Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 34, ang. regleringen af l:sta hufvudtitcln, N:o 35, ang. regleringen af den 2:dra hufvudtiteln, N:o 36, ang. regleringen af den 3:dje, samt N:o 37, ang. regleringen af den 4:de hufvudtiteln, måtte få hvila tills vidare, under afvaktan på den ifrågavar. nåd. sanctionen.
Hr Råfelt, Anton, förenade sig med Hr von Hartmansdorff. II.
Ex. II r Gr. o. Landtm, hemställde, om IL o. Ad. behagade bifalla, att de från StatsUtsk. inkomna utlåtrn ang.
Statsregleringen, nu (ingo ånyo läggas på bordet, för alt hvila intilldess K.
M-.s nåd. svar erhållits, rör:de den af Hr von Hartmansdorff omnämnde grundlagsförändring.
Föredrogs Lag- samt Allm. Resv.- o. Ekon.Utskms den 9 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 1, i anledn. af väckt motion om förbud för beväringsskyldig, att genom lega befria sig från krigstjenst. 158 Den 17 October f. m.
Ilr af Dalström, Gustaf Jacob:
Jag anser mig pligtig, att vid detta tillfälle hembära min innerligaste högaktning och tacksamhet ät den värda motionären, sorni delta tidehvarf, då tankarne synas sä betydligt afledas från allt, som har gemenskap med Sveriges försvarsanstalter, likväl kommit fram med en åsigt, som år djupt ingripande deruti.
I motsats deremot, kan jag icke hylla den åsigt, som föranledl de förenade Utskms gemensamma beslut, då de efter min förmening ganska lösligt halkat öfver det hufvudsakligaste i detta ämne.
De förenade Ulsk:n hafva nemi. egentligen fästat afseende derpå, att den, som är legd i stället för en annan person, skulle, såsom ägande mera lust och vilja alt åtaga sig det dyrbara varfvet att försvara fäderneslandet, An en annan, som blott fullgjorde detsamma emedan lian dertill vore nödsakad, i vida större mån gagna detsamma; men efter den erfarenhet jag under många år förvärfvat om beväringsmanskapets vapenöfningar, har jag kommit till den öfvertygelsen, att den lust och den håg, som de legde beväringskarlarne äga, består endast deruti, att taga legningspenningarne, men ingalunda att öfva sig lill fäderneslandets försvar, ty dertill linnes hos dem ringa eller ingen lust och vilja.
Jag tager mig friheten vid detta tillfälle fästa Ståndets uppmärhsamhet i delta vigtiga ämne derpå, alt icke ett väl utfördt beväringssystem låter tänka sig, såvida man icke borttager legningen.
Då fråga är om ett nationalförsvar, mäste alla känna sig lika skyldiga att deruti deltaga, och den som kan köpa sig fri derifrån, uppfyller ej sin (iligt, ty det finnes intet skäl, som kan berättiga en Statens medborgare att köpa sig fri från sina medborgerliga pligter.
Jag anser det ligga en stor orättvisa deruti, att den fattige får åtaga sig en pligt, som den rike med en ringa summa kan afbörda sig, och då dessutom, såsom jag nyss hade äran nämna, borttagandet af legningen är för ett väl ordnadt beväringsmanskap alldeles oundgängligt, så anser jag de äsigter, som ledt motionären vid väckandet af denna fråga, vara grundade på rättvisa; måtte de äfven en gång blifva en sanning!
Man talar så mycket om vår frihet och vår sjelfständighet; jag medgifver visserligen, att densamma äfven bör på allt sätt vidmakthållas i ett constitutionelt samhälle; men, mine Hrr, jag ber alt fä erinra, att denna frihet, denna sjelfständighet ytterst hvilar derpå, alt våra försvarsanstalter äro så vårdade, alt de kunna betrygga denna frihet.
Sä är likväl icke hos oss förhållandet, ty första villkoret för försvaret ligger uti beväringsmanskapets organisation, och såsom delta nu är organiseradt, såsom del nu utför sina vapenöfuingar, är syftemålet icke uppfyldt.
Måhända vinna dessa ord icke mycken samklang, nu på detta rum, emedan motionen icke blifvit väckt i den form och med den utförlighet, som vederbort; men jag önskar och ärjinnerligen öfvertygad, att när en gång frågan väckes om borttagandet af legning för beväringsskyldige, ali Rikets första Stånd då äfven skall vara det första alt inse riddersmannapligten och vara färdigt alt utöfva densamma.
Måhända, säger jag, det vid detta tillfälle ej kan komma i fråga att återremittera Ulskis förslag, deruti motionen blifvit afstyrkt, men Den 17 0 c t o b u r 1'. m. 159 jag har åtminstone önskat, alt vid detta tillfälle instämma med motionären i de af honom uttalade åsigler, äfvensom att på delta rum, med antydande af sakens stora vigt, öfverlemna densamma till 11. o. Ad:s varma och lidiga behjertande.
Det är nu en lång period förfluten, sedan den lid, då R.
St. ätogo sig beväringsskyldigheten, men likväl finnes det felaktigheter i formen ännu qvar.
Man belänke organisationen af Sveriges försvarskrafler, och man skall finna viglen af att kunna begagna ett försvarsmedel af 80,000 man, som beväringsmanskapet i alla classer utgör.
Vill man bereda sig möjligheten härtill, mäste man inora sjelfva beväringsmanskapet finna personer, som äro bruk hare till befäl, hvarförutan det icke kan användas till fäderneslandets försvar, och derföre afskaffa rättigheten för dessa beväringsskyldige alt lega i sitt ställe annan person, ty med bibehållande af denna rättighet skall man aldrig der finna dugliga subjecter till befäl.
De sorn hafva någon förmögenhet, lega sä myckel hellre, som det sällskap de genom den tillåtna logan skulle komma uti, ingalunda skulle behaga dem.
Vi se af häfden, att under de perioder, som folkslag erkänt deltagandet i striden för samhällets bestånd vara medborgares första oell heligaste skyldighet, såsom t. ex. under Romerska republikens vackraste lider, har aldrig funnits någon lega; der fans icke ens betalning under fälttågen, utan krigarne försörjde sig sjelfva; det var den rika classens medborgare som stridde.
Först med Marius inträdde sold lill legohärer, och dermed försjönk medborgerligheten.
Det är visserligen icke möjligt för oss, i den tid vi nu lefva, alt. inskränka beväi ings-skyldigheten ensamt inom de classer af medborgare, som äga en så stor förmögenhet att de kunna bekosta sig sjelfva under ett fälttåg; men det är likväl möjligt alt tillställa sä, alt hvarje Svensk medborgare får i skolorne lära sig alt, bruka vapen, och derigenom blifva användbar för krigets yrken.
Det är möjligt att så inrätta våra högre läroverk, gymnasierna och universiteten, att en person som vid academien blifver magister, äfven må kunna vara skicklig till sitt fäderneslands försvar, såsom officer, i hvilket fall del skulle inträffa, att Sverige blefve i tillfälle uppsätta en arme, som kunde mäta sig med hvilken annan makts armeer sora helst.
Jag begär återremiss af betänk, och anhåller derjemte, att Utskm, med frångående af sitt nu fattade beslut, mätte tillstyrka, alt all lega vid beväringsskyldighelens utgörande må för framtiden upphöra, och att Utskm dernäst, om de dertill finna sig i tillfälle, mätte tillstyrka åtgärder för ungdomens undervisning i krigets yrken.
Ur von Troil, Samuel Guslaf:
Då jag utgör en bland medlemraarue af det sammansatta Ulsk., som baft sig uppdraget att handlägga detta ämne, sä torde, dä ingen reservation af mig blifvit afgifven mot det fattade beslutet, många hysa den tanken, alt jag biträdt detsamma.
Jag anhåller derföre få förklara, alt då frågan inom det sammansatta Utsk:s afdelning företogs, var jag, med Hr Gr. o.
Landtnäs samt R. o. Ad:s tillstånd, från hufvudsta - 160 Den 17 October. f. m. ilen fränvar.
Detta oaktadt erkänner jag likväl, att jag för min del visserligen instämmer i sjelfva slutmeningen af det betänk., som Utsk. afgifvit, syftande derhän, att för ögonblicket en skrifvelse lill K. M. i detta afseende skulle vara öfverflödig.
Jag gör det, derföre att K.
M. har i sitt vid riksdagens öppnande till R.
H. St. afgifna nåd. tal förklarat, att K.
M. är sinnad att inom kort göra sig betänkt på förändringar inom armeens organisation, och jag tror, att Sverige skall med tillförsigt kunna till K.
M:s och den comites afgörande, som får sig detta ärende uppdraget, öfverlemna ett ämne, som så djupt ingriper i hela armeens organisation.
Jag delar med flere andre värde talare den öfvertygelsen, att det är en bland de vackraste ideer inom bevärings-systemet, att hvarje medborgare skall bidraga lika till ett älskadt fosterlands försvar, äfvensom det icke torde kunna bestridas, att värnpligtens egentliga moraliska styrka ligger deruti, att icke den rike må genom penningar kunna friköpa sig frän en skyldighet, som den fattige ofta med sitt lif mäste betala, samt att slutligen ännu ett ytterligare skäl talar för motionärens förslag, nemi. att tillgång på befäl inom en pä conscription grundad arme’ lättast vinnes derigenom, att de mera bildade ynglingarne ingå bland de beväringsskyldiges antal.
Men jag torde likväl fä fästa uppmärksamheten derpå, att under loppet af de sednare decennierna, denna vigtiga fråga har utgjort föremål för förhandlingar, icke blott inom den Fransyska deputerade kammaren, utan äfven inom de flesta Tyska staternes national-församlingar, samt att den derjemte blifvit genom ganska upplysande ströskrifter från alla sidor betraktad, men att, detta oaktadt, man inom alla de länder, der hären är grundad på conscriptions-systemet (med undantag af Preussen) stannat vid det stadgandet, att man borde tillåta legning.
Det har nemi. visat sig, att der legning icke var tillåten, utan der hvar och en måste inträda i arme'en, der blefvo de öfrige näringarne deraf alltför mycket lidande.
Det har visat sig, att i Preussen, der systemet är så conseqvent som möjligt infördt, hafva de personer af de bättre lottade classerna, som ingått uti armeen, just genom sin lyckligare ställning i samhället vetat att indirecte undandraga sig alla de besvärligaste åligganden af deras tjensteutöfuing, såsom vakter och öfriga commenderingar, derigenom att de förmått fattigare kamrater att, för penningar eller på andra villkor, verkställa dem.
Den Preussiska conscriptionslagen daterar sig från år 1814, dåden uppgjordes kort efter det Europeiska stora befrielsekriget.
Hvar och en vet, att vid den tiden enthusiasmen var så allmän inom Preussen, att man icke skydde någon uppoffring, för att komma till det stora målet af fäderneslandets försvar i farans stund, och detta var just orsaken, hvarför samtlige medlemmarne af Preussiska monarkien sä villigt underkastade sig den i många hänseenden tryckande conscriptions-pligten.
Jag tror mig likväl veta, att på sednare åren ett temligen allmänt missnöje der försports, just derföre att de mera bildade äro tvungne att öfvergifva, både universiteten, vid den tiden, dä de bäst behöfde fortsätta sina studier, samt äfven Den 17 October f. m.
101 fifvcn andra yrken, åt hvilka de cgnat sig, för alt ingå i armeen.
Man liar äfven selt, att de bättre lottade hafva en mängd utvägar att kringgå den gifna föreskriften att tjenstgöra vid armeen ottar.
Den Preussiska conscriptions-lagen föreskrifver, att hvar och cn medborgare skall från 20 lill 25 år utgöra en medlem af den conscriberade arme'en, samt derefter från 25 till 32 år tillhöra landtvärnet.
För att nu kunna underlätta möjligheten för do mera bildade att inträda i armeen, utan alt deruti behöfva qvarstanna lika länge som öfriga samhällsclasser, har man tillåtit dem, att för 20:dc året friköpa sig från all öfrig mililärtjenst medelst ett års tjenstgöring, under hvilken lid de likväl äro skyldige att sjelfve bekosta sina munderingar och sjclfve underhålla sig.
Erfarenheten har dock visat, att de som äro förmögnare än de andra dervid hafva tillfälle alt öfverflytta på desse mindre väl lottade kamrater en stor del af den tjenstgöring, som annars bort tillkomma dem sjelfva, och att sålunda denna militärtjenstgöriug, med undantag af vapenöfningarne, är mera Activ än verklig.
Dessutom är det ganska naturligt, att principen aldrig kan consequent genomföras, då de personer, som dels icke uppnått den erforderliga längden, eller som äro behäftade med kroppsliga lyten, nödvändigt måste frikallas frän conscriptionsskyldigheten.
Detta är allt svårigheter, som man inom alla de öfrige Tyska staterna insett, och scm gjort, att man der tillåtit legning.
Men man har dervid utgått från cn ganska riktig grund, i det man så tillställt, att icke den värnpliglige sjelf får utse den person, han önskar sätta i sitt ställe, samt med honom upprätta contractct, utan är detta uppdraget åt vissa comiteer.
Man har insett nödvändigheten att fixera cn minimisumma, under hvilken logan icke får verkställas, och denna minimisumma har man ytterligare insatt i sparbankernc, eller på allmänna säkra förvaringsställcn, på det den legde ej må äga tillgång till det besparade capilalct förr an efter slutad tjenstetid.
Det är efter mitt förmenande från denna åsigt, som man äfven hos oss hör utgå.
Det kan visserligen icke bestridas, alt den moraliska sidan af conscriptionssystemet fordrar, att alla skola lika uppoffra sig för fäderneslandet; men då denna uppoffring ofta medför sä många svårigheter vid tillämpningen, så skulle jag tro, all lega äfven framdeles bör inom Sverige tillåtas, men alt legningssummau hör fasställas, såsom jag nyss tog mig friheten nämna, temligen rundt, och att bestämmandet deraf ej må uppdra-, gas åt den personen sjelf, som vill sälta kail i sitt ställe, utan att dertill särskilda comiteer böra utses.
På grund af allt detta, tager jag mig friheten anhålla, att betänk, måtte åtterremitteras, och hoppas jag, att då detsamma till
Ståndet återkommer, det mätte vara något mera fullständigt utredt, än som nu är förhållandet.
Utsk. har sökt försvara det gamla systemet, dermed att det skulle vara mindre gagneligt för espriten inom armeen, om man tvingade de beväringsskyldige att i densamma ingå, än om alla vore frivilliga.
Man har deremot 3 II. 21 162 Don 17 Oclober f. m. anmärkt, all det voro skadligt, att don förmögnare finge köpa sig fri från samma skyldighet; men jag tror, att ingendera har träffat linfvudsaken.
Denna rörer, enligt min förmening, den mindre bemedlade näringsidkaren, ty för honom hiöl t är en sa beskaffad rättighet väsendtlig.
Den rike uppoffrar sin beqvämlighet, den mindre förmögne åter sin framtida existens; ty dä hans hela ‘framtid beror af arbete, och han är nödgad uppoffra en ganska lång lid på den honom åliggande beväringsskyldigheten, så kan lätt hända, att hela hans framlida bana blifver stängd, örn han ej kan friköpa sig från denna pligt.
Jag tror, att det hnfvudsakli■gast är detta förhållande, som bör tagas i betraktande, och ehuru jag i öfrigt instämmer med Hr von Troil, angalo behofvet af controll vid legningar, så skulle jag likväl anse för en stor olycka, om legosumman tages till allt för stor för näringsidkaren, för hvilken det kan vara af vida större vigt, än för den förmögne, att blifva utestängd från möjligheten ali kunna köpa sig fri.
Då dessutom K.
M. löfval, att vid en kommande riksdag komma in med en fullständig plan för vårt försvarsverk, så tror jag tiden nu icke vara inne att hvarken böra eller kunna utveckla de förhållanden, som kunna komma i fråga, hvarföre jag tillstyrker bifall lill €lsk:s betänk.
Hvad som af de 2:ne siste talarne blifvit anfördt, har redan från början af öfverläggningen i denna fråga blifvit framhållet, men då lika litet grundadt som nu.
Jag skall söka bevisa det.
Man har invändt, att som K.
M. har för afsigt att framkomma med förslag till armeens reorganisation, så borde lill dess frågan om legning för beväringsskyldige uppskjutas.
Jag frågar, om man vid närmare betraktande ej skall finna, alt genom denna frågas afgörande nu, en stor lättnad skulle beredas K.
M. vid ofvannämnde reorganisations verkställande?
Må detta vara tillräckligt i afseende på det hinder, som förmenas ligga i den K. propos., som framdeles är att förvänta.
Man har talat om Preussens exempel och den enlhusiasm, som der gjorde, att denna fråga med så mycken beredvillighet omfattades; jag önskar, att försynen måtte bevara Sverige från en dylik erfarenhet, som den hvilken uppväckte denna enlhusiasm i Preussen.
Det var de olyckor som drabbade Preussen, olyckan att se landet inom några få veckor inkräktadt, att se en armé af flere luidralusen man tillintetgjord, det var dessa olyckor, mine Hrr, som vållade den enthusiasm, hvarom Hr von Troil talat, och hvarifrån jag beder Gud bevara Sverige.
Det är i öfrigt Sveriges eget exempel, som jag hellre framdrager, än Preussens.
Sverige har nemi. haft perioder, dä dessa härar bestått af conscribcrade utan tillåten lega, och då det likväl vetat att visa sina fiender, huru litet det tvång betyder, som förmenas ligga uti pligten att försvara sitt fädernesland.
Man har här framkastat såsom skäl emot legningens upphörande, att detta egentligen vore svårt för den fattigare delen if folket och för näringsclasserne; men jag frågar då: hvar finnes väl den, som någon liten grand tänkt sig in i hvad som till ett Den 17 0 c l o I) e r f. nt.
103 krig fordras, som ej äfven inser, alt näringsidkarne just der kunna linna utöfning af sitt handtverk?
Man har yttrat, att derigenom att legning icke vore tilläten, skulle ungdomen nödgas afbryta sina studier, för alt ingå i armeen.
Men månne icke dess undervisning äfven i della afseende är vida nödvändigare för den allmänna bildningen, än om en examen tages några månader förr vid en academi?
Jag är af den mening, att om en yngling några månader sysselsattes inom armeen, i st. f. att tillbringa deni vid academien, så vinner han derpå i afseende på sina kunskapers omfattning.
Jag kan ej neka, alt jag funnit mig förundrad öfver idla de småskol, som här blifvit framdragna för bibehållandet af en så skadlig inrättning som denna, samt förnyar nain anhållan om återremiss af betänk.
Ehuru den siste värde talaren funnit sig förundrad öfver de små skäl, på hvilka Etsk. kommit till det resultatet, att anse sig böra afstå motionen, kan jag likväl icke neka, alt dessa små skäl, tillika med hvad jag föröfrigt tänker anföra i ämnet, föranleda mig alt yrka bifall till betänk.
Jag värderar visserligen det ädla syftemål, sorn motionären afsett medelst väckandet af denna motion; jag vill icke heller bestrida, att saken till sin idde är ganska vacker och god, men jag kan icke derföre underlåta att betrakta densamma ur synpunkten af dess praktiska verkställighet.
Slån har i detta afseende uppgifvit, att de karlar, som låta lega sig, merendels äro de sämsta, och jag medgifver att så förhåller sig i allmänhet; men man har dervid ej betänkt, all just de personer sorn lega för sig äro de, som hafva den minsta benägenheten för krigsyrket, och säkerligen skulle blifva mindre tjenliga såsom soldater.
Vidare har man anfört, att det är en orättvisa emot den mindre bemedlade, att den förmögnare äger rättighet att genom lega friköpa sig från beväringsskyldighelen, men jag för min del mäste bekänna, att jag ej kan gida detta skäl.
Det förhåller sig nemi. så, att af de bättre classcrna egnar sig vanligtvis en del åt det militära yrket, och för dessa kommer det naturligtvis ej i fråga att gä igenom beväringspligten; en annan del åter egnar sig ät den civila embetsmannabana!!, hvilken åter vid academien fullgör, denna sin pligt, utan alt någonsin lega för sig.
Således se vi, att’ de fleste som begagna sig af denna utväg, för alt undandraga sig ofvannämnde pligt, just bestå af allmogen och näringsidkarne, och jag är öfvertygad derom, att om allmogens söner förbjödos att fä lega i deras ställe, sä skulle tvånget att personligen utgöra beväringspligten komma alt betraktas såsom ett ganska tryckande onus.
Ur denna synpunkt anser jag ganska betänkligt, alt borttaga den rättighet, som de i detta afseende nu äga.
Den siste värde talaren har anfört såsom skäl för sitt yrkande, alt all lega vid beväringspligtens utgörande måtte upphöra, hurusom Sverige pä en tid, dä nämnde leguingsrätt icke fans, gjort stora eröfringar; men jag får dervid erinra, att sedan denna lid, indelningsverket blifvit hos oss inrätladt, och att detta till sin princip egentligen IGi Den 17 Oc t oljer f. m. icke är något annat, än hvad samme värde talare nu så bittert klandrar, nemi. rättigheten att sälla karl i sitt ställe.
Alt åter tillfället alt taga lega är för den mindre bemedlade en fördel, deraf har jag varit i tillfälle alt komma i erfarenhet.
På mina ägor bor nemi. en person, som köpt sig eget hus och samlat sig en liten förmögenhet, blott och bart genom den ersättning han fått, för det att han 2:ne gånger tagit lega.
För öfrigt får jag äran anföra, alt antalet af de legda synes mig snarare minskas, än ökas; åtminstone bär della varit fallet vid del regemente, der jag tjenar, alt nemi.
Oländningarne, som i början, dä de ålades ali exercera på Smålandssidan, till stor del legde för sig, dermed för hvarje år mer och mer upphört, sä att legokarlarncs antal i sednare åren varit obetydligt.
Om nu legningsrällighelen äler klefve alldeles förbjuden, tror jag alt bcväringspligtcn, som nu ulan missnöje utgöres, skulle dädanefter betraktas af allmänheten såsom ett tryckande onus.
Uti Hr von Troils förslag, att åt comiteer uppdraga conlraclcrs afslutande för della ändamål, kan jag icke instämma, emedan del skulle blifva ett förmynderskap, som allmänheten icke utan högsta ovilja skulle förmås alt underkasta sig.
Jag tror derföre, att rättast är att bifalla Ulskis betänk.
När en tlieoretisk sals lider afbräck i praktiken, mäste den vara en paradox.
Man har här sagt, att armeen och dess esprit skulle vinna, derigenom att al! lega vid beväringsskyldighetens utgörande, upphörde; men praktiken säger helt annat.
Jag åberopar lill vittnen uti hvad jag ämnar anföra, såväl
Hrr landshöfdingars som Hrr regements-chefers erfarenhet.
Huru många af dem som önska lega vore nemi. icke onyttiga för armeen, ja till och med ett åtlöje för densamma?
Merendels bestå desse af sådane, som i föräldrahusel blifvit så uppfostrade, att man på dem kan lämpa det kraftiga bondullrycket ”mors grisar.”
Hvad skulle väl armeen med sådane att göra?
Dels bestå de äfven af sådane, som väl kunna hafva physisk styrka, men som i anseende dertill, alt de blifvit så förnämt uppfostrade, skulle anse sig för goda att, i likhet med den öfriga beväringsungdomen, fullgöra denna deras skyldighet.
Såsom exempel i detta sednare fall torde kunna nämnas våra rusthållarcs söner i bondeclasscn.
Man skulle hafva ett dubbelt besvär inom armeen, om man af dem skulle skapa rättskaffens soldater.
Hvarföre vill man äfven nu begagna ett tillfälle, att fråntaga den behöfvande en arbetsförtjenst?
Hvarföre arbeta emot Rousseau’s sunda princip, ”att så vidt möjligt är, söka jemna ödets orättvisor”?
Hvarföre slutligen betaga en oduglig rik tillfället alt betala åt en duglig fattig, och derigenom köpa sig fri från ett värf, hvartill han verkligen icke duger, samt i stället i ammen insätta en dugtig och bra soldal?
Kommen ihåg, mine
Hrr, alt de der penningarne, de köpa honom icke alldeles fri, ty fiendens kula återinsätter i ledet den der rike herrn, som en gäng slapp undan.
Ilan måste dit, om hans företrädare fuller; således är del blott till en viss grad, som han köper sig fri från ett värf, som borde utgöra hans ära.
Den 17 October f. m. 165
Här liar varit föreslagen en viss capitalsumma; jag ber Hrnne länka efter, huru mycken ledsamhet alla sådane bestämda föreskrifter hafva gjort här i landet, och att man i följd deraf måtte öfverlemna åt contrahenterne sjelfve denna summas bestämmande, lika väl som uppgörandet af villkoren alt såsom indelt soldat inträda i krigstjenst.
Uti ett land, som skryter af att vara fritt, der vill man binda händerna på oss i alla afseenden!
Man har talat om enthusiasmen år 1806, efter slaget vid Jena.
Jag ingår alldeles icke i den conclusion, som denna citation medförde; men då en annan talare har klandrat, att man anförde densamma såsom ett bevekande skäl, så får jag förklara, att jag ingalunda delar detta klander, ty vi måste öfver hela verlden samla erfarenhet, för alt veta huru vi skola förhålla oss; vi höra komma ihåg Schillers bekanta ord: ”Die Wellgeschichte ist das Weltgerichl”.
”Verldshistorien är verldehs dom”, mine Hrr! och derföre har den talare, som anfört exemplet af enthusiasmen efter slaget vid Jena, i min tanka, haft fullkomligt fog dertill.
En annan talare har anfört, alt mångfald i förmögenhet är ganska användbar i fält; jag måste då återgå lill mitt första yttrande, att nemi. de som härutinnan blifvit af lyckan gynnade, vanligen äro bortskämde harn, som jag ej vet hvad de skulle duga lill; ty om de kunde laga en soppa, så kunde de åtminstone blifva kockar, men de äro tyvärr endast vande vid att itta densamma.
Afven har här blifvit sagdt, ”att en skäligen liten ledsamhet uppkomme genom en fördröjd examen.”