hafva berättat, att han såg blek och tankfull ut, men med blickarna lågande och intet enda förändradt anletsdrag.
Troligt nog önskade han hemligt, att hellre sitta i Stockholm eller Gripsholm; men han kände sig vara Gustavernes och Carlarnes ättling.
Att deras ande var kommen öfver honom, bekräftades yttermera få dagar derefter, då han i Svensksund kastade ankar, och, på de sinas råd att draga sig tillbaka, gaf till svar: ”Mitt beslut är taget.
Vi stå der vi stå, och ni slåss som ni plä.
Här skall vårt öde afgöras.
Falla vi, så skall man åtminstone se oss falla inom fiendens gräns”.
Hvad dagen derpå skedde, är bekant.
Ryssarnes amiral, Prinsen af Nassau, ämnade med Gustafs undergång fira den tjuguåttonde årsdagen af Catharinas thronbestigning.
Den klaraste soluppgång glimmade öfver de anryckande hundradetalen af hans segel, och helsades på hans vink med fröjdeskott, hvilka dock genast, och oväntadt, af Svenskarne besvarades såsom en utmaning.
Efter en dags, en half natts och en ny morgonstunds kamp återstod, af hela denna hotande herrlighet, föga annat än vrak, lik, flyktingar och fångar.
Svearnes
Konung, för hvilken redan på Nassaus amiralskepp och i Petersburg fängelserummen voro utsedda, mottog nu, stående på en klippa i morgonglans, med all sin ridderliga artighet bugande ryska skarors vapen och fanor.
Han kunde nu med ära underskrifva en fred, der Kejsarinnan, med skyndsammaste beredvillighet, afstod från alla sina fordringar.
Det var ett uttryck af billig stolthet, då han af de tagna segertecknen, med blottadt hufvud vid Ehrensvärds graf, egnade en hyllningsgärd åt Sveaborgs och Skärgårds- flottans upphofsman.
Sedan Erik Segersälls tid voro den Tredje Gustafs sjöslag de första, der en Svensk Konung sjelf hade på hafvet fört sina trogna till vapenfrejd.
Segern vid Svensksund, en af de största som Svenskar någonsin vunnit, är ock – tills vidare – den sista stora, som Svenskar vunnit under infödd anförare.
I sin ordning var, att de samme, som gjort hans tillämnade eröfringar omöjliga och under hela kriget oafbrutet spunnit härfvor till hans förderf163, nu, vid underrättelsen om freden, sökte uppreta sinnena till nytt knorr, genom att förespegla denna såsom snöplig.
Äfven här, – hette det – hade han betett sig med sin vanliga förflugenhet; hvad vore uträttadt med så många ståtliga ord, med så mycken förlust af folk och penningar, när man ej åtminstone igenvunnit den Nystadska riksgränsen?
Då Thorild återkom från England, var Konungen stadd på sitt sista finska fälttåg.
Ännu vägde tvifvelaktigt, mellan medgångar och motgångar, hans blodiga spel om sitt och Sveriges sjelfbestånd.
Snart, efter freden i Värelä, syntes hans thron högre upphöjd och fastare grundad, än någonsin.
Men under den, i djupet, gäste en sammanpressad och vådlig förbittring.
Det skulle innan kort röja sig, huru skickligt det parti, som hyste och närde den, hade fortsatt sin gamla id, att underblåsa hvarje flägt af bevekelser till misstroende och farhågor.
Sådant var, vid Thorilds hemkomst, fäderneslandets politiska tillstånd.
Mindre förändringar, men dock några, hade dess litterära undergått.
Begynna vi med Skaldekonsten: så möter oss der Kellgren såsom fortfarande herrskare.
Han hade förökat sina rättigheter dertill genom nya snillerön.
För det yppersta bland dessa ansåg den dåvarande ”stora allmänheten” det juvenaliska stycket ”Man äger ej snille för det man är galen”, som första gången trycktes i Stockholms-Posten 1787 (N:o 232), och alltså redan före Thorilds afresa.
Föga mindre allmänt bifall vann det något lättfärdiga qväde ”till Rosalie”, hvarmed – oväntadt nog för den, som besinnar Sveriges bekymmerfulla läge vid det årets början – Stockholms-Postens årgång 1789 befinnes öppnad.
Dock följa snart derefter ett par sånger, i hvilkas pris efterverlden desto mera odeladt instämmer: nämligen (N:o 36) den ypperliga ”Cantaten den 1 Januari 1789”164, och (N:o 86) den ej mindre förträffliga oden ”Dälden”; den förra, ett lågande utbrott af en den varmaste och klangrikaste ingifvelse, just genom fosterlandets nyssnämnda belägenhet föranledd; den andra, en i orimmade, men lika melodiska rhythmer diktad allegori, der – med särskildt afseende på Svenska Adelns rol vid detta års riksdag – i allmänhet
Adelns idee blifvit af den sannaste Poesi lika djupt uppfattad, som skönt förherrligad165.
Fortsättande vår bläddring, möta vi, vid begynnelsen af årgången 1790 (N:o 4), den gudasköna ”Nya Skapelsen”, och, med detsamma, den af ingen sednare skald uppnådda höjdpunkten af Kellgrens lyrik.
Kort derpå underrättas vi (N:o 22), att han vid den offentliga sammankomst, hvarmed Svenska Akademien plägade fira den 24 Januari (Konungens födelsedag), hade uppläst sin komiska saga ”Jordens Skapelse”; en sannolikt för Kung och Allmänhet behöflig muntring, efter det vid samma tillfälle också upplästa Skaldebref, i hvilket ”Hr Adlerbeth visade, att Religion mera består i utöfning, än i forskning af troshemligheter och lärosatser”.
– Vid Kellgrens sida täflade Leopold, i allvar och skämt.
Bland hans roligheter torde, såsom en af de roligaste, böra nämnas hans fortsättning (1787, N:o 33) af Regnérs (i N:o 30 s. å.) meddelade ”Början af Iliaden.
Försök att öfversätta Homerus”.
Denna början, gjord på matta alexandriner i Popes spår, och först införd i Regnérs egen tidskrift ”Svenska Parnassen”, afbrytes midt i samtalet mellan Agamemnon och Achilles; der den slutar, vidtager, under sken att vara dess utlofvade ”fortsättning en annan gång”, den Leopoldska parodien; som begynner:
Häruppå svarade Kung Agamemnon så –
och är i hög grad putslustig166.
Likväl var
Regnér sjelf en af tidens bättre vitterhetsidkare; och i afseende på honom gällde alltså långt mindre, hvad eljest för Postens satir var så gynnsamt: den omständighet, att contrasten mellan de bättre och de sämre författarnes skrifsätt då ännu var så bjert afstickande.
De sednare, sådana de i all menlöshet hopbråkade sina verser och hvarjehanda annat, särdeles från landsorterna (t. ex. berättelser om undersåtliga högtidligheter), fortforo att ymnigt skatta till de förnämare vitterlekarnes förlustelser.
Ännu framkallades, då och då, Bagers vålnad; och denna hans minnesvers kunde tyckas passande nog till tiden:
Att hushålla illa och slurfviga,
Gör många tomma och lurfviga;
Men hushålla väl och nätt,
Gör mången fager och mätt.
Dock började nu den aflidne Bager undanträngas af den lefvande (och tvifvelsutan vida märkvärdigare) Bjugg.
Upptågen med denne kommo i full fart, alltsedan han hvässte sin penna till strids i anledning deraf, att hans i Upsala utgifna skaldedikt ”Sverige” blifvit i Kellgrens dagblad (1789, N:o 93) anmäld såsom ett ”lyriskt, dramatiskt och chromatiskt poem”, med bifogadt ”recept” till dess imitation, – emedan ”en svensk öfversättning af detta mästerstycke, i våra obegripliga tider, svårligen lärer kunna företagas, men flere torde hafva lust att försöka huruvida det kan imiteras”.
Bjugg tog nu till genmäle; och höll ut dermed, i åtskilliga insända qväden (t. ex. ”Ode öfver Ovett”), som emottogos och trycktes med största tjenstaktighet.
Märkligt är, att han i dessa sina polemiska dikter yttrar sig, mestadels, temligen begripligt.
Med skäl ansåg han sig för ett helt annat snille än Bager, och harmades, att i en såkallad ”Lofsång” (1789, N:o 111) afskedas med dessa slutord:
Och skulle hatet åter väckas
Mot dyrden uti ditt poem,
Skall dock af Phoebus åt dig räckas
En sten af Bagers diadem.
Härpå gaf Bjugg (N:o 125), bland annat, till svar:
Lemna Haquin Bager i sin graf,
Fast hans vers var mycket mager;
Och deraf än mindre smärta haf,
Att min vers, den är för fager!
Akademien, som till den 1 Januari 1787 fåfängt hade utsatt ett af Stiftaren sjelf bestämdt och föräradt pris af tjugusex dukater för ett Skaldestycke öfver Svenska Bergverken, skördade inom andra rymder af ämnen skrifter, dem hon gladdes att kunna belöna.
Sjelf föregick hon flitigt med exempel.
Hos de arbetande af den nya stiftelsens ledamöter företer sig, under dessa år, öfverhufvud en liflig verksamhet:
Fabler, Oder, Tragedier m. m. författas i kapp, och uppläsas, vid Akademiens sammankomster, hela eller styckevis.
Så uppläste t. ex.
Adlerbeth sin bearbetning af ”Ejvindr Skaldaspillers Liksång öfver Håkan Adalstens-fostre”, Gyllenborg sitt ur Homers Iliad öfversatta ”Hectors afsked till Andromaque” o. s. v.
Om det sistnämnda (Stockholms-Posten 1790, N:o 74) kan visserligen nu frågas, i hvilken mån denna Homerstolkning öfverträffar Regnérs?167 Minnesvärdare är Adlerbeths försök (s. å.
N:o 45); helst när man besinnar dess förhållande till den tiden.
Det är ej blott välment; det är, i sitt slag, välgjordt; och skall ett forn-nordiskt qväde ombildas till Malherbeska stancer, så kan sådant ej bättre ske.
I förutsända inledande ”Anmärkningar”, som upptaga den nästföregående nummern, sträfvar han med hedersamt nit, att göra den vittra allmänheten uppmärksam på ”våra Götiska Skaldeqväden eller den gamla Götiska Poesien”; beskylld ”att vara platt, emedan man känner den endast genom några få häfdesökares för blott historiskt ändamål gjorda ordagranna öfversättningar.
Konst och prydnad”, – säger han vidare, – ”visa sig der sällan: men Naturens starka och djerfva drag, ofta nog.
Språket målar sederna: dessa äro manliga, enfaldiga, grofva; språket sjelft manligt, kärnfullt, ehuru fattigt.
Man kan häraf sluta, hvad slags skönhet i de gamla Nordiska qväden låter sig finnas eller icke.
Jag skulle anse det för en stor förtjenst af Svenska Vitterheten, om någre af våra upplysta landsmän, med kunskap och smak, ville arbeta på öfver,sättningar af våra förfäders skaldeqväden och omkläda dem i en drägt som kunde passa till närvarande tid”.
De särskildare upplysningar, som meddelas, upplysa, för nutida läsare, blott till hvilken grad man då i Sverige var okunnig om fornfädernes lif och tro.
Valkyrior – Valhall – Asar – Brage – Fenris-ulf – allt detta behöfde förklaras.
Om Brage heter det, i en not: ”En af Odens Söner, som i Valhall undfägnade Hjeltar”; och i inledningen:
”Åt Brage, en af Odens Söner, var enkannerligen uppdraget att värdigt undfägna de förgudade kämparne”.
Men den egenskap, i hvilken enkom han var härtill kallad och egnad, – eller Brages egentliga grundbetydelse, – omnämnes allsicke.
Visst bör således medgifvas i hvarje hänsigt, att den vackra episod ur ”Skördarne”, om ”Eurynome och Ophion, eller Sjöfartens Ursprung” (1790, N:o 90), som Oxenstjerna uppläste i Svenska Akademien den 20 December 1789, fullkomligare motsvarade både allmänhetens fattningsgåfva och skaldens egen förmåga.