Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hon såg på honom, frågande; derpå gick hon bort och slog armarne kring hans hals.
»Ha de varit elaka mot dig deruppe?
— Hvad, gamle?»
»Åhnej — — åhnej — — visst inte.
— Han grubblade öfver, hvad han skulle finna på att säga henne; och medan han långsamt skakade på hufvudet, tog stämningen sig uttryck i ord utan att han ville det.
»Det fins ingen intelligens mer i Sveriges riksdag», sade han sakta.
Hennes bruna ögon stodo fulla af tårar.
Ömt liksom beskyddande lade hon hans hvita hufvud in till sitt bröst, medan hon strök med handen öfver hans kind.
Firenze den 3 Maj.
Käre, gamle farbror.
— — — — — — — — — — — — — — — — — —
I konstens strålande tribuna
jag ock stod andaktsfull en gång.
Mitt öga speglade en värld af skönhet
och i mitt öra ljöd — ett eko af en sång.
Det var sången om Afrodite och Sliparen, om det sköna och det fula, det höga och det låga, om en tillvaro i lycka och sol och en tillvaro i mörker och slit.
Jag mindes stämningen så väl; den hade gripit mig djupt en gång.
Däruppe står skönhetsgudinnan, stolt och hård, oberörd af den värld, som kämpar och lider; men vid hennes fötter sitter slafven, hukad, med rynkad panna, slipande sin knif.
Ve den stolta sköna, om jätten reser sig en gång med vapnet lyftadt till hugg!
Han är farlig, ty han är den starke, och han har lidit.
För honom har lifvet varit lika mörkt och tungt, som det för henne däruppe varit ljust och lätt.
»Fins ingen brygga till försoning
Skall hon, den stolta, ej bevekas
Skall skönheten, från folket söndrad,
Skall han, som knäar der i stoftet,
En gång bli färdig med sin knif?
Stig ned, du konstens Afrodite
Från din förnäma marmorhöjd — —»
gå hän
till din olycklige broder, torka med mjuk hand svetten ur hans panna och bevek honom genom din godhet att lägga mordvapnet bort!
Känsligt och vekt kom stämningen simmande, buren af klangfulla strofers rytm — — — det var som drog en hel period af vårt odlingslif förbi i minnet.
Länge stod jag betagen, lyssnade och såg; men till sist förnam jag det, som ville en annan melodi vakna inom mig.
Tydligare och tydligare kämpade den sig fram, den växte och steg och öfverröstade den vackra sången, som klingat i mina öron nyss.
Jag hade sett dem båda förut, Afrodite och Sliparen.
Hon var ju mina drömmars drottning!
Allt det bästa, som jag tänkt och känt, har burit
hennes drag.
Hon var inbegreppet af allt, som du lärt mig älska från unga år: luftningen och idéhängifvenheten, det sköna, det sanna och det goda.
Han var just motsatsen: förkroppsligandet af det, som vi båda afsky och hata.
Han var den demokratiska medelmåttans normaltyp — du skulle ha kallat honom »den nya tiden».
Jag har mött honom ofta i lifvet — mannen med den trånga pannan — och alltid har han smädat och hånat det, som jag älskat och vördat, dragit det ned i smutsen, besudlat det med sina grofva läppar och sin grofva hand — — —
Det fins ingen brygga mellan de två!
Det skulle vara mot naturens ordning, om de blandade blod!
De äro väsen af olika race.
Hon tillhör de högst utvecklade, han de lägst.
Hans hjärna är en tistelblomma, hennes en utslagen Victoria regia.
Han förnimmer groft och tänker trögt, hon känner fint och tänker lätt — själadrottningen fattar i en blink, hvad själsslafven aldrig skulle kunna förstå, om han än lefde i tusen år.
Man har sagt, att han lidit.
Jag tror det icke längre.
Jag tror, att man öfverskattar maskens pina, då han vrider sig på metkroken; jag tror också, att man öfverskattat detta jordkryps känslighet.
Han är skapt till slit och släp, han är en dragoxe och han måste förbli det, ty han kan ej annat.
Endast högre organismer lida — och ju finare nerver, dess djupare lidande.
Det är på tiden, att vi afskudda oss den falska sentimentaliteten.
Afrodite och Sliparen skola alltid förbli främmande för hvarandra.
Sträckte hon än sin hand ut, att torka svetten från hans panna, skulle den låge trälen dock aldrig tro henne.
Han skalle bita i den medlidsamma handen, som en galen hund.
Och derför:
Stig aldrig ned, du konstens Afrodite,
Stig aldrig ned ifrån din marmorhöjd!
Sådan var den stämning, som klingade i mina öron — jag minnes melodien till orden ännu! — där jag stod en majdag »i konstens strålande tribuna».
Jag ser nog, att den tager sig hård och hjärtlös ut i skrift.
Den är nog också orättvis och öfverdrifven.
Men den måste väl så bli — som reaktion mot en osann och förskrufvad blödighet — — —
Firenze den 17 Maj.
Nordanfrån
BEKANTSKAPEN
Jaså, herre, ni har kommit hit nordöver för att studera folket, och det har Pelle Molins bok givit er håg till?
Ja, han var nog värd att akta och att akta uppå, han, Pelle Molin.
Inte var han vår diktareMessias, han är inte född ännu, fast vi gå havande med honom alla, men kanske vår diktare-Johannes, han, som går före och siar.
Jag gick en gång för att se honom, Molin, »Gunhilds vackra gosse», gick en lång och sårig väg.
När jag kom fram till sist, stod han på förstugubron, med huvudet vänt mot väster, där solen just sänkte sig i obygdsglans.
Lappkolten hade han dragit över civilisationssåren, bred mellan axlarna var han som en ung örn mellan vingspetsarna och smärt kring livet som en ung fura — men stackig var han också.
Man blir sådan av att växa under kälen!
Det gör ont, må du tro, att växa under kälen, att ständigt vilja uppåt och inte orka — att ständigt ana solen utan att nå den.
Och så kölden, som river i hjärtrötterna — och så mörkret!
Men han orkade, han, fast genomslagningen blev till döds!
Hans blom blev ju bara några tunga diktare-blodsdroppar, och ändå hade vi luckrat upp jorden åt honom, alla vi andra, som aldrig skola komma upp.
Och nu har du kommit hit för att studera oss på några veckor?
Räkna långa veckor, herre, det är mitt råd!
Mycket långa veckor, nästan så långa som vår Herre räknade skapelsedagarna.
Vem jag är?
En skogsvandrare, som aktar på sagor, en livsvandrare, som vaktar på barn.
Eljest kalla de mig Stig-skolläraren, om du prompt vill ha ett namn.
Kan du leva mörkret, herre, kan du leva tystnaden, kan du leva storslagenheten, som ibland lägger sig på ens bröst som en hand från evigheten och kväver en; kan du leva forsen, kan du leva skogen, kan du rida älgen, brottas med björnen, kan du älska Gud?
Ty det måste man kunna häruppe, eljest dör man.
Nej, tro mig, du är för ung, för spröd, för skär och vit och vacker: res hem!
Diktareflickor finns här inga — åt dig.
De funnos bara åt »Gunhilds vackra gosse», åt honom, som kysste dem till döds i diktareglöd och diktareglädje.
Men vinterflickor med sommarsol i blodet ha vi, men akta dig också för dem.
Ni där sydöver älska tack vare naturen; vi här nordöver älska trots naturen.
Eller har du tänkt på, hur varmt blodet måste vara för att kunna koka, när brudsängen bäddas i is?
Lapparna doppa sina barn, varma från moderlivet, i snön; vi göra mer: vi värma själva kölden.
Du skulle se våra unga karlar på vintern, när kölden kramar huset så det skriker under famntaget och de oeldade förstugorna och sovrummen äro förvandlade till likrum för dem, som äro veka!
Skuldra vid skuldra stå de vid den blodröda stockelden, värma sig, så skinnet knorras, rusa sedan genom kylan in i drängstugan, där fållarnas långa hår inom några ögonblick förvandlas till tappar av is.
Så värma vi kylan, herre!
Dagen därpå händer det, att man är på timmerkörning i skogen eller på huggning, står hela dagen i snö till midjan och skramlar med harnesk av is så tunga, att man knappt orkar släpa sig hem.
Tar någon skada av sådant, blygs ens flicka för en, och ens mor säger, att det vore gott slik klen stackare fick dö.
Och våra flickor, du!
De tvätta sig på vintern vid brunnen, så isen knastrar mot det vita hullet, och söndagsstassen sättes på, stel av köld från vinden.
Tro mig, herre, inga kyssar här!
Du är för ung, för spröd, för skär och vit och vacker!
Om inte jag har något att berätta?
Ser du inte hur jag skälver under rappet!
Är mitt huvud vitt, är jag böjd, darrar min röst?...
Det är bara de gamla, som man ber »berätta».
Förlåt, förlåt ... visst är jag gammal.
Men livet spinner sin svepning med så lätta trådar ibland, att man inte känner dess tyngd.
Femtio vintrars snö, tio vintrars sol, vad gör det?
Sextio eller kanske åttio år, ty ser du, här uppe är det så underligt, att solen går oftare ned än upp!
Visst är jag gammal, mycket gammal.
Jag har drömt om en diktare-Messias — och du kom, herre!
Man stänger in ett helt hav för att få en enda droppe.
Kanske att du är min droppe.
Ja, jag skall berätta — inte om kampen därnere under tjälen, den ska’ jag gömma åt honom, som kanske aldrig kommer, men om händelserna.
Jag har sett mycket, men vill du höra något roligt, så stanna då inte hos mig.
Humorn är en planta, som behöver solmark, och vi ha mest myrmark, vi!
Skratta göra vi nog — men det ligger nödår i skrattet!
Tjället är lågt, som du ser, men där gästfriheten bor, är taket alltid högt!
Ja, välkommen då till det »lilla», herre, och måtte Herran nådelig driva högmodsdjävulen ur mitt hjärta och göra mig skicklig förtälja det som du nog är sänd att höra.
LIVS-STIGAR
Om jag skulle börja med att berätta om Sten?
Så länge Sten mindes tillbaka, hade han längtat dit upp på bergskrönet, där rika Hans hus flammade eldrött och Karin, dottern, i djupröd kjol och hår som nyskuren halm stod i solskenet och log och vinkade mot honom, pojken från stugan i fattigfärg.
Det fanns ju stora kröken omkring att gå, men den lockade inte Sten.
Nej, raka vägen uppöver skulle han!
Det gällde bara bli stor nog och stark nog.
Äntligen en dag var han stor nog och stark nog.
Blod kostade färden, böja sig måste han, krypa måste han, hugga fast i rötter och buskar måste han, ta språng måste han, men upp kom han till sist, och där stod
Karin och inte bara log utan skrattade med ansiktet fullt av odygd och strålande färg.
»Varför gör du så där?» sa’ Sten missmodig.
»Vi skrattar aldrig.»
»Kan ni inte skratta då?»
Sten betänkte sig litet.
»Nej, vi kan väl inte det.»
»Då ska jag lära dig!»
Karin drog ned Sten bredvid sig på backen, och så började hon kittla hans läppar med ett grovt grässtrå.
Sten var alldeles häpen.
Nog visste han, att det var något fjoskigt med flickor, men att de kunde vara så fjoskiga, det hade han ändå aldrig trott!
Men han tyckte om leken — tyckte om den svårt.
»Kittlar det inte?» sa’ Karin till sist.
»Nää.»
»Du är dum!»
Så satte hon ut de röda läpparna i en tut och sa’:
»Kittla du nu!»
Sten drog ett par fumliga drag med strået över de varmröda bågarna.
Då började Karin att skratta mycket värre än nyss, skrattade, så de blå ögonen dimmade sig som sjö, när morgonsol faller.
»Vad skrattar du nu åt?» sa’ Sten än missmodigare.
»Du är allt riktigt dum, du Sten!»
Då förstod han med ens, hur en gosse skulle kittla ett par flickläppar, som ställa sig »i tut»!
Då var han aderton och hon sexton år.
När Sten den dagen kom tillbaka till stugan i fattigfärg, skrattade han så det klang.
Gamla Pär och hans hustru, tröttkörda arbetshjon och så lika bergen omkring dem, att man ibland inte kunde skilja dem åt — sågo båda i häpnad upp från arbetet.
Båda grundade över vad de hört, men först dagen därpå kom sig
Pär för att säga:
»Du skratta i går du, Sten?»
Sten förstod nog frågan, men han teg.
Knyta samman vad de hört med något visst kunde inte föräldrarna, men de gömde på Stens skratt ändå, gömde på det som om de hade hört undret av göksång mitt i vintern.
Vad kunde de där två barnen, Karin och Sten, göra annat än bli fästefolk?
De hade ju växt varann närmare tum efter tum, långt innan de kände varann.
Torparpojkens försök att komma upp till henne, »rika Hans flicka», hade svårt roat Karin.
Ja, hon hade till och med skaffat sig en egen tidräkning från de försöken.
»Det hände, när pojken var vid tallen:det hände, när pojken rullade nedöver och slog sig så hårt.— — » O.s.v.
Allt det där blev steg i kärlekens trappa.
Men Karin visste att om
Sten nu kom till gårds som friare, så skulle han bli kastad ut av dörren lik en hund.
Rika Hans var nämligen inte bara rik, utan också lett högfärdig.
Jo, han var en riktig en, han, »skogsmördareHans»!
Han hade sålt för 40,000 riksdaler virke på rot med fri avverkningsrätt — åt engelsmän.
Det var de pengarna, som regerade i honom så svårt, att han miste både hull och krafter.
Skogen hämnades, ser du!
Han ville prompt bli herrskap, företrädesvis riksdagsman och få tala mot skogsskövling, »efter skogsskövling var det enda, som han riktigt begrep sig på» — som han själv brukade lägga orden.
Under väntan strök han mössan av sig för varenda herr-Pål och herr-Pär, allt i förhoppning att de skulle hjälpa honom en bit i väg till önskningsmålet.
Nästan mest av allt aktade Hans »de lärda», de, som skrevo i tidningarna, ty att alla lärda gjorde det — antog Hans för givet: »dumma voro de väl eljest»!
Du förstår att för en slik man var en fattig dräng inte en måg, som lämpade sig.
Men Karin hörde till de där som bara vill en sak i sänder.
Det är starkt folk, det!
Nu ville hon ha Sten, och Sten skulle hon ha.
Om det dröjde gjorde ingenting, ty vänta kunde hon, och vara »tro» kunde hon med.
Ville far tvinga henne ta en ann, gick hon hellre i vattnet — — —
Men grubbla hur hon ville — kunde hon bara hitta på ett råd.
Sten måste bli en lärd, »en riktigt lärd med guldgalon på, ty för dem rent stod far på näsan».
Men Sten ville inte bli en lärd »med guldgalon på» utan höll fast vid sin unga kärlek som en ostra vid sitt skimrande skal.
Men Karin lirkade och lirkade:
»Tänk, att få se rika Hans svepa mössan av huvudet och säga, att han tackade allra ödmjukast för slik ära att få en sådan måg!
Och slippa hållas i skogen med vinterhuggning och kanske få sitta i soffan med själva kungen?
Allt var så lätt, om bara Sten ville.
Det hade prästen sagt, och han visste väl, han!»
Det faller inom naturens lagar, att hon till sist fick honom dit hon ville; men när väl så skett, grät hon en hel natt, »därför att hon säkert kände, att hon aldrig hade kunnat lämna Sten»!
Sådant är kvinnologik, du, att tränga till kärnan av kärnan på en gång.
Prästen, vars bästa läsbarn Sten varit, hade lämnat den blivande lärde litet pengar att börja med och skrivit om honom till bekant folk i staden.
Skilsmässan var inne— — — —
Hela den sista natten sutto de båda barnen på krönet och höllo varandra i hand.
Karin hade en svår pers med tårarna, men eljest var hennes sorg full av hopp; dens sorg, som känner sig ha rot i sig själv.
Värre var det med Sten.
— Han kände sig uppryckt, han!
Tala kommo de sig inte stort för med.
Men så började Karin att skratta, riktigt våldsamt, och sa’, att Sten just var en getabock!
Han höll ju rent av på att puffa henne nedför berget!
Sedan skrattade och pratade hon honom till gott mod igen — på äkta kärlekssätt sparande tårarna åt sig själv.
Det sista Sten såg av hemmet var krönet, där Karin stod och vinkade med sin vita huvudduk, medan solen bakom henne tände sin brandgula båge.
Det minnet blev som en uppenbarelse.
De gamla där nere i stugan i fattigfärg hade varken sagt ja-ord eller nej-ord till lärdomsplanerna.
Modern hade bara suckat tungt ibland under den sista veckan och gamla
Pär huggit ved, så spånen yrt högre än vanligt.
Men nu, när gossen stod färdig att bryta upp, förklarade båda två, att de tänkte följa en bit på väg, »om det inte olikade honom».
Inte »olikade» det Sten, att de följde — han märkte det knappast — — så nere i sorg som han var.
Gång på gång vände han sig om för att se det sista av rika Hans hus och gick, som om han haft bojor kring fötterna.
Han inte ens hörde, att Pär, för att muntra avskedet, bjöd till att prata — mest om honom, prästen, som varit så otroligt slarvig med pengar».
Att gossen fått pengar för rakt ingenting, hade fastnat i Pärs hjärna som ett undrens under; tröst hade det också skänkt honom, »ty var lärdomen så inbringsam, så —»
Det är tungt skaka av tårar, som inte veta var de ska’ finna utbrott?
Sten skakade av sådana tårar, han.
Sorgen svällde i honom som en vårbäck under jord.
Då räckte modern till sist ut handen och klappade honom skyggt på armen — hon, som inte vågat slikt, sedan gossen blivit så stor, att han förstod pjosk.
Guds välsignelse över modershänder, hur hårda de än äro, hur otympligt de än smeka, så skänka de ändå lindring åt det barn de vill trösta.
Nu visste Stens tårar var de skulle ta’ vägen.
Modern tog huvudklädet av sig — det blev hans näsduk — medan gamla
Pär förläget höll vakt, »så ingen skulle komma på gossen med något slikt bakvänt».
Ja, på så sätt skildes han från hemmet, han, gossen från stugan i fattigfärg!
— — — — — —
Sju är är en lång tid för ett träd i dess bästa växtkraft.
De ringar det då tar, den lutning det då får, bestämmer dess form och kraft för livet.
Stens »ringar» i staden formades av svält, matdagar, avlagda kläder och nedpressande av jaget.
Värst var, att han var så storväxt.
Klasskamraterna, de som måste klunga ihop sig till ett dussin, innan de vågade sig på honom, voro de elakaste.
Nå ja, det är ju de smås lag, det, att vara de elakaste!
Ibland klådde Sten upp dem, men vanligast knep han ihop läpparna och höll ögonen stadigt fästa på målet: krönet, där Karin stod i solskenet och log och vinkade.
Han var nedanför berget igen.
Det gällde bara att åter bli stor nog och stark nog!
Och det skulle han bli!!
Han pluggade och pluggade, kvistade, bände och bröt »för att bli lik alla de andra».
Det är ett svårt arbete nog, det, för den som inte ligger åt det hållet, men till sist fick han bukt med sig, något så när.
När han därtill så började tycka om läsning för läsnings skull — ja, då var det värsta över.
Från Karin hade han ibland små enkelt hopritade brev, som alla slutade på samma vis, »att hon och krönet hälsade så mycket och båda stodo de kvar».
Sten svarade lika enkelt och kort tillbaka.
Man ska vara djupt inne i civilisationen för att tycka om att rita ihop brev!
Men Sten skaffade sig vad det led »en dagbok», och i den var Karin med ...
Föräldrarna, som inte kunde läsa skrivet, fingo bud från honom genom prästen.
Han var en präst den prästen — skydde varken väg eller möda, när det gällde att glädja.
Ibland skrev han själv till Sten, och så underligt föll det sig, att han då oftast talade om Karin och rika Hans, »som var stadstokigare än någonsin, fast hustru och döttrar gjorde allt de kunde för att värna om bondanorna i hemmet».
Komma hem om somrarna kunde Sten inte få; konditionernas kugghjul hade ju gripit honom ...
Så lades år till år.
En dag fick Sten eld i sig.
Prästen skrev, att nu hade han, rika Hans, sagt sig fått spaning på lämplig måg åt Karin: den nykomna länsman.
Kamraterna trodde att »bondkampen» fått kollern, så läste Sten från den stunden.
Äntligen var han fri, studenten var tagen!
Nu kunde han bli »en lärd med guldgalon på» vad stund som helst.
Han jagade genom bygden hemåt, till häst eller till fots, när kamparna voro för skrala att orka springa, så fort han ville.
Karin skulle han överraska.
Det var bara prästen, som visste att han var färdig.
Vid vägskälet till sin by såg
Sten som två grå, skrovliga milstenar stå uppresta.
Det var föräldrarna, som gått honom till mötes — nära två hela mil!
För första gången i sitt liv »förstod» Sten både dem själva och armheten i deras liv.
Att den förståelsen var herremannens klyfta från en annan klass, tänkte han inte på.
Rörd var han, och så slog han armarna kring moderns hals och kysste henne.
Min tro är, att den kyssen dödade henne.
Hon blev sig aldrig lik efter den, utan tärdes bort av något ljust och ljuvligt ...
Blicken blev också så undrande!...
Sten mindes varje strå, varje träd, och ändå var allting som nytt.
Han hade lärt sig att se ... du!
Ja, allt mindes han, utom att luften var sådan — så ren.
Bly hade han andats i staden; ingenting annat än bly!
Han pratade och pratade, så föräldrarna blevo alldeles röda, dels av iver att kunna följa med och dels av beundran över att sonen blivit så »herraktig» i mun.
Men Sten hade sparat länge till den här stunden.
Han måste få prata, eljest skulle glädjeskummet från hjärtat kväva honom.
Se där var stenen, där han gråtit!
Sten tyckte att mossan var grönare här, trädet fagrare och att över hela platsen låg en särskild ro.
Och så gjorde det ...
Sorgens viloplatser föra alltid sin särskilda frid med sig.
Ofta stöter man på ställen, där det råder som en evig helg.
Lägg märke till dem, ty där ha människotårar fallit!
Sova tänkte inte ens Sten på den natten.
Sova, ifrån dalen — ifrån krönet — ifrån studentmössan — och — mest av allt — från Karin?
Han spejade och spejade mot höjden, men det var ju natt nu.
Om man kan kalla »natt» en sådan genomskinlighetens dunkla klarhet som denna.
Naturen har brått under vår korta dubbelsommar.
Bara för några ögonblick sträcker solen ut sig på bergstopparna; fåglarna somna mitt i en drill, älgarna stanna mitt i loppet, blommorna bada hastigt i den kraftiga daggen, skogens nattvandrare smyga snabbt ut på rov.
Så en blixt vid västern — solen är åter vaken, och åter växer gräset, så det hörs, och åter skjuter säden ax direkt ur myllan.
Sten satt utanför stugan med händerna knäppta bakom huvudet, nästan domnad av alla nya intryck.
När solen höjt sig, tyckte han att han varit med om en döpelseakt, i vilken han själv varit dopbarn.
I den stunden blev han naturens egendom: han skulle aldrig bli fri man mer.
Äntligen var rika Hans hus som framsuget ur morgondimman och flammade åter eldrött på höjden.
Men Sten mindes det som ändå mer flammande och eldrött — och som större.
Men ett slott var det ändå, och Karin var prinsessan, som väntade på prinsen.
Och nu kom prinsen äntligen!
Sten stormade uppöver, men föll tillbaka gång på gång.
Berget var brantare, än han mindes det — mycket brantare.
Han slängde ifrån sig studentmössan, som om det varit den som tyngt honom — tog språng, kröp!
Till sist kom han, svettdriven och andfådd, till trollstenen, som låg halvvägs.
Där måste han stanna.
Han hade fått stadsmuskler och stadslungor, han, Sten!
Men han hann inte harma sig, ty nu såg han en flicka i scharlakanskjol däruppe på krönet, skuggande ögonen med handen, se ned mot dalen.
Var det Karin?
Ja, han kände, att det var Karin!
Så ropade han.
Snabbt, som när en lom dyker, sköt Karin nedöver berget.
Besinna sig gav hon sig inte alls tid med.
Sten slöt ögonen; det gällde livet, detta, om hon föll.
Men Karin var säker på foten och kände vägen.
Stugan i fattigfärg hade varit hennes enda gillestuga under alla dessa år.
Mitt i språnget kastade hon omkull sig; så en häftig vridning på kroppen, ett kraftigt tag i en buske — och så stod hon helbrägda bredvid Sten på hans säkra plats.
Ja, sju år är en lång tid, längre än en människoålder ibland.
Där stodo de nu öga mot öga, de två, som bara levat livet för att åter träffas — och de kände inte varandra!
Stens Karin, dagbokens Karin, hon, som stått på krönet i alla dessa år och vinkat, hade format om sig allt efter hans egen bildningsgrad — växlat typ allt efter hans smak.
Det sista året hade hon varit späd, ljus, med händer som blomblad, lockar av silke och ett väsen mjukt och smidigt som en handske.
Och denna Karin — en fager, men grov, tarvligt grov säterjänta?
För Karin var besvikelsen än större.
Sten, sådan han var, hade så växt in i hennes hjärta och tankar, att han blivit en del av henne själv.
Och denna Sten — en blek, hålögd herreman med glasbit på rocken?
Men så grep ungdomsyrseln och stämningen omkring honom, Sten.
Det var ju kärlek och jubel i varje träd och vår och ungdom i luften.
Hon var ändå en flicka!
Han slog armen kring henne och kysste henne häftigt på de fulla läpparna.
Karin vred sig blodröd undan.
Hon, kysst av en herreman?
Då började Sten att tala, övertyga och berätta — allt under det han i tysthet sökte övertyga sig själv.
Det var ju bara dumheter det där.
Hon var ju ändå hans Karin, den Karin han strävat och slitit ont för — som han arbetat för, längtat till!
Han ville känna vad han sa’; hans ungdom var så törstig!
Ty så hade han älskat Karin, att han icke vidrört ett par kvinnoläppar under alla dessa år.
Vi män vilja ju gärna ha betalt för slikt.
Ju längre han talade, ju vidare tyckte Karin att den smala remsan på stenen blev mellan dem.
Till sist tyckte hon den var ett hav, på vilket de seglade ifrån varandra.
Han begagnade ord, som hon inte förstod, tänkte tankar, som hon inte kände som sina.
Och värst av allt, han bjöd till att hålla av henne, den där herremannen, som hon inte kände.
De nedfällda ögonlocken blevo brännröda av tårar.
Och Sten talade allt vidare — eldade upp sig allt mer och mer.
Han hade ingen aning om att han var så vältalig — han likade att höra sin röst.