Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derpå läste han högt:
»Till undvikande af kollision tillkännagifves, att Emilie Flygare Carléns nyaste på tyska utkomna roman Ein Handelshaus in den Scheeren (Ett köpmanshus i skärgården) är under öfversättning och att första häftet med snaraste utkommer.»
En allmän tystnad, häpnadens tystnad, följde på denna så obegripliga annons; och dock var det ju så begripligt att någon ovän till Aftonbladet dragit försorg om att ställa till denna lumpna hämd, ty Aftonbladet kunde naturligtvis icke börja utgifva arbetet förr än med den 2 januari såsom prenumerationsanmälan omtalat.
»Men huru är det möjligt», ropade jag, »att Dagbladet, det genomhederliga Dagbladet kunnat taga in denna galenskap?»
»Det är ju ej Dagbladet som talar, det är en annons», inföll min man.
»Men frågan blir nu hvad du kan göra för att sätta en gräns för den började intrigen.»
»Ja, derom gäller just frågan», sade Sohlman.
»Kanske herr
Maass och fru Carlén skulle talas vid några ord enskildt.»
Jag begrep fullkomligt hvad herr Maass och jag borde afhandla enskildt.
Det var dock icke så alldeles lätt att här uppfylla en pligt, men nöden hade ingen lag.
Det värsta blef emellertid att herr Maass i början icke ens ville förstå mig, då jag sade att jag uppoffrade hela mitt honorarium mot kontraktets annullerande.
Och betydligt fattigare på honorararvode, men förvissad att jag nu skulle ha stält allt på det klara, återvände jag med herr Maass till de andra herrarne.
Sohlman satt redan vid skrifbordet och höll på med en artikel, som
Aftonbladets medarbetare skulle hafva med sig tillbaka till tidningen.
Vi åtskildes slutligen, sedan jag i min tur suttit vid skrifbordet och uppfylt mitt åliggande.
– Men lugna voro vi ej innan lördagen var öfver.
På denna så minnesrika lördag gjorde min man sig tidigt i ordning att gå ut för att sjelf skaffa sig »Folkets röst».
Tyvärr behöfdes det ej.
Innan han hunnit ut, kom bladet oss på ett anonymt sätt tillhanda.
Det blef af obekant person inlemnadt, och hade med stora bokstäfver följande skrifna rad i ena kanten:
»Hvad kostar Maass fru Carlén?»
Denna profetiska fråga hade blifvit försedd med fem näsvisa frågetecken.
Men det fans förmodligen i bladet vigtigare saker att fästa sig vid.
Redan på första spalten voro oss våra värsta aningar till mötes i brefvet
»Till våra läsare i landsorten».
Första artikeln hade följande lydelse, uppstäld på författarens kända, sinnrika sätt att insinuera och åstadkomma skuggor och tvetydigheter midt i det som borde vara solklart:
»Knappt har den egendomliga tvisten mellan protokollssekreteraren Nils Arfvidsson och herr Philip Meijer om författareskapet till skådespelet »Ett år af Gustaf III:s regering» blifvit bilagd på det sätt, att den förre afstår till den senare halfva författarearfvodet, innan en skandal inom pressen uppstått, mera kolossal än någon som hittills förelupit på den svenska litteraturens och publicitetens område.
Allmänheten är nemligen i detta ögonblick föremål för ett groft hocus pocus af Aftonbladets redaktion, som missräknat sig på den nya roman af fru E. C. (namnet behöfs ju ej utförligare), hvilken blifvit förespeglad i tidningens prenumerationsfiske för det instundande året.
I »Aftonbladets» följetong kommer att i början af året inrymmas en roman i två delar af fru E. C.
»Ett köpmanshus i skärgården», till hvilken redaktionen förvärfvat förlagsrätten, så att någon upplaga af densamma uti bokformat icke samtidigt eller under nästa år kommer att utgifvas».
Alltsammans är tryckt med fetstilar för att springa i ögonen på den godtrogna allmänheten, hvilken egennyttan vill lägga an på att pungslå.
Ty se, vi hafva just nu framför oss 1:sta afdelningen af ett i Leipzig tryckt arbete »uti bokformat», kalladt:
(Här nämnes titeln, och derefter, då det blir fråga om förordet, följa några grannlåtsfraser för författarinnans räkning, som icke rätt väl kunna borttagas, men som hon ödmjukast ber sina läsare fatta på samma sätt som hon sjelf den tiden gjorde; det vill säga såsom vackra konfektyrer, hvilka man gifver barn till ögonfägnad, på det de icke måtte skrika medan en tand utdrages eller någon annan obehaglig operation pågår, och det som nu följde var en af Crusenstolpes fintligaste och allra retsammaste operationer.)
»Förordet» (Erklärung), dateradt Stockholm i november 1858 och undertecknadt af fru E. C., börjar så:
Förevarande tyska originalupplaga af min nyaste roman: »Ett köpmanshus i Skärgården», har jag kontraktsenligt försålt till bokhandlaren herr Ph.
Maass härstädes, och upplåtit åt honom allena till offentliggörande.
(Det faller af sig sjelf att Crusenstolpe uteslutit så väl orden på tyska språket, som desslikes att första häftet ej fick bli synligt förrän arbetet började utgifvas i »Aftonbladet»)
Efter denna nätta förberedelse (det förvända utdraget af mitt förord) börjar operationen på fullt allvar, och man kan föreställa sig att när vår store författare hittade sin genialiska idé han visst utropade med den gamle skådespelaren och författaren i Blanches lustspel
Ett resande teatersällskap: »Sköna tanke, Gud vet hvarifrån jag fick dig».
»När den frejdade författarinnan afslöt detta kontrakt med herr Maass och nedskref detta förord till originalupplagan af sin roman, kunde hon naturligtvis icke ana Aftonbladsredaktionens tilltag, att i sitt tidningsprogram för nästa år påstå sig ha förvärfvat förlagsrätten till samma arbete, och under offentlig försäkran derom och högtidlig utfästelse, att det »ej samtidigt eller under nästa år skulle utgifvas i bokformat» söka narra till sig prenumeranter.»
(Huru genomlistigt förvändes ej här det som rörer Svenska upplagan med det som har afseende på den Tyska.)
»Det enda som i afseende på fru C. väcker billig förvåning är att hon ej i tidningarna uppträdt med protest mot
Aftonbladets omförmälda uppgift, sedan den stått att läsa i dess prenumerationsanmälan.
Emellertid är skandalen så mycket större (nu börjar konfektregnet igen), som den gäller den yppersta af våra författarinnor och den mest spridda hittills af Sveriges nu utlemnade tidningar.
Det berättas att redan innan slutet af instundande januari månad lärer en svensk öfversättning af den tyska originalupplagan af fru C:s ifrågavarande roman utkomma af trycket.
Man kan således få det nöjet att i de andra tidningarna läsa recensionerna öfver densamma långt innan Aftonbladets följetong hunnit slutet af romanens första del.
Tänk om redan i december någon annan tidning i sin följetong började öfversätta detta tyska arbete!
Huru ginge det då med generalpuffen i Aftonbladets prenumerationsanmälan.»
(Sedan denna sista pil så skickligt blifvit afskjuten, blir det en ny artikel på 3:dje sidan, der det heter:)
»Hvad i dagens bref till våra läsare i landsorten berättades, att en svensk öfversättning af tyska originalupplagan af fru C:s nya roman snart skulle utkomma är redan bekräftadt genom följande annons på första spalten af Stockholms Dagblad för i går:
Till undvikande af kollission tillkännagifves m. m.
(Annonsen är redan bekant då den upplästes af Sohlman hemma hos oss.
Samma afton var Sohlmans egen artikel – den Crusenstolpe ej finner för godt att omnämna – inne i Aftonbladet, en utmärkt väl skrifven bit, belysande till fullkomlighet hela det misstag som blifvit begånget.)
Nu heter det vidare på tredje spalten i Folkets röst:
Sedan tidningen var lagd i press och en betydlig del af landsortsupplagan redan tryckt, funno vi i A. B. för i går afton följande af fru C. afgifna förklaring, hvilken vi anse oss skyldiga att meddela.
Den lyder så:
»Den tyska upplagan af min roman
Ett köpmanshus i skärgården, af hvilken ett häfte är utkommet på hr Ph.
Maass’ förlag, inhiberas helt och hållet, och det kontrakt om en auktoriserad öfversättning till tyskan af nämnde roman, som jag ingått, är, till följd af omständigheterna och möjligheten af något slags konkurrens med originalupplagan i Aftonbladet, från min sida annulleradt.
Fl. Carlén.
Efter detta yttrar Crusenstolpe, som nödvändigt måste framkasta ett nytt alternativ:
En annan fråga blir emellertid: huru kan fru C. annullera kontraktet, om hr Maass vill att det skall bestå?
Intill dess att denna fråga är utredd, torde det vara för tidigt af A.
B. att sjunga segersånger och hota dem som annonserat en öfversättning af den tyska originalupplagan.
Efter den nya face, som nu uppstått i frågan (olyckligtvis blef det intygande, hr Maass borde afgifva, först färdigt att införas på lördagen), lät
Sohlman mig veta, att ingenting annat skulle göra ett fullständigt slut på saken, än att jag skrefve ett bref till brefskrifvaren, icke att införa i A. B. utan i den tidning som upptagit artiklarne.
Detta var mig till och med svårare än att uppoffra mitt betydliga honorarium.
Skrifva i Folkets Röst!
Men då Aftonbladsredaktionen fordrade detta, rent af fordrade det, på dess alltid humana sätt förstås – det vill säga, att man sade mig att jag nog skulle lyckas finna medelvägen mellan umgängesmannen och publicisten – fans väl intet annat råd, och alltså inlemnade min man till nämnde tidning följande af honom granskade och renskrifna bref:
Till brefskrifvaren i Folkets röst.
Många och långa år – brefskrifvaren minnes kanske huru många – hade jag suttit i trög overksamhet och måhända hade det varit bäst att icke vakna ur densamma, ty så underligt förekommer mig detta buller om ett stackars arbete af ringa vigt, att jag frågar mig sjelf om jag sofvit i sex decennier i stället för att ha hvilat i sex år, och om det således är framtidshändelser som föregå.
På den tid jag kallades en af Sveriges »produktivaste» författarinnor, hörde jag ej omtalas att det var någon skriftställare förbjudet att, sedan han föryttrat originalmanuskriptet till sitt arbete, med förläggarens bifall öfverenskomma med någon utgifvare om öfversättningsrätt på annat språk, så att arbetet i en så kallad auktoriserad upplaga kunde samtidigt utkomma i utlandet.
Men nu vill det svnas som om vi antagligen skridit tillbaka eller ock flyttat oss långt framåt, då en af Sveriges berömdaste och mest lysande författare, brefskrifvaren sjelf, som borde häfda dessa en författares och förläggares rättigheter, ej vill fatta detta så enkla och vanliga förhållande annorlunda än såsom ämne till en improviserad »skandal».
Märkliga och oförutsedda omständigheter kunna öfverallt inträffa, och visserligen var det en sådan, som orsakade att hr Maass’ kommissionär uti Leipzig, i stället att enligt ordres qvarhålla den tyska originalupplagan, sände några exemplar deraf till härvarande bokhandlare, dernäst var det en ännu märkligare och mera oförutsedd omständighet att någon skulle vilja begagna sig af detta egna fall för att, dagen efter häftets ankomst, annonsera det till öfversättning från den öfversatta boken.
Men båda dessa omständigheter måste dock stå tillbaka för den allra märkvärdigaste och mest oförutsedda, den nemligen, att Aftonbladets rätt till sin egen följetong kan betviflas derför att några ark af denna utkommit i bokformat på tyska.
Den, som i första rummet kände sig pligtig att se på Aftonbladets välförvärfvade rättighet, var naturligtvis jag.
Också hade jag icke förr fått underrättelse om det tyska häftets ankomst än jag genast med hr Maass trädde i underhandling, hvars resultat blef att jag, genom afstående af hela mitt honorarium för ifrågavarande tyska upplaga, fick denna sak klar och utgifningen afbruten samt instäld.
Och nu hoppas jag saken är klar för alla andra.
Att de fleste bokhandlare och tidningsreferenter visat den granlagenheten att icke annonsera eller anmäla denna tyska upplaga, är säkraste beviset på att de funnit huru dermed förhöll sig.
Det, som vid allt detta synes mig svårast, är att allmänheten måhända tycker sig efter ett sådant förspel ha rättighet att stegra sina anspråk.
Jag kan för detta fall blott säga:
Jag skref då jag kände mig kunna skrifva, men om jag i det hänseendet varit mål för ett sjelfbedrägeri, så går jag att i min tur sluta mig till de föregångare, som gjort samma misstag.
Ty vådligt är att betrakta menniskoanden ur samma synpunkt som dess styfmoder jorden.
Denna vinner genom hvilan och gifver deraf mera.
Menniskoanden har under sin s. k. hvila kanske i stället förbrukat de krafter som endast syntes ligga i träde.
Emellertid, sedan nödvändigheten nu tvingat mig utom skalet af mitt »Köpmanshus», slutar jag med den så naturliga önskan att jag måtte förskonas ifrån att se det annorstädes än på dess rätta plats.
E. Carlén.
Onsdagsbrefvet »till våra läsare i landsorten» hade denna lydelse:
»De litterära förvecklingarna mellan fru Flygare- Carlén, Aftonbladets redaktion och bokhandlaren Ph.
Maass rörande hennes på stapeln varande roman: »Ett köpmanshus i Skärgården», synas nu hafva nått samma lyckliga upplösning som de politiska mellan Danmark och hertigdömena.
I denna senare tvist afhöggs den gordiska knuten genom konung
Fredriks upphäfvande af helstatsförfattningen i afseende på Holstein och Lauenburg; i den förra har svenska romanlitteraturens (jag kan ej nedskrifva grannlåtstiteln) gjort slag i saken, då hon till hr Maass afstått sitt betingade honorarium.
Hennes förklaring härom förekommer på ett annat ställe i bladet, och i den, som hr Maass afgaf i Aftonbladet sistlidne lördag, säger han: »att de till Sverige nu öfversända exemplaren af början till ifrågavarande tyska upplaga hitkommit tvärtemot hans uttryckliga tillsägelse till hans kommissionär i Leipzig, att ej hitsända dessa exemplar förrän han sjelf derom gifvit ordre, hvarmed han ärnade dröja tills Aftonbladet börjat trycka det svenska originalet i sin följetong; hvarjemte – och detta är hufvudsaken i det skick hvaruti frågan kommit – hr Maass tillkännagaf, »att det mellan honom och fru C. uppgjorda kontraktet om nämnde roman blifvit genom vänlig öfverenskommelse upphäfdt».
Af hvad samtliga kontrahenterna sålunda lagt i dagen, är saken så tillräckligt utredd, att hvar och en kan om dess verkliga beskaffenhet och hvardera partens handlingssätt bilda sig ett säkert omdöme.
Att Aftonbladets redaktion varit i sin fulla rätt må ej bestridas, men ovisst torde i alla fall blifva ...
Slutmeningen kan indragas såsom ytterligare onödig grannlåt till författarinnan angående bästa sättet för läsarne att få arbetet styckvis eller på andra viset helt ...
Var ej detta slut en stor triumf för både Aftonbladet och medarbetarinnan?
Vi kände oss också ömsesidigt tillfredsstälda af upprättelsen och Sohlman försäkrade att han numera icke erfor något missnöje öfver detta förspel.
Och då Aftonbladsredaktionen var belåten, så var jag det också, i trots af att Crusenstolpe beröfvat mig åtskilliga fördelar, ty nu gick naturligtvis äfven den belgiska upplagan, hvarom jag aktat mig att tala, desslikes ifrån mig.
Och nu är det mer än tid att sluta denna litterära tidningsprocess, som måhända varat för länge; men då jag skref om Crusenstolpe måste den intagas.
Fram på nyåret var det en stor supé hos brefskrifvaren, hvartill vi voro inbjudna.
Ehuru sällan jag numera gick ut på några tillställningar, sade vi icke nej.
Det hade ju varit otacksamt efter en sådan upplösning på affären.
Och ingen må väl föreställa sig att icke Crusenstolpe brukade sin eleganta och ridderliga förmåga att insnärja och intaga.
Jag gjorde äfven hvad jag kunde för att visa mig totalt utan minne af det som föregått.
Men fruntimren hviskade mig i örat att mitt bref helt och hållet omstämt honom.
Det hade förekommit liksom om han känt någon ånger.
Jag trodde detta fullkomligt.
Jag mindes huru djupt deltagande han vid en viss tidpunkt varit.
Och de gamla känslorna hade hos honom blifvit återväckta.
Anekdoter, jemte diverse annat, tillhörande husets förhållanden.
Om anledningen till Crusenstolpes flyttning till Stockholm, det vill säga första början af hans offentliga tillvaro, det vill ytterligare säga första inträdet i det lif, som skulle blifva ett af de stormfullaste icke blott i en författares, utan i en offentlig mans lif, berättas följande af en person, som sjelf hört förhållandet af hjelten i historien, under den senare epoken af detta lif, hvilken, sedan stormarne tystnat och endast en och annan väderil kom från gamla regionen, sjelf omtalade detta, liksom många andra minnen, när han på aftnarne trädde in i sin husliga krets.
Men kom han dit in med stormsteg, under det han passerade salen som skilde hans arbetsrum från förmaket, då förstodo fruntimren som sutto der, att han hade något storartadt behof att urladda sig öfver en eller annan person eller sak, ty han kom då vanligen med aftontidningen i hand, ögonen blixtrande och läpparne redan i gång för det slags vältalighet som på natten skulle finna utlopp genom bläckets och pennans försorg.
Det hände nemligen mycket ofta att Crusenstolpe nattetid tände sin lilla lykta, som ständigt stod tillreds, och begaf sig med denna, Diogenes symbol, in i sitt allra heligaste för att hitta på några rigtigt dräpande fraser för den eller det som retat honom.
Och icke behöfde han att med sin lykta söka länge innan han fann hvad han önskade.
Men nu kommo vi ifrån anekdoten.
Crusenstolpe hade i egenskap af landssekreterare i Mariestad (d. v. s. att han förestod tjensten) blifvit medlem af en deputation, som skulle, liksom alla andra deputationer vid Götha kanals öppnande, lemna sin hyllning åt högsta vederbörande.
Och der skulle Carl Johans genomträngande blick ha råkat falla på den unge, sköne och till utseendet redan snillrike mannen, hvilken, ett halft hufvud högre än de medlemmar, bland hvilka han befann sig, fritt och djerft med örnens blick såg sig omkring.
Carl Johan hade då frågat någon i sin omgifning, hvem den mannen var och erhållit det svar, att det var samme unge Crusenstolpe, som till konungen och kronprinsen vågat dedicera en anonym skrift, jemförande »Allmänna magasinsdirektionens och jernkontorets olika inverkan på Sveriges begge modernäringar: jordbruket och jernhandteringen», något som Carl Johan erinrade sig.
Crusenstolpe skulle sedan blifvit förekallad och fått en nådig häntydning på att till hösten infinna sig i hufvudstaden.
En motsatt berättelse medelar att presentationen – under en konungens resa – egde rum i Mariestad 1822, men hvarhelst den egde rum så blef den då ingången till en hastig bana med en hel del sensationsförhållanden, alla ledande till den bekanta utgången.
Långt inne i tiden förmäler en annan historik något som har afseende på Crusenstolpes karakter, der alltid, öfver och under den vulkaniska elden, ett haf af lätt upprörda känslor var fördoldt.
Det var också icke utan skäl som han i sin tidning Dagen (af mycket folk kallad åskvädret) benämndes Blixten, medan hans båda medarbetare Sandström och
Lindeberg fingo nöja sig med att kallas den förstnämnde dundret, den senare lugnet på stormen.
Blixten lyser, slår och försvinner.
Det hade någon tid mellan Johansson (Argus) och Crusenstolpe pågått en ursinnigt brinnande polemik, naturligtvis i anledning af några meningsskiljaktigheter, då hände sig att C. fick höra omtalas att hans politiska fiendes son af en häst blifvit sparkad för bröstet så att fara uppstått för gossens lif.
Crusenstolpe, hvars penna just då i ifrigaste fart var sysselsatt med en dräpande artikel, ämnad att nedgöra Johansson, kastade pennan ifrån sig, slängde på rocken och rusade af till sin fiende, som han i sin deltagande ångest omfamnade.
Herrarne försonades fullkomligt, för huru lång tid förmäler ej historien.
En afton tog Crusenstolpe fram och visade ett par gäster några autografer.
Detta hörde till nöjena vid små sällskaper, och den qväll, hvarom nu är fråga, stucko några verser fram, der jag såg Ingelmans namn, men utan att det var fråga om hvarken födelsedags- eller dödssånger.
»Detta är något roligt», förklarade värden med sitt höga bullrande skratt.
Det hade nemligen en gång vid en supé (Crusenstolpe hade egenhändigt skrifvit denna upplysning ofvanför verserna) händt att en champagnekork slagit honom i ögat ganska svårt.
Genast tog Ingelman fasta på tillfället, och såsom det heter »dikterade för Dalman» följande, som man knappt skulle tro legat åt Ingelman:
I allt en genialisk man,
I hvad du talt och hvad du skrifvit,
Bror Crusenstolpe, du ej neka kan
Att du i qväll dock korkad blifvit.
Du gjort en märkelig campagne,
En bacchanalisk, der det fattats föga,
Att du har mist ditt venstra öga
Af skottet ifrån en butelj champagne.
Men trösta dig, bror filantrop,
Din Venus med de rosenröda kinder
Helt säkert icke älskar minder
Sin man Vulcan förvandlad i cyclop.
Vid erinringen om anekdoter och s. k. impromptun, kommer jag ihåg två som röra fru Crusenstolpe.
Och hvad beträffar den första, som jag alldeles händelsevis hört helt nyligen, skulle Crusenstolpe varit ofantligt förtjust ifall han vetat om den, ty det angick ett impromptu af Tegnér och gälde Crusenstolpes egen gemål.
Vid den tiden hette dock icke hans »dyra Sophie» hennes nåd Crusenstolpe, utan fröken Palmstruch.
Hon var dotter af den store botanisten som skrifvit så värdefulla arbeten.
En afton, då hon var i första fägringen af sin sextonåriga skönhet, befann hon sig i en sällskapskrets hos statssekreteraren Lagerheim, der äfven Tegnér var närvarande.
Han observerade den unga skönheten och frågade en närstående hvem hon var.
»Fröken Palmstruch», blef svaret.
»Ah», utbrast den snillrike biskopen, »Palmstruchs Flora.»
Efter denna högättade anekdot, återstår en annan af väl det tarfligaste element, men långt mera karakteristisk.
Då fru Crusenstolpe skulle lemna fästningen och gjorde sin sista handel med en bondhustru som brukat försälja åt henne hvarjehanda produkter, sade hon:
»Nu, kära gumman, är det slut med vår kommers.
Nu skola vi flytta in till Stockholm.»
»Åh, herre Gud, så ledsamt», utbrast qvinnan med deltagande bestörtning: »Får ni inte stanna qvar här längre?
Sedan nu blifvit taladt om herrskapet, är det för fullständigheten af familjelifvets karakteristik nödvändigt att erinra det hushållet icke utgjordes blott af mannen, hustrun och dottern, utan desslikes af den i början omtalade madame Pira (notabel dam inom kattslägtet), hennes son Jösse, engagerad som sällskapare under fästningstiden och slutligen hunden Cadeau, senare inflyttad, men långt för detta installerad i alla en favorits friheter och nycker, förenade förstås med alla de egenskaper som trohet och kärlek inom djurverlden kunna gifva.
Dessa tre individer voro gemenligen i hvardagslag församlade kring thébordet, eljest vid kakelugnen i salen eller vanligast i husbondens rum.
Det är verkligen underligt att vi på så lång tid ej nämnt madame
Pira och hennes arfvinge Jösse, som utgjorde fångens tröst då han befann sig utan sin tröstarinna.
Men det torde vara tillåtet säga som Alexander Dumas den äldre brukade: »Personalen är så talrik att det blott är i tur och ordning de särskilda individerna kunna komma upp på scenen.»
Och nu är just en sådan tidpunkt inne.
Crusenstolpe satt en dag fördjupad i sina »Ställningar och förhållanden», han hade just i nedersta pennspetsen färdig en den allra elegantaste, men derjemte den allra mest finslipade fras, full med de nättaste taggar, ärnade att sticka djupt in i det föremål, hvarföre de voro beredda, då, just som pennan skulle fira sin förening med papperet, ett af fruntimren kom in i hans rum med en notis, tillräckligt vigtig att afbryta artikeln, ehuru det gälde så godt som i allra sista stunden.
»Madame
Pira» hade vid en morgonpromenad fastnat mellan två plank, och höll nu på att uppgifva de allra förfärligaste jämmersignaler.
Hon kunde hvarken komma fram eller tillbaka, men skrika kunde hon.
Crusenstolpe glömde ögonblickligen sin finslipade fras, glömde att korrekturgossen skulle snart infinna sig efter manuskriptet och skyndade, åtföljd af Cadeau, som ansåg sig förbunden att af alla krafter skälla tillsammans folk, och Jösse, som uppgaf ordentliga indianska klagoljud, ned till stället, der madame
Pira kämpade för frihet och lif.
Planket fick rifvas ett helt stycke och nu ändtligen blef Pira, som knappt mera förmådde uttrycka hvarken sin sorg eller glädje, öfverlemnad i de ömmaste husmoderliga händer, som beredde henne skorpor, socker och grädde till middagen.
Hvad beträffar författaren, så måste han ut med hela 3 kronor till mannen, som nedrifvit och lagat planket, innan han hann tillbaka till skrifbordet för att leta reda på sin fras.
Men under tiden hade han varit i sådan alteration att det åtminstone är troligt att en del af de hvassa taggarne blifvit förslöade, innan pennan åter kom i rörelse.
Jag afslutar denna afdelning, näst den sista, med ett prof på den omtänksamhet