Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man lemnar åsido särskilda, lokala och temporära fördelar, skola de största framsteg på det intellektuella och andliga området komma att göras af den nation, som grundligast genomför detta program.
Och hvad är detta annat än att säga, att äfven vi alla såsom individer skola komma att göra dess större framsteg, ju grundligare vi genomföra detsamma *.
Vi hafva här att göra med två olika satser.
Den första, att en kritisk uppfattning af lifvet utgör bildningens väsen; den andra, att literaturen innehåller tillräckliga materialier till att dana en sådan uppfattning.
Jag antager, att vi alla gå in på den första satsen.
Ty bildning betyder säkerligen något helt annat än lärdom och teknisk skicklighet.
Den innefattar besittningen af ett ideal och vanan att kritiskt uppskatta tings värde genom jemförelse med en teoretisk måttstock.
Fullkomlig bildning borde sålunda gifva en fullständig lifsteori, grundad på in-sigt om lifvets såväl möjligheter som begränsningar.
Men vi kunna instämma i allt detta och likväl kraftigt motsätta oss antagandet, att literaturen ensam är kompetent att skänka denna insigt.
Det är icke sjelfklart, att vi, efter att hafva lärt allt, hvad den grekiska, romerska och orientaliska antiken har tänkt och sagt, och allt, hvad den moderna literaturen har att meddela, hafva lagt en tillräckligt bred och djup grund för den uppfattning af lifvet, som är bildning.
För den, som är bekant med naturvetenskapens mål, är det tvärtom alls icke klart.
Äfven om jäg endast afser framsteg på det “ intellektuela och andliga området “, finner jag mig derför fullkomligt ur stånd att med-gifva, det vare sig nationer eller individer skola komma att göra verkliga framsteg, om deras gemensamma utrustning icke hemtar något från.
naturvetenskapens förråd.
Efter min mening skulle en armé utan precisionsvapen och utan någon särskild operationsbas, kunna med mera hopp om framgång våga sig på en Rehnkampanj, än en menniska
* Th. Arnold: Essays in Criticism, p.
37.utan någon kännedom om hvad naturvetenskapen under det sista århundradet uträttat skulle kunna våga sig på en lifsåskådning.
Då en biolog påträffar en missbildning, vänder han sig instinktlikt till studiet af utvecklingshistorien för att förstå dess uppkomst.
Med lika stor tillforsigt kan en förnuftig förklaring af orsaken till hvarandra motsägande meningar sökas i historien.
Det är lyckligtvis icke en ny företeelse, att engelsmän använda sin rikedom till att uppbygga och dotera inrättningar för uppfostringsändamål.
Men för fem eller sex hundra år sedan uttryckte eller inneburo stiftelseurkunderna bestämmelser i det närmaste alldeles motsatta dem, hvilka Sir Josiah Mason ansett ändamålsenliga.
Det vill säga, naturvetenskap var, praktiskt taget, okänd, hvaremot en viss literär dressyr anbefaldes såsom ett medel för förvärf-vandet af en kunskap, som väsentligen var teologisk.
Det är lätt att upptäcka orsaken till denna besynnerliga olikhet i tillvägagående hos män, i lika hög grad besjälade af en varm och oegennyttig önskan att befordra medmenniskors välfärd.
Om någon på den tiden eftersträfvade en kunskap, som gick utöfver den, hvilken kunde förvärfvas genom hans egen iakttagelse eller genom vanligt samtal, var det i sjelfva verket hans första behof att lära sig det latinska språket, eftersom allt Vesterlandets högre vetande var nedlagdt i verk, skrifna på detta språk.
I följd häraf voro latinsk grammatika med logik och retorik, studerade på latin, uppfostringsmetodens grundpelare.
Beträffande innehållet af det vetande, som meddelas på denna väg, ansågos de judiska och kristna heliga skrifterna, med den tolkning och de tillägg, som gjordes af den romerska kyrkan, innehålla ett fullständigt och ofelbart sant lärosystem.
För den tidens tänkare voro teologiska satser, hvad Euklides ’ aXiomer och definitioner äro för vår tid.
Medeltidens filosofers enda göromål var att, från de af teologerna
2gifna data, deducera slutsatser, som voro i öfverensstäm-melse med kyrkans bud.
De åtnjöto det höga privilegiet att genom logisk slutledning visa, huru och hvarför det, som kyrkan förklarade vara sant, måste vara sant.
Och om deras demonstrationer icke kunde uppnå eller om de öfverskredo detta råmärke, var kyrkan i sin modersömhet redo att tygla deras förvillelser — med hjelp af den verlds-liga maktens arm, om så behöfdes.
Stälda mellan dessa tvåT hade våra förfäder sålunda tillgång till en sammanhängande och fullständig lifsåskåd-ning.
De fingo höra, huru verlden begynt och huru den skulle sluta; de fingo lära sig, att all materiel tillvaro var blott en lumpen och betydelselös fläck på den andliga verl-dens sköna anlete, och att naturen till syften och ändamål alltigenom var djefvulens lekplats; de fingo lära sig att men-niskan var de jordiska tingens polstjerna, och särskildt fingo de i sig inprägladt, att naturens förlopp icke beherskades af någon bestämd ordning, utan att det kunde förändras och verkligen ständigt förändrades genom inflytandet af otaliga andliga väsen, som voro goda eller dåliga, allteftersom de rördes af menniskors verk eller böner.
Summan och innehållet af hela denna lära var att alstra den öfvertygel-sen, att den enda kunskap, som förtjenade eftersträfvas i denna verld, var kunskapen om huru man skulle kunna försäkra sig om den plats i en bättre, som kyrkan på vissa vilkor utlofvade.
Våra förfäder hade en fast tro på denna lifsteori och handlade derefter i fråga om uppfostan likasom i fråga om andra saker.
Bildning betydde detsamma som helighet — efter den tidens helgonsed; den uppfostran, som ledde dit, var nödvändigtvis teologisk, och vägen till teologien gick genom latinet.
Att studiet af naturen — utöfver hvad som fordrades för tillfredsställande af de dagliga behofven — skulle hafva någon betydelse för menniskans lif var långt, ifrån de mäns tankekrets, som blifvit så uppfostrade.
Eftersom naturenhade blifvit förbannad för menniskans skull, var det verkligen en sjelffallen slutsats, att de, som befattade sig med naturen, utsatte sig för en alltför nära beröring med den onde.
Och om någon med medfödd vetenskaplig begåfning följde sina anlag, kunde han säkert räkna på att förvärfva en trollkarls rykte och sannolikt också på att lidq, en sådans öde.
Det är omöjligt att säga, huru länge detta sakernas tillstånd skulle hafva fortvarit, om Vesterlandet blifvit lemnadt åt sig sjelf i kinesisk afstängning.
Men lyckligtvis blef det icke lemnadt åt sig sjelf.
Till och med tidigare än det trettonde århundradet hade utvecklingen af den moriska civilisationen i Spanien och korstågens stora folkrörelse infört den surdeg, som ända från den tiden och till den dag, som är, aldrig upphört att verka.
Först genom förmedling af de arabiska öfversättningarna, senare genom studiet af originalen blefvo det vestra Europas nationer bekanta med de antika filosofernas skrifter och till sist med antikens hela, omfattande literatur.
Allt, hvad i Italien, Frankrike, Tyskland och England fans af hög intellektuel sträfvan och framstående begåfning, användes under århundraden att taga i besittning det rika arf, som lemnats af Greklands och Roms döda civilisationer.
Underbarligen befordrad genom boktryckerikonstens uppfinning utbreddes och blomstrade klassisk lärdom.
De, som egde densamma, bröstade sig öfver att hafva uppnått den högsta bildning, som då kunde af menniskor vinnas.
Ty om vi afse från den såsom på ett enstaka vårdtorn framstående Dante, fans det vid Renässansens tid i den då moderna literaturen ingen enda gestalt, som kunde jemföras med antikens män; det fans ingen konst, som kunde mäta sig med deras bildhuggarekonst, ingen naturvetenskap utom den, som Grekland skapat.
Och, framför allt, det fans icke något annat mönster af fullkomlig, intellektuel frihet — af antagandet utan tvekan af förnuftet såsom den ende ledaren till sanning och såsom den högste domaren i moraliska ting.De nya lärdomarne utöfvade nödvändigtvis snart ett mäktigt inflytande på uppfostran.
Föe dem, som nyss studerat Virgilius och Cicero, måste munkars och skolastikers språk förefalla föga bättre än rotvälska, och studiet af latinet stäldes på en ny grund.
Dessutom upphörde latinet sjelft att längre vara den enda nyckeln till vetandet.
Den kunskapstörstande, som sökte antikens högsta tankar, fann i den romerska literaturen endast ett återsken i andra hand häraf och vände sig mot det fulla ljus, som utströmmade från grekerna.
Och efter en strid, ej synnerligen olika den.
som nu utkämpas om naturvetenskapens ställning i undervisningen, erkändes studiet af grekiskan såsom ett väsentligt element i all högre uppfostran.
Så vunno humanisterna, såsom de kallades, en fullständig seger, och den stora reform, de genomförde, var af oberäkneligt gagn för menskligheten.
Men det slutliga resultatet är alla reformatorers Nemesis, och uppfostringsre-formatorerna föllo, likasom de religiösa, uti den djupa, men vanliga villfarelsen att taga början af reformationen för dess slut.
Humanisternas representanter i det nittonde seklet taga sin position på den klassiska uppfostran såsom den enda vägen till bildning med samma säkerhet, som om vi ännu befunne oss i Renässansens tidehvarf.
Öch likväl är
förhållandet i intellektuelt hänseende mellan den moderna och den antika verlden nu för tiden utan gensägelse i högsta måtto olikt det, som rådde för tre hundra år sedan.
Om vi lemna åsido tillvaron af en storartad och karakteristiskt modern literatur, en modern målarkonst och särskildt en modern musik, så fins det ett drag i verldens nuvarande tillstånd, som skiljer detsamma ännu skarpare från renässansen, än renässansen var skild från medeltiden.
Detta utmärkande karaktersdrag hos vår egen tid ligger i den stora och ständigt vexande roll, som spelas af naturvetenskapen .. Icke blott att vårt dagliga lif formas och att millioner menniskors ekonomiska välfärd beror af henne,men hela vår uppfattning af lifvet har sedan länge medvetet eller omedvetet påverkats af de allmänna föreställningar om verldsaltet, som påtvingats oss af naturvetenskapen.
Den mest elementära bekantskap med resultaten af den vetenskapliga forskningen visar i sjelfva verket, att dessa föreställningar stå i den skarpaste och mest slående motsats till de åsigter, hvilka så blindt troddes och lärdes under medeltiden.
De meningar om verldens begynnelse och slut, som hystes af våra förfader, kunna icke längre med tro omfattas.
Det är mycket säkert, att jorden icke är den förnämsta verldskroppen i det materiella universum, och att verl-den icke är till för menniskans nytta.
Det är till och med ännu säkrare, att naturen är uttrycket af en viss bestämd ordning, som icke af något rubbas, och att menniskans förnämsta uppgift är att lära sig denna ordning och efter den reglera sitt lif.
Dertill kommer, att denna vetenskapliga “ syn på lifvet “ ackrediterar sig på helt annat sätt än någon annan.
Den åberopar icke någon auktoritet, icke heller något, som någon må hafva tänkt eller sagt, utan endast naturen.
Den erkänner, att våra tolkningar af naturens sakförhållanden äro mer eller mindre ofullkomliga och symboliska, och bjuder den kunskapstörstande att söka sanningen icke bland ord, utan bland ting.
Den påminner oss varnande derom, att hvarje påstående utöfver det, som kan bevisas, är ej blott ett misstag, utan ett brott.
Den rent klassiska uppfostran, som förordas af våra dagars humanister, lemnar icke ens en antydan om allt detta.
En person kan vara lärdare än Erasmus utan att känna mera om de förnästa orsakerna till vår tids intellektuella jäsning, än Erasmus gjorde.
Lärda och fromma män, förtjenta af all aktning, hedra oss med utgjutelser öfver det sorgliga i motsägelsen mellan vetenskapen och deras medeltidsmessiga sätt att tänka, utgjutelser, som förråda en okunnighet om de första grundsatserna för en vetenskapligm
forskning, en oförmåga att förstå hvad en vetenskapsman menar med sannfärdighet och en omedvetenhet om vigten af bevisade vetenskapliga sanningar, som är nästan komisk.
Det liggericke stor kraft i “ tu quoque “ - argumentet, annars skulle kämparna för en vetenskaplig uppfostran rättvist nog kunna svara de moderna humanisterna, att de må vara lärda specialister, men att de icke äro i besittning af en sådan sund grundval för en lifsteori, som förtjenar namn af bildning.
Och om vi ville vara elaka, skulle vi verkligen kunna påstå, att humanisterna ådragit sig en sådan förebråelse, icke derför, att de äro fulla af de gamla grekers anda, utan emedan de sakna den.
Renässansens tidehvarf betecknas ofta såsom den åter-upplifvade literaturens tidsskifte, likasom om de inflytelser, hvilka då gjorde sig gällande på vestra Europas själslif, endast skulle varit inskränkta till literaturens område.
Man glömmer vanligen, skulle jag tro, att vetenskapens återupplif-vande, som frambragtes genom samma verkande orsak, var icke mindre betydelsefullt, om det också icke var så i ögonen fallande.
Förhållandet var verkligen, att de få och spridda män, som på den tiden studerade naturen, plockade upp ledtråden till hennes hemligheter just sådan, som den tusen år förut fallit ur grekernas händer.
Grundvalarne för matematiken hade af dem blifvit så väl lagda, att våra barn än i dag lära sin geometri ur en bok, skrifven för Alexandrias skolor för två tusen år sedan.
Den moderna astronomien är den naturliga fortsättningen och utvecklingen af Hippar-chi och Ptolemei verk; den moderna fysiken af Demokriti och Arkimedis; det dröjde länge, innan den moderna biologiska vetenskapen växte ur det vetande, som testamenterades oss af Aristoteles, Theofrastus och - Galenus.
Vi kunna icke säga oss känna grekernas bästa tankar och uttalanden, om vi icke känna, hvad de tänkte om naturens företeelser.
Vi kunna icke fullt uppskatta deras uppfattning af lifvet, om vi icke förstå, till hvilken utsträckningdenna uppfattning påverkades af vetenskapliga idéer.
Det är med orätt vi göra anspråk på att vara arftagare till deras bildning, om vi icke, såsom de bästa andar bland dem, äro genomträngda af en aldrig svigtande öfvertygelse, att den fria användningen af förnuftet i Öfverensstämmelse med den vetenskapliga metoden är det enda sättet att nå sanningen.
På denna grund vågar jag föreställa mig, att de moderna humanisternas anspråk på besittning af bildningens monopol och på uteslutande arfsrätt till antikens anda måste nedsättas, om icke öfvergifvas.
Men jag skulle mycket beklaga, om något af hvad jag nu sagt skulle tagas såsom innebärande en önskan å min sida att förringa värdet af en klassisk uppfostran, sådan den kunde vara och sådan den verkligen någon gång är.
Menniskornas naturliga anlag vexla lika mycket, som tillfällena att använda dem; och under det bildningen är en, kan den väg, på hvilken den häst nås af den enervara helt olik den, som är fördelaktigast för en annan.
Och vidare, under det den vetenskapliga uppfostringsmetoden ännu är i ett begynnelse- och försöksstadium, är den klassiska deremot fullkomligt väl organiserad med ledning af den praktiska erfarenhet, generationer af lärare samlat.
Också tror jag ej, att en ung engelsman, soin har att förfoga öfver god tid för sina studier och är bestämd för en vanlig lefnadsbana, kan göra bättre än att följa den studiekurs, som vanligen utpekas för honom; han får då fylla dess brister genom sina egna ansträngningar.
Men för dem, hvilka hafva för afsigt att göra vetenskapen till föremål för allvarlig sysselsättning; eller för dem, som ämna egna sig åt läkarekallet eller tidigt måste inträda i det praktiska lifvet, — för alla sådana är, efter min åsigt, den klassiska uppfostran ett misstag, och det är af detta skäl, jag är glad att se “ en rent literär uppfostran och undervisning “ utesluten från den reglementerade studieplanen i Sir Josiah Masons högskola, emedan jag befarar, \
att dess inrymmande deruti sannolikt skulle komma att leda till införandet af den vanliga ytliga läsningen af latin och grekiska.
Oaktadt allt detta är jag den siste att sätta i fråga betydelsen af en äkta literär uppfostran, eller tro, att in-tellektuel bildning kan vara fullständig den förutan.
En uteslutande vetenskaplig dressyr skall lika säkert framkalla andlig snedhet, som en uteslutande literär.
Om ett fartyg fått slagsida, försonas detta ej af lastens dyrbarhet, och det skulle djupt bedröfva mig, om den Vetenskapliga Högskolan skulle komma att sända ut endast ensidiga män.
En sådan olycka behöfver emellertid alls icke inträffa.
Det är sörjdt för undervisning i engelska, franska och tyska, och dermed är den moderna verldens tre största literatu-rer gjorda tillgängliga för den studerande.
Franska och tyska, och isynnerhet det senare språket, äro absolut oumbärliga för dem, som eftersträfva full kunskap på något af vetenskapens områden.
Men äfven om vi antaga, att en förvärfvad kunskap i dessa språk icke är mera än hvad som beftofves för rent vetenskapliga syften, så har hvarje engelsman i sitt eget modersmål ett nästan fullkomligt literärt uttrycksmedel och i sin egen literatur mönster af hvarje slags literär förträfflighet.
Om en engelsman ur sin Bibel, sin Shalcspeare, sin Milton icke kan hemta literär bildning, då lärer, såsom jag tror, icke ens det djupaste studium af Homerus och SofoMes, Virgilius och Horatius kunna skänka honom den.
Då nu högskolans statuter träffat tillräcklig anstalt för literär såväl som för vetenskaplig uppfostran, och då man äfven är betänkt på undervisning i konst, synes det derför, som om en ganska fullständig bildning erbjödes alla dem, hvilka vilja begagna sig deraf.
Men jag är icke.
rätt säker, om icke v^d detta laget den “ praktiske “ mannen, sårad, men ej slagen till döds, skulle vilja fråga, hvad allt detta tal om bildning har att göra med en institution, hvars uttalade syfte är att “ befordrablomstringen af landets manufakturer och industri. “ Måhända skulle han vilja låta förstå, att det som fordras för detta ändamål är icke bildning, icke heller en rent vetenskaplig dressyr, utan helt enkelt kunskaper i använd vetenskap.
Jag önskar ofta, att denna fras, “ använd vetenskap “ r aldrig hade blifvit uppfunnen.
Den antyder nämligen, att det skulle finnas ett slags vetenskapligt vetande, af direkt praktisk nytta, som kan inhemtas skildt från ett annat slags vetenskapligt vetande, hvilket deremot icke har någon praktisk nytta med sig och hvilket betecknas såsom “ ren vetenskap “.
En fullständigare missuppfattning gifves icke.
Hvad folk kallar använd vetenskap är icke något annat än den rena vetenskapens användning på ett särskildt slag af problem.
Den utgöres af deduktioner från de allmänna principer, hvilka, vunna genom slutledning och iakttagelse, bilda den rena vetenskapen.
Ingen kan med trygghet göra dessa deduktioner, förr än han fått ett fast tag i principerna, och detta tag kan han icke få utan personlig erfarenhet om de iakttagelser- och slutledningsoperationer, på hvilka de grunda sig.
Nästan alla de processer, som användas i handtverk och manufakturer, falla inom antingen fysiken eller kemiens områden.
För att kunna förbättra dem måste man i grund förstå dem, och ingen har utsigt att kunna verkligen förstå dem, om han icke har vunnit detta herravälde öfver principerna och denna vana vid att behandla fakta, som är frukten af en långvarig och väl ledd vetenskaplig öfning i det fysiska och kemiska laboratoriet.
Det kan derför verkligen icke herska något tvifvel om nödvändigheten af en rent vetenskaplig uppfostran, äfven om högskolans arbete - skulle begränsas genom den strängaste tolkning af dess uttalade ändamål.
Hvad åter beträffar det önskvärda i en mera omfattande bildning än den, som gifves af vetenskapen allenar bör man komma i håg, att förbättringen af tillverknings-processerna utgöra endast ett af de vi Ikor, som bidraga till industriens blomstring.
Industrien är ett medel, icke ett mål, och menniskor arbeta endast för att vinna något, som de behöfva.
Hvad detta något är, beror till en del på deras medfödda och till en del på deras förvärfvade böjelser.
Om den rikedom, som är ett resultat af en framgångsrik industri, skulle slösas på tillfredsställandet af ovärdiga böjelser, om den allt större fullkomningen i tillverkningsprocesserna skulle åtföljas af en tilltagande förnedring af dem, som utföra dem, så inser jag icke gagnet af industri och ekonomisk blomstring.
Nu är det fullkomligt sant, att menniskors åsigter om hvad som är eftersträfvansvärdt bestämmas af deras karak-terer, och att de medfödda böjelser, hvilka vi gifva detta namn, icke röna inflytelse af något som helst mått af undervisning.
Men häraf följer ingalunda, att icke till och ined en rent intellektuel uppfostran kan, i obegränsadt omfång, modifiera det sätt, på hvilket menniskors karakterer praktiskt uppenbara sig i deras handlingar, genom att förse dem med motiv, som äro okända för den okunnige.
En njutningslysten karaktär vill hafva njutning af något slag, men om man gifver honom tillfälle att göra ett val, föredrager han måhända njutningar, som icke förnedra honom, framför sådana, som göra det.
Och detta tillfälle till val «rbjudes en och hvar, som i literär eller konstnärlig bildning eger en aldrig sinande källa till njutningar, hvilka hvar-ken vissna med åldren eller dufna genom vanan eller förbittras i erinringen genom sjelfförebråelsens stygn.
Om den institution, som i dag öppnas, uppfyller sin grundläggares syfte, skola de utvalda förmågorna i alla klasserna af detta distrikts befolkning gå genom densamma.
Intet barn, som födes i Birmingham, skall hädanefter, om det har förmåga att draga nytta af de tillfällen, hvilka bjudas det först i folkskolan och andra skolor och sedan i den Vetenskapliga Högskolan, behöfva sakna utväg att erhålla \
icke blott den undervisning, utan ock den bildning, som är bäst lämpad för dess lifsvilkor.
Inom dessa murar kunna den blifvande arbetsgifvaren och den blifvande arbetstagaren under en tid vistas tillsammans för att sedan under hela sitt lif bära stämpeln af de inflytelser, som då bragtes att utöfva sin verkan på dem.
Derför är det icke utom ämnet att påminna eder derom, att industriens blomstring beror icke blott på förbättringen af tillverkningsmetoderna, icke blott på förädlingen af den individuella karakteren, utan äfven på ett tredje vilkor, nämligen en klar uppfattning af vilkoren för det sociala lifvet å så väl kapitalistens som arbetarens sida samt deras enighet med afseende på gemensamma grundsatser för social verksamhet.
De måste lära sig, att samhällsföreteelserna i lika hög grad äro uttryck för naturlagar, som några andra, ' att inga sociala anordningar kunna blifva bestående, om de icke harmoniera med den sociala stati-kens och dynamikens kraf och att i sjelfva tingens natur finnes en domare, hvars domslut verkställa sig sjelfva.
Men denna kunskap.
kan endast erhållas genom att på studiet af samhällsföreteelserna tillämpa de forsknings- * metoder, som följas vid naturvetenskapliga undersökningar.
Jag bekänner derför, att jag gerna skulle se ett tillägg gjordt till den förträffliga uppfostringsplan, som blifvit föreslagen för högskolan, i form af någon anordning för undervisning i Sociologi.
Ty, om vi ock alla äro ense derom, att parti-potitiken icke får hafva något rum i högskolans undervisning, måste likväl i detta land, som, praktiskt taget, styres genom allmän omröstning, hvar och en, den der gör sin pligt, utöfva politiska funktioner.
Och om de olägenheter, som äro oskiljaktiga från den politiska frihetens väl-gemingar, skola kunna hämmas, om nationernas ständiga vacklande mellan anarki och despotism skall kunna lemna rum för en sig sjelf beherskande frihets lugna framåtskridande, så skall detta ske derigenom, att menn iskorna småningom besluta sig för att behandla politiska frågor, så somde nu behandla vetenskapliga, att » blygas öfver otillbörlig brådska och partisk fördomsfulihet i det ena fallet lika väl som i det andra och att tro, att samhällets maskineri är åtminstone lika fint och ömtåligt, som en spinnmaskin, och säkerligen lika litet kan förbättras genom klåfingrigt tummande af sådana, som icke hafva gjort sig mödan att grundligt lära sig principerna för dess verksamhet.