Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottens sammansättning framställer sig hufvudsakligen, att äfven inom dem det olämpliga valsättet ståndsvis, åtminstone för de väljande blifvit bibehållet; vidare: det alla omfattande statsmannaåsigter splittrande förslaget att tillsätta ett Utskott för hvarje regeringsdepartement; förslaget att Utsk:ns ordförande ej skulle få väljas af ledamöterne sjelfve, hvarigenom valet, till skada för sammanliålligheten och ärendenas bemedlande inom Utskrn, icke skulle komma att utgöra ett uttryck af pluralitetens inom Utsk. förtroende; samt slutligen och synnerligast stadgandet, att sådane frågor, som icke kunna förfalla, skola i förstärkt Utsk. afgöras.
Dessa voteringar i förstärkte Utsk. synas mig nemi. just utgöra rälta sältet (ifall sådant skulle kunnat vara afsigten) att inom hvardera kammaren undertrycka minorite - Den 10 Mars f. m. 23 lens åsigt, enär hvardera kammarens Utsk:sledamöter, tillsatte genom det i kammaren rådande parti, skola mangrannt uttrycka en oell samma opinion, hvadan troligtvis inom de förstärkte Utsk:n tvenne rakt stridande partier skola komma att votera mot hvarandra, och således det föga behagliga, men för samhällets lugn så menliga skådespelet förete sig, att, på sätt vid innevar. riksdag så ofta ägt rum, den aflagde voteringssedein kommer att afgöra de vigtigaste samhällsfrågor.
Hade Utsk. deremot föreslagit, att kamrarne, vid stridiga beslut i frågor, som icke kunna förfalla, hort sammanträda, för att i vissa fall gemensamt öfverlägga, men alltid per capita votera, så skulle ej sakens utgång alltid komma alt bero af slumpen, och kamrarnes verkliga majoritet, uttryckt genom summan af den enas majoritet och den andras minoritet enligt rättvisans fordringar i de aldra flesta fall få behålla öfvervigten, till båtnad för såväl sjelfva saken som för vidmakthållandet af nationens allmänna förtroende.
Jag har nu framställt de anmärkn:r, på grund af hvilka jag för min del icke anser Const.Utsk:s förevar, betänk, vara antagligt.
Jag äger visserligen icke det förtroende till mina egna ringa insigter i detta maktpåliggande ämne, att jag hvarken skulle kunna eller vilja ifrågasätta, att de af mig nu framkastade positiva satser, skulle läggas till grund för ett beslut ronde Ståndets allmänna tankar i ämnet, helst jag är öfverlygad, att, under nu pågående discussion, skickligare ledamöter än jag skola för sådant ändamål framställa lämpligare förslag; men jag torde dock få taga för gifvet, att betänk , åtföljdt af någon bestämd gemensam tanke, innefattande allmänna grunder för en ändamålsenligare representationsförändring, kommer att till Utsk. återremitteras, och alt förslaget således icke, i hvad af R. o. Ad. beror, kommer att, såsom af Ståndet gilladt, blifva till nästkommande riksdag hvilande.
Ett sådant tyst gillande af detta, som det torde lyckats mig visa, mot fäderneslandets sanna kraf så föga svarande förslag, skulle, då med säkerhet torde kunna förutses, att de öfrige RiksStm ej godkänna detsamma, långt ifrån att motsvara nationens förtroende och hilliga fordringar, tvertom från R. o. Ad:s sida utmärka en oväntad liknöjdhet för förbättrande af närvar, representationssätts brister, som likväl äro alltför påtaglige och till sina följder för samhällets förkofran såväl i ideelt som materielt afseende alltför menlige, att de icke af hvarje tänkande och välsinnad representant skulle kunna inses.
Utom ömsesidiga uppoffringar från de nuvar.
RiksSt:ns sida, låter sig ett bättre förhållande icke framkalla; men dessa uppoffringar böra icke vara svåra, då de ske för att befrämja fäderneslandats väl.
Genom börd och yttre utmärkelser ställd på samhällets mera bemärkta trappsteg, har R. o. Ad. aldrig tillförene tvekat att gifva de öfrige samhällsclasserne värdiga föredömen af sämja och fosterlandskärlek; och jag är öfvertygad derom, att äfven i närvar, ögonblick, då nationen, af våra beslut väntande vigtiga bidrag till utslaget i fäderneslandets lifsfråga, med förtroende har sina blickar fästade på Rikets första Stånd, skola dessa föredömen icke eller uteblifva. 24 Den 10 Mars f. m.
Ehuru jag hade trott och hoppats, att invecliverne emot 1840 års Const.Utsk. skulle i det närmaste varit uttömda, finner jag att jag misstagit mig i denna förutsättning, och ehuru böjd menniskan än kan vara alt utöfva repressalier, dä tillfälle dertill lemnäs, vill jag likväl ingalunda beträda samma bana, och sålunda icke tillåta mig att granska motiver och afsigter hos författarena till det nu under öfverläggning varande förslaget, då jag, stödjande mig på min egen känsla och pä motiverna för mitt handlingssätt, är öfvertygad, att hvar och en vid dylika tillfällen handlar efter bästa velande och förstånd, och längre lärer man icke hafva rättighet att intränga på området af sina medmenniskors tillgöranden.
Frågan om samfällda val, eller om en vidsträcktare utsträckning af slånds- eller classval skall fortfarande utgöra grundvalen för det Svenska representationssättets ombilning, är tvifvelsutan utgångspunkten för behandlingen af denna riksvigtiga statsangelägenhet, likasom det är den frågan, som utgör det förnämsta föremålet för de stridiga åsigterna.
Privilegier och särskilda förmånsrättigheter, af vissa sam häll sclasser inkräktade på de öfriges bekostnad, hafva till naturlig följd, att motstånd måste uppkomma, då flertalet af samhällets medlemmar vaknar till besinning af sin ställning och derifrån föres till undersökning af orsakerna lill sin missbelåtenhet.
Det ligger i menskliga naturen alt ogerna afhända sig hvad man äger af verkliga eller af inbillade fördelar, och dessa sednare vidhållas måhända mest just derföre, att inbillningen oftast hr litligare än sjelfva verkligheten, hvarföre också under strider af denna beskaffenhet, den sats, alt det icke gifves någon dygd utan uppoffring, understundom alldeles åsidosattes.
Const,- Utsk:s nu under öfverläggning varande förslag uppfattar ståndsförhållandena eller classval såsom endast eller säkrast ledande till målet af en dygdig, sakkunnig, redbar och mångsidigt bildad lagstiftning, och pä denna grund yttrar sig Utsk. pag. 9 sålunda: ”Emot principen af samfällda val har man anmärkt: att den, ulan sådana inskränkningar i tillämpningen, genom hvilka grundsatsen såsom sådan skulle i sjelfva verket upphäfvas, ej gifver erforderlig garanti, eller ens sannolikhet för väljandet af de kunnigaste och i ädel bemärkelse mest sjelfständiga representanter; — att de valde möjligen kunde komma att tillhöra en enda samhällsclass, eller att åtminstone en eller annan dass, som omfattade ett vigtigt samhällsintresse, kunde från representationen hell och hållet uteslutas; — och att valen måhända icke sällan kunde blifva beroende af främmande inflytelse, i stället att af de väljandes öfvertygelse bestämmas;” — och vidare säger Utsk. sig ”gerna medgifva att valrätten bör, så vidt möjligt är, komma hvarje dertill qvalificerad samhällsmedlem lill godo; men lika väl som genom allmänna val, kan detta ändamål vinnas genom stånds- eller classval, så vida dessa erhålla tillbörlig utsträckning.
Hvad valbarheten beträffar, torde man med visshet kunna antaga, att inom särskilda samhällsclasser medlemmarne äga tillhör - Dei» 10 Mai s f. m. 25 börligare kännedom om hvarandras medborgerliga egenskaper och classvalen erbjuda således den största säkerheten för utväljandet af de erfarnaste, dygdigaste och mest upplyste representanter.”
Detta är Utskis yttrande:
Jag delar icke denna tanka; jag tror icke, att man, genom sädane classval, som Utsk. föreslagit, eller genom ståndsprincipens bibehållande, kan vinna de af Utsk. här omordade fördelarne.
Jag tror äfven, att ståndsförhållandet icke kan försvaras annorlunda, än på sätt som förhållandet nu är: att hvarje Stånd, afskildt ifrån hvartannat, rådplägar på sitt särskilda rum, hvilket, efter här antagna grundsats, skulle fordra en 5:te kammare, hvarigenom förbistringen säkerligen icke skulle minskas, utan tvertom blifva ännu större.
Jag kan ej föreställa mig hvad det vill säga, att de olika intressena inom samhället nödvändigt fordra att vara representerade.
För mitt begrepp har jag aldrig kunnat fatta, att fosterlandskänslan skulle kunna vara delbar; jag anser densamma som ett odelbart helt; jag föreställer mig, att hvar och en, beklädd med det ansvarsfulla kallet att stifta lagar, bör absolut och i främsta rummet skilja sig från hvarje enskildt intresse, om hon äger något, och jag tror dessutom, att det i tillämpningen blir en af de största svårigheter att fullfölja programmet på ett sätt, att hvarje samhällsintresse i verkligheten varder representeradt.
Man blir i alla fall tvungen att samla dessa intressen i större flockar; men dessa, om än i sjg sjelfve aldrig så små, komma ändock att ända till oändlighet in om sig innefatta särskilda intressen.
Det ligger inom samhället och hela utvecklingen af näringslifvet, att de olika intressena äro så oändligt mångfaldiga och så mångdubblade att det blefve en omöjlighet att för hvarje funnes en särskild classafdelning, med anspråk å en särskild representant.
Jag kan ej föreställa mig huru öfverläggningarne inom en så beskaffad lagstiftande församling, der alla intressen från det största till det minsta ägde sine representanter, någonsin skulle kunna taga en ända, då målet blefve omtankan för hvarje enskilds bästa, hvilket ovedersägligen skulle hafva till följd åsidosättande af samhällets.
Jag kan ej föreställa mig bibehållande af våra kastinrättningar annorlunda, än som utgående från Hinduernes statsförfattning, der den gode Bråmå funnit skäl att taga en dass utur sitt hufvud, en annan ur sin arm, en tredje ur sin mage och den fjerde från sin fot, hvilka alla fyra delar just jemnt inpassa på förhållandet och attributionerna af vår nuvar. fyrdelning, men hvilken tillgången skall blifva, och hvilken del af Bramas kropp, som skall tagas för det 5:te Ståndet, det har jag icke af Bramas lära kunnat för mig göra klart.
Härvid torde äfven böra komma i betraktande, att något litet rådfråga de förevar, förhållandena.
Jag liar hört så mycket talas om juridisk rätt, om våra bestående förhållanden, att man torde böra ingå uti någon undersökning derom.
Hvad menar man med juridisk rätt?
Jo, säger man, en rätt, som grundar sig på lag.
Men i samhället linnes väl ingen lag, som kan sägas 8 H. 4 26 Den 10 Mars f. nr. vara från urminnes häfd, eller af den bestämdt gifna egenskap, att den måste fortgå i allan evighet?
Vi hafva i det hänseendet inom vår lagstifning stora bevis på huru det har varit och att gamla uråldriga lagar alltid blifvit undanträngda af nya och ändamålsenligare.
Jag påminner mig för ögonblicket, alt år 1546, under den store Gustafs regering, stadgades en lag, sorn, om den ännu fortfore, skulle vara i högsta målto besvärlig, i synnerhet för landtmän, och enligt hvilken alla producter, som till stad infördes till afsalu, endast skulle få afyttras till köpmän, vid bot för öfverträdelsen deraf, första resan af 40 mark, andra resan 100 mark, svarande mot ett värde af 170 t:r spanmål, och 3:dje gången af lifvets förlust.
Detta var också en lag, det var en köpstädernes rättighet; men man har insett behofvet af en dylik lags upphäfvande, ehuru jag till min stora förundran icke vet, att den upphäfdes förr, än långt in på 1700-talet, hvarvid jag dock bör rättvisligen tillägga, alt jag icke eller känner, det någon mislat lifvet, för det han sålt en tunna säd, eller en bjelke åt någon annan än till en köpman.
Hvad angår antalet af valberätligade personer af R. o. Ad., när jag antager 25 års ålder såsom den tid, då valrätten inträder, så utgör det (om siffran ej är så precis, så ber jag derför om ursäkt) 2,700 personer; det är hela den massa af Adel, som vid 25 års ålder skulle blifva valberättigad, om hela Adeln skulle utöfva valrätt.
Af denna summa, 2,700, äro 1456 i tjenst, och endast 1021 hafva fast egendom lill högre eller lägre värde. R. o. Ad. anser jag, då afdrag göres af intecknad skuld, äga en synbar förmögenhet — hvilken för öfrigt ej kan bestämmas af statistiska uppgifter, ty namnskulder äro icke synbara — af 50 millioner r:dr; men det kommer äfven i beräkning, att denna förmögenhet äges af 1021 individer, och de öfrige af de ofvan uppgifne 2700 synas icke äga något annat än sina tjenster och den osynliga förmögenhet, som hvar och en möjligen kan äga.
Om jag på dessa 1021 personer fördelar de 50 millionerne, så skulle på hvar och en belöpa sig en förmögenhet af 48,000 r:dr, hvilket man linner icke kan vara händelsen, då somlige äga millioner och andra i proportion desto mindre.
Med PresteSt. är förhållandet följande: biskopar och pastorer utgöra 1083, capellaner 889, adjuncter och vice pastorer 1007, prester vid diverse inrättningar 137, samt prestvigde academi-lärare 123, tillsammans utgörande 3,239 personer.
Om till dessa lägges Adelns valberättigade 2,700, så uppkommer en summa af 5,939, eller i rundt tal 6000 privilegierade personer, hvars representanter påstå sig äga en orubblig juridisk rättighet att, i privilegiiväg, för lagstiftarekallets utöfning, uppväga valrätten hos den öfriga fullmyndiga manspersonalen, belöpande sig till mellan 7 å 800,000. —•
Hvad beträffar R. o. Ad., så är det obestridligt, att den högsta grad af bildning och kunskaper, som finnes inom de särskilda samhällsclasserna, relativt till personalen, belöper sig på detta Stånd; att R. o. Ad. sålunda, i anseende till sina personligheter, företer den största capaciteten för lagstiftarekallels utöfning, lärer icke eller l)e n 10 Mars f. m. 57 kunna bestridas ; roen deraf vill det för mig åtminstone synas som följd, att vid de samfällda valen 11. o. Ad. obestridligen skulle komma att spela en vida större och inflytelserikare röle än genom Utsk:s classval.
Jag tager mig friheten deruppå fästa eder uppmärksamhet, mine Hrr! huruvida icke ett classval inom H. o. Ad. vore det största duperie, på hvilket man skulle kunna ingå.
Vår rättighet alt personligen representera är stor, den är obestridligen stor, såsom lemnande individen tillfälle att såsom sjelfskrifven egna en gärd af fosterlandskänsla på fäderneslandets altare, denna rättighet, säger jag, lemnar tillfälle till utmärkelse, att kunna göra sig känd för hvad man är; men vid ett classval, mine Hrr, huru skulle väl dervid tillgå?
Då vi inom detta Stånd räkna circa 1,400 embetsmän, de fleste befinnande sig i de lägre graderne, tro Hrr:ne ej, alt den yngre militärpersonalen i landsorterna, som till största delen fyller den nyssuppgifna siffran af embetsmän af adelsståndet, skall hafva vida större och flere chancer för sig, vida bättre utsigter att blifva ihågkomma i en valförsamling till deltagande i det allmännas angelägenheter, efter det förslag, som jag tagit mig friheten framställa, än vid anställda classval, der naturligtvis embetsmannahierarchiens beskaffenhet skapar det beroende, att ingen af de yngre kommer i fråga till ett dylikt deltagande, och att således utsigterna för de yngre och obemedlade blifva alldeles inga, utan den högre embelsmannapersonalen inom Adeln kommer alt tilldraga sig samtlige valen.
Således tror jag, att R. o. Ad. ser sin ställning ganska oriktigt, i massa taget, då det föredrager classval för sitt inträde inom de allmänna valcretsarne, der jag åtminstone icke tvillar på, att de i första rummet blifva ihågkomna, i den män de kunna hafva anspråk att blifva det, och verkligen sådant förtjena.
Jag tror äfven, att det förhållandet ar af erfarenheten besannadt, . att vid ganska många tillfällen äro ledamöter af R. o. Ad. valde i ägodelningsrätter å landet, i de nyligen stiftade communalnämnder och, såvidt jag minnes och nu kan erinra mig, vid alla tillfällen, då tillgång funnits på så<beskaffade ledamöter af R. o. Ad., som varit så qvalificerade att de kunnat emottaga nyssnämnde och andra förtroenden, så hafva de dertill blifvit utsedde.
Men, mine Hrr, här finnes äfven en annan sak inom privilegiifrågan och den rörer PresleSt.
Jag bekänner uppriktigt, det jag under min 30-åriga utöfning af representantkallet icke funnit sanningen af hvad jag ofta hört yttras, att nämnde Stånd skulle utgöra den högsta bildningens representanter inom vårt land.
Jag bestrider helt och hållet factum deraf, och tror, att förhållandet tarfvar att undersökas innan det obetingadt antages, med de lysande undantag, som utgöras af fåtalet, och sådant ligger i sakens natur.
Hvem känner ej utgångspunkten för det största antalet af Prester, sorn är torpare- och bondstugornc.
Vid academierne arbeta de sig, under fattigdom och många svårigheter, till det kan tänka enorma pensum af en prestexamen och slutligen äfven till pastoralexamen, som utgör ett ganska tarfligt mäll af kunskap för att representera ett helt folks bildning.
Jag skulle ?s Den JO Mars f. m. ej vilja vara medlem af ett representanthus, som till efterverlden skulle öfverföra bildningens ståndpunkt inom fäderneslandet sådan den af presterskapet i dess helhet representeras, ett Ständ, hvars rike dessutom icke är af denna verlden, och som jag tror vida bättre uppfyller sin bestämmelse genom en samvetsgrann och ordentlig vård af detsamma egentligen åliggande skyldigheter.
Jag anser nemi. detta Stånd icke vara lämpligt eller passande för de politiska striderna och icke äga några anspråk på sjelfskrifvenhet till deltagande i statsbestyren.
Ja, jag utsträcker denna min tanka äfven till Hrr Biskopar, hvilka, 12 till antalet, äro af staten lönade, n.b. enligt taxeringsuppifter, med 9fi,000 r:dr b:co, som för hvardera af dem utgör en summa af 8,000 r:dr, en ganska hederlig summa, hvarföre de äfven allt förväl på egen bekostnad böra kunna uppehålla sig vid riksdagarna; men jag anser icke ens i det afsendet, att några sjelfskrifvenhetspretentioner böra äga rum när vi äro komne till den tid att dylika anspråk icke af de öfrige samhällsclasserne mera vilja medgifvas.
Preste.St:s tillvaro såsom lagstiftare eller Stånd härleder sig säkerligen till stor del frän den tid, då hvarje adelsman behöfde en munk eller en prest för att hålla i pennan, när den förre listade sitt bomärke; men de tiderna äro, Gudi lof, förbi, och värt Stånd, likasom de öfrige, hafva i det hänseende lupit framom både klosterkunskaperna och det Högv.
Ståndets kunskaper i allmänhet, särdeles i statsmannavärf.
För att tala omPresteSt. såsom representerande bildningen, så känner jag i sanning icke, att från detta Stånd utgått några större eller mindre arbeten i statskunskaper, djupt ingripande; jag känner ej annat än några rätt artiga poetiska arbeten och någon botanik, förutan de theologiska skrifter, hvarom jag gerna erkänner mig sakna kännedom.
Något behof för den Lutherska kyrkan af detta Stånds sjelfskrifvenhet vid riksdagarne kan jag icke eller inse.
Konungen är den Svenska kyrkans högsta öfverhufvud, och säkerligen äger hon i honom en så säker och tillförlitlig representant, att någon af del Högv.
Ståndets ledamöter icke för bevarandet af hennes sannskyldiga rättigheter, behöfves.
Jag öfvergår nu till tvåkammarsystemet.
Ulsk. yttrar sig derom pag. 12 på följande sätt: ”Vidkommande valet mellan tvåkammar- och enkammarsystem, torde det tillåtas Utsk. att upprepa det väsendtligaste af hvad 1840 års Const.Utsk. såsom hufvudskål för det förra alternativet, anfört, nemi. att det är särdeles väl beräknadt att förekomma förhastade beslut; att en lagstiftande församling, för att uppfylla sin bestämmelse att representera alla, bör vara så organiserad, att icke blott den för ögonblicket rådande opinionen — icke blott den majoritet, sora, mer eller mindre missnöjd med det närvarande, söker ett bättre, utan äfven den minoritet, som, af fruktan att förlora det goda, man redan äger, är böjd att skonsammare bedomina det närvarandes brister, och strängare granska förbättringsförslagen, — der kan, med hopp att blifva hörd, uttala sina fordringar; att det i hvarje monarki, men helst i Sverige, som är vandt att se sina Konungar i spetsen för Den 10 Mars f. m. 29 tillons ädlaste sträfvanden, är betänkligt alt åt
Konungen allena uppdraga den återhållande kraften ; att del lika litet egnar Konungen att vara minoritetens ständige representant, som alt vara ett viljelöst verktyg för majoriteten ; att Hans ställning bör vara lika upphöjd öfver båda dessa alternativ; men att detta svårligen kan ske, utan att en verkligen stark återhållande kraft förlägges inom sjelfva den lagstiftande församlingen”.
Innevarande riksdags Const.
Ulsk. har här åberopat en del af 1840 Const.Utsk:s framställning, men icke slutsatsen och den motivering i sin helhet, hvarifrån sista riksdags Const.Utsk. kom till sitt resultat att förorda ett enkammarsystem.
Det skulle vara allt för tröttande för R. o. Ad., som dessutom har tillgång till motiverne för nyssnämnde Const.Utsk:s betänk., om jag här skulle företaga en afhandling om desamma, ehuru jag vägar tro, att de fulleligen uthärda jemförelsen med dera, som vi nu hafva för handen.
Hvad i öfrigt en- och tvåkammarsystem beträffar, mine Hr, så hafva de hvardera sina förespråkare, och det visserligen på goda skäl; men jag måste bekänna, alt jag ingalunda bestämmer mig derför ifrån de åsigter, på grund hvaraf man i allmänhet bestämmer sig för iväkammarsyslemet.
Såsom ett begifvande går likväl jag, som andra, in på eli tväkammarsystem, men kan ej inse behofvet af denna andra kammare för något annat, än som en utväg till en ytterligare förbättring, till ett fullkomligande, om jag så får yttra mig, af de åsigter, som den ena kammaren yttrat; men det der återhållet, är något, som jag i nämnde institution icke kan förlika mig med.
Jag begriper icke hvad man menar med ”återhållande kraft” pä detta ställe.
Jag tror det inskränker sig till en tom phras, när man antager hvad jag redan nämnt, som anledn. till en andra kammare eller andra afdelning af samma representation.
Hvad vill det säga detta återhåll, hvarom man så mycket talar?
Hvilka äro de progressionsidéer, som för samhället äro så vådliga?
Jag ber Hrr:ne att från det förflutna få draga slutsatser, och då frågar jag, om det är i skattejemkningsfrågan, man under dessa 30 åren af värt nya representativa stadium ådagalagt något framrusande; är det i den och i dylika vigtiga frågor, som det så mycket fruktade rörelseelemenlet uppenbarat sig, eller är det i fråga om räntepersedlarnes förvandling? i frågan om förenkling af våra debetsedlar, som PresteSt. nedlagt så mycken anledn. till erkänsla och tacksamhet hos fosterlandsvännen för den andel detta Stånd haft i återhållet beträffande dessa ämnen, då det tillbakahållit nyttan och fördelen af ett redigare räkenskapssätt, af möjligheten för den beskattade att sjelf controllera sina debetsedlar — är det, frågar jag, häruti det prisvärda återhållet bestått?
är det i vägran af skattemedlens ingående till Riksg.cont. för att befria Styrelsen från de obehagliga, men möjliga förutsättningarne alt med medlens handhafvande icke alltid så rätt tillginge, hvarföre Ständerne ville hafva dem under egna controller, utan att derföre neka att tillhandahålla allt hvad Ständerne anslagit till användande för vissa ändamål?
är det representationsreformen, hvarvid man kan förebrås att hafva framrusat, är det i fordringarne 30 Den 10 Mars f. m. på ett nytt civil- oell criminal-lagförslag, är det i fråga om läroverkens reorganisation, i undersökningen om de Halländske kyrkohemmanet kunna framställningar i sådane hänseenden anses hafva varit af någon framrusande natur ? jag frågar blott.
Om jag skulle hafva begått något misstag eller någon tilldragelse undfallit min uppmärksamhet, anhåller jag att derom blifva påmind, men jag bekänner, att jag under dessa 30 åren aldrig erfarit någon så beskaffad öfverdrift i rörelse, som kunnat lemna anledn. att stifta någon annan återhållande kraft, än den, som i vår grundlag redan är nog vidsträckt nedlagd uti konungamaktens absoluta veto.
Och jag säger uppriktigt, att om min bestämmelse varit att sitta i en öfre kammare, så finner jag icke att jag der kunnat handla efter andra åsigter, än i denna R. o. Ad:s kammare, hvilken jag verkligen hitintills ansett utgöra de mest democratiska elementer, som finnas i vår representativa sammansättning, såsom företeende en vandrande personal, hvilken kommer och går, och kan bestå af liera hundrade individer, utan all samhällighet emellan hvarandra, och utan något uthålligt deltagande i andra än privilegiefrågornes behandling.
Jag bestrider således helt och hållet behofvet att tillskapa någon återhållande kraft.