Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 4 Februari e. m. räknat att bränna för underhållet af sina ladugårdar, och hvilka jag tror utgöra den stora pluraliteten af dem som vid mantalsskrifningen anmält sig för våren.
Jag begär således endast återremiss till Utsk. för att behandla min motion.
Det var oförväntadt att ett förslag, som afser så många menniskors nytta, här skulle föranleda så många invändningar, ja äfvenledes framkalla skärpa och förhatliga hänsyftningar.
Jag önskar att på de gjorda aumärkmne kunna svara med det saktmod, som öfvertygelsen att vara det rättas målsman bör ingifva.
I går hade jag ämnat öfvergifva försvaret af Utsk:s Betänk., då jag hörde att Borgareoch BondeSt:n förkastat det.
Men då jag förnam att PresteSt. hade för afsigt att, såsom i dag skett, bifalla det, så trodde jag mig, i hänseende till den vigt, som R. o. Ad:s röst i detta fall kunde ega, böra söka åstadkomma att vi måtte likasom PresteSt. bifalla Utlåt., på det att åtminstone två Stånds röster måtte stanna mot två och Konungen således uti Sitt förfarande befinna
Sig lika oförhindrad af RiksStms yttrade meningar, som Han hade varit derest D:r Sandbergs motion aldrig blifvit väckt.
En serskild upmuntran att försvara Utsk:s Betänk., har jag haft af nu pågående öfverläggning.
Nästan alla de talare, som uplrädt emot Utsk:s Betänk, hafva visat sig vara så angelägna om Kungsordets helgd och så ömma om Konungamaktens anseende, att jag bör tro rojalisterna i dag vara i fråga om bränvinsbränningen lika mångå, som antirojalisterna voro i Onsdags i fråga om Tull-lagstiftningen.
Kunde det nu lyckas mig öfvertyga Rojalisterna för dagen, att den rätta bränvinsrojalismen är den som jag försvarar, och som åsyftar icke att binda utan att frigöra Konungens beslut i bränvinslagstiftningen, så hoppas jag på framgång.
Det är för att kunna bibringa mine värda motståndare en sådan öfvertygelselse, som jag begärt ordet.
De talare, som yttrat sig på den motsatta sidan hafva farit ut emot den öfverdrift, som dikterat Utsk:s Betänk.
En af dem har, örn jag rätt minnes, till och med sagt att det vore en produkt af fanatism.
På det att deras ovilja icke må drabba orätta personer, bör jag säga att ingen adelsman mer än jag inom Utsk. har talat för Betänk, och att jag således är den skyldige.
Det har äfven blifvit antydt att man kunde af förevande Betänk, se hvad som skulle blifva af bränvinslagstiftningen för framtiden.
Derå bör jag svara att detta Betänk, är vordet åtminstone af mig tillstyrkt, utan afseende på berörde lagstiftning, endast med hänseende till den fruktan för hungersnöd, hvilken jag hyser, ifall sådana åtgärder icke vidtagas, som Utsk. föreslagit.
Rörande bränvinslagstiftningen för framtiden, är jag mera liberal än de stora bränvinsbrännarne måhända skulle önska.
Saken bör emellertid betraktas både ur samhällsrättens och Statsklokhetens synpunkt på sätt hon äfven blifvit af mine värde motståndare behandlad.
Deras hufvudskål har varit att Kungsordet brötes om bränvinsbränning i April månad förbjödes.
Detta Ben 4 Februari e. m. 351 skäl bör följaktligen först skärskådas.
Det är ganska fördelaktigt att begagna å mina motståndares sida, ty de visa sig derigenom vara i hög grad Konungska, fördenskull trotsande hungersnöd m. m. utan att behöfva omtala huru mycken egen vinst eller förlust som bos en eller annan kan ingå i beräkningen.
Jag vill derföre först hålla mig till betydelsen af detta Kungliga ord.
Mina motståndare påstå att Konungen lofvat att icke inskränka bränvinsbränningen ytterligare än Han redan gjort.
Det förhåller sig med Konungens rättigheter, såsom med alla andras, nemi. att Han eger dem för möjligheten af Sina pligters utöfning.
Rättigheten att inskränka eller alldeles förbjuda bränvinsbränningen har Konungen, för att bevara
Sitt folk från hungersnöd.
Denna pligt upliörer aldrig, derföre uphörer ej heller Konungens rättighet att inställa bränvinsbränningen.
Om Han än velat afsäga Sig henne, så hade
Han ej kunnat grundlagsenligen göra det på
Sin sida allena, emedan rättigheten tillkommer Honom såsom en del af den ekonomiska lagstiftningen.
Denna kan Han icke afhända
Sig utan alla fyra Ståndens samtycke, hvilket de icke lemnat.
Såsom exempel huru härmed förhåller sig, vill jag åberopa huruledes Högstsalig Konungen, då Han, såsom jag tror, med rätta ansåg
Sitt deltagande i Högsta Domstolen olämpligt, begärde att afhända
Sig 2:ne röster
Han der grundlagsenligen egde.
St:r icke bfföllo Hans derom gjorda framställning, måste Han behålla Sina domareröster, och Konungen har dem ännu, ehuru Han icke begagnar dem.
På samma sätt förhåller det sig med den rättighet, som nu är i fråga.
Om Konungen verkligen velat, såsom en af Hans Rådgifvare påstått, frånsäga Sig, genom Kung. d. 13 Juli 1S53, rättigheten att ytterligare inställa bränvinsbränningen nästa vår: så vore det ogiltigt och vederbör:de Rådgifvare, för ett sådant tillstyrkande, ansvariga.
Hr Dalman har anfört hvad jag nu vill åberopa, att Konungen i Förordn. af d. 10 October 1851, rör:de bränvinsbränningen förbehållit
Sig rättighet alt inskränka denna näring, när sådant kunde behöfvas.
Bränvinsbränningen är, såsom J väl veten, Mine Hrr, icke en fri näring, hvilken lika med åkerbruk och andra handteringar får idkas ständigt hela året om, utan är, enl. nyssnämnde författning, inskränkt till 6 månader, hvilka ytterligare kunna till antalet förminskas; eller ock kan näringen alldeles inställas om högst vigtiga omständigheter dertill föranleda.
Skälet till det sista inställandet var befarad brist på födoämnen, antydd genom ovanligt höga sädespriser, och en jemväl i andra länder hotande missvext.
Genom 1853 års Kung., grundad på 1851 års Förordning, har Konungen icke skänkt bort
Sin förbudsrätt, utan blott begagnat ordalag bifallande inskränkningen sådan som: ”vara medgifvet”, ”öppet lemnadt”, ”tillåtet” och dylikt.
Ingen får af dessa uttryck draga vidsträcktare slutsatser än den allmänna författningen om bränvinsbränningen föranleder.
Att Konungen i Sin Kung. af d. 13 Juli skolat uprepa förbehållet om de vigtiga omständigheterna behöfdes icke, enär detta redan stod i hufvudförfattningen af år 1851. 352 Den 4 Februari e, m.
Som denna medgaf Honom att af de 6 tillåtna bränningsmånaderna indraga hvilka som helst, eller alla: så kunde den första indragningen af 2:ne, icke betaga Honom rättigheten alt ytterligare indraga den 3:dje.
Utbytet af månader har man fästat sig vid såsom ett serskildt bevis derpå, att någon ytterligare inskränkning icke kunde ega rum.
Men det är klart alt om Konungen icke kunde skänka bort
Sin förbudsrätt, så kunde
Han icke heller byta bort den fär någon månad, vare sig December eller April.
De nya omständigheter sorn efter sisth sommar inträffat, äro, att den då befarade missvexten sedermera verkligen egt rum nästan öfverallt i Europa, att sädesprisen efter skörden blifvit ännu högre än förut äfven hos oss; att bränvinsbränningen under hösten skulle idkas med flera pannor och större ifver än man kunnat föreställa sig;- att ytterligare anmälningar af bränvinspannor skulle ega rum utöfver det antal, som förut funnits, att bränvinet likväl skulle stiga från 1 R:dr 1 sk. till 24 sk. rgds för kannan, hvarigenom bränningens öfverdrift ytterligare upmuntrats o. s. v. Icke heller kunde Konungen på förhand veta att missvexten i andra länder blifva så betydlig att säd på hösten skulle utföras härifrån och det ännu mindre att ett krig skulle utbryta mellan 2:ne stora Europeiska makter och hota att sprida sig till de öfriga, samt nalkas oss i vår.
Intet hinder möter således å Konungens sida, att än vidare inskränka bränvinsbränningen.
Sedan jag sålunda betraktat saken ur samhällsrättens och styrelsens synpunkt, bör hon äfven skärskådas ur Statsklokhetens och näringsidkarens.
Man bör nemi. tillse om den förlägenhet hvari lian genom ytterligare bränningsförbud skulle råka, är oförmodad, betydlig, och af honom sjelf förvållad.
Han visste på förhand att näringen var ofri, och underkastad förbud, han var icke heller varnad emedan stegringen af alla de ofördelaktiga förhållanden som medfört den första bränningsinskränkning, antydde att en sednare kunde och borde följa.
Sig sjelf mäste han följaktligen skylla om han drifvit denna näring längre än hans bestånd tål.
Man anför huruledes jordegaren är skuldsatt, huruledes han behöfver tillverka bränvin och försälja det till höga priser för att betala icke blott sina utskylder, utan äfven räntor på hypotheks- och andra lån.
Det ligger dock någon öfverdrift i dessa påståenden.
Jag känner Fidei-Commissarier, som icke åtnöja sig nied den betydliga egendom de hafva, utan kasta sig in i fastighetsköp och deraf föranleda betydlig skuldsättning, samt derigenom råka i förlägenhet.
Jag känner äfven andra landtbrukare, som redan äro skuldsatta, men ändock köpa egendom.
Hvilken misskund bör man hafva med dessa?
Äro de icke sjelfve vållande till sina bekymmer?
Om jag utan att ega erforderligt kapital köpte jord med beräkning att betala henne medelst lån ur hypothekskassorna och att vinna på bränvinsbränning för att kunna gälda räntan, så vore det, skulle jag tro, rätt åt mig om jag misslyckades.
Nu är lyckligtvis förhållandet - Den 4 Februari e. m. 353 landet att ett bränningsförbud icke skalle, i anseende till de höga prisen göra landlmannen någon betydlig skada, emedan lian ändock har tillfälle att ganska fördelaktigt afsätta säd och öfriga födoämnen.
Dertill kommer att i närvande ögonblick är sedelstocken och penningetillgången i Diket större än de på mycket länge varit.
Den 31 sisth Dec. utgjorde Riks-Bankens utlöpande sedlar 27,596,000 R:dr och Privat-Bankernas 8,368,000 R:dr eller tillsammans 35,964,000 R:dr.
Detta är mer än sorn var i omlopp år 1847, då Banken likväl hade en mycket betydligare silfverfond än nu, ty då fanns i omlopp blott 29,751,000 R:dr.
Klagar man ändock öfver penningebrist i närvande stund, så har man orätt.
Genom den brådska, hvarmed man bränt under förliden höst, bar man tillika förspilt en mängd af födoämnen.
Ar det dä skäl att nu förspilla ännu mera?
Troligen skall man likväl göra på samma sätt under den kommande våren, emedan man hoppas vinna så mycket pä bränvinslillverkning och försäljning, att man lemnar dranken derhän.
Af en stor bränvinsbrännare i hufvudstadens granskap har jag hört att han förliden höst under bränningstiden tappade dranken i sjön, emedan han under brådskan icke kunde tillgodogöra den, alldenstund kor, som fodras med drank, sina när drankgifningen uphör, såsom händelsen skolat blifva med November eller December månads slut.
På samma sätt har det tillgått å en egendom vid Ekesjö, der bränvinsbränningen drefs med mycken skyndsamhet.
Man gräfde ett dike till en närbelägen sjö och lät dranken afrinna dit; egarens och grannarnes kreatur drucko ur diket så mycket de orkade, hvarefter återstoden förspilldes.
När man nu hör omtalas, huru nödvändigt det är att, till bidrag vid kreaturens utfodring erhålla drank och tillika förnimmer huru bränvinslillverkare förfara med denna fodertillgäng, så kan man sluta i hvad mån deras klagan är grundad.
En Riksdagsman frän Skäne har sagt mig att der körde man ut dranken på åkern.
Enahanda skulle förhållandet ofelbart blifva på våren, emedan bränvinets höga pris f. n. och fruktan för dess ansenligt höjda beskattning under nästa år, skulle föranleda bränvinsbrännarne till ytterligare ansträngningar.
Styrelsens omtanka för födoämnenas tillräcklighet eller Statsklokheten bjuder alltså att hämma deras omåttliga och onyttiga förbrukning.
Följden dels af den klena skörden och dels af bränvinsbränningen har, såsom bekant är, varit, på sätt Utsk:s Betänk, äfven uplyser, att ifrån 7 län, hvaribland 5 vanligen sädessäljande, redan på vintern ansökningar om undsättning inkommit till Styrelsen.
Vi hafva i dag hört Landshöfd. i Halland tala för bränvinsbränning, oaktadt han begärt undsättning för länet till ett belopp af öfver 29,000 R:dr b:ko, af hvilka 4,000
R:dr utan återbetalningsskyldighet.
Att på detta sätt låta, å ena sidan bränna upp säden och å den andra lemna undsättning åt de hungrande till födoämnens anskaffande, är en Statshushållning och en Statsklokhet, hvilken utmärker våra Statshushållare och Statsmän ifrån alla andra. H. 3. 23 354 Den 4 Februari e. ni.
Man säger att dyrheten härrör icke från brist på spanmåi hos oss, utan från den allmänna missvexlen i andra länder.
Denna betyder ju detsamma, sorn allmän brist på spanmåi oell kan hvarken vara hugnelig för dem, sora hungra i vårt land eller trösterik för vara Stalshushållare.
Om sålunda tillgången på födoämnen är slut eller örn han är knapp, sä är det väl icke skäl, att ytterligare förringa den för kreaturens skull; ty serdeles då fara är för hungersnöd, bör man göra mera afseende på menniskor än på nöt och svin, hvilka sjelfva äro födoämnen för menniskor.
Man har äfven sagt, att det icke vore någon brist på spanmåi, fastän vederbönde holle på sin säd och icke sålde henne.
Hvad är det, som bevisar brist, om icke höga priser?
Hvad är det K.
M. tagit till grund för Sin inskränkande författning af d. 13 Juli, om icke höga pris?
Jag tror det var Hr Gripenstedt, som upgaf att en
Tra råg i Köpenhamn kostar 27 R:dr.
En annan person har sagt mig i dag att i Rostock skall priset vara 29 R:dr.
Om nu spanmåi finnes i landet, men hålles till så högt pris, att den fattige icke kan köpa den, så är detta detsamma, som om den för honom icke funnes.
Jag beder det Höglofl.
Ståndet taga i öfvervägande att Sverige måste under instundande vår och sommar bereda sig pä att icke blott föda sin egen befolkning, utan äfven lemna lifsmedel ät andra.
Om krig utbryter, och om, såsom Konungens sista Skrifvelse till StatsUtsk. antyder, trupper skola sammandragas både till lands och sjös, så är det gifvet att för dem behöfves mera spanmåi än vanligt.
Om fästningarnes garnisoner skola förstärkas, så upstår enahanda förhållande.
Komma nu icke blott den Norrska utan äfven främmande, vänskapliga makters flottor till Östersjön i vår och sommar, kunna icke heller lifsmedel åt dem förvägras.
Alla dessa omständigheter föranleda till prisets stegring, och hvar skall spanmåi tagas, om bränvinspannorna förtärt den?
Om flottan skall provianteras, så sker det ofelbart nyss förrän hafvet blifver rent, det sker under is- och käl-lossningen, då man icke kan föra spanmåi till sjös, utan endast landvägen, hvilket kostar mycket.
Alltså komma lifsmedlen att väsentligen tagas i Rlekinge och Christianstads län, eller i de båda, hvarest prisen f. n. äro högst, efter de upgifter, som nu finnas.
Detta kunde hjelpas, om vi hade någon utsigt alt få spanmåi ifrån andra länder; men i England är brist på säd och priset derpå så högt, att vi nästan postdagligen se huru uplopp derigenom föranledas än i den ena staden och än i den andra.
I Frankrike är skörden misslyckad och på samma sätt i Holland och Relgien.
I Preussen är dyr tid och i Pohlen har utförseln blifvit förbjuden.
I Danmark gäller säden mer än hos oss.
Tillgång från Ryska hamnar kunna vi ej påräkna, om fiendtliga flottor lägga sig i vägen.
Då vet jag icke hvar vi skola hemta födoämnen.
Man omtalar utförselförbud såsom nödhjelp, men ett sådant ingriper likasom bränningsförbudet i landtmannens beräkningar, och störer derjemte förtroendet till oss hos utlänningen.
I alla fall
Den 4 Februari e. m. 335 hjelper icke ett utförselsförbud, utan det torde snarare blifva menligt.
Förer man ut säden, så är klart att derför kommer antingen att indragas silfver lill Banken, såsom förhållandet var åren 1847 oell 1848 eller också minskar det den nttagning af silfver, som eljest skolat ega rum.
Förbjuder man deremot utförseln och bränner upp säden inom landet, så har man hvarken silfver i Banken eller bröd i landet.
Endast i förening med bränvinsbränningens inställande kan ett utförselsförbud gagna.
Några talare, hvaribland Landshöfd. i Jönköpings län, hafva förtörnats öfver Utsk:s obetänksamhet att våga ifrågaställa det inrikes oroligheter kunna blifva följden af en hungersnöd.
Utsk. har i detta fall endast åberopat verkliga händelser, som förliden ■ höst inträffat i Blekinge.
I en trakt derstädes, hvarest 14 stora bränneriet- lära finnas inom ^ mils omkrets, har folk sammanskockat sig och släckt elden under bränvinspannorna.
I händelse bränvinsbränningen återtages nästa vår, då priserna blifva ännu högre, månne det icke är till befarandes att dylika upträden förnyas.
Såsom född i Jönköpings län erkänner jag med tacksamhet den omvårdnad dess nuvar.-de höfding deråt egnar, och den ordning han håller.
Men då man anser dyrheten medföra uplopp i Stora Britannien, så må det förlåtas mig om jag anser dem möjliga äfven hos oss, emedan jag antager alt polisen i England är lika god som i Småland.
Om det skulle komma till några oroligheter mot våra bränvinsbrännare på landet, så befarar jag att de råka i värre belägenhet än fabriksegarne i Englands städer.
Om nu folkskockningarne förnyas och åtnöja sig med att endast blåsa ut elden under bränvinspannorna, så kommer bränvinsbrännaren ingen väg med sin näring.
Hon måste vända sig till länets Styrelse, men hvem skall hon tillita om icke soldaten?
Ar han då bortkommenderad till kusterna eller till Gottland, så har man honom ej till hands der han hehöfves?
Dessutom skall man ihågkomma att soldaten är den fattiges son och broder samt lider med honom när pris på lifsmedel är högt.
Han delar derföre äfven den fattiges tänkesätt.
Månne det är dennes öfvertygelse, att bränvinsbrännaren har rätt och att den af honom uthungrade arbetaren har orätt?
Om detta tänkesätt hos soldaten skulle på något sätt försvaga krigslydnaden, hvar står man då?
Tror man honom vara beredvillig att bruka vapen emot sin fader, sin broder eller annan hungrande slägtinge?
Om soldaten består detta prof, hvilken förbittring skulle val icke derigenom alstras i hans hjerta emot hans befälhafvare?
Ar en sådan sinnesstämning nyttig, är den icke fast mera betänklig, isynnerhet då, när hans sjelfförsakelse kan behöfva emot yttre våldsverkare påkallas?
Skola vi för den förderfliga bränvinsbränningen äfventyra inbördes oroligheter, när vi måhända hafva yttre krig att befara.
Efter att nu hafva genomgått det hufvudsakliga af hvad jag haft att anföra, anhåller jag att få något granska de anmärkn.-r, som serskilte ledamöter mot Betänk, gjort.
Man säger att ansökningar om understöd bevisa icke till 23* - 356
Den 4 Febiuaii e. ra. räckligt att brist är för handen, utan att de härleda sig från tillfälliga och lokala behof.
Förhållandet är att undsättningar blifvit begärda äfven från Christianstads, Södermanlands, Stockholms, Upsala och Westmanlands län, eller förnämligast frän de bördiga Mälare-trakterna.
De uplysningar, som Hr Adelborg har meddelat, bevisa att det just är der, sorn bränvinsbränningen har tilltagit mera än i andra delar af Riket.
I Christianstads län hafva enl. en derifrån kommen, i tryck meddelad beräkning, öfver 5,000,000 kannor blifvit tillverkade under sisth November och December månader.
Då bör man väl äfven undvika att just der hvarest undsättning redan behöfves, och der man åsyftar att med bränvinsbränningen fortfara, tillåta födoämnenas förminskning och fördyrande.
Den omständigheten, att så många Landshöfdtr begärt undsättning att de gjort del så tidigt', och anhållit om så stora summor, ådagalägger ett ovanligt behof.
Allt sedan år 1845 och 1846 har blott en så stor undsättning som 50,000
R:dr blifvit begärd, eljest icke högre än 25,000,20,000, 10,000 6,000 eller 4 lusen R:dr.
Det har ock händt, att för samma är en Landshöfd. begärt undsättning ända till 6 gånger samt en annan till och med 10 gånger, äfvensom att Regeringen följaktligen icke en utan flere gånger beviljat understöd.
Dä Landshöfdingar nu redan begärt öfver 20,000 ä 40,000 R:dr, så kiinnen J Mine Ilrr väl föreställa Eder hvilka summor ytterligare kunna komma i fråga.
Man bör ock komma ihåg att nuvande höga priser på födoämnen skola göra uphandlingarne för Kronans räkning dyrare och kostnaden mycket högre än vanligt.
Man tror att den ökade skatt, som den utvidgade bränvinsbränningen lemnar skall godtgöra allt hvad undsättningarne kosta.
Om bränvinsbrännarne vilja eller åläggas ersätta hvad proviauteringen för arméen, fästningarne och flottan kostar mer än vanligt, så kunde det åtminstone vara något skäl att låta deni med bränningen fortfara, men det lära de icke medgifva.
Hr Gripenstedt har väl trott att man icke hade några extra anmälningar till bränvinsbränning att under våren befara.
Banér, som sjelf upgifvit sig vara en af de största bränvinsbrännare i Riket, har förklarat sig vilja på allt uptänkligt sätt begagna bränvinsrätligheten under April månad.
Om hans yrkesbröder göra likaledes, så lära extra anmälanden icke komma att fattas.
Man säger, att städernas borgare skulle genom bränvinsbänningens inställande komma att vinna på landtbrukets bekostnad.
Tänker då ingen på att äfven de fattiga dervid skulle vinna?
Om de fattiga blifva oförmögna att försörja sig, så måste väl församlingarne bispringa dem.
Hvem drabbar då kostnaden om icke förnämligast landtbrukarne?
Finge då fattigvården läggas pä bränvinsbrännarne allena, så kunde det vara billigt; men när äfven de, som icke bränna, nödgas deltaga i fattigvården, så finner jag det obilligt.
Man vill nästan såsom förmätenhet hos R.
St:r anse att de vilja yttra sig i en fråga, som beror på Koungen allena och deri De» 4 Februari e. m. 357 Hans Rådgifvare förmenas veta mera än R.
Oin denna mening tages till regel, så vet jag knappt i hvilket ekonomiskt ämne det skulle vara R.
St:r lofgifvet att yttra sig till Konungen, men eljest täger man vanligen för gifvet att personer, som sammankomma från alla delar af Riket och äro hemmastadda med dervarande förhållanden, veta bättre reda derpå eller åtminstone lika säkert sorn Landshöfd:ne.
Man har förnuijimit i Frankrike, att sedan representationen der uphört att yttra sig med samma frihet som tillförene, har det icke lyckats
Kejsaren att genom sina polisagenter få reda på hurudana förhållandena verkligen äro.
Om några sådana böra vara Konungen företrädesvis framför R.
St:r bekanta, så är det väl de utrikes.
Likväl har Hail för dem nu sammankallat ett Hemligt Utskott af R.
om icke för att af dem få uplysningar om sätt och medel att möta stundande öden.
Ar utom
Ståndets beredvillighet att lemna erforderliga skatter, intet annat att af dem få veta, så kunna de åtminstone lemna underrättelser om tillgången i landsorterna på spanmål, hvilket jag tror att de känna likasåväl som Landshöfdme, serdeles då många af de förre äro både sädessäljare och sädesköpare, både bränvinsbrännare och bränvinsköpare.
Jag kan pä grund af alla nu anförda skäl icke annat än vördsamt anhålla det R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s Betänk.
Om det sker, så är Konungen af Ståndens meningar alldeles oförhindrad att vidtaga den åtgärd han behagar.
Han för godt att göra en ytterligare inskränkning i bränvinsbränningen, så blifver Ilan genom detta Stånds beslut icke förhindrad derifrån såsom
Han möjligen skulle känna
Sig vara om vi afsloge Betänk., likasom Borgare- och Bonde-St:n redan gjort.
I den händelsen stodo'lie
Stånds beslut emot en åtgärd, som Konungen möjligen kunde finna
Sig föranlåten alt ändock vidtaga.
Då redan så många talare före mig både ur ekonomisk och politisk synpunkt utredt ämnet, vill jag icke dervid uppehålla mig, utan endast uptaga några af de yttranden, som här blifvit fällda.
Alla de talare, som deltagit i öfverläggningen, hafva yttrat sig emot Utsk:s för slag, med undantag af 2:ne talare 1111 på aftonen, hvilka velat taga det i försvar.
Den ene af dem var Hr Dalman, som väl ansåg Utsk:s förslag nyttigt, men slutade med att ifrigt förorda sin egen motion.
Som detta försvar hvarken var utveckladt eller tillämpadt, så tror jag det icke vara värdt att uppehålla sig dervid.
Jag vill således blott söka vederlägga något af hvad Hr von Hartmansdorff anfört.
Här äro snart sagdt icke några förhållanden i hela den Europeiska politiken, några utrikes eller inrikes förhållanden, som icke blifvit vidrörda för att bevisa de satser, som Hr von Hartmansdorff anser riktiga.
Antagas premisserna vara riktiga, så betviflar jag icke att konklusionerna måste blifva öfverensstämmande med talarens åsigter,. men det grundfalska i premisserna visar sig lätt, då man granskar dem, jemte de oriktiga konklusioner, till hvilka man har kommit. 358 Den 4 Februari e. m.
Först oell främst liar Hr von Hartmansdorff sagt, att raan icke borde söka binda K. M. vid Sitt ord, utan att K.