Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då flera ledamöter synas hysa betänkligheter mot att antaga punkten, sådan den här blifvit föreslagen, anser jag som en fördel, att den yrkade återremissen komme att ega rum, emedan Utsk:t ännu har all nödig tid för att utarbeta förslag till de förändringar i reglementet för Hypotheksbanken, som lör det ifrågav:de ändamålet er fordras.
238 Dan 18 Mara c. ra.
Då vid Hypotheksbankens stiftande intet beslut fattades om den nu ifrågaställa öfverflyttuingen dit af Riksbankens fastighetslån, så kan densamma icke heller till något sådant förpligtas, utan sina delegares medgifvande, efter det K. M. och R.
St:r, genom ett tillägg till den utfärdade författningen, lemnade dem rättighet dertill.
Emedlertid finnes i Utsk:ts förslag en brist, som jag vill påpeka, att nemi. intet der är stadgadt om sättet för användande af de medel, som ej vidare till fastighetsbelåning skulle utlemnas.
Jag tror för min del det lämpligaste vore, att, på det medlen fortfarande må komma jordbruksnäringen till godo, derför uppköptes obligationer, grundade på inteckning i Svensk jord.
En likadan föreskrift torde äfven böra lemnäs i afseende å de kapitalbelopp, hvilkas afbetalningar successive från Hypotheksbanken böra ingå till R.
St:rs bank, sedan öfverflyttningen blifvit gjord.
Jag förenar mig med dem, som yrkat återremiss, och anhåller, att Utsk:t ville, om sådan beviljas, taga i öfvervägande de anmärkningar, jag här framställt.
Jag vågar tro, att med en återremiss intet väsendtligt kan vinnas, då nemi.
Utsk:t icke torde kunna uppgöra ett förslag, som kunde passa till alla förhållanden.
Naturligtvis skall, om den åsyftade förändringen kommer till stånd, ett kontrakt upprättas mellan Hypotheksbanken och Fullmägtige i R.
St:rs Rank; och då behöfves enligt min tanke ej någon annan förändring i nu gällande förordningar, än att detta kontrakt intages i reglementet för Hypotheksbanken.
Någon våda kan jag icke heller finna vid att på förhand gilla den öfverenskommelse, som kan komma att i detta fall träffas, då både dess ändamål och dess innehåll äro i allt väsendtligt så noga bestämda på förhand.
Jag anhåller derföre fortfarande om bifall till Utsk:ts framställning.
Ett tillägg, hvarigenom nya förbindelser skulle åläggas Hypotheksbanken, måste naturligtvis innebära eller utgöra en ändring i det för densamma hittills gällande reglemente; detta torde väl svårligen kunna bestridas.
Särdeles mödosamt tror jag icke att det skall behöfva bli för BankoUtsk:t att reda sig i förev:de fråga, om R. o. Ad. beviljar en återremiss, — enär Sammansatta Banko- o. Lag-Utsk:ts Utlåt.
N:o '2 vid förra riksdagen redan innehåller ett fullständigt uppgjordt förslag i det nu ilrågaställda afseendet.
Det synes verkligen ej vara något alltför vida sträckt anspråk, att Utsk:t må utsträcka sina forskningar så långt som till den nästföregående riksdagens förhandlingar och tryckta dokumenter.
/ Hr Nordenfelt:
Hvad beträffar Hr Mannerskautz’s framställning, får jag nämna, att Utsk:t i det förslag till ny organisation af Riksbanken, som nu ligger på R. o. Ad:s bord, hemställt att dessa handlingar, som frän Hypotheksbanken erhållas, Den 18 Mars e. m. 239 skola hänföras till grundfonden.
Deraf blir en följd att, när dessa papper inlösas, de skola användas till uppköp af obligationer å fastighetslån, i enlighet med den föreskrift, sorn Utsk:t har för afsigt att föreslå, nemi. att grundfonden bör bestå af räntebärande obligationer.
Utsk:t skall också, om ärendet till detsamma återkommer, utan tvifvel härvid fästa all den uppmärksamhet, som saken förtjenar.
Det beslut, som R. o. Ad. nyss förut fattat, nemi. att godkänna den nästlöreg:de punkten i Betänkit, försvårar verkligen i betydlig mån behandlingen af den nu förev:de, och det torde blifva ganska kinkigt för Utsk:t att föreslå några bestämda stadganden för formen af den öfverenskommelse, som skulle ingås mellan de båda bankerna.
Men i alia händelser fordras åtminstone ett generelt stadgande, som bemyndigar Hypoteksbanken att med Riksbanken ingå i den il'rågav:de transaktionen, hvilken sedan naturligtvis äfven skall af K.
M. sanktioneras; och jag förenar mig derföre med de Hrr, som yrkat denna punkts återförvisande till Utsk:t.
Sedan ölverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att under densamma hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förev:de hemställan utan förändring, dels bifall dertill med uteslutande af orden »ändring eller», så att lydelsen skulle blifva följande: »att om, i följd af omförmälda öfverenskommelse med Allmänna Hypoteksbanken, tillägg i K. M:s ang:de en Allmän Hypotheksbank för riket den 26 April 1861 utfärdade Nåd.
Förordn. befmnes blifva erforderlig, R.
St:r härjemte må förklara sig för sin del dertill lemna bifall»; och dels slutligen att punkten skulle till Utsk:t återremitteras.
Efter det propos:r på så väl bifall till Utslcts hemställan oförändrad, som ock bifall till densamma med ofvan omförmälde förändring blifvit framställda samt besvarade med mariga nej, jemte ett eller annat ja, gjordes propos. pä punktens återremitterande, och då svaren nu utföllo med starka ja, tillika med ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Föredrogs ånyo och bifölls Allin. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 11 och 16 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 103, i ani. af väckt motion om skyldighet för bruksegare att, i män af rösträtt, bidraga till klockares och orgelnisters aflöning.
Föredrogs ånyo Stats-Utsk:ts den 14 och 16 dennes på bordet lagde Utlåt.
N:o 67, i fråga om beviljande af anslag oell annat understöd från statens sida för Skarpskytte-föreningarue i riket. 240 Den 18 Mars e. m.
Vid genomläsningen af detta Betänk., bär jag icke kunnat undgå att fästa mig vid den motivering, som Utsk:t anfört såsom stöd för sin hemställan, emedan mig synes deruti ligga en viss begreppsförvirring eller ett förbiseende.
På sidan 8 heter det nemi.: »Ett bland skarpskytte föreningarnes förnämsta syftemål är obestridligen det, som afser att bereda dess medlemmar den grad af skjutfärdighet, att de kunna, i händelse af fiendtligt infall, vara fullt dugliga att i mindre aldelningar oroa fienden och mot ströfkorpser skydda de särskilda orterna.»
Men detta är ingenting mer och ingenting mindre än det ändamål, man afser vid bildande af en landt storm. och äfven om man icke strängt håller sig till den siffra, hvartill samtliga skarpskyttekårernas medlemmar nu sägas uppgå, eller 6,000, utan med afseende å framtiden tager den högsta summa, som förhoppningsvis blifvit uppgifven, eller 20,000, tror jag det ganska lätt kan visas, att dessa föreningar icke utgöra någon landtstorm.
Af dessa 20,000 äro öfver hälften i beväringsåldern, och således skulle omkring 9,000 qvarstå i händelse af krig.
Om ytterligare häraf 1,000 tillhöra Stockholm och 500 Göteborg, så återstår för landtstormen i det Öfriga landet 7,500 man, som icke kunna kallas någon landtstorm, helst som blott 2 föreningar förbundit sig till någon större verksamhet, än att skydda den ort, desamma tillhöra.
Jag har velat fästa uppmärksamheten på detta förhållande, emedan det är af vigt, att icke oriktiga begrepp om dessa föreningars rätta natur utbreda sig.
Inom Bonde-St. hafva till och med röster höjt sig för att skarpskyttarne skulle kunna öfvertaga hela landets försvar.
Inom Borgare-St. har endast Hr Ridderstad talat emot att af skarpskyttarne bilda en landtstorm.
Men då jag, på grund af hvad jag här anfört, ej kan dela den meningen, att skarpskyttarne äro eller kunna blifva en landtstorm, tror jag på samma gång också, att de kunna blifva för landet af stor nytta, såsom en kärna och stam för en landtstorm, och att de böra i denna egenskap af staten understödjas.
Huru de skola kunna utbildas till en stamtrupp, derom vill jag icke nu yttra mig, men just emedan denna fråga icke ännu blifvit behandlad, tror jag det vara af vigt, att R. o. Ad., genom att icke godkänna Utsk:ts motivering, uttalar sin åsigt i detta afseende.
Jag får derföre anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts hemställan med det förklarande, att R. o. Ad. icke godkänner de af Utsk:t anförda motiver.
Det må förlåtas den, som icke tillhör krigareyrket, om han vid genomläsandet af delta Betänk, fått några skrupler i afseende å ändamålsenligheten att använda statens medel på det sätt, som här blifvit föreslaget.
Att skänka bort dem, utan alt man deraf kan hoppas någon frukt, torde väl icke vara det rätta, och vid detta tillfälle synes mig Den 18 Mars e. m. 241 mig något sådant vara i fråga.
Skarpskytteidéen är i sig sjelf ganska vacker, och förtjenar allt erkännande, så länge den står som en gärd af den fria viljan att uppträda till fäderneslandets försvar, men då det blir fråga om att staten skall understödja dessa föreningar, då inträder frågan i ett nytt stadium.
Då har statan äfven rätt att fordra något i vederlag mot sin uppoffring.
För närv:de hafva de personer, som ingå i en skarpskytte-förening, inga andra förbindelser, än dem, sorn de sjelfva sig åtaga, och de bestämma sjelfva h. o. h. deras vidd; man har ingenting att af dem fordra.
De säga endast: vi åtaga oss försvaret af detta distrikt på en eller två mils afstånd derifrån, eller kanske blott inom det härad eller den socken vi tillhöra.
För öfrigt ingå de icke på någon bestämd tjenstgöringsskyldighet, och när man skulle vilja uppbåda dem, äro de kanske försvunna.
Att till en institution, som står på så lös grund, anslå allmänna medel, dervid må jag-bekänna, att jag hyser stora betänkligheter, och jag kommer derföre att rösta nej.
.lag tror mig icke derigenom göra fosterlandets försvar någon otjenst.
Landet har en ordnad beväring, som uppgår till så stort antal, att, i händelse af ett krig, staten icke mäktar underhålla en större styrka, än som redan finnes tillgänglig.
Hvartill tjenar det då att bortkasta penningar på kårer, som man icke kan disponera.
Att en institution, liknande den ifrågav:de, tog stor favör i ett annat land, hvarest ingen genom lag bestämd beväringsskyldighet finnes, det var ett stort och hedrande bevis på den i berörde land lefvande starka patriotiska anda, och det var äfven naturligt; men deremot torde en sådan institution vara mindre nödig hos oss, som redan hafva vår beväring fullt reglerad, hvilken kan vid ett krig fritt kommenderas dit, der faran hotar och hjelp behöfves.
— Men, som sagdt, jag är blott en skrifvare, och kan derföre kanske hysa förvända åsigter i detta fall, men fosterländskt varma äro de likväl, lika mycket som trots någons.
Af de tvenne talare, som yttrat sig i frågan, har den förste uppträdt mot Utskits motiver, och den andre mot sjelfva dess hemställan.
Hvad denna sednare beträffar, kan man visserligen hysa åtskilliga tvifvel, huruvida skarpskvttarne för sig komma att uträtta särdeles stora ting, men å andra sidan kan man icke neka, att de kunna komma att utgöra en icke ovigtig del af vårt försvar.
Då under sådant förhållande K.
M. gjort framställning derom, att ur kronans förråd ett antal gevär skulle årligen till dem utlemnas och således en bland de största svårigheterna afhjelpas förde unge män, som eljest skulle, i saknad af egna tillgångar, vara urståndsätta att ingå i skarpskvtte-föreningarne, så var det naturligt, att Stats-Utsk:t, hvars flesta ledamöter för öfrigt betrakta dessa föreningar med vänliga blickar, icke skulle motsätta sig den K. Proposm.
Raab har åter vändt sig emot motiverna, och jag medger gerna, att det upplästa stycket icke är H. III.
16 242 Den 18 Mera e. m. särdeles lyckadt, hvilket torde få tillskrifvas ett förbiseende.
Att med anledning häraf vidtaga någon särskild åtgärd eller fatta något särskildt beslut, anser jag dock icke nödigt, utan hoppas att R. o. Ad. behagade lemna bifall till Utsk:ts framställning.
Stjernstedt, Joli. Wilh.: Frih.
Raabs yttrande gick ut på att inlägga en reservation mot en sådan irring i begreppet, att man skulle kunna anse skarpskyttarne utgöra någon landtstorm.
Jag är med honom i hufvudsaken alldeles ense, men jag tror icke att något misstag härom kan uppstå, aldraminst i detta Stånd, der man torde vara ense derom, att de äro att betrakta som inledningen eller kärnan till en landtstorm.
Vi veta emedlertid att på landet är det ganska svårt att få dessa föreningar i gång, mest derföre att det möter svårighet att erhålla gevär.
Jag skulle derför hafva önskat, att Utsk:t kunnat gå ännu något längre, genom att bifalla min motion om spridningen af gevär i landsorterna; men då Utsk:t ansett medel härtill saknas, får jag hoppas, att man en annan gång måtte taga steget längre ut.
På nödvändigheten häraf hafva vi ett färskt exempel i vår historia, nemi. 1720—21 års krig, då Ryssarne brände en stor del af vår östra kust.
Hade då allmogen haft vapen i händerna, så tror jag icke att så svåra härjningar kommit att ega rum.'
Mörner har sagt, att det vore att skänka bort medlen; men så torde icke blifva förhållandet, om man derigenom lyckas att göra försvaret verksammare och fullständigare, samt att höja den nationella andan.
Ilan sade också, att man ingenting kan af skarpskyttarne fordra; men mig synes det icke vara så litet fordradt, att de, i händelse af uppbud till krig, skola ställa sig till K.
M:s disposition, taga vapen i hand och utsätta sig för alla krigarens faror.
Att de skulle försvinna i händelse af uppbud, vågar jag bestrida.
Man känner illa Svensken, om man kan tro något sådant; och att skarpskyttarne skulle vara mera fega att möta fienden, än någon annan, har man ingen rättighet att antaga.
Hr Skogman har sagt sig betvifla, att skarpskyttarne skola komma att uträtta några stora ting.
Jag är icke optimist i detta fall, men jag har i sigte ett mål, som är stort, nemi. att genom denna idé så småningom skall bildas ett verkligt nationalförsvar.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts framställning.
Hr Montgomery, Robert: Frih.
Raab har anmärkt, att Utsk:t skulle genom en strof i sina motiver hafva gjort skarpskytte-föreningarne till mera än hvad de verkligen äro, till en landtstorm.
Men här står ju särskildt, att deras syfte är att skydda de särskilda orterna, och man kan väl då ej säga, att Stats-Utsk:t gjort dem till någon landtstorm.
Inom Utsk:t gjorde sig den mening gällande, att denna fosterländska rörelse borde uppmuntras från statens sida, så att, om den i framtiden komme att upphöra, man åtminstone ej skulle kunna Den 18 Mart e. m. 243 säga, att den upphört af brist pä understöd från statens sida.
Då man dessutom ansåg saken af vigt och kunna kraftigt bidraga till landets försvar, trodde man sig böra lemna nödiga anslag för densamma.
På dessa grunder anhåller jag äfven om bifall till Utsk:ts framställning.
Jag beklagar, att en talare, för hvilken jag hyser så mycken personlig aktning, som Hr Gr.
Mörner, här uppträdt emot Utslcts förslag.
Hr Gr:n har sagt, att ett anslag till skarpskyttarne vore att kasta bort penningarne.
Jag förstår icke, huru en man med så varma fosterländska tänkesätt kan säga något sådant.
För min del anser jag skarpskytterörelsen för en af de vackraste företeelser, som på sednare tider framträdt inom vårt land.
Det är sannerligen icke någon ringa sak, då 7,000 personer icke blott af egna medel skaffat sig goda vapen, utan äfven öfvat sig i dessas handterande, så flitigt, så af själ och hjerta, att hvar och en, som sett dem, måste förvånas öfver de framsteg de gjort.
Ar det då att kasta bort statens medel, om man lemnar understöd för dessa corpsers vidare utbildning.
Mörner har sagt, att skarpskyttarne, som blott åtaga sig försvaret af ett inskränkt område, hvarken vore i farans stund användbara eller ens behöflige, då vi egde en stark och väl ordnad beväring.
Jag beklagar innnerligt, att icke kunna dela Gr.
Mörners åsigt om det goda skick, hvari vår beväring sig befinner; mycket, ofantligt mycket, fattas ännu deri.
Men äfven om beväringen vore hvad den borde vara, är dock dess uppgift att sluta sig till arméen.
Då denna sednare måste sammandraaas på några få, de strategiskt vigtigaste punkterne, blottas således de särskilda orterna; det är till dessas försvar skarpskyttarne ganska väl erfordras.
Hr Gr:n tror, att de frivillige i lärans stund skola försvinna.
Jag tror det deremot ej.
Hvarföre skulle de hafva mindre mod än andra.
Väl beväpnade och öfvade samt stridande i närheten af hus och hem, kan jag icke fatta att de icke skola visa sig särdeles nyttiga.
De kunna ej tvingas att tjenstgöra, säger Gr.
Mörner, men Hr Gr:n glömmer då att alla dessa corpser förklarat sig villiga att ställa sig under krigsartiklarne i samma stund, arméen mobiliseras.
Från detta ögonblick måste de lyda lika obetingadt som hvilken soldat som helst.
Lika nyttigt som jag således anser anslaget till gevär, lika nyttigt tror jag äfven det till instruktörer vara.
Om skarpskyttarne få skicklige ledare, är det klart, att en trupp, som vanligen öfvas en å två dagar i veckan, snart skall komma till en ganska vacker färdighet i vapens handterande.
Högst obilligt och betungande är det deremot, att de frivillige sjelfve skola aflöna sina instruktörer.
Det finnes mången rask yngling, sorn gerna inträdde i skarpskyttarnes leder, om han blott hade råd att skaffa sig undervisning och vapen.
Det är detta, som staten i min tanke bör underlätta.
En annan talare har fästat sig vid Utsk:ts motivering.
Det hade visst varit önsk - 244 Den 18 Mare e. m. ligt, om Utsk:t påpekat dessa kårers egentliga ändamål, det att bilda kärnan till en landtstorm; men någonting verkligen origtigt kan jag icke finna i Utsk:ts förutsättning, att de frivillige skulle kunna från hemmet afslå fiendtlige ströfkårer.
Tvärtom, en ströfkår eller en trupp kossaker öfvermannades ofta i sista Finska kriget af bönder, som dock icke hade hvarken sådana vapen eller sådan öfning, som våra nuv:de skarpskyttar.
Jag är således fullt öfvertygad, att t. ex. 100 frivillige, och till detta antal bör hvarje skarpskyttekår i riket inom kort uppgå, äro tillräckliga att tillbakakasta en icke obetydlig fiendtlig styrka.
Jag anhåller om bifall till Stats-Utsk:ts Betänk.
Ingen kan med större tillfredsställelse än jag förnimma, med hvilken värma flera ledamöter af detta hus yttrat sig i skarpskyttefrågan.
En ledamot af Bonde-St., som också hyser för denna sak ett lifligt intresse, och som yttrat, att man nu ändtligen fått en Krigs-minister, som uppfattar densamma ur nationel synpunkt, har dock deraf velat draga den slutsats, att den allmänna beväringen skulle hädanefter blifva obehöflig, och, snart sagdt, arméen kunna indragas.
Jag beklagar, att man kunnat så oriktigt uppfatta min åsigt, att man trott mig om att vilja ställa hela försvaret på frivilligheten och godtycket.
Min åsigt är, att ett litet land, som är ömt om sin sjelfständighet, måste uppbjuda alla sina krafter för att skydda densamma mot roflystna grannar, utan att endast lita på hjelp af andra nationer.
Det är på denna grund vi måste ställa vårt försvar.
Vi hafva visserligen en stående armé, hvilken är liten, men god som guld, och vi hafva för densamma i beväringen en förstärkning af samma art, men som ännu icke är så upparbetad som den borde, eller i det skick, att den skulle kunna omedelbart vid ett krig inställas i arméens leder.
Med den ringa öfning och med den till antalet obetydliga kärna, arméen eger, kunde vi, om fienden landstege, blifva tvungna att draga oss tillbaka och undvika batalj, hvarunder fienden finge fast fot i landet.
Deremot böra vi så ordna vårt försvar, att, i samma ögonblick fienden sätter sin fot i land, skulle vi söka att kasta honom tillbaka i hafvet.
Arméen bör derföre vara väl öfvad, och likaledes beväringen, så, att den kan genast insättas i arméens leder.
Vi måste dessutom hafva en värnpligtig styrka, som kan intagas i depoterna, för att ersätta de luckor, som komma att uppstå inom arméen.
Men huru vi än må ställa vårt försvar, så kan, med det vidsträckta område vårt land eger, arméen omöjligen räcka till på alla ställen, utan denna måste i större trupper sammandragas på de mest hotade orterna.
Fienden kan dock med mindre kårer landstiga i åtskilliga delar af landet, och det är för att möta sådana, som vi behöfva en landtstorm, hvilken sysselsätter sig med sina vanliga yrken ända till det ögonblick, då fienden landstiger.
Man kan ej visserligen begära, att denna landtstorm skall vara så öfvad att den bör våga öppen batalj, men den kan ändå vara Dan 18 Mara e. m. 245 utmärkt bra för att ständigt hindra och oroa, och slutligen uttrötta fienden.
Det är derföre skarpskytte-idéen gladt mig.
Jag anser visserligen ej skarpskyttarne vara någon landtstorm, men dock en god kärna till en sådan, och det är hugnande, att denna anda vaknat i vårt land, att enhvar känner sig skyldig att personligen bidraga till landets försvar, oaktadt bidrag till deras underhåll, hvilka denna skyldighet i främsta rummet och särskildt åligger.
St:r således en gång skulle besluta upprättandet af en landtstorm, så halva vi uti dessa skarpskyttar en god kärna, samt möjlighet att få befäl till densamma, ty arméens befäl räcker ingalunda dertill.
Jag har således icke sökt grunda vårt försvar på frivillighet och godtycke, och jag har velat afgifva denna förklaring, för att häfva det missförstånd, som i afseende å dessa mina åsigter uppstått.
Hvad sjelfva denna fråga angår, har jag icke mycket att tillägga.
Det har för mig, likasom för Gr.
Björnstjerna, varit smärtsamt att erfara, att en så varm fosterlandsvän, som Gr.
Mörner, anser de medel, som för detta ändamål offras, gagnlöst bortkastade.
Detta ändamål är dock icke ett improduktivt.
Tron ni, Mina Hrr! att vi hade haft 50 års fred, om vi ej hade haft ett ordnadt försvar?
Nej, sä kerligen ickel
Men detta försvar är ändå otillräckligt, och vi kunna omöjligen för bättre pris få en nödig förstärk ning deruti, än genom skarpskyttarne, som framdeles kunna utbildas till en verklig landtstorm, som växer upp, när den behöfves, går ut och slår fienden och efter förrättadt värf åter går hem igen till sina arbeten.
Jag torde icke här behöfva nu anföra några flera bevis för att skarpskyttarne icke utgöra någon landtstorm.
Det synes mig dock, att Utsk:t i sin motivering tillmätt dem nästan större betydelse än en sådan, hvars uppgift är att draga sig undan, när fienden framtågar, för att slå honom, då han sprider sigj mindre flockar; äfvensom att Gr.
Björnstjerna något öfverskattat deras vigt, då han trott dem kunna med framgång försvara de särskilda orterna.
De talare, som yttrat sig, sedan jag sist hade ordet, hafva egentligen icke grundat sitt försvar för Utsk:ts Betänk, på hvad skarpskyttarne f. n. äro, utan på hvad man hoppas de framdeles skola blifva.
Man har förklarat, att de skulle utgöra en kärna till landtstormen och att deras tjenstgöring då skulle blifva icke frivillig, utan obligatorisk, samt att skarpskyttarne skulle kunna tagas till befäl för den blifvande landtstormen.
Det må ursäktas mig, att jag icke kunnat se in i framtiden hvad man då kan komma att göra.
Jag har blott kunnat se sakerna sådana de nu äro, och icke haft nå - Den 18 Mars e. m. gon annan ledning än K. M:s Nåd.
Kungörelse om dessa kårers organisation, och denna ålägger dem i fredstid inga militäriska eller disciplinära förbindelser; det är dem alldeles fritt att komma och gå.
I krigstid finnes visserligen en kollektiv, men ingen individuell skyldighet att rycka ut, och det torde blifva svårt att taga reda på individerna, om de icke sjelfva vilja anmäla sig.
Jag vet icke, om några rullor öfver dem insändas till Landtförsvars-Dept:tet, men till någon bestämd tjenstgöringstid hafva de icke förpligtat sig, — det framgår tydligen af den nämnda kungörelsen.
Jag tror visserligen, lika med andra talare, att
Svensken icke skyr att försvara sitt land, och att skarpskyttarne icke skola mera än andra undandraga sig denna skyldighet, men jag tror att den ordnade arméen, som har lagliga förbindelser, i detta hänseende skall göra det säkrare och på ett fullständigare sätt, samt att man börjar i orätt ända, om man med statsmedel understödjer dessa nya kårer, innan den förut befintliga ordinarie styrkan är tillräckligt öfvad.
En landtstorm organiseras väl i allmänhet säkrast och lättast på det sätt, att sedan den aktiva tjenstgöringen för beväringen är slutad, så öfvergå de, hvars tjenstgöringstid sålunda lupit till ända, till landtstorm.
En föreg:de talare har fästat mycken vigt vid den erfarenhet, som 1719 års krig lemnat.
Jag ber den värde talaren studera historien något närmar, och taga reda på hvad landet vid den tiden kunde prestera.