Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På båda sidor om salen ledde dubbeldörrar åt andra rum.
De resande förfogade sig ditåt, men funno utgången tillspärrad, ehuru båda dörrarne voro aflyftade.
Uti en här belägen mellanförstuga, som förde till klädrummen, voro upphöjningar anbragta för musiken, hvilken bestod af åtta musikanter utaf C–bgs regemente.
Här var således ingen passande plats.
Med biträde af sina lorgnetter, erhöllo de slutligen sigte på ett rum, som var medelpunkten för herrarnes nöjen.
De styrde dit och hamnade lyckligt bland grupper af äldre och yngre män, virabord, punschbålar, tobak och högar af pipor.
Brukspatronen träffade här ett par bekanta, hvilka åtogo sig att presentera dem för damerna.
För att så mycket bättre kunna bestämma sitt val, fattades posto vid tröskeln, och nu läto de sina blickar anträda en upptäcktsresa utefter den förutnämnda raden.
De voro på långt när icke halfvägs, då dörrarne åt stora förstugan öppnades, och ett fruntimmer, otvifvelakligt en förnäm dam, inträdde, åtföljd af tre graçer.
Damens klädsel var, efter dåvarande bruk, ytterst praktfull; en lysande siden-walterscotts-klädning, en turkisk shawl, som till hälften betäckte icke just alltför ungdomliga former, och på hufvudet en röd och hvit krusflors-turban, med hvita pannascher, hvilka behagligt svajade vid hennes stela nickningar till de åt höger och venster helsande balgästerna.
De efterföljande graçerna voro klädda i hvita florsklädningar, och törnrosor i lockarne.
Alla fyra gingo upp till den sidan af salen, der våra resande stodo.
Så snart de satt sig, närmade sig en hel svärm herrar; men innan dessa hunno fram, stod redan en olycksalig jungfru med thébrickan mellan dem och föremålen för deras ifriga sökande från ena ändan af rummet till den andra.
Närmast uppasserskan stod en lång herre med epåletter, och tycktes otåligt vänta, att hon skulle förfoga sig derifrån.
Officeren stod med sidan mot flickan, och då hon reste sig från sin lutande ställning, stötte hon hufvudet mot hans axel, så att en liten aldranättaste bindmössa, med åtföljande lång svans af hår – ty det stackars barnet hade nyss i nerffeber förlorat sitt eget – blef hängande i officerens epåletter.
Till och med för en värdshusjungfru var detta för mycket; hon släppte hela brickan i hennes nåds knä, och ilade ut.
Hafveriet i nådens sköte öfvergick all beskrifning.
Sönderslagna thékoppar, bitar af kristallsnipan, simmande citronskifvor, sockerstycken, skorpor och pepparkakor, allt häfdes om hvartannat i de brusande böljorna af kokhett thévatten och grädda.
De åskådande voro nära att kikna af skratt.
Alla näsdukar blefvo, af pligtskyldig höflighet att qväfva dessa utbrott, nära sönderbitna, då officeren, med det nya hederstecknet på axeln, bjöd armen åt damen, vid hvars uppstigande en sådan klingklang förspordes, att ingen menniska mera var i stånd att återhålla det qväfda, men nu utbristande löjet.
Sedan betjeningen bortskaffat spillrorna af den förlorade servisen, och lugnet blifvit återställdt, började musiken ånyo.
”Herr pastor!” frågade brukspatronen och ryttmästaren nästan på en gång den af sina bekanta, som lofvat vara deras vägvisare, ”hvilka äro dessa damer?”
”Friherrinnan
H–d och fröknarne S–z.”
”Vill ni vara god och presentera oss för dem, som sitta oss närmast?
Detta var snart gjordt, och straxt derefter hvirflade de om i en liflig vals.
”Nå,” sade ryttmästaren småleende till sin vän, ett par timmar senare, ”hvad säger du?”
”Att jag icke kan få se något roligare, än första akten, hvarföre jag nu går och lägger mig,” svarade brukspatronen.
”Jag kommer snart efter,” försäkrade baronen, och sökte behändigt komma i samtal med pastorn.
”Rätt hyggliga flickor, de der unga damerna!
Känner herr pastorn familjen?”
”Ja bevars, major S–z; fadern är en hedersman, men fattig på allt, utom på barn.
Dagboholm är en klen gård och ...”
”Om förlåtelse, herr pastor,” afbröt ryttmästaren, som nu hört mer än nog, ”jag ser att St–hal redan begifvit sig härifrån; jag får äran tacka för nöjet af er bekantskap.”
– Och med en lätt bugning försvann vår baron.
Då herrarne följande morgon vaknade, hörde de med förundran en munter sång nedifrån, jemte stoj, skratt och klingande med glas.
De gingo ner och funno hela sällskapet sysselsatt vid frukostborden.
Medlidsamt drogo herrarne på munnen, när de vid inträdet i fruntimrens rum blefvo varse den förändring dagsljuset framställde, så väl på drägter som ansigten.
I en sal på andra sidan drucko herrarne dragonpunsch och rumlade dugtigt om.
Mången fru stod förgäfves i dörren, och vinkade med näsduken signal till uppbrott, och klockan var ett på dagen, innan det blef så lugnt, att våra vänner kunde tänka på resa och afsked.
”Jag har en plan,” började brukspatronen, då de nu, obehagligt stämda af den stundande skiljsmessan, sutto bredvid hvarandra på soffan.
”Vill du ej följa mig på min resa; den skall ej blifva utan interesse?
Ett par månader i Köpenhamn, allting fritt, och du är just lagom hemma, för att innan mötets början vistas ett par dagar på Knapergården hos min familj.
Har du tid och lust, så skall du vid återkomsten få lära känna min far, en gästfri man, och min syster, en herrlig ros?”
Ryttmästaren teg öfverraskad; men som han hade permission, och en sådan resa i alla fall var af vida högre interesse, än den tilltänkta, skref han i hast ett bref fullt af ursäkter till sina slägtingar, och innan klockan 2 sutto herrarne åter i slädarne, hvarest vi nu tills vidare lemna dem.
Hjobsposter, öfverändakastade för- hoppningar, den sista Viljan.
Anklaga Nornan, hvars vreda lotter
Ej menskor rubba; de falla från
Åskdiger himmel på jordens son.
Tegnér
Det torde nu vara tid att återvända till Halleberg, för att se åt, om ej sällskapet derstädes tänkte på hemfärden.
Ingenting mindre.
Man uppställde sig till en fandango.
Klein hade redan för andra gången på aftonen gifvit Maria handen, och de fruar, hvilka, i egenskap af förkläden, intogo soffan, började redan en och annan betänksam hviskning, då en uppassare inträdde och lemnade doktorn ett bref.
Han tog det och gick åt sidan, för att läsa det vid ett ljus.
Marias blickar följde honom; hon såg att brefvet måste vara af ett upprörande innehåll.
Efter några minuter nalkades han Maria; det kostade synbart på honom att på ett, i följd af deras omgifning, fremmande sätt tala med henne.
”Ursäkta, min fröken, jag måste på ögonblicket resa!
Ett bref underrättar mig, att min far, som haft den olyckan att köra ned i en vak, deraf fått en så stark förkylning, att hans lif hvar minut sväfvar i fara.
Jag skyndar att tala med doktor Faxe; han skall säkert med nöje blifva er beskyddare på hemvägen.”
Klein gjorde en vördnadsfull bugning och för svann.
Några ögonblick derefter, då han uppgjort med sin kollega, att denne under hans obestämda frånvaro skulle sköta hans praktik, fick Klein tillfälle att hviska till Maria: ”Jag hade hoppats ett annat slut på denna afton; tänk emellertid på mig så, som jag alltid skall tänka på er!
Så snart min pligt tillåter, är jag tillbaka.”
Efter en timmas förlopp var han i staden, och efter ännu en annan flög han vägen framåt, så fort man kan komma med hållhästar på hvarje gästgifvargård; och ehuru detta stundom går fort nog, tror jag dock att vi, läsaren och jag, lika gerna kunna taga fogelvägen, för att vara framme före doktorn, och se huru det står till i vår hjeltes fädernehem.
Brunkenäs, tillhörigt assessor Klein, hans far, är beläget uti en af Smålands vackraste trakter.
Åbyggningen ligger på en utskjutande udde, på tre sidor omgifven af en insjö, beströdd med de täckaste holmar.
Den fjerde, som utgöres af en stor slät gård, med herrliga trädgårdar på sidorna, leder till en af höga björkar sammanflätad allé, hvilken åter för ut på stora landsvägen.
I detta verkliga paradis herrskade nu dödens tystnad, i följd af den inomhus rådande sorgen; och vinterns hvita svepduk betäckte marken.
I förstugan smög sig betjeningen stilla och varsamt fram och tillbaka.
Uti ett stort rum på nedra botten herrskade isynnerhet denna hemska, olycksbådande tystnad, som gör att man fruktar ljudet af sina egna steg.
Väggarne i detta rum voro öfverdragna med gammalmodiga tapeter, och genom de nedfällda gröna rullgardinerna kastade månen sina dystra strålar på en grupp i fonden af rummet.
Från en stor sparlakanssäng hördes de tunga andedragen af den sjukes oroliga slummer.
Midtemot sängen, på en soffa, tycktes ett äldre fruntimmer, öfverväldigadt af sömn och nattvak, gifvit vika för naturens fordringar.
Hennes hufvud hade i en halft liggande ställning nedsjunkit mot dynorna.
En gammal man steg upp från en länstol vid sängen, gick fram och bredde med varsam sorgfällighet en shawl öfver den sofvande.
Derefter satte sig den gamle åter, lyfte ett litet bord närmare åt sig, och uppslog, sedan han satt den gröna vaxskärmen framför ljuset, ett ställe ur Bibeln, det han tid efter annan läste.
Skrynklorna på hans panna, jemte de hvita lockarne, vittnade att mången vinter tågat öfver hans hjessa innan den blifvit blekt.
Hans anletsdrag buro stämpeln af allvar och redlighet.
Hans drägt hörde till den underordnade klassens.
Lätta steg närmade sig platsen, der gubben satt, en liten hvit hand klappade honom på axeln, och då han vände sig om, mötte hans välvilliga blick en ung flickas oroligt spanande öga.
”Huru är det, kära herr inspektor?” hviskade en mild, klangfull stämma.
”Alldeles som när ni gick, och det är ju knappt en timma sedan.
Han har icke varit vaken; och då ni vet att doktorn försäkrat, att det i natt icke blir någon fara, är det obeskedligt af mamsell Carolina, att ni icke tager er någon hvila,” bannades den gamle.
”Ack, det är mig omöjligt att sofva!
Gud ske lof, tant Lisa Greta har lutat sitt hufvud ned!
För hennes ålder blir det tröttsamt att försaka sin nattro; men den goda gumman är så envis, att det ej varit möjligt att få henne härifrån.
Men hvad är klockan?”
”Elfva,” svarade inspektoren.
”O, min Gud,” suckade flickan, ”hvad Waldemar dröjer länge!
Tycker ni ej, att han redan borde vara här?”
”Ni är för otålig, mamsell Lina.
Man reser ej emellan W– och Brunkenäs på mindre än ett dygn.
Innan kl. 1 är han troligtvis anländ.”
Carolina gick nu tyst och försigtigt fram till sängen, och drog litet på sparlakanen; men då fadern oafbrutet slumrade, satte hon sig bredvid inspektoren, och tog en på bordet liggande del af Andaktsstunderna.
”Vet ni, mamsell Lina, efter ni ändå icke kan sofva,” sade den gamle, ”så låt oss rätt så gerna samtala litet med hvarandra.
Hvad tänker ni, eller fastmera om ni vet det, så säg mig hvad anledningen var till gamle brukspatron St–hals och hans dotters ankomst i går afton?
Brukspatronen kan jag icke så mycket undra på; ty, Gud vet, det kan allt behöfvas ett dugtigt tag i affärerna här; men flickan, hon förekom mig så stolt, när jag hjelpte henne ur slädan, liksom ville hon hafva sagt: se här din herrskarinna!”
”Ja, ja!” suckade Carolina, ”Gud vet bäst hvad som skall ske.
Alltsedan barndomen har ni, herr Lindman, i månget litet bekymmer varit min förtrogne; jag vill äfven nu tala öppet med er.
Ni vet, att familjerna Klein och St–hal, sedan en mängd af år tillbaka, lefvat på en utmärkt vänskapsfull fot med hvarandra.
Pappas och brukspatronens vänskap har varat från ungdomstiden, då deras fäder lefde på samma sätt.
För att befästa detta förhållande, och göra det ännu varmare, har han begärt af sin gamle vän Julies hand för Waldemar; och öfvertygad att detta äfven fullkomligt instämmer med dennes egen önskan, är det för att välsigna deras förening innan sin bortgång, som han åstundar att de här skola mötas.”
”Evige Gud!” pustade Lindman, ”hvilken hustru åt min ädle, redlige Waldemar!
Ett sådant kokett stycke, och högmodig och tillgjord sen! – aj – aj – aj!”
”Nå, nå, kära inspektor, hon är ingen engel; men besinna, att pappa tror det Waldemar länge älskat henne; och dessutom är hon skön, ovanligt skön och rik, det känner ni.”
”Det må hon vara, och tyvärr är det just deraf hon blifvit förhexad; men jag säger förut, det blir en stor olycka.”
”Ser ni,” återtog Lina, ”pappa anser, att det blir en stor lycka för mig.
Hvar skulle väl jag taga vägen?
Ni vet väl, att jag och gamla tant icke kunna bo ensamma här.”
”Det behöfver ni ej heller, mamsell Lina!
Ni har en säker tillflykt när ni vill.
Väl är kyrkoherden en man till åren; men det är dock icke ett parti att förakta; och nog satte jag hellre fötterna under eget bord, än under en sådan svägerskas.”
”O, tala ej derom!
Jag vill hellre tjena, än gifta mig blott för att blifva försörjd.”
”Det skälet, menar jag, kan vara vigtigt nog; men menniskans vilja är hennes himmelrike!
Emellertid torde den dag komma, då ni ångrar er.”
”Aldrig, herr Lindman!
Den gode kyrkoherden förtjenar varmare känslor för tillbudet af sin hand och sitt hjerta, än jag kan skänka honom; således kan jag ej komma att ångra, det jag ej velat bedraga honom.
Men,” tillade hon och afbröt ämnet, ”jag fruktar, att pappa kan hafva misstagit sig på Waldemars känslor.
– Tyst, skäller ej gårdshunden?”
Inspektoren tände hastigt en vaxstapel och gick ut.
Carolina knäföll i en stilla bön vid sängen.
Efter en stund hörde hon, att personer närmade sig dörren.
Den öppnades sakta, och hon hvilade vid den älskade broderns bröst.
”O, Waldemar, hvilket sorgligt möte!” utbrast den betryckta flickan.
”Trösta dig, min Carolina! du skall hos mig finna en brors och en fars känslor förenade.”
Ljudet af denna röst trängde till den sjukes öra, likt en himmelsk musik; han vaknade.
”Är du här, min son?” hördes en matt stämma, och Waldemar, nedböjd öfver sin faders dödssäng, tryckte den vissnade handen till sina läppar, under det stora tårar nedföllo på den gamles kinder.
”Icke så, min son! gör mig ej för vek!
Mina ögonblick äro räknade; låt mig derföre säga dig hvad som förljufvar min bortgång.
Det är hoppet att hafva grundat din lefnads lycka.
Döden rycker mig hastigt bort, utan att jag kunnat beställa om mitt hus.
– Han talade nu med synbar ansträngning. – ”Du vet att jag skref till dig om Carolina, om kyrkoherden; – hon ville icke – och vare det långtifrån mig att tvinga henne!
– Derföre skall hon – i ditt hus – finna en fristad.
– Han teg länge, bröstet häfde sig allt tyngre, och kallsvetten föll i stora droppar från hans panna.
Mörka tankar uppstego hos Waldemar.
”Hvad menar han?
Gode Gud! han har väl aldrig ...”
Han vågade ej tänka ut den anade verkligheten; men han skulle ej länge sväfva i ovisshet.
Den sjuke återtog: ”Till din jordiska lycka har jag lagt grundstenen, och får välsigna er innan jag dör.”
”Min far, jag förstår er icke,” stammade sonen.
”Målet för min lefnads lycka känner ni ej.”
”Jo, bättre än du tror; jag har begärt och fått brukspatron St–hals och hans dotters samtycke till en förbindelse med dig, hvilken i många år utgjort min tysta förhoppning.”
”Ack, min bäste far!
ni har ...”
”Tyst, tyst, Waldemar – jag – orkar – ej tala – längre – din tacksamhet – vet – jag – förut.”
En slummer tillslöt den sjukes ögon, och sonen vågade icke störa honom.
Waldemars tankar och känslor voro i det förskräckligaste uppror.
Han kunde ej reda sig ur den labyrint, uti hvilken han var kommen; hans tinningar svällde, och en glödande feber skakade hans kropp.
Tid efter annan ville han försöka att tala; men den gamle sof jemnt, och som läkare insåg han, att vid uppvaknandet skulle dess tid blifva kort.
Slutligen inträngde de första strålarne af den inbrytande dagen.
Ännu satt Waldemar försänkt i djupa tankar vid faderns säng, då hans syster, åtföljd af ett ungt fruntimmer, i en lätt, prydlig morgondrägt, inträdde.
O, hvilken skilnad!
Den ena blek, nedböjd af smärta, med ett drag af outsägligt vemod på det visserligen ej sköna, men englahulda ansigtet.
Den andra regelbundet skön, praktfull som en nyss utsprucken ros, men till sin hållning stolt, som man kan föreställa sig en gudinna, vid den tid dessa nedläto sig att besöka stoftets söner, för att lyckliggöra dem genom sitt åskådande.
Begge flickorna bildade i Waldemars ögon en motsats, som skar honom i själen.
Han gjorde en kall, stel bugning, och ett det mest förtjusande leende från den sköna stoltas läppar blef obesvaradt.
Detta förtröt den högsinta flickan; men hon förmodade, att faderns tillstånd kom honom att försumma den hyllning, hon med skäl hade rätt att vänta, då han begärt hennes hand.
Ehuru detta skett genom fadern, fann hon det likväl omöjligt, att hans känslor icke voro interesserade häruti.
Hon stannade framför sjuksängen, och liksom
Nornan väntat på detta ögonblick, vaknade assessor Klein.
Han igenkände Julie, ehuru blicken redan var skum, vinkade att hon skulle gifva honom handen, och räckte den andra åt Waldemar, som stod der alldeles förkrossad af smärta och rörelse.
Sedan gubben en stund betraktat dem, lade han deras händer mellan sina egna, och tryckte dem hårdt.
”Nu dör jag lugn – min välsignelse – – Carolina – beskydda henne!” hviskade han sakta, såg upp, gjorde några långsamma, tunga andedrag, skiljsmessans dystra förebud; – ännu ett par svaga ryckningar, – och assessor Klein var ej mera.
Ännu höll den aflidne deras händer emellan sina, då brukspatronen inträdde och såg den rysliga gruppen.
Waldemar, nedsjunken på sina knän, med hufvudet lutadt öfver den aflidnes ansigte, Julie verkligt eller affekteradt afdånad, och Carolina i stum, tårlös smärta stående vid hufvudgärden.
Sedan herr St–hal skiljt de hoptryckta händerna och fört sin dotter i ett annat rum, försökte han använda tröstens och religionens ord med syskonen; men då hans bemödanden blefvo oförstådda, vände han sig till den gamle inspektoren, hvilken satt i ett hörn af rummet, försänkt i stilla men djup sorg.
”Hör, herr Lindman,” sade han, ”jag kan för närvarande ingenting uträtta här.
Jag måste dessutom föra min stackars dotter hem; när ni behöfver mig, är jag till tjenst.
I morgon eller öfvermorgon hoppas jag få se doktorn hos mig; helsa och säg honom det.”
– Han räckte Lindman handen och lemnade rummet.
Kort derpå afreste brukspatronen och hans dotter, oaktadt alla tant Lisa Gretas vänliga inbjudningar att åtminstone först dricka kaffe; litet förtretade, att ingen annan än gamla tanten sökt qvarhålla dem.
Ringvexlingen.
Tror du jag står på rosor här, och visar
Min lefnadslycka leende ifrån mig,
Och sliter utan smärta ur mitt bröst
Ett hopp, som vext tillhopa med mitt väsen?
Det var en mörk och stormig afton, regnet föll i starka skurar, hade alldeles bortsopat snön, och tjutande for vinden genom de öde rummen på Brunkenäs.
Från en kammare i öfra våningen lyste ett ensligt ljus, och en skugga rörde sig der af och an; tysta suckar, afbrutna klagande ljud, bortdogo i orkanens brusning.
Några sakta knackningar på dörren läto höra sig, och förnyades åter innan den ensliga invånaren i detta rum hörde det.
Hon spratt till, men reste sig hastigt upp.
”Är det du, Waldemar?” sade hon och öppnade.
Insvept i en vid regnkappa, inträdde brodern. – ”Min Gud, är det verkligen du?” frågade hon ännu en gång, och tog bestört ett steg tillbaka, då hon blef varse det förfärligt hemska uti hans anletsdrag.
”Ja, det är brudgummen, som kommer från sin trolofvade, sin brud!” sade han med ett nästan konvulsiviskt leende, och kastade sig på en stol.
Carolina aftog honom den våta kappan, torkade vattnet från hans panna, uppströk de oordnade, mörka lockarne, tände eld i kakelugnen, och ringde efter varmt thé.
”Du goda!” sade han och såg vemodigt på hennes ömma omsorger; men straxt derpå tillade han, i den mest tröstlösa ton:
”Så skulle äfven Maria hafva omhuldat mig med sitt sköna, kärleksfulla hjerta; och nu skall jag krossa detta hjerta jemte mitt eget.
Detta nedtrycker mig.
O, att det oskyldiga barnet aldrig hade lärt känna mig, och att jag ej så oförtäckt visat henne mina känslor, eller funnit ett gensvar i hennes; då hade jag nu, åtminstone utan detta inre qval, utan en klagan, kunnat bära mitt öde, ehuru blotta tanken på utbytet emellan dessa båda redan innehåller en namnlös smärta.
Men nu! nu!” – han slog sig för pannan – ”nu måste jag ju stå inför hennes mor som en skamlig bedragare.
– Han tystnade och försänktes i djupa, svårmodiga tankar.
”Min Waldemar,” tröstade Carolinas englaröst, ”var icke så modlös!
Denna Maria, som du så mycket älskar, är hon sådan som du för mig beskrifvit henne, så var säker att hon icke skall anse dig som en bedragare.
Hon skall finna, att en son ej kunde drifva gäck med en döende faders sista vilja, att du, då du ej var förlofvad med henne, omöjligt kunde på din sida finna något skäl att förstöra helgden af edra fäders löften och kanhända Julies lugn.
Tro mig, Waldemar!
Maria kan väl sörja öfver förlusten af sina tysta förhoppningar; hon skall dock ej vilja byta med den, som blott får din hand och ditt namn, då hon behåller hjertat och likt den bibliska Maria utvalt den bästa delen.
Men,” tillade Carolina, då hon eftertänkt det sjelfviska i denna slutsats, ”hon skall slutligen fly till den evige Förbarmaren, och bedja att han renar hennes kärlek, och vänder Waldemars hjerta till den han inför Gud och menniskor lofvat sin tro.”
”Ack, Carolina! jag känner att du har rätt, och jag vet att Maria skulle kunna göra det, ja, mycket mera; ty hon är rik, som du, på allt hvad själen och hjertat eger ädelt, samt af en bättre natur än vi andra.
Men jag, Lina!
Du begriper ej mina qval.”
”Jo, jag begriper och fattar dem; men berätta mig nu allt vid ditt besök.
Fanns intet hopp från deras sida till utsigt af en anständig brytning?”
”Nej, icke det ringaste; du skall få höra allt hvad som passerat.”
”Då jag på morgonen anlände, kom den redlige gubben med det välvilligaste leende emot mig.
’Nå, kommer du ändtligen, min son?’ sade han och införde mig i sitt arbetsrum.
Här utvecklade han ställningen af vårt hus.
Han hade redan innan min hemkomst, på vår fars begäran, med Lindman genomgått alla böckerna.
Han är utnämnd till din förmyndare; och önskar att du, tilldess bröllopet inträffar, förblifver hos honom.
Hela lösöreboet blir försåldt att betäcka skulderna.
Sjelfva gården hoppades han dock kunna rädda åt oss, och föreslog mig att låta vår gamle, hederlige Lindman tills vidare hafva den på hälftenbruk.
Jag svarade ja till alla hans förslag. ’Gud vet, min son,’ sade han, med ett mildt förebrående leende, ’affärsman måste du ej vara.
Men var trygg; sakerna hvila i din tillkommande svärfars händer; annars skulle jag vilja råda dig till litet mera försigtighet.
– Då han ej kunde upmuntra mig, sade han vänligt: ’Min bäste gosse, äfven jag förlorade en gång en kär, mycket kär fader; men det måste vara måtta med allt här i verlden, således äfven med sorgen.
Jag var, vid den tiden, förlofvad med min nu bortgångna, evigt saknade maka; derföre bemödade jag mig att för hennes skull qväfva min smärta.
Och ser du, Waldemar! så bör äfven du göra.
Du bedröfvar Julie, om du visar dig så inför henne.’ ”
”Rörd af hans faderliga godhet, och djupt kännande huru litet jag hade att gifva dem i utbyte mot deras kärlek och förmögenhet, eller rättare rikedomar, ty Julies hemgift kunde tillfredsställa den mest anspråksfulla väntan, fattade jag mig så godt jag kunde, beherrskade de upproriska känslornas storm, och lofvade, vid min heder och den bortgångnes minne, att göra mig värdig den lycka han ville skänka mig.
Julies sällhet, försäkrade jag den lyssnande fadern, – och, Carolina, jag skall hålla ord, ehuru på bekostnad af min hela jordiska lycka, – ja, hennes sällhet skall blifva målet för mina önskningar och ifrigaste bemödanden.
– ’Nu är jag nöjd, min son,’ svarade han tillfredsställd. ’Jag vill derföre föra dig till flickan.’
Halft drömmande följde jag med till förmaket, der Julie satt vid sitt fortepiano.
Hon rodnade djupt, då jag nalkades och tog hennes hand.
’Åh, intet krus,’ ropade gubben; ’fästman och fästmö helsa ej så hvarandra.’
Vi stodo båda liksom bildstoder stirrande på hvarann.
’Nå, hur går det!
Omfamna hvarandra i Guds namn!
Jag var ej blyg, då jag skulle erhålla den första kyssen af min salig gumma.
’”
”O, huru plågsamt blef icke detta skämt för oss båda!
Jag kunde likväl ej göra mig löjlig.
Hastigt böjde jag mig ned mot den förlägna flickan, och Gud vet huru det gick till; men saken hade väl sin riktighet, ty jag hörde brukspatronen säga:
’Se så, barn! det är bra!’ hvarefter han lemnade rummet.”
”Men nu blef det först rätt illa.
Julie kastade på mig en blick, hvilken skakade det innersta af min själ.
Det var en blick af outsäglig smärta.
Hon pekade på en närastående taburett, och satte sig sjelf på en annan.
Nu gällde det att säga något, som kunde tillfredsställa henne.