Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likaså skola flottans Officerare, hvilka så sällan få tillfälle lill sjömannadaning i yngre år, helst nu, sedan tjenstgöring å Kofferditlottan är så godt som förbjuden, finna ett ypperligt tillfälle att tidigt och på eget Den 30 December f. m. 305 eget ansvar föra befäl, — det enda medel som göra dem till raska sjömän, — och deras lid skall blifva nyttigare använd å den yttre paketfarten än att såsom Befälhafvare på våra Ångfartyg skaffa sig emploj vid de inre kommunikationerna.
Uplästes en af Hr Printzensköld, Axel, inlemnad sålydande motion:
Redan vid 1844 års riksdag började, som jag tror, R.
St. fästa upmärksamhet på det missförhållande, som upkommit derigenom, alt för afsändandet kring land och rike af dagbladen, hvilkas vidd på de sednare åren i förvånande grad tilltagit, ersättningen till Statsverket icke vuxit med tidningsnumren i storlek, utan stod på samma punkt som vid den tid lidningsformatel lill arealen i allmänhet icke öfversteg hälften utaf ett ark tryckpapper af vanlig sort.
Följden häraf blef att stämpel-afgiften för tidningsbladen i någon mån höjdes, men detta oaktadt har denna afgift ännu icke, åtminstone enl. min tanke, blifvit förstorad lill det belopp den rätteligen borde vara.
Med hänseende till den utsträckning tidningsläsningen i allmänhet erhållit, den stora qvantitet dagblad, som derför måste, så alt säga, konsumeras samt det i hög grad ökade besvär, som dessa förhållanden framkallat för postverket, vågar jag alltså föreslå, det beloppet af stämpeln af hvarje tidningsnummer af 150 qvadratdicimaltums innehåll måtte höjas till
Iva runstycken och i samma proportion åsältas tidningar af större areal.
Jag anhåller om remiss å denna min motion till vederbörligt Utsk.
Uplästes en af Hr Akrell, Carl, inlemnad sålydande motion:
Vid riksdagen 1809 lieslöto R. St., att ett Kronohemman, kalladt Tofta, beläget i Adelsö socken, Färentua härad och Stockholms län, skulle, på auction, lill Skatte försäljas, med bibehållande af sin d. v., till största delen, indelta ränta.
Med anledn. af denna försäljning, de vilkor som dervid fästades och de förhållanden som deraf upkommit, får, till H. R. o. Ad., jag vördsamt anföra följande:
Tofta hemman, fordom 3 mant.
Säteri, tillföll Kronan vid Carl XI:s reduclion samt skattlades och förmedlades till ett mant.
Det blef Åboledigt 1765 och upläts derefter, ända lill 1809, såsom lifstids donation åt betjeningen vid de K.
Ilof- och Stallstaterna, likväl med undantag af hemmanets skog, som ansågs behöflig för Kungsgårdarna Svartsjö och Drottningholm.
Skogen, såsom skattlaggd tillika med hemmanet, fortfor dock att anses såsom dettas tillhörighet, ända lill 1794, då den, på Landsfös öfver 2 H. 20 30G Den 30 December f, m.
Svartsjö län befallning, och i strid med K.
M:s året förut gifna resolution, afrösades från hemmanet, affaltades på karta och förklarades vara kronopark.
Denna åtgärd lärer förmodligen gifvit K.
Kammar-colhm anledn. alt, utan vidare undersökning om den förmenta Kronoparkens tillkomst och natur, vid hemmanets försäljning är 1810, densamma derifrån undantaga, fastän sådant icke äskades af R.
St. eller anbefalldes af Konungen, och icke heller lagligen kunde ske, enär R.
St. beslulit alt hemmanets ränta, i hvilken skogen var inbegripen, skulle oförändrad bibehållas.
Någon tid efter hemmanets försäljning anhöll den nya egaren att äfven fä lill Skatte lösa den frånskiljda skogen, såsom utgörande hemmanets tillhörighet, och för hvilken han var förbunden att allt framgent skatta; men sådant afslogs, på grund af auctoriteternas upgift örn skogens omistlighet för Kungsgårdarna.
Någon undersökning om beskaffenheten af denna omistlighet kom likväl icke ifråga förr än 1828, dä vid verkställd laga syn utröntes och vitsordades, att skogen vore i hög grad vanvårdad och förstörd, samt, af flera upgifna skäl, för Kungsgårdarna af nästan ingen nytta.
Med anledn. deraf väcktes, vid riksdagen samma år, motion om skogens försäljande, såsom för Kronan i alla afseenden förmånligast, hvilket ock af Stats- och Ekon.-Utskm tillstyrktes samt af Borgare- och Bonde-Sl:n bifölls, men afslogs af Adeln och PresteSt.
, på grund af, i dessa Stånd afgifna, missledande upgifter i ämnet.
I dess ställe blef berörde skogspark, år 1830, utarrenderad på 30 år, till egaren af Tofta hemman, mot en successivt ökad arrende-afgift af 29| till 421 fammr ved, en afgift som, efter hvad erfarenheten visat och hållna besigtuingar vitsordat, medför skogens totala förstöring innan arrendeårens utgång.
Härtill kommer en ränta af vid pass 00 r:dr hvartill skogen är skattlaggd, som af Tofta hemman fortfarande måste erläggas och som, för de förflutne 40 åren redan upgår till ett sammanräknadt belopp af omkring 2400 r:dr b:co.
Nu varande egare af Tofta hemman och arrendator af oflanämnde skogspark, afgaf sisth år cn underd. ansökan att densamma få inlösa till skatte mot en erbjuden lösesnmma af 3600 r:dr b:co hvaraf räntan ä 5 för 1 Othild, utgör värdet af 36 famnar ved eller medeltalet af den för hela arrendetiden bestämda årliga afgiften.
Denna underd. ansökan, som, med deri erbjudna vilkor, icke af K. M. i nåder bifallits, har enhälligt blifvit tillstyrkt af Kammarcolhm, Stath.-emb. å Drottningholm, Landsh.-emb., Kronofogden och Hof-Jägmästaren, förklarande derjemte Kammar-colhm alt ifrågavar skogspark, såsom
Tofta hemman af ålder tillhörig och under dess skattläggning inbegripen, icke kunde rättvisligen på auction försäljas, utan borde af Tofta egare få lösas och med detta hemman återförenas.
Med det nu vördsamt anförda har icke varit någon afsigt att väcka klander öfver styrelsers och embetsmyndigheters tillgöranden, ännu mindre att påkalla R.
St:s pröfning och ogillande af redan Den 30 December f. nr 307 fattade beslut.
Jag har blott ansett en historik öfver målet vara behöflig för att, på grund af upgifna förhållanden, kunna för R.
St. framlägga ett vördsamt förslag som, efter min öfvertygelse, och på grund af noggran kännedom om lokala förhållandena, är till K. M:s och Kronans sannskyldiga fördel ledande, på samma gång som en enskilt persons lagliga och billiga anspråk derigenom upfyllas.
Mitt vördsamma förslag är nemi., det täcktes R. fl. St. besluta: l:o Att Tofta hemmans, vid försäljningen fråriskiljda skog, den nu s. k.
Adelsö kronopark med derå belägna Skogvaktarboställe, fordom såsom torp lydande under hemmanet, måtte af Tofta hemmansegare få till skatte lösas och med hemmanet återförenas, och alt i följd deraf del nu gällande år 1830 ingångne arrendekontrakt måtte till kraft och verkan uphöra. 2:o
Att lösesumman måtte af tillförordnad synerätt bestämmas, efter hållen laga besigtning och värdering af skogsparken.
Eller ock: att denna summa beräknas till ett kapital hvars ränta, å 5 för 100:det utgör värdet — efter medium af 5 års markegångspris — af 42j famnar ved, tall och gran, det högsta arrendebelopp som, efter nu gällande kontrakt af skogen erhälles under de sista 10 åren 1851 —1860.
Efter sistnämnde beräkning skulle lösesumman upgå till nära 4000 r:dr b:co, en summa som visserligen öfverstiger värdet af denna obetydliga, till största delen, uthuggna skogspark, och som, under andra förhållanden än de nu anförda, icke skulle kunna bekommas.
Genom erhållande af en sådan lösesumma skulle kungsgårdarnes nu egande inkomst af skogen vara för alla tider betryggad, hvaremot om n. v. arrende måste fortfara, skogen vid dettas slut skall vara helt och hållet nedhuggen och den återstående stenbundna och bergiga marken vara utan synnerligt värde och icke gifva någon afkastning, förr än i en aflägsen framtid. ■lag anhåller om remiss af denna min motion till Stats- och Ekon.Utsk:n, förbehållande mig att till dessa Utsk. få afgifva de autentika handlingar som till målets pröfning och fullständiga utredning kunna erfordras.
Begärdes bå bordet.
FIr Königsfeldt, Wilh.
Salomon, hade inlemnat en motion af följande innehåll:
Att visa det menniskokärleken i allmänhet och närvar, tidsförhållanden isynnerhet högligast påkalla alla uptänkliga åtgärder, för alt söka inskränka brottslingarnes antal, vore visserligen ett rikt ämne för en intressant afhandling, hvilken jag likväl anser öfverflödig inom denna församling, hvars uplysta medlemmar icke kunna undgå att redan hafva insett det högst trängande behofvet af all den mellankomst i berörde afseende, som är i samhällets förmåga.
Men deremot finner jag mig upmanad att önska upmärksamhetens rik 20* - 308 Den 30
December f. rn. lande på ett till närande ändamål bidragande medel, som, foster af den nyare liden, torde vara mindre kändt, skärskådadt och värderadt, än det verkligen förtjenar.
Jag menar s. k.
Räddningshus för vanvårdade barn; och anser jag lämpligt, att, innan jag närmare nalkas mitt nu föresätta mål, här intaga utdrag ur en upsats i tidningen Dagligt Allehanda N:o 82 föi år 1844, så lydande: ”Att räkna från Kains tid, då det första egentliga brottet begicks, ända intill den närvar., har väl ingenting öfver hela vida verlden varit mera försökt, än att genom beröfvandet af friheten och medelst annan sträng behandling förbättra de vanartade.
Till hvilken ringa grad detta lyckats, derom vittna alla tiders, alla länders historia och erfarenheter.
Den proc. samhället erhållit i verkligen nyttiga och rättskaffens medlemmar af det antal, som varit inneslutet i fängelser och korrektionshus, har tyvärr icke varit särdeles stor.
Statsmännen, menniskovännerne hafva visserligen — isynnerhet i nyare tider — haft all möda osparad, för alt på en gäng öka det humana och verksamma i de moraliskt fallnes behandling, men det oaktadt har alltid så mycket hardt qvarstått i det förra och så mycket önskvärdt felats i det sednare, att stor ofullkomlighet alltjemt likväl vidlådat äfven de mest prisvärda sträfvanden i denna riktning.
Föreställningen derom, att den brottslige kunde tillrättavisas, göras nyttig och god under åtnjutande af, snart sagdt, fullkomlig frihet, var således någonting så helt och hållet oerhördt, någonting så rakt motsatt allt hvad som i denna verlden tänkt och praktiseradt varit.
Icke derför underligt, om försöket alt med Adams mest. urartade barn följa en helt annan method, årtusende dröjt, om den blifvit förbehållen åt en tidpunkt, då menniskoslägte! hunnit en i alla afseenden förut aldrig upnådd bildningsgrad.
Icke en gång underligt, om ännu mängden afmenniskor betvifla denna methods företräde i utförandet, resultaterne.
Tillfälle saknas likväl numera icke att genom åtskilliga skrifter så väl brochyrer som tidningsartiklar, öfvertyga sig, det man på flera ställen utomlands, med en alldeles förvånande framgång, användt den mildaste behandling i Räddningshus för vanvårdad ungdom.
Sverge har, för hitförandet och första utförandet härstädes af detta sätt, att tacka den man, som, med egna och andras betydliga upoffringar, grundlagt Institutet i Räby nära staden Lund.
Han har icke sparat tid, möda och kostnader för att personligen i Hamburg, Marseille och flerstädes sjelf se och utforska den välgörande verkan af mildhets och frihetssystemet, hvilket redan visat så lyckliga regn) later vid den inrättning, hvars fader lian i dubbelt afseende är.
Der finnas inga celler, inga jerngaller, ingenting som lillkännagifver tvånget och stränghet.
En fristående byggnad omgifven af trädgårdar, åkrar och ängar — de unge invånarnes arbetsfält — förnöjer den lill stället ankommande åskådaren med en lika treflig anblick, som tillgången inom sjelfva inrättningen skänker tillfredsställelse åt forskaren.
Och likväl finnas här i naturens fria sköte barn och de som redan hafva upnått ynglingaåren, hvilka Häradsoch länshäkten icke varit tillräckliga att innestänga; de, som flere gånger blifvit afstraffade för större stölder och andra svåra vanarter, Den 30 December f. m. 309 utan att ens göra ett försök till rymning, och deribland sådane, ont hvilka auktoriteterne på de ställen, ifrån hvilka de kommit, förutsagt att det skulle blifva omöjligt qvarhålla.
Men desse, som merändels, i brist på vårdande händer, svältande, frysande och i alla afseenden hjelplösa, blifvit utkastade att idka tiggerihandtverket, åtminstone saknat en ordentlig och sant christlig upfostran, desse, beträdande brottslingens bana, idkeligen hardt behandlade, som genom en beständig åskådning af rysliga fängelserum, straffinstrumenter, hotande händer och anleten, fått en skygghet och en fruktan för alla menniskor, åtföljd af en verlig förhärdelse: desse säga vi — otta förberedde af det goda ryktet om den räddningsanstalt, som vill emottaga dem, komma, dä de komma dit, likasom i en ny verld.
Faderliga händer räckas dem, vänliga ansigten möta dem, beständiga, men icke tryckande, efter hvars och ens fallenhet och lust omvexlande arbeten på fältet och i verkstaden, förenade med undervisning i läsning, skrifning och räkning, framför allt i bönen till och läran om det högsta väsendet, uptaga hela den tid, som icke naturen ulkräfver till oumbärlig hvila.
Tillfällen lemnäs att i sparbössor och i närgränsande stads sparbank, medelst små belöningar för utmärkt flit och någon gång genom besökandes gifmildhet, samla en liten egendom åt den på nytt födde, som nu näres och, så till sägandes, drifves af begäret att en gäng blifva en fri, nyttig och god medlem i samhället.
Oell allt detta tilldrager sig, säborn redan anmärkt är, under åtnjutande af full frihet, och utan att något synes eller erfares, som har den ringaste anstryking af fängelset.
Men äfvensom i den bästa moders barnkammare ett litet instrument för vissa fall finnas bakom spegeln, så saknas icke här kraftfull allvarsamhet, om den behöfves.” Afsigten med uprepandet af denna gamla tidningsupsats är, alt derigenom gifva en bättre anledn., än den jag med egna ord skulle kunna åstadkomma, till ett noggrannt begrundande af den stora ofullkomlighet, som vidlåder det till brottslingars förbättrande i alla lider följda stränghetssystem, af mildhetssystemets verksamhet och af orsaken till densamma.
Om, beklagligen, en så mild behandling, som den, om hvilken nu frågan är, icke är användbar med äldre brottslingar, så låtom oss likväl ej underlåta att begagna den der, hvarest den redan visat sin tillämplighet, en god, en välsignelserik verkan.
Den är mångenstädes vitsordad bland de vanvårdade barn, som varit nog lycklige att i Räddningshus blifva uptagne, och de vilsekomne upväxandes förbättring, deras ombildning till rättskaffens och nyttiga menniskor, är, om icke att helt och hållet utrota, åtminstone att (ill en högst betydlig del förminska och försvaga den plantskola, från hvilken fängelserne hemta sin befolkning — en befolkning, som till vedergällning för de ofantliga npoffringar den kostar Staten, endast dagligen tillväxer och, i en lätt verkställd förening med den stora hop, som nu mer än någonsin, står på samhällets lägsta trappsteg med färdigt gevär och roflystna blicken riktad åt höjderna, hotar med en öfversvämning, kanske farligare än den Attilas och Tamerlans horder i forntidens stater åstadkommo. 310 Den 30 December f. m.
Äfven inom vårt land hafva ifrågavar. inrättningar ådagalagt sin verksamhet derigenom, alt af de 27 gossar, som under de sex sednast förflutna åren utgått från Råby, endast tvänne återfallit till brottslighet, och blott en har under samma tid derifrån afvikit utan att dit återvända eller kunna ertappas.
Någon fullständig upgift på de många Räddningshus, som finnas utomlands och på den talrika personal, som i dem vårdas, är jag ej i tillfälle att lemna, men känner likväl med visshet alt i Frankrike äro minst 17 sådana Instituter, af hvilka det i Meltray år 1847 vårdade 500 harn.
I Wurtemberg funnos 1845 22 Räddningshus med 1,061 barn, i Schweiz 20, i Tyskland 16 och i Danmark 2:ne.
Behofvet, nyttan och verksamheten af ifrågavar.
Räddningshus, tror jag derföre icke fordra vidare utveckling och bevisning, utan anser jag mig redan hafva sagt nog för att med största skäl hysa den önskan, att åtminstone ett sådant i hvarje af rikets län måtte tillkomma, och se der mitt med denna framställning åsyftade ändamål, för hvars upnående statsmedel äro lika oundgängliga som, enl. min öfvertygelse, på bästa säll använda, dä det icke undfaller mig att en del af dem, hvilka härtill erfordras, torde kunna göras tillgängliga inom sjelfva anslaget till fångstyrelsens disposition.
Icke sällan ser man unga förbrytare, som i st. f. att till förbättring kunna insättas i räddningshus, inneslutas till ytterligare undervisning och fullkomnande på lasternas väg bland de äldre och utlärda brottslingarne i de allmänna fängelserne.
Tag hvad desse vilseförde, men ännu ej borttappade, skulle kosta af fångmedlen til! deras inaccordering i Länets blifvande Räddnings-institut, hvilket förfarande icke ökar Statens utgifter.
Men onekligen påkallas också särskilda anslag för bildande af fond lill sådane Räddningshus inom hvarje län samt till deras underhåll, och får jag förslagsvis antyda den betydliga tillgång, sorn skulle vinnas, om vid inträffande dödsfall, jemte den vanliga fattigproc., äfven en half proc. afsättes till här åsyftade ändamål.
Dessutom synes en personell afgift af hvarje mantalsskrifven person inom länet, i förening med ett passande statsanslag böra kunna påräknas till något så välgörande, att det icke allenast räddar dem, som äro på vägen att för tid och evighet gå helt och hållet förlorade, utan till och med genom de lätt insedda verkningarne pä en framtid, då skall förminska Statens utgifter medelst de färre brottslingar den till följd af deras plantskolas inskränkning, nödgas underhålla.
Sannerligen har landets pung öpnats för syften af mindre värde än detta.
Griper Staten med värma och kraft saken an, skall säkerligen också den enskilda välgörenheten icke förbise alt i detta filantropiens tidehvarf offra på det altare, der den irrande inviges till sedlighet, till sitt eget och samhällets bästa.
Förgäfves må man anmärka alt de folk- och småbarnsskolor samt den på papperet väl ordnade fattigvården, som i sednare tider tillkommit, skola undanrödja behofvet af räddningshus, medelst den goda inflytelse skolor och fattigvård hafva på ungdomens upfostran.
Att förneka denna inflytelse helt och hållet vore orätt och otacksamt, men en forskande blick i samhällets djup skall uptäcka att Den 30 December f. m. 311 den tiel är långt aflägsen, då inga barn finnas, som behöfva att räddas, emedan de aldrig för faran varit blottställda.
Det är för känslan uprörande alt se de med jernbelagda uslingar tungt lastade vagnar, som skrida vägen fram till fängelserne, och bland dessa äldre brottslingar, flere deras barn, sorn förhärdelserne och liandklåfvarne hindra att räckas en vårdande föräldrahand och dem ingen kommun är skyldig att emottaga.
Sätt äfven dessa i länets räddningshus, hvilket, enl. hvad brukligt är utomlands, bör så inrättas, att det har afd.T, familjer kallade, deri också de intagas, som, ehuru ej ännu skyldiga lill egentliga förbrytelser, likväl äro så utan all vård alt endast den öfver hela den syndiga jorden utsträckta osedlighetens skola står dem öppen.
Och skulle någon gång det kanske mer önskvärda, än i sjelfva verket uphinneliga förhållandet inträffa, att räddningshus alldeles icke behöfvas, så är visserligen ej den kostnad och möda, som emedlertid på deras underhåll blifvit använda, bortspilla.
Hvad som i en så lycklig tidpunkt af dem förefinnes i byggnader, fast och lös egendom, kan säkerligen på annat sätt för Staten göras gagneligt, om man så vill, realiseras, sedan det burit den största tänkbara ränta — den mest vanlottade delens af menniskoslägtet förädling.
Antagande att erforderlige medel för berörde ändamål kunna anskaffas, anser jag dermed likväl svårigheterne vid tillvägabringandet och organiserandet af ändamålsenliga räddningshus långt ifrån öfvervunna.
Obekantskapen i vårt land med sådana inrättningar, lärer icke så lätt kunna öfvergå till den kännedom af ämnet, som måste egas af dem, åt hvilka organisationsarbetet updrages.
Om till en början befattningen dermed öfverlåtes åt en komité, som dels, genom de flere både på Svenska och isynnerhet pä främmande språk ulkomne afhandlingar ang:de räddningshus, och dels medelst kommunikation med direkt, öfver Råby institut samt kanske äfven med föreståndaren vid något utrikes, inhämtar uplysningar, torde pä sådant sätt den behöfliga sakkännedomen bäst kunna vinnas.
Rom, ej eller Riksmuseum byggdes på en dag, men om anslagen till räddningshusen, i likhet med hvad som skett för museum, genast beviljas, så kan tillräcklig fond för dem vara tillgänglig, då verkställighetens dag inträffar, då ännu ett bevis — kanske det vackraste af alla — kan ådagaläggas derpå, att Svenskarne icke allenast i klädningsprydnader, i möbler och bordets läckerheter m. m. dylikt efterfölja utländniugen, utan ock i humanitet och samhällsförbättring, icke allenast införa utlandets kostbara viner, ulan ock detsammas välgörande institutioner.
Så, i likstämmighet härmed, tänkte och handlade en ädel menniskovän och räddningshuset
Råby upstod.
Det bör äfven på sitt blad i historien stå såsom det första i sitt slag inom vårt land, och detsammas stiftare med största skäl kallas ”Sveriges Fellenberg”.
Malmöhus län har således redan sitt räddningshus, tillkommet och underhållet icke på Statens bekostnad, utan hufvudsakligast genom stora upoffringar af samma välgörare, som haft tid, nit och möda osparade, för alt på åtskillige utrikes orter inhämta noggrann kännedom om dylika menskligheten hedrande verk och att göra ett vackert exemplar deraf in - 312 Den 30 December f. m. hemskt.
Den enskilda välgörenheten i den omgifvande orten och äfven af en och annan aflägset boende menniskovän, har visserligen också dertill lemnat bidrag, Slaten endast 1000 r:dr, använda till understöd åt en person, som utrikes skulle samla erfarenhet i lärarekallet vid räddningshus.
Billigt och fullkomligt ändamålsenligt är derför, att om mitt här gjorda förslag lyckas vinna framgång, de statsmedel, som i berörde afseende tillkomma nämnde län, anvisas till förmän för Råby, der redan befintliga byggnader beqvämligen medgifva inrymmandet af ett betydligt större antal barn, än som med nuvar. årliga tillgångar till underhåll, der kunna vårdas.
Ett ypperligt tillfälle lemnar också detta institut till öfning för blifvande lärare, till ledning för dem, som behöfva att se huru förfaras skall, för alt utan galler och tillbommade celler qvarhålla och tämja de förvildade; men lika förnöjande det är alt se dessa barn i sitt nya tillstånd, äfvenså nedslående är det alt brist på årliga underhållsmedel lemnar många tomma rum vid sidan af deni.
Att beklaga är det när den enskiltes omtanka och upoffringar för allmänt bästa icke understödjas af det allmänna.
Om derföre mitt förslag icke i dess helhet vinner bifall, kan jag såsom modifikation deraf, icke undertrycka den öfvertvgelsen att statsmedel åtminstone böra anslås serskildt för Räby, i hvilket fall det torde vara lämpligt att af vederbör, direkt, inhemta uplysningar om huru stort antal barn der kan inrymmas utöfver det, som genom inrättningens egna tillgångar underhålles, och om årliga kostnaden för hvarje barn.
Med ett ord: i Råby hafva vi en normalskola; den förtjenar upmuntran, dess stiftare fäderneslandets, en efterverlds tacksamhet.
Kanske bör, just då dessa ord rättvisligen uttalas, icke lemnäs onämndt, att åskådaren torde skygga tillbaka för kostnaden, när han ser den ståtliga byggnaden vid Räby, men derföre bör också anmärkas, att om en enskild man, som dertill har förmåga, understödd af en annan välgörare genom gåfvan af ett betydligt byggnadsmaterial, velat tipoffra något på mera prydlighet, än det egentliga ändamålet nödvändigt fordrat, så följer icke deraf att så skall ske då Statens medel anlitas.
Medgifvas bör att för räddningshus ändamålsenliga byggnader kunna upföras af mindre kostbarhet än dc vid Råby.
Och då jag nu tillfogar den min åsigt, att de räddningshus, jag här föreslagit, icke böra anläggas i städer utan på landet, äfven af det skäl alt barnen må hafva tillfälle att öfva sig i vanliga landtmannasysslor, så är jag färdig med den anhållan, att denna min motion måtte till vederbörligt Utsk. remitteras.
Frih. Cederström, Rudolph, anförde skriftligen:
Till motionerne om husagas afskaffande anhåller jag vördsammast få foga några anmärkningar, alt åtfölja den redan beslutade remissen till vederbörligt Utsk.
Först och främst får jag hänvisa till Lag- och Ekon.Utsk:ns afstyrkande utlåt, vid sistl. riksdag i enahanda, då väckte, fråga.