Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den offentliga ransakningen med Petros hade nu börjat, och hvarje gång han fördes inför domstolen, beledsagades han af folkskaror, som uttryckte sitt deltagande för honom.
Clemens hade blifvit inkallad för att lemna upplysningar om sin fosterfader.
I stället för att väcka någon anklagelse mot denne, hade han under de kristianske åhörarnes jubel kastat sig i biskopens armar och högtidligt tackat honom för det inflytande, han tillvällade sig på Clemens’ öden.
Och då Clemens hörde, att rättegången utan tvifvel skulle sluta med en dödsdom öfver Petros, uppfylldes han af förbittring och afsky mot sin fader, och uppenbarade dessa känslor utan hejd i folkets åsyn.
Han fortfor ännu att lefva i grottan vid pelarfältet, och hans rykte för helighet steg med hvarje dag.
De homoiusianska qvinnorna älskade att kalla honom „den helige Clemens“, likasom de talade om „den helige Simon“.
Uttrycket smekte den unge asketens öra.
Han hade segrat i striden med sin sinnliga natur, och segerns frukt var ett psykiskt tillstånd, i hvilket han oftare sällskapade med englarne och den heliga jungfrun än med verldens verkligheter.
Krysanteus hade gjort en utflygt till Eleusis, för att bese det nya tempel, som uppfördes derstädes.
Det var natt, då han, stadd på hemvägen, nalkades Athen.
En af dessa plötsligt uppstående, häftiga och snabbt öfvergående stormar, som äro egna för de södra länderna, hade utbrutit öfver den resandes hufvud.
Regnet föll i strida strömmar och blixtarnes hvita sken belyste nejden.
Men icke långt från dubbelporten upphörde regnet, och formannen, som hitintills vandrat vid sidan af sina uppskrämda, för ljungeldarne skyggande hästar, kunde åter intaga sin plats på vagnen framför sin herre.
Medan Krysanteus tänkte på sin son, som tillbragte natten i den öppna grottan, pekade formannen mot ett svagt ljussken, som syntes från fältet, och frågade, hvarifrån detta kunde komma.
Krysanteus lemnade vagnen och tillsade formannen att köra vidare.
Lampskenet kom från dennes grotta.
Den unge anakoreten hade förmodligen vakat under stormen, mot hvilken hans usla boning endast kunde hafva lemnat otillräckligt skydd.
Krysanteus ville se, huru Clemens befann sig.
Kanske också, att han nu, i natten och ensamheten, sedan elementernas raseri börjat lägga sig, var mer benägen att uthärda åsynen af sin fader och lyssna till hans välvilliga ord.
I denna förhoppning tog Krysanteus sin väg öfver den välbekanta begrafningsplatsen och styrde derefter kosan mot det från andra sidan fältet synliga ljusskenet.
Lampan, ställd intill en vägg, som skyddade henne mot blåsten, upplyste grottans inre.
Gentemot honom, med ryggen vänd mot grottans öppning, satt hopkrupen på marken en hisklig gestalt, i hvilken Krysanteus till sin förvåning upptäckte Simon pelarhelgonet.
Simon hade under det häftigaste åskvädret lemnat pelaren och begifvit sig till sin granne.
De hade redan länge samtalat, och samtalet fortfor ännu, när Krysanteus stannade utanför grottan.
Simon talade med hög och vredgad röst.
– Än en gång: drag hädan, sade han, vänd till Clemens.
– Jag känner dig, yngling.
Du är en son af den gamle ormen och sjelf en orm, den jag fostrat vid min barm.
Du har hitkommit, för att bestjäla mig, men akta dig, Filippos, jag har skarp syn och skarp hörsel.
Tjufven skall komma på skam.
– Fader, sade Clemens med synbar ängslan, – jag förstår icke dina ord.
Är det derför att mitt hjerta är ondt?
Jag beder dagligen om ett nytt, och himmelen synes vilja höra mig, ty englarne och Guds moder bevärdiga mig med sin åsyn, och rena mig med sitt umgänge.
Har icke äfven du, Simon, kämpat med synden, innan du vann den helighet, som nu omstrålar dig?
Haf undseende för min ungdom, fader, och låt mig vara i ditt grannskap, för att uppbyggas och styrkas af ditt föredöme.
– Himmelen har sjelf talat, inföll helgonet.
– Det var mina böner, som öppnade dess mun.
Åskan röt i ditt öra, att du skall draga härifrån, och blixten hotade att splittra dig, om du ännu vanhelgar denna plats.
– Jag har sagt det, vördnadsvärde Simon.
Vredgas nu icke längre!
– Ah, jag känner nog din afsigt.
Du är hitsänd af din förbannade fader, för att nödga mig dö af hunger och törst.
O, jag är rysligt hungrig, klagade
Simon med jemrande röst; – de fromma och gifmilda hafva glömt den gamle, för att begapa den unge.
Ingen stillar nu min hunger, ingen läskar nu min tunga.
Ah, ve öfver dig, Filippos!
– Din anklagelse är orättvis, fader Simon.
Jag åtnöjer mig med ett bröd, och vattnet, som jag dricker, hemtar jag sjelf ur källan.
– Man kallar dig den helige, fortfor Simon med hväsande röst.
– Har du hört att man kallar dig den helige?
– Ja, svarade Clemens, – och jag vill med Guds hjelp blifva väldig att bära detta namn.
– Men jag säger dig: gå härifrån!
Nu genast skall du gå, för att aldrig återkomma.
Denna natt är farlig, Filippos.
Himmelen har ännu icke uttömt sina blixtar.
Akta dig för min förbannelse – och för mina klor.
Med dessa händer har jag strypt Paulos.
De veta, huru de skola klämma en strupe.
Akta din egen!
Du talar oförnuft, Simon.
Hvem säger du, att du har strypt?
– Lama ragschu gojim ... det var Paulos’ sista ord.
Han satt i tornkammaren och läste, som han plägade, i Davids psalmer, när jag smög mig in och strypte honom.
Det var en Gudi behaglig gerning, som står inskrifven vid mitt namn i lifsens bok.
Lama ragschu gojim.
Kände du Paulos?
Nej, nej, du kunde icke känna honom.
Du var då ett barn.
Den kätterska patriarken hade hungrat i sex dagar, när befallningen kom, att han skulle dö.
Makedonios ville det och kejsaren ville det äfven.
Makedonios tillförsäkrade mig himmelens salighet och lofvade uppfostra min Petros till en stor man, om jag gjorde det.
Jag är nu helgon, och min son är biskop.
Jag hatade icke Paulos, men jag hatar dig, Filippos, emedan du är en otacksam, afundsjuk, förrädisk son.
Jag säger dig ännu en gång: gå härifrån eller akta dig för mina klor.
Känn sjelf, huru de kunna klämma.
Simon hoppade fram till Clemens, utsträckte sina långa magra armar, och hans köttlösa, mörkbruna fingrar grepo plötsligt kring
Clemens’ hals med sådan styrka, att denne ej förmådde andas.
Ynglingen gjorde en våldsam ansträngning, för att slita sig lös.
Simons armar och fingrar voro som af jern.
Han släppte icke sitt tag.
Hans ögon, lysande af vansinnets eld, tycktes kasta gnistor.
– Pojke, hväste han, – svär att gå härifrån ... för alltid ... eller jag stryper dig.
Fattad af dödsfasa skulle Clemens svurit den ed, som helgonet affordrade honom; men han kunde det icke.
Han kände sig nära att qväfvas.
Förskräckelsen gaf honom en ögonblicklig styrka, så att han förmådde resa sig upp från mossbädden, på hvilken han setat under detta uppträde.
Han grep med ena handen om den ryslige gubbens långa tofviga skägg; den andra sökte instinktmessigt fiendens ögon, för att blända honom.
Simon uppgaf ett skri, liknande ett såradt vilddjurs rytande.
Hans händer släppte sitt tag.
Clemens hade intryckt hans ena öga.
I nästa ögonblick föllo begge under brottning till marken.
Men Clemens kraft var nu uttömd.
Simon kastade sig öfver honom och grep ånyo med de långa nagelbeväpnade fingrarne kring hans hals, för att strypa honom.
Clemens förlorade medvetandet.
Hela detta uppträde hade endast upptagit några sekunder.
I nästa ögonblick hade Krysanteus ilat till sin sons hjelp.
Med möda lyckades han befria Clemens ur pelarmannens händer.
Simon uppgaf ett ursinnigt rop, när han igenkände sin nye motståndare.
Han reste sig på sina genom den oupphörliga knäböjningen vanformade ben.
Blodet rann ur hans intryckta öga; det andra tycktes spruta lågor.
Det började nu emellan Krysanteus och pelarmannen en långvarig brottning, hvarunder denne sednare utvecklade hela styrkan hos en vansinnig, som befinner sig i ett tillstånd af raseri.
Lampan blef nedstött, och de kämpande omgåfvos af mörker på sin trånga valplats.
Krysanteus lyckades förflytta striden från grottan till platsen derutanför, och här segrade slutligen hans från ungdomen genom gymnastiska öfningar utvecklade styrka.
Men segern var icke afgjord, sålänge Simon ännu kunde röra sina lemmar.
Hans ögonmärke under striden var motståndarens strupe, och han hade lyckats att få ett tag omkring denne, när Krysanteus ändtligen trängde sin ohygglige fiende mot stadsmuren och med en våldsam stöt mot dess stenar krossade hans hufvud.
Simon föll, ett blodigt lik, till hans fötter.
Clemens hade under striden återvunnit sitt medvetande.
När Krysanteus med svettdrypande panna vände sig bort ifrån sin slagne fiende, såg han ynglingens hvita kiton fladdra för vinden utanför öppningen till grottan.
Förvirrad och skälfvande af förskräckelse hade Clemens åskådat den i hans grannskap utkämpade striden mellan tvenne i mörkret oredigt skymtande gestalter, som för hans inbillning antogo jettestorlek och vidunderliga former.
Det vilda skratt och det välbekanta lama ragschu gojim, som det mordiska helgonet utstötte, när det lyckats få tag om sin motståndares strupe, öfvertygade Clemens, att den ene af kämparne var Simon, och påminde honom, tillika med den smärta, han kände i sin hals, om det ohyggliga uppträdet i grottan, och om den dödsfara, hvari han nyss sväfvat.
Fasan kom hans blod att stelna.
Mörkret hindrade honom att igenkänna sin räddare, och när striden var slut, och den ene af gestalterna närmade sig honom, visste han icke, om det var Simon eller den andre.
Hans medvetande hade klarnat, men blott ett ögonblick, för att omtöcknas af ett varaktigare mörker.
Han uppgaf ett rop af förskräckelse och vacklade tillbaka, när Krysanteus fattade hans hand.
– Filippos, hördes Krysanteus röst, – det är jag, din fader.
Frukta icke!
Uslingen, som ville mörda dig, är straffad.
Följ mig härifrån!
Clemens hörde befallningen, igenkände rösten och lydde.
Han lät föra sig vid Krysanteus’ hand öfver pelarfältet och genom Kerameikos till huset vid Tripodgatan.
Men de svar, han under vägen gaf på sin faders frågor, vittnade om själsförvirring.
Och tyvärr var denna icke af öfvergående slag.
Uppträdet i grottan hade gifvit sista stöten åt ynglingens länge vacklande förstånd.
Den följande dagens sol fann icke mera
Simon på pelaren, hvarifrån han så länge helsat hennes uppgång.
Den gamle Bathyllos, vandrande om morgonen öfver fältet, såg honom ligga med krossadt hufvud och blodigt ansigte bredvid stadsmuren.
Den pels, som i lifstiden utgjort helgonets drägt, återfanns i den grotta, hvarest den unge anakoreten plägade vistas.
På Simons nakna kropp sågs öfver ryggen ett långt och djupt ärr, hvars tillkomst ingen brydde sig med att söka förklara.
Det var märket efter det glödgade jern, medelst hvilket Petros, homoiusianernas biskop, hade förstått att uppväcka sin fader från de döde.
Ryktet om
Simon pelarhelgonets ofärd spred sig med utomordentlig hastighet genom staden.
Man uttömde sig i gissningar öfver hans mystiska dödssätt.
Det som mest förvånade alla var, att han ej fanns liggande vid foten af sin pelare; man kunde då antagit, att han nedstörtat från densamma och fått hufvudet krossadt genom fallet.
Nu häntydde allt derpå, att han under natten lemnat pelaren, och att han dukat under för någon fiende efter en våldsam kamp, af hvilken den genom regnet uppblötta marken i grannskapet af grottan bar tydliga spår.
Det mystiska i tilldragelsen blef emellertid snart skingradt.
Krysanteus skyndade att underrätta myndigheterna om händelsens förlopp.
Kristianerna fingo veta, att det var erkehedningen, som hade mördat deras dyrkade helgon.
De omständigheter, som rättfärdigade hans handlingssätt, ansågo de för diktade.
De uppfylldes af ett raseri, som dämpade deras fruktan för öfverhetens svärd.
När det homoiusianska presterskapet afhemtade den döde och i högtidlig procession förde det blodiga liket genom gatorna, för att bisätta det i storkyrkan, trängdes omkring båren en fanatisk massa, som gaf luft åt sin vrede i vilda hotelser mot arkonten.
Athen fick samma utseende som under dagarne vid Konstantii död.
Om eftermiddagen stormades det fängelse i hvilket
Petros förvarades; dörrarne uppbrötos, och fången blef, mot sin egen uttalade önskan, förd af folkhopen till sitt hus, hvilket han likväl straxt derefter lemnade, för att frivilligt öfverantvarda sig i rättvisans händer.
Upploppet skulle antagit ett ännu mer hotande utseende, om ej Krysanteus skyndat att qväfva det med våld.
I kraft af den myndighet, som kejsaren lemnat i hans hand, öfvertog han befälet öfver den i Athen varande krigsstyrkan och använde den med skonslös stränghet.
Legionärerna angrepo med fälda lansar de tumultuerande hoparne och skingrade dem.
Blod utgöts på flera punkter af staden.
Emot natten var lugnet återstäldt, och en mängd Kristianer, som tillfångatagits under upploppet, inspärrade i fängelserna, för att följande dagen sakföras såsom upproriska emot den kejserliga magten.
Det var under sådane sorgliga förhållanden dagen inbröt, på hvilken Krysanteus skulle fira sin dotters bröllopp.
Karmides och Hermione hade samvetsgrannt iakttagit de ärfda bruk och heliga handlingar, med hvilka tvenne älskandes lagliga förening firades af fäderna.
De hade gemensamt offrat åt de gudomligheter, hvilka betraktades som äktenskapets beskyddare, åt allfader Zeus, åt Hera och den jungfruliga Artemis.
Hermione hade afskurit sina lockar och nedlagt dem på vishetsgudinnans altare.
Dessa ceremonier förrättades, såsom vederbörligt, dagen före brölloppet.
På aftonen af brölloppsdagen trängdes väldiga folkskaror på Tripodgatan och torget nedanför Akropolis, för att betrakta brudtåget, när det från Krysanteus’ hus skulle begifva sig till brudgummens, beläget vid ingången till Piræiska gatan.
Begge husen voro sedan morgonen smyckade med löf och blommor af brudparets unga vänner.
Det öppnades af en med hvita hästar förspänd vagn, i hvilken bruden åkte vid sidan af nymfagogen eller brudriddaren, en ung, ogift vän till Karmides.
Vagnen efterföljdes af en hvitklädd, bekransad skara, som i händerna bar facklor.
Bland de sköna flickor, Hermiones väninnor, som tillhörde densamma, sågos Ismene och Berenike.
Ynglingarne, som parvis beledsagade flickorna, voro till större delen förnäma främlingar och lärjungar af Akademia eller tillhörde de sådane med Krysanteus eller Karmides befryndade familjer, hvilka, i trots af den allmänna oviljan mot arkonten, nödgades af bruket att deltaga i högtidligheten.
Hermione var klädd i en drägt af byssos och purpurtyg, samt enligt gammalt häfdvunnet bruk beslöjad.
Slöjan dolde hennes bleka anlete, som annars skulle förrådt oro, lidande och dystra aningar.
Tåget beledsagades af musikanter, som läto den lydiska flöjten tona i lifliga, sprittande melodier.
Det hela erbjöd vid facklornas sken en högtidlig anblick, men likväl ingalunda så glädtig, som andra uppträden af samma slag.
Ynglingarne och flickorna skämtade icke med hvarandra, såsom annars var öfligt.
Inga vänner till brudparet trängde sig fram, för att lyckönska det.
Inga högtidsklädda gossar hade sjelfmant infunnit sig, för att strö blommor framför vagnen eller kasta buketter på brudtärnorna.
Innan tågets sista leder hade lemnat Krysanteus’ hus stördes det för öfrigt af något, hvilket hvar och en måste anse såsom ett dåligt förebud.
Han hade efter det hedniska sättet bekransat sig, högtiden till ära.
Han uttalade med hög röst några ord, hvilka de närstående hedningarne måste betrakta som en hemsk profetia, och i hvilka Kristianerna igenkände den heliga siaren Johannes ord:
– Med sådan hastighet skall du förkastad vara, och ljus och ljusstake skall icke mer lysa i dig, och brudgums och bruds röst skall icke mer hörd vara i dig.
Ve, ve öfver dig!
Efter dessa ord, försvann det bleka ansigtet ur fönstret.
Det var många af brölloppsgästerna, som hört desamma.
När tåget anländt utanför brudgummens hus, emottogs det der, af honom och några af hans vänner.
Karmides, bekransad, och klädd i en lysande drägt af purpurtyg, lyfte sin brud ur vagnen, räckte henne handen och förde henne öfver sin tröskel.
Den fortfor, såsom vanligt, till långt inpå natten.
Gästernas förstämning var i början synbar.
Det olyckliga omen, under hvilket man lemnat brudens hus, tyngde på sinnena, och det hviskades mellan gästerna om hvad den svagsinte ynglingen sagt.
Karmides var den ende, som syntes glad och lycklig.
Men de ädla vinerna, som tömdes under måltiden, väckte ändtligen skämtets fjärilar till lif; de utvecklade sina vingar och började fladdrande sväfva öfver det bekransade laget.
Annæus Domitius, som föreställde brudgummens fader, anslog lyckligt den glädtigare ton, som nu blef rådande.
Och när slutligen brölloppssångerna uppstämdes, och musiken manade de unga till dans och lek, var det dystra förebudet glömdt, och nöjet strålade från allas ansigten, hvilka icke, såsom brudens, voro dömda att gömma sig under slöjan.
Karmides satt bredvid
Hermione och hviskade, förtjust och lycklig, med henne, när utanför fönstren uppstämdes en bullrande musik, hvilken aflöstes af en dubbelkör utaf vackra röster, ynglingars och flickors, som sjöngo en brölloppssång till det unga parets ära.
Det var Olympiodoros, Palladios och en mängd af den glada skara, som plägade samlas i Epikuros’ trädgårdar, hvilka på detta sätt togo farväl af en vän, som gick att utbyta den frie Eros’ välde mot hans allvarsammare broder Hymens.
Sången vexlade emellan ynglingarnes och flickornas körer, och begge sjöngo gemensamt refrängen, med hvilken hvarje vers slutade:
Hymen, gif lycka och fröjd!
Hymenäos, eja, Hymenäos!
Flickorna klagade öfver aftonstjernan, hvilken de kallade den grymmaste af de oförgängliga eldar, som efter Kaos tändes på himmelens hvalf.
Ty det är aftonstjernan, som rycker den blyga darrande bruden ur sin moders famn och öfverlemnar henne åt en djerf och häftig yngling.
En stad, som intages af en skonslös fiende, är väl den att mer beklaga än hon?
Så sjöngo flickorna, men uppstämde icke förthy, när de klagat ut, den lifliga refrängen:
Ynglingarnes kör svarade, att ett bloss med ljufligare sken än aftonstjernan hvarken lyser för jordens dödlige eller Olympens gudar.
Hvad föräldrarne fastställt, bekräftas af henne; hvad de älskande länge önskat, räckes gifmildt af henne och ingen annan ...
– Systrar, började flickorna ånyo, – aftonstjernan har ryckt en väninna ur vår krets.
När vi hädanefter om våren vandra i skogen och på ängarne, för att plocka doftande blommor, skola vi sakna henne, som var den älskligaste bland oss alla.
Hon är bortförd af en röfvare.
Aftonstjernan medför natten, och natten medför de hemligt lurande tjufvarne.
Hvad är en brudgum annat än en tjuf, fast namnet är ett annat?
– Bröder, sjöng i sin ordning ynglingakören, – hvad det roar flickorna att bedraga oss med en låtsad klagan!
De efterlängta i hemlighet hvad de säga sig frukta ...
Flickorna fortforo: – Älskad af alla är blomman, som vexer i den väl omgärdade trädgården, der hon hvarken hotas af det betande lammet eller den ristande plogen.
Vindarne smeka solen lifvar, regnet fostrar henne.
Gossar och flickor eftersträfva henne.
Ynglingarne svarade: – vinrankan, hvilken oförmäld lefver der hon födes, på det vilda fältet, lyfter sig aldrig mot himmelen och fostrar aldrig den milda drufvan.
Hon böjer sig förtyngd till jorden.
Men förmäler hon sig med den högvexta almen, så blir hon älsklig för odlaren och för sig sjelf.
Det är med flickan som med rankan ...
Sjungen derför med oss:
Begge körerna förenade sig nu i slutversen, hvars innehåll var detta:
Lefven väl och lyckliga, brud och brudgum!
Lato, ungdomsuppfostrarinnan, välsigne er med sköna barn!
Kypris styrke er trogna kärlek, och Zeus förläne er varaktigt välstånd!
Sofven, men glömmen icke att vakna i morgon!
Vi återkomma med morgonens stjerna ..
Efter sångens slut ljödo åter de lydiska flöjterna, ackompagnerade af lyror och cittror.
Eufemios kom ifrån Petros och bar i sin gördel ett bref, hvilket tidigt följande morgon skulle öfverlemnas till Krysanteus.
Petros lyckönskade Krysanteus och det nygifta paret, samt uttalade sin välsignelse öfver deras förening, hvilket han förklarade sig göra i den kristna kyrkans namn, emedan Karmides tillhörde denna på ett oupplösligt och evigt sätt igenom döpelsens undfångna nåd.
Denna öfverraskande upptäckt skulle för Krysanteus inviga den kommande dagen.
Rabbi Jonas hade ett annat ärende, som måste ännu samma natt blifva uträttadt.
Rabbinen bar i gördeln under sin kaftan en välslipad dolk, hvars udd till yttermera visso var förgiftad.
Baruks död hade rabbi Jonas föga visat sig bland sina landsmän och trosförvandter.
Han hade icke heller uppträdt i synagogan.
Man sade, att han var mycket sjuk, att han förtärdes af något invärtes lidande, och detta besannades af hans utseende.
Han hade på den sednaste tiden magrat mycket, och hans gestalt var mer hopsjunken än någonsin.
Rabbi Jonas hade alltifrån brölloppstågets ankomst tillbragt aftonen utanför Karmides’ hus.
Nu, under serenaden, hade han valt sin plats helt nära husets port.
Vid hans sida stod en man med judiska drag, en anförvandt till rabbi Jonas.
Denne man var juvelhandlare och hade under de föregående dagarne ofta varit kallad till Karmides, i och för valet af de smycken, hvarmed den nygifta mannen på morgonen efter brölloppsnatten, enligt bruket bland de rike, skulle begåfva sin unga hustru.
Juveleraren kände således husets inre och hade för öfrigt genom Karmides unge tjenare Alexander vetat förskaffa sig så noggrann beskrifning på lokalen, som hans vän och anförvandt rabbi Jonas kunde behöfva till utförande af sin afsigt.
Der de begge nu stodo, fanns i portgången, helt nära dem, till venster en trappa, som förde till en kammare i husets andra våning.
Om dörren till denna kammare var läst, kunde den utan svårighet öppnas medelst en lieformig hake, som rabbinen bar i sin gördel och i hvars begagnande han under de sednare dagarne, då han hvarken förmådde studera eller förrätta sin tjenst, hade haft god tid att inöfva sig.
Från kammaren, som vanligen var tom, förde en annan dörr till en kring husets gårdsida löpande balkong, från hvliken hela våningen med dess olika lägenheter var tillgänglig.
Rabbinen kände mycket noga belägenheten af brudkammaren och de till denna gränsande rummen.
Om han efter fullbordad afsigt välbehållen lyckats lemna huset, så voro alla åtgärder träffade till en skyndsam flykt ifrån Athen.
Hans väsen bar pregeln af lugn beslutsamhet.
När serenaden slutat, och större delen af det utanför huset samlade nyfikna folket aftågade tillika med musikanterna, lemnade honom juveleraren och följde hopen.
Rabbinen stannade på sin plats, lyssnade till det glada sorlet från brölloppsgästerna och räknade dem, som aflägsnade sig.
När slutligen sorlet förtonat och endast de med brudparet närmast befryndade gästerna ännu funnos qvar, begaf sig rabbinen med tysta steg uppför den omtalade trappan.
I denna stund fördes Hermione vid facklors sken till ett å ena sidan om brudkammaren beläget rum, der de sista ceremonierna skulle företagas, innan hon af sina väninnor leddes till brudbädden.
Enligt öfligt bruk hade Karmides vid samma tillfälle aflägsnat sig, för att i ett rum å andra sidan, under ett rökoffer åt Kypris, afvakta dessa ceremoniers slut och brudtärnornas bortgång.
Karmides hade alltifrån besöket i likhuset varit förföljd af Rakels och hennes sons bleka skepnader.
Om natten visade de sig vid hans läger; om dagen stodo de aldrig klarare för hans ögon än när han befann sig i Hermiones sällskap.
Han hade fått en föreställning om de qval, Orestes, jagad af Eumeniderna, hade uthärdat; och trodde han numera på en gudamagt, så var det den, som skickar samvetsqvalen.
Under denna afton hade han likväl känt sig befriad från sin ångest.
De gudar, som gynna kärleken och äktenskapet, hade utestängt Furierna från brölloppssalen.
Rakels skepnad hade icke uthärdat brölloppsglädjen, utan vikit från hans sida.
Hon skulle återvändt, ifall det olyckliga omen, under hvilket bruden lemnade sin fars hus, hade blifvit omtaladt för honom.
Men gästerna hade förtegat det.
Det var opassande och farligt att tala om ett olyckligt förebud.
Man kunde tillhviska hvarandra, att man iakttagit det, men ingenting vidare; och det fanns väl ej någon, som förgätit att för sig sjelf tillägga den gamla formeln vid sådana tillfällen: „gudarne afvände olyckor!“
Karmides hade nu blott en önskan: att de sista gästerna skulle aflägsna sig.
Han längtade att blifva ensam med sin brud.
Han hörde från kammaren på andra sidan om brudgemaket de unga qvinnornas glada skämt med Hermione, medan de enligt bruket tvådde hennes fötter med vatten, hemtadt ur den heliga källan Kallirhoe.