Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare böra vi erinra oss, att det var en fredlig tid i Europa då så väl 1838 års påkänning, som sista krisen inträffade, hvilka förutseendet väl är pligtigt att beräkna skola tid efter annan åter inträffa, men som lättare i samma förhållandenas krafter, hvilka framkallat dem, äfven finna sina naturliga botemedel; men jag tror, att det är vågadt att förutsäga, att icke andra tider, mera kritiska tider med deras inflytande kunna inträffa, och då kunna mera allvarsamma faror uppstå.
Kriserne i handels- och kreditförhållandena blifva ändå större, fordrande större krafter att mötas med, hvilka sålunda ej i förtid böra förskingras.
Jag anhåller om afslag på Utsk:s tillstyrkande.
Den sista värde talaren har uppträdt till vederläggning emot de af Ulsk., i betänk, anförda skäl; och jag anhåller derföre att något närmare få skärskåda samma vederläggning.
Otsk. har såsom skäl antagit, att silfrets värde bör vara erkändt inom landet, såsom ett slags vilkor för realisationens bestånd.
Ulsk. har dock dervid förfarit ganska varsamt, då det icke yttrat att realisationens bestånd endast och allenast skulle Den i Mars f. m. 63 bero deraf, att silfver vore i rörelsen, men ansett att realisationen förstärkes deraf.
I anledn. af hvad Hr Rosenblad yttrat, torde det tillåtas mig anföra en möjlighet, som gjort sig gällande under förflutna tider, eller den, att vi ännu en gång skulle få antaga den förut ofta anlitade utvägen att utgifva sedlar utan motsvarande valuta.
Jag har trott att då silfver förut vore ute bland allmänheten och således dess värde erkändt från den sidan, så skulle såväl arbetaren, som säljer sitt arbete, sorn producenten, hvilken säljer sin vara, kunna säga att de icke vilja sälja deni för sedlar; hvarigenom på förhand omöjligheten skulle vara ådagalagd att utgifva dessa sedlar utan valuta, emedan de icke skulle blifva i allmänna rörelsen mottagna.
Hr Rosenblad har velat bestrida detta, då han säger, att livar och en, som får sedlar, ju kan gå till banken och för dem tillvexla sig silfver.
Mig synes dock tydligt, att om R.
St. ännu en gäng skulle vidtaga åtgärden att utgifva sedlar utan valuta, så är det väl icke troligt, att R.
St. då skulle vara mindre kloka än‘förra gången, d. v. s. de måste väl då till följd deraf stänga bankoluckan; ty icke kan man förmoda att de skulle utgifva sedlar utan valuta och på samma gång verkställa deras invexling, samt låta det silfver, som vore qvar, gå sin väg.
Om vi således antoge, att R.
St. gåfve jernbref åt banken på samma gång som de utgåfve sedlar utan valuta och att vid tillfället intet silfver funnes i allmänna rörelsen, så blefve det nödvändigt, att taga sedlarne derföre att de utgjorde det enda sätt att tillvägabringa liqvider i den mindre rörelsen, men om silfver funnes utelöpande, så kunde de, som hade att försälja arbete eller varor, vägra att emottaga sedlar, och derigenom tvinga köparen alt lemna silfver, hvarigenom det således icke skulle löna mödan att försöka utgifva sedlar.
Man kan visserligen säga, att sådant icke ti 11 vägabringas genom indragning af sedlar i så liten skala, som den Utsk. föreslagit; men allting måste hafva någon början; att nu föreslå att alla sedlar till och med 10 r:dr rgds skulle dragas in, skulle pä en gång förorsaka en rubbning, som hvarken nr financiel eller statsekonomisk synpunkt vore tjenlig.
Men jag föreställer mig att om man vid denna riksd. har tillräcklig silfvertillgång för att draga in småsedlarne, så skulle man vid en annan riksd., ifall konjunkturen vore god, finna sig i tillfälle att draga in 32 skule b:co, kanske äfven 2 r:dr b:co-sedlarne, och slutligen äfven de öfriga smärre sedlarne; ett korrektiv, som är det enda, mot myntvärdets försämring vi här kunna tillvägabringa, så länge vi icke tillåta privata aktie-ägare att ingå i banken, emot hvilka allmänheten då, vid bristande tillgång, kunde vända sin talan.
Hr Rosenblad har äfven upptagit det skäl, Utsk. anfört, nemi. att åtminstone så mycket silfver, som vore ute i rörelsen, skulle blifva förlust i händelse af en olycka, d. v. s. 880,000 ndr silfver.
Detta utgör, säger Hr Rosenblad, endast T'T af hvad banken för närvar, äger.
Detta är visserligen sannt, men jag besvarar detta inkast på samma sätt, som de förra.
Detta är blott en början.
Finner man sedan saken vara af nytta och vigt, så kan man gå vidare framåt pa denna bana, och för den händelsen att en kalamitet skulle inträffa, så är åtminstone detta silfret frälst. 64 Den 4 Mars f. m Hr Rosenblad säger, att, genom ett konseqvent fullföljande af denna princip, borde intet silfver finnas i banken, utan alltsammans komma ut.
Detta skulle väl en hvar finna vara att gä lill ytterlighet, och det vore väl dä riktigare att säga att inga sedlar borde finnas under annat vilkor, än att man jemt hade sä mycket silfver, som svarade mot deras belopp; ty i annat fall mäste man väl skaffa sig silfver till utvexling emot de sedlar som presenterades.
Ilr Rosenblad har vidare invändt, alt man i Utskjs betänk, icke tagit i betraktande räntan af det silfverkapital, som man i allmänna rörelsen vill utsläppa.
Jag tror att Utsk. deruti handlat riktigt, att Utsk. icke räknat såsom förlust räntan på 880,000 r:dr silfver, hvarom här är fråga; ty om vi antaga att banken har jemt så mycket silfver, som behöfves för att inlösa de utelöpande sedlarne och vi antaga alt dessa 880,000 ndr icke gå ut i silfver utan uti motsvarande sedelbelopp, så måste ju en stor del af dem ligga inne för att honorera det sedelbelopp, som kan komma att inlösas, hvaremot när detta sedelbelopp blir invexladt, banken behöfver ett så mycket mindre belopp af silfver, som den har en mindre utelöpande summa i sedlar.
Den siste värde talaren har anmärkt, att, vid hvarje mindre liqvid, man oftast hör den begäran att få summan i sedlar.
Detta är visserligen sannt, men jag föreställer mig ali, den tiden silfvermynt här i landet var gängse och småsedlarne ännu icke funnos, det fanns ett motsatt tycke emot det, som Hr Rosenblad nu nämnde.
Jag är äfven öfvertygad derom, att när mari förut utlemnade sedlar ifrån banken, så mötte detta mera motstånd än man nu möter, när man vill ersätta sedlarne med silfvermynt.
Det vigtigaste skälet hvarföre man nu icke skulle vilja hafva silfvermyntet, är att allmogen icke har försett sig med börsar eller skinnpungar att förvara det uti, och derföre lätt tappar det, då det lägges i en ficka; men då man förut ville införa sedlar i st. f. silfvermynt, så mötte man först det motståndet att allmogen icke hade några sedelböcker och för det andra att den tvekade, huruvida papperslappen hade samma värde som det motsvarande silfvermyntet.
Man har talat om, att den besparing i kostnad, som uppkommer genom den föreslagna åtgärden, icke uppgår till mera än 40,000 ndr; men man bör icke förbise, att i samma mån som indragning af smärre sedlar vid lycklig silfverkonjunktur utsträckes, i samma mån minskas äfven bankens personal, hvarigenom äfven besparingen måste blifva betydligt större.
Beträffande möjligheten af förfalskning, så kan den verkställas såväl af sedelmynt som af silfvermynt, och om fråga är hvilketdera som är lättare att förfalska, så tror jag att man icke deröfver kan tillvägabringa någon positiv bevisning.
Hvad jag åtminstone för närv. kan såsom exempel åberopa, är, att på BankoUtsk:s bord förevisades en apparelj för 24 sk:rs efterapning, inkommen ifrån någon af korrektions- eller fängelse-anstalterna i riket.
Den bestod af trädstämplar för vattenstämplingen, och andra stämplar för trycket, så väl gjorda, att jag betviflar, att man skulle utan stor svårighet varseblifva efterapningen.
Dessutom förevar icke länge sedan ett mål om Den 4 Mars f. m. 05 om afskrifning af 3 falska 3 r:dr lncosedlar, sammansatta af icke gällande sedel-delar, och sorn bankofullm. afslagit att inlösa för prejudikatets skull; men vid närmare efterseende upplystes, att inom banken hade dock flera sådane sedlar förut blifvit emottagne såsom riktiga, emedan förfalskningen var så väl gjord att den icke utan allra största uppmärksamhet kunde upptäckas.
Således har man bevis på lättheten för det närvar, att förfalska sedelmyntet.
I afseende på siifvermyntet, har man åtminstone alltid klangen att tillgå, hvilket åtminstone i andra länder anses utgöra ett bevis på myntets äkthet.
Den värde talaren sade, all banken nu icke äger mera än 1,000,000jr:dr silfver utöfver hvad den hade då den förut stod på sin bästa punkt, och att om detta betänk, nu bifölles, så skulle bankens ställning nu icke vidare blifva bättre, än då; men straxt derefter erinrade den värde talaren, att då voro ännu icke de i Finland utelöpande sedlarne invexlade; och om man tillägger det silfver som åtgick till dessa sedlars invexling, så lär förhållandet blifva, att banken nu äger 4 millioner r:dr mera än den någonsin ägde då den stod på sin bästa ståndpunkt.
Det måste väl gifvas någon gräns för silfverköpandet i banken.
Banken äger för närvar, en ute löpande sedelstock af ungefärligen 43,000,000 r:dr ngds, hvaremot den äger i reel valuta 34,000,000 r:dr ngds, om deruti inberäknas ännu icke indragne vexlar samt Östgötha hypoteksförenings å utländskt mynt ställde obligationer.
Emellan förenämda 43,000,000 r:dr utelöpande sedlar och den metalliska valutan af 34,000,000, tyckes sannerligen vara en proportion, som kan tillåta att utgifva dessa 800,000 r:dr b:co i silfver.
På alla dessa skäl, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till betänk., och får derjemte tillkännagifva att, enligt de underrättelser som kommit mig tillhanda, detsamma redan blifvit i de 3 öfriga RiksSt:n bifallet.
Sedan ordf. i BankoUtsk. så fullständigt vederlagt de skäl som af en talare inom detta Stånd blifvit anförda emot bifall till BankoUlsk:s. betänk., så inskränker jag mig blott till att anhålla, att R. o. Ad. ville detsamma bifalla på de skäl som deruti finnas förebragte, äfven derföre att jag tror att antagandet af detta förslag skall hufvudsakligen bidraga till realisationens betryggande derigenom att det försvårar möjligheten af förfalskning.
Afven tror jag alt det skulle medföra den nyttan att vänja Svenska allmänheten vid större sparsamhet, samt vid användande af klingande mynt i den allmänna rörelsen.
Det har förefallit mig besynnerligt att Utsk. nu Ilar kommit in med ett betänk., hvaruti Utsk. har tillstyrkt smäsedlarnes indragning i anledn. af bankens större förmåga nu än fordom att invexla sina sedlar-.
När banken har förmåga att invexla sina sedlar, så är det icke derföre skäl att indraga dem, utan tvertom är det skäl att af erkänsla bibehålla detta obetydliga kapital till uppmuntran för framtida behof; hvad finnes väl för skäl att indraga småsedlarne för att tvinga ut skiljemynt i silfver? 3 H. 5 66 Den 4 Mars f. m.
Den värde Grefven har äfven talat om möjligheten att, för den händelse banken skulle komma i svårighet, R.
St. ännu en gång skulle blifva tvungna alt utgifva sedlar ulan valuta.
En sådan händelse vet jag aldrig hafva inträffat hvarken 1809 eller tillförne.
Vid alla föregående tillfällen blef visserligen banken medgifvet att utgifva sedlar, men R.
St. ätogo sig denna skuld och anvisade mede! till dess betalande.
Det var ett tvångslån, om man så får säga, som R.
St. ålade nationen för alt kunna utgöra de kostnader kriget fordrade.
Jag vill icke supponera att det af fiankolllsk. här framställda förslaget kan komma alt vinna bifall.
En värd talare har likväl yttrat att efter de underrättelser, han erhållit, tre stånd skulle hafva bifallit betänk, och att således inga småsedlar vidare skulle komma i omlopp.
Följden deraf skulle blifva att banken finge kasta bort en hop tusentals ndr för alt låta slå silfverskiljemynt till ersättande af småsedlarne, ty den summa som nu finnes i sådant mynt skulle icke förslå på långt när.
Man bör icke heller förgäta, om småsedlarne icke funnes, hvad det skulle komma att kosta staten att skicka ned skiljemynt i silfver till samtliga ränterierna i landsorterna för att besörja utgifterna på hvarje ställe.
Dessa måste naturligtvis skickas i fastager, hvilket kommer att medföra betydliga kostnader, då deremot de här beskedliga småsedlarne gå på posten utan allt. slags besvär.
Man får icke heller förbise möjligheten af att Sverige kan fa ett krig, att Sverige kan bli tvunget att sammandraga hela sin armée på långt afstånd ifrån hufvudstaden.
Då behöfves skiljemynt till betydligt belopp för manskapets aflöning och huru vill den värde talaren att man skall transportera allt detta skiljemynt till landsorterna.
Det går mycket väl an i sådana länder, som Frankrike och Tyskland, der man kan genom vexlar skaffa sig mynt af alla slag.
Der går det an, ja, Gud bevars! och äfven på främmande botten kan man hjelpa sig på del sältet, men inom sitt eget land der man måste skaffa aflöning för dagen under hela månaders tid, der skulle det blifva oupphörliga transporter af silfver emellan banken och arméen och huru mycket skulle väl folket blifva belåtet med att fä endast silfvermynt i st. f. sedlar.
Räcker icke skiljemyntet till för deras aflöning, huru skola de då skilja sig från marketäntarne ?
Skola de' gifva 2 ndr i sedlar i st. f. 8 skillingar b:co och sedan äta på räkning; men om då vid en hastig rörelse marketäntaren icke kunde medfölja, huru ginge det då.
Man gore sig föreställning om en armées ställning och man skall finna orimligheten af det framställda förslaget.
Jag för min del förklarar betänk, högst obetänksamt.
De som författat det hafva icke haft något förutseende af hvad som kunde inträffa i fäderneslandet i händelse af ett krig, och jag tillstyrker afslag på betänk.
Jag har visserligen hört åtskilligt annat, som kunde förtjena att särskildt upptagas till besvarande, men det kan vara öfverflödigt, ty betänk, är icke af den beskaffenhet att jag tror det på Riddarhuset kunna bifallas.
Cronhjelm har redan Den 4 Mais f. m. 67 besvarat en del af de anmärkmr, som blifvit gjorda emot Utsk:s betänk.
För dess godkännande tager jag mig friheten att tillägga några skäl, och att jemväl söka vederlägga hvad Frih.
Cederström sednast anfört.
Hr Rosenblad har sagt att allmänheten i Sverige icke gerna tager emot silfvermynt.
Det är sannt, men hvarföre är förhållandet sådant?
Jo! icke för den skull att allmogen hatar silfret, utan derföre att påskriften derå är af beskaffenhet att menige man och något hvar, fruntimmer deribland, icke så noga veta hvad myntet är värdt.
Så står det t. ex. icke på silfvermyntet 32, 12 sk. etc., såsom det står på pappersmyntet, hvarigenom värdet genast faller i ögonen, utan der står i stället i r:dr, jr r:dr o. s. v.
Huru mycket är nn J r:dr värd?
— Man måste då först eftertänka huru många sk. -j- ndr utgör eller ti sk. —; sedan erinra sig att dessa äro sk. species, värda 2| gånger så mycket i b:co-sedlar eller 4 gånger sä mycket i r:gds. Multipliceras då 6 med 4 sä får man ändtligen reda på att j r:dr silfver motsvarar 16 sk. b:co eller 24 sk. r:gds.
Om i stället stöde på silfvermyntet huru många sk. det gäller, sä vore olägenheten undanröjd.
Allmogen skulle då lika gerna taga emot silfvermyntet, som han tager en sedel.
Hr Rosenblad har trott att realisationen vore lika väl skyddad, blott banken alltid ägde silfver tillräckligt för utvexlingen.
Detta kan vara på sitt sätt sannt, men den största säkerheten för realisationens bestånd ligger väl deruti att silfver finnes i allmänhetens händer, så att äfven gemene man kan genom känslen i fingrarne fatta huruvida han blifver af staten och andra bedragen eller icke.
Tron .1, mine Hrr! att del hade varit möjligt göra en sådan bankrutt, som Sverige gjort, om det hade funnits silfver i allmänhetens händer.
Nu har man ät hvarje innehafvare af b:co-sedlar, berättigad att få 48 sk. silfver för 1 r:dr sedlar, gifvit 18 sk.
Han har således förlora! 30 sk.
Tron J att det hade varit möjligt att utan öppet våld och motstånd taga 30 sk. från hvarje ägare af 48 sk. om silfver varit i omlopp och om han derigenom begripit huru stor orätt man gjorde honom?
Men då han på sedeln såg siffran 1 eller 2, så trodde han i sin enfald, att han verkligen fick värdet af 1 r:dr eller 2 ndr silfver, när han för sin vara, eller sitt dagsverke emottog en sådan sedel ?
Snarare fägnade han sig åt en förmodad vinst, när honom genom sedelns fall inbillades, att både varor och arbetslöner stego.
Då man hos Turkarne ej förstod alt göra sedlar för att dermed belacka en bankrutt, utan slog piastern tunnare än han borde vara, der tände folket i sin förtrytelse eld på Constantinopel och man nödgades alltså akta sig för dylika finansiella åtgärder.
Hr Rosenblad har sagt att de 800,000 r:dr, som utgå bland allmänheten för inlösen af småsedlarne, icke på något särskildt sätt bidraga till större säkerhet om detta silfvers förvaring, enär det läge säkrare i banken.
Detta kan ur en viss synpunkt vara sannt; men meningen är, såsom jag nyss sökte visa, att genom denna summa, som är en ringa del af bankens redbarheter, betrygga realisationens bestånd i det hela.
Det är äfven klart att dä en hvar har 5 ’ 68 Den i Mars f. m. omsorgen att i stil ficka, sitt skåp eller sin låda förvara den andel, han iver i de 800,000 ndr, så behöfver icke banken hafva delta besvär, och att det skötes med sorgfällighet pä sätt Utsk. antydt.
Hr Rosenblad har talat om skyddandet af bankens redbarheter på Carlsborg, eller något annat ställe inom landet.
Denna fråga hörer egentligen icke hit, utan är föremål för pröfning af Hrr ledamöter i BankoUlsk., som väl i sinom lid lära underställa saken R.
St:s bepröfvande ifall de anse frågan vara af sådan vigt.
Men på förhand bör jag säga, att man kan draga i betänkande huruvida silfret verkligen är i säkerhet pä Carlsborg, just för garnisonens beskaffenhet.
Så länge hon består af pionierer, så torde det vara säkrare att hafva silfret här.
Hr Rosenblad har sagt alt 40,000 ndr, uppgifna såsom kostnad för tillverkningen af våra nuvar. småsedlar, skulle vara en för högt beräknad summa.
Jag hade icke väntat mig denna invändning mot Utsk:s yttrande och har således icke medtagit handlingar, som kunna bestyrka det; men jag kan göra det till nästa plenum, om någon tviflar på Utskis ord.
Jag torde då kunna visa, att förhållandet varit ofördelaktigare under de sednare åren, särdeles det sisla, då sedelomsättningen varit ganska stark, och dä denna kostnad uppgått öfver 50,000 ndr.
Om man antager alt kostnaden utgör blott 40,000 ndr om året, så skulle småsedlarne på de 50 år under hvilken tid det silfvermynt, som präglas, kan antagas åtminstone förblifva i omlopp utan att behöfva ommyntas, kosta 200,000 r:dr i st. f. 10,000 ndr som mynlningen af silfret skulle kosta.
J sen således, mine Hrr! hvilken förlust på sjelfva tillverkningen man gör om pappersmynt bibehålles och hvilken vinst, man gör i samma hänseende om silfvermynt införes.
Hr Rosenblad omtalar, att de 800,000 ndr som skulle utgå bland allmänheten för småsedlarnes inlösen kunde, i händelse de i banken förblefve, förräntas. Gr.
Cronhjelm har redan antydt, att i händelse banken fortfor att utgifva småsedlar, så måste han hafva inneliggande silfver, till underpant på desse sedlars inlösen om den begäres.
Detta silfverkapital kan således icke förräntas, Att silfverkassan i en hank kan vara mindre i förhållande till de utelöpande sedlarne, än vår nu är, må vara möjligt, äfvensom att silfverkassan må kunna till någon del utbytas emot räntebärande papper.
Men derom bör särskild framställning göras hos BankoUtsk. och frågan derom icke sammanblandas med den förevar.
Det är dessutom, såsom mig synes, en motsägelse i Hr Rosenblads yttrande, då han förut talar om skadan alt icke få utlåna dessa 800,000
Speciel- och sedermera påstår att detta silfvermynts utgifning bland allmänheten vore en förminskning af bankens förmåga alt vid kriser hålla sig uppe.
Det ena yttrandet står i strid emot det andra.
Hr Rosenblad vill på en gång både bibehålla myntet i banken och låna ut det bland allmänheten.
Hr Rosenblad säger att man icke bör tvinga allmänheten att taga hvad han icke vill hafva.
Jag har redan uppgifvit skälet, hvarföre allmänheten icke vill taga emot silfret, och har dervid äfven anfort, hvarföre motsträfvigheten lärde huru det skulle kunna öfver - Den i Mars e. m. vinnas och ske.
Om allmänheten förnimmer, att hon icke så lätt kan dragas vid näsan, när silfver är i hennes händer, så lärer hon också blifva mera benägen för silfvers bibehållande.
Hr Rosenblad har omtalat det hinder för silfrets lifgifvande, sorn skulle härröra af Svenska allmogens trasiga fickor och deraf härrörande våda för myntets borttappande.
Jag tror detta icke böra inverka på Edert beslut, mine Hrr! dä J af Gr.
Cronhjelm håfven hört hvad jag också förnummit, eller att BondeSt. redan antagit Utskis betänk.
Hr Rosenblad har yrkat att silfvermyntcl borde förbättras då man utgifver det.
Jag har ingenting emot att denna förbättring äger rum; men enligt Hr Rosenblads eget yttrande, denne f. m.,' är det mindre silfvermynlet, nemi. det som skall användas till skillingssedlarnes inlösen, lill sin halt alltför godt.
Pä f. m. vill han alltså att myntet skall försämras, nu på e. m. att det skall förbättras.
Antingen har han rätt på för- eller eftermiddagen?
Jag tror att han hade det pä f. m., emedan försämringen skulle beslå i en större tillsats af koppar, hvarigenom myntet, utan alt innehålla mindre silfver, blefve större och lättare handterlig!.
Cederström har förklarat sig anse det blifva ganska vådligt, att, i händelse af ett krig, icke äga skillingssedlar för transportens skull till den ort, hvarest en armé vore sammandragen.
Cederström har, likasom jag, deltagit i det stora kriget emot Napoleon och han vet ganska väl att i de länder, hvarest det fördes, icke fanns några småsedlar, och att vi likväl aldrig saknade smått silfvermynt till vexling.
Lika lätt skulle det gå hos oss, ty på samma sätt, som man i landsorterna erhåller kopparslantar, hvilka icke äro större och tyngre än de små silfvermynten, så bekommer man äfven de sednare.
Det bitr föga större svårighet för banken att skicka dem, än att nu skicka sedlar, och i längden, utan tvifvel lättare, emedan silfret ej förslites så hastigt som sedlarne.
I Frankrike, der så vidt jag vet det icke finnes mindre sedlar än på 250 francs, der saknas icke smått silfvermynt i landsorterne.
Om nu detta betänk., såsom jag tror mig veta, är bifallet af 3:ne stånd, så är det för sakens utgång visserligen likgiltigt, huru det här afgöres.
Men jag tror icke att det för
Ståndets anseende kan vara likgiltigt hurudant beslutet blifver.
I allmänhet anser man det såsom en skam för Sverige, att hafva de smutsiga och trasiga småsedlarne.
När en utlänning träder på Svensk botten och får i sina händer en packa sedlar, hvilka äro så stinkande, att han vämjes dervid och sä söndriga att en Svensk ofta tvekar, om de äro gångbara eller ej, så är lian färdig alt bedöma folket efter dess mynt och att anse oss med förakt.
Jag har för min del blygts, då jag med utlänningar kommit hem till Sverige, och sett hvilka miner de göra åt vår fattigdom.
Jag skulle önska äfven för denna orsak, ehuru ringa den må synas, att vi blefve befriade ifrån småsedlarne.
Sedlar på högre värde kunna icke borttagas, ty de äro behöfliga och nödvändiga, när man vill försända större summor på längre afstånd, men för skillingssedlarne, för de små värden, som gå man och roan emellan i den dagliga rörelsen, der anser jag silf - 70
Den 4 Mars e. m. ver vara att föredraga.
Jag tillstyrker alltså vördsamt, att R. o.
Ad. måtte bifalla betänk.
Jag kan icke neka, att jag med någon förundran afhörl den skarpsinnige talare, som nyss uppträdde, hafva yttrat sig så, som lian gjort.
Han har framställt för R. o. Ad. den supposition att örn Svenska bonden varit bekant med Sveriges silfvermynt och dess värde, sä hade icke den bankrutt, som 1830 skedde, kunnat äga rum.
Uet har verkligen förvånat att få en sådan uppgift, såsom ett skäl till att indraga småsedlarne och utgifva silfver såsom skiljemynt i Sverige.
Jag var närvar, vid beslutet och gick icke in derpå, utan satte mig deremot med all min förmåga och beklagar mycket att salig Konungen gaf dertill sin sanktion, men alldeles icke var det obekantskap med silfvermyntet och dess värde, som bidrog till R.
St:s och deribland äfven BondeSt» beslut, ty BondeSt., såväl som de öfrige Stånden, hade en majoritet af personer, som hade åtskilliga skulder, hvilka de tyckte det vara mycket bättre att betala med ett underhaltigt mynt än med det vanliga.