Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om lagstiftaren verkligen hade åsyftat en sådan hårdhet eller obillighet, så skulle han, i st. f. att använda orden: ”deras rådslag om allmänna mått och steg”, (hvilka ord tydligen stå i pluralis,) nyttjat orden: något af deras rådslag.
Omisskänneligen var det lagstiftarens mening, att Gonst.Utsk. skulle taga en granskande öfversigt af Statsrådets och hvarje särskild
Statsrädsledamots hela embetsförvaltning, under den sedan närmast föreg:de riksdag förflutna tid, och uttala ett på denna granskning grundad! omdöme om denna förvaltnings allmänna karakter.
Om denna åsigt äter erkännes såsom den rätta, så är klart, att det blott är så vida Ulsk. genom denna granskning kommer till det allmänna resultatet, att Statsrådet, eller någon af dess ledamöter, i sina rådslag om allmänna mätt och steg icke iakttagit
Rikets sanskyldiga nytta, eller alt någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat — ett omdöme, hvilket, i denna allmänhet uttryckt, ej billigtvis kan grundas på ett enda tillstyrkande, åtminstone i ett mål af mindre betydlig vigt, utan blott på flera, ja temligen många sådana — som Ulsk. enligt grundlagens anda och mening bör, till den i RegF:s 107 § angifne påföljd, detta förhållande för R.
Då emedlertid Utsk., i strid häremot, mot mig anmärkt mitt tillstyrkande i ett enda, mindre vigtigt mål, kan jag ej undgå att finna det oväntadt och mindre grundlagsenlig!, att Utsk. riktat sin anmärkning mot mig ensam, ehuru, enligt hvad Utsk. sjelf erkänt, Statsrådets samtlige dåvar. ledamöter voro om detta tillstyrkande ense, och derom afgifvit ett gemensamt yttrande.
Må man likväl ej på det sätt misstyda denna min anmärkning, som om jag missunnade mina fordna Herrar Colleger den frikallelse de åtnjutit frän det klander, hvilket blifvit rikladt blott emot mig.
Sådan är alldeles icke min mening.
Men jag kan dock ej underlåta att lägga en särskild vigt på den omständigheten, att atla Slatrådets ledamöter voro öfverens om det ifrågavar. tillstyrkandet, emedan mitt misstag, (i fall man nemi. ville antaga att ett sådant vore begånget,) ulan tvifvel skulle inför hvarje billig domare få en lindrigare karakter, och synas mera ursäktligt, då jag blott uttalat en för hela Statsrådet gemensam öfvertygelse, än det skulle varit, om jag framställt och vidhållit en särskild mening, hvars riktighet jag genom de öfrige
Statsrådsledamöternas skiljaktiga åsigt haft anledn. att betvifla.
Det här ifrågavar. målet förekom till afgörande få månader sedan jag ifrån det vetenskapliga lif, åt hvilket jag dittills egnat hela min verksamhet, blifvit kallad till deltagande i öfverläggningarue rör-.de alla de till statsförvaltningen hörande ärenden.
Ej under då, om jag, med billigt misstroende till min egen ofullkomliga embetsmanna-erfarenhet, ansåg för min pligt att, vid de tillfällen, vid hvilka jag befann mig i någon tvekan om det rätta, rådgöra med Statsrådets öfriga, i praktiska embetsmanna-värf mera öfvade ledamöter, hvartill ock ett ganska godt tillfälle erbjöd sig genom de då vanliga s. k.
Stats5 H. 20 154 Ilen 5 December. rådsberedningarne, i hvilka en föredragande, efter alf hafva redogjort för hvarje mål och framlagt sin åsigt deraf, kunde inhemta de öfriga Statsrådens tankar, och genom dem antingen finna sin öfvertygelse bekräftad eller ock se den mer eller mindre modifierad och förändrad, innan han inför Konungen afgaf sitt officiella yttrande.
Jag underlät icke att begagna mig af denna utväg, alt inhemta de öfriga Statsrådsledamöternas mening, i hänseende till det här ifrågavar. målet.-
I synnerhet rådgjorde jag derom med den dåvar. t. f.
Just.Statsministern, en man, lika allmänt högaktad för sina insigter, som för sin redlighet, och hvilken, utom det alt han nu förvaltade Rikets högsta juridiska embete, förut i en läng följd af år åtnjutit det förtroende af R.
St. att såsom deras Just. ombudsman hålla hand öfver lagarnes efterlefnad.
Och det var först sedan han, efter en noggrann genomläsning och granskning af alla till delta mål hörande handlingar, gifvit sitt bestämda tillstyrkande, och jag derjemte förvissat mig om tilla de öfriga Statsrådens härmed sammanstämmande tanka, som jag trodde mig kunna och böra afgifva det yttrande, hvilket, i Statsrådets gemensamma namn, i Statsrådsprot. förekommer.
Jag har trott mig böra nämna detta mitt förfarande, för att ådagalägga, att jag i delta mål icke gäll lättsinnigt och obetänksamt tillväga.
Emedlertid vet jag dock ganska väl, att den försigtighet jag sökt iakttaga, om den ock i subjeclivt hänseende skulle kunna till mitt urskuldande anföras, likväl alldeles icke utgör ett bevis pä sjelfva åtgärdens riktighet i och för sig sjelf, om hvilken dock här hufvudsakligen måste vara fråga.
Jag går derföre nu alt undersöka huru härmed förhåller sig, och att för delta ändamål företaga en närmare granskning af alla de skäl, på hvilka Con;.!.- Utsk. grundat sitt ogillande af denna åtgärd.
Utsk. börjar med följande ord:
”Om nu än för fullkomligen säkert må antagas, att i detta särskilda fall försäljningen beredt liospitalsinrättningen en verklig fördel, tror dock Const.Ulsk. i allmänhet den grundsats böra vidhållas, att fromma stiftelser icke utan äfventyr för eget bästa kunna afhända sig ägande-rätten till deras jordegendomar.
Såsom ledande till ett menligt prejudicat måste alltså Statsrådets yttrande i det nu omhandlade målet kunna anses mindre välgrundad!.” Om Utsk. här ej på ett fullkomligen bestämdt sätt erkänt, att ”i detta särskilda fall försäljningen beredt liospitalsinrättningen en verklig fördel”, synes det dock åtminstone temmeligen benäget att medgifva detta.
Det är således icke med afseende på någon förlust, som hospitalsinräl(ningen lidit, som Utsk. ansett sig böra ogilla åtgärden, utan egentligen med afseende på den af Utsk. angifna grundsats, hvilken Utsk. troi i allmänhet böra vidhållas.
Hvad 1111 denna grundsats beträffar, så vill jag alldeles icke bestrida den, såvida den tages i den mening, att en from stiftelse, i allmänhet laget, icke bör afhända sig en sin jordegendom genom en vanlig eller egentlig försäljning, medelst hvilken den för alltid afslår både sjelfva äganderätten och afkastningen af denna egendom, mot en bestämd penningsumma, hvilken genom penningvärdets omvexlingar möjligen kan i framti - Den 5 December.
155 den nedsjunka lill en obetydlighet.
Men elt helt annat omdöme torde böra fällas om en skalleförsäljning, sådan sorn den, hvilken i förevarande fall ägde rum.
Man erinre sig, alt det här ifrågavar. hemmanet redan förut var för evärdeliga tider öfverlåtet åt dess nuvar. innehafvare och hans arfvingar, mot en oföränderligen bestämd, dels i spanmål och dels i penningar ingående ränta, hvilken aldrig kunde förhöjas med en enda kappe säd, eller en enda skilling i penningar: man erinre sig vidare, att hospilalsinrältningen genom det skedda skatteköpet förvissades ali för alla tider få bibehålla denna ränta lill bela dess oförminskade belopp; äfvensom den bibehöll rättigheten att, i fall hemmanet komme att försäljas, detsamma antingen efter hembud före tredje uppbudets beviljande till sig lösa, eller, om hospitalsstyrelsen sådant icke önskade, åtnjuta recognitionsafgift med 3 proc. af köpeskillingen; alt således, med ett ord, höspitalsinrältningen för all framtid bibehöll alldeles samma afkomst och fördelar af hemmanet, som det skulle haft, om skatteköpet icke hade ägt rum, men att den derutöfver, och såsom en ren vinst, erhöll den betingade skatteköpesk ill ingen, utgörande tio års ränta, det vill säga tio gånger lif l:r spanmål och 50 r:dr i penningar, eller ett capital af 12 a 1300 r:dr, hvars ärliga intresse, omkring 70 r:dr b:co, kommer att utgöra en förökning af hospilalsinrättningens inkomster och i sin män bidraga till att öka dess tillgångar för uppnåendet af dess bestämmelse.
Mig synes det klart, att hospitalsinrättningen härigenom icke förlorat något, utan tvertom vunnit, då den, utan att blottställa sig för något slags osäkerhet eller förminskning af den af hemmanet påräknade afkomsten, erhållit en icke alldeles obetydlig förökning af sina inkomster.
Jag har sjelf under en lång följd af år deltagit i styrelsen af en from stiftelse, hvars ekonomiska bestånd hufvudsakligen är grundadt på afkomsten af betydliga jordegendomar, nemi.
Upsala Universitet.
Man bar der ofta ansett det för Universitetet fördelaktigt att mot förmånliga villkor skatteförsälja academihemman.
Alan har till och med stundom yrkat; såsom med Universitetets fördel öfverensstämmande, att alla dess jordegendomar borde småningom lill skatte försäljas, mot förbehåll af den nu af dem utgående hemmansräntans bibehållande såsom frälseränta, i hvilket fall universitetet, med bibehållande af alla dess nuvar. inkomster, skulle genom de erhållna skatteköpeskillingarne vinna elt ganska betydligt capital, hvars årliga ränta komme att utgöra en betydlig förökning af Universitetets inkomster.
Vare nu härmed huru som helst, sä är dock säkert, att man i vissa särskilda fall funnit det för Universitetet fördelaktigt att skatteförsälja åtskilliga af dess jordegendomar.
Jag har här i min hand en af nuvar.
Käntmästaren vid delta Universitet mig benäget meddelad officiel uppgift ror:de dessa i äldre och nyare tider med K.
M:s nåd. tillstånd verkställda skatleförsäljningar.
Jag vill ej upptaga II. 11. o. Ad:s tid med uppläsandet af hela denna uppsats: jag ätnöjer mig med att blott anföra ett enda exempel, nemi. skatteförsäljningen af 2:ne hemman, Grytjom i Upland och Siggeboda i Nerike (båda hörande lill den stora donationen af de Gu - 155 Den 5 December. stavianska arfvegodsen), hvilken försäljning, föreslagen af Consistorium Academicum och tillstyrkt ej mindre af Universitetets dåvar.
Höge Canceller, vår nuvar.
Konung, än af K. Kammarcoll., beviljades genom K.
M:s nåd. skrifvelse till Universitetets Canceller af d. 30 Juni 1832.
Jag har här äfvenledes i min hand Const.Utsk:s vid 1834 års riksdag afgifna dechargebetänk., hvilket ådagalägger, att detta Const.Utsk. — hvilket likväl, såsom bekant är, för en annan rådgifvare-åtgärd satte hela statsrådet under Riksrätt, — icke hade det minsta att erinra emot denna af föredraganden och Statsrådet tillstyrkta och af K.
M. gillade abalienation af tvenne till en from stiftelse hörande jordegendomar.
Jag döljer ej, alt jag vid frågan om skatteköpet ä Jerla hemman gjorde ett hufvudsakligt afseende på detta prejudicat, äfvensom på de flera liknande, orp hvilka jag hade kännedom.
Jag föreställde mig, alt del, som befunnits både lagligt och nyttigt år 1832, skulle i ett analogt fall erkännas för lika lagligt och nyttigt några år derefter.
Utsk. fortfar vidare: ”Täger man derjemte i betraktande, att en likadan ansökning för samma lägenhet, men utaf annan man, blifvit, endast 15 år förut, af K.
M. afslagen, erhåller Statsrådets i närvar, fall afgifna underd. tillstyrkande ett än betänkligare utseende.”
Afven jag erkänner, att denna omständighet i början gjorde mig tvekande.
Men vid sakens närmare betraktande bortföll för mig denna betänklighet.
Emellan de tvenne här ifrågavar. tillfällen, då skatteköp å Jerla hemman af innehafvaren blifvit föreslaget, ägde den hufvudsakliga skiljaktighet rum, att vid det ena af dessa tillfällen bestreds och vägrades det föreslagna skatteköpet helt och hållet af hospitalsdirect., såsom förvaltare och vårdare af hospitalets rätt, hvaremot vid det andra tillfället samma direct. uttryckligen lemnade sitt bifall till det begärda skatteköpet, såsom för liospitalsinrättningen fördelaktigt.
Dä det nu utan tvifvel vid fråga om ett föreslaget conlract utgör en högst väsendtlig åtskillnad, huruvida det bifalles af båda contrahenterna, eller blott af den ena utaf dem; sä kan det väl ej väcka någon förundran, att det här ifrågavar skatteköpet, hvartill K.
M. icke kunde lemna sitt bifall vid det tillfälle, då det väl föreslogs af den ene contrahenten, men bestreds af den andre, kunde 15 är sednare af K.
M. bifallas, då begge contrahenierne voro derom fullkomligt ense.
Emedlertid skulle dock visserligen, oaktadt denna begge contrahenternas sammanstämmande önskan, Statsrådet icke bort tillstyrka nåd. bifall till det föreslagna skatteköpet, om något förordnande vore gällande, som lade hinder i vägen mot skatteköps beviljande för hospitalshemman i allmänhet.
Ilvad nu denna fråga beträffar, så medgifver Const.Utsk., att det i hospitalsombudsman nens utlåt, åberopade K. br. af d. 7 Dec. 1796 rörer endast de i Skåne belägna hospitals-, barnhus» och domkyrkohemman.
Men deremot anmärker Utsk., att ”vid den und. föredragningen synes vara förbisedt, att K. M. uti nåd. br. d. 16 Dec. 1812, som ut färdats från Ecclesiastik-expeditionen och genom K.
Kammarcoll. meddelats vederbör, till efterrättelse, afslagit den af BondeSt. vid Den 5 December.
157 1809 är riksdag gjorda tind. hemställan, att domkyrko-, liospitalsocli andra till fromma stiftelser anslagna hemman mätte fä till skatte försäljas, under nåd. förklarande, det härutinnan kommer att förblifva vid hvad K. br. d. 7 Dec. 1796 innehåller och stadgar. ” Jag vill till bemötande af denna anmärkn. icke fästa mig dervid, att delta K. br. icke utgör en af de båda Statsmakterna antagen lag, utan endast innehåller ett K.
M:s eget höga beslut, från hvars tillämpning det utan tvifvel måste vara K.
M:s rättighet att i ett särskildt fall medgifva ett undantag, i fall omständigheterna dertill funnes föranleda.
Men deremot tror jag mig böra erinra, att detta K. br., (hvilket jag här har till hands, och erbjuder mig att in extenso uppläsa, om så erfordras), alldeles icke kan anses handla om ett fall, sådant som det. här ifrågavar.
Detta K. hr. af d. 16 Dec. 1812 åberopar det förut afgifna K. br. af d. 7 Dec. 1796, hvilket innehåller, att de i Skåne belägna domkyrko-, hospitals- och andra till fromma stiftelser anslagne hemman hädanefter böra hvarken genom skatteköp afsöndräs frun de stiftelser, hvarunder de tyda, eller annorlunda upplåtas än genom arrende på u5 till 3o år, med iakttagande af vissa dervid stadgade grunder, hvilketallt här föreskrifves i det bestämdt angifna ändamål, att de stiftelser, åt hvilka hemmanen blifvit anslagne, måtte, genom successivt förhöjda arrenden i mån af hemmanens stigande odling, af dem vinna en förökad inkomst.
Med bestämdt åberopande af denna i nämnde K. br. meddelade föreskrift stadgar nu K. br. af d. 16 Dec. 1812, att det härvid kommer alt förblifva.
Då det nu måste vara klart för hvarje läsare af nyssnämnda K. br., att den deruti meddelade föreskriften, det de ifrågavar. hemmanen hvarken böra genom skatteköp afsöndras, eller annorlunda upplåtas än genom arrende på 25 till 3o år, utgör ett oskiljaktigt helt, hvilket bör i sin helhet fattas och tillämpas, och att det följaktligen vore en alldeles oriktig tillämpning deraf, att tillämpa den ena hälften af föreskriften, äfven der den andra icke kan tillämpas, så mäste väl ostridigt deraf följa, att hela föreskriften, såsom åsyftande att bereda de fromma stiftelserna en ökad inkomst genom successivt förböjda arrenden, icke kan anses gälla om andra till fromma stiftelser anslagna hemman, än sådana, i hänseende till hvilka föreskriften kan i sin helhet tillämpas och efterkommas, det vill säga, sådana som man har i sin makt att på a5 till Jo år utarrendera, och att således denna föreskrift alldeles icke kan anses gälla om ett hemman, hvilket en gång för alla är för evärdeliga lider öfverlåtet mot en ränta, hvilken aldrig kan i minsta mån höjas.
Att nämnde K. br. af d. 16 Dec. 1812 icke borde anses handla om ett sådant hemman, och således ej kunde lägga något hinder i vägen för det derå föreslagna skatteköpet, syntes mig vid målets föredragning följa af sakens natur, och min öfvertygelse derom stärktes ytterligare, l:o deraf, att K.
Kammarcoll., till hvilket detta K. br. är utfärdadt, och hvilket således ej kunde antagas vara i okunnighet om dess innehåll, deraf alldeles icke fann sig förhindradt att år 1826 tillstyrka alldeles samma slags skat - 158 Den 5 December. teköp å detta hemman, som det, hvilket nu blifvit beviljadt; 2:o deraf, att K. M., genom nåd. hr. af d. 12 Mars 1823, under förklarande, att föreskriften uti K. hr. d. 7
Dec. 1796 icke vore uti dä för hand varande fall tillämplig, icke funnit K. br. af d, 16 Dec. 1812 lägga något hinder i vägen för det af K.
M. medgifna evärdeliga afsöndrandet af 350 tunneland skog å Sickla-ön ifrån Danviks hospital, mot en årlig afgift af 5 kappar spanmål för hvarje tunneland; och 3:o ändteligen deraf, att K.
M. lika litet funnit nämnde K. br. af d. 16 Dec. 1812 lägga något hinder i vägen för den, genom det ofvannämnda K. hr. af d. 30 Juni 1832, beviljade skatteförsäljningen af academihemmanen Grytjom och Siggeboda, hvilken skatteförsäljning hvarken af K.
M. lärer kunnat beviljas, eller af 1834 års Const.Utsk. lemnäs utan anmärkn., om K. br. af d. 16 Dec. 1812 borde anses innebära ett allmänt och ovillkorligt förbud mot allt skatteköp ä fromma stiftelsers jordegendomar, utan afseende på de i särskilda fall förekommande förhållanden.
Det här anförda utgör hvad jag trott mig böra yttra till rättfärdigande af mitt af Const.Utsk. klandrade und. tillstyrkande.
Jag öfverlemnar nu åt hvarje opartisk och rättsinnig att bedömma mitt förfarande, tryggande mig vid mitt samvetes vittnesbörd, alt jag i detta, likasom i alla andra mål, i hvilka jag såsom en af Konungens rådgifvare haft att yttra mig, aldrig tillstyrkt något annat, än hvad jag efter den noggrannaste pröfning ansett vara öfverensstämmande så väl med lagar och författningar, som med Rikets sannskyldiga nytta.
Jag vågar slutligen hoppas, att äfven den, sora, oaktadt allt hvad jag här anfört, möjligtvis icke skulle i afseende pä det här ifrägavar. målet gilla min åsigt, likväl icke skall anse min åtgärd hafva varit af den beskaffenhet, att den, enligt grundlagens rätt förstådda anda och mening, bort blifva ett föremål för en anmärkn., sådan Const.Utsk. trott sig böra deremot rikta.
Åtskilliga bifallsrop hördes efter detta anförande.
Jag ämnar icke ingå i utredning af något ärende, som hörer till Coust.Utsk:s förevar, betänk.; men dä en värd ledamot här uppträdt och försvarat det sätt, hvarpå Utsk. begagnat den 107 § Reg.F., och dervid tillika förklarat, att detta sätt vöre en utväg att begagna, dä Utsk:s tillämpning af 106 § misslyckats; så anhåller jag alt fä yttra några ord om den uppfattning, som jag gjort mig af grundlagens mening med dessa båda §§:s användande.
Grundlagen har stadgat 2:ne särskilda sätt, hvarpå Konungens rådgifvare kunna dragas till ansvar: det ena, att rådgifvarne för öfverträdelse af lag, ställas lill rätta inför domstol, hvarom 106 § handlar, och det andra, alt samma rådgifvare, antingen derföre att de icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nylla, eller derföre att de icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt embete förvaltat, anmälas hos Konungen, till entledigande derifrån.
I begge fallen är det en bestämd och gifven påföljd, som åsyftar antingen laga ansvar inför domstol, Den 5 December.
159 eller också anhållan om deras afskedande.
Grundlagen har velat se den skyldige bestraffad och den oskicklige aflägsnad från Konungens rådkammare.
Finnes det något 3:dje ändamål, som grundlagen åsyftar?
Den talare, som uppträdt, säger, att 107 § gör en skillnad derutinnan, alt Const.Utsk. äger tillkännagifva hvad det erfarit, beroende det sedermera på R.
St. att begagna delta tillkännagifvande, om de finna Rikets väl det kräfva.
Om ett sådant tillkännagifvande icke skulle medföra påföljden af den enes eller den andres aflägsnande ur Statsrådet; så kan jag ej finna åtgärden innebära något annat, än att antingen klandra de afgångne eller ock att klandra och varna de qvarvarande rådgifvarne.
Att klandra de afgångne kan icke för riket medföra någon nytta; det kan endast nedsätta de afgångne, hvilket ej måtte vara ett föremål värdigt en riksförsamlings verksamhet.
Det är i min tanka alltför lågt, alltför mycket personligt förföljande, för att höfvas ett folks representanter.
Det andra ändamålet, nemi. att varna dem, som ännu åro Konungens rådgifvare, bör man dernäst taga i öfvervägande.
Hvad vill det säga annat, ån att gifva dem en tjenlig förmaning?
Tillkommer det nationalrepresentationen?
Det visar icke grundlagen.
Kan det vara nyttigt för ett rike, att de, som omgifva Konungen uti hans råd, genom dylika förmaningar erhålla föreställningar, likasom en underlydande af sin förman eller barn af sin fader?
Jag bet viilar det.
De rådgifvare, sorn omgifva Konungen, böra näst honom hällas i helgd.
Alt gräla på dem, för alt förringa dem, det må vara värdigt tidningar, som gnata, men icke R.
St., som äga anklaga eller begära entledigande.
Man säger, att eftersom man funnit några anmärkmr efter 106 § icke leda till påföljd, så har man tillgripit den 107 §.
Det vill säga, att eftersom man funnit Riksrätten ogilla de anmärkmr man förut gjort, så har man nu velat göra sädane, som domstolen icke kan ogilla; men då bör man taga sig till vara, att de ej ogillas af det rättvisa omdömet, då bör man i desse anmärkmr omfatta alla, som deltagit i den åtgärd, man klandrar.
Hvad rätt har väl Const.Utsk. alt anmäla den ene till entledigande, under det att Utsk. derifrån befriar den andre?
Sådane undantag omtalar icke grundlagen.
Utsk. kan på sådant sätt förfölja den ene, medan det gynnar den andre?
Alla borde i lika fall väl dela lika öde?
Utsk. har riktat anmärkmr efter 107 § mot rådgifvare, som äro afgångne, under det att Utsk. utan anmärkn. lemnat andra rådgifvare, som deltagit i den klandrade ålgården, men äro qvar.
Ar sådant oväld?
Jag vill ej vidare utreda den skefva uppfattning af frågan, som på den motsatta sidan blifvit gjord; jag är öfvertygad, att det H.
Ståndet nogsamt inser hvad som i detta fall egnar R.
St. och dess egen värdighet.
Ilr Tersmeden, Nils:
Jag har, såsom ledamot af Const.- Utsk., haft det svåra och mindre behagliga uppdraget, att granska Statsrådets prot.
Min reservation gifver tillkänna, att jag icke biträdt de anmärkmr, som dervid af Utsk. äro gjorde, ehuru jag 160 Den 5 December. icke i densamma utvecklat alla mina skäl dertill, emedan jag icke är älskare af långa reservationer.
Jag uppträder således icke för att försvara Const.Utsk:s åtgärder, utan blott för att fästa mig vid betänk:s behandling här inom det H, Ståndet, vid sjelfva formfrågan.
Här bar af cn värd ledamot, på grund af ogillande af Utsk:s förfarande, blifvit yrkadt, att betänk, måtte återremitteras.
Grundlagen förbjuder visserligen icke en ålerremiss — det är sant — men jag tror dock, att återremiss af ett sådant Const.Ulsk:s befänk. är mot grundlagens anda stridande.
Samme värde talare har sagt, att skälet för denna återremiss skulle icke vara något annat, än att Utsk. derigenom skulle komma i tillfälle att remittera målen till Minos’, Radamanthi och Aeachi domstol.
Jag anser detta den värde talarens yrkande således blott såsom en ordlek och tror icke att lian fullföljer detta påstående.
Andre ta lare hafva åter yrkat, att Utsk:s betänk, måtte af det H.
Ståndet ogillas, hvilket jag äfven, ehuru detta visserligen icke eller finnes i grundlagen förbjudet, dock för min del anser oformligt, enär, enligt min öfvertygelse, ett ogillande lika litet som ett gillande deraf är att i grundlager» finna.
Const.Utsk. har sig uppdraget att granska Statsrådets prot., hvilka delta Utsk. ensamt kan se, men som icke komma lill R.
St:s kunskap på annat sätt, än såsom Cousl.Utsk. dem uppfattat och till R.
St. medelst dess berättelse ingifvit, beroendes det sedermera af samma Ständer att uttala deras opinion, huruvida de gjorde anmärkmrne äro riktiga samt i sådant fall förfara på sätt den 107 § föreskrifver.
Erhålla de åter ej denna påföljd, är hvarken gillande eller ogillande af en gjord anmärka, på sin plats; och då jag tror, att något sådant förut icke ägt rum, så förenar jag mig i detta fall helt och hållet med Hr Gripenstedt, som yrkat, alt betänk, helt enkelt måtte blifva lagdt till handlingarne, inskränkande jag dock mig, i denna min anhållan, blott till Usta delen af detsamma.
Jag anser icke ett RiksSt. hafva rätt att ogilla detta betänk., likasom hade Const.Utsk. förmedelst detsammas afgifvande förfarit grundlagsvidrigt, ty det har Utsk. icke gjort i afseende på de anmärkmr, som här i betänkts
Usta del äro framställda.
Jag vill vidare fästa mig vid några här fällda yttranden af Frih. Cederström.
Frilen säger nemi. rörtde 2:dra punkten i Const.Utsk:s meni.