Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en sådan der lätt sommarskymning, och vi voro ensamma i rummet.
Det var i salen, och utanför stodo syrenerna i blom.
Jag låg och teg.
Det var hon ensam som talade; från ett ämne till ett annat.
Och så mjuknade hennes röst – det var om Axel.
Hur hon liksom hvilat vid tanken på hans sista farväl från henne.
Och hennes röst fick öfvergångar, liksom en känslig melodi.
Det är någonting så helt och harmoniskt att vara mor.
Det är icke för mig.
”Adjö – mor,” upprepade hon sakta, som om hon sagt det hundra gånger för sig sjelf förut och som om örat hunnit vänja sig vid ordens allra finaste välljud, så att ingen ton kunnat sänka sig en enda ljudvåg, utan att hennes gehör skulle sårats.
Det var icke till mig hon talade; det var till sitt eget minne.
Hon satte blott text till en kär melodi, att sjunga sig till ro med.
”Adjö – mor.
– – – – – Han böjde sig ner och smög sin mun intill min, – – – jag kände det bara som ett mjukt fjun.
– Många, många dagar derefter, hvar gång jag tänkte på att han var rest, så kände jag det.
Och jag hörde honom säga det: adjö – mor.
Och hvar gång jag hörde det, grät jag.”
Hvilken enkel, gripande naturlighet ligger det ej i dessa få ord!
Det slog mig medan hon talade och hvarje ord tryckte sig in i mitt minne som i mjuknadt vax.
Hvem lärde denna obildade gumma, att hon skulle säga att han ”smög” sin mun intill hennes?
Liksom om hon visste att just detta skulle ge intrycket af en finkänslighetens skygghet.
Och hvem sade henne att uttrycket ”mjukt fjun” genom sitt blotta ordljud framkallar tanken på en fågelunge, tryckande sig in mot det varma näste, som en gång fostrat honom och som han nu skall lemna?
Hörby d. 10 Juni 86.
Från hotellfönstret i Lund kunde man se ut öfver staden, långt bort öfver den vida, sommargröna slätten.336 Jag ville bo högt, kunna se långt.
Det är som om det gåfve själen friare andetag.
Jag bor så lågt här.
Det trycker mig.
Jag kan inte andas.
Och fönstren sitta lågt.
När jag reser mig i hela min längd äro mina ögon au niveau med fönstrets öfversta ruta.
Då ser jag ingen himmel och af träden endast deras nedre partier.
Och så sitter taket ned på hufvudet.
Det förefaller mig alltid som om det sänkte sig, som om det om några minuter skulle ligga som en tyngd öfver min hjessa.
Jag gick igenom en af Lunds promenader.
Jag kände en lifaktig företag[samhet] och gick raskt; jag skulle gå och skaffa inackordering åt Mathilda.
Vid en svängning af en gång kom jag midt emot en gammal gubbe, som vandrade framåt vid stödet af sin betjents arm.
Han var så förfärande i sin själlösa ålderdom, att hela min varelse isades af fasa.
Sådan kan en intelligent menniska bli!
Det var den tanke som slog mig.
Den slog mig som tanken på den störst tänkbara skam och nesa.
Menniskor borde dö innan de bli sådana.
En sådan varelse är ju endast ett ätande lik – en maskin till gagnlöst förtärande af det som skulle ge näring åt lif och tillväxt.
För en vampyr skulle jag känt just denna stelslagna vedervilja.
Det var visst en f.d. professor.
En förtorkad gammal bokmal.
Han har varit ung, han har kanske varit stormande ung, som min far var det i sin studenttid, men han har aldrig hållit af någon.
Har han haft familj, så har han varit elak emot den, och han får hålla tillgodo med sin legda betjent, som med en kallt föraktfull min går och drar på honom.
Det ligger något i betjentens ögon som om han blifvit elak bara af att vara i närheten af detta gamla plågoris.
Han har visst varit stor och stark en gång, ty hans axlar äro breda, de behandskade händerna stora.
Men nu är han sammantryckt – icke benigt krokig, utan som om alla partiklar i hans kropp blifvit tunga och nu tryckte hvarandra ned och tillsamman – en massa, som genom tyngdlagarne sjunker på höjden och vidgas i bredden.
Hans fötter äro stora, tunga och breda.
Men allt annat är ett intet emot ansigtet.
Ett finrakadt, pergamenthvitt ansigte under en fin blank cylinderhatt.
De själlösa ögonen se ingenting.
På det grofva ansigtet fins det bara djuret qvar.
Det är icke skrynkligt och veckigt, detta ansigte; själsstrider och lidelsefullhet ha icke gräft i det med sin grafstickel, det berättar icke om vexlande menniskoöden, upplefda under jagande stämningar.
Här ha humorn och satiren icke drifvit sitt spel som kastande vindar, här har godheten aldrig brutit fram med växtgifvande värme, här har ingen hjertats sorg fått skölja undan småsinnet.
”Sjelf nog,” det är nyckeln till denna lifshistoria, som ingen historia har.
Bokvetande och mat, socialt anseende och beqvämlighet.
Inga slitningar – och så bara djurets motvilja för att dö: han kan bli gammal som Ane.
Han måtte sett så ut när han låg och ”didde ur horn” och lät offra sina söner.337
Men det värsta är munnen.
Jag har aldrig sett ett sådant gap, hvarken på djur eller på en menniska.
Den hängde vidöppen som en förslappad nattsäckslås, visande tomma, svarta intet.
Det var en mun så stor och så tandlös, att man tänkte på Jonas och hvalfisken.
Det var en port för allting att köra in i, och att så tillslutas när man minst väntade det; med stora, sugande käkar, roflystna i all sin slapphet.
– – – – Hu!
Jag vill aldrig glömma den gubben.
Jag har mött egoismen.
Jag känner en lång, djup blygsel öfver mitt uppförande mot Axel – jag menar mitt förfärliga, dumma bref.
Ingen menniska har rätt att vara uppriktig så, som jag var det, rörande vid en annans mest smärtande punkt, bara för att se hvad min hand skall göra vid det.
Det var brist på takt, brist på finkänslighet – ja värre än det, det var råhet att göra på det sättet.
Om det årvis härefter kan sitta qvar ett agg af det, så har jag ingen rätt att undra deröfver.
Hvad som ökat min blygsel är, att jag läst något som jag skrifvit på en af de omstående sidorna.
Jag kände lust att skära ut bladet.
– Som om man kunde bli qvitt sin egen lumpenhet, bara genom att bränna upp ett pappersblad, der den satt sin smutsiga tass!
Nej, bladet skall sitta.
Det skall visa mig hvilken sjelfkär, sjelfblind varelse jag är.
Jag har vågat tala om ”ridderlighet”, – jag som burit mig så klumpigt åt!
Jag tror mig hemvand på bonade golf, och kommer klampande med stora träskor.
Jag berömmer mig af fina seder, och jag trampar min granne högt upp på foten.
Men det måtte vara nyttigt, det måtte vara en lexa.
Jag kan inte skrifva långa bref till Axel.
Jag känner det som om jag sjunkit så lågt under honom och som om jag endast tum för tum kunde höja mig igen.
Det skall gå långsamt, men det måste gå.
Jag kan inte ge mig ro förr än jag godtgjort detta.
Jag har små själars benägenhet att afundas andra.
Jag har obetydlighetens böjelse att skylla bristerna hos sig sjelf på de yttre omständigheterna.
– Så afundas jag
Axel hans kön och dermed följande frihet.
Han kan umgås med hvem han vill, utan att anses som en skabbig hund för det.
Ja; men jag glömmer att han med lika mycket skäl kunde afundas mig den rättighet samhället ger mig att äta min mat ur en annans fat.
Jag kan lata mig hur många dagar jag vill, utan att behöfva svälta; så länge den gamle har mat i sin gryta.
Strindberg har rätt i en del af det han säger om qvinnorna.
Men det är inte vårt fel, att man beröfvar oss vår personliga frihet, och det är billigt att samhället ger oss någonting i ersättning.
– Och när jag sjelf icke har förmåga att skrifva, då vill jag icke se detta som en brist hos mig sjelf, utan jag vill skylla det på yttre hämmande omständigheter.
Bort med sådan feghet!
Hvad var det som gjorde George Eliot från en talangfull journalist till en första rangs författare?
– – – – – – – Ja.
Ingen som känner qvinnonaturen kan tvifla på det.
Vändningen i George Eliots andliga lif är allt för bestämd till tiden och allt för genomgripande till sin natur, för att här skulle kunna föreligga något misstag.
Så långt har jag rätt.
Men så glömmer jag detta häpnadsväckande mod, denna samlade kraft i viljan, utan hvilket det andra skulle blifvit endast kompromisser.
Kanske var det just det, att modet och viljan här spändes till det allra yttersta, som gjorde henne till författare.
Hon hade en sporre för sin ihärdighet.
Men det har äfven jag.
– Hon hade frihet, och det har inte jag.
Men jag kan kanske slå mig fri.
Så gjorde Harriet Martineau.
Ensam som jag.338
Har man sjukt samvete i en punkt, så är man alltid färdig att tro hvart ord sigta just åt den.
Jag fick mig ett godt skratt åt mig sjelf härom morgonen.
Jag hade stigit upp vid half sex tiden och innan jag gaf mig ut på min morgonvandring ämnade jag kasta ett bref i breflådan till Axel.
Jag har brefvet i fickan på min jacka.
När jag gick utför trappan, kom Anna i dörren och såg efter mig. – ”Jösses, hva’ är det fruen har i fickan!” utropade hon.
– Hur jag spratt till invärtes!
– ”I fickan?” – Ah, hon menade bakfickan på min klädning, der jag stoppat mina stora pelsvantar, så att det ludna stack ut ur fickan.
Jag skrattade och visade henne hvad det var.
Men jag hade fått en vådlig hjertklappning.
Och allt detta bara derför att jag en enda gång velat göra hemlighet af att jag skickade af bref till A., derför att jag skrifvit så nyss.
Och brefvet var blott det torra referatet om ingeniör Clausens död.
Hur lätt skulle icke min skrämsel kunnat uppväcka en alldeles orättvis misstanke!
Holck-Clausen och Karl Nordqvist hade gått ned till sjön strax innan middag.339 Elise stod just och hackade upp biff.
”Ack hvad det skall bli godt med biff till middag!” sade svärsonen, ”sätt den på precis när vi komma på gården, så att vi få den genast och riktigt nystekt.”
Och så gingo de, glada och muntra.
När de rott ut på sjön klädde Clausen af sig för att bada.
Han tog ena åran med sig.
”Nej hvad skall du med den?” invände Karl. – ”Jag skall ha den att leka med.”
– Han simmade långt bort och Karl ropade åt honom:
”akta dig, der går ett strömdrag!” – Holck svarade:
”det är inte farligt, jag kan simma till land.” Strax derefter ropade han:
”kom och hjelp mig, om du kan!”
– Karl kunde icke få fart med båten, då han endast hade en åra.
Han kastade kläderna af sig, hoppade i vattnet, och med fånglinan mellan tänderna drog han båten efter sig.
Men det gick långsamt och det var ett långt stycke till olycksstället.
Holcks hufvud kunde han icke se, men kroppen såg han ett par gånger skymta under vattenytan.
När han nådde fram var han sjelf alldeles utmattad och den olycklige syntes ej mer.
Det återstod ingenting annat än att bege sig hem och underrätta.
Han visste inte mer till sig än en galen menniska när han kom hem.
När han sade det till Anna sjönk hon alldeles tillhopa, signade ned i ett slags svimning, men hon hemtade sig genast och syntes då lugn.
”Jag vill till mor” (svärmodern) var det enda hon sade.
Och de reste genast till Hör.
Att träffa hans mor var hennes enda tanke.340
Hon sade henne sjelf allt, och sedan detta var gjordt kom det liksom en ro öfver henne.
Men gråta har hon icke kunnat alla dessa dagar.
Den drunknades mor reste med ut till Lillö.
Hon gick omkring så lugnt och vänligt, tröstande alla.
Anna håller ofantligt mycket af henne.
Det var som ett behof att få vara i hennes närhet.
Ett barns oreflekterade känsla af att i stunder af fara och sorg ha någon att sluta sig till.
Liket kunde de icke finna.
Ingen grät, ingen klagade.
Men Anna ville beständigt ned till stranden.
Hon hade den tro, att om de bara kunde finna honom, skulle han kunna kallas till lif.
Inte förr än klockan tolf på natten kunde de få henne att gå derifrån.
Samma qväll reste Caroline, fröken v.
Bergen och Anna Anderberg.
När de kommo in började de häpet se på hvarandra och ingen vågade nämna hvarför de kommit.
De sågo alla så lugna [ut], så skenbart som vanligt, att det vaknade ett tvifvel hos dem: de trodde att det hela varit ett misstag eller en osanning.
– ”Ja, han är död,” sade Anna lugnt och såg på dem, utan att de gjort någon fråga.
Med första tåg följande morgon kom apotekaren.341 Det första han sade var: ”det kunde varit värre; Karl kunde också varit död.” – O, du egoistiska föräldrakärlek!
I själ och hjerta gladde han sig nog öfver att förhållandet icke var omvändt: att Karl var drunknad och den andre vid lif.
Det är naturligt det der.
Det är ingenting att klandra.
Men jag tycker att två sådana som Karl icke kunde uppväga en sådan som Holck.
Och för Anna kan icke detta innebära någon tröst.
I sorgens första intensitet måste det vara henne likgiltigt hvem som drunknat eller hvem som räddats, när han ändå aldrig skulle väckas till lif mer.
Ännu ett par dagar efter hade hon den orubbliga tron på att om de bara kunde få honom upp, skulle han kunna kallas till lif.
Ett slags stilla monomani.
Beständigt går hon ned till sjön, utmattad så att hon faller omkull allt som hon går.
Hörby d. 17 Juni 86.
Det är märkvärdigt hvad en småsak kan plåga mig!
Det förföljer mig att mitt sista bref till Axel innehöll en oriktig uppgift: att Holck-Clausen hade haft en liten pojke hos sig i båten, i stället för som det var, Karl Nordqvist.
Jag känner en sådan tomhet.
Det är det gamla goda kamratskapet som är borta.
Han må tala om äresjuka eller ej, saken är att jag i grund och botten har så litet intresse för mig sjelf, så litet att hoppas och önska för egen del, att jag behöfver intresse för en annan att förstärka mitt eget lifsintresse med.
Och nu sjunker jag dag efter dag djupare ned i ett slags apati.
Motståndslöst.
Hvad lönar det sig att sträfva och strida?
Lifvet har ingenting att ge mig.
Och ändå är jag icke pessimist.
Jag vet att lifvet kan vara ljust för andra.
Det kunde vara så för mig också – om jag icke vore fattig och derför bunden.
Jag är ledsen att jag bar mig dumt åt och skref det brefvet, ty det skall qvarlemna ett så obehagligt intryck.342 Men det främmande liknöjda skulle ha kommit i alla fall.
Jag befinner mig i ett slags stillastående och han lefver; han träffar menniskor och icke idioter.
Skilnaden oss emellan är för stor, och jag skulle känna den allt för djupt för att icke glida undan.
Om jag vore frisk, skulle det icke vara så, då skulle jag spänna min viljekraft och slå mig fram.
Nu neka de slappa krafterna, och jag sjunker.
I andlig död förmodligen.
Och ändå, fastän jag känner och säger så, vet jag att det icke behöfs mer än att sjukdomen ger sig och jag får ett godt honorar, för att jag skall se allting i ett helt annat ljus.
Men icke mitt uppförande mot Axel, det är och förblir en dumhet.
Men om jag icke kände mig så maktlös till kroppen, skulle jag icke anse det så absolut omöjligt att godtgöra denna dumhet.
Jag känner icke den minsta lust att ersätta Axels plats med någon annan.
Jag kan icke känna det som om någon annan kunde uppväga honom, menar jag.
Hellen Lindgren är hågad, och Hellen
Lindgren är raskare än någon af oss trott honom om, annars hade han icke kunnat skrifva ett sådant bref som det sista.
Men min snigelnatur krymper sig för att hans mor skulle läsa mina bref, och söndrande ville jag icke träda emellan dem, äfven om jag kunde.343
I dag kunde jag vänta bref, om det vore som vanligt.
Jag skulle önska att jag finge ett, det förefaller mig liksom om det kunde ligga någon frigörelse för mig i det.
Det skulle göra mig godt.
Det pinar mig att jag skall mista den ende af mina vänner som jag sätter verkligt värde på alldeles fullt personligt – det pinar mig att jag skall mista honom bara derför att jag icke varit herre öfver mig sjelf under denna modlöshets och sjukdomsperiod.
Det är som om lifvet gjorde mig en orättvisa med det.
– – – – Hm, tror du att lifvet gör några orättvisor?
Blir du ensam, så har du nog förtjenat det.
Så länge Axel var hemma denhär gången, var jag alldeles fri från min fruktan att jag skulle misstänkas (af honom sjelf, ty det är det enda jag skulle bry mig om) för att vara kär i honom.
Icke som skulle det i och för sig sjelf synas mig som något farligt att jag blefve en smula förälskad, om jag vore ung nog och frisk nog till det.
Ty känslan i sig sjelf är för mig ingenting att blygas öfver, och jag är allt för sjelfbeherskad för att låta den draga åstad med mig längre än jag sjelf vill, men det skulle då ovillkorligen vara någon som vore min jemnårige eller också äldre än jag.
Det naturvidriga i att en gammal qvinna förälskar sig i en ung man, skulle i och för sig sjelf vara ett starkt skydd nog, äfven om icke sjukdomen – som fallet är – kommit mig att kroppsligt känna mig som en fullkomligt könlös varelse.
Och det som är mig sjelf naturvidrigt, det är det mig också vidrigt att bli misstänkt för.
Det är det som gör mig rädd att Axel skall tro mig vara kär i honom.
Ingenting annat.
Jag ser ingenting förfärligt i att en menniska är kär, när det bara är naturligt.
Att en qvinna, som lefver i äktenskap med en man blir kär i en annan, det är onatur, det är vidrigt.
Men jag lefver icke i äktenskap.
Den juridiska lagen betraktar mig visserligen både som medlem i statskyrkan och som gift hustru.
Men i sjelfva verket är jag ingen af delarne.
Jag bryter i ingen yttre handling emot den borgerliga lagen, och mer har en borgerlig lag icke rätt att fordra af mig.
För mitt inre själs- och känslolif gälla inga andra lagar än mitt eget medvetande och min egen natur.
Om jag ginge till nattvarden, då vore detta en handling hvarigenom jag skulle erkänna och gilla statskyrkans dogmer, derför gör jag det icke, och känner mig fri i min vilja.
Om jag tillstadde min man några af en äkta mans rättigheter öfver min person, så skulle äfven detta ålägga mig vissa inre förpligtelser, och jag skulle icke anse mig fri i mitt sinne.
Statskyrkan fordrar blott att jag icke offentligt smädar henne, min qvasi-äktaman att jag icke ställer till skandal.
Båda delarne kan jag gå in på.
Och det är ett af båda parter antaget fördrag, så godt som något annat.
I allt der jag icke bryter fördraget är jag alldeles fri. Således i mitt tanke och känslolif.
Man kan nog säga att jag bedrar mig sjelf: att jag är kär i Axel, utan att vilja erkänna det.
Men jag tror att man har orätt i det.
Jag har icke denna själens skygga finkänslighet.
Mitt forna ”äktenskap” har i det fallet befriat mig från all gammal idealism.
Och jag skulle alltid blygas mindre öfver att vara kär i Axel än om jag vore det i min man.
(Man kunde ju t. ex. tänka sig en så förhungrad sinlighet, att den i brist på annat hölle tillgodo med denne gamle cynikers smekningar.
En sådan sinlighet skulle ha så mycket af djur och så litet af menniska, att jag skulle blygas deröfver.)
Jag ser således mycket litet skäl hvarför jag skulle neka att erkänna faktum för mig sjelf, om det förefunnes som sådant.
Jag tycker att Axel ser bra ut, jag njuter af att se hans figur och dess starka fria rörelser.
Det är en så ovanligt vacker figur.
Jag tycker om att beundra hvar detalj i hans utseende; hans starka jemna tänder, som glänsa fram så vackert hvar gång han skrattar; den fina ungdomliga huden på hans händer, och det täta, blonda håret.
Ja, jag tycker till och med om det som jag måste erkänna vara oskönt, men som är för honom egendomligt, som t. ex. vissa något för grofva drag i hans ansigte samt händernas något stela, tafatta rörelser.
Men under allt detta känner jag endast ett lugnt välbehag, som när jag ser en vacker häst eller en friskt utbildad qvinna med intelligens.
Jag skulle lika litet vilja röra vid honom som vid en vacker qvinnokropp och ungefär af samma orsak: det är något för mig främmande, något som icke kommer mig vid.
Och så ännu ett skäl: jag har aldrig känt mig svartsjuk emot honom, när det rört qvinnor.
Jag blef glad den gången jag anade ett tycke mellan honom och Anna Nordqvist.
Och nu, då de tala så mycket om Stella Cleve344 och honom, nu känner jag icke det ringaste obehag.
De måste vara ytterst frisinnade i kärlekssaker båda två, och fria från all gammal romantik.
Det skulle vara roligt att se hur det spelade af, det är det enda jag känner: ett nyfiket intresse.
Men på Ola Hansson har jag varit afundsjuk, så afundsjuk att jag riktigt gnagde mig sjelf ty mellan dem två kunde det uppstå ett intelligensförhållande, som emellan Axel och mig.
Och jag skälfde af harm vid tanken på att bli undanpetad.
Nu är jag afundsjuk på Georg Brandes och de danska studenterna.
Nu känner jag mig undanslängd som en utsliten gammal trasa.
Åh – jag skall naturligtvis resa på mig igen.
Men bittert käns det och tomt, i alla fall.345
Och så är jag afundsjuk på Axel sjelf.
Det skulle jag inte vara om det icke vore ett verkligt kamratförhållande mellan oss.
Jag vet också att han skulle kunna vara afundsjuk på mig, om han tyckte att jag var firad och uppburen, och om allting gick mig väl i händer.