Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. har utgått från den synpunkten, att Fullmäktige borde vara mindre begränsade i de reglementariska föreskrifter, som bestämma hvilka åtgärder Fullmäktige hafva alt vidtaga, när Bankens bestånd och fullgörande af dess förbindelser del fordrar.
De 3:ne anmärkn:r, som af Hr von Hartmansdorff framställts, hafva alla varit emot dessa af Utsk. tillstyrkta åtgärder, som afsett att vidga Fullmäktiges makt.
Den restriktion, som skulle kommit Utsk. lill last rörer 2:ne olika slags kreditiver, nemi. kassakreditiver för enskilda och kreditiver för associationer.
Utsk. har trott att indragning af de kassakreditiver, som äro lemnade åt enskilda, borde föregå indragningen af kreditiver, som äro lemnade åt associationer, såsom Jernkont. och Manufakturdiskonten.
Hvad beträffar indragningen af kassakreditiver åt enskilda, så är det en åtgärd, som Follmägtige icke äro tvungna att vidtaga i första rummet, medan det är de åtgärder som under litt. a och b böra föregå innan inskränkningar i kassa-kreditiverne vidtagas.
Hufvudsakligen af det skäl att jag tror, att Fullmäglige böra kunna vidtaga, och ega friare val än de förut egt mellan de olika åtgärder, som kunna finnas lämplige under olika förhållanden, får jag anhålla om bifall till hvad Utsk. tillstyrkt i den 5:te punkten.
Jag nödgas besvära med anhållan om upläsning af den reservation, pag. 17, som vid denna fråga af Professor Agardh är afgifven.
Sedan den sålunda begärda upläsningen försiggått, yttrade Frih.
Då jag nyss är återkommen från en resa, och det för mig var en öfverraskning att detta betänk, skulle förekomma i dag, har jag icke haft tid att derom taga så noga kännedom, som vederbordt, hvarföre jag på förhand vågar bedja om tillgift för det möjligen ofullständiga i det yttrande jag nu går att afgifva.
Den upläsla reservationen är understödd af flera BankoUtsk:s ledamöter, och serskilda reservationer i samma syftning äro afgifna såväl af Hr Nordenfelt, sora Hr Berg von Linde m. 11.
Hrr reservanter åsyfta att genom förändrad föreskrift uti 121 § af Bankoreglementet söka förekomma de skadliga fluktuationer, som under den förflutna tiden sedan år 1834 i sedelstocken hafva egt rum.
Det är ganska gifvet, att då sedelstocken, såsom vi, af de tablåer Professor Adardh upgjort, se, kunnat stiga ända till 11 mill. det ena året utöfver det belopp, hvartill den stigit ett föregående år, så har en sådan betydlig tillökning på mynt i landel onekligen icke allenast framkallat hvad Hr Agardh påpekat, nemi. en större import, utan äfven en betydlig utvidgning af vårt näringslif, ökat priserna på egendomarna i allmänhet, och dymedelst framkallat ett större behof af mynt än tillförene.
Men, sedan Banken sålunda under den goda liden sjelf, genom den tillökning i rörelsekapitalet den lemnat, har framkallat detta större 96
Den 21 Maj. behof af mynt, hafva BankoFullmåglige genom föreskriften i 121:sta § varit ålagde att, när konjunkturen varit missgynnande, öka betrycket, genom vidtagandet af sådana åtgärder, sora på en gång skulle kunnat tillintetgöra alla de goda verkningar, som den ökade tillgången på mynt hade medfört, och rent af kunnat förqväfva all rörelse i landet.
1834 års reglemente föreskref den ordning för Bankofullmäktige att vidtaga när metalliska kassan sjönk, att först skulle Banken söka minska sedelstocken dermed att den sålde sina obligationer, den skulle dernäst uplaga lån och sedermera, när icke dessa utvägar vore tillräckliga för ändamålet att bevara silfret i Banken, då skulle Banken neka utgifvandet af nya lån och slutligen indrifva de ullemnade.
Detta var den ordning som efter 1834 års reglemente var Bankofullmägtige ålagd att följa.
Ar 1844 förändrades föreskriften derhän, att Bankofullmäktige ålades i första rummel att indraga på lånerörelsen, neka lån, indraga kreditiv och, sedan del icke visade sig till fy llestgörande, derefter göra lån.
Nu år klart, för hvar och en, som tänkt sig in i affärslifvet, att om det förhållande inträffar, som Gudi lof icke varit för handen sedan denna föreskrift i reglementet inflöt, att nemi.
Bankofullmäktige skulle vara ålagda att förneka bifall till nyalåneansökningar, såskulle onekligen landet, redan genom denna åtgärd, komma i ett betryck, som skulle påkalla urtima riksdag, innan de öfriga kraftyltringarne hunne tillämpas, hvilket, såsom Hr Agardh sagt, visar ofullkomligheten och förvändhelen af ifrågavaride föreskrift.
Beservauten har nemi. sagt: ”i ett ögonblick kandell, som tror realisationen uprätthållas genom stadganden i dylik syftning, blifva öfvertygad om förvändhelen i de här föreslagna åtgärderna, ty §:n, tillämpad på de fall den förutsätter, framkallar då en kris och en storm i landet, som genast blåser tillsamman en urtima riksdag, hvilken blir tvungen vidtaga helt andra åtgärder, än sådana, som gå ut på att ytterligare förknappa näringsmedlen för en af brist på näringsmedel redan lidande industri.”
Det är klart, såsom också af en annan reservant, Hr Nordenfelt, blifvit anmärkt, att den enskilde industri-idkaren, om han det ena äret har missödet att icke kunna sälja sina produkter, eiler att blifva missbjuden, hvarigenom han skulle få en minskad inkomst, heldre, om han är klok, lånar på sina produkter, för att innehålla dem till nästa år och under tiden åstadkomma ny produktion, än han förfar så, alt han uphör att producera.
Om den enskilde jordbrukaren eller näringsidkaren skulle, vid missvext eller inträffad släckning i varumarknaden, för att skada sina arbetare, och uphöra med producerandet, så är det klart att hans undergång vore förhanden.
Det är endast det fortsatta arbetet och den ökade produktionen, som kan uppehålla honom.
Samma regel gäller för landet, som för den enskilde: arbetet får ej afstanna, ty det är endast genom den ökade produktionen, som tillräcklig export kan åstadkommas för alt dymedelst återvinna jemnvigt i Bankens ställning.
Det är detta som reservanterna hafva velat befrämja.
De hafva åsyftat att under sådana förhållanden, då silfret löper in i Banken och Den 31 Maj. 97 oell således tillgången på riksmynt i landet blir större genom de sedlar hvarmed silfver köpes, då minskas rörelsekapitalerna derigenom att utlåningen minskas, hvaremot reservanterna hafva yrkat, alt när den onda liden kommer, när behofvet af lån blir större, sora det naturligtvis blir i samma stund sedelstocken i landet minskas, Bankofullmägtige böra i första rummet vidtaga den åtgärden att söka genom lån uppehålla Bankens förmåga att underhålla lånetillgångarna, så alt landets förmåga att uppehålla produktionen icke afstannar.
Detta synes mig innebära en sä riktig tankegång att jag skulle anse mig handla orätt om jag icke instämde med reservanterna i den önskan, alt en sådan förändring mätte vidtagas i föreskriften tili 121:sta § och således i stöd af den nyss uplästa reservationen yrka ålerremiss af den 5:te punkten, hvarå jag anhåller om propos.
Hittills bar ingen talare upslätt för att egentligen motsätta sig innehållet af sjelfva ingressen till 5:le mora.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att det är alltför obestämdt hvad som menas med förhållandet afnormalsedelstock.
Det är sannerligen något, som torde blifva svårt att göra sig reda för, och derföre torde hvar och en tolka det såsom honom för godt synes.
Men om jag i detta hänseende iuslämmer med Hr von Hartmansdorff, kan jag icke annat än högeligen dela de åsigt er Hr Agardh i sin reservation så grundadt och väl uttryckt, så väl om nödvändigheten att icke allenast tänka på huru man genom låneindragningar må trygga realisationens bestånd, ulan äfven förekomma följderna af en pä ett onaturligt sätt hastigt ökad sedelstock, hvilket alltid har en påtryckning, en återverkan pä realisationens bestånd till följd.
Hr Agardh bar i sin reservation, med några få ord, vid hvilka jag ber att få fästa R. o.
Adis upmärksamhet, efter de icke innehålla mer än 2 ä 3 rader, så klart uttryckt följden deraf, ali jag anser det väl löna mödan att än en gång uprepa dem.
Han säger: ”Ett öfverskott i rörelsekapital, som ej är fästadi vid näringarne och industrien, höjer varuvärdet onaturligt, framkallar öfverdrifna spekulationer, och återvänder merändcls genast i form af ökad import till realisations-bankens lucka och uttager silfrel lika hastigt som det dit inkommit”.
Sådan som i dessa 3:ne rader finnes uttryckt, år marchen af en sådan onaturlig tillökning.
Såsom sagdt är, vi hafva hittills icke varit betänkta på annat än att realisationen mä betryggas, men vi hafva icke tänkt på att rörelsekapitalerna till följd af åtgärder inom landet, utan Bankens tillgörande, förökats.
Sådana åtgärder hafva redan förut åtskilliga gånger omtalats och till dem mä i första rummet räknas de lån, som utrikes uptagas, t. ex. af Hypothcksföreningarna, hvilka äro tilltagna i stor skala.
Når det visar sig, som Hr Agardh utvecklat, att skillnaden emellan rörelsekapitalet för 1844 och 1847 på det lilla rörelsekapitalet af 34 mill. varierade med 11 mill., så år lätt begripligt hvilken förryckning af varuvärden och oförvägna spekulationer, sorn 7 H. T Den 21 Maj. måste framkallas af en tillfällig öfverdrift i sjelfva rörelsekapitalet.
Jag vågar derföre för min det tillstyrka att ingressen till denna § måtte till sin grundtanke bibehållas, men ali redaktionen deraf måtte förändras.
Jag tilltror mig icke att i detta ögonblick föreslå en redaktion, som vore nöjaktig, men den torde BankoUtsk. lätt utfinna.
Den kunde uttryckas ungefärligen sä, att när Bankofullmäktige hafva sig bekant att sedelstocken vunnit tillökning på annan väg än elen naturliga genom näringarnas och industriens utveckling inom landet, eller hvilket annat uttryck som helst, så all man gaf tillkänna det raan afsåge, att
Fullmäglige egde rätt att verkställa indragning så snart rörelsekapitalet vuxit på annan väg än den naturliga.
Alltså får jag tillstyrka ali ingressen mätte återremitteras för att undergå en förändring af redaktionen i den syftning jag antydt, att tjena till säkerhet och ledning för Bankofullmäglige vid tillämpningen.
Raabs, med stöd af hvad teservanlen anfört, ordande om den ordning, hvaruti inskränkning i lånerörelsen må ega rum, vill jag visserligen icke påslå, alt det med reservanten och Frih.
Raab förhåller sig så, som ofta händer, alt man anser del billigt som ligger det egna intresset närmast; men får endast anmärka att hvad af dessa
Hrr i afseende på denna ordning för inskränkningen blifvit afsedt, redan är medgifvet; hvarföre jag tillstyrker R. o.
Ad. att i öfrigt bifalla den nuvarande redaktionen af öde punkten.
Före den tid då nuvarande redaktion af 121 § infördes i Bankoreglemente!, hade alla läntagare ett privilegium alt icke vara åtkomliga genom indragning eller minskning i lånerörelsen, förr än alla de andra medlen varit försökta och penningarne befunnits vara otillräckliga.
Derigenom händer att börserna, som bade Näringsdiskonlen ali lita sig till, och andra spekulanter, som hade lånetillgångar i allmänhet i kikaren, mockerade sig öfver Bankostyrelsen, brydde sig icke om att rätta importen efter behofvet, utan förforo dermed efter tycke, efter hugskott; väl vetande, att Bankostyrelsen icke hade rättighet att minska lånetillgången, såsom en helsosam åtgärd mot öfverdåd och öfverdrifter i spekulationsvåg.
Detta påkallade försöket att få redaktionen af denna § förändrad och detta genomfördes äfven lyckligen vid 1844 års riksdag.
Sedan dess har del låtit helt annorlunda; man erkände då den grundsats att Banken icke vore till för de låuesökandes räkning, icke till som en ekonomisk anstalt för näringarne, utan i första rummel vore till såsom en depositionsbank för det silfver, som allmänheten insatt i Banken redan på 1600-talet, mot rättighet att utfå sina insatta medel när den sig dertill anmälde.
Banken har gjort åtskilliga bankrutter sedan dess; förnekat denna sin skyldighet att återlemna det depositum, som blifvit honom anförtrodt — men ändteligen år 1830 togs beslutet att hädanefter bjuda till att vara ärligare än man hittills varit.
Det var således på god tro att gamla synder skulle vara aflagda, att man skulle betrakta Banken såsom den der vöre skyldjg att icke öfverdrifva sin lånerörelse som lånebank än - Den il
Maj. 09 da derhän, att dess åligganden såsom deposilionsbank åsidosattes eller lilefve i fara att icke kunna 111 föras som detta beslut fattades.
På denna grund hvila hufvudsakligen dessa frågor.
Man må göra sig reda för om det är i första hand Bankens intresse atl uprätihälla myntvärdet eller att vara mäklare i näringarne såsom lånebank.
Om man ej hade skyldighet att taga Bankens sedlar såsom mynt; om man hade rältighet att taga specieriksdalern ur Banken; i fall man saknade förtroende till Banken och ej åtnöjde sig med dess sedlar, så skulle
Banken kunna sköta sig som lånebank huru han behagade, alldeles som Privatbankerne; men nu har Banken det privilegium att, om den misshushållar, om Ständerna tillåta alt misshushållning eger rum med Bankens pligler i delia fall, och befordrar nya bankrutter, sä har individen intet att säga; han kan icke fordra specie-rtdrn, han får hälla till godo med den sedel, som i grundlagens § är förklarad att vara rikets mynt, och om man går ett steg längre fram, och icke blott betraktar det depositum af silfver, som i Banken finnes, för hvilket sedlar utsläppas, utan betänker de många tusende gånger större transaktioner man och man emellan, som äro gjorda i riksmynt, atl dessa alla transaktioner blifva beroende af Ständernes större eller mindre vårdslöshet i fråga om myntvärdets uprällhållande, sä finnes klart atl här icke är fråga om en småsak, icke om förlusten af några skillingar, t. ex. från 48 till 18 sk. hvartill r:drn blifvit nedsatt vid 1830 års realisation.
Här är icke fråga om den småsaken, atl blott betrakta Bankens fond och Bankens sedlar, emedan, under det att 30 mill.
Bankosedlar finnas, så rouillera 300 å 400 mill. sedlar i transaktioner man och man emi lian, som också fä känning af denna nedsättning från 48 till 18 sk. per specie, som nu Banken betalar för sina sedlar.
Detta förhållande påkallar stor upmärksamhet ä Ständernas sida, alt i första rummet uprätthålla Bankens förmåga att honorera sina förbindelser i fråga om utvecklingen, och att först i andra rummet
Banken må betraktas som ett biträde för näriogarne och deras upkomst samt till vext.
Att vilja, som här föreslås af reservanterne, göra Banken till en barmhertighets-inrättning och regulator för inrikes näringar och utrikes handel, det anser jag vara ett farligt steg, som skulle leda till framtida förluster.
Jag anser att
Banken icke skall hafva annan funktion i fråga om myntets uprätlhållande, ån att vexla sedlar mot silfver i sin lucka, och alt när Banken märker att för mycket silfver tages ut, att för myckel sedlar strömma in, så skall vår Bank göra detsamma som hvar och en annan Bank i hela vida verlden, — nemi. minska sin rörelse och så småningom draga in sina sedlar för att sålunda indirekte stärka sin kassa, Derföre blef också Banko-reglementets 121 § så lydande som den nu lyder, att i första rummet minska utlåningen genom Handels- och Närings-diskonterna; afslå ansökningar om kassakreditiver samt upsäga till inbetalning inom 3:ne månader redan beviljade dylika kreditiver, just derföre att man hade i kikaren förnämligast dessa
Hrr på Börserna, sora 7 * 100 Den 21 Maj. besörja varuimporten oell att man sålunda, som del rättmätiga straffet skulle kunna säga till dem, om J öfverdrifven edia spekulationer, så afkorta vi den lånerörelse, som mest intresserar eder.
Derigenom fick Banken ett öfvertag på Börserna, och delta öfvertag bör bibehållas. Ständerna böra icke sätta Bankostyrelsen under kapson af Börserna, som mockera sig öfver Banko-reglemenlet, i fall icke, i främsta rummet det står ali man skall hålla sig till dem, som i första rummet synda mot de åtgärder, som måste ligga hvar och en om hjertat, nemi. myntvärdets uprätthållande.
Jag tror alt del är farligt att röra vid denna § och tillstyrker att den mätte oförändrad bibehållas, öfvertygad att det skulle vara en ganska skadlig åtgärd om man började att lappa på denna g för all fä den dragen åt näringssidans intressen.
Anledn. hvarför man begagnat ordet ”Normal”, vid hvilket Hr von Hartmansdorff fästat sig, har varit den, att man ansett sig böra lagstifta annorlunda än tillförne och i motsats dertill, samt att, genom ändring af nuvarande reglemente, kunna vinna föreskriften alt minska sedelstocken då Bankens metalliska valuta ökas.
Jeg fruktar icke att uttala miu öfvertygelse all, om man vill ali realisationen skall ega bestånd, så skall man söka möjligheten dertill uti uppehållandet af allmänna rörelsen och underhållandet af landets näringsgrenar, ty går man en annan väg, så ruineras landet.
Jag vidhåller all yrka understöd för näringarne, samt ökning af lånefonden under den lid näringarne behöfva med rörelsekapital underlättas, samt indragning af sedelstocken, då denne blir för rörelsens behof alltför stor, såsom följd af silfvers indragande.
J öfrigt hänvisar jag till min reservation och önskar att 121 § på sätt jag deruti föreslagit måtte förändras.
Jag anser dessutom upställningen af densamma sådan den lyder, betänklig, ty deraf synes icke följa skyldigheten för Bankofullmäktige att indraga de 500,000 r:drne antingen kontant eller genom vexlar, och att de skola begagna en sådan rättighet att uptaga lån vid metalliska valutans förminskning, innan indragning af lane- och kredilivrörelsen får ske.
Jag anser icke att detta nödvändigt skall ske efter den ordalydelse §:n nu har, ty den säger ”oberoende af de åtgärder” etc.
Men man skulle ju kunna länka sig möjligheten att Fullmäktige, intagne af någon panisk förskräckelse, underlåto att uptaga lån och begagna de utvägar som funnos för farans afvärjande, men deremot indrogo på lånerörelsen, och en sådan åtgärd bör reglementarisk! förekoramas.
Jag anhåller om återremiss samt att 121 § måtte erhålla den lydelse som jag i min reservation upgifvit.
Må det icke tillräknas mig som en förmätenhet att jag, i en fråga som denna, vågar med några ord mig yttra.
Den 21 Maj. 101 Jag skall icke ingå i någon utförligare utveckling af de särskilda förhållandena, utan endast vidröra få sidor af saken.
En ledamot har i början af denna öfverläggning, såsom åsyfladt stöd för bifall, förklarat det Utsk:s förslag afsåge utvidgad frihet och vidsträcktare makt samt följaktligen större fördelar för Hrr Bankofullmäktige; häremot hafva i sistnämnde afseende, invändningar blifvit gjorde af en härstädes närvarande medlem af Fullmäktige, hvars insigter och, under såväl en långvarig utöfning af vigtiga slatsembeten som ock en flerårig förvaltning af Banken, förvårfvade erfarenhet i dessa ämnen, hafva i förening med hans nitälskan för Bankens och rikets så nära med hvarandra sammanflätade välfärd, redan länge i berörde verks angelägenheter tillvunnit honom bland oss, ett, såsom jag hoppas, lika så allmänt som rättvist erkännande.
Hr von Hartmansdorff har nemi. antydt huruledes de förmenade fördelar, dem man åsyftat bereda Bankofullm., snarare skulle kunna slå så ut, att de beröfvade dem det stöd, som ett försigtigt förfaringssätt kan påräkna uti hittills gällande stadganden; och vid sådant förhållande finner jag för rein del det vara mycket skäl att med största varsamhet i förevarande fråga lillvägagå; och vill, redan af denna anledn., bibehålla det stadgande, som f. o. i denna del är gällande.
När jag derefter gör mig sjelf det spörjsmål, hvad tillförsigt man kan ega, att, vid större sedel-emission, den ökade tillgången af penningar verkligen varder använd till produktiva företag, till nyttiga och ändamålsenliga åtgärder, och jag, af allmänhetens tyvärr! nog vidsträckta erfarenhet härutinnan kommer till det svaret, att jag i delta hänseendet icke får göra mig en alltför öfverdrifven förhoppning, måste detta så mycket mera föranleda mig att instämma med dem, som yrkat att del af BankoUtsk. nu afgifna förslag icke mätte antagas.
Serskildt har såsom rekommendation ordats derom, att den föreslagna ingressen till 5:te punkten i den 121 §:n skulle ega ett företräde derutinnan all den speciell omförmäler inträffande sedelökning öfver Normal-föi hållandet.
Härtill får jag svara, alt då den hittills gällande §:n omnämner ”Bankens ställning i öfrigt,” så måste, efter mitt begrepp, derunder säkerligen ganska val kunva innefattas ofvanberörde förhållande, och delta följaktligen icke heller behöfva uttryckligen nämnas.
Jag tillstyrker alltså vördsammast, att 121 § i nu gällande Banko-reglemente, såväl lill ingress, som derefter följande stadgande, måtte af R. o.
Ad. bibehållas.
Jag sluter mig i det hela fullkomligen till hvad Hr Lefrén nyss anfört, men vill i tillämpningen gå ett steg längre än han gjort, för alt visa huru farligt det är att vidröra den punkt, som nu är under öfverläggning.
Bankens skyldighet att uprälthålla myntets eller, sora är detsamma, sina sedlars värde, (hvilket ej kan låta verkställa sig på annat sätt än genom silfverutvexling) har till ändamål att betrygga egauderätlen i Sverige, försäkra en hvar, från arbetaren, som 102 Den 21 Maj. förtjenar sin tolfskilling ända up[> till den rikaste Grosshandlare, alt hvarken den bankosedel lian innehar, eller den fordran hvarå han eger förskrifning skall lill värdet förringas.
På detta ändamål måste naturligtvis
Ständerna fästa all upmärksamhel, så länge riket icke är begåfvadt. med annat mynt än bankosedlar.
Hade riket utom dem så myckel klingande mynt, att de kunde i rörelsen umbäras och egde man vägra deras, likasom Privatbankssedlarnes mottagande, så vore det en annan sak.
Då kunde Riksbanken göra bankrutt, lika väl som en Privatbank, utan att hvarje enskild mans eganderält derigenom stördes, utan att kronans inkomst, utan att hvarje låntagares lön, hvarje enkas pension förringades; — men nu så länge man hufvudsakligen icke har annat mynt än Bankens sedlar, och dessa måste, enl. 72 § R.F. emoltagas såsom god betalning, antingen man vill eller icke, så år den yttersta sorgfällighet nödig för sedelvärdets och med detsamma eganderättens vidmakthållande.
För denna orsak är det, man i första hand mäste tillse att Vexelbanken uprätthålles.
I andra rummet, kommer frågan att förskaffa näringarne de lån de behöfva.
Antingen skall man först skydda deri, som har något och vill behålla det, eller skall man först gagna den, som har något mindre och vill förvärfva något mer.
Delta är klart, att man skall lemna utrymme åt en hvar, att kunna förvärfva, men hufvudsaken är att skydda den, som har något, ty hvartill tjenar det för en annan att förkofra sig, om han i sin ordning åter mister hvad han förvärfva!.
Derföre måste eganderätten framför allt hållas i helgd.
Tily förutan finnes ingen upmuntran för den, som intet har, att något förvärfva.
Det är beklagligt att höra sådane satser drifvas, sorn jag trodde vara begrafna, eller åtminstone afsomnade, t. ex. den att Bankostyrelsen skall styra kursen, samt hålla sedelstocken vid ett visst belopp.
Innan realisationen verkställes, kunde man hafva något skäl att säga: sedelstocken skall hvarken ökas eller minskas.
Men numera, då det beror af hvar och en att gå till banko-luckan och der, mot insättning af silfver, uttaga motsvarande belopp i sedlar eller omvändt, tillbyta sig silfver för sådana, huru kan man då vilja ålägga Bankofullmäktige att hålla sedelstocken vid ett visst belopp?
Hvad är det väl för ondt deri, att sedlarne varda flere, när varu-utförseln blifvit större och den utrikes rörelsen följagteligen lilligare?
Följden af den större varuutförseln 1847 var den, att folk här i landet fick så mycket penningar att röra sig med att flere mill. lågo outlånta i Banken och andra kassor.
Hvad ondt var deruti att man slapp låna penningar?
— Och likväl äflas man med att styra kursen, — styra handeln!
Nu yrkar man, att Banken skall, når det blir ondt om penningar i landet, gifva ut mera sedlar, på det att näringarne icke måtte bringas i trångmål.
En sådan föreskrift vore detsamma som att säga åt den enskilde:
När du för brist på afsättning har ondt om penningar och således svårt för att inlösa dina utelöpande förbindelser, då skall du utgifva än flere skuldsedlar, på det Den 21 Maj. du må så myckel snarare göra bankrutt.
På samma sätt vill man göra med Banken.
När han har ondt om silfver, till sina sedlars inlösen, så skall han utlåna än Hera!
Jag vill icke närmare inlåta mig i näringsfrågan, ty hon hör, såsom Hr Lefrén yttrat, stå i bakgrundeo; men jag måste dock genmäla ett yttrande.