Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 30 December f. m. 313 Utsk:n, i hvars arbete jag hade äran deltaga, hafva nemi. i största korthet, men som det vill synas, ganska grundligt motiverat sin mening, som ock af R.
Huru skulle det väl vara mera nödigt nu, att åvägabringa en dylik lagförändring?
— Aro tjenstehjonen numera vordne så felfria, så nitiska i sin tjenst, så beredvillige i sina åliggandens fullgörande, eller hafva måhända husbönderne ådagalagt något märkbart missbruk af sin nuvar. rättighet, så att ett uphäfvande deraf kan vara erforderligt?
— Det tyckes tvertom, som det humana bemötande, som motionärerne förmäla sig åsyfta, de facto allmänneligen existerar emellan husbönder och tjenare: men det äger rum just under inflytelsen af n. v. stadganden, som, hälst deras möjliga missbrukande kan vedérbörl. åtalas och blifver då lagligen bestraffadt, f. n. har karakteren af en hälsosam varning, vissell, bättre och mera välgörande för tjenstehjonet, än hvad en tätt och ofta skeende upsägning och ombyte skulle vara.
Men man vill icke hafva några patriarkaliska förhållanden, icke någon allvarlighet, icke någon sträng ordning rådande i familjen; hine ilise laerinia;!
— Jag åter vill bibehålla dem, så vidt möjligt, både i familj och stat.
Den kosmopolitiska åttan, alt antaga andra länders sedvänjor gäller för mig vida mindre, än bevarandet af våra fäders lagar, med hvilka folkets seder och föreställningar stå i nära samband.
Landet må ej svida för stadsbons mildhet eller flathet i åsigter.
Vare nog sagdt.
— Redan i ett föreg, plenum hafva i frågan sig yttrat en utmärkt statsman äfvensom en erfaren jordägare.
— Hvem nitälskar ej för den ringa och tjenande klassens bästa?
— Afven jag tror mig göra det, på samma gång jag behjertar samhällets gagn, då jag vördsammast hemställer att de afgifne molionerne må befinnas skäligen böra lemnäs utan afseende.
Detta anförande skulle bifogas den i dag beslutade remissen till LagUtsk. af Hr Granfelts, och Hr Hjertås ifrågavar. motioner. IJ. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. 314 Den 30 December e. m.
Måndagen den 30 December 1850.
Justerades 5 prot.utdr. för denna dag t. m.
Ilr Hjerta, Lars, upliiste en sålydande motion:
I anseende till angelägenheten deraf att en ny lag för enskilda hanker varder upgjörd, och dä så vidt jag kunnat förmärka, någon motion derom ännu icke blifvit vid denna riksdag framställd, föreslår jag vördsamt, att LagUtsk. ensamt eller i förening med BankoUtsk., må lill R.
St. inkomma med förslag till en sådan lag, i närmaste öfverensstämmelse med de grunder, som beslötos af Högv.
PresteSt. och Hederv.
BondeSt. vid sistförflutna riksdag; och anhålles om remiss häraf lill nämnde Utsk.
Sedan denna motion, uppå derom af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, framsfälld propos. blifvit remitterad till LagUtsk., samt Hr Hjerta börjat upläsa en annan motion, anmälde sig och yttrade Hr von Hartmansdorff, Au g: Jag har blott velat hem ställa, huruvida icke Hr Hjertås motion, ronde lag för privatbanker hade bordt remitteras lill Banko- och LagUtsk:n gemensamt.
I anledn. häraf yttrade H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, att han, med anledn. af det i 43 § Riksd.Ordn. intagne stadganden om behandlingen af mål, hvarom ett Utsk. anses böra öfverlägga med ett annat, hade föreslagit remiss af ifrågavar. motion endast till LagUtsk., men nu finge enl. den derom gjorda begäran hemställa om R. o. Ad. ansåge motionen böra remitteras jemväl till BankoUtsk.
( Denna propos. besvarades med blandade ja och nej, hvarjemte Frih.
Palmstjerna, Carl Otto, anmälde sig och yttrade:
Hr Frih. o. Landtnäs framställda propos. om remiss af Hr Hjertås motion till LagUtsk. har af R. o. Ad:n blifvit besvarad med ja, derefter ett annat ärende förevarit.
Då nu således
Ståndet redan fattat beslut, ronde Hr Hjertås motion, tror jag det icke vara lämpligt, att förändra samma beslut.
I sjelfva saken skulle en förändring icke göra något, ty LagUtsk, äger att med BankoUtsk. sammanträda när så behöfves eller Utsk. sä för godt linner, men för att icke frångå den prisvärda regel, som R. o.
Ad. alltid följt, att aldrig uprifva något fattadt beslut, får jag hemställa, huruvida vi icke vid detta tillfälle böra stanna viii hvad, som redan är beslutadt.
Jag vill icke tvista om en sak af så ringa vigt som den förevar., ty jag är öfvertygad, att såväl R. o. Ad. som de öfriga Stånden skola bevaka Bankens intressen, äf - Ben 30 December e. m. 315 ven om BankoUtsk. icke får rättighet att iakttaga Bankens säkerhet emot intrång af Privat-bankerne.
Jag har endast haft för afsigt, att för Ståndet ådagalägga, att jag icke begått eu olaglighet genom min framställning, hvarmed jag icke åsyftat annat än blott ett tillägg till 11. o. Ad:s beslut, men icke något uprifvande deraf.
Alt Hr Frih. o. Landtm, så äfven npfattat saken, bevisas deraf, att han på min framställning gjort propos. lill R. o. Ad.
Uppå härefter af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, förnyad propos.
, beslöts att Hr ^Hjertås ifrågavar. motion skulle remitteras jemväl till BankoUtsk.
Hr Hjerta fortsatte härefter upläsningen af följande 4 motioner : l:o I de sednast utfärdade Fabriks- och Handtverks- samt Handelsordnrne medgifves åt qvinnor, att för egen räkning idka åtskilliga förut blott ät män förbehållne näringsyrken, utan att härvid är fästadt vilkoret af enkostånd.
Härigenom är en utväg öpnad äfven för ogifta qvinnor alt försörja sig sjelfve med den slöjdfärdighet eller handelsvana, som de i föräldrahuset eller i tjenst hos andra kunnat inhemta, och att på samma gång bespara en tillgång för sin framtid; i stället att, såsom hittills, bero af andra under helsans och kraftens dagar, för att först viii annalkande ålderdom eller åkommen bräcklighet öfverlåtas åt sig sjelfva, oftast under brist och nöd, eller falla de allmänna barmhertighetsinrältningarna till last.
— Likaså kan en gift qvinna numera under äktenskapet fortfara med den slöjd eller handel, hvari hon före sitt gifte vunnit Insigt, och sålunda för egen del bidraga till sin och och sina barns utkomst.
, Dessa vackra ändamål, omisskänneligen åsyftade i de nya Näringsordningarne, kunna dock endast ofullkomligt upnås under fortsatt tillämpning af allmänna lagens stadganden om qvinnans rätt — eller riktigare obefogenhet — alt vårda sin ärfda eller förvärfda tillhörighet.
En enka, om 16 år eger att sjelf råda öfver sig och sitt gods; en gosse om 15 år eger att sjelf råda öfver hvad lian sjelf förvärfvar, och vid 21 års ålder eger en man full myndighet både öfver hvad lian älfver och förvärfver.
Visserligen tillätes den ogifta qvinnan äfven alt vid 15 år disponera öfver hvad hon sjelf förvärfva! och vid 21 års ålder öfver både hvad hon ärft och förvärft; men likasom genom en hånfull och grym parodi på den motsvarande rättigheten åt mannen, tillätes henne icke detta till hennes eget bästa, utan till andras, lill förmån för dem som öfverlefva benne: lion får disponera öfver dessa sina tillgångar såsom testamentgifverska.
För hela hennes egen lifstid dömmer deremot lagen (19 Kap. 2 § G.B.) henne till oafbrutet omyndighetstil lstånd.
Det är nog att jemföra Allmänna Lagens stadganden i dessa fall, med grunderna för den nya Närings-ordn:n, för att inse deras 316
Den 30 December e. m. stridighet, och luiru långt fullkomligare de sistnämnde skulle kunna tillämpas, om de förra ej lade hinder deremot.
För att bringa sammanhang och öfverensstämmelse i dessa delar af lagstiftningen anser jag mig härmedelst böra föreslå, att qvinna må ega vid fyllda 25 år makt att sjelf förestå sitt arf, och att. efter fyllda 15 år, sjelf råda öfver hvad hon förvärfvar; äfvensom att det må bero på henne sjelf, att vid äktenskaps ingående sluta sådant förord, hvarigenom hon må lagligen anses såsom målsman i afseende på den egendom hon före eller under äktenskapet ärfver eller förvärfver.
Af denna anledn. föreslår jag, att 8 kap. 1 §:n G. B., 2:dra mom. med uteslutande af orden: ”om annat än makarnes giftorätt eller”, må erhålla följande lydelse:
Ej må förord göras till förfång för dem, sorn bättre rätt till egendomen å den tid hafva; samt 9 kap. l:a § samma balk följande lydelse:
Sedan man och qvinna samrnanvigde äro, du. är han, der ej genom förord annorlunda stadgadt blifvit, hennes rätte målsman och eger således att svara för henne.
Om remiss af denna motion till LagUtsk. anliålles vördsamt. 2:o Ii. 31 :s nåd.
Fabriks- och Handtverks-ordning af d. 22 Dec. 1846 skall, genom det sedan långliga tider tillbaka efterlängtade och yrkade erkännande den innehåller af en bland de första och heligaste rättigheter i samhället, den att få försörja sig sjelf med lofligt arbete, alltid komma att qvarstå i vår historia såsom ett hedrande och oförgängligt minne af den Konung, som låtit utfärda densamma.
Syftemålet med denna författning motverkas likväl ännu eller försvåras i ett fall ej så obetydligt genom stadgandet i dess 26 §, hvarigenom försörjningsrättens åtnjutande göres beroende af en föreg:de serskild anmälan hos offentlig myndighet med tillhörande lösen af tillståndsbevis.
Då en sådan upgift eller anmälan i alla fall måste ske vid mantalsskrifningen och lemnar tillräcklig lednin för den blifvande taxeringen, sä synes en serskild ansökning med deraf följande kostnader icke vara af nödvändigheten påkallad eller tjena lill någon egentlig nytta annat än för de tjenstemän, som åtnjuta sportlerna af nyssnämnda lösen.
Deremot är denna kostnad alltid mer eller mindre betungande för de vanligen obemedlade personer, som skola söka en sådan rättighet.
Af denna anledn. föreslår jag vördsamt, alt 26 § af nämnde
Fabriks- och llandlverks-ordning må förändras till följande lydelse: ”Åstundan någon att, efter hvad i § 12 säges, handtverk eller annan handtering, såsom försörjningsmedel, utöfva, ege rättighet dertill, utan föregående anmälan”.
Om remiss af denna motion anliålles vördsamt. 3:0 Genom K. M:s nåd.
Ilandels-ordn. af d. 22 Dcc. år 1846 är rättighet till handels drifvande på landel tili öppen bod numera lil - Den 30 December e. m. 317 läten, men med den inskränkning, att sådant ej må ske inom 3 mils afstånd från närmaste köpstad.
Det är väl bekant hvilka fördomar förr varit rådande emot rättigheten till fri handel i följd af oriktiga begrepp om eller bristande upfattning af handelns egentliga natur och bestämmelse inom näringslifvet, att närma producenten och konsumenten så mycket som möjligt till hvarandra; fördomar, hvilka ännu icke öfverallt försvunnit men likväl begynt aftaga, sedan man sett att den hittills begagnade landthandel i allmänhet icke gjort städernas rörelse något afbräck.
Det är troligt att det varit af en viss varsamhet att ej på en gång för mycket stöta dessa fördomar, intilldess de vederlädes af erfarenheten, som Regeringen vid författningens utfärdande icke ville tillämpa principen deraf i dess fulla utsträckning.
Numera synes dock grundsatsen kunna hyllas i sin helhet utan all våda, hvarföre jag vördsamt vågar föreslå, att förbudet emot handels anläggande pä landsbygden närmare än 3 mil ifrån stad må försvinna ur författningen.
Det kan ej behöfva vidlyftigt bevisas alt det är en fördel för enhvar, att kunna erhålla sina förnödenheter på så nära håll och med så ringa tidspillan som möjligt, samt att en större behållning på det hela, än man vanligen beräknar, skulle upstå om blott en del kunde besparas af den arbetskraft för menniskor och dragare, af gödsel för jorden, af dyrare förtäring isynnerhet af bränvin som liortspilles på resor till- städerna för alt anskaffa hushålls-förnödenlieter, hvilkas hela värde mången gång kanske är en småsak mot nyssnämnda förlust.
Huru mycket sådant måste betyda för det enskilda hushållet kan redan skönjas af den vigt, som invånarne i en större stad fästa vid att bo nära intill torgförsäljnings-platserna för vighetens skull och af den skilnad i hushyra som betalas för boningsrum, belägna närmare intill eller längre ifrån sådana platser.
Hvad betyder likväl afståndet inom olika delar af samma stad eller det deraf följande besväret, emot hvad som eger rum för landtbon, när upköp skola ske af artiklar, som endast fås i handeln.
För landtmannen skall således borttagandet af den ifrågavar. inskränkningen ostridigt på många ställen blifva af stor fördel.
Men det är troligt, att äfven städernas handlande, till hvilkas förmån inskränkningen blifvit gjord, utom det, att de icke hafva något positift rättsanspråk på dess bibehållande, numera icke skola hafva mycket emot dess borttagande, emedan dels den ökade trafik som derigenom skulle upstå, på de allraflesta ställen skulle återföra en ökad vinst till städerna, hvilkas handlande komme att blifva förläggare åt handeln på landsbygden, dels också städernas handlande sjelfve i de flesta fall komme att i första hand begagna sig af den större handelsfriheten genom att anlägga egna utbodar på landet och derigenom flytta sig närmare konsumenterna.
Slutligen är det gifvet att en bestämmelse på förhand om det afstånd, inom hvilket ingen handel må anläggas, alltid blir en oegentlighet, då förhållandet af belägenhet, folklikhet och rörelsens beskaffenhet, m. m., är mycket olika på serskilda orter.
Det är icke under ett sådant förmyn - 318 Den 30 December e. m. derskap, som Nord-Amerikas otaliga stådef rest sig, snart sagdt såsom genom trollslag och på ett så förvånande sätt hastigt förkofrats.
Utan att vilja fullfölja den jemnförelse, som kan hemtas ifrån nämnda exempel, torde utan misstag kunna påstås, att det land och de lagstiftare handla oklokt emot sitt eget bästa, som lägga något slags hinder i vägen emot näringarnas och handelns framskridande och utveckling genom den största möjliga frihet i deraf utöfning.
Om remiss af denna min motion till Allm.
Utsk. anhålles. 4:o Jag föreslår vördsamt, att bevillningen enl. andra artin i Bevilln.-förordn., för handel och rörelse m. m. hädanefter må nedsättas till tre i st. f. fem proc. af den upskattade inkomstsumman, äfvensom, att minimi-afgiften för handtverkare, fabrikanter och handlande i hufvudstaden må nedsättas ifrån de nuvar. beloppen af 10, 15 och 20 r:dr, (ill 6 r:dr för handtverkare och fabrikanter, samt 12 r:dr, allt b:co, för handlande.
Skälen för den föreslagna nedsättningen hvad procm beträffar äro i min tanka följande: 1) Att inom hufvudstaden på de sednare åren npstått en sådan mängd afgifter, till serskilda ändamål och hvilka beräknas i förhållande efter afgiften lill kronan, att, när den borgerliga skatten till stadens egna kassor tillägges, utskylderna i det hela stiga till minst dubla beloppet af sjelfva afgiften till kronan; 2) Att nämnda omständighet, i förening med den redan i och för sig sjelf högt tilltagna beräkningen af fem proc. i bevillning, leder till oriktiga upgifter lill bevilluingstaxeringen och inkomsternas uptagande ofta vida under det verkliga förhållandet.
Detta är en så bekant sak, att den icke behöfver närmare bevisas; men det kan i moraliskt afseende icke anses lyckligt när lagens öfverdrifna bestämmelser sålunda likasom föranleda en öfverenskommelse att blunda för dylika missförhållanden.
Deremot är det, ifall bevillningen nedsättes ifrån 5 (ill 3 proc. af den upskattade inkomsten, att förmdda det den sednare antingen skall af den skattskyldige öfverhufvud mera noggrant upgifvas, eller ock taxerings-männen blifva strängare i sina kontroller å upgiflerna, så att någon förminskning i statsintraderna på det hela knapt blir att befara af en sådan nedsättning i beskattnings-procenten. 3)
Annu ett talande skäl för den föreslagna förändringen är, att då statsinkomsterne af den indirekta bevillningen genom tull, stämplade pappersafgiften, bränvinsbrännings-afgiften, postmedlens öfverskott m. m., på de sednare åren tilltagit så betydligt, att sammanlagdt lemna Staten nu, i jemnförelse med för några och 20 år tillbaka, en tillökning som stiger till millioner och vida utöfver hvad rikets ständer kunnat vänta; och då den inkomst Staten häraf erhåller i alla fall betalas af de skattdragande, så synes häri ligga ett stort skäl att åstadkom - Den 30 December e. m. ma en, sä långt ske kan, motsvarande lindring i den direkta beskattning, som det enl. gradlagen ankommer på R.
St. att åtaga sig.
Att en sådan lindring för ganska många är af nöden, och att det skulle verka välgörande om någon del af den betydliga skattebördan linge stadna qvar i folkets egna fickor, lärer icke kunna betviflas.
Men detta gäller isynnerhet om de minst bemedlade bland handtverkare och fabrikanter, sådana som blott med sina egna händer och kanhända med elt tillfälligt biträde af en eller två arbetare skola förvärfva ett nödtorftigt bröd.
Det är icke sällsynt att litskylderna till kronan, kyrkan, skolhus, kolera och kurhus-afgift; vidare inqvarterings- och stads-afgifter, utsuga en sådan fattigare borgersmans sista sparpenning och bringa honom i ett utblotladt tillstånd, hvilket omöjligt kan ligga i det allmännas välförstådda intresse, som tvärtom är att de enskilde, hvar för sig må befinna sig i den bästa' möjliga belägenhet.
Det är äfven svårt alt inse, hvarföre en obemedlad eller i mindre lyckliga omständigheter stadd handtverkare i lmfvudstaden, t. ex. den som hufvudsakligen försörjer sig med sitt eget och sin familjs arbete, skulle vara i stånd att betala högre utskylder än personer af samma yrke i andra städer åtminstone dem af den nästföljande klassen, dä både hyra och lifsuppehälle i hufvudstaden är dyrare än på de flesta andra ställen, med undantag kanhända af Götheborg.
Det bör i alla fall mälkas att minimi-afgiften ju icke kommer i fråga för dem, som af taxerings-komitéerna anses verkligen hafva sådana inkomster, att de böra taxeras högre.
Det är endast för de fattigare som den gäller, och billigheten torde kräfva samma undseende för deras ställning hvarhelst de befinna sig.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Bevilln.Utsk. Dessa motioner begärdes på bordet.
Ilr Hjerta, upläste ytterligare en sålydande motion:
Då det åligger R.
St:s Bevilln.Utsk., att för hvarje riksdag inkomma till R.
St., med förslag till tull-taxa, eller bevillning på inkommande och utgående varor, anhåller jag, att genom denna motion få fästa Utsk:s upmärksamhet på några förändringar i denna taxa, hvilka synas mig lämpliga och af behofvet påkallade.
Om en öfvervägande opinion skulle anse ett skydds-system, till förmån för de inhemska näringarna, genom höga införseltullar, ännu fortfarande böra ega rum: i afseende på sådana artiklar och produkter, söm i det skick de inkomma äro färdiga lill omedelbart begagnande, utan behof af vidare bearbetning: så torde.tänkesätten bland allmänheten deremot hafva begynt att blifva mer och mer ense derom, att höga införsel-afgifter på rå-ämnen och half-fabriI:aler, hvilkas ytterligare bearbetning utgör föremålet för landets egen indnstri, äfvensom gå lifsmedel, af hvilkas pris arbetarens lefnadskostnad beror, måste motverka eller fördröja utvecklingen af de inhemska slöjderna och välståndet, i stället att befordra dem.
Det är i öfverensstämmelse med denna åsigt, som jag, utan att ingå 320
Den 30 December e. m. i någon granskning af tull-taxan i dess helhet, tillåter mig att till Utsk:s närmare pröfning hemställa följande, i afseende på tullbevillnm å artiklarna garn. hudar, jern, kött, lin, ull, oljor, ost, papper, smör och talg, samt lefvande kreatur.
Artiklarna /eö7/, ost, smör och fa/g- tillhöra de oundgängligaste lifsförnödenheter, och hvarje lullafgifi på dem är en beskattning som hårdast drabbar den stora massan af arbetsklassen.
Detta är numera en så känd sak, att det för öfrigt ej bör betviflas, att pluralitetens intresse i afseende härå skall finna nitiska försvarare inom Utsk.; och jag begagnar således i detta hänseende blott i korthet motionsrätten, att föreslå det import-tullen å dessa artiklar, då den icke lärer kunna alldeles borttagas, hvilket enl. min öfververtygelse vore det rätta, åtminstone må nedsättas till hälften mot den nu gällande.
Hvad lefvande kreatur angår, så är deras transporterande redan så dyrt, då det måste ske sjövägen, att kostnaden derför borde utgöra ett tillräckligt skydd, hvarföre jag föreslår, att sådana få tullfritt införas här, på samma sätt som numera är tillåtet i England.
Med den underlägsenhet, hvari vår boskapsskötsel och hästafvel ännu befinna sig, blefve det också kanske framför allt jordbrukarens egen fördel, om ännu under några år en lättad tillgång på lefvande kreatur minskade behofvet af slagt inom landet, hvaraf ladugårds-afkastningen i öfrigt skulle vinna.
Hudar är likaledes en af de första nödvändighets-arliklar, serdeles i vårt klimat.
Beskattningen på dem har fordom varit billigare, hvarföre jag föreslår nedsättning deraf till hälften af det nnvar. beloppet.
I afseende på ingen artikel synes våra tull-lagstiftare hafva mindre insett landets verkliga fördel, än i afseende på artikeln jern, nemi. stångjern.
Det är bekant att det svenska jernet, för sin godhet till vissa behof, är en nödvändighetsvara på den utländska marknaden, och betalas vida högre, stundom mer än dubbelt emot det Engelska, som likväl lill vissa ändamål, der icke en speciel kemisk beskaffenhet hos varan erfordras, kan vara lika användbart.
Enl. den erfarenhets-regel som gäller för hushållning i allmänhet, skulle det väl nu t. ex. tyckas, alt en enskild man, som ämnade upföra ett hus, och dertill använde materialier af dyrare trädslag, hvilka han kunde sälja och få dubbelt betalda mot hvad andra lika användbara materialier skulle kosta honom, han hushållade som en dåre.
Men är det då mycket ändamålsenligare, eller förnuftigare, i afseende på jernet, alt till alla de otaliga behof, hvartill mindre utvalda jernsorter kunde användas och fås för halfva priset af det Svenska jernets, om nemi. ingen tull räknas på utländskt jern, likväl begagna det dyrare slaget, som annars kunde säljas på den utländska marknaden, och skulle lemna en liandels-vinst, lika stor som sammanräknade beloppet af skilnaden i pris på den importerade qvantiteten af det sämre, och den motsvarande utförda qvanliteten af det bättre jernet, med afdrag af transport-kostnaden?
och detta oaktadt är införseln af utländskt jern helt och hållet förbjuden!
■ Besinnar Den 30 December e. m. 321 Besinnar man vidare, att jernet ar en artikel, hvaraf behofvet och förbrukningen skulle, till begagnande såväl för åkerbrukets, sorn andra näringars behof, till allehanda redskaper vid hus- och skeppsbyggerier m. m. hastigt tilltaga, i samma mån som det kunde fås för bättre pris, och att dess förädling, i och för det slutliga begagnandet alltid lemnar arbetsförtjenst, så -skall äfven deraf kunna slutas till den fördel, som kunde dragas af förbudets utbytande emot en lindrig lull.
Det torde härjemte förtjena att tagas i serskildt betraktande, att om det skulle lyckas att få tullen på Svenskt stångjern, som införes i Frankrike, betydligt nedsatt, hvartill anledn. f. n. ej saknas, så skulle exporten af vårt eget jern så hastigt tilltaga, alt det är att befara, att antingen brist derpå här hemma i landet upstode, eller tillverkningen forcerades med fara för skogarnes bestånd, eller också jernets pris blefve betydligt förhöjdt, visserligen till nytta för sjelfva jernlillverkningen och rikets handels-balance, men likväl på samma gång kännbart för den inhemske förbrukaren af jern, såvida han icke kan få sitt behof ersatt genom rättigheten att köpa utifrån hvad han kan begagna af billigare sorter.
Någon farhåga att denna införselrätt skulle bidraga till svek uti Sveriges egen jernexporl, genom det utländska stångjernets förseende med falska stämplar och äterut förande, kan ej upstå, då det utländska jernet icke behöfde eller borde komma på jernvågarne, hvarifrån nämnde export utgår, försedd med vederbörliga attester.
Det blir för öfrigt alltid exportörernas eget intresse för kreditens bibehållande, att förekomma sådana förfalskningar, hvilka om något verkligt afbräck derigenom vore att frukta, vida lättare kunna göras på utländsk ort direkt, utan alt för sådant, ändamål först föra jern liit till Sverige.
Om emedlertid någon verklig större fördel skall kunna dragas af den ifrågavar. förändringen, sä bör införsel-tullen vara så lindrig, alt den endast blefve nominell; åtminstone borde den ej öfverstiga 1 r:dr b:co på skeppundet.
Uti England är, såsom bekant, det Svenska jernet tillåtet till tullfri införsel.