Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna flik af himmel, som jag ser mellan de hopträngda murarna, Bär ingen af stjärnors strålande heroer.
Ej Sirius, ej Aldebaran tåga fram där,
Och den ensamma lyktan, som svänger på dinglande hakar Nere på gården, är släkt.
Hur ville jag väl, att dess ljus skulle nå upp till mig '?
Och om så vore, hvad äro mig jordens ljus.
Stundom ser jag muren midt emot mig hvit af månsken, Men * jag fröjdas éj däråt, ville ej bada däri.
Mörkret är mig kärt, jag vanhelgar det ej med lampor öch ljus.
Mörkret är godt som en väns famntag.
Mörkret är som en ljuf hvila, som ett ljumt bad.
Det omsluter mig med smekande, välluktrika vågor.
Hvad är hafvets djup mot mörkrets!
Min lycka är att dyka ned i nattens fruktansvärda, lockande mörker.
O heliga mörker, stoftets bojor falla inför din renhet.
Du fläcklösa, du ändlösa, du otänkbara!
Mottag mig!
O mottag mig!
Låt mig uppgå i dig.
Tryck mig till ditt hjärta och kväf mig,
Såsom du kväfver den irrande gnistan, som följt röken upp genom skorstenen.
Allt är godt.
O, men för en bäfvande själ vore hvilan hos dig ljufvare än annat.
Selma Lagerlöf.Den nya författarinnan.
Selma Lagerlöf: Ur Gösta Berlings Saga.
Berättelse från det gamla Värmland.
Belönad med högsta priset vid " Iduns " större pristäfling år 1890.
— Stockholm, Frithiof Hellberg 1891.
När snön länge har legat på jorden, så misströstar man slutligen om, att det någonsin skall bli sommar igen.
Förståndet vill nog öfvertyga en om motsatsen, ty sommaren kommer dock alltid till sist efter en lång vinter; — men känslan vill icke riktigt tro därpå.
Kan verkligen ali denna snö en gång smälta?
Kan jorden få kraft att bära grönska och blommor igen?
Men när man får se detförsta öppna platserna i skogen, där mossan står grön och frisk, där blåsipporna redan trycka samman sina knoppar, då tror man strax därpå.
» Jo, det blir vår!
Jorden har sin eviga varma lifskraft kvar, som ingen snö kan beröfva den. »
Något liknande känner man, när man efter en så lång, kall och glädjelös period, som vi haft i litteraturen, plötsligt hör en ny skalds röst.
Det finns, som bekant, många röster.
Det finns små, skarpa, begränsade röster, som precis och hårdt skrika ut hvart ljud, de ha i strupen.
Man märker så väl, — » det finns ingenting mera där bakom ».
Och det finns beslöjade röster, stora, fylliga stämmor, som kunna hviska i piano och som sällan släppa ut sin fulla klang, men som i det rätta ögonblicket ha en kraft och en skönhet, hvilka välla fram med en sådan rikedom, att man känner som om de strömmade från en outtömlig källa.
En sådan stämma har författarinnan till » Gösta Berlings saga ».
Jag tror icke, att man kan säga sig känna författarinnans stil efter denna bok.
Hon har valt denna stil för sin saga, och det är sagans stil, afbruten, ofta likasom drömmande, patetisk på sina ställen, alltid med en viss högtidsstämning däröfver.
Hon gör som goda målare, som icke måla allt på samma sätt.
En fin kvinna och en kraftig man målas icke med samma pensel och samma färger, och man berättar icke en mystisk saga med samma ord, som man framställer en modern hvardagshistoria.
Denna författarinna är nog alltför klok att fastna i ett visst slags stil.
Hon väljer de medel, med hvilka hon bäst tolkar ämnet, och säkert har hon här valt de rätta, eftersom ämnet kommer så mäktigt fram.DEN NYA FÖRFATTARINNAN.
Endast i det kapitel, där hon beskrifver den unga grefvinnan Doh-nas vandring öfver isen — ett kapitel, som för öfrigt innehåller utmärkta saker — har hon kommit ut ur sagans ton, och man märker strax på klangen, att man icke längre är inne i den underliga värld, där den öfriga historien passerat.
Jag upprepar det: författarinnans personliga stil känner man icke af denna berättelse, men man lär känna hennes uppfattning — en så rik och mångfaldig uppfattning, att man, efter att ha läst boken, får det intrycket: hon måtte kunna skrifva om allt, som finns i världen.
» Konsten består i att kunna välja », har en stor författare sagt, och denna eviga sanning bekräftar alltid en verklig skald.
Medan man ofta får de otydligaste intryck af de diktade personligheterna hos författare, som inbilla sig hafva studerat verkligheten med fotografisk noggrannhet, men uppfatta den utan djup och poesi, så får man däremot ett outplånligt intryck af de halft beslöjade, snart försvinnande gestalterna i denna saga.
Författarinnan har förstått att välja det väsentliga hos dem, det som utgör själfva kärnan i deras personlighet.
Anna Stjernhök, Ebba Dohna, kaptenskan, den unga grefvinnan.
Elisabeth — huru stå de icke alla som lifslefvande människor framför oss, som kvinnor af kött och blod, med kvinlig storhet och kvinliga svagheter!
I synnerhet är Anna Stjernhök skildrad på ett rent af genialiskt sätt.
- 1 sin ungdomliga kraft, sin godhet, sin passion och sin sVaghet framträder hon med en lefvande mångfald, som man sällan finner hos nutidsliteraturens gestalter.
De moderna kvinnoidealen ha för det mesta gått två vägar — antingen äro kvinnorna framställda sjåpigt fromma eller emanciperadt fräcka.
Anna Stjernhök är intetdera.
Hon är en människa, sammanfogad af motsatser som vi alla.
Hon är bortskämd och stolt, men hon kan glömma sig själf i den ödmjukaste hängifvenhet.
Hon kan nästan bli elak, när hennes svartsjuka sättes i rörelse, men hon har förmåga och vilja att småningom bli en hjältinna i uppoffring.
Men jag skall ej söka beskrifva henne, hvarken henne eller de andra lefvande personerna, som man endast lär känna genom att se och höra dem.
Helt lokala förhållanden, Värmland med dess herrgårdar, utgöra omgifningen för denna saga, och mängden af namn på ställen och familjer, på sjöar och backar förlänar en underligt trovärdig färg äfven åt de besynnerligaste händelser.
De små hvardagsbekymren, såsom då kaptenens barn äro ute för att hos grannarne » låna pepparrot » till det salta köttet, stå sida vid sida med sådana mindre vanliga händelser, som att den onde själf sitter i gungstolen och skrämmer gamla Ulrika.
Det är fantasiens värld sedd från verklighetens lif, begge rikt och sällsamt sammanväfda, — och att alla dessa historier om djäfvulen och hans andar göra intryck på en, det beror därpå, att de ha ett psykiskt sammanhang med personernas lif och utveckling.
Mest af allt är författarinnan begåfvad med fantasi — en så lefvande fantasi, att den sätter läsarens egen inbillningskraft i stark rörelse.
Det är nya saker man lär känna,44
DEN NYA FÖRFATTARINNAN.
nya, hemligketsfulla saker man hör och ser.
Bakom de verkliga händelserna vidgar sig ett långt perspektiv, där ens egna aningar och känslor skapa vidare ■ — ■ detta luftperspektiv, som så absolut saknas hos prosaiska författare.
Jag talar till dem, som läst boken.
De, som icke läst den, böra ej på förhand störas genom ett ofullständigt återgifvande af dess innehåll.
Men dem, som läst den, vill jag påminna om scenen i det blå kabinettet, då Anna Stjernholm för grefvinnan Elisabeth berättar Ebba Dohnas historia, och som slutar därmed, att Gösta Berling, utan att veta det, angifver sig själf genom att läsa upp den märkliga dikten.
Är icke hela detta kapitel själft en den skönaste dikt man kan tänka sig?
Likasom, också det sista kapitlet, där kaptenskan talar med sin döende son om evighetens frihet, hvarefter kommer dödens hemlighetsfulla uppträdande på skådeplatsen.
Mot hela sagans komposition skulle jag vilja invända, att hjältens öde afslutas på ett otillfredsställande sätt.
Om han blott hade försvunnit, skulle detta ha varit mera öfverensstämmande med mannens egen otydliga karaktär, som dock aldrig skulle kunnat bli så stadgad, att man kunnat tro på honom.
Men han försvinner hand i hand med den unga grefvinnan.
Och ehuru författarinnan själf säger, att hon helst vill tro, att de icke älskade hvarandra, så kunna dock vi andra icke låta bli att tro det, — och hvartill tjänar då allt Anna Stjernhöks hjältemod och - hennes försakelse?
Kompositionen är i det hela icke berättelsens starka sida.
Den är, till och med som saga, nästan alltför fragmentarisk och afbruten.
Men alla iakttagelser, alla tankar och känslor i historien äro sanna och gripande.
Den som skrifvit henne, förstår naturen och religionen, kärleken och ' döden, plikten och friheten.
Författarinnan har en personlig uppfattning af och personliga ord för allt detta, och hon har därför oändligt mycket att säga oss.
Tills vidare må vi tacka för allt, hvad hon redan gifvit oss i denna saga.
Hufvudintrycket däraf är den glädje, man erfar vid att stå inför en andlig rikedom.
Helena Ntjblom.
Till denna recension af den bok, hvarmed Selma Lagerlöf med ens tagit plats i vår literatur, vilja vi foga några upplysningar om denna nya författarinna, hvartill en gammal vän till henne benäget lemnat materialet såsom svar på våra framställda frågor.
Helt visst är det fler än vi, som vid läsningen af » Gösta Berlings saga » undrande sport: är den, som skrifvit detta gammal eller ung?
Han har ungdomens öfversvallande fantasirikedom, .men både hennes ämneriDEN NYA FÖRFATTARINNAN.
&gt;,från det gamla Värmland » och en viss nu mera ovanlig och urmodig romantik i ton och stil ingifva en snarare föreställningen om en åldrande kvinna, som ser sina ungdomsminnen i denna stämningsfulla dager och som ej förstår något af nutidens kalla, kyliga realism i både konst och världsåskådning.
Det verkliga förhållandet är, att Selma Lagerlöf är född 1858.
Det är sålunda icke egentligen med egna ögon som bon sett » det gamla Värmland », men hon har i stället kunnat välja bland andras gamla minnen.
Ni erinrar er det kapitel i hennes saga, som börjar:
» Jag har ingenting nytt att berätta Er, endast det som är gammalt och nästan glömdt.
Sägner har jag från barnkammaren, där de små sutto på låga pallar kring sagoberätterskan med det hvita håret; eller från stockelden i stugan, där drängar och torpare sutto och språkade, medan ångan rykte från deras våta kläder, och de drogo knifvar ur läderslidan vid halsen för att breda ut smör på tjockt, mörkt bröd; eller från salen, där gamla herrar sutto i vaggande gungstolar och, lifvade af den ångande toddyn, talade om flydda tider. »
Detta ät nog personlig sanning för författarinnan själf.
Och ännu bestämdare kan på henne tillämpas skildringen af huru Ebba Dohna så som barn lyssnade till sin farmors berättelser och sagor; ty framför allt var det just af sin farmor, som Selma Lagerlöf redan som barn lärde sig » die Kunst zu fabulieren ».
Det var hon som i det gamla officershem i Värmland, där författarinnan växte upp, satt vid skymningsbrasan de mörka vinteraftnarna och samlade kring sig barnbarnen, som lyssnade till den älskvärda, hvithåriga gamlas sagor eller ungdomsminnen.
Så fyldes den fantastiska flickans hela själ af en underlig poesi och en gammaldags värld af naiva människor.
Och det är den egendomliga föreningen af den gamlas lefnadserfarenhet och af barnets svärmiska uppfattning, som tryckt sin prägel på den minnesskatt, hvaråt nu Selma Lagerlöf lyckats gifva konstnärlig form.
Det dröjde länge, innan hon fick fatt i den form och ton, som var adäkvat.
Att berätta dessa egendomliga barndomsminnen i nutidens hårda, naturalistiska stil, gick naturligen ej för sig.
Öfver fem år arbetade den unga författarinnan, skref och ref sönder, skref om och skref om, innan hon slutligen fann den stil, som tycktes henne den.
rätta för innehållet.
Så blef det en stor bok af, en hel, diger Värmlandsroman i sagoform.
Ur den var det fem kapitel, som hon på måfå lösryckte och sände till » Iduas » pristäfling.
— Detta förklarar de af hennes recensent ofvan anmärkta kompositionsbristerna.
Det lösbrutna kan helt naturligt ej verka såsom ett helt.
Men nu hoppas författarinnan att, sedan dessa profstycken gjort så mycken lycka, inom kort få gifva ut arbetet i dess helhet.
För öfrigt har hon förut offentliggjort åtskilliga poemer, mest sonetter, hvilka införts i tidskriften » Dagny » under åren 1886 — 1888, och hvilka redan låtit ana en mer än vanlig poetisk begåfning.
Numer skrifver hon dock ej i rimmad form.
Men vi hafva satts i tillfälle att46
meddela en dikt af henne i en egendomlig halft bunden, halft obunden form, hvars originelt stämningsfulla innehåll vi hoppas skola bidraga att ytterligare öka våra läsares intresse för denna nya författarinna.
Det finnes för visso hos henne en konstnärlig kraft, värd att för den svenska vitterheten taga vara på.
Måtte ej de yttre förhållandena i ett litet och fattigt land neka henne tillfälle till den utbildning, som måhända af henne kan göra något i sin art stort, och må hon själf aldrig glömma att vårda den fädernepietet, den bygdekärlek, den sinnets renhet, som redan gjort henne till en god författare.
Moderna moralteorier.
Letourneau: Moralens Udviklingshistorie.
Forelæsninger holdte i vinteren 1885 — 1886.
Oversat af Vilhelm Boye.
— Kjöbenhavn 1889.
Schubothe.
Så väl ämnet som boken ha för någon tid sedan varit föremål för en i Stockholm hållen föreläsning, hvilken äfven refererats i tidningarna.
Af dessa referat framgår, att föreläsaren anbefallde boken såsom gifvande » många nya och vidsträckta synpunkter Öfver detta forskningsfält, ehuru säkerligen mer än en stött sig på hans (författarens) i vissa afseenden brutala och öfverdrifna åskådning. »
Äfven vi skulle vilja anbefalla intresserade läsare att taga kännedom om denna bok såsom ett repertorium af allt hvad för närvarande den materialistisk-evolutionistiska åskådningen uppkonstruerat om förhållanden, hvilkas historiska ursprung ännu är höljdt i mörker och därför i själfva verket endast gifver ganska få säkra utgångspunkter för verkligt vetenskapliga slutsatser.
Men om man går att läsa boken, bör man ej försumma att använda kritik snart sagdt vid hvarje rad.
Från kompetent vetenskapligt håll har man till och med betecknat Letourneaus " framställning såsom på det hela taget värdelös i vetenskapligt afseende; äfven den vanlige läsaren stannar oupphörligen vid påståenden, hvilka utmana hvarje omtänksam människas kritik.
Då man i mycket aflägsna tiders eller föga bekanta folkslags religionsföreskrifter, lagar, seder och föreställningar stöter på saker, som förefalla oss, med våra moderna föreställningar, obegripliga och förnuftsvidriga, har det i ganska många fall visat sig, att den fortsatta, allvarliga historiska forskningen kunnat påvisa, hurusom dylikt i själfva verket varit öfverensstämmande med numera glömda faktiska förhållanden, hvilka fullkomligt förklara saken och göra det obegripliga begripligt, det förnuftsvidriga ganska förnuftigt.
Vi behöfva endast påpeka Moseböckernas sanitära föreskrifter, hvilka visa en erfarenhetsståndpunkt, hvilken man först på allra senaste tider börjat uppskatta till dess fulla värde.
Letourneau betecknar såsom absurda vissa föreskrifter i Indiens och Persiens religioner.
På förhand kan man väl antaga, att nationer, hvilka dock i många afseenden visa sig i besittning af kultur, ej göra sig skyldiga till alldeles meningslösa föreskrifter.
Så visar sig äfven vara fallet, dåLETOURNEAU: MORALENS UTVECKLINGSHISTORIA.
man tränger litet djupare in i sakförhållandet än den mycket lättvindigt dömande författaren gör.
Han skrattar t. ex. åt persernas stränga straffbestämmelser beträffande hundens behandling.
Vi veta dock, att sådana bestämmelser förskrifva sig från nomadtillståndet, och att värnandet af hunden dà var af högsta betydelse.
En mängd exempel af samma slag kunde påpekas, och skrattet återfaller på författaren, då han antingen ej har kännedom om de fall, i hvilka den historiska forskningen förklarat sakförhållandet, eller visar sig oförmögen att tänka sig skäl, där sådana ej ännu med full säkerhet kunna påpekas.
Yi påminna oss en liten missionsberättelse, som Letourneau borde känna.
Då en missionär för några af Afrikas » vildar » ville förklara nattvarden, uttalade sig dessa icke människoätande vildar mycket nedsättande om de kristnas civilisation och frågade, om det verkligen vore sant, att den kristne äter sin gud.
På samma sätt dömer Letourneau om andra religioner och andra folkslag.
Att vissa föreskrifter fortlefva äfven sedan den ursprungliga orsaken därtill „ ej mera existerar, och att desamma därför nu förefalla löjliga, kan vara sant nog.
Men vår moderna civilisation bör likväl ej instämma i Letourneaus skratt.
Inom den europeiska strafflagstiftningen finna vi t. ex. kvarlefvor från ett aflägset tidehvarf, då blodshämnden tillät öfverfall och dråp, medan det å andra sidan var mycket betänkligt att stjäla ett får.
Vi kämpa, hittills förgäfves, för att i vår lagstiftning få infördt strängare straff för öfverfall och misshandel; mildare straff för stöld har man visserligen börjat inse vara én nödvändighet.
Må man komma ihåg dylika paralleler, då man går att stifta bekantskap med Letourneaus många öfverlägset afvisande domar om traditioner och seder hos folkslag, hvilkas historia är föga känd.
Att våga sig på att skrifva en » moralens utvecklingshistoria » förrän man äger ett tillräckligt och pålitligt historiskt materiel, är Öfver hufvud taget ganska betänkligt.
Letourneau bekänner sig till evolutionsläran.
Det göra äfven vi men inom vissa gränser.
Ty i de Häckelska darwinistern^s abstrakta konsekvensmakeri stöter denna lära ej endast på svårigheter utan på omöjligheter.
Vi kunna ej genom den förklara det andliga i synnerhet såsom lifsprincip.
Letourneau upprepar teorien om de själfaflande monererna, d. v. s. slemkulor af ägghvite-haltiga kolämnesförbindelser hvilka röra sig och anses äga lif, vara organiska.
Men hvarför äga dessa organiska ägghvitehaltiga kolämnesförbindelser lif, på samma gång som andra kemiskt alldeles likartade ämnen äro utan lif?
Denna fråga kan ej och kommer aldrig utvecklingsläran att kunna besvara å materiell väg, likasom öfver hufvud taget de andliga grundfenomenerna undandraga sig ali förklaring genom materialistisk utvecklingslära.
Det torde åtminstone tillsvidare vara säkrare och klokare att skrifva en moralens » historia » än dess » utvecklingshistoria » i den betydelse, hvari Letourneau tager ordet.
Men vi skola alldeles af hålla oss från att här närmare belysa denna sida af saken, emedan det är fullt tillräckligt att påpeka, hurusom Letourneaus framställning, uteslutande historiskt sedd, saknar stod i de verkliga förhållandena.
Vi måste emellertid härvid begränsa oss och skola endast behandla tvenne af hans hufvudläror, om människoätandet och om äktenskapet, därvid begagnande oss af ett rikligt material, hvilket framlagts af en dansk historiker, professor Joh.
Steenstrup, hvilken på detta område torde få anses som en auktoritet af första rangen.
Denne författare påpekar i öfrigt hos Letourneau ganska många rätt påfallande fel, äfven då det gäller den verkligt historiska tiden, såsom beträffande kvinnans ställning i Sparta, kristendomens historiska resultat, åtskilliga rättsfrågor o. s. v. För kuriositetens skull skola vi anföra ett exempel, som ' är ganska komiskt.
Letourneau säger: » En longobardisk lag går till och med så långt, att den bestraffar blotta tanken att tillfoga härskaren något ondt (si quis contra animam regis cogitaverit, animæ suæ incurrat periculum: Om någon tänker något ondt om konungen, råkar han själf i fara) ».
Här talas naturligt-48
LETOURNEAU: MORALENS UTVECKLINGSHISTORIA.
vis ej om att straffa tankar utan om att straffa attentat mot härskarens lif (anima).
Och attentat mot konungens lif är ju underkastadt straff den dag i dag.
Likaledes upprepar Letourneau efter » Figaros bröllop » ordandet om jus primæ noctis, hvilken — enligt Steenstrup — aldrig existerat utan förskrifver sig från senare tidehvarfs skenande fantasi.
Dylika missförstånd, hvartill kunde fogas vissa vilda fantasier om förhållanden i Norge m. m., äro rätt betänkliga i ett historiskt arbete och gifva ej någon gynnsam föreställning om pålitligheten af det öfriga.
Letourneau indelar, alldeles subjektivt, människans moralhistoria i i) den djuriska moralens historia, därnäst 2) den vilda moralen, 3) den barbariska moralen, hvilken räcker till in på 1700-talet.
Därefter kommer så 4) vår tids » industriella och merkantila moral ».
Under den » djuriska moralen » var alltså människoätandet allmänt.
Den danske kritikern finner Letourneaus framställ-r ning af denna sak alltför ytlig, för att inlåta sig med honom men vänder sig mot Andree, som förfäktar alldeles samma sak, men ej genom lösa postulat utan med framdragande af vetenskapligt materiel.
Det är mot den vetenskapliga bevisföringen man måste vända sig.
Till och med Andree medgifver, att » bevisen för att antropofagi förekommit i förhistorisk tid ännu äro föga talrika och till en del ej rätt styrkta ».
Men äfven hvad Andree finner styrkt, har motbevisats af arkeologien.
I grottorna vid Namur har man funnit klufna människoben.
Så väl naturforskarne Steenstrup och Virchow som äfven andra hafva dock påvisat, att klyfningen ~ ej skett genom människohand » för att komma åt märgen » utan på annat sätt.
Men äfven om påståendet vore bevisadt, så vore ej därmed människoätandet bevisadt.
Ty Yamafolket vid Amazonfloden, hvilket ej var människoätande, sög dock märgen ur människoben, emedan det trodde, att den dödes själ bodde däri och kunde öfverflyttas till den pers.on, som åt märgen.
Att man funnit genomborrade människotänder som smycken, är naturligtvis intet bevis; de kunna vara och voro säkerligen segertecken.
Katolikerna äro ej människoätande, fastän de gömma på helgonben och bära helgontänder som amuletter.
Fornfynden, äfven de allra äldsta, gifva sålunda ingen som helst anledning att tro, det människoätande varit i bruk hos forntidens människor.
Brända och krossade ben, som funnits, äro ej bättre bevis än ben, hvilka i en framtid kunna finnas efter Karlteaterns brand eller på Gravelottes slagmarker.
Men då man ej finner verkliga bevis inom arkeologiens område, håller man sig till historiska eller mytiska berättelser, såsom om Tantalus och Pelops, Atreus och Thyestes ' söner o. s. v., hvilka skola bevisa, att den tidens folk kände människoätandet.
För det första tala dessa berättelser ju egentligen emot böjelse för människoätande, emedan detta betraktas såsom ett brott, och dessutom vet man från senare tiders verkliga historia, att man några århundraden eller årtionden efter t. ex. en drabbning eller härjning utsmyckat berättelsen därom med de förfärligaste grymheter, hvilka äro helt och hållet uppdiktade.
Våra förfäder beskylldes sålunda för att hafva kastat små barn upp i luften för att återigen uppfånga dem på spjutspetsen — en fabel, uppfunnen fyra århundraden efteråt.
Om någonting är » vildt » hos människan, så är det fantasien — ej minst hos evolutionister och materialister, då de börja draga slutsatser.
Återstå nu de bästa bevisen,, nämligen att det verkligen finnes folkslag, hvilka äro människoätare i en eller annan form.
Visserligen är man berättigad att subtrahera ej så obetydligt från det insamlade materialet.
Stundom stå vittnen emot vittnen, och det finns ali anledning tro, att de resande i detta fall som i så många andra, ofta missförstått de infödda.
Men om män granskar det faktiskt föreliggande materialet, kan man ej komma till samma slutsatser som Letourneau och Andree.
Den förre framställer hungern såsom det motiv, hvilket gjort människan under den » djuriska moralen » människoätandeLETOURNEAU: MORALENS UTVECKLINGSHISTORIA.
Öfverallt på jorden.
Men hvarför finner man då de verkliga fallen af människoätande just i tropikerna, ej i de fattiga polartrakterna?
Andree medgifver, att vetenskapen ej kan förklara detta faktum, och i verkligheten torde hungern endast i få fall vara motivet; i de flesta fallen kan man påvisa, att antingen religiösa föreställningar eller hämndkänslan äro.
orsakerna.
Andree medgifver, att hungern endast » i jämförelsevis få fall är att anse såsom den verkliga orsaken ».
På samma gång som det är otvifvelaktigt, att alla vetenskapliga undersökningar peka därhän, att den nämnda seden städse uppträdt spridd bland jordens folk, och att inga bevis finnas för dess allmänna förekomst, finner man äfven en olikhet i motiv, hvilken pekar på ett inom hvarje särskildt område själfständigt ursprung.
Många folkstammar, hvilka annars äro lika » vilda » eller till och med vildare än de människoätande, betrakta med afsky antropofagien.
Och hur förhåller det sig med » människodjurets » närmaste släktingar, däggdjuren och fåglarna?
Medlemmar af samma art äta ej hvarandra; detta ären allmäfi regel, och endast enstaka fall utgöra ett undantag, såsom t. ex. då lejoninnan en och annan gång äter den nyfödda ungen.