Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes väl som om den ene af de värde motionärerne, hvilken är ledamot af Kammar-Collegium, icke bör vara okunnig om att det knappast finnes två provinser, der samma skattläggnings - Den 28 Februari f. m. 487 grunder följas.
I Vestmanlands län äro de till och med olika inom olika fögderier; men derför har man dock icke funnit hinder möta att bibehålla skatt på jorden.
Slutligen har man sagt, att qvarnhandteringen vore en fabriksnäring, och såsom sådan äro äfven de qvarnar beskattade, som anläggas i städerna eller på deras område, hvaremot de äro från grundränta befriade.
Hvad åter de öfriga angår, så är inkomsten af dem i allmänhet vida säkrare, än den inkomst, som man har af jorden.
Det blir sällan missväxt på mäld vid qvarnar för att bereda föda åt menniskor, men oftare händer, att sådant inträffar i afseende å jordens produkter.
Kan qvarnegaren icke berga sig, så är det merändels hans eget fel, såsom en följd deraf att han är oduglig eller slarfvig, eller att han icke behörigen underhåller eller förbättrar sin qvarn.
Enligt min åsigt är hans inkomst en af de säkraste och bästa, man kan ega.
Att under sådana förhållanden gifva ifrågav:de egendoms-egare en gåfva, som i värde uppgår till millioner, dertill finnér jag icke giltig grund.
Jag får derföre framställa det yrkande att Betänk:t måtte återremitteras, på det Utsk:t må inkomma med förslag, huru på billiga grunder en amortering af grundräntan må kunna genomföras.
Den fråga, som här varit föremål för Stats-Utsk:ts behandling, har redan länge utgjort ett ämne för båda statsmakternas uppmärksamhet.
För att endast hålla mig till sednare tiders åtgöranden i saken, så ingingo R.
St-.r vid 1853—1854 årens riksdag med en begäran till K. M., hvaruti den åsigt uttalades, att qvarnar och sågverk, såsom egentligen varande fabriks-inrättningar, borde på samma sätt som dessa beskattas.
Vid sista riksdagen väcktes förslag i samma syftning af K. M., hvilket dock vid omröstning i förstärkt Stats-Utsk. föll med en rösts öfvervigt.
Frågan har nu ånyo upptagits och blifvit af Stats-Utsk:t handlagd.
Man har dervid ogillat att Utsk:t yttrat: »I likhet med den tillförene af båda statsmagterna uttalade åsigt, finner Utsk:t att mjöl- och sågqvarnar, som till sin natur egentligen äro att hänföra till fabriksinrättningar, och hvilkas större eller mindre afkomst är af konjunkturen beroende, icke kunna rättvist beskattas af en grundränta, som förblifver oförändrad.»
Detta återfinnes nästan ordagrannt i R.
St:rs skrifvelse af d. 19 Juli 1854, och afK. M:s Nåd.
Propos. i frågan vid seduaste riksdag synes att K.
M. äfven gillat dessa åsigter.
I afseende på sjelfva saken, är det mångfaldiga förhållanden, som tala för ett ingifvande af denna handtering.
I en tid, då frihet i närings-lagstiftningen i allmänhet gillas och önskas, så qvarstår ändock i afseende på denna handtering ett band, som är både obilligt och föga öfverensstämmande med hvad i afseende på andra näringar för närv:de eger rum.
För dem af Hrr:ne, som icke särskildt känna till saken, anhåller jag att få berätta en historia, som hände mig förra året.
Jag har en såg, *88 Den 28 Febrnari f. ra. sorn är belägen tre mil frän Stockholm, och der, i anseende till särskilda förhållanden, det lyckades arrendatorn deraf att i sågarelön erhålla 1 rdr 25 öre för hvarje stock.
Detta ansågo dock häradsboerne vara för högt, hvarföre de begärde sammanträde inför häradsrätten och föreslogo att en taxa i stället skulle fastställas.
Den beslöts också och fastställdes af K. M:s Befh:de till 1 rdr rmt pr tolft, lika för plank och bräder, d. v. s. ungefär tredjedelen af hvad som förr betaltes, då man erlade 1 rdr 25 öre pr stock.
Detta tyckes väl vara i hög grad orimligt; ty det är som om man skulle säga: »i Stockholm får icke finnas mer än fyra skomakare, hvilka dock icke få taga mer än fyra rdr för hvarje par stöflar»; eller som man sade åt en landtbrukare: »du får producera råg på din egendom, men, emot det att ingen annan får göra det på så och så många mils afstånd ifrån din egendom, får du ej taga mer än 6 rdr tunnan.»
Dessa skäl äro så faktiska, att de tala för sig sjelfva.
Då man i öfrigt borttagit alla tullar på lefnadsförnödenheter, torde det väl vara skäl att man får den vigtigaste varan för lifsuppehälle!, nemi. mjöl, för så billigt pris som möjligt, och i sådant fall återstår nu ingenting annat än att göra näringen fri.
Detta kan ske på två sätt, det ena genom en kapitalisering, på sätt Gr.
Mörner föreslagit; men derigenom skulle man blott ytterligare inveckla den redan i och för sig sjelf svåra lagstiftningen.
Det finnes nemi. nu redan tre olika slags qvarnar, säteri-qvarnar, som icke hafva någon grundskatt, frälse-qvarnar, som hafva rustningsskyldighet i stället för grundskatt, samt krono-skatte-qvarnar, som betala grundskatt, hvartill kommer qvarnar i städerna, hvilka, så vidt de äro anlagde efter år 1835, endast erlägga bevillning.
Dertill skulle nu komma en ny klass: de som ville ingå på kapitaliseringen, ty kapitaliseringen skall väl vara frivillig.
Detta blefve ju att ytterligare inveckla saken.
Det återstår således ingen annan utväg, så vida man eljest önskar att denna handtering bör lemnäs fri, än att efterskänka grundskatten.
Det har vid flere föreg:de riksdagar varit yrkadt, och tillstyrktes till och med vid 1853—1854 årens riksdag af Presidenten von Hartmansdorff, hvilken visserligen icke var en man, som var släpphändt i afseende å statens inkomster.
Hr von Hartmansdorff yttrade den 22 Juni 1854 (se pag. 450 af R. o. Ad:s prot. vid riksdagen 1853—54): »Jag erkänner vigten af de skäl, Hr Printzensköld anfört mot grundräntornas förändring.
Jag vill icke, att man skall förminska dem, der de kunna bibehållas, och vill icke heller att någon jordegare skall utan förtjenst få sin skatt efterskänkt eller att denna skatt skall drabba andra medborgare utan deras förskyllan.
Men jag måste deremot erkänna, att grundskatt på qvarnar icke är lämplig, emedan hon, efter rnin öfvertygelse, icke bör åläggas andra näringsfång än sådaue, hvilkas afkastning är oberoende af grannarne.»
På grund af de skäl, jag nu haft äran framställa, får jag anhålla om bifall till Stats-Utsk:ts förev:de förslag.
Den 28 Febrnari f. m. 489 Gr. Hamilton, Gustaf:
De skäl, som blifvit anförda för frigifvande af qvarnrörelsen, synas mig i hög grad öfvertygande, och jag är förvissad derom att någon frihet i denna näring icke kan vinnas på annat sätt, än som Utsk:t föreslagit.
Då man i öfrigt besinnar, att qvarnegarne nu hafva ett monopolium, af hvilket de möjligen kunna begagna sig till högre belopp, än grundräntan, så synes förslaget icke innebära någon orättvisa.
Men detta hufvudmotiv för grundräntans frigifvande synes mig böra ingå i den underd. skrifvelse, som kommer att till K. M. aflåtas, och jag får derföre föreslå, att It. o. Ad. för sin del måtte fatta följ:de beslut: »att, under förutsättning att nu gällande författmr, så vidt desamma icke an..å vattenuppdämning, skola i behörig ordning ändras i afseende å hittills meddelade föreskrifter rörande rättigheten för mjöl- och sågqvarnars anläggning, räntan å mjöl- och sågqvarnar må» etc.
Jag har icke upptagit något rörande tullen, emedan det är en ekonomisk fråga, som i vanlig lagstiftningsväg tillhör K. M. Hr Fåhraeus, Olof Immanuel:
Lika med den första talaren, anser äfven jag det i allmänhet vara en betänklig sak att medgifva någon minskning i kronans s. k. ordinarie inkomster.
Jag skulle ej heller någonsin kunna understödja något förslag till eftergift, vare sig till större eller mindre del, af de egentliga grundskatterna.
Men grundräntan å qvarnar är icke grundskatt mer än till namnet.
Till sin natur är den en produktionsskatt och ingenting annat.
I)å jag anser denna böra upphöra, är skattelindringen icke ändamålet, utan endast ett medel till en högt påkallad nationalekonomisk reform, som icke kan till vägabringas, så länge denna skatt qvarstår.
Jag är fast öfvertygad, att hvar och en, som gjort sig närmare bekant med detta ämne och som samlat tillräcklig erfarenhet af alla de olägenheter och allt det trassel, som qvarnräntan medför, skall inse och erkänna, att det är vår tid ovärdigt att bibehålla ett beskattningssystem, som smakar så mycket af en förgången tids råa begrepp i stats hushållningen.
Hvarje annan fabriksnäring är fri, men tillverkningen af mjöl är behäftad med sådana band, att näringens utveckling är omöjlig.
Man kunde skäligen fråga: är det derför, att detta varulörädlingsslag är det allmännaste och oumbärligaste?
Om jag eger del i ett vattendrag och der anlägger t. ex. elt bomullsspinneri, så är jag på intet sätt beroende af andra dylika anläggningars tillvaro, och för tillverkningen betalar jag ej annan skatt till staten än allmän bevillning af 1 proc. å den behållna inkomst, som tillverkningen anses för året gifva.
Men vill jag begagna denna vattenkraft för anläggande af en tullmjölqvarn, så skall jag först och främst styrka, att redan anlaggda qvarnar icke fylla ortens behof, och, om anläggningen beviljas, underkastas jag, utom nyssnämnde bevillning, den ifrågav:de räntan, som utgör icke mindre än { af den en gång för alla beräknade årliga revenyen, och hvari någon minskning icke medgifves, 490 Den 28 Februari f. m. äfven om qvarnverket i anseende till vattenbrist eller andra orsaker liela året stått slilla.
Men det förtryck, som det omförmälda beskattningssystemet å denna näringsgren utöfvar, ligger icke ensamt i räntan.
Vi vete, att häradsrättsundersökningar skola föregå så väl beviljandet af qvarnanläggningar som skattläggningen deraf.
Troligen gör man sig i allmänhet icke ett rätt begrepp om de kostnader, som med dessa undersökningars förrättningar äro förknippade.
Tillfälligtvis har jag här i mina händer 2:ne handlingar, benäget delgifna af en annan Ståndets ledamot, som utvisa, att vid en sådan förrättning inom
Nyköpings län den sammanlagda undersökningskostnaden uppgått till 118 rdr 50 öre, och vid en annan inom samma län till 131 rdr 47 öre, oberäknadt förtäring in natura.
Vi böra härvid ihågkomma att dessa syneförrättningar skola förnyas hvarje gång det är fråga om inläggande af ett nytt stenpar eller andra förändringar med qvarnverket.
Räntorne å de kapitalbelopp, som dessa förrättningar sålunda uppsluka, kunna för mindre qvarnar utgöra lika mycket som den årliga qvarnräntan, kanske någon gång mera.
Jag har vid föreg:de tillfällen, då denna fråga varit å bane, fästat uppmärksamheten å inkonseqvenserna deruti, dels att grundräntan på qvarnar i allmänhet bibehålles, medan sågqvarnar, anlaggda sedan 1830, äfvensom ångqvarnar i städerna äro derifrån befriade, dels att mjöltillverkningen i Sverige är med sådan utskyld besvärad, under det utländskt mjöl, som icke dragit någon deremot svarande skatt, får tullfritt i riket inkomma.
Af sistnämnda anledning har jag ock förespått, att man vid rikets gränser skulle blifva vittne dertill, att omalen Svensk säd komme att utföras, för att åter införas malen.
Sedermera har jag funnit, att exempel deraf i Skåne redan förekommit.
Men de mest skärande motsägelser i tillämpning af grundsatser finnér jag dock i andra omständigheter.
Man har nemi. allmänt, och med rätta, godkännt den national-ekonomiska princip, att de obemedlade folkklasserna böra kunna erhålla de nödvändigaste lelnadsbehofven för bästa möjliga pris.
Man har derföre stadgat tullfri införsel af spanmål, både malen och omalen.
Men ingen lärer väl förneka, att, på sätt en föregående talare redan antydt, en skatt på tillverkningen al mjöl inom landet, jemte alla dermed förknippade omkostnader, har samma verkan att fördyra den inländska tillverkningen, som införselstullen har att fördyra den utländska.
Vi hafva ock sett, att vissa år betydliga qvartiteter utländskt mjöl i riket inkommit.
Deremot kan Svenskt mjöl i allmänhet icke blifva föremål för export till utlandet, ty enligt vårt beskattningssystem får en egare af mjölqvarn å landet icke utvidga sin näring utöfver ortens behof.
Detta i korthet med afseende å den ekonomiska sidan af frågan.
Men denna bör äfven betraktas från tecknisk synpunkt.
Allmänheten har, med hänsigt till all industri, giltigt anspråk att för sina penningar få fullgod vara.
Men detta är, hvad mjöltillverkningen angår, under närv:de förhållanden, blott undan - Den 28 Februari f. m. 491 tagsvis möjligt.
Mjölets godhet, äfvensom dess utseende, beror ganska hufvudsakligt, icke blott på qvarnstenarnes beskaffenhet, utan äfven på deras antal.
Ar qvarnverket icke försedt med ett eller annat stenpar utöfver dem som äro i gång, och som efter afsvalning och förnyad upphuggning kunna alternera med de andra, så att de icke komma i för hög temperatur, kan det icke undvikas, att mjölet blifver hvad man kallar brändt och mörkt.
1 andra länder, der man icke är förhindrad af restriktiva lagar att begagna så många qvarnstenar som helst, är man ock angelägen att genom detta medel åstadkomma en fullgod tillverkning, och häruti ligger väsendtligen orsaken till det utländska mjölets företräde för det Svenska.
I Sverige kan emellertid en förbättring i denna del icke vara att vänta, så länge det ifrågav:de beskattningssystemet är gällande, emedan hvarje nytt stenpars inläggande belastar qvarnen med ytterligare skatt.
Jag ber nu blott att få tilläga några ord beträffande den financiella delen af frågan.
Man har fästat sig vid den betydliga uppoffring, som staten genom qvarnräntans upphörande skulle vidkännas.
Visserligen har jag icke heller kunnat vänja mig vid att med likgiltighet anse en summa, sådan som den ifrågavide.
Men för det första är det otvifvelaktigt, att ersättning derför kan till en del påräknas genom högre bevillning af qvarnverken, äfven i deras närv:de skick.
Långt större skall dock denna ersättning blifva genom den ökade statsinkomst, som genom näringens frigifvande i en framtid med visshet kan påräknas.
Lägges härtill besparingen för det allmänna af de fyrfaldiga omkostnader, som med undersöknings-förrättningar, uppbörd och kontroll äro förenade, må det skäligen antagas, att uppoffringen i sjelfva verket blir ringa, om ens någon.
I afseende å frigifvandet af näringen, har näst föreg:de talare föreslagit ett bestämdt vilkor att tillfogas beslutet.
Antagande emellertid att industriens frihet blefve en sjelfskrifven följd af grundräntans upphörande, har jag ansett ett sådant uttryckligt vilkor, ehuru oskadligt, dock icke nödvändigt.
Den förste talaren har yttrat den mening, att om ifrågav:de skatt eftergifven det icke bör ske utan lösen.
Jag skulle tilläfäfventyrs vara böjd att ansluta mig till denna mening, om blott verkställigheten af ett sådant vilkor vore möjlig.
Men det kan icke blifva förhållandet.
Anda till för några år sedan var det lag, att qvarnräntan skulle utgå oafkortad, ehvad qvarnverket existerade eller icke.
Denna, jag vill nästan säga drakoniska, lag upphäfdes omsider genom K.
Reskriptet af d. 9 September 1S>57, som stadgar, »att afskrifning af grundränta å mjöl- och sågqvarn må, när egaren lagligen styrker att verket blifvit nedlagdt och u tr ifve t, al K. M:s Refh:de i länet beviljas genom utslag, som bör Kammar-Colkii pröfning underställas.»
Om nu nya qvarnar skulle få anläggas utan skattläggning, men lösen fordras för de förut befintliga qvarnarnas skatt, så skulle väl den gifna följden deraf blifva, att uuv:de qvarnegare på grund 492 Den 28 Febrnaii f. m. af 1857 års Reskript nedlade sina verk, och, sedan de behörigen styrkt att qvarninrättningen blifvit gjord obrukbar och räntan i jordeboken afskrifvits, skulle de väl vara lika berättigade som nya qvarnegare att förnya aidäggningen, äfven om det vore i redan befintliga qvarnhus.
Stadgandet om lösen blefve sålunda ett villkor på papperet, icke i verkligheten.
Jag röstar, på grund af det anförda, för bifall till StatsUtsk:ts förslag.
Efter detta anförande anmältes och inbeledsagades på vanligt sätt Hr Stats-Rådet och Chefen för K. Cilvil-I)epart:t Henrik Gerhard Lagerstråle, hvilken å K.
M:s höga vägnar öfverlemnade tolf Nåd. Propos:r till R.
Sedan Hr Stats-Rådet blifvit utbeledsagad, uppropades och yttrade Frih. Gripenstedt, Joh. Aug.:
På sätt redan af en talare blifvit anfördt, har frågan om ändring i beskattningssättet för såg- och mjölqvarnar ofta förut varit föremål för båda statsmagternas behandling.
Vid dessa tillfällen har emellertid den princip städse blifvit vidhållen, att den nuv:de räntan borde utbytas emot en annan beskattning.
Så var förhållandet vid 1853—1854 årens riksdag, då R.
St:r ansågo att dessa grundskatter borde »utbytas mot bevillning», äfvensom vid den sistförflutna, då Stats-Utsk:t hemställde, att, under förutsättning att ifrågav:de statsinkomst skulle ersättas genom bevillning, R.
St:r måtte besluta räntans borttagande.
Meningarne hafva således icke varit delade ang:de den omständigheten att den nya beskattning, som borde sättas i stället för den gamla, skulle vara en bevillning, antingen i sammanhang med den allmänna bevillningen, eller en särskild, hvarigenom man kunde vinna någon inkomst, motsvarande den upphäfda räntan; men då frågan om sättet och beskaffenheten af denna bevillning vid förra riksdagen icke kom till någon lösning, kom derigenom äfven sjelfva hufvudfrågan att förfalla.
För närv:de har emellertid denna sak kommit i ett förändradt skick, nemi. i så måtto, att en bevillning verkligen blifvit i den nya bevillningsförordningen åsatt qvarnarne.
Det är då att tillse, dels huruvida denna nya bevillning uppfyller det ändamål, som vid förra riksdagen dermed afsågs, nemi. dels att den icke innebure någon orättvisa emot qvarnegarne, och dels att den kunde ersätta den förlust, som statsverket komme att lida genom räntans upphäfvande.
I förra fallet, eller i afseende derpå, huruvida bevillningen vore billig, tror jag icke att man har något väsendtligt skäl till anmärkning mot det sätt, hvarpå den nya Revilln.-förordn. löser frågan.
Det kan visserligen sägas, att de qvarnar, hvilka redan förut äro fria från grundränta, och således icke genom dennas borttagande skulle åtnjuta någon förmån, men som emellertid fått sig en inkomst-bevillning på - Den 28 Febrnari f. m. 493 förd, uppgående till mera än den förutvarande fastighets-bevillningen, derigenom kommit i en något försämrad ställning.
Men om också någon olikhet i detta hänseende uppstått, är likväl skilnaden ohetydlig och det kan icke heller med skäl sägas, att den nya hevillningen strider emot billigheten.
I det andra afseendet åter, eller huruvida den ifrågav:de hevillningen fullständigt, eller i någon väsendtlig mån ersätter den grundskatt, som nu utgår af qvarnarna, måste deremot omdömet blifva, att detta alldeles icke är händelsen.
Ty man har väl åsatt en bevillning på den behållna inkomsten, men denna bevillning är så beräknad, att den egentligen blott ersätter den fastighets-bevillning, som förut utgick med en per mille af kapital-värdet.
Nu kan man visserligen säga, att om räntan borttages på qvarnarne, så stiger derigenom deras fastighetsvärde, äfvensom den behållna inkomsten, och att sålunda också hevillningen skall höjas, hvilken då kommer att representera deri s. k. ersättningen.
Men om man något närmare efterser huru härmed förhåller sig, så finnér man, att den uppkommande förhöjningen i bevillning och sålunda äfven ersättningen blir en obetydlighet.
Hvad som borttages i grundskatt, är nemi. 130,000 rdr om året, och denna summa motsvarar således det belopp, hvarmed netto-behållningen af qvarnarna måste anses blifva ökad; och som denna tillökning i den behållna inkomsten beskattas med 1 procent, så blir 1 procent af 130,000 rdr, eller 1,300 rdr, hela den förhöjning i bevillning, som för qvarnegarne uppkommer, och således allt hvad staten på detta sätt får i ersättning för qvarnräntan.
Stats-Utsk:t har nu emellertid slagit in på en alldeles ny väg, olika den, som de håda statsmakterna förut följt, nemi. att icke utbyta, utan, för att uttrycka mig kort, efterskänka qvarnräntan.
Ehuru detta, såsom förut blifvit nämndt, afviker från hittills antagna grundsatser och ehuru förlusten för staten, såsom nyss visades, blir ganska betydlig, måste jag likväl för min del erkänna, att jag tror Stats-Utsk:t hafva haft ganska goda skäl att bryta isen och framställa detta förslag.
Man kan nemi. icke bestrida, att vårt nuv:de bsskattnings-system rörande qvarnar i alla afseenden är så irrationelt och både för det allmänna och för den enskilde så olämpligt, att en förändring häruti är af högsta behof påkallad, äfven om denna skulle vara förenad med någon uppotfring å statens sida.
Den förste värde talaren yttrade visserligen, att qvarnegarne icke egentl. kunde sägas hafva lidit något intrång genom nya qvarnars anläggande, enär, såsom jag tror ganska riktigt, det kunde statistiskt visas, att nya qvarnar icke uppstått ens i samma proportion, som folkmängden ökats, i följd hvaraf qvarnarne också nu vore lika goda, om icke bättre, än förut.
Detta må vara en sanning; men å andra sidan är det också tydligt, att om qvarnegarne i allmänhet icke lidit något intrång, eller blifvit förnärmade genom nya qvarnars anläggning, så har dock 494 Den 28 Februari f. m. den nuv:de beskattnings-formen utgjort ett stort hinder emot utvecklingen af en näring, som är både nyttig och nödvändig.
Då nu frågan är att borttaga detta hinder och medgifva en fri utveckling i förevarande fall, likasom i alla andra, så synes detta ändamål vara af en sådan vigt, att man häruti har ett alldeles afgörande skäl för att vidtaga den förändring i beskattningssättet, som härför utgör ett vilkor.
Att åter ställa denna sak i sammanhang med en ersättningsfråga, vare sig i form af en kapital-aflösning, eller af en ny bevillning, tror jag för min del icke vara lämpligt.
Beträffande kapital-aflösningen, har en föregående talare redan fästat uppmärksamheten på de svårigheter, som dervid skulle möta, och jag förbigår sålunda att derom vidare yttra mig.
Hvad deremot vidkommer förslaget att genom en särskild bevillning söka bereda staten ersättning för den frångångna räntan, så kan det icke nekas, att en sådan åtgärd måste vara ganska motbjudande; ty hvarföre skulle denna näring beskattas på ett särskildt och hårdare sätt än alla andra, hvaraf likväl få eller inga torde vara mera nödiga och nyttiga än just denna?
Icke heller lärer det kunna anses hvarken rationelt eller billigt, att, då frågan är icke blott om en förmån för qvarnegarne, utan i främsta rummet om en förmån för allmänheten genom näringens digifvande, hvilken förmån måste köpas med en uppoffring, denna uppoffring, eller, med andra ord, den ersättning, som måste beredas statsverket, skulle bekostas endast af qvarnegarne genom en alldeles exceptionell beskattning.
Jag tror detta desto mera, som man förut vid många tillfällen afskaffat än den ena, än den andra skattetiteln, utan att dessas ersättande genom andra, särskilda afgifter kommit i fråga, oaktadt vid sådana tillfällen dessa skatte-eftergifter, enligt min öfvertygelse, visst icke haft för det allmänna den vigt och betydelse, som den nu ifrågav:de rörande qvarnräntan.
På dessa skäl får jag för min del obetingadt tillstyrka bifall till Utsk:ts förslag, med den förändring i redaktionen, som Gr.
Hamilton uppgifvit, nemi. att den förutsättning, som i Betänk:t står såsom motiv, inflyter i sjelfva beslutet.
Sedan den siste värde talaren yttrat sig för bifall till Utsk:ts förslag och han naturligtvis bättre, än jag, bör vara i tillfälle att bedöma hvad Statsverket i detta hänseende tå), torde det vara rättast af mig, att afhålla mig från något vidare yttrande i denna fråga.
Det är också mera för sjelfva principens skull, än under förhoppning, att dermed något vinna, som jag begärt ordet.
De fleste talare, som förut här bestridt de af mig uttalade åsigter, hafva gjort det under förutsättning, att jag vore en försvarare af den nuv:de lagstiftningen.
Det är ett icke alldeles ovanligt sätt att bekämpa en motståndare, att tillägga honom andra åsigter, än han sjelf framställt.
Jag har dock från början förklarat, att jag icke försvarade nuv:de beskattningen; men jag ville icke att den skulle efterskänkas, utan att skatten Den 28 Februari f. m. 495 skulle på något sätt af qvarnegarne amorteras.
Jag har sökt visa, att det icke är någon så obetydlig inkomst, som staten skulle förlora.
Den utgör nemi.
130,000 rdr om året, hvilka, kapitaliserade, bilda mer än 2 millioner, hvarmed qvarnegarnes förmögenhet skulle komma att ökas.