Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Månljuset, som inströmmade genom fönstret, föll nu på hans ansigte och väckte honom till tankar på angelägenheter, som i afseende på tiden lågo honom närmare.
Han ringde, och en man i presterlig drägt, som tycktes hafva afbidat detta tecken, inställde sig genast.
Den inträdande var en undersätsig, bredaxlad person, men så kortbalsad, att det besynnerligt formade, svartlockiga hufvudet tycktes omedelbart fästadt mellan skuldrorna.
Den mycket låga pannan bildade en hvitgul strimma mellan tvenne parallela linier: hårfästet och de breda sammanvuxna ögonbrynen.
Som mannen bar hufvudet något framåtlutadt, voro hans små, svarta ögon riktade uppåt, när han måste se på en samtalande.
Detta gaf hans anlete ett uttryck, som en välvillig granskare möjligen kunde tyda som fromhetens och ödmjukhetens.
Denne man var Petros’ närmaste förtrogne, presbytern Eufemios.
Förtroligheten dem emellan var i sjelfva verket mycket stor, men kom dock aldrig Eufemios, den äldste presbytern, att glömma att Petros var hans förman.
Eufemios satte sig icke, innan biskopen pekat på en stol och framställt en fråga, som han då i ödmjuk ton, med korta, tydliga, likasom räknade ord besvarade.
– Du har i dag varit hos enkan Apollonia? frågade biskopen.
– Jag kom för en half timme sedan från hennes sjukbädd.
– Hon dör välberedd?
– Och hennes testamente?
– Är skrifvet och undertecknadt i laga form.
– Du får icke lemna henne ensam med arfvingarne, ty det kunde ännu hända, att ... du förstår?
– Gregorius aflöste mig och sitter nu vid hennes säng.
Hon skall icke ett ögonblick vara ensam ...
Förmodligen slocknar hon i morgon.
– Gud vare hennes själ nådig!
– Ja, prisad vare Gud!
– Och testamentet?
– Det skall i morgon vara i dina händer.
– Och dess innehåll?
– Ack, högärevördige fader, hon har hvarken förgätit kyrkan eller dig, hennes bigtfader, ej heller sina slägtingars naturliga anspråk.
Hon har till och med ihågkommit mig, den fromma ädla qvinnan, med en donation, den dyrbaraste och värderikaste af alla ...
Biskopen stannade.
En mörk skugga for öfver hans panna, och han fäste en ljungande blick på presbytern.
– Dig? sade han med dämpad röst.
– Hon har ihågkommit dig med den största och dyrbaraste donationen af dem alla?
Nåväl, jag lyckönskar dig hjertligt.
– Ja, svarade Eufemios ödmjukt, och hans små svarta ögon blickade fromt, men stadigt, under de breda ögonbrynen, i biskopens ansigte.
– Jag är i sanning icke värdig en sådan lycka, men då Herren låtit mig henne vederfaras, så emottager jag henne med innerligaste glädje och tacksamhet.
– Aha, din usling, du har då svikit mitt förtroende och fiskat i grumligt vatten, tänkte biskopen.
– Men detta skall kosta dig dyrt ...
Redogör, sade han högt – för testamentets enskilda punkter!
– Apollonia skänker till kyrkan sitt hus i staden, en tomt vid Piræiska gatan och sin landtgård utanför Melitiska porten, med ett ord: hela sin fasta egendom.
– Den fromma, förträffliga qvinnan!
Detta skall tusenfaldigt vedergällas henne der ofvan.
Men fortsätt!
– Till dig, sin herde och bigtfader, skänker hon sina reda penningar, samt allt sitt guld och silfver ...
– Jag är ovärdig en sådan godhet, sade biskopen, gående fram och åter öfver golfvet, – men förbigå detta och fortsätt!
– Slägtingarne, som bestå af en gammal syster, en ogift brordotter och en femårig brorson, hafva blifvit ihågkomne med hennes öfriga lösegendom: möbler, husgerådssaker och en slafvinna.
– Och du sjelf? inföll biskopen otåligt, i det han ånyo stannade framför Eufemios och med en granskande blick betraktade honom.
Det vore omöjligt att beskrifva uttrycket i den korthalsade presbyterns ansigte, der han i detta ögonblick satt med armarne lagda i skötet, hufvudet sänkt och de besynnerliga ögonen uppåtriktade, mellan ögonhåren fästade på Petros.
Dessa ögon sköto en blixt – om af harm eller glädje är svårt att säga.
Han suckade och svarade:
– Ack, min älskade biskop, din ringa tjenare blyges öfver sin ovärdighet.
Jag kunde icke ana en sådan lycka.
Men jag skulle känna dig illa, om jag kunde tro dig vara i stånd att misstänka, det jag genom öfvertalning eller andra medel förmått den goda enkan att till kyrkans eller ditt förfång, men till min egen förmån ...
– Godt, godt! inföll biskopen med en förkrossande blick på den korthalsade.
– Hvad skänker dig enkans testamente?
Med en ny suck, som smakade starkt af hemlig förbittring, svarade den korthalsade, i det han slog ned sina ögon:
– Den ädla Apollonia har för de ringa, men hjertliga omsorger, hvarmed jag omgifvit hennes sjukbädd, bestämt mig till egare af hennes yppersta skatt, – trenne, i en kristallflaska förvarade skäggstrån af martyren, den helige Polykarpos.
– Afundsvärde! utbrast biskopen med hycklad förtjusning, medan ett hånlöje, som han ej kunde tillbakahålla, spelade kring hans läppar.
– Ja, jag är i sanning afundsvärd, instämde Eufemios, tuggande på sina naglar.
– Jag skulle vilja byta med dig, fortfor biskopen, – om ej det punktliga uppfyllandet af den fromma Apollonias testamente vore oss en helig plikt.
– Nej, nej, jag byter icke.
Du får ej fordra för mycket af mig, o fader!
Jag byter icke.
– Men nu till något annat, fortfor biskopen med klarnadt anlete, vandrande upp och ned i det trånga, aflånga rummet.
– Du skulle i dag på förmiddagen uppsöka Juden Baruk.
– Jag fann honom hemma.
– Och du förmådde honom att meddela hvad vi vilja veta?
– Ja, efter någon svårighet.
– Jag inskärpte, huru du skulle gå tillväga, och känner för öfrigt din skarpsinnighet.
Huru mycket är Karmides skyldig honom?
Eufemios framtog under sin kåpa ett papper, som han räckte biskopen.
– Han är en förfärlig slösare.
– Jag sade detsamma till Baruk.
– Med hvad verkan?
– Då jag påpekade möjligheten, att de säkerheter, han erhållit, torde blifva otillräckliga att betrygga honom mot förluster, blef han likblek och darrade.
– Han kommer att ansätta Karmides mycket hårdt.
– Du är förvissad derom?
– Förträffligt, min gode Eufemios.
Har Karmides varit synlig i Athenagoras’ sällskap?
– Ja, han och några andra af Athens förtappade unga hedningar hafva varit sedda, när de nattetid eller framemot morgonen lemnat Athenagoras’ hus.
Denne Athenagoras är en såningsman och hans väg igenom länderna en fåra, i hvilken förtviflan och samvetsqval uppvexa.
Men skörden, så vill Gud, ger ofta den renaste säd i kristendomens lada.
– Tyvärr har äfven prokonsuln varit synlig i Athenagoras’...
– Vi lemna prokonsuln å sido, min son.
Han har sina fel, likasom sina stora förtjenster.
Återvändom till Karmides!
Har du inhemtat flera af de underrättelser, jag äskat om denne olycklige yngling?
– Obetydligt min fader.
– Låt höra!
– Alkmene talar stundom med den vackra slafgossen han köpte ...
– Jag vet ... till ett fabelaktigt pris.
Hela Athen har talat derom.
Men vidare!
Hvad har Alkmene fått veta af gossen?
– Endast det att hans herre är förfärligt dyster, när han är ensam.
Han dricker då berusande viner och föraktar att blanda dem med vatten.
Det är dagar, på hvilka han stänger sig inne och ej låter sig se af någon annan än sin kammarslaf.
Han rufvar då på sorgliga tankar och dricker oupphörligt.
Men annars skyr han ensamheten och tillbringar dagarne i vilda sällskaper, från hvilka han vanligen hemför de beryktade tärnorna Myro och Praxinoa, hvilka styra och ställa som herrskarinnor i hans hus, befalla slafvarne, tillställa fester, vända upp och ned på allt och begå de värsta dårskaper.
Jag ryser vid blotta tanken på ett sådant lif, min fader.
– Du må väl göra det ...
Bra, bra! mumlade Petros.
– Du nämnde nyss den unga flickan, som är kammartjenarinna hos Krysanteus’ dotter.
Hvad är det hon heter?
– Alkmene.
– Du har i dag träffat henne?
Hon yttrade samvetsbetänkligheter deröfver, att hon måste dölja sin tro och foga sig efter de hedniska bruken i hennes husbondes hus.
– Du lugnade henne med den försäkran, att hon uppoffrar sig för ett godt ändamål?
– Ja, och jag lofvade henne absolution af dig sjelf.
– Hon skall få den.
Hvad hade hon denna gång att säga dig?
– Föga.
– Ingenting om deras hemlighetsfulla frånvaro från Athen?
– Alkmene har sökt utfråga sin herrskarinna om denna sak.
– Bland de gäster, som besöka Krysanteus’ hus, finnes ännu ingen, som är företrädesvis gynnad af Hermione?
Hermione synes mena allvar, då hon anförtrodde Alkmene, att hon vill lefva uteslutande för sin fader.
– Och med hänseende till Karmides?
– Krysanteus har förbjudit honom sin tröskel ...
– Det är en gammal historia ...
– Och Hermione har förbjudit Alkmene att nämna hans namn.
– Det betyder mer, mumlade biskopen, – men är, om jag dömer rätt, ett godt tecken.
En sådan qvinna glömmer icke lätt.
De hafva från barndomen älskat hvarandra ... och Karmides är förförelsens djefvul förkroppsligad.
Eufemios, tillade han högt, – denna Alkmene synes vara oduglig för sin plats.
– Nej, inföll Eufemios med bestämdhet – hon är ovanligt klok och förslagen.
– Och har likväl icke förmått att vinna sin herrskarinnas fulla förtroende?
– Jag skall gifva henne nya förhållningsreglor ...
– Och just med hänseende till Karmides!
– Ja, min fader.
– Hafva de aldrig upptäckt något spår efter den späde gossen, Hermiones broder, som för sexton år sedan försvann ur deras hus?
– Förmodligen icke.
Han är, berättar Alkmene, ännu föremål för de böner, som fader och dotter hvarje qväll gemensamt uppsända till sina vanmägtiga gudar, och Hermione glömmer aldrig omtala för Alkmene, när hon om natten drömt om sin broder.
Ty det är för henne en ljuflig dröm.
– Alkmene berättar detta?
– Ja, det är hennes ord.
– Du har sedan i morse icke varit hos Theodoros?
– Nej, icke sedan jag bar maten till honom.
– Hans halsstarrighet inger mig de djupaste bekymmer.
Jag hoppas dock, att det medel, vi nu använda, skall bryta den.
– Han var ännu i morse full af hädelse, min fader.
– Sedan dess hafva femton timmar förflutit.
De timmarne hafva varit honom långa.
När du i morgon bittida besöker honom i fängelset, så ställ vattenkrukan utanför gallerdörren, så att han kan se henne, utan att
nå henne.
Gud göre mig det och det, om jag ej skall qväsa upprorsanden i denne vanartige son!
– Amen! mumlade Eufemios.
– Qvällen är långt framskriden.
Gå nu till hvila, min vän.
Men tillsäg dessförinnan Clemens, att jag är färdig.
– Skall ske.
Jag önskar dig en rolig natt, min fader!
Den korthalsade försvann genom en dörr, som förde ut till peristylen.
Pelarhelgonet.
En stund derefter skredo tvenne personer, höljda i kåpor, öfver aulan och trädde genom vestibulen ut på gatan Kerameikos.
De voro biskopen och den unge föreläsaren.
Den långa gatan utmynnade i söder till torget och slutade i norr vid Dipylon eller dubbelporten, utanför hvilken den förnämsta begrafningsplatsen, Athens Père Lachaise, var belägen.
Genom dubbelportens venstra hvalf trädde man ut på den så kallade heliga vägen, som förde till Eleusis; genom högra hvalfvet såg man den raka, af almar och plataner beskuggade väg, som förde till Akademia och de platonske filosofernas lustgårdar.
Gatan lifvades ännu af promenerande, som utlockats af den milda luften och det herrliga månskenet.
Först på andra sidan om Theseustemplet blef antalet af vandrare glesare, och längre bort stördes nattens tystnad blott genom vapenklangen och stegen af en förbigående patrull.
Petros och Clemens valde det högra porthvalfvet, gingo förbi den der posterade legionären och togo, sedan de vandrat ett stycke af den mörka alléen, sin väg till höger genom en gallerport af jern, hvilken förde in till begrafningsplatsen.
Clemens korsade sig och läste en bön, när han beträdde detta af Kristianerna skydda ställe.
Det var dock en herrlig ort, full af skönhet och höga minnen.
Här hvilade Hellas’ och mensklighetens störste män och de tusen sinom tusen ynglingar, som det fordna Athen hade uppammat i skönhet och glädje till en tidig hjeltedöd.
Tempellika monumenter och afbrutna pelare reste sig öfver lagerträdens och cypressernas dunkla grupper, som beskuggade enkla minnesstenar eller till hälften dolde tysta grottor, i hvilka urnor och bildstoder skymtade.
Kerameikos’ likfält var Athens historia, mejslad i marmor.
Dess nuvarande förfall, dess ovårdade skick, det öfver gångarne vexande ogräset, de lutande vårdarne med sina utplånade inskrifter, de stympade basrelieferna och fallna stoderna talade ock med historiens tunga.
Bakom stadsmuren, som på ena sidan gränsade till platsen, skådade från fjerran ned på densamma det höga Akropolis med Pallas Athenas jettestod, de kyklopiske murarne och templens öfver dem uppstigande pelarrader, försilfrade af månen.
Lefde i dem en ande, han skådade då och kände, hvad ett menniskohjerta kan känna vid återblicken på det förflutna, när det sörjer en skönhet, som gått förlorad, en kraft, som är död.
– Fader, sade Clemens, medan han vid sidan af Petros påskyndade sin gång, – de döde, som hvila här, voro hedningar, men ibland dem fanns ju likväl mången, som sökte att vandra rätta stigar?
– Visserligen, svarade Petros, – de hade den naturliga lagen inskrifven i sina hjertan.
– Och tror du ej, frågade Clemens, i det han kastade en vemodig blick på marmorvårdarne, som skymtade mellan löfmassor, – tror du ej, att Försonarens död skall räknas äfven dem till rättfärdighet?
– Jag tror det svarade biskopen.
– Då Kristus efter döden nedsteg till helvetet, predikade han der förlossning för hedningarnes själar.
– O Guds godhet!
Han förskjuter intet af sina barn.
De förlorade få återvända till hans faderssköte.
Ynglingen suckade djupt och tystnade.
Petros sade:
– Min son, du tänker måhända i detta ögonblick på din jordiske fader, den okände, som gaf dig lifvet.
– Ja, du sjelf uppväckte den tanken, när du i afton lät mig skrifva mitt testamente.
– Du undrar utan tvifvel, att jag uppmanade dig dertill.
– Ja, hvad har jag att bortskänka?
Jag kommer ju med tomma händer från Antiokia, der din faderliga godhet öppnade mig utvägar att genom studier bereda mig till mitt heliga kall.
Du upptog mig, när jag var ett hjelplöst, öfvergifvet, åt hungersdöden utsatt barn.
O, min arma, arma moder!
Clemens öfverväldigades af tanken på denna moder, som han icke kände, denna qvinna, som varit i stånd att begå det onaturligaste och rysligaste brott: att förskjuta sitt späda, hjelplösa barn.
Han stannade och brast i gråt.
– Min älskade Clemens, beherrska dina känslor!
Tänk ej mer på henne!
Sjelfva tigrinnan älskar sin afföda och försvarar den i döden.
– Tala icke så, min fader, bad den unge föreläsaren, i det han uppslog sina tårfulla ögon.
– Jag känner icke verlden och menniskornas hjertan, men jag förstår likväl, att min moder måste varit mycket olycklig, innan ett så vildt beslut fick rot i hennes själ.
Tror du ej, att hon göt tårar då hon lemnade mig?
Ack, hon gjorde det!
Hon var förvildad i den stunden och visste icke hvad hon gjorde.
Jag tror, jag är förvissad derom, att hon sedan, snart nog, återvände till den plats, der hon hade utsatt mig, och blef förtviflad, när hon icke återfann mig.
– Tro det, Clemens!
Det torde verkligen hafva förhållit sig så, anmärkte biskopen tröstande.
– O att jag finge återse henne, tänkte Clemens för sig sjelf, i det han aftorkade sina tårar, – jag skulle icke förebrå henne, nej!
Men hon skulle säkert glädja sig, att hennes son lefver, att Gud förbarmat sig öfver honom och henne.
Biskopen fortfor:
– Jag lät dig upprätta detta testamente, emedan det är möjligt, att din börd blir uppdagad.
Hvem vet, om du ej är arfving till stora rikedomar?
Clemens smålog sorgset öfver denna djerfva förmodan.
– Tänk dig denna möjlighet!
Testamentet är och skall förblifva i dina egna händer.
Du eger att tillintetgöra det, i fall du, gifvande vika för frestelserna af en oväntad rikedom, ångrar att hafva ställt den för kyrkans bästa till mitt förfogande.
Jag talar nu blott om möjligheter, min son; men den som brinner af kärlek till kyrkan, han hoppas äfven på det omöjliga och är betänkt på allt, som kan gagna henne.
– Ack, hvarför redogöra för dina bevekelsegrunder?
Du är lika god, som du är klok och förutseende.
Detta vet jag och det är nog.
– Och jag tänkte, fortfor biskopen mildt, – jag tänkte på din längtan att skiljas hädan.
Din kroppshydda är svag, älskade barn.
Du är icke bestämd att lefva länge i denna verld.
– Jag hoppas det och tänker derpå med glädje.
– Väl den som får sätta sig vid
Herrens fötter, medan de andres lott äro hushållsbestyren!
Men äfven dessa bestyr äro nödvändiga.
Kyrkan behöfver ordnare och försvarare.
Jag trår som du från dessa mångfaldiga göromål, dessa tvister och strider, till den stilla betraktelsen, det tåliga förbidandet.
Men striden är min plats, så länge min arm kan föra svärdet, ty sanningens fiender äro många och farliga.
De lemnade begrafningsplatsen genom en port, motsatt den, genom hvilken de inträdt.
Framför dem låg nu i månens klara sken en slätt, som till höger begränsades utaf en rad af kullar, öfver hvilka stadsmuren slingrade sin ofantliga gråhvita gördel.
Bakgrunden stängdes af olivbeklädda höjder, ur hvilkas skuggor framträdde en å, som, kommande från andra sidan om Lykabettos, sakta slingrade emellan höga vass, enstaka pilar och cypressgrupper, och bruten återkastade månens bild, tills hon på sin väg till floden Kefissos dolde sig bakom den långa, mörka, i fjerran försvinnande rad af åldriga träd, som betecknade vägen till Akademia.
Från midten af detta fält reste sig en ensam pelare.
Ofvanpå denne skönjdes ett rörligt föremål, liknande en menniskogestalt.
Det rörliga föremålet var i sjelfva verket en menniska – en gubbe med kal hjessa och grått böljande skägg.
Han lutade knäböjande öfver djupet och höll i handen en lina, liksom ville han mäta afståndet till marken.
Vid pelarens fot stodo trenne qvinnor, af hvilka de två försökte undanskuffa hvarandra, medan begge i täflan sträckte upp de korgar, som de buro, för att fästa dem vid en jernkrok, med hvilken linans nedhängande ände var utrustad.
– Fromme Simon, ropade den ena upp till gubben, – det är endast ett bröd och ...
– Ur vägen med dig, utbrast den andra; – att du, som är en kätterska, bara vågar bjuda den helige, rättrogne Simon ...
En ny knuff från den förra afbröt detta inpass.
– Gode Simon, det är jag, Tabitha, Bathyllos’ hustru, olivehandlarens, som så ofta kommer till dig ...
– Tabitha är en kätterska, helige Simon.
Men jag är Anastasia, enkan Anastasia, som bor vid Dipylon.
Mig känner du väl.
Jag kommer så ofta till dig ...
– Det är blott ett bröd och några droppar vin ...
– Det är gift, hon bjuder dig, Simon!
Jag är Anastasia, den rättrogna Anastasia ...
Ur vägen med dig, orm!...
– Lama ragschu gojim! hördes gubbens röst, vresig och mullrande.
– Fördömda pladdrerskor!
Nu kom den tredje qvinnan sin väninna till hjelp och ryckte korgen från Tabitha, hvarigenom Anastasia fick tid att fästa sin vid linan, som i detsamma drogs i höjden.
– Se så, utbrast Anastasia triumferande till Tabitha, som skyndade att taga upp sin lilla vinflaska, hvilken under striden fallit ur korgen ned i gräset, – se så, hvad fick du för ditt besvär?
Har du icke, så säg!
Gubben uppe på pelaren tömde den upphissade korgens innehåll och kastade honom ned till hans egarinna.
– Flygen härifrån, J snattrande skator, ropade han derefter med arg och skroflig röst ned till de grälande qvinnorna, – annars ... annars ...
– Kom, sade Anastasias väninna och fattade hennes arm; – vi skola icke störa honom längre.
Han kan blifva vred, och du vet, att han då talar förfärliga ord.
Gubbens hotelse verkade så mycket, att de stridande efter ett par ytterligare, mycket korta, men mustiga utgjutelser åtskiljdes.
Anastasia tog sin tomma korg på armen och återvände med sin följeslagerska till staden, dervid görande en lång omväg, för att undvika den hedniska begrafningsplatsen.
Tabitha med sin fulla korg styrde nedslagen och bedröfvad sina steg mot de i slättens bakgrund belägna olivkullarne, mellan hvilka Bathyllos’, hennes mans, torftiga boning var belägen.
Kort derefter hade han från ett hedniskt tempel låtit bortföra en pelare och uppresa den på ett fält utanför stadsmuren, man visste ej för hvilket ändamål.
Men en morgon öfverraskades tvenne ynglingar, som vandrade ut till Akademia, för att der åhöra Krysanteus, vid åsynen af en gestalt, som befann sig på den ensamme pelaren och besynnerligt rörde sig deruppe.
Förvånade gingo de närmare och funno, att gestalten var en gubbe, som knäböjde, reste sig upp och knäböjde åter, med ansigtet vändt emot den nyss uppgångna solen.
Han fortfor på detta sätt, sålänge de betraktade honom.
I stället för att fortsätta vandringen till Akademia, skyndade ynglingarne tillbaka till staden och berättade hvad de sett.
Ryktet spridde sig med otrolig hastighet inom den nyfikna och lifliga befolkningen, och under hela dagen strömmade stadsboarna, Kristianer och hedningar blandade om hvarandra, genom dubbelporten, för att taga den nya företeelsen i skärskådande.
Man trängdes, för att icke komma försent; slätten uppfylldes af en brokig blandning utaf fotvandrare, åkande, ryttare och bärstolar, af borgare, främlingar, soldater, barn och qvinnor.
Ännu vid middagstiden var den långskäggiga, hiskligt fula, för alla obekanta varelsen på sin besynnerliga plats och fortsatte med korta mellanskof sina enformiga kroppsrörelser.
Han tycktes ej ha öga för de tusen, som hvimlade kring pelaren och betraktade honom med blandade känslor af nyfikenhet, beundran, afsky och förskräckelse.
Men hans ansigte var nu vändt emot söder, hvarifrån middagssolen sände sina brännande strålar.
Hvem var han?
De vidskeplige bland hedningarne betviflade, att han var en menniska; de ansågo honom för ett oerhördt, förfärligt järtecken, som bådade gräsliga olyckor, en skengestalt, som visade sig, för att snart försvinna.
Men nyckeln till gåtan blef funnen, då emot aftonen stadens kristianska presterskap, anfördt af biskopen, med kors och fanor tågade ut till pelaren, ordnade sig kring densamma, sjöng psalmer, knäföll och i korus bad om den obekantes välsignelse.
Solen var då just i nedgående, och gubbens anlete vändt emot vester; hans kala hjessa tycktes ega heliotropens natur och törsta efter det sjunkande eldklotets sista stråle.
Först när det var försvunnet bakom Aigales klippor, såg han ned på de församlade.
Hans ögon voro stirrande och blodsprängda, hans skägg föll ned som en lång, tofvig hängmossa öfver kapitälen.
Han utsträckte sina armar och mumlade: jag välsignar er!
Mannen på pelaren var en kristiansk asket, ett bland dessa vidunder af sjelfplågeri, som en missförstådd Kristendom har alstrat i täflan med Indiens förintelse-lärande religioner – en bland dessa själar, som, splittrade in i hjertroten af motsatsen emellan det andligas och verldsligas fordringar, sträfvade att vinna andens fullkomlighet genom att mörda sin natur – måhända en bland dem, som medan de ville utrota sina sinnliga böjelser, tillika funno sin enda räddning i kroppsliga qval emot ett skuldbelastadt samvetes förtärande flammor, och som slutligen uppmuntrades att fortgå på denna bana, att fördubbla sina plågor, att uppfinna det otänkbara, för att öka dem, emedan de hänfördes af den beundrande mängdens dyrkan, af helgonglorian i detta lifvet och hoppet om en högre salighet, om onämnbara fröjder och ofattlig vällust i det tillkommande.
Simon pelarhelgonet – så kallades han – var nu vida känd i den kristna verlden.
Man vallfärdade från Öster- och Westerlandet, för att se honom och erhålla hans välsignelse.
Glansen af hans helgongloria blef om möjligt ökad genom en upplysning af Petros, att han, pelarmannen, var en bekännare, en af de få ännu lefvande, som vid den sista förföljelsen under kejsar Maximinus hade hjeltemodigt lidit för sin tro.
Hvarifrån han kommit visste för öfrigt ingen, om icke biskopen.
Men fyra år, det visste alla, hade Simon tillbragt deruppe på pelarens kapitäl, å en plats af några fots omkrets, med bråddjup rundtomkring, samt dagligen, från solens uppgång till dess nedgång, med vissa uppehåll förnyat sina knäböjningar.
Det sades, att han knäböjde tusen gånger om dagen.
Fyra somrars sol hade der tömt sin eld på hans hjessa, fyra vintrars snöstormar der rasat omkring honom.
Hans drägt var en björnpels och ett rep, som sammanhöll denne; hans enda bohag linan, hvarmed han upphissade den föda, som stadens fromma qvinnor buro till honom.
Han var den kristianska befolkningens stolthet; de begge stora fientliga partierna, Homousianerna och Homoiusianerna, stredo om den äran att räkna honom i sina leder; begge betraktade honom såsom Athens förnämsta märkvärdighet och prydnad.