Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är dock endast ett relativt ondt, som har åtskilligt godt med sig, och om det tillkommit under ett normalt tillstånd, och t. ex. då derigenom, att arbetet gifvit större produkt, att mannen blifvit maskinist i stället för maskin, skulle jag till och med anse höga arbetslöner vara ett absolut godt.
Men våra lia egetligen tillkommit till följd af våra jernvägsbyggnader och andra stora allmänna arbetsföretag, hvilka uppbringat arbetslönerna till men för landtbruket och andra näringar.
Kunna vi månne nedbringa arbetslönerna genom tuli på lifsmedel?
Den frågan tarfvar icke svar.
Den tredje svårigheten landtmannen har att utstå, är de hiiga skatterna.
Under 50 års fred hafva vi knappast kunnat från jordbruket lyfta en enda statsskatt af mera betydenhet och då statsverket egt några besparingar, hafva dessa användts på annat sätt än till skattebördans lättande.
Under tiden hafva deremot så väl de allmänna natura-prestationerna, som kommunalutgifterna högst betydligt förökats, och detta i en, efter mitt förmenande, öfver höfvan hastig progression.
Jordbruket tynges isynnerhet hardt af åtskilliga nalura-prestationer, såsom väghållning, skjuts, knekte- och båtsmanshåll rri. m.
Men huru stort intresset än är för dylika ärenden äfven bland nu hitkomne landtman, visade sig t. ex. härom altonen, då endast omkring 20 ledamöter af Riddarhuset deltogo i öfverläggningen om lindring af det förhatliga tunga skjutsningshestyret, under det att Huset nu är besökt af flera hundrade, då det gäller att sälta 2 öre tull på ett skålp. fläsk eller 10 öre på en kubikfot råg.
412 Den 21 April e. m.
I afseende å tull, har jag redan år 1830, då jag forsta gången yttrade mig offentligen i detta ämne, uttalat den åsigt, att tull å spanmål och lefnadsförnödenheter, om sådan skall Asättas, hör vara så låg att fråga aldrig, icke ens under hård tid, skall kunna uppstå om dess borttagande, .lag är fortfarande af samma tanke, men oaktadt man emellertid gått alltför häftigt till väga, och så länge landtmannen får betala tull på nästan alla de varor han köper, äfven kunnat bibehålla någon lägre tull på hvad han säljer, isynnerhet de artiklar, hvilka icke äro nödvändiga för lifsuppehälle!, tror jag dock, att sedan tullarne å lifsmedel en gång blifvit borttagna, det icke lönar sig försöka att återinföra dem.
Emellertid måste jag bekänna, att jag förra riksdagen ansåg att landtmannen verkligen i denna fråga hade en justus dolor och jag skulle kanske äfven vid denna riksdag likasom då afhållit mig från alt rösta angående lifsmedelstullarna, om icke några särskilda skäl förmått mig att nu handla i en annan rigtning.
.lag tror nemligen, att meningen med åsättandet af de föreslagna föga betydande tullsatserna egentligen icke är annan än den, att uttrycka en opinion i reaktionär syftning.
Om jag i detta afseende haft, någon tvekan, har denna alldeles fallit efter det föredras, som på förmiddagen hölls af en utaf Bevilln.-Utsk:ts verksammaste ledamöter.
Dervid förekom, att, oaktadt han sade sig afsky dessa tullar, ville han dock nu åsätta dem, om jag rätt förstod honom, endast för att slutligen komma till den s. k, klämmen, hvars yttersta mål vore ett angrepp på hvad man kallade »systemet,» Jag vill förbigå de argumenter, han med afseende å den s. k. klämmen anförde, men jag kan icke undgå att i förbigående nämna ett uttryck, som stärkt mig i föreställningen om det po litiska syftet med det yrkande, han framställde.
Han framhviskade nemligen, i det han vände sig till de närmast stående, de latinska orden: »odi et arceo,» han tilläde väl icke de till Iracen hörande orden: »profanum vulgus.»
Detta uttryck torde måhända utgöra en klav till gåtans lösning, den skenbara motsägelsens förklaring.
Under debatten hafva andra talare, vid hvilkas sida jag annars många gånger stridt, uppdragit några särdeles mörka taflor olver våra förhållanden.
Jag tillhör, såsom jag nyss antydt, ingalunda dem, som se allting ljust, men jag tror icke heller att man bör framhålla endast skuggsidorna i taflan.
En talare, icke långt från mig, har gjort en synnerligen bedröflig skildring och bland annat talat om hopar af arbetslöst folk, som skulle draga omkring och störa allmänna säkerheten.
Det är hemskt att höra sådant, helst troligt är, att uppgiften grundas på någon verklig erfarenhet, men då jag är öfvertygad, att denna erfarenhet måste vara särdeles ensidig, tager jag mig friheten meddela några fullt tillförlitliga allmänna statistiska sitTror, som torde kunna i viss mån lugna åhörarne.
1 afseende å brottsligheten, hvilken torde vara en mätare på moraliteten, vid jemförelse med folkmängdsförhållandena, företer Dea 2l April e. m. 413 sig, alt sedan 1845, då fängelsereformen hunnit visa sina frukter, liar antalet långar så minskats, att då antalet af under år 1845 häktade personer voro 15,483 var år 18(54 de häktades antal 11,265 således iriinskadt med 4,218 personer; att sista dagen af året eller den 31 Dec. funnos häktade i hela Sverige: år 1845 6,448 personer, år 1864 5,091 d:o Men afräknas frivilliga arbetshjon, så funnos häktade den 31 December 1845 6,363, 1864 . • 4,630, hvadan det dagliga fångantalet på 19 år minskats med 1,733 personer, oaktadt folkmängden ökats från 3,316,536, som den var 1845, till 4,070,060, som den var år 1864.
Detta torde gifva grundad anledning till det antagande, att det i allmänhet icke står så illa till som det kunde synas af nyssnämnda skildring.
Men, säger man, de minskade brotten är en följd af längelsereformen.
Ja visserligen, i främsta rummet af cellfängelserna och kronoarbetskorpsens nya organisation år 1842; men dock ingalunda ensamt, ty dertill hafva medverkat det ökade tillfället till arbetsförtjenst och det, jemförelsevis tili arbetslönerna, billiga priset på lefnadsförnödenheter.
Jag skall taga mig friheten att i detta afseende upplysa om de verkningar, som höga priser å spanmål medfört, från och med 1830 till och med 1860.
Al en tabell, som jag har här tillgänglig, inhemtas, att så snart riksmarkegången i någon betydligare mån höjdes, tillväxte antalet stölder alldeles ofantligt.
Ar 1831 uppgick markegångspriset å 1 tunna säd från 10,94 till 13,62.
Stölderna från 1975 till 2,836.
Ar 1836 var markegångspriset 10,22, men uppgick 1838 till 12,91.
Stöldernas antal hade nedgått till 2,109 år 1836, men uppsprang till 3 303 år 1838.
Markegångspriset nedgick år 1844 till 8,06 och stölderna till 2,665.
Markegångspriset uppgick år 1846 till 13,84, stölderna till 4,350.
Ar 1855 var markegångspriset 18 rdr, men fängelsereformen hade då 10 år verkat och stölderna voro blott 2,300.
Derefter föllo småningom Jntill 1859, markegångspriset till 11,65, stölderna till 1,567.
År 1860 höjdes markegångspriset till 13,35.
Stöldernas fleråriga nedgående albröts.
De ökades, fast blott till 1572.
Det är till följd af sådana fakta som statsmännen i de flesta länder funnit att det är orätt att vidtaga åtgärder, som fördyra lefnadskostnaden.
Nöden är dock i detta lall ofta den enda läromästaren.
Det var först efter den förfärliga hungersnöden i Irland 1847, dä två millioner menniskor antingen omkonimo af svält eller nödgades fly från sitt fädernesland, som man kunde öfvervinna motståndet från Engelska jordarislokra - 414 Den 21 April e. m. lien och nedsätta spanmålstnllen till 1 shilling (90 öre) per qvarter (
Det var äfven till följd af ett liknande förhållande och icke på grund af någon vurm hos finansministern, som våra spanmålstullar 1855—56 borttogos; ty såsom Hrrme kanske erinra sig, föranleddes denna åtgärd af de arbetareoroligheter, som i flera af våra städer uppstått med anledning af dyrheten på lifsmedel.
Jag bar anfört dessa omständigheter, på det man noga må betänka sig innan man i urnan nedlägger sin röst för införande af tull å lefnadsförnödenheter, som en längre tid varit fria derifrån.
Åtskilliga utländska författare i nationalekonomi bafva här blifvit åberopade.
Lyckligtvis har dock icke Carey i dag citerats.
Jag tror, att han numera äfven i sitt fädernesland spelat ut sin rol, åtminstone vill det synas så af den korrespondens han sednast fört med M’Culloch, nuvarande Amerikanske finansministern, ehuru Carey kanske fortfarande kommer att utöfva något inflytande på den lägre obildade befolkningen, hvilken, såsom bekant, alltid halt en tendens åt skyddssvstemet.
I stället för Carey bar man deremot citerat Léonce de Lavergne, en författare, som förtjenar all åkning.
Men ehuru denne sjelf kallar sig Irihandlare och förr äfven understöd! frihandelssträfvanden, är det dock af det hans yttrande, som Frih.
Sprengtporten anfört, klart, att han visst icke är någon Irihandlare.
Jag har läst det yttrande i ämnet, som han algaf i La societé d’éconornie politique, och af förhandlingarne i detta sällskap visar sig, att det rönt motstånd af alla de öfriga 8 eller 9 talare, som efter honom yttrade sig.
Man har äfven åberopat ett nyligen afgifvet, i en bär utkommande tidning öfversatt, tal af den berömde Thiers.
I)e som närmare tagit kännedom om hans verksamhet, torde hafva sig bekant, alt han alltid varit en af Frankrikes ifrigaste protektionister, sannolikt med afseende derå, att hans gamle politiske motståndare, Guizot, under det de kämpade om portföljerna, hyllade friare åsigter i detta hänseende.
Den nämnda Svenska tidningen hade, om den så funnit för godt, kunnat komplettera sina motiver dermed: att Hr Thiers genast svarades af Statsministern Houher, qui n’a laissé debout aucun des assertions de Mr Thiers, efter hvad en aktad fransk tidning förklarar, samt att det Hr Poijer Quertiers amandernang, som Thiers, genom nämnde beundrade tal understödde, förkastades af Lägst.
Församl, med 192 röster emot 37.
I afseende å de föreslagna små tullsatserna å landtmannaprodukter, anser jag dem i och för sig icke vara af någon särdeles betydenhet; men de få en sådan betydenhet derföre, att de utgöra första steget till en ekonomisk och möjligen äfven till en liten politisk reaktion, och det är ur denna synpunkt jag ernar votera emot åsättandet af dessa tullsatser.
Ben 21 April e. m. 415 Hvad särskildt angår förevarande tullsats, får jag bekänna, att jag icke rätt förstår, huru Utsk:t kunnat tillstyrka åsättande af tull på fläsk, men icke på lefvande svinkreatur.
Det torde nemi, vara klart, att denna tullsats då ofta lätteligen kringgås på så sätt, att svinen införas lefvande, rnen sedan nedslagtas.
Flere af de talare, som uti denna fråga yttrat sig, hafva ordat om jordbrukarnes betryckta ställning, och. jag är långt ifrån att vilja förneka, att deras ställning för närvarande verkligen i många alseenden är ofördelaktig.
Under sådane omständigheter måste det naturligtvis vara af högsta vigt för en hvar alt bidraga till en åtgärd, hvarigenom vilkoren hlefve för denna stora klass af medborgare förbättrade.
Men innan man i detta hänseende förordar någon åtgärd, måste man noga öfverväga, huruvida det åsyftade ändamålet derigenom verkligen ernås, och för min del tror jag, att man misstagit sig, då man ansett jordbrukets betryckta ställning kunna förbättras derigenom, att tull åsattes dess produkter.
Man erkänner numera temligen allmänt, alt det är exporten af landtmannaprodukter, som skall höja det Svenska jordbruket.
Om så är förhållandet, kan jag icke fatta, hvad man skall vinna genom tull på dessa produkter; ty, såvidt de utöfver det inhemska behofvet lemna ett öfverskott, som för vinnande af en fördelaktig marknad måste exporteras, så äro de ju till sitt pris beroende af prisen å den utländska marknaden, der Svenska importtullar ingenting kunna verka.
Importtullarne skulle således verka endast i de fall, då för jordbruket ogynnsamma förhållanden förorsakade en knapp skörd eller en minskad produktion, men under sådana förhållanden hålla sig prisen i alla fall uppe och dess böjande genom lagstiftningsåtgärder kan icke vara önskligt, ty huru mycket man än söker att förringa den s. k. vanliga granna frihandelstalan med dess uppfattning af rättvisa och filantropi, lärer man väl ej kunna neka att jordbrukets produkter äro nödvändighetsvaror och att höga pris å sådana varor, om de till en del bero på lagstiftningsåtgärder, framkalla missnöje bos konsumenterne, som här i främsta rummet är den arbetande klassen, både i anseende till dess antal och den plats lifsförnödenheterna bland deras uppgifter upptaga.
Icke må man dermed jemföra förbrukningen af kolonialvarorne, som i vanligt fall på långt när ej intaga ett så vigtigt rum; och skulle förhållandet genom omåttlig förbrukning undantagsvis vara annorlunda, så lärer det ej förtjena något afseende.
.lag tillhör icke deras antal, som af den beslutade representationsförändringen befara en påtryckning från arbetsklassen för vinnande af större andel i politiska rättigheter än den fått, men otvifvelakligt måste de klasser, som lagstifta, se till att de icke göra det i sitt intresse till förnärmande af andras, ty om de göra det, så framkalla de derigenom just den påtryckning, som förespeglats såsom en fara och som eljest uteblifva. iI6 Den 21 April e. m.
Jag kan icke neka mig att uttala den åsigt att det år en verklig lycka för jordbrukaren, att få arbeta ulan tullskydd för sina produkter: det är en lycka i moraliskt afseende, emedan han vet att den inkomst, han njuter, icke är tagen ur någon annan medborgarklass fickor; en lycka i ekonomiskt afseende, emedan ingen kastning i lagstiftningen kan nedsätta det värde hans egendom eger.
Denna lycka önskar jag att jordbrukaren måtte få behålla och derföre röstar jag emot de föreslagna tullarne på landtmannavaror.
I afseende på artikeln fläsk, anhåller jag att särskildt få erinra att det egentligen är 2 år, som importen af denna vara varit betydlig, nemi. 1863 och 1864, då den föranleddes af särskilda förhållanden, nemi. det Amerikanska kriget och deraf föranledde misslyckade spekulationer på England.
Under sistförlidet år var importen ytterst ringa.
Ser man deremot på prisen å denna vara före och efter tullskyddets upphörande, så finner man att markegångspriset derå i Upsala län under perioden 1834—1854 var högst 1854, nemi. 6 rdr pr lisp., dernäst under lår 5,75, men deremot lägst 4,25 och under 12 år 5 rdr eller lägre, under det att priset från 1855 —1864 var högst 8,50 och lägst 5,90 pr lisp.
Ett likartadt förhållande visa äfven andra läns markegångstaxor och, då priset således i allmänhet ställer sig högre, oaktadt tullskvddet upphört, kan upphörandet väl ej anses hafva verkat förstörande.
Jag anhåller om afslag å nu föredragna punkt.
Den föregående diskussionen har tillfyllest ådagalagt omöjligheten och olämpligheten deraf, att under öfverlaggningen i detta ämne uteslutande hålla sig till den artikel, som blifvit föredragen; då den ena af de frågor, som förekomma i detta Betänk., ovilkorligen i mer eller mindre mån ingriper i den andra, måste man betrakta artiklar, som icke äro för ögonblicket föredragna, och uttala sina åsigter om vårt tullsystem i dess helhet.
Innan jag öfvergår till sjelfva saken, ber jag att få tillbakavisa en värd talares förmenande, att lörslaget om lifsmedeltullars återinförande framkallat strid mellan särskilda samhällsklasser.
Om en sådan strid verkligen uppstått, Mine Hrr, så är dock säkert, att den icke framkallats af de s. k. protektionisterna, utan är ett verk af frihandlarne.
I hundradetals år hafva konsumenter och producenter lefvat tillsammans i all enighet, utan att man hört talas om alla de slags vådor, som man i sednare tider varit så mån om att utbasunera.
Jag är fullt öfvertygad derom, attalia med mig liktänkande äro nog skarpsinniga att inse. att ingenting kan för en näring vara fördelaktigare än att andra näringar, ju flera desto bättre, blomstra, och att, hvad särskildt jordbruket angår, det måste för denna näring vara den största förmån, om i landet finnes en sådan mängd näringar, att dessa kunna absorbera jordbrukets produkter, samt att i sådant fall det Den 21 April e. m.
417 det skydd för jordbrukets alster, som nu är ifrågasatt, icke erfordrades.
För öfrigt behöfver man icke vara mycket skarpsinnig för att inse, att emellan konsument och producent finnes en sådan förening, att den enas intresse är förbundet med den andras.
Det är alldeles uppenbart, att om jag nödgas utom landet köpa sådana produkter, som för hvarje landtman äro nödvändiga, äro de penningar, jag derför utgifvit, för mig såsom köpare under alla möjliga förhållanden förlorade, men att, om jag deremot köper af inhemska producenter, jag alltid kan hysa förhoppning, för att icke säga visshet, om att i någon mån återfå mina pengar, derigenom att dessa producenter köpa några af mig producerade varor.
När man 1855 borttog all tull å lifsförnödenheter, vidtogs denna åtgärd tvifvelsutan under den förutsättning, att landets jordbruk befann sig i en fortgående utveckling, och emedan man vid sådant förhållande icke ansåg sig behöfva någon hämmare mot konkurrensen med främmande länder.
Att emellertid denna förutsättning var mera en följd af den svindel, som vid den tiden, i anseende till den mängd af penningar, hvilka tillflutit landet, bemägtigat sig oss, än en följd af klok beräkning, tror jag mig kunna bevisa med siffror, som jag nu går att uppgifva.
Jag har uppgjort en jemförelsetabell öfver förhållandet emellan import och export af de ädlare sädesslagen under tvenne olika perioder, den ena omfattande tiden 1855—1859, den andra 1860—1864.
Under den förste af dessa femårsperioder utfördes årligen, i medeltal: Hvete 6,049 t:r, råg 71,400 t:r.
Under den sednare åter infördes årligen i medeltal:
Hvete 14,800 t:r. råg 308,000 t:r, hvaremot utförseln af bafra, som under den första femårsperioden blott utgjorde 735,500 t:r årl:n, under den sednare ökades till 1,222,327 t:r, allt i medeltal.
Införseln af fläsk och smör utgjorde i centner: allt per år i medeltal räknadt.
Hvad nu angår Statskassans förlust å frihandelsexperimenten uti ifrågavarande afseenden, så utgör den, med beräkning af den obetydliga tull Utsk:t föreslagit, ensamt på artikeln råg nära 200,000 rdr årligen och ökas med ytterligare omkring 100,000 rdr, om öfrige ifrågasatta jordbruksalster dragit tull.
Af dessa förhållanden finna vi, att den förutsättning, att lifsmedeltullarne kunde borttagas på grund af den förmenade utveckling, hvari jordbruket befann sig, var grundfalsk och att jordbrukarne blifvit tvungna att öfvergifva det intensiva jordbruket och egna sina krafter åt hafreodling samt försumma ladugårdsskötsel, hvilken dock är jordbruksnäringens moder.
Deremot har en annan näring, nemi. skogssköflingen, tagit en förvånande utveckling; jag anhåller, att R. o. Ad. ville fästa 1855—1859:
Fläsk 5,280, Smör 15,300, 1860—1864: 34,200, 24,140, H. IV. 27 418 Den 21 April e. m. sin synnerliga uppmärksamhet vid de sifTror, som bevisa denna utveckling, huru otroiiga de än kunna synas.
Sålunda utgjorde utförseln: 1857: 18G4:
Bjeikar och sparrar, tolfter, 685.890. 11,233,000, Plank och bräder, d:o 1,130,000, 44,943,000, det vill säga att, då dessa år jemföras med hvarandra, utförseln af bjeikar och sparrar ökats med 16 gånger och den af plank och bräder 42 gånger.
Nåväl! man skulle väl vänta sig, att, efter sådant oerhördt tdlgripande af ett dyrbart grundkapital, landets financiella ställning åtminstone skulle hafva undergått en betydlig förbättring.
Jag ber att få redogöra för huru dermed sig förhåller.
Under 7 år, 1857—1864, uppgick importen till ett värde af 611,900,000 rdr och exporten till 578,300,000 rdr, alltså ett deficit af 33,600.000 rdr, hvilket i sanning åter är en högst betydlig kapitalförminskning.
Jag är likväl skyldig sanningen den rättvisan, att ett af dessa år, nemi. 1861, enligt frihandlarries åsigt, var särdeles lyckligt, nemi det, hvarunder tullintraderna uppjagats till 15 mill.
Härvid är dock att märka, att dessa 15 mill. tillskapats på det sätt, att importen öfversteg exporten med 25 ^ mill.; man måste verkligen hafva en särskild natur för att kunna fröjda sig åt inkomster, som äro tillkomna på en så högst bedröflig grund som den af grundkapitalernas förstörande.
Hvad har följden blifvit af denna skogsskölling?
Den har blifvit i väsendtlig mån ändamålslös, ty den öfverdrilna exporten har icke ens förmått att bibehålla det normala förhållandet emellan export och import, och följden har blifvit dels ytterst nedtryckta priser, dels stundom nära nog omöjlighet att afyttra varan.
Man har mångdubbelt att exportera, utan att kunna förvärfva den summa, som man genom måttlig export kunnat erhålla.
Sedan jag nu redogjort för jordbrukets ställning och exporten af skogseffekter, vill jag visa, huru det förhåller sig med en annan näring; för vårt land så naturlig, att den, näst jordbruket, bergsbruket och skogsnäringen, borde anses vara den förnämsta, nemi. skeppsrederiet.
Vi vilja nu se huru dermed sig förhållit vid tre särskilda perioder, nemi. åren 1851, 1857 och 1863.
Fartyg:
Lästetal:
År 1851 2.771 66,000 „ 1857 3,190 85,100 „ 1863 3,263 86,400; häraf synes att under förra perioden skeppsrederirörelsen ökades med 29 proc., då den deremot under den sednare allenast formerades med 1 § proc.
Hvad bergsbruket angår, är dettas tillstånd förut utveckladt af en annan talare, hvarföre jag anser mig pligtig ej orda i detta ämne.
Deremot synes skäl vara att summariskt antyda hvilken inverkan systemet utöfvat på våra fabriker och manufakturer.
Dessas sammanräknade tillverkningsvärde utgjorde efterskrifne år, följande penningebelopp:
Den 21 April e. m. 419 1851. 1857. 1863. 37,200.000 65,800,000 66,540,000.
Häraf ådagalägges att då tillverkningsvärdet under skyddssystemets hägn växte under den förste af ofvannämnde tiderymder med 77 proc., har det under sednare perioden så förminskats att varutillverkningen vuxit med allenast 1 ^ proc.
Hvad är nu hufvudresultatet af de ansträngningar man gjort, för att påtvinga Sverige frihandelssystemet?
För mina ögon är resultatet klart, och det är, att ingen enda näring bär sig, att allmän penningenöd råder i landet, samt att affärsmännen blifvit modlösa, då de funnit, att det är för dem omöjligt att med fördel kunna drifva sina näringar.
Man har sagt, att jag och de, som i detta ämne med mig dela åsigter, vilja gå baklänges, men jag vågar påstå, att vårt lands ekonomiska tillbakagående är en frukt af frihandelssystemet och att dess vänner alltså fört oss baklänges
Det är nemi. uppenbart, att, såsom jag nyss hade tillfälle att visa, jordbruket under den tid, dess alster voro skyddade, utvecklade sig på ett förvånande sätt, men alt, så snart skyddet borttogs, jordbrukarne icke vidare kunde odla de ädlare sädesslagen; att, oaktadt den oerhörda skogssköflingen, man icke förmått att hålla export och import i jemnbredd med hvarandra; samt att äfven fabrikerna och skeppsrederiet gått betydligt tillbaka.
Jag är färdig att bevisa och tror mig hafva be vist för hvar och en, som vill taga skäl, att vi efter 1857 i afseende å utvecklingen af våra inhemska nä ringar gått så långsamt framåt, att icke ens är värdt att tala derom, under det att vi deremot förut gjorde förvånande framsteg.
Jag tillåter mig vidare fråga, till hvilkas fördel dessa ansträngningar i frihandelsrigtning göras.
Aro de till arbetarnes förmån?
Det har så ofta blifvit ådagalagdt, att så icke är förhållandet, att jag icke ens bryr mig om att vidare orda om, huru grundlöst detta påstående är.
Hvad arbetaren behöfver, är i lörsta rummet arbetsgivare, men om sådana saknas, hvilket ej sällan nu är fallet, då tillskyndas arbetaren vida större olägenheter än om någon oväsendtlig höjning af deras förbrukningsartiklar skulle ega rum.
Man bar sagt, och det är en sanning, att inom tjenstemannaklassen finnas personer, som anse sin fördel förbunden med frihandeln.
Men är tilläfventyrs ej äfven dessa personers uppfattning af förhållandet i hufvudsaken felaktig?
Förlidet år var spanmålen nedgången till det lägsta pris, hvari den på länge stått.
Jag vädjar till hvar och en, som då, i likhet med mig, bodde i Stockholm, om icke rågbrödet betalades lika högt och om icke hvetebröden voro precis lika stora som förut.
På samma sätt förhåller det sig med kött och fläsk, nemi. att vinsten af det låga priset å dessa varor icke alls tillkommer arbetaren eller konsumenten i allmänhet, utan mellanhänderna.