Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En smal gångstig förde till stället, och utom hvad man nu redan har nämnt, fanns intet som talade om menniskohänder, ty hög och djup tallskog omgaf denna ensliga stuga, på hvars yttre gafvel man dock såg lysa en brokig, målad, alnshög trädtafla, som skulle föreställa det regementes vapen, samt gifva tillkänna den rotens nummer, hvars soldat här hade sin boning.
Den lilla råg som vuxit i hörnet af det ena gärdet var redan inbärgad.
Der råmade en ko. De aftagna ärterne voro uppresta på en kon-formig ställning, men några traf-, var hafre stodo ännu ute i regnet, som väl icke häftigt, men jemnt och flitigt fuktade jorden och allt hvad som ej var under tak.
Det luktade redan höst från tallskogen.
Man var dock endast i slutet af September.
Ur stugans skorsten hvirflade en tjock rök, som än steg uppför, än slog ned öfver den öde, vilda trakten, allt som de fuktiga vindar behagade, och då och då kom en doft af nybakadt bröd, starkare än en sådan plägar vara, emedan säden ännu var så färsk.
Men hvem kände denna doft? – – ingen – om ej den omtalade ko’en, ett par får, hvaraf det ena hade en svagt ljudande bjellra om halsen, och ett par grågula grisar som oupphörligt följdes åt, ty utom dessa, syntes ej en enda af Guds skapade varelser, några våta, olustiga foglar oberäknade.
Men i stugan var hvarken fukt, kulen höst, eller en enda skymt af det mjeltsjuka och ängsliga som låg bredt öfver trakten.
Der skrattades godt och hjertligt.
»Jo jo,» sade den unga hustrun skälmskt leende, »så är det när man får sitt eget!
Då är man nöjd med det minsta.
Nog mins jag när du ratade herregårdsbrödet af bara rågen, för att det fullit lite på i ugnen!
Hvad skulle du då sagt om blandbröd Musjö?»
»Ja, men de bakade inte så bra som du, der på herregården,» svarade mannen med en liten förlägenhet.
»Åh din skälm!» utropade hustrun gapskrattande.
»Likasom det inte var just jag som bakade det mesta brödet, och säkert hvar kaka som du skulle ha; för si, på dem satte jag ett märke med tummen, och hur jag svängde med gamla jungfrun, så kom alltid de kakorna till dig, på din brödlott.»
»Ja, då vete f.. hur det var me’et,» återtog mannen äfven skrattande, »men det vet jag att detta smakar bättre än allt ihopa, ja långt bättre än snutar och franska bröd och sockerskorpor och Gud vet hvad det heter allt, som man kunde få på Drottningholm i fjol, om man bara hade pengar, eller – tillade han litet saktare – bekanta.
Han såg icke upp från den pregel att tröska säd med, som han var sysselsatt att förfärdiga, när han sade dessa sista ord.
Stina, den unga hustrun, låtsade ej att höra dem, utan satte flinkt in den ena kakan i ugnen efter den andra; men då de alla voro der, smög hon sig sakta – hvilket var lätt nog, emedan hon ej för tillfället var besvärad med lyxartiklarne skor och strumpor – bakom sin man, och innan han visste ordet utaf, slog hon sina armar omkring honom, läggande händerna på hans ögon.
Just nu, i denna ställning, vill man afmåla dem så godt ske kan i kalla, döda ord.
Den unga soldaten var en hög, smärt, på en gång rak och ledig gestalt, sådan man sällan nog ser dem bland allmogen nu för tiden, dels emedan de blifva allt mer och mer sällsynta, dels emedan de som dermed äro utrustade af naturen, sällan eller aldrig hafva någon hållning, om ej soldatlifvet, disciplin och gymnastik utbildat den.
Detta var händelsen här.
Den unge Bold hade blott ett par år varit soldat, men togs, ehuru nyss approberad rekryt, att utgöra den 6:te af de soldater som året förut kommenderades till
Drottningholm för att – – utbildas till kropp och själ.
Han togs då förnämligast för hans vackra, i ögonen fallande utseende, och dernäst, för att man visste ingenting ondt om honom.
Tvärtom, han var nykter, begriplig och påpasslig.
Ett ljusbrunt lockigt hår, i hvilket kam varit hvar enda dag, och som växte till lika fort som compagnichefen befallde att det skulle saxas utaf, krusade sig omkring den hvita öppna pannan.
Det tycktes likasom gå i fortsättning till kindbensskägg, och detta möttes under hakan.
De mörkblå ögonen skuggades af långa ögonhår, och hans blick var fullkomligt analog med munnens rörelser, ty var den allvarlig och litet utstående, sådan som den under all exercis det blir, då låg äfven något lite bistert i ögonen, men drogs den förra till ett leende, så följde blicken sjelfmant med.
Betraktade man den ädla, fria pannan med denna aningsförmåga, som yttre föremål stundom väcka, om hvad som bor derunder, så trodde man sig med visshet kunna säga att här funnits rent guld, hade det blott blifvit framlockadt ur råa malmen.
Svenska bondens vanliga prydnad, perlhvita tänder, prydde äfven vår unga stridsman.
Han satt der nu med skjortan öppen i bröstet, öppen hängande vest, men med ordentligt hängslade underkläder af gamla kaserade munderingspersedlar, således ännu försedda med sina röda lister, fast dessa voro betydligt nötta.
I olikhet med hustrun, hade han ej allenast stöflor, utan äfven bastanta ullstrumpor.
Stina, den unga hustrun, var en tjugo-årig gestalt af medelmåttig storlek.
Hon var ej liten, hon var ej stor, men hon såg lätt och rörlig ut, och man kunde ganska väl märka, att hon hade af naturen en vacker rund och formlig växt, fast den nu var alltför rund och mindre smidig än vanligt.
Det rika mörkbruna håret hade om morgonen varit ganska sirligt benadt öfver den hvita pannan, och flätadt i nacken, men af värman och bakningen hade alla de kortaste hårstråen lätt friserat sig, och utgjorde nu lika som ett litet moln öfver det liggande och släta håret, och öfver allt detta var en lätt stoft af mjöl, som gjorde, att man ovilkorligt skulle kommit ihåg vackra pudrade porträtter af länge sedan i jorden slumrande tanter, tagna i deras första ungdom.
De penslade ögonbrynen skulle så mången i högre kretsar afundats henne, och ögat, det bruna klara skälmska ögat sen!
Näsan var af vanlig sort, munnen var vacker och frisk, något stor kanske, garnerad med perlor innanför korallröda läppar, och öfver dessa sväfvade ett ständigt fortfarande leende som än var godt och vänligt, än ganska skalkaktigt.
Kinden hade en gång för alla fått sin karmin af moder natur, och bakningen hade nu höjt färgen till något som liknade pionrödt.
Händerne som hon lade öfver mannens ögon voro så hyggliga som någon i hennes stånd kan det hafva, och silfverringen såg alldeles ny ut, fast den var något mjölig.
»Din skälm,» sade hon, »nu får du ej se upp förr än du säger mig hvad du menade med de der »bekanta» som du ibland talar om, och då alltid ser så flat och förlägen ut.
Hvad var det för andra?
Var det manfolk eller – qvinfolk?
Säg nu strax för jag vill veta’t, och släpper dig intet förr.»
»Nej, släpp bara öga på mig,» svarade han, och klappade henne kraftigt på armarne – så skall jag väl säga dig hvad det var för ett karnalje-byke som tidt och jemnt, bittida och sent hängde öfver oss på det förhärdade Drottningholm, ty så mycken synd och liderlighet som jag der såg, får jag väl aldrig i mina dar mer se, vill Gud.»
– Och nu följde en beskrifning, åt hvilken äfven de nedkammade släta håren på Stinas hjessa reste sig, och snyftande kastade hon sig i mannens armar, när han slutligen sade:
»Ja, kära Stina! om jag intet hållit dig så hjertans kär, och natt och dag tänkt på att bara det eländet var väl slut, skulle vi få komma ihopa som aftaldt var, så vet Gud om det intet gått med mig som med många af de andra gossa’, för der fanns mången galant gosse, som kom dit nykter och frisk, men som gick hem förderfvad för all sin tid, det vill jag försäkra, och jag undrar slättes intet på’et, för du kan aldrig begripa hur mycket konster de ha der uppe!
Ja, de äro illfundigare än sjelfva skam för att dra en till liderlighet och elände.
Tvi vale’t!
Jag hade aldrig gladare stund än när vi gick om bord på ångbåta för att gå hem.
Men det var sjelfva f.. till resa, må du tro!
Stridt regn och den allra fasligaste blåst, och knappt nog med – – »
»Åh ja, det vet jag ju redan,» svarade Stina, som ännu satt tankfull och dyster efter mannens första beskrifning, »din hemfärd har du berättat mångfaldiga gånger, men hvarföre du aldrig talat om det der andra förr än nu, det begriper jag inte.»
»För att det var onödigt,» svarade Johan.
»Det var det visst inte,» återtog Stina, »om du, när du ändå kan skrifva så väl, hade skrifvit till mig, att du intet alls frågade efter de der slinkorna, så hade jag sofvit godt mången natt.
Det var väl godt och väl att du skref att du hade helsan och mådde väl, och bad helsa till Gud och hela verlden, men ser du! om du bara skrifvit ett enda ord om att du allt jemnt höll mig lika kär, så hade du gjort fasligt väl.
Gud förlåte mina synder! jag blef aldrig gu’slån glad när du skref att du hade helsan, för det visste jag så kontant förut, efter du aldrig varit sjuk, men se! deremot gjorde jag mig de allra fasligaste föreställningar om hur du båd’ tyckte om och smekte andra töser, och hur de tyckte om dig, och båd’ med godt och ondt lockade dig ifrån mig, stackare!»
Och här utbrast Stina i en högljudd gråt och snyftningar.
»Du ska’ inte vara barnslig Stina!» sade mannen allvarligt, allt under det han kringklappade Stina.
»Hvad ska’ det vara till att gråta för det som förbi är.
Nej, ska’ en gråta för något, så vore det visst för det förhexade eviga regnet, som gör att jag intet kan få under tak de der stackars hafre-nekerne, som stå der så sura och eländiga, och som stått så, snart i fjorton hela dagar.»
Stina torkade tårarne ur ögonen och från kinden med sin lintygsärm och qvad:
»Ja så men!
Det är dumt att gråta för det som Gud alla redan styrt till det bästa, men jag kan gråta än, bara jag kommer ihåg hur jag sörjde och våndades den långa eviga tiden.
Men Gud vare lof! – tillade hon helt muntert – en sådan kan aldrig komma mer, eller hur Johan?
Det är ju slut med det dera Drottningholms-väsendet?»
»Ja.» svarade Johan tankfullt, och hade så när laggt till:
»Men det finns väl annat d .......skap ändå.»
Dock innehöll han med dessa ord, och just deruti ligger den verkliga kärleken, att man icke onödigt utkastar ett enda ord, som kan svida i dens hjerta som man älskar, af hvilken man är älskad tillbaka.
Dessa onödiga ord, dessa taggar på lifvets stackars enda ros, äro lika afskyvärda som – att tiga och gömma hos sig något som den älskande ser, känner, anar, men dock icke rätt fullkomligt kan gissa sig till, utan ständigt och oupphörligt frågar om.
Nej, lefve förtigenhet när det höfves, öppenhjärtighet när den är af nöden.
Ett älskande, ett verkligt älskande hjerta känner alltid när det ena eller det andra bör iakttagas, och reglor derföre skulle vara som att gifva snöflockarne föreskrifter i hvilka former de böra ligga eller icke ligga.
Imellertid slutade ej den unga soldaten med ofvanstående enstaka »ja,» utan styrkte sin bekräftelse tvärtom med följande ord, som hvar och en må komma ihåg att de äro sagda af soldaten och icke af författaren, af sista länken i kedjan, som sällan förmår se upp och rätt fatta den första, och ej af contour-tecknaren.
»Ja, de lär’ väl ha’ funnit att det nyttade till ingenting, utan bara kostade fasligt med pengar att så der släpa ihop folk från alla landsändar för att exserra, skrifva och läsa, alldeles som små skolpojka!
Tvi f.., det va’ inte roligt!
Löjtnanten var visst fasligt beskedlig, men se! han var så ung han med, och det vill båd’ år och förstånd för att vara skolemästare, helst för fullväxt folk till.
Han blef ibland så ond att han hoppade, och jag undrar intet stort på’et, för somma va’ nu så gudomeligt dumma att de kunde reta småsten; men jag kunde aldrig hålla mig för skratt när han gick omkring och mästrade våra fingrar, hur hvulet vi skulle hålla pennan när vi skulle skrifva, för, sanningen att säga så tycker jag att bara det blef skrifvit, så kunde det just qvitta och vara lika godt hur pennen satt i näfven, helst jag för min del aldrig kunde bjuda till att skrifva ett ord med pennen, såsom han satt’n, utan när han gick till en annan för att sätta’n rätt, så vred jag min så som jag är vand vid.
Mången timme gick bort för det bråket.
Och så räkninga se’n!
Ja, der räknades så många riksdaler, skillingar och runstycken att jag vånner jag hade en tusendels tusendedel deraf, så skulle jag och hela Nolby socken vara stenrika.
Men det såg jag grannt, att när man inte fått den dera räkninga in i skallen från barndomen, så har man aldrig någon rätt nytta af den, för jag, Gud förlåte mig, räknar ändå alltid på mitt gamla sätt.
Nej se! om somma från början fick gå i lära för att bli skrifve-mästare, och somma för att bli räkne-mästare, och somma fick gå i fred som aldrig blir annat än soldat eller bonde, då vore det bra tillställdt, men att en ska’ gå i skola se’n man är en gammal karl, det bär intet till.»
Stina hade obetydligt gifvit akt till sednare delen af detta tal, utan när Johan ändteligen gjorde punkt, suckade hon och sade:
»Ja, Gud vare tack att de höga funnit att det var bara dumheter, så att du nu får vara hemma.»
Johan såg tankfull ut genom fönstret, och drog äfven en suck.
»Kära Johan,» sade Stina efter en liten tystnad, »jag vet du hjelper mig så gerna, gack nu och tag ämbaret, och gif mig litet vatten, jag vill nödvändigt skura utaf här på lördagsqvällen.»
»Bara du orkar det, kära barn,» sade Johan, under det han tog ämbaret och gick.
»Jo, hvad jag orkar, ty i detta svinhus skulle jag förgås öfver helgedagen,» sade Stina för sig sjelf sedan hennes man stängt dörren; och nu städade hon fort och flinkt bort allt hvad som var framdraget, satte alla orena kärl i spisen för att tvätta dem, bara hon fick vatten varmt, tog derefter en ny björk-qvast, med hvilken hon hastigt och lustigt afsopade stugan, under en liten munter trall.
Hon hann detta, hon hann att kasta upp hufvudgärden ordentligt i sängen, och hon hann slutligen äfven att slänga en liten halfsekunds blick i den fyra tums höga spegeln, och stryka ned håret med tvenne fuktiga händer, innan den unga soldaten återkom med ämbaret och vattnet, ty de hade långt till den lilla källan borta i skogen.
»Det slottar på med regnet,» sade den inkommande.
»Gud gifve oss en klar och vacker dag i morgon, och en i öfvermorgon, se’n ska det få regna året ut.»
»Undantagande en dag,» sade Stina halfhögt och rodnande, fastän hon stod med ryggen vänd åt sin Johan.
»Ja så,» smålog den nya äkta mannen förnöjdt, »ja nu vet jag när du vill ha’ upphållsväder.
Det blir när Kajsa-moster ska’ fara till presten med – – – »
»Sch!» tystade Stina, och lade sin hand på hans mund, »säg icke »pojken,» för då blir det bara en tös, det kan du lita på.
Det har gamla Annika försäkrat mig slår aldrig felt, att när en vill ha’ en pojke, så får man en tös, och så tvärtom.»
»Kanske du kan få båda delarne,» genmälte mannen skämtande.
»Åh skäms!» svarade
Stina harmset, och gick ifrån honom, fast han ville qvarhålla henne.
»Nej, det säger jag en gång för alla, att så gerna jag vill ha en, så ogerna ville jag ha två.
Nej, se det hör till nådig Grefvinnan och de rika att få tvillingar.
Det är godt att det lilla vi kunna samka ihopa, räcker till en! – sedan då till två!
Men, vet du, fortfor hon i en betydelsefull och äfven något hemlighetsfull ton, under det hon ånyo framgick till mannen, »vet du, min tro är att den goda Grefvinnan tänker på oss med något till poj... till det lilla, när tiden kommer, för se! hon var så nöjd med mig alltid, och sade ju till mig och alla de andra, att det var det roligaste pige-bröllop hon gjort, efter det var så allt i tukt och ära, som det var, och efter jag kunde få bli’ riktig kronbrud.
Hon sa’ just när de klädde på mig, att detta var henne en stor fägnad, och att det ska’ jag ha igen framdeles.
Då tror jag hon mente som så.
Tror du inte det med Johan?»
»Ja Gud vet» svarade han.
De lofva mycket, de höga, men hållen – den sitter inne ibland.»
»Åh fy, skäms att säga så om Grefvinnan,» inföll Stina lifligt.
»Om du är anständig och beskedlig nu, som förr,» sade hon till mig, när jag talte om för henne att du ville ha’ mig, »så skall du få både bröllop och hjelp, och bli’ klädd så, som ingen kronbrud varit det på långan tid,» och det höll hon ord med som en karl.»
»Ja det må Gud veta,» sade Johan skrattande, »du var så utspökad, att jag knappt kände igen dig den dagen.»
»Ja se,» svarade Stina, »de hade schamererat ut mig med all den granlåt som fanns, (undantagande hvad brudpigorna skulle hafva) och så förryckt mitt stackars hår, att jag hade den allra värsta hufvudvärk; men det frågade jag intet efter den dagen.
Men nu ska’ vi intet sladdra» fortfor Stina, och sysslade under tiden borta i spisen.
»Jag har kastat upp litet i sängen, gack och lägg dig litet tills jag fått skura.
Du tycker intet om det verket, det vet jag af gammalt, men ske måste det, det vet jag äfven.»
»Åh tvi! hvarföre skulle jag lägga mig innan solen ännu är gladder,» sade Johan, »nej, jag skall gå ut och vända litet på hafren, och s’en ska’ jag gå ett springande till Larses och höra om de intet skola åka till kyrkan i morgon.»
Den unga soldaten tog sin mössa och gick, och Stina såg så mysande och nöjd efter honom, ty hon visste mer än väl hvarföre hennes Johan ville veta om den rika grannen och rothållaren åkte till kyrkan eller ej.
Nu blef stor rörelse i stugan:
Stina skurade i fyrsprång och torkade dito med hvitmossa, som hon tappvis lemnade qvar på golfvet.
Sedan tvättade hon flinkt och hurtigt utaf kärlen och satte dem på sina platser, blåste på elden under potatis-grytan, sprang ut med diskvattnet till grisarne, tog in sin ko, mjölkade den, tog in sina får, gaf dem foder, bröt ned en hel börda med det vackraste och grönaste löf hon såg, »för att göra grannt med,» och återvände till stugan.
Men allt detta gick hastigt, lustigt, gladt och under jemn sång, som allt hvad Stina gjorde.
Inkommen i stugan, aflyftade hon potatisgrytan, som nu var fullkokad, sopade utaf hvitmossan, företog borta i ett hörn af stugan en väldig tvagning på ansigte, hals, armar och händer, och sedan hon i skymningen lyssnat litet att Johan ej var i närvånad ännu, tog hon sitt rena söndagslinne, och klädde på sig i fyrsprång.
»Det var skönt,» sade hon för sig sjelf, när hon var rent och snyggt klädd, och nu började hon kamma mjölet ur det långa vackra håret, men ansåg sig icke kunna hinna fläta det, utan vred blott upp det, och tryckte en förfärlig trädkam deruti, hvars minsta tand skulle gifvit våra fina, eleganta damer hufvudvärk för minst en hel vecka.
I största hast lade nu Stina fram en söndagsduk på bordet, ty hon tyckte sig höra Johan som sjöng borta i skogen, satte sedan fram bränvin, smör, mjölk och färskt bröd, kastade ännu några risqvistar på elden, men ville icke slå upp potatis ännu, för att den ej skulle blifva kall, ifall hon misshört sig.
Hon lyssnade längtande, ty nu stod ju allt så färdigt och trefligt, något som Stina djupt kände, fast hon aldrig förstod att orda derom.
Förut, under hennes ifriga bestyr, hade hon lyssnat med en viss oro och fruktan, ty hennes ambition var just att hinna med hvad hon hunnit.
»Ack om han ville komma nu!» sade hon för sig sjelf, och lade sig under tiden ned på knä, men ack! icke för att bedja, utan för att leta i ett litet skrin der hon hade några små färdigsydda barnkläder, hvilka hon med en viss förnöjelse betraktade, det ena lilla plagget efter det andra.
Hvad de voro mångfaldiga och blandade, de känslor som intogo Stina när hon så här låg på knä vid sitt lilla skrin! men i allt, och öfverallt framstod dock en enda rätt redig bild för hennes fantasi, och det var den af hennes Johan.
»Tyst! nu kommer han!» sade hon, och afbröt alla andra tankar, kastade hastigt de små kläderna åter i skrinet, smällde det i lås, kastade nyckeln upp på fenster-hyllan, och sprang emot den inkommande.
»Ack hvad du har dröjt!» bannade hon, medan hon på samma gång öfverhopade honom med ömhets-betygelser, klappade hans kinder, drog honom i mustascherne, och när hon väl fått honom att sitta på den till honom framsatta stolen vid bordet, kysste honom på den hvita rena pannan, på kinden, och slutligen, när Johan blott tycktes hafva en önskan, på de friska läpparne.
»Ack hvad jag är glad i afton!» sade Stina i sitt hjertas fröjd, »jag kunde alldeles hafva lust att dansa.»
»Jo, det skulle just passa dig, så här i åttonde månaden!» smädade Johan, men smekade henne hjertligen under tiden.
»Nej, dansen får du väl sidera nu en tid bortåt,» fortfor han, »men jag siderar intet maten, ty jag är glupskt hungrig i qväll.»
»Ja så får du det som duger ock,» sade Stina triumferande, och visade honom på de uppdukade läckerheterna.
»Det var ett fasligt kalas på lördagsqväll,» sade Johan, men lät sig dock smaka af allt, och talade under tiden om litet små-sqvaller från Larses samt att Larsa-mor Kajsa och Anna Lisa skulle åka till kyrkan, och att Stina allt för gerna fick åka i deras knä.
Detta gjorde Stina en stor och verklig fröjd.
Vägen till kyrkan var ganska lång; klädd och utstofferad i sin söndagsdrägt, orkade hon icke mera att vandra den, och det låg henne om hjertat att ännu en gång innan den förestående, i qvinnans lif så vigtiga stunden, få besöka Guds hus, se den gode Herden för hvilken hon »gått och läst,» och som sammanvigt henne med sin Johan, samt råka sina vänner och bekanta, som hon måhända ej mera på hela vintern skulle träffa.
Dessa natur-menniskor, hvilka anse allt det lilla som händer dem i lifvet för katastrofer, vilja gerna hafva en mängd saker och ting undangjorda, färdiga, uträttade, förr än dessa skola inträffa, och känna sig ängsliga och illa till mods om hinder derför skulle lägga sig i vägen.
Stina var förtjust öfver tankan på morgondagens kyrkofärd, och visade sin tacksamhet på det mest påtagliga sätt, dels i sin glädje, dels i sina enkla ömhetsbetygelser till honom, som utgjorde hela hennes lifs lycka.
Efter slutad aftonmåltid dröjde det icke länge innan de båda makarne slumrade ljuft och saligt vid hvarandras sida.
Redan tidigt den kommande morgonen smög Stina sig upp, satte på sin kålgryta, släppte ut ko, får och grisar, sprättade upp ännu ytterligare ett veck på söndags-kjolen för att få den litet vidare, och började kamma och fläta sitt hår.
Då först vaknade Johan, men förblef stilla och gaf icke tillkänna sitt uppvaknande, förr än han hastigt utropade:
»Kors Stina! hvad du ändå har för ett långt grannt hår!»
Stina som ej visste att Johan var vaken, och således alldeles icke väntade något tilltal, spratt häftigt till, tappade kammen, som gick i flera bitar, och blef likblek.
Men nu skulle man sett den stackars Johans oro!
»Ack min Gud! nu blef du fasligt rädd, min stackars Stina!
Förlåt mig!» utropade han.
»Kam skall jag nog skaffa dig bättre igen, bara den välsignade skrämseln intet bekom dig illa.
Drick litet vatten!
Gör det för all del!
Du är blek som ett lakan!
Herre Jesus hvad jag var för ett fä, som så skulle gasta till så.
Du trodde väl att jag sof, dermed så – – –
Så här talade Johan länge, och förebrådde sig sjelf, men Stina, som icke hade en fjerdedels tanka på att med sin skrämsel göra sig intressant, utan tvärtom, denna kärlekens gudomliga instinkt att så vidt möjligt är, undanrödja allt som kan ängsla och plåga den älskade, bet på tungan, drack vatten, och försökte allt hvad hon förmådde att tala lugnt och raskt, fast hjertat ännu hoppade inom henne.
»Var icke ledsen min gode vän,» sade hon, »nu är den sorgen förbi.
Det är fasligt dumt och eländigt att vara så der sqvättug och snarskrämd.
Det har jag väl aldrig haft namn för hittills, så mycket som de andra töserne fram på herregåln alltid försökte skrämma mig, både i mörker och solsken.
Och kammen, den var nu ingen skada på, den var så dålig.
Var nu icke ledsen!
Se så, nu är jag ju så stark som trots du.»
Så här täflade de länge att trösta och mildra hvarandras bekymmer, och så fort de sågo att detta var väl gjordt, talades ej vidare om den saken.
Man gjorde nu i det stället sin toilett.
Den unga krigsmannen drog kronpersedlarne på, och såg så manhaftig, så uppsträckt fiffig och fin ut, som en fändrik för en hop år sedan, och Stina myste vacker som en dag i sitt hvita huckle, hvilket omgaf det unga friska ansigtet, som en morgondimma lägger sig omkring en skön solbelyst trakt på en blid sommarmorgon.
Detta unga par var vackert att åse.
Klockan 8 vandrade de båda makarne utaf, hållande hvarandra i handen så länge de voro allena på skogsstigen, men hvar för sig när de längre fram stötte på annat kyrkofolk, till »Larses», som just nu voro resfärdiga.