Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antager man nu en sednare period 1833 eller 1834, så visar sig ungefär samma förhållande ägt rum.
Jernexporten ökade sig ganska betydligt, emellan 80 och 90,000
Skit per år, och detta skulle naturligtvis verka fördelaktigt på handelsvågen.
Likväl kan man säga, att, oaktadt denna ökade export, har Sverige icke vunnit i styrka, tili följd af den ökade importen.
Dessa förhållanden synas mig tänkvärda.
Men äfven om förhållandet med exporten varit sådant, kunde man haft en annan anmärkn., den nemi. att Sverige under den prohibitiva tiden ofta genom missväxter hade ett stort behof af spanmålsinförsel.
Vill man således af Sveriges egna förhållanden bedömma verkan af det liberala tullsystemet, så måste man nödvändigt taga i betraktande allt, som kunnat inverka på dessa förhållanden.
Hela det förhållande, hvaruti Sverige står i detta hänseende, är likväl icke blott karakteriseradt af cursens stigande och fallande, utan ännu mera af tillgången på silfver i Banken, och hvarpå ofta varit brist, oaktadt den stigande stångjernsexporten.
Om icke under loppet af den tid, som förflutit sedan realisationen, ett betydligt qvantum silfver hade iukommit i Banken, pä ett sätt, som hädanefter ingalunda är att förvänta, nemi. genom bruksägares hypothekscassa, så hade resultatet visat sig ännu ofördelakligare.
En annan talare har velat jemföra Sveriges förhållanden med andra länders och yrkat, att man borde rätta sig derefter.
Denna talare har, åberopande först och främst Englands exempel, Den 11 Januari e. m. 193 pel, sagt, att England ständigt gått framåt i liberalare tullsystem.
Om man tager jernet till exempel, så är det en sanning; men detta tyckes härleda sig deraf, att under sednare tider har England funnit fur sig ganska fördelaktigt att nedsätta denna tull; oell när denna nedsättning motiverades i Engelska parlamentet, så skedde det icke på grund af ett allmänt tullsystem, utan på den grund, att England var icke i tillstånd att. utföra de beställningar af manufaclurvaror, som voro gjorda i Birmingham och Scheffield, emedan råämnet stod så högt, att den inrikes fabrikationen icke kunde bära sig; och den förändring, som dä till väga bra tes, utsträcktes ingalunda till alla nationer, ulan endast till sådana, som följde samma tull pri nci per, eller med andra ord, till dem, med hvilka England stod i sådana förhållanden, alt denna nedsättning medförde nytta för England sjelft.
Men England verkar prohibitiv!, icke blott genom sin tulltaxa, ulan vida mera genom sin Navigalionsakt, hvilket är noga kändt för alla dem, som sysselsätta sig med dessa ämnen.
Sverige kan t. ex. icke exportera jern till Canada, för de umgälder, hvarmed Svenska fartyg der äro belastade.
— Går man äter till Nordamerica, så visar sig, att t. ex. det Engelska jernet der har en lull af GO å 70 procent, hvilken tull i sednare lider blifvit förhöjd, ehuru Förenta Slaterne utgöra en ganska mäktig nation med rika tillgångar både på egna malmer och bränsle.
Betraktar man den Tyska tullföreningen, så är sjelfva uppkomsten af denna förening utgången från den åsigten, alt genom prohibitioner skydda de inhemska näringarne, och tullen på Engelska jernmanufaclurvaror liar t. ex. blifvit så högt uppsatt, att de icke kunna införas i Tyskland.
Betraktar man vidare Belgien och Frankrike, så är det redan sex år sedan Belgien sökte alt komma i en tullförening med Frankrike; men jernverksägarne i Frankrike bildade dä en förening, för att gemensamt försvara sill intresse och motverka denna förening, emedan de icke kunde uthärda concurrensen med Belgien, ehuru Frankrike är ett land med mera än 30 millioner menniskor.
Allt detta visar, att icke en gång de stora nationerna följa några allmänna grundsatsor, utan söka att i hvarje särskildt fall bestämma det för dem nyttigaste Jag har velat anföra della, emedan jag anser det alldeles vara en chimére, att famla efter de der theorierna, som äro högst felaktiga, och hvilka ingenstädes tillämpas hos de större nationerna, ulan endast slå qvar hos några litteratörer och lidningsskrifvare.
Min mening med dessa allmänna betraktelser är likväl ingalunda, alt ännu mera skärpa det prohibitiva system, som gjort sig gällande i Etsk:s förslag.
Jag önskar ingen stark förändring, ingen tvärkastning, med undantag måhända i afseende på en eller annan artikel, som kanske blifvit förbisedd af Utsk., nemi. manufaclurvaror i jern, på hvilka jag tror tullen betydligen böra höjas, till skydd för den inhemska näringen « 11. 25 im
Den 11 Januari e. m.
Detta gäller i synnerhet de Tyska manufaelurerna, som in-tränga i Sverige och förstöra Eskilstuna med flera ställen.
Hvad sjelfva öfverläggningssättet beträffar, så skulle jag önska, att det kunde blifva i likhet med hvad det var, då bränvinsförordningen behandlades.
Detta öfverensstämmer ungefärligen med Gr. Cronhjelms förslag.
Likväl är dermed ingalunda min mening, att någon artikel, sorn förtjena!’ uppmärksamhet, bör sättas å sido.
Jag finner endast öfverflödigt att genomgå alla arlikiarne i tulltaxan.
Mig synes, att Ulsk. deruti följt en ganska riktig grundsats, ehuru Utsk. derifrån sjelf afvikit.
Vid riksda gens början gjorde jag ett förslag lill Bevilln.Utsk. om tullens höjande ä de stora cbnsumtionsartiklarne, som nedtynga vår handelsvåg, för att derigenom lätta möjligheten för Banken att fullgöra sina förbindelser i afseende på mvnlels upprätthållande.
Bevil!n.Utsk:s nu inkomna förslag med dess låga förhöjning af tullvärdet pa colonialvaror, kan ingalunda uppfylla det ändamål, som jag hade afselt.
Dertill fordrades minst, alt tullen å socker, caffe och tobak sattes lill den höjd, hvartill de i Tyska tullföreningen äro upptagne.
Sedan mitt förslag afgafs, ankom K. M:s nåd. propos. lill R.
St., att icke göra någon rubbning i den gällande tulltaxan vid andra fall än der verkligt behof fordrade.
Bevilln.Utsk. har uppfattat denna skrifvelse på sätt dess betänk, innehåller.
Huru nu en hvar uppskattar det verkliga behofvet för landets näringar, beror på den individuella.åsigten deraf, och det är härom tvisten blir.
Cronhjelm har gjort eli särskildt förslag, hvartill andre ledamöter hafva velat tillägga speciella artiklar; bland dessa, på förmiddagen i ett långt anförande, en ledamot af Comm.coll., för hvilken det icke kan vara obekant, huru den sednasle tulltaxan verkat på manufactur-slöjdcn i en stad, på hvilken Riket har gjort stora uppoffringar, och hvars tillverkningar äfven hade stigit högt, nemi.
Flera talare hafva sedermera yrkat en förhöjning i detta fall, hvilken är så mycket mera af nöden, som man vet att kringresande allmoge gjort sig till importörer af Tyskt kram, som de sprida i landet till mera än 100,000 r:dr värde.
För min del önskade jag, att man, utan att tala om principer och theorier i allmänhet, fästade afseende på dem vid hvarje specielt fall, emedan jag tror, att dessa theorier äro riktiga, men alt man måste urskilja hvilkendera som upphäfver eller modifierar den andra, då de sammanfalla, och deruti ligger just svårigheten, ehuru det väl låter sig göra.
I afseende på behandlingen af den nu föredragna punkten, anser jag, ali Utsk:s förslag kan godkännas, och jag ser icke, att man genom Gr.
Cronhjelms förslag skulle komma mycket fortare till målet.
Flera ledamöter hafva nemligen redan önskat undantaga åtskilliga ytterligare artiklar, och många andra kunna ännu dertill läggas, med samma pretention, som Gr.
Cronhjelm åan hafva att undantaga dem han finner för godt, och säkerli - Den 11 Januari e. m. 195 gen skulle icke eller från heins sida göras något morland deremot.
— Den discussion, som nu pågår, kan jag icke likna vid något annat än de långa conferenserna om financeväsendet vid 1823 års riksdag, dä mycket talades, men ingenting kunde afgöras, förr än man kom till de särskilda punkterna, som ändå uppväckte långa discussioner.
Jag ser således icke annat, än att Hr von Hartmansdorff hade ganska rätt, då han ville, såsom Engelsmannen säger, öfvergå ”from sounds to things.”
Vi kunde dä hafva redan hunnit ganska långt i tulltaxan, och som jag tror gått på den väg, som K. M:s nåd. propus, anvisar.
Sedan så många talare yttrat sig icke mindre i sjelfva saken än i afseende på formen för dess behandling, torde det vara svårt för hvem som helst alt framkomma med någonting nytt, oell aldra snarast bör det ursäktas mig, om jag icke förmår det.
Del torde dock tillåtas äfven mig att framställa min åsigt om det ämne, som nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Jag erkänner, att jag är en ibland dem, som anse stadga i ekonomiska författningar vara af den yttersta vigt, vara af öfvervägande vigt lill den grad, att jag skulle tro, det ingen affärsman skulle tveka alt hellre underkasta sig en lagstiftning, som i någon ringa del vore mindre förmånlig för hans intresse, om han blott kunde räkna pä stadga och derefter rälta sina företag, än han för tillfället skulle emottaga några fördelar, under ovisshet om dermed gemenskap ägande förhållandens bestånd.
Hvad hvar och en för enskildt räkning bör önska i en sak af sådan natur, sorn den nu förevarande, kan icke vara någonting annat, än hvad R.
St. böra eftersträfva i afseende på det hela.
— Den tulltaxa, som hittills blifvit tillämpad, är ett foster, först af Ständernas öfveriäggningar och beslut, i förening med Konungens sanction, och derefter af tre års erfarenhet, till följd af hvilken K. M, gjort de förändringar han deruti funnit nödiga.
Jag är öfvertygad, att ingen önskar någonting annat, och derföre skulle jag tro, att hvar och en också borde önska bibehållandet af tulltaxan, hufvudsakligen sådan den nu är.
Det må dock tillåtas mig att dela den åsigt, som åf Gr.
Cronhjelm och Frih. Åkerhjelm blifvit uttryckt, emedan jag icke kan undgå att inse det en förändring är i somliga fall nödvändig.
— Innan jag går vidare, torde det tillåtas mig att yttra några ord till svar å de anmärkn:r, som i förmiddagens plenum blifvit gjorda.
En värd talare har nemi. sagt, att en sådan discussion, som denna, vore till intet resultat ledande, utan kunde förliknas vid en utsläppning af sedlar ur Banken, dertill hvar och en vore färdig att lenina sitt bifall, emedan det bidroge till hvars och ens enskilda fördel.
Jag hemställer, om detta exempel i förevarande fall kan kallas fullkomligen adeqvat.
Månne icke tvertom denne talares yrkande, att genomgå hela tulltaxan punkt för punkt, skulle åtföljts af de olägenheter han framställt, ty någonting, som mera är ett uttryck af hvars och ens. 196
Den 11 Januari e. m. individuella uppfattning, af hvart och ett skrås uppfattning af enskilda fördelar, än en debatt om tulltaxan punkt för punkt, torde svårligen vara att finna.
Samma värde talare har äfven nu citerat andra länders exempel.
Jag kan visserligen icke alltid anse sådana citater olämpliga, men just denne talare har i andra frågor så ofta förklarat, att andra länders förhållanden icke borde tagas till jemförelse med våra egna, att jag borde känna mig öfvertygad om dessa exempels olämplighet.
Skulle jag likväl begagna mig deraf, så skulle jag i första rummel vilja från andra länder laga den nyttiga lärdom, att representationen gjorde bättre, synnerligen med en sådan sammansättning som vår, alt icke inkasta sig i alla möjliga detaljfrågor, ulan öfverlemna dem åt Regeringen, och sysselsätta sig sjelf endast med principerna.
Här har äfven blifvit anfördt af samme talare, att man äfven i ett annat
Stånd började med att mycket länge uppehålla sig vid formen för föredragningen och slutligen ändå stannade vid att diseutera taxan punkt för punkt.
Citatet är riktigt och mycket lärorikt för detta Stånd, om vi rätt veta att uppskatta det.
Det visar sig nemi., att efter det man i detta Ständ hade låtit vilseleda sig derhän att vilja debattera punkterna, sä fastnade man redan vid den första punkten i ett ämne, som synes temligen likgiltigt, nemi. om införselstull pä alabaster, och der uppehöll man sig ganska länge.
Mig synes, att detta snarare borde tagas såsom en varning för Riddarhuset, men det beror naturligtvis på hvars ecb ens eget sätt att uppfatta de exempel har ser för ögonen.
Vidare har här blifvit yttradt, att vissa varor utan fara kunde påläggas en högre tull, emedan de icke voro underkastade smugling.
Med några af dessa varor, och kanske just med dem man minst skulle förmodat det, hafva likväl nyligen i Stockholm inträffat händelser, som visa att tullen å dem är så högt uppdrifven, som den någonsin kan tåla.
Ty dä dessa varor blifvit verkligen insmuglade, så måste det i omvändt förhållande bevisa, alt det lönar sig att insmugla dem.
Här har äfven blifvit yrkadt en högre tull på jernmanufacturvaror, för alt derigenom hjelpa den inhemska fabrikationen.
Ingen kan högre än jag önska, att sådant läte sig göra, men jag fruktar, att det åtminstone icke sker genom högre tullförfattningar.
Jag har nemi. sett prof på klensmedsvaror, tillverkade i Rhenländerna, och deraf upplyses, att en enda artikel tillverkad här, såsom jag förmodar med all besparing, kostar ungefär lika mycket, som ett helt dussin af samma artikel i Rhenländerna.
Jag hemställer dä till hvar och en alt bedömma, huruvida det är sannolikt, att man med lull skulle kunna afhjelpa ett sådant missförhållande.
— Dessutom, då man talar om lurendräjeri och smugling, må man ihågkomma, att det finnes tvä sätt att bedrifva en sådan rörelse.
Det ena sättet är det, som vanligen begagnas här och sker med list, det andra sker med våld.
Sälta vi sä höga tullafgifter, att det sednare sättet här kan löna sig, så lärer del icke eller Den 11 Januari e. m. uteblifva, och jag leniuar derhän, om del vöre lyckligt att infora det 1 vårt land.
Efter hvad jag haft äran anföra, torde jag få fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att det nu af åtskilliga ledamöter föreslagna behandlingssätt af detta betänk., punkt för punkt, kostade R. o. Ad. vid förra riksdagen en lid af icke mindre än 24 plena, hvilket torde få lända till svar på den anmärkt)., som blifvit gjord, alt det på detta sätt skulle gå mycket fortare.
Jag klagar visserligen icke öfver att R. o. Äd. derpå nnvändt så mycken lid ; tverlom anser jag det vara ett af R. o. Adis skönaste prerogaliver att kunna nied möda och omsorg uppoffra sig för fäderneslandet, men jag önskar dock, att R. ö. Ad. måtte bespara sig det obehaget, att synas drifva saker, af en så praktisk natur som denna, pä det mest opraktiska sätt, så myckel mera, som det nu vore ett vackert tillfälle för R. o. Ad., att, i likhet med hvad Ståndet förut gjort i frågan om bräuvinsbränningen, ådagalägga en håg att icke befatta sig med småsaker, en båg att låta saken gå framåt pä den jemna vägen.
På dessa grunder hemställer jag, att R. o. Ad. hufvudsakligen mätte instämma uti den K.opropos., dock med de förändringar Gr.
Åkerhjelm yrkat, till hvilka jag önskar bifall, mera för att icke motverka ett försök, än derföre att jag är öfvertygad om nyttan deraf.
Det torde knappast vara någon lagstiftningsfråga, der de olika meningarne så bjert och skarpt skilja sig i bestämda motsatser, som i denna.
Detta är också ganska naturligt, ty de motsatta åsigterna stödja sig, den ena så väl som den andra, på theorier, som ganska lätt gifva anledn. till grundade anmärkn:r åf deras motståndare.
Den liberala tbeorien, ehuru speculativt riktig, kati med skäl sägas vara bristfällig, derföre att den utgår från förutsättningen af ett förhållande, som icke existerar: det nemi., alt jordens alla folk endast utgöra ett enda stort kosmopolitiskt handelsförbund, oberoende af alla öfriga stridiga intressen.
Den proh i bi ti va läran åter, ehuru till utseendet också ganska -förträfflig, med hänsigt till vissa tider och vissa länder, har deremot del felet, att icke vara verkställbar; ty det finnes i hvarje fall, efter min tanka, en bestämd gräns, hvaröfver man icke kan gå vid dess tillämpning.
Under denna dagens discussion, der båda lärorna blifvit ifrigt förfäktade, är det derföre tillfredsställande att höra, att det åtminstone finnes en gemensam punkt, der alla meningarna tyckas hafva sammanträffat.
Den är, att stadga i den merkantila lagstiftningen är en hufvudsak.
Det skulle då tyckas, alt man också snart borde vara öfverens om tillämpningen, men, förunderligt nog, synes delta ingalunda vara fallet, ulan de stridiga meningarna stå ännu lika fiendtligt midt emot hvarandra, oaktadt man säger sig blott vilja en och samma sak.
Ett sä besynnerligt förhållande måste äga sin grund i en olika upp - 198 Den 11 Januari c. ni. fattning af denna sak, d. v. s. begreppet om stadga.
Efter min tanka kan det likväl icke finnas mera än en utgångspunkt för definitionen derpå och denna är: bestånd af det närvarande.
Men se det gillar man icke.
Den ene menar med stadga ett bestånd af det som lian anser vara rättast, och den andre deremot ett bestånd af bans älsklingsidé.
1 sanning ett besynnerligt sätt att definiera!
Men, likasom Jag instämmer i den åsigt, att stadga är den högsta lagen och det första villkoret för handelns och näringarnes förkofran, så önskar jag också, såsom ledande grundsats i det beslut vi gå alt fatta hafva uttryckt, att det närvarande bör bestå. « Likväl, dä det möjligen kan finnas skäl att vidtaga några färre förändringar i närvarande tulltaxa, så skall jag så till vida afstå från principen i sin stränghet, alt jag gerna går mina motståndare något lill mötes, och för min del medgifver, att dessa färre fall underkastas en särskildt pröfning.
Det tyckes mig också, att det förslag, som här å ena sidan så ifrigt bestri des, just bör betraktas under denna synpunkt.
Hvad är Gr.
Cronhjelms förslag, sådant det af honom blifvit framstäldt och sedan af Frih.
Åkerhjelm amenderadt, annat än ett försök till försoning emellan fordringarue på det närvarandes bestånd, å ena sidan, och förändringsbegäret, å den andra.
Och dessa förändringar, de måste viii alltid böra betraktas från några få högre synpunkter, t. ex. såsom medel till en ökad inkomst för Staten, eller såsom skydd för någon lidande näring, eller 'såsom en financeåtgärd, för att med fördel influera på handelsvågen.
Men jag hemställer till de Hrr, som önska förändringarne, om de blifva afskurna ifrån att bringa dessa åsigler till verkställighet genom Gr.
Finnes der någon enda consumtionsartikel, hvaraf Statens inkomst kan betydligen ökas, som är förbigången?
Eller finnes det någon enda större näring, för hvilken ett ökadt skydd kan komma i fråga, som förslaget icke upptager?
Och ett reglerande af handelsbalansen mäste väl äfven bero just på dessa slags artiklar?
Hvarföre kan man icke då genom ett enda beslut, först etablera den grundsats, alt stadga erkännes som regel i handelslagstiftningen, och derjemte tillämpa denna grundsats så praktiskt att mera än 750 artiklar på en gång afgöras i enlighet med densamma?
Detta mätte icke vara någon obetydlig vinst, utan tvertom en ganska väsendtlig ; och hvart det leder om man ingår i en ■ delaIjpröfning af hela tulltaxan?
Derom hafva vi en bild för ögonen just i denna discussion, äfvensom uti den sista riksdagens tulldebatter, hvilka, såsom den siste talaren nämnde, räckte 24 plena.
Ligger deruti något så stort ändamål, och är exemplet så förledande?
Jag anser derföre, att hvar och en som önskar, att man vid denna vigtiga frågas behandling måtte bygga pä den säkra grunden af stadga och bestånd, som önskar att man må komma till slut dermed, utan den olidligaste långsamhet, han måste gerna omfatta detta tillfälle dertill.
Den deremot, som tror, alt Den 11 Januari e. m.
199 dessa eviga småförändringar äro så vigtiga, och att en granskning, med thy åtföljande discussioner vid hvarenda artikel i hela tulltaxan, allt ifrån den hårda alabastern ända till den sura ättikan, är sä önskansvärd att man derför bör uppoffra både det ena och det andra, han må försvara den motsatta meningen.
För mig är valet lätt.
Jag röstar för Gr.
Cronhjelins förslag, sådant det med hans bifall blifvit af Frih. Åkerhjelm amenderadt.
Jag anmälde mig egentligen för att genmäla något af hvad Hr Lagerhjelm sagt; men efter den siste talarens klara framställning af dcu egentliga proceduren finner jag mig föranlåten att genast svara honom, på ett sätt, hvarmed jag tror, att han skall vara tillfredsställd.
Svarar jag honom orätt, så vet jag att det blir en annan straxt efter mig, som skall upplysa honom derom.
Jag tror mig nemi. kunna säga Hr Gripenstedt skälet, hvarför man vill hafva ett sådant föredragningssätt, att man får börja med alabastern och sluta med iittickan.
Det är nemi. just derföre, att man vill komma ifrån den grundsatsen om stadga i tulltaxan, som uti den K. propositionen blifvit särskildt argumenterad.
Det är just derigenom, att man får gå stycke för stycke, som man kan komina att alldeles glömma bort de der grundsatserna man högt försäkrar sig vilja följa.
Ty man kommer på detta sätt icke egentligen till något annat, än hvad som i allmänhet kan kallas voteringsresnltater.
De af eder, mine Hrr, som varit i Utsk. eller eljest bevistat (lera riksdagar, veta hvad voteringsresultater vilja,säga.
Det är vanligtvis alltid någon talare, som inom ett Utsk. utvecklar en grundsats, och om den är bra, så synas Utsk:s samtliga ledamöter vara böjda att följa den, men vips kommer någon att yttra något, hvarigenom discussionen uttänjes.
En och annan går, en och annan kommer, och när voteringen slutligen sker, så finnér man att ingen grundsats gjort sig gällande, ulan der qvarstår ett voteringsresullat.
På delta sätt förmodar jag att man äfven vill gå tillväga med tulltaxan, efter man sett, att Bevill.Utsk., trotts allt dess bemödande att ställa sig till efterrättelse den K. propos., icke kunnat följa sin grundsats.
Har jag nu orätt i delta, så lärer det väl blifva svar på sakeu, och jag vill icke längre uppehålla R. o. A:ds lid.
Jag anmälde mig i förmiddags, under det att Hr Hjerta, Lars, talade.
När jag hörde liberalismens ypperste kampe uppträda och icke blott understödja Gr.
Crouhjelms förslag, ulan äfven berömma en Konungens rådgifvare, som är stark nog, hans beröm förutan; när jag sålunda förnäm, alt de meningar, som jag försvarade, trycktes både ofvanefter och nedifrån: så fruktade jag för deras undergång, om jag icke förtröstat på sjelfständigheten hos medlemmarne af detta
Hus, hvilka under vigtigare tillfällen vid denna riksdag hafva den ådagalagt.
Jag trodde följaktligen det icke skola vara 200
Den 11 Januari e. m. förgäfves att försöka med skäl och bevis, så vidt jag dem kan anföra, verka på eder öfvertygelse, mine llrr, och delta är orsaken, hvarför jag ånyo uppträder lill försvar af min mening.
Man har sagt, att näringarne stigit i samma män, som förbuden aftagit.
' Jag måste åberopa eli motsatt exempel, som redan af andra talare under denna dagens öfverläggningar blifvit omuämdt, nemligen jernsmidena i Eskilstuna fristad.
Förbudet mot deras införsel är borttaget, och staden nära sin undergång.
Der håfven
I tron i händerna.
Man har uppgifvit, att Tyska tullföreningen hade i vissa fall lindrigare tullafgifler än vi.
Det är ock naturligt, emedan man inom tullföreningens vidsträckta område arbetar för 27 millioner menniskor, under del våra tillverkningars afsättning inskränker sig till 3 millioners förbrukning, lurendrejeriet oberäknad!, hvilket visserligen icke är så stort i tullföreuingen der man är vida allvarligare både i tal oell tänkesätt om dithörande ämnen än i mitt fädernesland.
Med Hr Lagerhjelm instämmer jag föröfrigt i det väsendlligaste af de uppgifter, han framlagt.
— Man har yttrat det vi borde akta oss för att höja lullafgifterna på vissa varor, emedan en sådan förhöjning icke genast kuude sättas i verket, utan troligen först med nästkommande år, så att dessförinnan ett stort förråd af dessa varor skulle hinna att hit införas, hvaraf följden hlefve en motsvarande utförsel af Bankens silfver, för alt betala deu öfverdrifna varu införseln.
Om detta förhållande skulle tagas lill efterrättelse, så borde man i Sverige aldrig göra någon lullförhöjning.
Men huru hafva andra länder gjort i dylika fall?
Vi vela t. ex., att Preussen sisth år höjde tullen pa jern; hvarföre vi förlidue sommar och höst, inuan förhöjningen vidtog, skeppade dil mera jern än eljelst.
Men Tullföreuingen, som säkerligen förutsett sådant, underkastade sig hellre olägenheter deraf för ögonblicket, än jernhandleringens lidande i längden.
Man säger, alt vi, genom de förhöjningar, som yrkas, lägga en öfverdrifven skatt på den fattiga förbrukaren.