Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sålänge octrojtiden räckte skulle privatbankerna få utgifva dessa sedlar på 3 r:dr 16 sk. valör och Utskm hade afslyrkt denna ovilkorliga framställning, men nu hafva Utskm framställt den modifikation deraf, alt K. M. skulle få bedomina hu - Den 21 Augusti. 345 ruvida icke
Privatbankerne äfven under någon förlängd tid skulle få utgifva dessa 3: 16, i sedlar.
Klinkowström har talat om att man icke bör förändra lagen emedan man icke ännu känner dess verkningar.
Jag tror att när man verkligen funnit olägenheter af en lag, bör man icke vidhålla densamma.
Till en början är detta icke någon bestämd lag utan det är en ekonomisk författning, som kan af K.
M. förändras när
Han så för godt finnér utan Ständernas samtycke, och K.
M. har erkänt olägenheterna af det fattade beslutet, i ty att K. M. har tillerkänt
Privat-bankerne rättighet att ännu ett år utgifva dessa sedlar på 3: 16, enär K.
M. ansett uphörandet deraf vara skadligt för det allmänna.
M. erkänt alt detta varit skadligt måtte äfven Ständerna konna se detsamma och erkänna det misstag de begått, då de ovilkorligen beslutat att dessa sedlar å 3: 16. valör icke skulle få ulgifvas längre än till 1850 års slut.
Jag finnér således goda skäl för att Ständerna frångå sitt förut fattade beslut, hvilket skulle lända till skada, och vidtaga ett annat mera nyttigt, hvilket föreslås i detta betänk:de,”till bifall hvarpå jag anhåller om Hr Frih. o. Landtm:s propos.
Till svar å den siste värde talarens framställning ang:de orimligheten att betaga Ulsk:n rättighet att yttra sig, ber jag endast att få upläsa tvenne rader ur 75 §:n Riksd.- Ordn.: ”Skulle två Stånd stanna emot två förfaller frågan och förblifve vid det, som tillförne stadgadt varit.”
Det är ju redan förut visadt att två Stånd hafva afslagit denna motion.
Om de andra två Stånden än bifallit densamma så vore den dock död.
Nu hafva emedlertid icke eller desse två sistnämnde
Stånd fattat ett för motionen så fördelaktigt beslut som bifall, utan endast återremitterat.
Utaf mina värde motståndares sätt att argumentera, skulle således följa den besynnerligheten att om två Stånd fattat eli, för motionen mera fördelaktigt beslut af ovilkorlig! bifall till densamma så hade detta varit mindre fördelaktigt för sjelfva frågan än om ett mindre fördelaktigt beslut fattats, i ty att genom ett sådant, frågan ännu skulle lefva.
Men säger Gr.
Gyldenstolpe här är icke fallet sådant, det är samma fråga, sedd ur annan synpunkt.
Jag återkommer då till hvad grundlagen ytterligare säger i samma 75 § af Riksd.Ordn. ”utan att samma fråga må kunna vid den riksdagen ånyo väckas eller uptagas.”
Således är äfven Gr.
Gyldenstolpes sätt att betrakta frågan genom grundlagen förbjudet.
Hr Rosenblad har mot mitt sätt att tolka grundlagen velat anföra flera riksdagars praxis, men han har dervid råkat att citera praxis i frågor af helt annan natur än denna, i sådana frågor nemi. som icke förfalla då två Stånd stanna emot två utan som då gå till förstärkt Ulsk.
I sådana frågor är det uppenbart, att då två Stånd afslagit men två Stånd återremitterat frågan så måste Utsk. svara på återremissen, ty en sådan fråga förfaller icke till följd af de två afslående Stms motstånd.
Hvar finnes deremot den åberopade praxis i sådana frågor som höra hit, d. v. s. i lag och ekonomiska frågor ?
Den värde talaren torde få svårt att i detta fall framvisa exempel på den af honom åberopade praxis.
Jag får hos ho - 346
Den 21 Augusti. norn anhålla om ett emla exempel deruppå.
Hr Rosensvärd har redan anfört många exempel på motsatsen.
Cederström, hvilken nyligen talade ganska väl för att frågan skulle anses vara förfallen vid ett likartadi fall röndr Hr Stiernsvärds förslag, har sökt komma ifrån konseqvensen af detta sitt yttrande genom att påstå, att den nu under handläggning var:de är en Bankofräga, uti hvilka frågor Utsk. har motionsrätt, men den ädle Frihm har dervid likväl förbisett att Bankolltsk. endast har motionsrätt i sädane frågor som röra 11. S.
Bank men deremot icke i lagfrågor rör:de Privalbankerne.
Jag nödgas fortfarande framställa samma vördsamma begäran att R. o. Ad. med vidblifvande af sitt förut fattade beslut behagade lägga betänk, lill handlingarne.
Stjernstedt, Jac. Theodor:
Jag fortfar i samma mening jag förut yttrat, att detta nemi. är en fråga, som bör anses vara förfallen sedan motionen blifvit af tvenne Stånd afslagen.
Jag ber derjemte alt fä tillägga att den mening som Banko- och LagUlsk:n i sitt sednare utlät, tillstyrkt, icke för R. o. Ad. var obekant dä Utsk:ns förra betänk, afslogs, emedan den fanns tryckt i Hr Lagergrens reservation som åtföljde betänk.
Således kände R. o. Ad. då denna mening, men biföll det oaktat Bauko- och LagUtskrns förra betänk.
Hvad sjelfva saken beträffar, sä har det icke varit fråga om, och är icke min mening, att Privat-bankerne skola nphöra.
Det är blott missbruket som enl. min tanka skall uphöra och som genom föreg:de beslut af Ständerna är förbjudet, ty jag kallar det för missbruk att bortjaga allt verkligt mynt ur rörelsen.
Vi ega endast silfver eller verkligt mynt pä valörer af skillingar.
Jag tror knappast att något annat land skall kunna framvisas der det i omlopp var:de silfvermvntet upgär till så lågt belopp som i Sverige.
Man vill nu bortdrifva Bankens mynt och ersätta det med representativer och det är ett missbruk af kreditförhållandena hvilket jag icke kan biträda, Hr Rosenblad har nyss talat om hur rättvis man bör vara mot den fattige och att man bör tillåta honora att kunna fä ega huru liten jordlott som helst, med ett ord, han har talat för en oinskränkt styckning af jorden.
Jag ömmar lika mycket för de fattige sorn Hr Rosenblad och det är derföre som jag vill alt de med säkerhet skola kunna hafva sina besparingar insatta i Privat-bankerna.
Jag tror att de äro mera belåtna dermed än att kunna nedlägga dera i sådana små jordlappar.
Jag skall icke längre tvista med Gr.
LaLagerbjelke i afseende på formen.
Det synes likväl som Hr Gr:n icke hade grundlagen för sig, emedan jag förmodar ali om det vore så tydligt och bestämdt alt denna fråga hade förfallit, sä hade säkerligen Hr Frih. o. Landtm, icke medgifvit diskussion deröfver och än mindre en propos. derom, hvilken jag förmodar han icke kommer att vägra.
Stjernstedt har talat om det missbruk, som
Privat-bankerna åstadkomma genom att utdrifva det redbara myntet nr rörelsen.
Jag hemställer till honom om före
Privat-bankerna det fanns mer redbart mynt i landet än nu.
Icke måtte det vara Privat-bankerna, som äro skulden till att ingen bryr sig om att ut - Den 21 Augusti. 347 laga silfver.
Hvar och en som har en Bankosedel på fickan kan ju skaffa sig silfver när han så behagar och på det viset uttaga allt silfver ur Banken.
Jag tror att detta är hvars och ens rättighet om han icke anser dessa Bankens sedlar kunna kallas för redbart mynt.
Jag påstår, att jag anser Privatbanks-sedlarne mycket säkrare än Riks-bankens sedlar, emedan de hafva nära nog dubbel valuta då deremot Riks-bankens icke hafva mer än enkel.
Således, dä frågan är om hvilka som äro de säkraste att hafva, så voterar jag för Privalbanks-sedlarna, ty de hafva dubbel valuta såväl genom Privatbankernas fordringar, som den solidariska ansvarigheten hos alla delegarne i desamma.
Jag tror deremot att det blefve kinkigt nog att utkräfva någon solidarisk ansvarighet hos Ständerna i händelse allt silfver utgick ur landet.
Då flere talare sökt göra det påstående gällande att frågan skulle hafva förfallit derigenom att 2:ne Stånd stannat mot tvä, så nödgas äfven jag upträda för att bestrida riktigheten af ett sådant påslående.
Det är visserligen sannt att två
Stånd yttrat sig definitivt i frågan genom bifall till Utskms förra utlåt.
, men det är också sannt alt tvenne
Stånd alldeles icke hafva meddelat något definitivt yttrande i frågan, således står denna ännu in suspenso.
När i följd af den återremiss dessa två Stånd beslutat, de sammansatta Utskm förändrat sin mening och ingått på ett i modifierad form framställdt bifall till motionen, så är det också samtliga Ståndens rättighet att i anledn. af denna förändrade framställning ä nyo i ämnet fatta beslut.
Man har åberopat såsom bevis att saken skulle hafva förfallit R. o. Ad:s beslut i anledn. af Ekon.- Ulsk:s betänk, angule Hr Stjernsvärds motion.
Jag bestrider alt något bevis från detta beslut kan hämtas, emedan, om milt minne icke förmyckel felar, R. o. Ad. då förklarade sig vidblifva sitt förra beslut och lade Ekon.Utsk:s sednare betänk, till handlingarne.
Således är, enl. min tanka, frågan ingalunda afgjord sålänge man icke kan visa att tvenne andra Stånd fattat definitiva beslut i alldeles motsatt riktning mot det som tvenne Stånd hafva fattat.
Man har sagt, alt de sammansatta Utskm väckt ny motion.
Jag bestrider äfven delta förhållande, ty när man läser sjelfva motionen och dermed jemför de sammansatta Utskms tillstyrkande, så finner man bestämt att det nu icke innefattar något annat än ett modifieradt biträdande af motionen och att ingalunda någon ny fråga utgjort föremål för Utskms handläggning.
Hvad sjelfva saken beträffar, ämnar jag icke om den mig yttra, ulan inskränker mig endast lill det ofvan anförda beviset för lagligheten af det behandlingssätt som frågan vunnit.
Då jag talat om småsedlar, har jag dermed icke kunnat endast syfta på Privat-bankerna utan äfven på den (mandelia lagstiftning, som i allmänhet rådi i landet och det torde icke kunna bestridas att det är en oriktighet i den financiella lagstiftningen alt utgifva sedlar till så små valörer att nästan allt verkligt mynt uttränges ur rörelsen.
Gyldenstolpe har sagt att ingenting hindrar att man icke kan vexla bort 348 Den 21 Augusti. småsedlarna och få verkligt mynt derför.
Det är likväl ett axiom, som erfarenheten gifvit vid handen att så snart det finnes ett sämre mynt så uttränges alltid det bättre.
Man har ännu icke kunnat påfinna någon utväg för att bibehålla det verkliga myntet så snart det sämre derjemte utgifves.
Att Privat-bankernas sedlar skulle vara bättre än Riks-bankens, är ett yttrande som jag icke väntat mig alldraminst af en Banko-fullm.
Det måste vara gifvet att kreditsedlar, som utgifvas med förbindelse att inlösas vid anfordran med Bankosedlar, altid skola vara sämre än de sedlar med hvilka de inlösas.
Men om de sedlar, som inlösas, skulle förlora i värde, så lära icke Privat-bankerna vara sä generösa att de med silfver inlösa dem, utan de betala sina skulder med de sedlar som de hafva.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., att han, innan propos. framställdes, ansåge sig förbunden, att nämna några ord om den af Gr.
Gyldenstolpe gjorda anmärkn., i fråga om den begärda bordläggningen.
2:dra mom. af 49 § Riksd Ordn. stadgade visserligen, att en fråga, som en gång blifvit lagd på bordet, kan vid nästa föredragu., pä flere ledamöters förenade begäran, åter hvila; men deri förekom också det anmärkningsvärda stadgande, alt det kunde ske ”ehvad öfverläggning egt rum eller ej,” och nu hade Gr.
Gyldenstolpe sjelf medgifvit, att, då han begärde förnyad bordläggning, hade Frih.
Stjernstedt haft ordet och börjat upläsningen af Doctor Sandbergs reservation.
Vid sådant förhållande och då grundlagen förutsatte, att öfverläggning kan hafva egt rum innan bordläggning begäres, samt Frih.
Stjernstedt anmält sig och erhållit ordet genast då ärendet blifvit föredraget, skulle H. Ex. ansett sig hafva felat emot den Landtmm åliggande plikt och den npmärksamhet han vore skyldig hvarje ledamot af del Höglofl.
Ståndet, om han afbrulil Frih.
Stjernstedts påbörjade yttrande.
Då sedermera Gr.
Gyldenstolpe, efter det flere andre talare förut anmält sig och blifvit upropade, förklarat att han frånträdde sin anhållan om förnyad bordläggning och Gr.
Lagerbjelke, i sin ordning upropad, gjort samma förklarande, hade H. Ex. ansett frågan om förnyad bordläggning helt och hållet förfallen, och FL Ex. kunde icke medgifva, det han trädt någon rätt för nära i fråga om den bordläggning, som blifvit”begärd medan Frih.
Stjernstedt hade ordet.
Det är visserligen en Talmans rättighet att låta diskussionen fortgå så länge han behagar, men jag hade trott, att när tvenne ledamöter bade begärt att få betänk, hvilande på bordet, så skulle deraf följa att diskussionen öfver detta betänk, skulle uphöra.
Det står visserligen icke något nämndt om att diskussionen icke kan fortfara, likasom det finnes intet, som hindrar att, oaktadt denna långa diskussion, lägga detta betänk, ytterligare på bordet; men jag hade trott att det öfverensstämde med god ordning, att, när 2:ne ledamöter begärde ett betänk, på bordet, icke någon vidare diskussion öfver detsamma för den gången skulle förekomma, utan att deras begäran om bordläggning, som icke kan enl. grundlagen 'dem förvägras, skulle hafva haft till följd att betänk.
Den 21 Augusti." 349 blifvit hvilande och icke sväfvande i luften genom en fortsatt diskussion.
Jag kan omöjligen vid detta tillfälle underlåta att uttala min tacksamhet för Hr Frih. o.
Landtrms förfarande i denna sak; helst det, enl. min tanke, hade varit orätt gjordt, att med åberopande af de värde ledamöternas, Gr:ne Gyldenstolpes och Lagerbjelkes begäran om bordläggning, betaga och afskära de sig anmälande ledamöterna rättigheten att sig öfver frågan yttra.
Man kunde tänka sig alt en ledamot, vid frågans förnyade föredragning, icke mera vore i hufvudstaden tillstädes, ulan till följd af tjensteförhållanden eller enskilda oundvikliga omständigheter från staden bortrest.
Hade nu denne ledamot något uplysande att meddela i ämnet, så finge han icke tillfälle dertill, derest allt yttrande förklarades böra upskjutas till den plenidag dä målet ånyo förekomrae.
På sådant sätt vore ju hans rätt honom betagen; och delta bör icke en Talman sig till last låta komma; hvarföre jag för min ringa del finnér Hr Frih. o. Landtrmns förklaring uplysande och ganska tillfredsställande, samt får af förenämnde anledmr, för honom betyga min ödmjuka tacksamhet för dess härvid iakttagna förfaringssätt.
Ehuru denna fråga om den begärda bordläggningen, genom Hr Frih. o. Landlm:s afgifna förklaring tydligen bevisats i enlighet med grundlagens föreskrift hafva blifvit behandlad, kan jag, som i allo erkänner riktigheten af Hr Frih. och Landtm:s förfaringssätt, dock icke undgå att, då Gr.
Gyldenstolpe likväl tyckes vilja vidhålla sin åsigt om orikligheten deraf, replikera Hr Grins sednaste yttrande så till vida, som jag tror att Hr Gr:n icke haft rättighet att begära bordläggning förr än han fått ordet, hvilket icke 'kunnat ske förr än jag detsamma lemnat, och sålunda tror jag att Hr Grins förmenande i detta fall sakna all giltig grund.
Då nu Fl. Ex.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Utskms förevar:de utlåt., besvarades denna propos. med starka ja blandade med nej, härefter H. Ex. förklarade det han trott sig finna att ja varit öfvervägande.
Efter härvid af Frih:ne
Stjernstedt begärd votering uplästes till justering och godkändes följande votens-propos.:
Den, som bifaller Lag- o.
BankoUtsk:ns utlåt.
N:o 2, i ani. af återremiss i viss del utaf Utsk:ns betänk.
N:o 1, ang:de lagstiftningen för Privat-banker, voterar ja; den det ej vill voterar nej; vinner nej, vidblifver R. o.
Ad. sitt förut i ämnet fattade beslut och lägges förevar:de utlåt, till handlingarne. 350 D en 21 A ugusli.
Vid voteringens slut befunnos rösterna hufva utfallit sorn följer:
Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ns i gårdagens plenum på bordet lagda betänk.
N:o 27, i anledn. af väckte motioner om ändring i de ang:de fattigvården samt ronde försvarslöse och kringvandrande personer gällande bestämmelser.
Detta betänk, företogs punktvis till afgörande. l:sta, 2:dra och 3:dje punk ter ne.
4:de punkten. l:sta mom. bifölls, men i fråga om 2:dra mom. yttrade:
Jag kan icke godkänna Utsk:ns yttrande i den del, der Ulsk:n säger, att
Utskm icke kan tillstyrka förslaget derom alt kyrkoherde, då han icke är Ordf:de i socknenämnd, likväl må kunna vara Ordf:de i fattigvårdsstyrelse
Jag anser att kyrkoherden bör vara ordf:de i fattigvårdsstyrelsen äfven dä han icke är det i socknenämnden.
Att vara ordf:de i både fattigvårdsstyrelsen och sockennämnden är sällan möjligt, åtminstone i större församlingar, der det skulle borttaga allt för mycken tid för kyrkoherden och leda hans upmärksamhet från de bestyr, som egentligen tillhöra hans tjenst.
Fattigvården hör lill hans tjenst och hatgjort det i alla lider, sedan kyrkoherdebeställningen först upkom, och något skäl att ändra detta urgamla åliggande, kan jag icke finna.
Man ser tverlom öfver allt, der kyrkoherden icke befattar sig med fattigvårdsstyrelsen, alt fattigvården blir behandlad mera juridiskt än kristligt och blir mera betungande för församlingen, och befordrar del sjelfsvåld, som hos en del lättjefulla och sysslolösa personer är på väg och på mänga ställen har inritat sig i betydligare grad.
Dessutom hindrar det under många förhållanden användandet af fattigvårdsmedlen på det sätt som vore lämpligast och gagneligast.
Af dessa skäl vore jag för min del sinnad att tillstyrka bifall till hvad motionen i della afseende innehåller, hvilket jag anser vara af mycken vigt.
Jag delar fullkomligen de åsigter Frih. Palmstjerna yttrat.
Jag kan icke lindet trycka en viss förundran deröfver, alt se Utsk:n afslyrkt förslaget derom, att Kyrkoherde, då han icke är ordf:de i socknenämnd, likväl må kunna vara ordf:de i Fattigvårdsstyrelse, så har Utsk:n straxt derefter tillstryrkt att han skall vara ständig ledamot af denna styrelse.
Det är enl. min tanka i högsta måtto olämpligt, alt göra en Kyrkoherde endast lill ledamot i Fattigvårdsstyrelsen.
Det skulle möjligen om den valrättighet till ordf:de som, om jag icke misstager mig, nu eger rum, göres gällande af en eller annan som är Kyrkoherden mindre bevågen, kunna hända att Kyrkoherden blefve ledamot af Fattigvårds - Den SJ1 Augusti. 351 styrelsen, under del Klockaren eller någon af Kyrkovärdarne voro ordftde.
Kan sådant vara lämpligt eller med god ordning förenligt?
Enl. kyrklagen är det Kyrkoherde ålagdt att taga vård om de fattige.
Han har således redan genom denna lag en skyldighet att deltaga i vården om falligväsendet inom församlingarna.
Hvad kan väl då vara mer lämpligt eller med decorum öfverensstämmande, än alt den som är sjelfskrifven ordf:de i socknestämman också skall vara sjelfskrifven ordftde i Fattigvårdsstyrelsen.
Jag tillstyrker altså afslag å denna del af betänk, och alt motionen måtte bifallas och att såsom följd deraf sednare morn., som tillstyrker alt Kyrkoherden skall vara ständig ledamot af Fattigvårdsstyrelsen, må förfalla.
Rebinder, Fred.
På den sammansatta afdeln. yrkade jag detsamma som Frih.
Palmstjerna och Hr Printzensköld, men jag fann icke gehör.
In pleno var jag icke närvande, hvilket jag inför Ståndet har velat anmäla.
Det är alldeles gifvit att ingen kan sä väl som en Kyrkoherde känna de fattiges behof och till ingen kunna de sä lita sig som till deras själasörjare såvida han är sådan som han bör vara.
Det är således orimligt alt någon annan är ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen än Kyrkoherden sjelf.
Dessutom iaträffar ofta att, då endast allmoge sitter i Fattigvårdskomitéen nödgas de hafva Kyrkoherden der antingen han är ledamot eller icke. flan får då föra prof., hvilket ordhden plägar göra samt har alla onera af att vara ordf:de, utan att hafva fördelen derutaf.
Jag yrkar vördsamt afslag på betänk, i denna del samt alt motionen i thy fall måtte antagas.
En sådan förändring, som den åtskilliga talare här ifrågasatt, kunde visserligen vara i flere hänseenden nyttig, men det var en liten omständighet, som helt oförmärkt inkom i Frih.
Rehbinders yttrande, hvilken jag nödgas uptaga.
Der omnämndes att förslaget voro lämpligt såvida pastor' alltid vore sudan som han borde vara.
Sådana undantag låta tänka sig, och jag är öfvertygad om att der något sådant undantag icke existerar blir Pastor i allmänhet den valde ordhden.
Det olämpliga uti att göra Pastor ovillkorligen till ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen har ofta visat sig, och torde det göra tillfyllest alt härvid hänvisa på förhållandet uti en anexförsamling der man sällan har förmånen att se Pastor oftare än vid vissa högtidliga tillfällen.
Om Pastor förvaltar ordförandeskapet i moderförsamligen, torde han dermed kunna vara tillräckligt uptagen, och annexet böra hafva frihet att kunna lill ordhde utse en person, som finnes inom församlingen.
Jag tror således att det nuvande stadgandet är i många fall ändamålsenligt och rätt och tillstyrker derför bifall till Utskms förslag.
Då flere ledamöter hade begärt afslag å Utskms förslag i denna del och bifall till motionen, så torde kanske vara mindre lämpligt att ingå i någon vidlyftig diskussion i detta ämne, emedan jag föreställer mig att beslutet kan anses vara på förhand faltadt i frågan, men jag vill likväl anmäla att jag i denna fråga tänker lika med den siste värde talaren, Utsk:n hafva fästat af - 352 Den 21 Augusti. seende just vid de omständigheter, som den förste värde talaren anfört, nemi. att presterskapet bör anses såsom de fattigas målsmän i afseende på fattigvården.
Men då Utsk:n tillstyrkt att, i olikhet med hvad som förut är föreskrifvet, Kyrkoherde eller den som hans tjenst förrättar skall vara sjelfskrifven ledamot af Fattigvårdsstyrelsen, så har man gjort allt hvad som behöfs, i thy att han der kan upträda såsom de fattiges målsman, likaväl då han är ledamot, som då han är ordf:de.
Jag anser principen i afseende pä sådana styrelsers sammansättning, der det är nödvändigt att ega en ordf:de, alltid böra vara den, att ordf:den måtte tillsättas genom val, derföre att dertill fordras serskild fallenhet, som man icke kan påräkna hos en person derföre att han har en beständig tjenst.
Kyrkoherden har såsom ordf:de icke större makt än öfrige ledamöter i Fattigvårdsstyrelsen.
Jag ser således icke något skäl hvarföre
Kyrkoherdarne skulle hålla så strängt på att vara sjelfskrifna ordfide, de kunna der icke uträtta det ringaste mer såsom ordf:de än som ledamöter.
Jag anhåller blott få uplysa att då denna fråga handlades på afdeln. voro alla ledamöter utom en enda ense i denna punkt, och der satt likväl 4 prester, af hvilka 3 voro af samma mening som den Utsk:ns betänk, utvisar.
Den uplysningen lemnades både pä afdelnm och sedermera i Utsk:n samt erkändes äfven af PresteSt:s ledamöter att mångfalldiga exempel finnas på pastorer, som icke äro passande till ordfide.
Man citerade derjemte församlingar, hvilkas Kyrkorherdar aldrig varit med sin fot inom Fattigvårdsstyrelsen, åtminstone högst sällan der infunnit sig och derigenom hafva de visat sig icke ega minsta intresse för huru Fattigvårdskomitéen behandlat de fattige.
Vid sådant förhållande får jag bekänna att om jag än ville ifra för att
Kyrkoherdarne skulle få tillgodonjuta denna lilla fåfänga, — (y det sades af flere prester att de annars kunde anse sig knuffade om de blefvo förbigångna vid valet, kan jag icke frångå den öfvertygelse att det är angelägnare i fråga om dessa Fatligvårdskomitéer, att församligarna måtte hafva fritt val vid tillsättande af sin ordfide.
Der Kykorherden är skicklig och således i detta fall åtnjuter församlingens förtroende, var det icke mer än en röst derom bland alla Ståndens ledamöter och isynnerhet hos PresteStis ledamöter att han kunde anses nästan sjelfskrifven.
Man ansåg sig blott böra förebygga alt församlingarne icke skulle nödgas taga den till ordförande i Fattigvårdsstyrelsen som aldrig der ville uträtta något.
Det är på dessa grunder jag anhåller om bifall till hvad Utsk:n i denna del af betänk, föreslagit.
Jag medgifver visserligen alt på sätt Gr, Mörner erinrat, Kyrkoherdar å landet kunna finnas, hvilka icke äro så qvalificerade att de äro de mäst lämplige att föra ordet inom fattigvårdsstyrelsen, men derföre att undantag gifvas skall man icke från dem leda sig (ill införandet af en allmän regel.
Lyckligtvis tror jag de fall undantagsvis inträffa, hvilka här blifvit omförmälda.
Dessutom är verkligen Kyrkoherden så kvalificerad, lärer det väl Den 21 A u g us ti.
353 val vara allmänt bekant att vederbörande