Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Håll nu god utkik i den riktning boningshuset ligger, och varsko om du ser ljus i två olika fönster, och häng så en presenning ned från bommen, så att icke ljuset härifrån syns.”
En stund förgick, hvarunder Rosenberg bläddrade i boken.
”Styrman, ser du något?”
”Ljus i alla fyra hörnen af ett fönster, kapten!”
”Så, för tusan dj-r, jag har just väntat det, då har tulljakten lagt till vid bryggan!” och Rosenberg svor en hel rad smått för sig sjelf.
Om affären ej gick lyckligt, blefve förlusten stor.
Vår kapten var en våghals, som trotsade på lyckan, huru många gånger hon än narrat honom.
”Styrman, lysa ljusen ännu?”
”De två öfversta äro nedflyttade, så att alla ljusen stå i horisontel linje – – nu släckas de allihop.”
”Godt!” sade kaptenen; men der han stod, som på nålar, hade han det icke mindre än godt.
”Vi få vänta så länge och afvakta ny signal.
Jag skall sjelf hålla utkik.
Låt du emellertid folket skaffa och gå till kojs, utom Petter och gamle Lutter, hvilka skola hålla sig klara på däck.
Men låt först sätta ut storbåten och surra årorna i tollgången med platting, så att de kunna ro tyst; flytta packorna in till relingen, gör klar en talja och slå en tross om dem, att vi genast kunna fira dem ned!”
Medan dessa befallningar verkställdes, stod Rosenberg stödd emot kappen och riktade nästan oafvändt ögonen åt det håll, hvarifrån de sista ljusen försvunnit.
Men så sjöman han var till själ och kropp, och oaktadt det vigtiga ögonblicket, kunde han likväl icke hindra sina blickar att stundom flyga öfver till det enda upplysta fönstret på frontispicen, och sina tankar att på snabba vingar besöka det rum, som doldes af de tjocka gardinerna.
Rosenberg kände sig med en känsla af sällhet öfvertygad att inom detta rum ett hjerta klappade varmt för honom och väntade otåligt utgången af hans förehafvande.
Att han för öfrigt tänkte en hel hop om jaktens besök på Tistelön, om den misslyckade visitationen och tullsnokarnes långa näsor, behöfs knappt tilläggas.
Men andra mindre tillfredsställande betraktelser inställde sig äfven.
Ty i fall tulljakten lemnade platsen – om hon ej gjorde dem det sprattet att ligga qvar tills dager – försvann hon likväl icke; och om ingen nattvisitation var att befara ombord, höll hon sig dock säkert i närheten, vaksam som draken i sagan.
Rosenbergs funderingar afbrötos här af styrmannen, som anmälde: ”Allt klart, kapten.”
”Godt!”
”Observationssignal igen, kapten!”
”Ja, min själ har du rätt!
Tänd ljuset igen, så få vi se hvad gamle-far har att säga.”
”Ljusen i triangel, kapten!”
”Skönt, snokarne ha då rest.”
”Fyra ljus tätt tillsamman!”
”Klara då der för-ut, fira packorna ned i båten!
Vänta nu, få vi se hvart vi ska styra hän.
Se opp nu, styrman!”
”Tre ljus i södra hörnet, kapten!”
”Således vid bergshålan på södra ändan af ön.
Flinkt nu, gossar, hala båten upp!
Petter, langa ned min sjöbjörn och två buteljer xeresvin, i fall vi få ta koj i båten eller i en bergklyfta i natt.
Styrman, se väl efter skutan!
Jag tycker han tar på sig grårocken vesterut.
Om jag ej misstar mig, ha vi en körare före dagvakten.
Om så blir, så hala pliktankaret rätt upp och ned och låt gå styrbordsankaret.
Gif god bugt, så rider hon bättre upp.”
Kaptenen fattade fallrepet; och innan han utdelat den sista befallningen, satt han akterut i slupen, nickade vänligt åt styrmannen och kommenderade: ”Sätt af!”
Med långa taktmessiga årtag flög den lätta båten ut i den nu fullkomligt mörka natten; men med säker ledning af stället, der det sista ljuset försvunnit, styrde den unge kaptenen emot kusten.
Sedan våra sjömän en stund fortsatt rodden, yttrade Rosenberg sakta till den gamle matrosen:
”Lutter, tycker du icke vi skulle höra lommen snart, eller menar du jag styr för högt?”
”Nej, kapten, håll rätt som det går; när vi komma öfver udden, låter han nog höra sig.”
Petter Lindgren, ledsen vid tystnaden och uppmuntrad af kaptenens exempel, hviskade nu sin andre kamrat i örat: ”Tycker inte fader Lutter att vi hålla för långt ut?
Vi ha land straxt i lä.”
”Håll käften, din kyckling!” blef gubbens lakoniska svar, hvarvid
Petter fann för godt att låta samtalet tills vidare afstanna.
Sedan färden åter en stund fortgått utan afbrott, hördes hastigt ett genomträngande sorgligt skri, alldeles liknande lätet af den sjöfogel, kaptenen nyss nämnde.
”Fall nu utaf, kapten, och styr efter ljudet; vi äro snart på behörigt ställe,” sade gamle Lutter, hvarvid han tog ut bussen, satte fingrarne i munnen och svarade med det skärande skriket af en fiskmås.
Emellertid lät lommens ohyggliga läte tid efter annan åter höra sig; och Petter Lindgren kunde omöjligt afhålla sig från att hviska till sin kamrat:
”Fader Lutter, jag undrar på er, som skriker så; vet j inte att, då lommen så tjuter om midnattstid, härmar han de sjömän, som just då hålla på att drunkna.”
”Det vet jag väl,” svarade gubben; ”men det vet jag också att, om du inte nu beslår din förbannade pladdertunga, så skall jag i morgon med daggen lära dig att midt på ljusa dagen skrika som lommen.”
Lutter var icke att skämta med, den erfarenheten hade Petter redan gjort; och ehuru Petter nu reste som lättmatros, ansåg den gamle sjöbussen honom ändå som en kyckling, jemngod med kocken i fråga om att smaka daggen, när det behöfdes.
Men Petter var en rask och flink sjöman, och derföre kom nämnde traktat aldrig i fråga under tjensten; det var bara extra förplägning, som han merendels hade sin fritalighet att tacka för.
De gälla skriken hade nu alldeles upphört, och i deras ställe hördes ett snattrande, som liknade vildänders.”
”Sakta på årorna!” kommenderade kaptenen med dämpad röst; ”vi ä’ nu framme.
Gå du för-ut, Petter, och tag törn med båtshaken och håll båten från land, att dyningarne icke skada honom mot stenarne.”
”Behöfs icke,” mumlade en djup basröst tätt för-ut, och en väldig hand fattade båten, hvilken stannade liksom inkilad emellan ett par klippor.
”Åh, är det du, bror! förbannadt interessant möte!
Jag känner igen dig på taget,” yttrade Rosenberg.
”Är luften ren?”
”Ren för ögonblicket,” svarade med sakta röst Birger, ty det var han, som, öfvertalad af Gabriella och i följd af sin stora vänskap för Rosenberg, beslutit vara med på äfventyret.
”Men skynda dig nu, ty jag fruktar snokarne fått hum på vildbrådet.
Langa genast hit tvenne packor!
Du känner att min rygg icke bugtar.”
”Nej, jag vet det, din jette; men hvar är gubben?”
”Jo, jo, vi ha honom här; men försumma ej ett ögonblick!”
Med tillhjelp af den starke Birger, Lutter och Petter fick kaptenen snart alltsamman i land.
”Låt oss nu,” sade han, ”göra ett skufvande på båten uppåt, så ligger den stadigt, medan vi stufva in godset!”
Och genom några kraftfulla tag, uppmuntrade med ett sakta utstött ”å håj,” kom båten snart i säkerhet.
”Följ nu efter med resten!” hviskade Birger, kastade ett par af de tyngsta packorna på axlarne och gick förut uppåt stranden omkring trettio steg, der han nedkastade sin börda och bad de andra göra detsamma.
Här stod
Haraldson och stödde sig mot ett stort aflångt stenblock.
”Gå tyst!” sade han till de ankommande.
”Tulljakten styrde väl söderut, då hon lade från bryggan; men jag känner så’na der lurifaxar; de ha vändt om, efter ett par slag.
Och så sannt jag i all min dar varit en ärlig lurendrejare, är jakten inte längre härifrån, än att hon kan ha hört lommens skrik.
Men lommen tiger nu, och den unge räfven skall ha satans mormor till lots, om han skall hitta hit i detta beckmörker.
Men tyst som katten, säger jag; rullar en enda sten utför branten, så vet hon hvad kurs hon skall styra.
Birger, tag du undan hållstenen och låt blocket gå omkring.”
Knappt voro dessa ord uttalade, innan Birger försigtigt trefvade omkring i mörkret, tills han fann stenen, hvilken han borttog; och straxt derpå började det ofantliga granitblocket, genom faderns och sonens förenade bemödanden, vända sig liksom på en axel.
När det var kringvridet ungefär tvenne alnar stannade det, och gamle Haraldson nedlade nu med sin öfvade hand, till Rosenbergs innerliga förlustelse, största delen af sakerna i en af dessa besynnerliga, af strömhvirflar rundsvarfvade hålor, hvilka till stor mängd finnas på dessa kuster, och hvaraf den ifrågavarande blifvit genom något bergras öfvertäckt med den stora stenen.
”Ska de ej ned allesamman, fader Haraldson?” frågade Rosenberg, då han såg gubben i begrepp att sluta arbetet, utan att de tvenne mindre packorna, innehållande sidentyger, fått göra sällskap.
”Försigtighet är alltid bäst,” invände Haraldson.
”För alla möjliga och omöjliga händelser brukade jag alltid dela godset.
Så ska vi göra också nu.
Jag har ett gömställe litet längre fram.
Det är inte på långt när så stort som detta, men passar bra till det vi ha qvar.”
Kaptenen lät visligen gubben råda; och sedan stenen blifvit satt i sitt förra skick, och de tvenne återstående packorna förvarade i andra hålan, hvilken äfven täcktes genom ett af naturen på lika sätt bildadt lås, yttrade Birger: ”Låt oss nu gå ned till båtarne, ty fastän icke någon, som ej känner konsten, gerna kan sätta stenen i rörelse, kunde ändå en händelse upptäcka hemligheten.”
”Det vore f-n,” menade Haraldson, ”då skulle mitt goda namn och rykte, som gammal lurendrejare, vara förstördt för tid och evighet!
Men ingen fara: sedan packorna väl ä’ i land, ansvarar jag med mitt lif att kapten innan tre dar skall ha godset hos köpman Lund i Marstrand; ty ännu lurade ingen gamle Haraldson på slikt.”
”Godt!” sade Rosenberg.
”Menar far mörkret tillåter ett glas äkta xeresvin att leta sig fram till våra läppar?
Tycker far som jag, så vore en styrkeklunk icke ur vägen, efter den schå vi haft.”
”Åh jo, hvarför inte det!
Unga räfvenklo i tulljakten kan nu få komma bäst han behagar.
Det skulle just vara roligt att narra honom april; och om kapten ingenting har emot ett litet upptåg, så ska vi visa’n vägen.”
”Det är för mycket vågadt, far!” invände Birger; och de tätt sammanrynkade ögonbrynen skulle, i fall mörkret tillåtit att urskilja dem, visat hans stora motvilja för detta förslag.
”Prat, prat, det må jag veta bättre!” yttrade gubben, som nu åter kände sig intagen af sin gamla öfvermodiga sjelfrådighetsanda.
”Men huru skall det gå till?” frågade Rosenberg, som till hälften vägde mellan fruktan och den farliga frestelsen att få roa sig med en tullsnok. ”Petter!”
”Kapten!”
”Langa hit de begge buteljerna ifrån båten!
Nå, hur skall det gå, fader Haraldson?
I stället för svar slog nu Haraldson eld och blåste derpå under sin hatt, för att hindra det lindriga luftdraget från sjön att släcka densamma.
Med tillhjelp af torr mossa och en hop gammal tång, som låg spridd på stranden, brann snart en liten klar eld, hvarvid gubben antände ett furubloss, som han lät upphemta från sin båt.
”Se så!” yttrade han i så bestämd kommandoton, som någon kapten på sitt däck.
”Belägg nu båtarne bredvid hvarandra!
Fäst du, Birger, blosset vid toftan – det är bra!
Buteljerna på slupsdurken, glasen på främsta toftan!
Alle man i båtarne!
Klart till aktion!
Och nu, kapten, ska vi prata ett förtroligt ord med buteljen.
Så, låt oss klämma till!
Vi ha tulljakten här i rappet, och så’na hundar böra åtminstone inte vara med om mer än en!”
”Rätt så, fader Haraldson! J är vid godt lynne i afton; jag har aldrig sett far sådan.”
”Gubben yngs upp, när han är i sitt gamla element!
Det gör godt ända in i själen, när ett sådant kap lyckas.”
”Skål, far!
Birger, du får icke bli efter; gör mig besked!
Men låt mig nu för all del få höra hur det gick när jakten lade till.
Var visitationen lång?”
”Nej, min själ, gick inte den lätt öfver.
Han bröt så tvert af, att han nog hade väderkorn om att der inte fanns något att annamma den gången.”
”Blef min lilla Gabriella rädd för besöket?”
”Rädd!” upprepade Haraldson föraktligt.
”Hon är dotter af en gammal sjöbjörn och låter inte skrämma sig af myggbett.
Hon var dessutom inte nere med sitt ben, fast hon allt var så nyfiken som qvinfolka plä vara; men Anton, som trodde de ville visitera jungfruburn, hade reglat dörrn, så fågeln fick sitta inne.”
Rosenberg log, uppmanande
Birger att anlita buteljen, och lät derefter glaset flera hvarf gå omkring laget; men sista droppen var ännu icke tömd af gamle Lutter, hvilken med välbehag rullade bussen omkring i munnen, medan han i framåt lutande ställning hvilade på åran, då sakta årtag hördes tätt bredvid; och innan ännu något anrop skett, hoppade en af jaktkarlarne midt i båten och frågade med barsk röst: ”Hvad ha j för er härute, midti natten!”
”Hvad f-n flaxar du efter, din förbannade torsk?” yttrade Haraldson listigt, liksom han förehaft den oskyldigaste sak.
”Du skrämde just nu bort en ål för mig, så lång som en tullsnok.
Om du öppnat korpgluggarne en smula, hade din fårskalle kunnat inhemta att vi hålla på och ljustra, och nu har du med dina krumsprång jagat bort all fisk på en fjerdingsvägs afstånd.
Knåpa dig härifrån, du skötebarn af en åsna, annars sätter jag ljusterjernet tversigenom din skinntorkade lekamen!
Ja, vid salig far mins sista knäbyxor, är det inte Simon jaktkarl, som är ute i qväll!
Nå, god afton, Simon!
Du var väl med tulljakten, fast jag inte såg röken af dig rätt nu, när j helsa på hos vårt.
Men hvad gör j ute så sent?
Jag tyckte j styrde söderut; men jag kan gissa’t: j har väl fått spaning på något.
Ja ja, Herre Gud, hvad de kronans karlar ha tunga göromål och ändå lite eller inte för sitt besvär ibland.
Har fisket lyckats för er i qväll?”
”J tycks ha tagit bort fisken för oss i afton, min käre Haraldson; märk detta, j gamle hedersgubbe,” sade jaktkarlen.
”Men kom också ihåg det gamla ordspråket, som säger, att krukan ...”
”Kan i hundra år gå till vatten utan att gå sönder, om en klok karl bär henne!
Var det inte så du menade, du perla bland jaktkarlar, du krona bland tull-lejon?”
Jaktlöjtnantens ankomst gjorde slut på samtalet.
Han befallte den af sina karlar, som ännu qvarstod på jakten, att komma med en lykta och tända ljuset vid ljustret.
Rösten, som utfärdade denna befallning, var stark, kraftfull och välljudande.
Den förrådde hvarken för mycken eller för liten bestämdhet, utan ett visst lagom, hvilket icke genom uttryck af öfvermod annonserade för dem, till hvilka besöket var stäldt, att den talande var säker på sin sak, men likväl ett något, hvaraf de tydligt kunde sluta att här blefve allvar af den nyligen så lätt öfverhalkade visitationen.
I en tjenstemans röst, då han är stadd i utöfningen af sin befattning, inom hvilken gren som helst, ligger något som karakteriserar honom, både som menniska och utöfvare af det kall han bekläder.
Är det en vek, intetsägande röst, som har samma accent, hvilken begagnas i sällskapsrummet, då är det en hjertans beskedlig, troligen äfven en hederlig karl, men vi förmoda då att han saknar nerv och kraft; ty ehuru ingenting kan vara vidrigare, än att höra en manlig röst höja sig till den gränslinje, från hvilken den öfvergår till stormande skrik, hvarvid värdigheten hos densamme lätt råkar i fara att förblandas med den, som tillhör en pöbelhjelte, så finnes åter ingenting, som så afgjordt påtrycker en pregel af yttre värdighet, som den manliga röstens egna, efter förhållanderna lämpade vexlingar.
Jaktlöjtnantens röst hade ett för hans kinkiga befattning mycket lämpligt uttryck; och vid det flämtande sken, som bröt sig mot den nattliga dimman, sågs hans resliga, smidiga gestalt, med lyktan i hand, fördelaktigt höja sig öfver den andra personen, till hvilken han hviskade ett par ord.
Denne person, den sist ankomne jaktkarlen, var en liten rörlig figur, hvilken såg ut att ega hvad man kallar både näbb och klor.
Hans blick förrådde det öfvade ögat, som temligen säkert slår ner på sitt rof; men hans sätt att bete sig röjde äfven vana vid lydnad för sin förmans vink.
Den unge jaktlöjtnanten, Arve Arnman, hvilken läsaren anträffar på den farliga post, hans värdige fader en gång beklädde, gick med lyktan i handen ett par steg framåt, hvarvid han bemödade sig att hålla den så, att den så klart som möjligt upplyste föremålen.
Hans första blick föll på kapten Rosenberg, till hvilken han äfven vände sig och yttrade: ”Hvem har jag den äran att träffa i detta besynnerliga sällskap?”
”Mitt namn är Rosenberg,” svarade vår kapten med den stolthet, han alltid fann för godt att antaga mot de hatade ’tullsnokarne.’ ”Jag för skonerten, som ligger härutanföre, tillhörande kapten Birger Haraldson, och finner för min del ett litet oskyldigt fisknöje mindre ’besynnerligt,’ än ett så oförmodadt afbrott deri.
Jag skulle också hafva trott att herr jaktlöjtnanten snarare visat mig äran af ett besök på mitt fartyg, nemligen vid ljus dag.”
”Man kan icke alltid vara till hands i samma stund ett fartyg kastar ankar; men man kan godtgöra sin försummelse!
Om det emellertid icke stör herr kaptens fisknöje, vill jag med mitt folk bege mig ett stycke uppåt stranden, för att söka fågelägg eller ungar.
Sjöfåglarne hafva skrikit här hela aftonen, så att jag tror det jag möjligtvis kunde göra en god fångst.”
”Tiden är visserligen besynnerligt vald; men som herr löjtnanten behagar,” svarade
Rosenberg med ett tvunget leende, dock icke utan en liten stockning för bröstet.
”Tillåter kapten,” yttrade Haraldson, med en illslug blick på Rosenberg, ”så skall jag lysa herr jaktlöjtnanten; för skall en fånga fåglar här på ön, så måste en se och det klart – eller hvad säger herr löjtnanten?”
”Jag har icke begärt hjelp; men efter fader Haraldson, som jag också känner igen här, är så tjenstaktig, så hvarför icke!
Det skall fägna mig, om jag kommer i tillfälle att löna er välvilja.”
”Gud välsigne herr löjtnanten för hans beskedlighet!” svarade Haraldson med en enfaldig och ödmjuk ton, som vidrigt afbröt mot det hånfulla leendet på hans läppar.
Under föregående uppträde stod Birger, hvilken under faderns gyckel med förste jaktkarlen gått i land ett par steg från landningsplatsen, stödd mot en utskjutande klippspets.
Hans kind var öfverdragen med en märkbar blekhet, och hans öga hvilade spändt på den lille rörlige mannen, hvilken, jemte den andre jaktkarlen och en stor pudelhund, följde tätt efter jaktlöjtnanten, då denne begaf sig uppåt stranden.
De skarpa, lifliga dragen och raska rörelserna hos den unge jaktkarlen erinrade
Birger om en stund ur hans förflutna lif, hvilken väl låg djupt begrafven i minnets kyrkogård, men hvaröfver något grässtrå likväl aldrig skjutit upp.
Ehuru skakad genom märg och ben, glömde dock ej den starke mannen tiden och det sällskap, hvari han nu befann sig.
Ett förtroligt ögonkast af Rosenberg bragte honom till fullkomlig besinning; och han följde nu denne, som, jemte Haraldson, gamle Lutter och Petter Lindgren, på litet afstånd betraktade kronans handtlangare, hvilka, under deras åtgärder vid det kringirrande skenet, syntes i sällsam gruppering.
De hörde stenar ramla och sågo genom de blixtar, lyktljuset kastade på aflägsnare föremål, att hunden, hvilken Haraldson vid den djerfva utmaningen ej tagit i betraktande, krafsade i jorden, spårade omkring och slutligen, till deras gemensamma oro, stannade vid det stora stenblocket.
En liten stund sprang det väl dresserade djuret rundtomkring blocket, skrapade med tassarne på de yttersta stenarne och tillkännagaf med alla vanliga tecken, att något här fästat dess uppmärksamhet.
Arnman begaf sig genast till stället, dit äfven gamle Haraldson och Birger småningom nalkades.
Den yngre jaktkarlen lyste med lyktan rundtomkring, och hans qvickt irrande ögon flögo med ett betydelsefullt uttryck från hunden till husbonden.
”Ha, ha, ha!” skrattade Haraldson i mjugg, då Arnman förgäfves forskade efter någon ingång; ”den var ej uppfunnen för en sådan krabba!”
Men se nu upplyftade jaktlöjtnanten den ena stenen efter den andra, och närmade sig allt mera den, som utgjorde låset till förvaringsrummet.
”Pass på, Birger!” hviskade Haraldson, och hans ögon lyste härvid som en tigers.
”Icke våld!” svarade Birger eftertryckligt, ehuru tonen var låg.
”Åh, f-n, det må jag väl veta, att vi inte ä ensamma!
Men säg åt Lutter att han släcker blosset, och vid första signal från mig lyfter rodret eller åtminstone rorkulten från tulljakten och lägger i någon af våra båtar, som han håller klar.”
Birger gick tillbaka att tala med Rosenberg rörande gubbens uppdrag.
Emellertid nalkades Haraldson, den gamle öfvade räfven, med fullkomlig likgiltighet de sökande.
”Nå, finner herr jaktlöjtnanten några fågelägg?” frågade han vänligt.
”Sköt ni ert fisknöje, fader Haraldson, och afbryt det ej för min skull; ty jag vill helst på egen hand sköta jagtnöjet,” yttrade den unge tjenstmannen afvisande, men ej ohöfligt, medan han fortsatte sitt göromål.
Och nu klack det i gubben, ty Arnman hade träffat rätta stenen, som höll klippstycket fast, och lyckades med sin friska ungdomskraft att till en del få den undan.
Hastigt satte
Haraldson fingret till munnen och var nära att gifva signalen, men hejdade sig vid en annan ljusare tanke.
Han steg utan krus fram till Arnman, och då han låtsade sig ifrigt hjelpa till, föll gubben omkull och slog i fallet sönder lyktan med hufvudet.
Ljuset slocknade, och de befunno sig i fullkomligt mörker.
”Jesus, mitt ben!” skrek Haraldson; ”det är afbrutet!
Birger, Birger, hör du då inte!”
Birger äfvensom Rosenberg kom för att hjelpa upp gubben, hvilken lät höra det ömkligaste jämrande; men det lyckades icke.
Birger lade sig alldeles ner, för att desto bättre undersöka skadan, och då han åter reste sig upp, var stenen återlagd på sitt ställe och så säkert inkilad, att det erfordrades större krafter än jaktlöjtnantens för att rycka den derifrån.
”Jag tycker plågorna ge sig något,” sade Haraldson, sedan Birger med en knuff i sidan underrättat honom att allt var i sin gamla ordning.
”Försök att leda mig till båten, och förlåt mig i Herrans namn, herr löjtnant!
Jag skall ärligt betala lyktan.
Aj, din björn!
Sakta, säger jag!
Jag kan icke stå på foten.
Låt mig stödja mig på din arm, Birger!
Nej, det är omöjligt – du måste bära mig!”
Birger, som nu icke var säker huru han skulle anse förhållandet, tog utan svårighet gubben på sin rygg och bar honom ned i båten, der han lades så beqvämt som möjligt.
Alla, utom Arnman, samlade sig omkring och beklagade den gamle mannen; men den förre befallte sina jaktkarlar lägga tullbåten närmare land, under afvaktan på morgonen, då han vid den stora stenen ernade fortsätta sökandet efter fågelbon.
Vid dessa lugnt uttalade yttranden tycktes smärtan af det skadade benet förvrida Haraldsons anletsdrag till ett ohyggligt grinande.
Men straxt derpå, när jaktlöjtnanten vände sig till Rosenberg med det höfliga förslag, som denne med ett sötsurt leende antog, att i tulljakten tillbringa natten, under hvilken ändå ingenting kunde uträttas, inställde sig åter det hånande uttrycket; och som
Rosenberg lutade sig ned, för att fråga huru det var med honom, hviskade Haraldson hastigt: ”Bry er inte om mig, jag är frisk som en mört!
Men hör hvad jag säger: var artig mot jaktlöjtnanten!
Drick några glas med honom och berätta alla de skepparelögner j känner.
Håll honom vaken, så få karlarne sofva, annars sätter han ut vakt.
Och var för resten inte orolig, utan skratta och var munter.
Jag ansvarar – jag lofvar ingenting i onöda – att i morgon skall ej så mycket finnas qvar i hålorna, som den unge räfven kan få en knapp i byxorna för.
Gubben var honom för listig!
Nå, nå, han är bara nybegynnare än!
God natt, kapten; jag skall helsa flickungen!”
Haraldson bad nu Birger ro sig hem, hvarmed denne ock gick i befattning, sedan han först lemnat vinbuteljen och ett krus bränvin till gamle Lutter samt gifvit och fått en handtryckning af Rosenberg, såsom tecken att de förstodo hvarandra.
”Natten är kylig, behagar kapten stiga ombord?”
Arnman visade artigt vägen; och vår kaptens utseende, då han inträdde i den lilla nätta ruffen, kunde ungefär liknas vid råttans i fällan.
”Mårten!” ropade jaktlöjtnanten, ”laga att vi få varmt vatten och glas och ...” rösten bortdog under Mårtens flinka igenslående af dörren.
Andra Kapitlet.
Det är förlåtligt någon gång,
När för hvarann man stänger vägen.
– – – och hvem blef flat?
Sedan Haraldson och Birger kommit så långt bort, att de icke kunde ses eller höras från tulljakten, sprang den gamle upp från sin obeqväma ställning och fattade den ena åran.
”Se så, Birger,” ropade han, ”hal nu ut allt hvad tyget håller!
F-n tänkte inte på den fördömda hundrackan – men strunt! jag skrattar ändå i morgon åt de åsnorna, som inbillade sig kunna lura gamle Haraldson.