Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Nej, jag ville bara säga, att din mor troligen också varit en smula romantisk, under det min var född i Målilla och hette Anna Lovisa Pettersson, och min far, min vördade far, som jag högst obetydligt minnes i hans gamla uniformsrock, var löjtnant vid de ärorika småländska dragonerna, och detta var i alla fall ett oväntadt avancement af min adliga ätt, hvars alla manliga medlemmar tillhört regementet, min farfar var trumpetare och min farbror ...
— Din onkel i Stockholm?
— Ah bah, jag har ingen onkel, kära du; det brukas aldrig i Småland, men saken är, att chefen för regementet, öfverste Adlerkors, som stått fadder åt mig, tillät mig kalla sig för onkel och skickar mig ibland litet handpenningar, som du vet.
Han har lofvat, att jag skulle få bo hos honom nu, när jag tagit kandidaten och kommer upp till Stockholm — du ser mina utsigter.
— Nå väl, de äro i alla händelser lika goda som mina, ty du har åtminstone fått välja det yrke, som passar dig, och som du tycker om, du skall en dag blifva en utmärkt läkare.
— Och du skall utan tvifvel blifva biskop allra minst, skada blott att vi icke hafva kardinaler, ty dertill skulle du verkligen passa.
— Möjligtvis, men icke passar jag till adjunkt hos farbror Jöns i Skurup.
— Nej, det är sannt, och jag begriper icke, hvarför du tänker derpå.
— Derför att den gamla prosten, som uppfostrat mig och som älskar mig som en far, önskar det af hela sin själ, att han afskyr och föraktar soldatlifvet, som jag ville välja, och slutligen till största delen derför, att det är det enda, som genast gifver mig bröd.
— Och möjligen för ett par vackra ögons skull.
— Du misstar dig, — sade Astley rodnande, — du känner icke fullkomligt min ställning.
Den lifränta, hvaraf min mor lefver, upphör med hennes död, och min lifligaste önskan har alltid varit att kunna undvara den del deraf, som hon lemnar mig.
Hvad kan en mor hellre önska än att lemna sin son en del af hvad hon sjelf har, i synnerhet då hon derför alls icke behöfver försaka något?
— Ja, man tror så.
Men du har nog många gånger anat, att förhållandet mellan min mor och mig icke är sådant det vanligen brukar vara mellan föräldrar och barn.
— Din mor har ett mycket dystert lynne?
Har du icke hört talas om galerslafvar, hoplänkade med samma kedja, som hata hvarandra, och i stället att den gemensamma olyckan och vanäran skulle förena dem och lära dem att älska hvarandra, att känna medlidande och söka mildra hvarandras öde, så tycka de, att olyckskamraten ökar deras skam och lidande, och förbittra derför ännu mer hvarandras hårda lott.
Astley tystnade och vände sig bort, under det Alf, smärtsamt öfverraskad af sin väns bittra och oöfverlagda ord, äfven teg och långsamt rörde i den utbrända askan.
— Jag tror, att du misstar dig, Astley; har du aldrig sökt att få någon kunskap om din slägt? — sade
Alf slutligen och satte sig bredvid sin vän, hvars mörka och sorgbundna utseende rörde och oroade honom.
— Jo, flera gånger, men alltid förgäfves.
Min mor har alltid med hårdhet och synbar ovilja afvisat mina frågor, hon vill ingenting meddela mig.
Och jag anar, att den upplysning, hon kunde gifva, hvarken vore hedrande eller fördelaktig, efter hennes tystnad är så envis.
— Och den gamle prosten, farbror Jöns, som du kallar honom?
— Han vet ingenting annat, än hvad alla veta, att jag är född i England och är mrs Camerons son, att min mor är enka och bosatt här i Sverige sedan tjugo år.
— Nå, men jag tycker också, att detta är alldeles tillräckligt, och jag förstår alls inte den misstanke, du fattat om din oäkta börd.
— Jag hoppas också, att den är oriktig; den har imellertid uppkommit genom min mors besynnerliga tystnad, och jag kunde säga afsky och vrede, då jag frågat efter min far eller hennes forna förhållanden.
— Men Alf, du har rätt, här är nu alldeles för mycken frisk luft, det är tid att uppsöka en glasmästare, — sade Astley afbrytande och steg upp för att komma ifrån sina egna obehagliga tankar.
— Kom, så göra vi en promenad utåt Helgonabacken!
Den här fördömda punschen har gifvit mig hufvudverk.
Just som de båda unga männen påsatt sina hattar och Alf öppnade dörren, inträdde en liten gubbe sin ena fot öfver tröskeln, under det han ur en packe med bref, som han höll i sina blåfrusna händer, framletade ett och räckte åt Astley.
Ett bref med svart lack till dig!
— Sätt dig ned och läs det genast! — sade
Alf förvånad, — under det den lilla gubben helt tyst och hastigt drog sig tillbaka igen och stängde dörren.
— Det är farbror Jöns’ stil, kanhända någon slägting till honom, som är död.
Astley lade bort hatten igen, satte sig ned vid det gamla nedbläckade, ärriga och sönderskurna bordet, som visst varit offer för flera generationer studenters okynne, och bröt upp sitt bref, under det
Alf vandrade hvisslande fram och åter i det dragiga och otrefliga rummet.
Det dröjde endast några minuter, innan hans vän drog ett djupt andetag och utropade långsamt och likasom omedvetet.
— Hon är död, hon är död!
Hvem? — frågade Alf, — och närmade sig, orolig öfver Astleys förvirrade utseende.
Han fick intet svar, men Astley räckte honom det öppna brefvet, under det han lutade hufvudet i händerna och mumlade med upprörd röst:
— Hon var likväl min mor.
Jag borde hafva älskat henne mera.
— Min stackars vän, jag förstår hvad du känner, — sade Alf sakta och medlidsamt, — under det han sammanvek det korta brefvet och satte sig ned bredvid Astley.
— Nej, det förstår du verkligen icke, — sade denne dystert, for med handen öfver pannan och steg hastigt upp.
— Jag förvånas öfver min själs fattigdom och blyges öfver dess köld och tomhet, jag borde känna sorg och kanske ånger i detta ögonblick, och jag känner blott en sällsam bestörtning, en bitter nedslagenhet.
Hon har dött utan att önska återse mig, utan att gifva mig en antydan om huru jag skulle återfinna någon varelse på jorden, som tillhör mig, som bär mitt namn, utan ett ord af kärlek till afsked, och hon har likväl icke så hastigt öfverraskats af döden, hon har aflidit efter några dagars sjukdom, säger den gamle hederlige presten.
O moder, moder, hade då ditt hjerta icke ens i döden någon ömhet, någon välsignelse för din son?
Arma qvinna, hvars hjerta troligen varit så förbittradt af verldens grymhet och orättvisa, att du icke ens velat mottaga ditt barns kärlek såsom ersättning, för att icke minska dina anspråk på himlens godtgörelse.
Astley tystnade och vandrade sorgsen och tankfull fram och åter en lång stund, alltför lång för den otåliga Alf, som slutligen ansåg det bäst att väcka sin vän ur de dystra grubblerier, som sysselsatte honom och derför, helt sakta vidrörande hans arm, sade:
— Du reser naturligtvis i morgon, som du ämnat?
— Ja, prosten lofvar att vänta med begrafningen, tills jag hinner hem.
— Det är ledsamt att skiljas ifrån dig under dylika omständigheter.
— Ja, då vi råkas igen, om det någonsin sker, så har jag den svarta kappan på ryggen.
— Det var icke den drägten dina framtidsdrömmar buro för ett par år sedan.
Astley sammantryckte läpparna för att bekämpa alla de häftiga känslor af sorg och saknad, som han kände brusa inom sig, och vände sig bort utan att svara.
Liksom hvarje stolt, oerfaren och förmäten yngling, hade han haft alltför anspråksfulla och fantastiska drömmar om framtiden, för att icke verklighetens tvång skulle synas mycket hårdt och oväntadt.
— Kom Alf! Kom, låt oss företaga vår promenad, — sade han kort och fattade vännens arm.
Några ögonblick derefter vandrade de båda ynglingarna under de aflöfvade träden på Helgonabacken.
Ungdomen i vår tid är alltför praktisk, för att besväras af någon entusiasm, för hvad det vara må, men för femtio år sedan fanns det verkligen stundom en smula romantik, i synnerhet ibland studenter; vi, som nu äro så ofantligt visa, böra imellertid också vara toleranta och icke alltför mycket förakta dem derför, ty hvar tid har sitt skaplynne.
Den kalla vinterstormen hörde derför lifliga och varma försäkringar om en obrottslig vänskap mellan Alf och Astley och heliga löften om oafbrutna, uppriktiga meddelanden om deras kommande öden och förde bort på sina bistra vingar alla dessa ungdomliga utgjutelser, likasom den bortfört så många dylika, för att kanske långa år derefter någon sömnlös natt återbära dem till deras öra och minne bland hundra andra flydda och glömda ungdomsvillor, hvilkas hågkomst fyller hjertat med vemod och saknad af en tid, då man trodde och hoppades på allt, både i himmel och på jord, både på sig sjelf och andra.
En stund derefter sutto de båda studententerna vid sin soupé, utan att kunna återkalla sin vanliga aptit, som tycktes för tillfället vara helt och hållet flydd, oaktadt den välmenande värdinnan, till Astleys heder, nedlagt all sin omsorg derpå.
Den gamla pigan fick till sin obeskrifliga förvåning bära ut den kanelströdda ”sötgröten” orörd, en företeelse, hvartill hennes erfarenhet icke egde något motstycke, hur många afresande studenter hon än trakterat
, och som icke syntes henne kunna fullt rättfärdigas ens genom underrättelsen om ett dödsfall.
Sjelfve Alf var tyst och nedstämd denna afton och beslöt, för att förströ sig, att inpacka sin väns saker; ett förtroende, som den tankfulle och passive Astley gerna lemnade honom, äfven med fara att få hälften qvarglömd.
Och Alf arbetade med en kraft och en ifver, som gjorde hans knytnäfvar mera heder än hans urskilning, tills den runda kappsäcken af skälskinn liknade en ofantlig skånsk ”pölsa”; och slutligen hoppade han sjelf upp derpå, för att kunna tillspänna dess remmar.
Nu var allt i ordning, och man somnade ändtligen, för att dagen derpå skiljas och vandra hvar sin väg och kanske icke åter mötas förr, än lifvets långa, tunga lärokurs var slutad, och man genomgått den sista examen för en ljusare och bättre bana.
Det finnes väl knappt i verlden ett ställe mindre romantiskt än Skurups prestgård i Skåne.
Omgifvet af de kala åkerfälten mellan Ystad och Lund, med en obegränsad utsigt öfver bondgårdar, spridda på slätten, hvilkas lerväggar, halmtak, gödselstackar och gåsflockar till alla delar likna prestgårdens, med den kala och fula kyrkogården och kyrkan midt framför sig ofvanför landsvägen och Svaneholms slott ett stycke derifrån, har detta ställe att fröjda sig åt all sommarens solhetta och all höstens blåst, utan annat skydd än en liten aspdunge på ena sidan och fruktträden i den lilla trädgården.
Det är, med ett ord, ett sådant ställe, der icke den vildaste fantasi skulle kunna skapa sig skymten af en romantisk händelse; det har icke ens den utomordentliga fulhetens poesi, det ligger der platt och prosaiskt, tungt och torrt, som en limpa på ett fat, och den författare, som här ville tänka sig ett äfventyr, skulle utan tvifvel få låta det passera bland en flock kalkoner.
Ödet eller verkligheten är imellertid en större skapare, en mera vild fantast än någon annan och visar ofta, att det icke nödvändigt behöfves susande skogar, grottor och pittoreska dalar för att framställa gripande scener, eller rättare sagdt, under ytan af de flesta händelser ligger alltid en viss romantik, om man endast vill forska derefter, och den, som här inträffade, några dagar innan den unge magistern i Lund mottog underrättelsen om sin mors död, var en af dem, som för den förvånade betraktaren utbreder några af de många gömda vecken i den brokiga, konstigt hopvecklade duk, som vi kalla menniskosjälen.
Det var den bråksamma tiden före jul, då invånarne i de skånska prestgårdarne, i synnerhet den tiden, lade all sin ära och nit uti att tillreda så ”möen mad” och så ”flottig mad”, att man dermed skulle kunnat förderfva alla magar i Småland.
Klockan var tio på qvällen, det var ett gement väder, blåsten hven om knutarne och förde allt imellanåt en halmsudd ifrån taken eller en risqvist från det tomma storkboet, som på spetsen deraf trotsade stormen, snöflingor blandade sig med det nedströmmande regnet, och mörkret låg tungt och tjockt öfver nejden.
I prestgårdens båda flyglar lyste, oaktadt den sena timmen, ännu ljus, och från den vestra hördes ofta skratt och prat genom det otäta fönstret, ty drängar och pigor tillsammans voro derinne sysselsatta att plocka gäss, uppmuntrande sig allt imellanåt med öl och ”feddamadar”1.
Genom springorna mellan den lilla snäfva lärftsgardinen för gafvelfönstret i den östra flygeln såg man äfven ljussken, ty här var prostens enskilda studerkammare, och det var ingenting ovanligt att finna honom uppe till långt på natten, isynnerhet en lördagsqväll.
Den gamle prosten Jöns Grip satt här inne framför den föga trefliga brasan af bokved eller ”bränne”, som brann med en långsam och tynande eld i den breda spiseln, hvars hela framsida var svärtad af röken, som hängde lik en prestkappa öfver den hvita kalkrappningen.
En hög med torf låg nedanför för att underhålla elden i det kyliga och otrefliga rummet, som pryddes af stora dammiga bokhyllor, ett stort svart skrifbord, några klumpiga skinnklädda stolar, ett par stirrande porträtter af prostens förfäder med kalotter, biblar och ringkragar, ty slägten var gammal, och ett par af Skånes pastorat hade son efter far i flera generationer tillhört dem, alltsedan skåningarne voro danskar.
Ehuru det var lördagsqväll och prostens predikan låg ofulländad på bordet, var det likväl icke svårigheten att banka en ny och dräpande sanning ur något gammalt bibelspråk, hvarmed hans tankar arbetade, det var — skulle man tro det? — ingenting mindre än en kärleksaffär.
Visst icke för hans egen räkning likväl; han hade för längesedan dömt sig till celibatet, han var nu sextio år, och hans gamla syster Petronella skötte hans hushåll till hans fulla belåtenhet; men han hade en brorsdotter, en brunögd adertonårig varelse, med gropar i kinderna och leende läppar, som väfde och spann, spelade på ”klavsin”, sydde ”chatersöm” och sjöng som en lärka ifrån morgonen till qvällen.
Sedan någon tid hade hennes sång antagit en annan karakter, och i hennes förr så glada ögon låg nu ett svårmod och en trånad, hvaröfver prosten väl haft förklaring redan ett halft år, men som likväl just i qväll, med anledning af det bref, som låg framför honom, fylde hans hjerta med bekymmer.
Detta bref var ifrån hans fosterson, den unga magister Astley Cameron i Lund, och underrättade om tiden för hans hemkomst till julen.
Vi vilja nu följa den hederliga prostens tankar, hvilka uppehålla sig företrädesvis vid tvenne epoker, hvilka inom sig innefatta det ovissa och bekymmersamma ämnet för hans funderingar.
Den första af dessa händelser hade inträffat för tjugo år sedan en vacker eftermiddag på hösten, då prosten satt i sin lilla studerkammare liksom nu, men med helt andra tankar i hufvudet.
Han var då sysselsat att i väl valda rim och förträffligt svarfvade fraser, skrifva en lyckönskan till sin patron, beskyddare och gamle vän, baron Macklier på Svaneholm, vid det rörande och högtidliga tillfället af hans födelsedag, när ett bud ifrån hans syster med underrättelse, att en främmande sökte honom ryckte honom ur hans poetiska inspirationer och lät honom hastigt aflägga den hemväfda, spräckliga blångarnsrocken och sätta halsduken tillrätta, innan han lemnade sin lilla mörka kammare.
Der uppe i förstugan mötte honom syster Petronella, då ett ännu vackert fruntimmer om trettio år, med underrättelsen, att det var ”den der främmande utländska frun”, som kommit på besök.
I sjelfva verket hade för någon tid sedan ett fruntimmer kommit att bosätta sig i socknen, hvarom man egentligen icke visste någonting bestämdt och som hvarken prosten eller hans syster ännu hade sett.
Den nu sextioårige gubben ansågs då för en älskvärd, lärd och mycket belefvad man, synnerligen omtyckt af fruntimmer och sjelf icke okunnig derom.
Underrättelsen att det var den utländska damen, som önskade tala med honom, lät honom ännu en gång ordna hår och halsduk, innan han med en fryntlig och förekommande min inträdde i det lilla låga förmaket.
Derinne satt på den smala hvitmålade soffan, öfverklädd med gult och hvitt lärft, ett fruntimmer, som såg ut att vara omkring trettio år, stel och rak, klädd i en svart sidensalopp och svarta halfvantar.
En liten svart plyshatt satt efter den tidens sed fäst med stora silfvernålar på hennes mörka, opudrade och högt uppsatta hår.
Hela hennes person och hållning hade något pinsamt, stelt och obehagligt.
Ehuru hennes hy var ovanligt hvit, hennes drag regelbundna och hennes stora ögon af en ovanlig skönhet, så gjorde deras dystra och outgrundliga uttryck och ansigtets utomordentliga magerhet henne nästan afskräckande.
Då någon rörelse af hufvudet rubbade lockarne af hennes vackra, svarta hår, som, i strid med den tidens bruk, nedföll öfver pannan, syntes fem små röda ärr i en halfcirkel på den fina huden vid hårfästet, och dessa mystiska märken bidrogo äfven att öka hennes besynnerliga utseende.
Prosten Jöns var, som sagdt är, en verklig fruntimmerskarl, men alla de artigheter, som den tiden voro brukliga, fastnade honom alldeles i halsen, vid den främmande damens skygga, oroliga blickar och hårda kantiga sätt, som, i förening med hennes svårighet att uttrycka sig på svenska, gjorde henne ingenting mindre än intagande.
I så mycket högre grad väcktes deremot hans välvilja och interesse af en liten gosse om fyra eller fem år, som stod bredvid henne.
Hans ovanliga skönhet, barnsliga naivetet och liflighet konstrasterade bjert emot moderns obehagliga väsende, och intet drag i hans frimodiga lilla ansigte liknade dessutom henne.
Den främmande berättade i korthet sin historia.
Hon var ifrån norra delen af England, enka sedan ett par år, i temligen goda omständigheter, men genom sorg, sjukdom och lidande hade hon af läkare i sitt hemland blifvit anbefald att någon tid bosätta sig i ett land med helsosammare klimat; hon hade valt södra Sverige och ämnade nu köpa den lilla nybygda stuga, i hvilken hon för närvarande bodde som hyresgäst.
Hon var nu kommen till prestgården för att göra sin visit och innesluta sig i sin blifvande själasörjares vänskap såsom hans församlingsbo och lemnade honom sina papper, hvaraf prosten ytterligare inhemtade, att hon hette Cameron, var endast tjugoåtta år, enka och hade en son, Astley Cameron, född den 10 februari 1786, således fyra år gammal.
Den artiga mamsell Petronella, som äfven kommit in, bjöd på thé med förträffliga gorån och ett bärvin, som hon sjelf bryggt, och gjorde allt för att visa den främmande sin välvilja och vänskap; men stelheten i mrs Camerons sätt vek icke ett ögonblick, och icke ens skymten af ett leende mildrade för en sekund orörligheten i hennes knotiga ansigte.
Man skulle trott sig se en vaxfigur och förundrade sig nästan att höra henne tala.
Både prosten och hans syster kände sig ruskiga och besvärade bredvid denna spöklika varelse, som sorg eller sjukdom tycktes hafva beröfvat all lifsvärme och alla menskliga egenskaper för att förvandla henne till en fullkomlig avtomat.
Ehuru hon stannade qvar i Sverige alltjemt och ett par gånger hvarje år kom på besök i prestgården, så blef man aldrig mera förtrolig och bekant med den ledsamma engelskan, och allt hvad man någonsin fick veta om hennes fordna lif och öden inskränkte sig till hvad hennes prestbevis meddelade.
Imellertid anmärkte både prosten och hans syster, att ett besynnerligt förhållande tycktes råda mellan henne och hennes son, ty den lille gossen visade en tydlig köld och motvilja för modern, och hon å sin sida röjde icke i sitt sätt emot barnet mera ömhet eller deltagande, än hon hade för alla andra.
Det var derför, som prosten ett par år derefter, delande sin systers tycke och interesse för den stackars ensamma gossen, föreslog fru Cameron att för en måttlig betalning mottaga hennes son i prestgården, der han kunde få läsa något och lämpligare uppfostras än i moderns tysta och kärlekslösa hem.
Den likgiltiga och halfsofvande modern, som troligen aldrig sjelf skulle fallit på denna tanke, tycktes nu likväl omfatta den med oväntad belåtenhet, nöjd, som det syntes, att blifva befriad ifrån en varelse, som endast generade henne i hennes dystra, enformiga lefnadsvanor.
Den lille Astley blef på detta sätt ett slags fosterson i prestgården, der det arma barnet, som aldrig fått en vänlig blick eller en smekning och aldrig hört ett godt och hjertligt skratt, fäste sig genast med förtjusning vid sina hederliga och vänliga fosterföräldrar.
Han tycktes helt och hållet glömma sin mor, hvilken han sällan såg; och mamsell Petronella, hvilken han smekte och förtretade, plågade och älskade med hela ett bortskämdt barns tyranni, utträngde snart ur hans sinne den dystra och surmulna skepnaden ifrån hans första kärlekslösa år, under det han hos ”farbror Jöns” fann en fars hela ömhet och omvårdnad.
Astley växte upp till en kraftfull och vacker yngling, hvilkens goda hufvud och medfödda elegans utgjorde hans fosterfars stolthet, under det att ett visst lättsinne och vankelmod i karakteren väckte bekymmer för hans framtid.
Han reste till Lund som student, och under ferierna vistades han ständigt i prestgården.
Vid tjugoett år blef han magister och borde, efter prostens önskan, då han blef tillräckligt gammal, prestvigas, för att möjligen en dag efterträda sin fosterfar som kyrkoherde i Skurup.
Imellertid saknade Astley all håg för det presterliga kallet, och den krigarära, som just då lyste som en vådeld öfver Europa, väckte i hans sinne mera sympati och entusiasm, än den hederlige farbror Jöns ansåg lämpligt och nyttigt för sin skyddslings framtid.
Astleys ofta upprepade, halft allvarliga, halft skämtsamma önskningar att förena sig med de segerdruckna skaror, hvilkas soldater blefvo konungar och marskalkar, och hvilkas härskri genljöd öfver allt, väckte mamsell
Petronellas förfäran och hennes brors högsta ogillande, då en händelse inträffade, som hastigt gjorde slut på dessa krigiska funderingar.
För ett år sedan hade prosten tagit sin brorsdotter, den sjuttonåriga Hedda, i huset, såsom hjelp åt mamsell Petronella i hushållsbestyren.
Astley och Hedda hade under sommaren, då den unge magistern återkommit ifrån Lund, för första gången sett hvarandra och genast å ömse sidor blifvit förälskade.
En tillfällighet hade gifvit prosten kunskap härom; här dröjde åter hans tankar, och han genomgick nu i minnet den scen, som för honom uppenbarat de ungas hemlighet.
Det var några dagar före midsommar på eftermiddagen, just vid den tid, då prosten brukade taga sin middagslur, som han i halfvaket tillstånd tyckte sig få en särdeles lycklig ingifvelse med afseende på sin predikan för midsommardagen.
Det är alltid då själen sväfvar på gränsen mellan sömn och vakande, som fantasien är lifligast, och gubben reste sig upp från den bastanta träsoffans svarta kalfskinnsmadrass och ämnade uppteckna sin vackra liknelse.
”Alldeles som den vältalige hedningen Cicero säger”, skref han, men längre kom han icke, ty nu voro Ciceros ord rent af borttappade af det nyckfulla minnet.
Fåfängt vandrade han fram och åter på golfvet, fåfängt lade han sig åter på soffan, upprepande hundra vackra sentenser af sin klassiska favorit, men just de ord, han ville återkalla, kunde han icke mera finna.
Förargad öfver sitt dåliga minne, stannade han slutligen med pekfingret på näsan framför sitt skrifbord.
Utanför prostens studerkammare var en sal, der husets väfstolar voro placerade om sommaren, och dessutom ett stort skåp, der sådana gamla böcker förvarades, hvilka sällan blefvo anlitade eller icke fått rum i de egentliga bokskåpen.
På andra sidan om salen fanns en liten kammare, som endast begagnades vid större hushållsbestyr, och der den vackra Hedda nu stod framför ett stort bord, sysselsatt att baka smörbakelse.
Då prosten fåfängt funderat en stund, gick han ut för att i skåpet bland de skinnpermade auktorerna leta rätt på sitt lyckliga citat, som skulle passa så bra och som han alls icke ville uppoffra, men som imellertid aldrig kom att illustrera hans siratliga predikan, ty från den halföppna dörren på andra sidan nådde glada, ungdomsfriska, röster hans öra och kommo honom att glömma till och med ändamålet med hans dervaro.
Han tittade in och såg sin brorsdotter med ett stort hvitt förkläde framför sig, klädningsärmarne uppvikna och halsklädet på sned, med en rad af bleckplåtar framför sig och en bakelsekafvel i handen.
Men imellertid hvilade smördegen orörlig på bordet och hennes andra lilla mjöliga hand i den unga magisterns.