Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förtjusen, J Rimmare.
Men sägen ej: ”så skall ni förtjusa, eller tyst”!
– I Snillets verld är frågan blott, hvad af Sannt och Skönt gifver själens högsta ljus, rörelse, nöje.
Detta är den enda
Regeln: och nog.
Följen den: med Rim, eller utan!
Tillhören blott icke de själar, som äro gjorda för att följa, ej för att finna; gifven blott en sann förtjusning åt den krets J väljen: af små eller stora, jollrande eller manliga, gladare eller djupare andar!
– Kasten ert öga öfver jorden.
Denna lysande krets af Skönhet, som nu omgifver er, nu uppfyller edra sinnen, – var den alltid?
Också då, när den låg kringströdd i Naturens vildhet?
Gudomliga sinnen uppsökte, samlade den.
Har denna verksamhet upphört att finnas, sedan några svaga, otillräckliga själar började säga: ”vi behöfva ej mer”?
– De känna konst-siraten, men ej passionen; de ha omkring sig dagens lekande, men icke seklernas odödliga alster.
Också veta de ej, att en skönhet, som nyss kommit ur Naturen, måste hafva ett slags vildhet ännu; men som ej annat är, än nyhet och natursanning i de starkare behagen.
Dock – Sanningen är alltings värde.
Ingen är något, utan genom sanningen af det han är.
Läsare! var en själ; var ej endast ett ljud!
– Hvad jag söker, är Sanningens och Känslans högsta kraft.
Man har skapat en Natur – af sin egen Medelmåtta; och derifrån, så långt möjligt, aflägsnat allt nytt, stort, ädelt.
Man har oupphörligt fordrat liflighet och de lätta behagen; knappt nämnt höjd, styrka, majestät.
Huru mycket af verklig
Natur har man då kännt?
– Eller hvad är Naturen?
I sann mening: Guds kraft, som lefver i Allt; utom hvilken Känsla, Väsende, Lif vore för tanken idel tomhet; Guds kraft uppenbarad i Lifvets omätliga Hela – sådant det i Honom är, – evigt för vårt förstånd, oändligt för vår inbildning.
Denna Natur är för mig allt.
Den är min Apollo; jag tror på ingen annan; och är – så till vida – i Poesien Atheist.
Kalla handtverks-snillen, mechaniska, själlösa hufvuden, uppställa Naturen såsom ett dödt urverk; se endast Verldens kropp! under det all skapad tanke förlorar sig i dess krafter och lif.
Annorlunda den Vise, med sinne och genomträngning.
Hans öga ser der Gud; – ser och känner honom all-lefvande!
Verlden är Guds första Uppenbarelse; den stora, den allmänna.
Han lefver der i hvar strimma af Ljus, i hvart drag af Skönt.
Utom honom vore den icke ens skenet af en varelse!
Utom honom – fall i afgrunden af ditt intet, herrliga Guds helgedom!
Från Gud kommer allt lif.
Men just derföre kommer från Naturen, – det är, från honom genom henne, – all känsla, all skönhet.
Också kan endast på denna grund det Sköna meddela sig i det lifligaste af sina uttryck: förmågan att hänrycka till sinnesrörelser, af lika oändlig styrka som oändlig skönhet.
Det Sköna yttrar då sin innersta verksamhet såsom Rörande eller Pathetiskt.
Läran om Skönt, såsom djupast en lära om sköna Sinnesrörelser, har man börjat kalla Ästhetik.
Den är läran om det Sköna och Rörande: i sin allmänna sanning Theori, och i sina tillämpningar Kritik.
Theori.
Naturen är Lifvets Gud-uppenbarande Hela.
Hvaraf lefver detta?
Af tvenne principer:
Kraft och Harmoni.
Kraften är varelsernas eller tingens lif – blott och bart såsom sådant; Harmonien är deras samlif.
Det är: genom Kraften lefva de i och för sig sjelfva; genom Harmonien lefva de tillsamman, i ett nöje af jemnvigt, en lycksalighet af jemnmåttade inbördes motsvarigheter – så långt, som de, hvar och en efter sin känsla, sina sinne-organer, lidelser och böjelser, verkligen, eller i sanning, uttrycka den.
Men hvilken är de båda principernas eviga Enhet?
Det Godas ur-varelse; hvilken med detsamma är det Sannas (eller Verkligas) och det Skönas: Gud.
Genom Harmonien uppenbarar Gud sig vara mer än Makt, än blott Styrka; genom henne uppenbarar han, att den alstrande Allkraften är skapande Allskönhet och ordnande Allvishet; hon är, såsom sådan, det i allting herrskande Gudomliga Förståndet.
Det är detta förstånd, som gör, att det lefvande Hela förblifver i sitt lif och sin helhet, eller aldrig splittrar sig åt, sönderfaller, går under.
Sådant skulle eljest kunna ske; ty hos den skapade Varelsen kan inträffa, att der yttrar sig än Kraft utan Harmoni, än Harmoni utan Kraft.
Särskildt kan Menniskan, som – i sitt rätta skick – är Naturens högsta sammandrag, afbild, helgedom, tempel, göra sig så beskaffad.
Väl är äfven då, hvarken (i förra fallet) Harmonien, eller (i sednare fallet) Kraften, rentaf frånvarande: ty dermed skulle varelsen upphöra, att ens på ofullkomligaste vis utgöra någon beståndsdel af ett Helt; den vore rakt hängifven åt förintning.
Men hvad som är tillstädes af den ena eller den andra, är då tillstädes i ett så knappt mått, att detta ej kan anses för annat än brist.
Kraftens brist på Harmoni, är Bålhet, eller sig förhäfvande Råhet (invändig, om än ofta utvändigt afglattad); det är: öfverdrift af sjelf-lif, af egenvilja.
Derigeom uppkommer all otyglad passion; således all strid, all fasa, all hemskhet och vedervärdighet; det Vilda och Förvildande.
Harmoniens brist på Kraft åter, är Svaghet.
Genom henne uppkommer allt oädelt lugn; all medelmåtta; all litenhet; godsinnad, men i följd af svagheten vanmäktig; hvadan den ock alltid låter sig lätt föras till det Sämre, och snart till det Sämsta; lätt till det Låga, snart nog till det Gemena.
Sådana äro de båda falska rigtningar, hvilka tillsammans verka det Onda, det Fula.
Gudaliknande deremot är den rigtning, hvari Kraften och Harmonien bevara syftemålet af sin ursprungliga förening.
Men för alla dessa rigtningar har Menniskan inom sig en gemensam möjlighet gifven: i den allmänna grundförmåga af sjelf-förnimmelser och allt-förnimmelser, hvilken vi kalla Känsla.
– Huru föga begriper man ännu Känslans väsende!
Hon är, inom hvarje menniska, Naturen på ett särskildt vis menniskoblifven; hon är den hemlighetsfulla roten till hela det oslitliga samband af Naturlif och Menniskolif, hvarur allt slags personlig bestämbarhet och sjelfbestämning framgår, att utbilda sig i åtrå, begär, lidelse, föreställning, tanka, vilja.
Ty ur Känslan, alltefter olika beskaffenheter af de anlag, som i henne till verksamhet väckas och vakna, utveckla sig olika sinne- och bildnings-mått, hvilka föranleda olika Grader af Kraftens och Harmoniens föreningar.
Dessa grader kunna således äga dels fullkomligare, dels ofullkomligare kretsar eller omfång; och dymedelst befinna sig i dels fjermare, dels närmare afstånd från det Mönster, som är de bägge principernas gudomliga Enhet och alla lifs-kretsars gudomliga Medelpunkt.
I samma mån, som menniskan känner i en mindre eller lägre krets, är denna hennes känsla – och med detsamma hela hennes sinnes blick – skum för de större eller högre kretsarne, och skummast för den högsta; som är just sjelfva den sig evigt verkliggörande Ideen af det Hela, eller (med andra ord) just den i sjelfva verket allnärvarande Harmonien af Guds egen Varelse.
I samma mån njuter hon ock litet – och möter lätteligen i allting strid, miss-stämmelse, ondt.
I motsatt fall, eller när hon känner i en större, en högre krets, njuter hon i samma mån mycket och stort: ty då måste ske, att hon i samma mån, utan att alls öfvergifva den för hennes åtrå, fattning eller bildning egendomliga kretsen, likväl ser dennas (eller sin egenhets) centrum, till hvilket hon ej undgår att närmast ställa i förhållande sin omgifvande verld, genomskinas af det Centrum, som är det för alla kretsar af lif gemensamma, innersta, eviga.
I samma mån alltså, som hennes eget centrum då med strålande klarhet uttrycker eller afbildar detta sistnämnda, öppnar sig för henne en vidd af verldsblick, inåt Gud och utåt det lefvande Hela.
Men de högsta menskliga känslo-uttrycken af Kraftens och Harmoniens gudomliga Enhet, hvilka äro de?
Ett skapande; ett skapadt; ett ordnande; ett handlande, hvars bevekelsegrund är idel lust att lefva i salig sjelfuppoffring för Allmänt Väl.
Det första kalla vi Snille; det andra, Skönhet; det tredje, Vishet; det fjerde, Dygd.
Hvad är då Snille?
Harmonisk kraft, i egenskap af ett Förstånd, som på rikaste vis förenar djup, ljus, värma, till något egendomligt fullmått af Styrka, Storhet, Fullkomlighet.
Med skäl kan sägas, att Snillet, i denna sin sanna mening, helt enkelt är – förmågan af rena och stora Ideer: ty dessa äro de af evig verklighet fulla tankar, som i det Menskliga Förståndet instråla såsom rena tankbilder af ett Gudomligt Förstånd263.
Hvad är Skönhet?
Harmonisk kraft, i egenskap af ett Föremål, der, för sinnena och tanken, en bild af Styrka, af Behag, af upplyftande Majestät, af rörande Ömhet, af lekande Glädje eller hvilande Makt, möter oss såsom sannt och fullständigt skönjelig.
Hvad är Vishet?
Harmonisk kraft, i egenskap af ett Vett, som är det högsta lifvande och ledande; ett sjelflysande och upplysande, genom klarheten af den Sanning, som är Naturens första och omedelbaraste skönhet.
Hvad är Dygd?
Harmonisk kraft, i egenskap af en Verksamhet, som syftar till de sanna Hjeltarnes himmel; det är: sträfvar, att i millioners väl lefva den Eviges sällhet.
Ty ingen verklig sällhet njutes, utan i och genom en förening af sälla; detta är allt Välgörandes gudakänsla.
Allt lif är, innerst, en åtrå till Sällhet; en åtrå, hvilken endast såsom Guds lif finner sin fulla tillfredsställelse.
Denna åtrå går genom Känslan, rigtar henne, vidgar henne, höjer henne.
Uppstigen till sjelfvetande och sjelf-namngifning, heter Känslan Tanke; uppstigen – i någon viss rigtning – till sjelfherrskning, till herradöme öfver själen, heter hon Passion.
Men liksom Harmonien är Lifvets oändliga villkor, så är Förstörelsen dess ändliga; och denna sista befrämjas genom Passionen.
Ty hos alla begränsade väsenden är i Passionen alltid något sin varelse förtärande, – redan genom sjelfva Lifvets rörelse; och denna stiger just i Passionen till sin högsta möjliga fart.
I sig sjelf är dock Passionen en af de mäktigaste bland de organer, hvilka den Gudomliga Allkraften begagnar till oafbruten fortsättning af det skapelseverk, der den dels förenar de själbegåfvade Stoften och genom denna förening skapar sin uppenbarelses quantum, dels – på samma gång – bildar dem (eller särskildt utdanar dem) och genom denna bildning skapar sin uppenbarelses quale.
All Passion är en till lidelse stegrad böjelse.
Är denna böjelse af och för det evigt Sanna och Goda, så är passionen egentligen sjelf en skönhet och en dygd.
I motsatt fall mäktar hon visserligen lika långt förvandla menniskan till vilddjur och djefvul, som i förra fallet till helgon och engel.
Hvadan följer, att hon kan vara Mensklighetens glädje och ära; men ock, att hon kan vara Mensklighetens skräck och styggelse.
Lyckligtvis är hon i sednare fallet bunden, icke af en harmoni som är hennes, men af den harmoni som är det Helas, att ej mäkta rasa utöfver en viss gräns.
Ja, betraktad endast inom denna gräns (eller blott i sin krets), är äfven denna förirrade, denna ursinniga passion så till vida i stånd att återspegla den gudomliga Allharmonien, att detsamma, som i Mensklighetens verld är ett ve, en styggelse, en fasa, kan ändock förtjusa genom ett slags ädelhet och skönhet, som ligger i egenskapen af all storartadt frambrytande Naturkraft.
Så t. ex. äro alla sjelfviska Hjeltar, alla härjande, alla Eröfrare, – dessa dyrkade mennisko-fiender, – i grunden intet annat än uttryck af Djur-styrka och Djur-slughet, upphöjda till den högsta möjliga dråplighet; några stora i Tigerns ära; andra i Lejonets.
– Men, då så är: då framställer sig med desto högre vigt den fråga: hvari den af Lifvet, genom Känslan, Tanken, Passionen, åtrådda och sökta Sällheten sättes?
Med andra ord: hvilken eller hurudan denna Sällhet är?
Ty derpå beror, hvilken egen ordning af tingen, hvilken egen verldskrets hvarje menniska (så långt det står i hennes makt) drager omkring sig, till öfverensstämmelse med sin känsla, sin tanke, sin lidelse: antingen en krets af stigande, eller en krets af sjunkande sanning, godhet, skönhet; derpå beror alltså hela hennes ställning till de fyra förutnämnda högsta gestalterne af förenad Kraft och Harmoni.
Det är derföre om det enda värdiga svaret på denna fråga, som de rättskaffens Snillen och de rättskaffens Hjeltar gifva anvisning; med lära, med föresyn.
Också hafva blott de varit samhällens stiftare och skyddsgudar; ja, de äro det ännu i dag.
Deras lif höjer sig intill den närmaste likhet med Guds: emedan den oinskränkta sällhet, hvaraf hans åtrå oafbrutet känner sig på samma gång mättad och till nya handlingar eldad, består i oinskränkt förmåga att lifgifva och lyckliggöra.
I förevarande betraktelse handlas dock ej om hela mångfalden af Sällhetens skepnader och Snillets yttringssätt; hvilken är lika stor, som sjelfva det kännande och begärande Lifvets mångfald af grader och kretsar.
Här betraktas Sällheten och Snillet enkannerligen ur den synpunkt, för hvilken den förra består i njutandet af Skönhet, och det sednare yttrar sig dels i det Skönas rätta frambringande eller danande, dels i dess rätta förstående och bedömmande.
Af det hittills anförda bör redan vara klart, att
”Harmonien är Skönhetens grund, och Skönheten Nöjets”;
men till fullständig insigt af Skönhetens och Nöjets ursprungliga vexelförhållande fordras, att man, för det första, uppfattar
Nöjet sjelft i ren och helig betydelse.
I sådan betydelse fattadt, är Nöjet en droppe af Guds sötma, hvilken såsom en himmelsk källa utgjuter sig öfver samtliga verldsstoften, för att huldrikt väcka och nära tjusningen af deras fullaste eller högsta lifskänsla, och genom denna tjusning draga dem, i alla deras kretsande rörelser, till närmaste möjliga beröring med deras Upphof. För alla dessa i åtrå hvimlande rörelser är Nöjet en medelpunkt, som, sjelf rörlig, har den egenskap att städse locka från en lägre ljuflighet till en högre; eller från allt det Lägre, som hindrar ett Högres mera saliga njutande; gradvis uppföre.
Äfven till de medömkansvärda skepnader och kretsar, der man i Nöjets ställe söker en bländande dunstbild, hvaråt man gifver Nöjets namn, – ett falskt eller disharmoniskt nöje, en qval-lust, – bemödar sig Nöjet att nalkas; och ehvar det träffar en möjlighet att inströmma, infinner det sig med en blid flägt af Guds anda, en vårlig pust, som lyfter själens vingar ständigt närmare till Honom.
Men en sådan lyftning till det sannaste, fullaste, sällaste Glädjelifvet sker endast i den mån, som hos oss är och verkar en förmåga, att sinnebilda detta högsta Glädjelif; d. v. s. att för vårt sinne framställa en bild deraf, och denna i möjligaste liflighet.
Gifves en så beskaffad förmåga, så måste hon vara en stegring af den inre liflighet, som är Sinnets egen, ända till en kraft att af ämnen, föremål, intryck, uppfattade ur vår omgifvande Natur eller (öfverhufvud) vår Verld, skapa i dikt nya bilder, nya verldar, – enligt oändliga eller i oändlighet fortgående analogier; till sälla motsvarigheter af vårt förstånds renaste ideer och våra böjelsers renaste åtrå.
Också är den verkligen till, denna bildningskraft, genom hvilken Snillet sålunda skapar: ty det är den, som vi mena med namnet Inbildning (eller Fantasi); då vi dermed beteckna Sinnets innersta och högsta liflighetsgrad af vexelverkan mellan mottagna intryck och mottagande bearbetning.
I annan och lägre mening tagen, är
Inbildningen antingen blott den vanliga till kunskapsförmågan hörande liflighet, som gör allmänna föreställningar till enskilda, återkallar i minnet redan hafda eller förflutna intryck o. s. v.; eller ock är hon en sinneliflighet, som visserligen är stegrad, men ett chaos med dunster och irrbloss, som åstadkomma blott ett sken af väsende, – utan sanning, utan kärna.
Men här talas om en Inbildning, som inom menniskovarelsen fortsätter Naturens egen verklighet, kraft och harmoni.
Tagen i sådan bemärkelse, är Inbildningen Sinnets själ och Känslans ljus; har till sitt allmänna ämne Verlden sjelf med dess outtömliga rikedom; är sann, stark, hög, när hon, af den Natur hon återspeglar och i dikt omdanar, låter i sina tjusbilder nyupplefva det verkliga, det i stort rörande, det än i leende, än i majestät gudomliga.
Hvarje sålunda danadt föremål är – på ett eller annat vis – för vår åskådning en den möjligast lifliga sinnebild af evig Harmoni, och för vår känsla en den möjligast lifliga sinnebild af evig Glädje eller Salighet.
Och när något sådant föremål möter oss: då kalla vi det Skönt; då säga vi, att Skönhet är, så väl i detta föremål och det dermed förenade intrycket, som i den verksamhet, hvarifrån det leder sitt upphof.
Men att i sin känsla verkligen erfara något skönt föremål, är omöjligt så framt man icke älskar det.
Man känner det blott så långt, som man älskar det; och hvarföre?
Emedan man i allmänhet känner blott så långt, som man älskar.
Grunden dertill är, att allt lif lefver blott så långt, som det älskar, eller blott så långt, som det har något föremål att älska.
Ty hvad är att Älska, om icke att med hela sin själ omfatta ett harmonierande föremål, och dermed i en förening af Nöje sammansmälta?
Också har redan Swedenborg utsagt den sanning, att Lif är Kärlek, och att det – nämligen i sitt innersta väsende – är intet annat.
Fortsättande betraktelsen deraf, finna vi: liksom Lifvet lefver endast i Kärlek, så lefver Kärleken endast i Nöje, och Nöjet endast i Harmoni.
I grunden således är Lifvet Kärlek, Kärlek Nöje, Nöjet Harmoni; i formen åter förutsätta de ömsesidigt hvarandra.
Gud sjelf kan endast så långt lefva och känna sig säll, som han äger till sin kärleks föremål ett Universum, ett gudomligt Uppenbarelse-Allt.
Men hvad är det, som, i och med sitt eget uttryck af den högsta sinneliflighet, utgör, för hvarje i motsvarig liflighet stadd uppfattning, det i föremålet såsom föremål Älskvärda?
Endast dess Skönhet; genom hvilken således alltid en sann Harmoni framkallar ett sannt Nöje.
Hvadan alltså klarligen synes den höga vigten af, att genom den sannaste Skönhet sjelf uppstiga, och med sig locka andra, till delaktighet af den sannaste Harmonien och det sannaste Nöjet.
I allmänt förhållande till den närvarande stoftliga sinnerymden, kan detta Nöje ej vara något annat, än det, som (på redan antydt sätt) inom sjelfva denna sinnerymd gifver, genom förenade intryck af gudomlig styrka och gudomlig ljufhet, en försmak, en förebild af den evigt saliga himlaverlden.
Finnandet af något med oss harmonierande och i sig sjelft harmoniskt föremål, på samma gång ljuft och starkt, och dymedelst i sin sinnliga företeelse skönt, innebär i sitt mest lifliga mått den upplifning eller nylifvande verkan, som är allt verkligt Nöjes grundväsende.
Detta finnande, äfvensom det sökande, som det förutsätter, är Lifvets innersta behof och lag.
Derför är ock redan i sjelfva sökandet ett nöje; liksom äfven i dermed sammanhängande saknader och lidanden är en vällust, hvilken hvarje bättre danad menniska skulle för intet pris vilja förlora, emot vinsten af en smärtlös, men också liflös, apathi.
Det är detta behof, som ur könens olikheter skapar harmonier af Nöjen, genom hvilka
Lifvet uppehålles och förnyas; och den lag, att till verklig harmoni måste det Starkare alltid söka det Ljufvare, äfvensom det
Ljufvare alltid söka det Starkare, är innersta grunden till den kärlek, som i samhällsverlden drager
Man och Qvinna till hvarandra.
Mannen söker en med honom harmonierande Qvinna, emedan hennes väsende är för honom en bild af allt det i verlden Ljufva eller Behagliga; Qvinnan åter söker en med henne harmonierande Man, emedan hans väsende är för henne en bild af allt det i verlden Starka eller Kraftiga.
Finna de, hvad de söka: då äro de, tillsammans, en hel Menniska; i en harmonisk förening, hvars ideal omstrålas af paradisets återglans och gullåldrens patriarkaliska fröjder.
I denna förening har tiden inga dagar och stunder mer, utan flyter så omärkt bort som en lycklig tanke; allt har der Naturens enfald och Himmelens frid; hvarje sådant kärleks-förhållande är en liten salig evighet, der man andas äfven så mycken Oskuld som Sällhet.
Och derföre, om än Äran kan anses för menskliga lifvets glans och herrlighet, så har det dock endast i Kärleken, – nämligen i en sådan Kärlek, – sin inre och sanna ljuflighet.
Men från samma innersta källa framspringer, inom en än mera vidgad och än mera ätherisk krets, det sökande efter harmoniska föreningar, hvilket vi skönja i Konstnärens, i Skaldens, i hvarje verklig
Vitterhets-idkares längtan efter odödliga Skönheter, och lust, att (liksom Pygmalion sin marmorbrud) sjelf, ur sin lågande inbildnings fullhet, framkalla sådana till varelse.
Bortser man från den inre meningen (andemeningen) af den nyss vidrörda Könsmotsatsen, så kan med skäl sägas, att allt kön är (såsom sådant) någonting föraktligt; och utan betydelse är då icke, att köns-skillnaden blifvit hos menniskan säte för Blygseln.
Men så väl af denna motsättning och förening, som af all annan, möter oss just den inre meningen öfverallt inom den region, der själen ej nöjer sig med en ringare njutning, än odödliga skönheters åskådande och danande.
Äfven här söker, och finner, ett Starkt det med sig harmonierande Ljufva, och ett Ljuft det med sig harmonierande Starka; – men de föreningar, som här deraf uppkomma, uttrycka i sin prägel omedelbart det odödligt – eller idealiskt – Sköna.
Vi säga, ”omedelbart”: ty föröfrigt är visserligen odödlig skönhet i allt af Naturen.
Emedan allt i Naturen betecknar.
Det vill säga: emedan der allestädes ett Yttre förhåller sig till ett Inre, som Verkan till sin Orsak, och emedan allt, som är i en Verkan, är just hvad som är i Orsaken; om hvilken åter förut har blifvit visadt, att den alltid är så långt ett odödligen sannt och skönt, som den – på ett eller annat sätt – är en del af det gudomliga Helas sanning och skönhet.
Denna signatura rerum är grunden till all verklig Physiognomik och Bildningslära: hvilken ock derföre kan utbildas till Vetenskap, till en Characteristice Universalis, om vi rigtigt förstå de af Naturen oss gifna ledningar, som räckas oss i dess motsvarigheter och analogier.
De allmännaste lagarna för denna karakteristik inses, när vi, under något föremåls betraktande, fästa vår uppmärksamhet vid dess figur, dess färg, dess fasthet, – särskildt, och slutligen tillsammantagna.
Vi finna då (om vi se klart), att figurens beskaffenhet egentligen betecknar föremålets kraft, eller i allmänhet dess qvantitativa varelse, hvaraf dess styrkas mått är närmaste följden; att färgens beskaffenhet åter betecknar föremålets grad af eld, af inre daning, af qvalitet; att fasthetens beskaffenhet, i proportion af dess finhet och fullgjordhet, betecknar föremålets inre mognad; slutligen, att alla tre gemensamt utgöra, i denna sin gemensamhet, föremålets grad af fullkomlig daning (d. ä. graden och arten af dess andel i det Helas form), samt fördenskull beteckna föremålets inre grad af fullkomlig varelse (d. ä. graden och arten af dess andel i det Helas lif).
Men fullkomlig varelse uttryckt i fullkomlig daning, hvad är den annat, än lefvande – Styrka och Skönhet?
Härvid, eller i frågan om Gestalt, bör äfven iakttagas, att figuren är der både det första och det sista; ty den är ju den inre styrkans åskådliga mått, och, såsom sådant, så väl grundvillkoret för alla föremålets öfriga egenskaper, som ock yttersta begränsningen af deras sammanstämning till all för det föremålet möjlig fulländning.
Man märke, ”för det föremålet möjlig”: nämligen enligt dess grad, dess art.
Ty uti Naturen måste finnas ett Lägre och Lägsta, just för att der skall kunna finnas ett Högre och Högsta; eller ett mindre och minst Fullkomligt, som göres just i planen af ett mera och mest Fullkomligt, eller göres med detta till syftemål.
Daningen af en Svamp är i Naturen lika nödvändig, som daningen af en Apollo, och – så långt den i sina svampegenskaper äger allt, hvad den kan äga – i förhållande till sin varelse-punkt lika förträfflig.
Men om nu alltså, på hvarje lifs-grad, det på denna grad möjligast Fullkomliga af Varelse tänkes såsom uttryckt i det på samma grad möjligast Fullkomliga af Daning: då står ögonskenligt framför oss någonting, som är Fullkomligheten sjelf – i egenskap af föremål; vare sig ett föremål för ögat, eller ett föremål blott för tanken (ty allt det, som gäller om föremålen för det förra, gäller – i denna hänsyn – äfven om föremålen för den sednare); och detta objectiva Fullkomliga är, hvad vi kalla det Sköna.
– Det nu om Naturens daningar sagda, är ock yttradt närmast i afseende på dem.