Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Författa, öfver ifrågavarande ämne, nemi. den af 1859, förekommer stadgadt i §:n 37: att 4:de gradens bestraffning icke må i fredlig tid åläggas, med mindre den brottslige, efter att hafva undergått 3:dje gradens straff, ånyo beträdes med enahanda eller annan svär förbrytelse; och man finner således, att denna straffart icke är eller begagnas såsom annat än ett nödfallsmedel.
I andra länder, såsom t. ex. Frankrike, der man afskaffat densamma, har man på örlogsfartyg måst vidtaga den utvägen, att låta karlarne sitta fängslade med fotterna fästade vid jernstång, hvilket väl måste anses icke mindre förnedrande.
— Hvad nu beträffar Utsk:ts Bet:de, så är det redan bifallet af 2 Stånd, och blir det troligen äfven af det 3:dje, så att det tjenar icke mycket till att sätta sig deremot; för öfrigt är det affättadt i sådan form, att det väl icke lärer leda till något särdeles resultat.
Det torde dock i alla fall vara skäl, att B. o. Ad. icke derföre bifaller Bet:det, då nu, till följe af redan befintliga stadganden, prygel får användas endast i 2:ne fall, nemi. dels då andra straff visat sig otillräckliga, dels då sådana icke kunna genast användas, och det är af vigt, att felet eller brottet omedelbart bestraffas.
Hvar och en, som har någon reda på hvad till krigsväsendet hörer, torde också utan svårighet kunna inse nödvändigheten deraf.
Till för öfrigt en befälhafvare plåga sin trupp, har han visserligen andra medel att göra det, såsom t. ex. att pålägga densamma ökade arbeten m. m., men dervid inträffar oftast, att den oskyldige får lida med den skyldige.
På större fartyg möter visst ingen svårighet att tillämpa fängelsestraff, men på mindre fartyg, t. ex. kanonjollar, är sådant omöjligt, emedan der icke finnes något fängelserum.
Bet återsfode då ingenting annat än att införa ambitionsstraff; men, huruvida båtsmanshållet i allmänhet är moget för sådana, vill jag dock lemna derhän.
På handelsfartyg lemnar vanligen befälhafvaren åt besättningen att sjelf tillrättavisa den late eller felaktige, men på ett örlogsfartyg lärer väl detta icke gå an, Att för öfrigt vid ådömandet. af detta straff all möjlig kontroll bör iakttagas, så att ingen öfverilning må kunna ega rum, är tydligt, och jag försäkrar, att hvarken jag eller någon annan flottans officer betraktar skyldigheten att ådöma prygel 544 Den 29 Maj. annorlunda än som en tung tjenstepligt.
Armfelt har i sin reservation omnämnt den åtgärd, som jag skulle anse vara den lämpligaste, nemi. borttagande af denna straffärt vid alla de tillfällen, då den af domstol ådömes, och då i alla händelser straffet ej kommer att följa straxt på hrottet.
Vid frågans närv:de ståndpunkt får jag helt och hållet instämma i denna af Frih.
Armfelt afgifna reservation.
Hr af Funck, Carl Oscar, uppläste följande skriftliga anförande:
Med nöje skulle jag önskat kunna understödja Utsk:ts Bet:de, men om man vill verka för en god sak — för ordningens upprätthållande — måste man framförallt se denna fråga från flera sidor, oell icke endast låta känslorna tala, utan äfven taga praktiken i beräkning med den erfarenhet, - man derutaf kunnat inhemta.
Jag ser visserligen,, att i denna fråga knappast giltiga skäl blifva tillräckliga åt dem, som önska prygelstraffets afskaffande, och detta synnerligast för den allmänna påtryckningen, som lätt förvillar mången.
Att det har uppstått en majoritet, som bildar den allmänna opinionen emot prygelstraffet eller för dess afskaffande, är ganska klart och naturligt.
— Här blifver då frågan:
Har denna majoritet t^git erfarenheten och praktiken i beräkning, och utgår denna majoritets röstantal från sakkunnige personer?
Till besvarande af denna fråga får jag endast hänvisa hvar och en till Frih. Armfelts reservation, der man finner det uthdet, som är afgifvet från en af K.
M:t tillförordnad komité af sakkunnige personer, med ett gillande deraf, såväl från Högsta Domstolen som K.
Krigsliofrätten.
Den, som vill stödja sig på sanning, erfarenhet och grundade skäl, bör väl icke sky att öppet uttala sin åsigt eller öfvertygelse, af fruktan för att stanna i minoriteten och strida emot den starka påtryckningen från majoritetens sida eller den s. k. allmänna opinionen.
De fleste, som lemna eller afgifva sina röster, tillhöra ju icke militärståndet, mängden har icke haft kommando eller befäl öfver trupp och saknar således deruti erfarenhet; då nu detta saknas hos mängden, måste det vara andra talande eller bevekande skäl, som bilda en majoritet.
Det är äfven lätt att lemna sin röst — om man icke sjelf behöfver taga uti med hårdhandsken.
Jag frågar derföre:
Hvilka äro de, som bäst behöfva bevaka denna fråga?
Jo! Militärer; men de äro få och komma således troligen i minoriteten — likvisst understödda af trånga lagkunnige personer.
— Hvad motionen beträffar, tror jag den kommit allt'för tidigt — ty hade motionären väntat ännu ett par år, tills K. M:ts Förordning, ang.
extra-judiciel bestraffningsrätt vid krigsmakten af den 29:de Mars 1859, blifvit en tid tillämpad, skulle snart hvar och en finna, att prygel — om icke bort! aget — nästan helt och hållet försvunnit uti dess användande; men att det bör finnas, såsom K. M:ts För - Den 29 Maj.
545 ordning nu föreskrifver, är min öfvertygelse, äfvensom att denna förordning är den rätta för nutiden.
Borttåg prygelstraffet helt och hållet, så uppstår i det stället penalismen, ty inom en väl disciplinerad trupp kunna småfel öfverses och fördragas, men de större lidas ej.
— Hjelpa inga varningar, inga förmansbestraffningar, så får slutligen en dålig karl, då icke mera det lagliga pryglet finnes, troligen näpst af sina kamrater — och hvar detta slutar, vet man ej, förr än det öfvergår till penalism.
— Är det mindre onaturligt att svälta en karl, att sätta honom på vatten och bröd, då detta äfven skadar karlens helsa och dessutom gör honom en längre tid otjenstbar, hvarigenom tjensten kommer att lida, och, om han är gift, äfven hustru och barn komma i större knapphet, genom karlens oförmåga att på arbete förtjena till sin familjs bergning.
Det är icke dessa, som skola lida för karlens dåligheter, det är endast han sjelf, som hellre må lida en utvertes plåga, genom en kortare sveda, än genom en längre invertes plåga, som mera kan skada karlens helsa.
Hvad är ändamålet med ett straff, om icke att inskränka den felandes frihet, eller att gifva åt honom en smärta eller plåga; men då ständiga och långvariga plågor icke äro annat än ett barbari, tror jag för min del, att, om ett strängt straff finnes, detta snarare afhåller menniskan ifrån förnyade förseelser —- och således bör vara till, för att icke införa barbariet eller de långa och ofta förnyade plågorna.
— Jag vill här citera ett yttrande af en bland våra mest lärde och civiliserade militärer till sina kamrater.
”Man bör icke tro eller missförstå denna fråga, att prygelstraffet bör bort för det vanhederliga, utan för civilisationens framsteg.”
— Denna sats är, efter min öfvertygelse, ganska riktig.
Då den tiden kommer, att de mera upplyste, för civilisationens framsteg, söka förekomma, att bränvinsbränningen inom landet icke blifver i så stor qvantitet, då kan ock tiden vara inne att afskaffa detta straff, ty det är just bränvinet, dryckenskapen, detta onda, som inom vårt land skapar de flesta och de största brott samt hindrar civilisationens framsteg.
Den, som har genomläst K. Börordn:n af den 29:de Mars 1859, ang.
extra-judiciel bestraffningsrätt, skall lätt finna, att prygelstraffet numera icke är för andra än sådana, som genomgått flera grader af bestraffningar och då ingenting annat mera hjelper.
Jag tror derföre, att nämnde K.
Förordn. ännu en tid behöfver tillämpas, och får derföre till alla delar instämma i Frih.
Armfelts reservation, att de i detta ämne väckta motianer icke må till någon åtgärd föranleda.
Sverige är ett folkfattigt land, utsatt för påtryckning af en öfvermäktig granne.
Förr eller sednare måste således den tidpunkt inträffa, då vi blifva uppkallade att med vapen i hand värja vår sjelfständighet.
Den 29 Maj; Huru skall det gå, om prygelstraffet qvarstår?
Kunde roan då verkligen hoppas, att nationen skulle känna sig lifvad af sannt och verkligt hjeltemod, då den visste att bakom lederna hotade den förnedrande hasselkäppen?
Kunde vi utan tvekan sända våra söner mot fienden, om vi utsatte dem för möjligheten att kunna blifva föremål för ett så vanhedrande straff?
Och hvad är det väl för väsendtlig skillnad emellan knut och prygel?
Det synes i sanning, som kunna de komma på ett ut.
Då man, enligt nya bevärings-förordningen, skulle kunna lösa sig från bevärings-skyldigheten, blefve ju deraf en följd, att Svenska folket komme att sönderfalla i två klasser, nemi. de, som vore underkastade prygel, och de, som icke kunde få prygel.
Är det lämpligt att bibehålla en bestraffning, som ger anledning till en sådan ståndsolikhet ?
Man har öfvergifvit hoppet att kunna risa in snille och lärdom i barnet.
Äfvenledes har man misströstat om att kunna piska in trohet och tillgifvenhet hos tjenaren, eller att spöa in ärlighet och rättsinnighet hos tjufveri.
Under sådana förhållanden blir frågan den, huruvida det icke gifves annat medel, än hasselkäppen, att ingifva krigaren mod och fosterlandskärlek?
Härvid framstår det förunderliga deri, att man samtidigt fordrar af soldaten, att han skall vara oförfärad för fiendens kulor och vapen, men hysa skräck för korporalens käpp.
I allmänhet påstår man, att lagen skall vara lika för alla.
Om nu disciplinen bland militären verkligen icke kan upprättas annat än genom prygel, så skulle ju deraf äfven följa, att detta straff borde tillämpas icke blott på gemenskapen.
En sådan slutsats vill man dock icke erkänna.
För att undvika motsägelse, låter man påskina, att hos befälet skulle finnas en hederskänsla, som saknas hos gemenskapen.
Detta är likväl ett påstående, som icke kan bevisas.
Men om det ändock vore sannt, så visar sådant endast, att menniskan blir sådan, som hon behandlas.
Behandla menniskorna såsom hundar och de skola äfven blifva såsom hundar.
Synnerligast med afseende å beväringen, är det icke blott å mina egna söners vägnar, utan äfven för sönerne till samtlige Riddarhusets ledamöter, som jag yrkar bifall till Bet:det Hr Lilliehöök, Bertil:
Jag tror, att de här uppdragna taflor äro målade med för bjerta färger, och vill tillåta mig att, i afs:de å användande i sednare tiden af prygel för militären, såsom enskilda exempel anföra 2:ne förhållanden.
1846—47 tjenstgjorde jag på en fregatt i Östersjön och Medelhafvet.
Under 16 månader utdelades icke kroppsstraff mera än 2 gånger; detta var dock för mera än 10 år sedan.
För 4 år sedan förde jag sjelf en korvett med 140 mans besättning, och under 10 månader, som expeditionen varade, blef jag blott 2:ne gånger tvungen att använda det ifrågav:de straffet; den ena gången för vid flera tillfällen begånget snatteri, och den andra, Oen 29 Maj. då en karl öfverfallit en annan och slagit honom, så att blod flöt.
Jag vet verkligen icke, hvad annat straff jag vid dessa tillfällen skulle hafva användt, och icke heller medgifva krigslagarne något annat.
Det är icke angenämt att uppträda till försvar för prygelstraffet, men tyvärr stå icke alla menniskor på en sådan ståndpunkt och bildningsgrad, att detsamma kan undvaras.
Detta omdöme torde icke kunna jäfvas af någon, som haft befäl ombord på fartyg; i land torde det lättare kunna undvaras.
Man måste betänka, huru inskränkt utrymmet är ombord, hvilket gör användande af arrest, såsom verksamt straff för den, hos hvilken känsla för heder icke eller endast i ringa grad finnes, omöjligt.
Om hela besättningen skulle ligga på en gång,, så skulle platsen för hvarje karl blifva endast 3 alnar i längd och 18 tum i bredd.
En arrest ombord skulle också af många icke betraktas som något straff, utan snarare tvärtom, emedan den innefattar fullkomlig hvila och befrielse från det arbete, som då måste åläggas de öfriga af besättningen, hvilka sålunda betungas i samma mån som antalet af arresterade ökas.
På grund af allt detta tror jag, att det straff, som man här önskar få upphäfdt, bur fortfarande qvarstå såsom en skräck, och att i nödfall tillgripa, ehuru dess användande bör så vidt möjligt inskränkas.
Om fråga vore att upphäfva prygelstraffet vid de tillfällen, då det i land af domstol ådömes, skulle jag möjligen kunna biträda ett sådant förslag, men som frågan nu står, måste jag, i likhet med Hr Skogman och Erih.
Armfelt, yrka afslag å TTtsk:ts Befcde. Erih.
Lika med Hr Skogman måste jag tillstå, att Gr.
Adlersparres anförande var för långt, för att jag skulle kunna nu bemöta detsamma på ett något så när tillfredsställande sätt.
Jag måste dock söka besvara någon del af hvad jag lyckades deraf uppfatta.
Till en början yttrade Hr Gr:n, att han tager sig fri från den förebråelsen att, oaktadt han yrkat afskaffande af prygel, dock icke hafva föreslagit något annat i stället, derföre att han öfverlemnat åt de rättslärde att uppgöra den saken.
Härpå får jag svara, att K.
M:t nyligen haft församlad en komité just af rättslärda personer, som öfverlagt om denna fråga, och resultatet deraf blef, att, huru gerna de än önskade borttaga prygelstraffet, så ansago de dock sådant för närv:de icke låta sig göra.
Vidare har Gr:n åberopat, att man numera afskaffat en mängd olika straffärter, som förr här funnos stadgade, såsom qvalificerade dödsstraff, gatulopp, spö och ris, kyrkoplikt m. m.
I stället för spö- och risstraffen har man nu satt vatten och bröd; men detta är en straffart, som ej kan användas till ersättning för extra-judieielt prygel, emedan den ej låter sig verkställas vid de allraflesta sådana tillfällen, då detta sednare nu ådömes.
Sjelfva karalcteren af ett extra-judicielt straff består deri, att detsamma verkställes genast, utan ringaste uppskof; och om man nu VI B. 35 518 Den 29 Maj. skulle borttaga prygelstraffet, så återstode, t. ex. under marscher, ingen annan utväg, än att antingen döma karlen först sedan tåget är slutadt, eller också att genast skicka honom hem igen för att undergå bestraffningen.
Båda dessa utvägar äro högst olämpliga, och detta torde vara så klart, att jag icke behöfver derför anföra något vidare bevis.
Yidare är sagdt, att en aktad militär såsom ett substitut för de nu föreskrifna straffen föreslagit att utmärka bestraffningen genom särskilda tecken på kläderna, och att efter en viss mängd af förseelser karlen skulle nedflyttas i en särskild traffklass.
Om detta sätt att gå tillväga är lämpligt, så ser jag alls icke, att K.
Mits sednaste författning derför lägger något binder i vägen, utan snarare tvärtom.
— Man har också påstått, att äfven under sednare år en icke obetydlig massa prygel utdelats vid garnisonsregementena i Stockholm; jag har någon erfarenhet af detta förhide, emedan jag varit auditör vid ett sådant, och jag kan försäkra, att från berjan af Juli 1859 till samma tid detta år har prygelstraffet vid ifrågavide regemente icke tillämpats mera än 2 å 3 gånger; och hädanefter kommer det utan tvifvel att blifva ännu sällsyntare genom den nya stadgan oro extra-judiciel bestraffning samt den deruti lemnade föreskrift, att 4:de gradens bestraffning ej får, då annorledes ske kan, ådömas förr än den felande förut genomgått de tre lindrigare gradernes bestraffningar.
Hr Grin har också sagt, att prygel skulle vara menligt för helsan.
Vatten och bröd torde dock icke kunna anses helsosamtnare. och det undergås likväl af personer af alla åldrar och kön, sedan läkare förklarat dem i stånd dertill.
Personer, tillhörande arméen, och som således böra ega icke obetydliga kroppskrafter, böra väl då också kunna tåla vid prygel, åtminstone synes för mig detta fullt tydligt.
Hr Grin har också åberopat förlndet med Pranska arméen, som utan tvifvel är en ärofull armé; men dervid förekommer, att inom Franska marinen, der hederskänslan väl dock må anses lika stark som inom Franska arméen, ehuru begreppen om å ena sidan det för nämnde känsla sårande och å den andra sidan det för disciplinens vidmakthållande nödvändiga något olika utbildats, bibehölls daggstraffet anda till 1849, då under uppbrusningen af de revolutionära passionerna alla kroppsstraff borttogos, utan att man satte något annat i stället.
Sedan jag nu sökt i någon mån besvara en del af de argumenter, Gr.
Adlersparre i sitt långa anförande framställde, får jag hemställa, huruvida det är med känslan eller med förståndet man bor stifta lagar.
I förra fallet borman visserligen genast utan betänkande afskaffa allt prygel, men i det sednare vore det skäl att börja med att utfinna något medel, som kunde ersätta detsamma.
Då jag för öfrigt hyser den säkra öfvertygelse, att K.
Mit icke kan bifalla en R.
Sf.rs framställning af sådant innehåll, som här blifvit af Utskit föreslagen, förr än ett helt nytt system blifvit antaget, och då jag icke l)e» A) Maj. anser det vara skäl att R.
M:t med ansökningar, som man på förhand ganska väl vet icke kunna vinna afs:de, så hade jag helst önskat, det ifrågav:de förslag aldrig framkommit.
Nu har detsamma visserligen redan blifvit af 2 Stånd antaget, och 'förmodligen kommer äfven det 8:dje att följa exemplet; men jag tror det dock vara R. o.
Åd. värdigt att icke deltaga i ett sådant beslut, utan tvärtom genom förslagets förkastande lemna det moraliska stödet af sin bestämdt uttalade åsigt åt K. M:t, hvilken i egenskap af krigsmaktens högste befälhafvare icke lärer nu, mera än nasti, år, gilla dessa straffarters absoluta afskaffande, och för hvilken, vid meddelande af svar å R. fhirs skrifvelse i ämnet, det borde ligga cn stark anledning till afslag derå i den omständighet, att den icke blifvit gillad inom det Stånd, der onekligen den största förmågan måste finnas att bedonia verkningarne på krigshärens och flottans disciplin af kroppsstraffens borttagande.
Det är visserligen icke behagligt att uppträda till försvar fölen åsigt, som både nu är och allt framgent troligen blifver förkättrad, men man måste i detta som i alla andra fall uteslutande följa sin öfvertygelse, och jag kan derföre ej annat än anhålla, det R. o. Ad. måtte afslå den hemställan, som Utsk.-t uti detta sitt Bet:de gjort, om en underd. skrifvelse till K. H:t.
För min del hade jag önskat, att motionen icke blifvit vid innev:de riksdag framställd.
Då nemi. så nyligen en K.
Förordn. utkommit, åsyftande att förminska användandet af prygel, och hvilken ännu ej kunnat, i brist på arrester för arméen, vinna full tillämpning, så att man kan döma om dess resultater, så förefaller det mig nästan omöjligt, att K.
M:t nu skulle kunna lemna sitt bifall till en sådan R.
Stus anhållan, som här blifvit ifrågasatt, eller att prygel skulle helt och hållet afskaffas.
Jag tror också att, om man blott låter några år gå förbi, så skall prygel af sig sjelf sa småningom dö ut.
Hvarje officer, som är nog gammal att kunna påminna sig förh:det för 20 år sedan, måste erkänna, att detta straff, hvarom nu är fråga, då mycket och ojemnförligt oftare användes.
Om jag går i mina minnen tillbaka till för 25 år sedan, så kunde efter regeln icke en trupp vara sammandragen, äfven under kortare tid, utan att prygel måste utdelas; nu deremot har det funnits år, då vid det regemente, för hvilket jag har äran vara Chef, icke ett euda slag blifvit utdeladt.
Andan bland soldaterna var förr sådan, att prygel behöfdes; men sedan man nu börjat vända sig till truppens ambition och egen hederskänsla, har förh:det betydligt förändrat sig.
Att det är motbjudande att anbefalla detta slag af straff och förnärmande för den, som detsamma undergår, är tydligt och låter sig icke förneka, så mycket mindre som truppen kommer till insigt deraf, att det icke är 550 O o 11 29
Maj. en husbonde tillåtet att handgripligen tukta sina tjenare.
Detta oaktadt vill jag icke nu med min röst biträda förslaget att helt och hållet afskaffa prygelstraffet, ty ehuru jag vet, att det stora flertalet af manskapet kan genom goda ord ledas nästan hvart befälet vill, så finnas dock individer, hvilka härifrån göra undantag.
Dör dessa måste dock ett straff finnas, och jag vet sannerligen icke, hvad som nu skulle kunna remplacera prygel.
Arrest är egentligen icke något särdeles straff för den indelta arméen; under vapenöfningstiden förfar man vanligen så, att karlen arresteras, men med tjenstgöringsskyldighet, och det är då endast en obetydlig tid, som han kommer att tillbringa i arresten.
Jag kan icke heller inse, mot hvad prygelstraffet skulle kunna utbytas i krigstid, då straffet naturl. måste kunna tillämpas långt hastigare än under fredstid. Gr. Adlersparre har talat om, att de, som begå förseelser, kunde nedflyttas till att tjena vid trossen, men jagtviflar att detta medel skulle befinnas verksamt.
Det är bland andra förbrytelser en, som alltid måste allvarsamt beifras, nemi. plundring.
För sådan i större skala finnes naturl. icke annan utväg än att fusillera den eller de skyldige; men om en karl går förbi en trädgård och bryter ned en gren för att taga några äpplen, eller om han tillgriper ett stycke kött eller dylikt, så kan man lika litet härför fusillera honom som lemna dessa förbrytelser obestraffade.
Jag tror således, att TJtsk:t gått något för häftigt tillväga, och att man mäste vara fullt beredd att sätta något annat i stället, innan man besluter sig för att borttaga prygel- och daggstraffen helt och hållet; men då denna fråga nu en gång blifvit framställd, anser jag icke heller lämpligt, att It. o. Ad. helt tvärt afslår densamma.
Jag vill derföre för min del hos H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. å bifall till TTtsk:ts framställning med den förändring, att beslutet komme att lyda: »att B.
St:r i underd. »skrifvelse hos K.
M:t matte täckas i sam»mauhang med förväntad omarbetning af krigsartiklarne, för »hvilken något hinder i behofvet af nödiga reformer i krimi»nal-lagstiftningen, efter de i densamma vidtagna förändringar, »numera icke torde förefinnas, taga i nåd. öfvervägande, huru»vida icke prygel- och daggstraffen kunde emot andra lämpli»gare straff utbytas.»
När man, såsom Hr Ce derschiöld vill genom exklamationer ådagalägga det oriktiga i en straffart, så bör man åtminstone icke i dessa åberopa förh:den, som ej äro med sanningen öfverensstämmande.
Hr Cederschiöld yttrade nemi., att man kan köpa sig fri från prygelstraffet, ehuru, mig veterligen, den nya beväringslagen icke innehåller något dylikt.
Likaledes har han yttrat, att det vore orimligt att bibehålla prygel, da man fran skolorna bannlyst hasselkäppen.
I skollagen stadgas dock uttryckligen, både att och Den 29 Maj.
551 viel hvilka tillfällen Skol-Collegium eger döma lärjungen att nedflyttas i stryk-klassen, och då lärer han väl få smaka käppen, nu som förut.
Hvad saken i sig sjelf beträffar, tillåter jag mig icke att vidare yttra några skäl för afstyrkande af TJtsk:ts framställning, emedan dessa redan blifvit af Frih.
Armfelt tillräckligen fullständigt anförda; men på grund af dessa samma skäl kan jag icke annat än på det högsta afstyrka allt afs:de å det förslag, som Gr. af Ugglas framställt.
Vi veta ju, att komiterade redan utlåtit, sig i detta ämne, och att K.
M:t icke kunnat finna någon utväg att i förev:de afs:de göra någon förändring.
Jag anhåller derföre endast om afslag å Utsk:ts hemställan.
Jag vill äfven lägga min röst till deras, som begärt bifall till Utsk:ts hemställan.
Man säger, att prygel måste bibehållas för discipli nens skull; men man måste besinna, att vid en trupp har befälet skyldighet icke allenast att vidmakthålla disciplinen, utan äfven att befrämja dess moraliska förädling.
Detta syftemål torde icke kunna vinnas genom fruktan för käppen, utan snarare derigenom, att befälet litet mera ginge in uti och intresserade sig för manskapets enskilda förh:den, samt genom sitt eget beteende så inom som utom tjonsten söker tillvinna sig dess aktning och förtroende.
Icke tror jag man skall kunna säga, att sådana regementen eller kårer, inom hvilka prygel oftare utdelas, företrädesvis utmärka sig för duglighet och god militärisk esprit; och då det visat sig, att denna kan ganska väl förefinnas inom andra armeer, som redan öfvergifvit prygelstraffet som korrektiv, torde äfven inom den Svenska resultatet af dess afskaffande ej vara att frukta.
Jag anhåller sål. om bifall till hvad Utsk:t föreslagit.
Prygelstraffet liar utan tvifvel uppkommit på den tid, då krigshärarne utgjordes af sammanrafsadt folk, och det kunde då vara af behofvet påkalladt.