Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skall du Sanna!» utropade lilla Hulda, i det hon med barnslig innerlighet kastade sina armar om Susannas hals, och fortfor ifrigt:
«o! håll af honom Sanna!
Han håller så mycket af dig; det har han sagt mig, så många gånger, och han har sjelf fört mig hit till dig för att göra dig glad.
Och ser du, det här vackra halsbandet har han gifvit mig, och han har lofvat att berätta mig så roliga historier i vinter.
Han kan så många, vet du!
Har du hört om «Rypan i Justedalen», Sanna?
Den har han berättat mig!
Och om den snälla hustrun, som gick omkring efter den svarta döden och samlade alla moderlösa små barn och blef en mor åt dem.
O Sanna!
Håll af honom och lät honom blifva min far!»
Susanna lät den lilla pladdrerskan fortfara utan att kunna säga ett ord.
Hon höll sitt ansigte gömt vid hennes bröst och sökte samla sina förvirrade tankar.
«Susanna!» bad Harald orolig och innerligt.
Carl Perßons Tankar före och efter afrättningen
Före Afrättningen
På bålet jag nu står och skådar sista gången
Den stora Allmänhet, som derför är utgången;
För bödelns bila snart mitt hufwud falla skall;
På jorden jag ock har fullgjort mitt swåra kall.
Gud ware tack och lof! jag snart till höjden swingar,
Mitt hjerta lyfter sig så ljuft på tankens wingar
Upp till Försonaren – Förlåtelse jag får
Och med en lugnad själ nu nöjd till döden går.
Efter Afrättningen
Jag talar icke här: mitt hufwud ligger blodigt,
Min själ är flyttad bort, der talet är frimodigt;
Men ropar ur min graf: ”Herr W* just han det war,
Småsaker af en nybegynnare
Den unga Moderns syn.
Det högtidliga ögonblicket var inne.
– Fanny var Moder!
Till sitt bröst hade hon tryckt sitt barn.
– Öfverväldigad af sällhet nedsjönk hon i dvala – men endast kroppen var för svag att uthärda glädjen.
– Fanny kände sig lefva – hon såg sig med den nyfödde älsklingen i sina armar på ett vidsträckt fält och en röst sade till henne: „Qvinna, Moder, nu ingången „i det Allraheligaste, då menniskan af dig är „född i verlden, slå upp ögonen och välj för „ditt barn.“
Vid dessa ord öfverföll Fanny en qvalfull ångest, – på hennes hjerta lade sig barnets öde – men hennes kärlek var starkare – hon lydde, slog upp ögonen, och se! åt alla håll utbredde sig omätliga utsigter.
– Den väldiga rösten sade åter:
„Välj för din Son!
På nå„gon af de kring dig utlöpande vägarne skall „han en dag vandra från dig ut i lifvet.
Det „tillhör dig att föra honom ut derpå.
– Blicka „omkring dig, pröfva och välj.“
Fanny blickade omkring sig, och si! dit, der hon stod kommo från alla håll vägar – de blefvo smalare och smalare – närmast henne voro de allenast strimmor, hvarandra lika och sammanlöpande i hvarandra.
Fannys själ intogs af den rysligaste ängslan.
„Jag skall välja“ utropade hon, tryckande barnet krampaktigt till sitt hjerta, „jag skall välja, och hvad „kan jag välja, der allt syns lika för min för„virrade blick?
Mitt barn, mitt arma barn! O „att du icke vore född!“
Den väldiga, nu stränga rösten sade åter:
„Svaga qvinna!
Förtviflar du redan?
Se upp, „Se omkring dig!
Öfver dig lyser den Sol, „i hvars strålar din blick skall klarna och lef„nadsvägarne skola upplysas.“
Fanny såg upp.
Öfver henne lyste det Eviga Ljuset med en glans ännu mildare och ömmare än den, som strålat ur Fannys ögon, då hon först helsade sin Son välkommen på jorden.
Lugn spridde sig i Fannys hjerta – hon såg omkring sig och se! vägarne flöto ej mer tillsammans – närmast henne liknade de hvarandra ännu, men allt villsamt af likheten hade försvunnit.
Fanny såg, och många syner uppenbarades henne.
Här var en väg.
Se! hur skön, huru lockande han förde till ett land, der blommorna voro så fagra, fåglarne så vänliga, vindarne så milda.
„Dit leder jag min Son“ tänkte Fanny, men den väldiga röstens pröfva kom henne i sinnet.
– Hon såg längre in i det sköna landet och se! der klagade, af den ständiga sommarn förvekligade varelser öfver hvarje svalare flägt, och vid ringaste motstånd nedsjönko de fege modlöst till jorden!
Fanny såg en annan väg.
Den gick öfver gyllene sand genom törnlösa Rosor, och hvarje sten bortplockades af vägen, att den ej måtte såra de vägfarandes fötter, hvarje törne bortrycktes af blommorna, att det ej måtte sönderrifva de vägfarandes kläder – men der – längre bort – samlades stenarne åter uti ramlande högar, och törnena uti taggiga berg, och de vägfarande kunde icke komma deröfver. . . . .
Der var en väg – den måste vara skön att beträda!
En lindrig sluttning nedåt lättar vandrarnes gäng – utan möda och ansträngning måste man färdas på den – men sluttningen blir starkare – allt snabbare blifva vandrarnes steg – de springa – de kunna ej mer hejda sin fart – de rulla utför den alltmer sig nedböjande vägen – Ve! der är en afgrund – – de måste rusa dit.
Fanny afvände darrande sin blick.
– – –
Fanny såg många vägar.
– Der voro de hvilkas vågiga bukter osäkre främlingar nedtrampade, under ängsligt sökande efter ett ur deras sigte förloradt mål.
– Der voro de, i kretsar löpande, på hvilka vandringsmännen ständigt återkommo till sin första utgångspunkt, medan de trodde sig allt skynda framåt.
– Der voro de, som slutade i mörker, det hennes öga ej förmådde genomtränga.
– Der var en mängd vägar, och Fanny hade blickat omkring sig, men ännu icke valt.
Den väldiga röstens välj kom henne i sinnet.
Hon började ånyo att skåda omkring sig och se! just framför hennes fötter var en väg – hon hade öfversett den, förra gången – han var smal – ingen annan var så smal vid sin början, och stenar och svårigheter vidtogo snarast på denne – men han belystes af det Eviga Ljuset.
– Afgrunder och berg syntes väl vilja afskära den vägen, men han sträckte sig säkert och rakt fram öfver dem alla, och mot de derpå gående blåste en lifvande vind från landet, dit han förde och kring de främste vandrarnes hufvuden bildade sig kransar af strålar från det Eviga Ljuset, och der Land och Himmel förenades vinkade ett Gudomligt barn på Fannys son.
Fanny föll på knä – denna väg var det Eviga Lifvets.
– – Hon vaknade utur sin dvala –
hennes Son låg slumrande vid hennes bröst, och i Fannys själ uppstämdes en lofsång till Dens ära, som tillåter jordiska mödrar att föra deras späda barn ut på vägen till det Eviga Lifvet.
Margareta Aldén.
KAPITLET.
(Några Margaretas tankar om natten, innan hon lemnade sitt Hem).
„I dag har jag åter sett den olyckliga Fröken R.
Knapt betäckt af några trasor, raglade hon fram på gatan under ursinniga skrik.
Folk samlades omkring henne – hon blef snart igenkänd och greps att återföras till häktet, hvarifrån hon lyckats att rymma, – der hon nog nu kommer att sluta sitt usla lif . . . .
För tio eller tolf år sedan, hvem skulle förutsett detta?
Hvem hade då, hos den sköna, den firade Carolina R. så glad, så förtjusande, så förhoppningsfull, anat ett frö till den sjunkna varelse som nu öfverlemnats åt Lagens straffande hand?
Lättsinnighet och fåfänga, dessa onda Andar, som dock kunna antaga en ljus skepnad, äro de ej snart mätta på offer från mitt arma kön?
Men det är till Föräldrar och Uppfostrare jag skulle vilja vända mig – bedja, besvärja dem, att genom kärlekens trollglas skåda in i framtiden, och se hvad frukter det ogräs, de låta växa – måhända vårda i den späda Flickans sinne, kommer att bära.
– – Och de unga förbildade Flickorna, som med otyglad inbillning, med öfverdrifna anspråk träda ut i verlden, o att jag kunde varna dem!
De vilja vara hyllade, de vilja vara förgudade – de tro sällheten bestå i några ögonblicks rusiga dröm.
– Ack! de veta icke huru dyrköpt den är; många hafva derföre uppoffrat allt!
– Öfvermod och förtroende till en usling störtade Carolina R. dit, der hon nu befinner sig.
Hennes förförare lefver och anses lycklig.
Han är nu Familje-Far – men – har han mensklig känsla öfrig, måste han någon gång vid sina oskyldiga döttrars åsyn, rysa öfver det öde, som framdeles äfven kan drabba dem.
– – Svaga qvinnoslägte!
Öfver dig ljuder en mensklig lag, att ditt fall är utan upprättelse.
Den är sträng, den är hård, den är orättvis, men äfven den angifver din ursprungliga höghet.
Man och qvinna skapade Gud menniskan.
I mildhet, ödmjukhet och renhet förvarar du lifvets dyrbara lån – af dig skall det återfordras.
– Det dryga ansvaret derför kan du ej från dig afkasta på den andra hälften af menskligheten!
– Men inbördes lätta hvarandras bördor – men skyddas det svagare slägtet af det starkare, och i förädlad form återgifva det dess skydd – men fördraga och älska hvarandra – sådant skulle menniskornas inbördes förhållande vara.
– Och likväl „öfverandtvardar den „ene brodren den andre i döden, och fadern „sonen, och barnen uppsätta sig emot För„äldrarne“ och Friden fins ej, som blifvit afkunnad öfver jorden!
„Gud, Du som låtit dygdiga, ömma Föräldrar välsigna mitt inträde i verlden – Du, som tillstädjer att jag vet
Din vilja, gif mig kraft att i min svaga mån afbörda min omätliga skuld till Dig!
Gif mig, den lyckliga, förmåga att med andra dela mitt dyrbara Goda.
Låt mig på den af mig valda banan, leda eller återföra någon själ till Dig.
Det barn, hvars andra moder jag lofvat att vara, måtte jag med moderliga känslor omfatta det!
Jag vet att mina pligter blifva stora, jag vet att utan ständig vaksamhet öfver mig sjelf, skall jag ej förmå uppfylla dem – men mitt hopp står till Dig, och Du sviker det visserligen icke, Du som öfverskådar det doldaste lif och gifver åt dess tysta verkningar framgång och seger!“
Uti det yttre rummet af de två, hvilka jemte ett högst litet kök, numera utgjorde Fru Aldéns boning, satt hon en morgon i slutet af Februari månad 1815, vid det grofva ekebordet, emellan sina bägge döttrar.
En tarflig frukost stod framför dem, men den var orörd, och tårar rullade då och då utåt Moderns bleka, redan skrynklade kinder, under det hennes milda, sorgsna blick hvilade än på det ena, än på det andra af hennes barn.
Ingen af dessa gret.
Hedda den yngre dottern, en vacker, icke fullt sextonårig Tärna talade mycket, och sökte genom muntra infall förströ sin
Mor – hennes oroliga, konstlade glädtighet stämde dock illa öfverens med hennes förgråtna utseende, och slutligen stannade hon midt i en lång uppmaning till Modren att icke gråta – emedan Margreta annars kunde blifva egenkär och tro dem vara ledsna derföre att hon var stygg och for ifrån dem – då klockan hördes slå åtta i stadskyrketornet.
„Kan det redan vara så sent“ sade nu den unga tröstarinnan, och glömmande slutet af sitt tal, brast hon i högljudt gråt.
Vid hörandet af det första klockslaget hade Margareta Aldén blifvit mycket blek; ett onämnbart uttryck flög öfver hennes anletsdrag, hvilka icke buro spår efter tårar, hon stod upp, lemnade rummet – återkom snart resklädd och gick bort till sin Moder, som tillika med Hedda, under hennes korta frånvaro, suttit liksom förstenad.
„Farväl min goda Mamma“ sade hon med dof stämma och fattade Moderns hand.
Fru Aldén reste sig till hälften upp från stolen, men sjönk åter ned derpå, slutande dottren i sin famn.
Intet ljud, icke ens en snyftning hördes i rummet.
Det var den svåraste stund Familjen genomlefvat, sedan Fru Aldén blifvit
Änka och döttrarne faderlösa.
Sedan Margareta tagit afsked af sin Mor, närmade hon sig till Hedda, som kastade sig högt gråtande i hennes armar, och betäckte systerns hand med kyssar.
„Inbilla dig icke“ utropade derpå den lifliga Flickan „att du här „skall säga mig Farväl.
Det är längesedan „Mamma lofvade, att jag skulle få följa dig „till vagnen.“
Margareta hörde sin Moder framstamma ännu ett „Gud välsigne dig“ innan hon lemnade henne.
Arm i arm skyndade Systrarne sedan bort till det i andra ändan af staden liggande posthuset.
Ljuft var deras sista samspråkande, men ingenting nytt, ingenting oväntadt vexlades dem emellan.
Allt var redan sagdt, och de hade ej behöft detta ögonblick att känna huru innerligt de älskade hvarandra.
De talade om deras Mor.
– Ännu en gång skärskådades några små förslag de uppgjort att befordra hennes trefnad, och den – annars långa vägen, tillryggalades endast allt för fort af dem.
Vid deras ankomst till gästgifvaregården var vagnen redan förspänd och körde just fram.
Några minuter sednare satt Margareta deri och Systrarna voro, för första gången åtskilda på riktigt allvare.
– –
Om det gifves tillfällen i lifvet, då det närvarande helt och hållet upptager vår själ, så finnas deremot andra, då det alldeles fördrifves derur, af det förflutna eller det tillkommande eller af båda förenade, och Margareta deltog icke stort i resans tilldragelser.
Hennes reskamrater, en Änka efter en rik kryddkrämare, och en medellös, medelåldrig, hos Änkan snyltgästande Mamsell hade icke särdeles nöje af henne.
Lyckligtvis var
Margareta så höflig och uppmärksam mot dem, att de egentligen endast kunde anklaga henne för tystlåtenhet – hvilket dock icke är ett så ringa fel under en lång och tråkig resa – och många voro deras försök att inleda henne i samtal, helst då det skred till andra och tredje dagen af deras sammanvaro, ty att sitta någon längre tid i vagn eller släda med en och samma, förut okänd person, och icke skaffa sig så mycken insigt som möjligt i dennas angelägenheter, var ett fel, hvartill ingendera af dem ville göra sig skyldig.
„Herre Gud“ utropade ibland annat en gång Änkefru Björk, den sista dagen Margareta åkte med dem, „jag satt just nu och tänkte på, hur rätt det var af min Salig Man att dra sig ur affärerna, då han samlat så mycket, att vi nåförgorlundakundebergaoss.Hvemhördeej några år sedan talas om hur rik Grosshandlar Aldén var.
Hans rikedom var just i hvars mans mun, och nu får hans dotter ut sjelf och förtjena sitt bröd.“
„Ja det har Syster visst rätt uti“ svarade Mamsell W., „att det var förståndigt och klokt handladt af Salig Herr Handelsman Björk.
Men också hvarför spänna somliga bågen så högt att den brister, och hvarföre gifva somliga sitt förtroende åt uslingar och bedragare, som lemnar en i sticket i olyckans stund?
– Blef det aldrig bekant, hur mycket Mamsells Fars kompanjon rymde med, när Mamsells Far blef tvungen att ge upp sin stat.“
„Min Far talade icke gerna om sina enskilta förluster,“ genmälte Margareta med svällande hjerta.
„Ja, ja,“ återtog Fru Björk, „intet kunde det vara roligt för honom stackars man, att tala om de der sakerna med hustru och barn heller!
Men en ärans man var han, och nu kan man se att han inte gjort, som man trodde.
Hade han inte lemnat kreditorerna allt, så behöfde inte nu hans ena dotter ta tjenst som Guvernant, och Änkan och den andra hålla syskola för barn.
Salig Björk talade en dag om honom vid bordet, när Auditören och Kamereren åto middag hos oss.
„Det var påcker te karl“ sa’ han.
„Ingenting kostade på honom, utom att han ej kunde betala alla sina skulder.
Han grämde sig ju till döds derför, Mamsells Pappa?“
„Min Fars skulder blefvo betalta“ sade Margareta, och sökte gifva en annan riktning åt det för henne smärtsamma samtalet, men de båda andra fruntimmerna ville icke gerna gå in derpå.
Skulle de få någon riktig reda på Margareta, var det bäst att begagna tiden, hon ännu satt i vagnen hos dem, och Mamsell W. afbröt tvärt en anmärkning af Margareta, öfver utsigtens skönhet just der de nu foro fram, – med frågan:
„Lönen måste vara stor för Guvernantskorna på Winäs? 300 R:dr kanske?“
Margareta försäkrade, att den var ganska ansenlig, och Mamsell W. fortfor, något uppretad öfver hvad hon sedan kallade Margaretas inbundenhet.
„Ja visst måtte den vara ganska ansenlig.
Åtminstone vet jag, att om de ville ge mig aldrig så mycket, ville jag inte komma till dem.
Också göra de aldrig annat än byta – och der har väl minst varit åtta Guvernantskor redan, och det är visst inte underligt att ingen stadnar qvar.
Den sista flyttade, derför att hon intet ville plocka upp saxar och fingerborrar, Flickan med flit kastade i golfvet.“
„Ja; det är alldeles förfasligt“ sade Fru Björk.
„Fröken, som är bara ett barn har kammarjungfru och egen matlagning, och när hon intet tycker om det, som står på bordet, kastar hon tallrickar och glas i golfvet, och sparkar och slås och rifs, och föräldrarna låta henne göra allt hvad hon vill.
När hon blir ond kallar hon Far och
Mor för du, och der fins ingen hon är rädd för utom sin Bror.
Också får hvarken han eller hans hustru komma till Winäs, ty hon kan ej tåla dem, sedan han sagt henne sanningen, kan man tro.“
„Nu sägs det väl att hon är sjuklig“ tillade än ytterligare Mamsell W., „men hon gör sig bara så, hvar gång hon vill ha sin vilja fram, och ljuga och sätta ihop folk.“
„Det var just ingen presant för Mamsell att rekommendera Mamsell dit“ sade Fru Björk.
„Jag tycker, den der Mamsells Fars Vän, som skaffat Mamsell dit, och var så angelägen att Mamsell skulle få åka med oss, kunde väl hittat på ett bättre ställe.“. . . .
Detta och dylika samtal hade den verkan, att
Margareta utan stor saknad lemnade sina reskamrater – likväl erhöll hon äfven nu bekräftelse på sin tro, att menniskorna oftast mena bättre, än de synas göra det, ty sedan Fru Björk tagit afsked af henne, tillade hon:
„Lilla Mamsell, om, hvad som nog kunde inträffa, Mamsell snart blef åter brydd för en plats, så låt mig få veta det; kanske jag kunde skaffa en,“ och detta välvilliga anbud upptogs med tacksamhet af Margareta, som i alla fall härledde det sårande sätt, hvarpå man så ofta söker att intränga i andras förhållanden, ifrån tanklöshet och oförstånd, hvilka väl också lättare än afgrundsplantan, elakhet, kunna rotfästa sig i menniskans ostadiga hjerta.
Det skjutsombyte, hvarest Margareta skiljdes från sitt sällskap, låg två mil ifrån Winäs, och Grefve C. hade skickat en släda 1 dit att afhämta henne, som oaktadt Mamsell W:s uppgift endast haft fyra företräderskor hos hans dotter.
Talrika voro Margaretas tankar, under det hon i rask fart nalkades det ställe hon nu skulle anse för Hem, och der troligtvis mången pröfning väntade henne.
Väl oroades hon ej af de högfärgade berättelser om sin tillkommande Elev, med hvilka hennes reskamrater undfägnat henne; men redan innan hon „tagit tjenst“ som den tolfåriga Augusta C–s Guvernant, visste hon henne vara enda dotter af rika, förnäma och ålderstigna Föräldrar, och – först efter en allvarlig och sträng pröfning af sig sjelf, af sin förmåga att bestå uti tvifvelsutan inträffande kinkiga lägen, hade hon åtagit sig denna befattning.
Lugn och kärlek voro Margaretas vapen.
Med dem trodde hon att många ting kunna eröfras, och det var med fast föresats att använda dem, och endast dem i hvad strider hon nu torde vara kallad att kämpa, som hon, anländ till det ståtliga Winäs, inträdde inom dess åldriga murar.
„Men hvad måste man göra“ så fråga Lärarne alltid, i stället att förut fråga, hvad måste man undvika.
„Har du sett min nya Mamsell“ frågade Augusta C. sin Kammarjungfru, när denna afklädde henne om aftonen efter Margaretas ankomst,
„Ja!
Hon var här inne nyss, medan jag väntade på Fröken.
Jag tyckte hon var ful och såg inte ung ut.“
„Å nej, ful är hon icke.
Hon har ovanligt vackra tänder och mycket skönt hår; men hon är hvarken så grann som Mamsell Brink, eller så vänlig och pratsam som Mademoiselle Saint George, eller så artig och tillgjord som Mamsell Svensson, eller så pjåkig som Mamsell Fredrique.
Jag kan rätt icke säga hur hon är.“
„Vet Fröken hvad, jag kan just undra, hvarför Herrskapet vill ha ännu flera Fransyskor hos Fröken.
Fröken kan nog redan allt hvad de kan lära, och ha en, som följer sig i alla vrår, och ser efter hvad man gör, kan just icke vara roligt heller.“
„Se efter hvad jag gör“ utropade Augusta med trotsig mine.
„Nej det är bara att läsa med mig de komma hit.
Jag skulle just ha lust att se hvad de kunde göra vid mig, sedan jag slutat att läsa!
Men de bry sig heller icke om att försöka, och jag fick göra allt hvad jag ville, tillochmed för Mademoiselle Saint George, bara jag ej störde henne när hon läste sina Romaner.“
Augusta föll härvid i tankar.
„Vet Fröken hvad,“ återtog Kammarjungfrun efter en stunds tystnad.
„Jag tycker det både var surprinat och högst opassande af den der nya Mamsellen, att komma så illa klädd till så förnämt Herrskap; men tåcke der folk, som hon nog lär vara kommen af, förstår sig ej på att lefva.“
„Hon är visst icke illa klädd, kära du“ genmälte Augusta hastigt.
„Hennes klädning är ganska fin och vacker, fast grå, och sitter mycket nätt, och det är ej underligt, ty hon är ovanligt välväxt.“
„Det har hon nog sina snörlif att tacka för“ mumlade Kammarjungfrun – yttrade sedan högt:
„Ja Fröken har rätt, jag mins nu att klädningen var rätt hygglig.“ –
„Lägg hit min bok“ afbröt Augusta henne nästan tvärt.
„Jag skall sluta den i afton.
– Augusta brukade redan läsa Romaner för att somna.
„Jag kan just undra hvad felar hommöret i qväll“ tänkte Kammarjungfrun, då hon efter några fruktlösa försök att åter få samtalet i gång, måste lemna rummet.
Augusta ämnade väl bläddra igenom sin bok, men hon kunde ej afhålla sig från att tänka på sin nya Mamsell och undra, hurudan hon skulle blifva.
Margareta hade under aftonmåltiden flera gånger sett på Augusta.
Det var någonting i hennes blick, som Augusta icke kunde namngifva, men hvilket en dunkel aning sade henne att hon skulle få svårt att motstå, – och hon visste icke rätt hvad hon skulle tänka om en person med ett par så mäktiga ögon.
Margareta sjelf var imedlertid inne hos Grefvinnan C., Augustas Moder, dit hon blifvit hemlighetsfullt inkallad, att afhöra en lång uppräkning af sin Elevs alla förträffligheter, och att emottaga otydliga vinkar om det högst varsamma sätt, hvarpå en så extraordinär varelse borde behandlas, men deremot ganska tydliga om Grefvinnans benägenhet, att på Guvernanterna – alla i allmänhet och hvar och en isynnerhet, skjuta skulden af dotterns, i en framtid möjligtvis sig utvecklande fel m. m. m. m. och Augustas mer än vanligt allvarliga funderingar stördes först, när Margareta, åter inkommen i deras gemensamma sofrum, sade med sin milda, klangfulla stämma:
„Du ligger redan!
Det var rätt gjordt af dig.“
„Jag har en bok jag vill sluta, derföre skyndade jag mig att komma i säng“ svarade Augusta halft trottsigt, halft förläget, under det hon öppnade sista delen af Röfvarslottet i Apenninska bergen, som väl alldeles nedtystade
Margareta, men för öfrigt ej interesserade Augusta mer, än att hon öfver sidkanterna, noga såg efter allt hvad Guvernanten tog sig till.
Denna hade snart lagt sig, släckt sitt ljus och sade ett vänligt Godnatt.
Fastan det var fullkomligt tyst i rummet, ville läsningen ej riktigt gå för Augusta; hon såg snart åter upp på Margareta, hvilken hon trodde sofva.
Margareta låg med knäppta händer och var ännu vaken.
Vid åsyn deraf, släckte Augusta hastigt sitt ljus, utan att precist veta hvarföre, – knäppte äfven händerna tillsammans, och somnade emot bruket, lätt och fort.
Ifrån hennes ovanligt sköna ansigte utplånade mensklighetens vän, Sömnen, alla vanställande drag, hvarmed lifvet redan börjat brännmärka det, och Margareta såg länge, vid nattlampans sken, på den späda, bleka flickan, som hon lofvat att moderligen älska och vårda och hvilken i dödlik slummer låg utsträckt framför henne.
„Herre lär oss betänka att vi dö måste, på det vi måge förståndige varda,“ ljöd det i djupet af hennes själ, och så – somnade äfven hon.
Andra morgonen samt derpå alla söcknedagar under de tre första veckorna af Margaretas vistande på Winäs, sade Grefvinnan till henne vid frukostbordet:
„Augusta kan kanske få vänta med att börja några lektioner tills i morgon.“
Margareta – som visste att man läser för att lefva, – men lefver ej för att läsa – bugade bifall tigande och började inga lektioner.
Undertiden blefvo Augustas och Margaretas rum så trefliga; denna sednare var så vänlig, mild och jemn – och hennes egna företag så nöjsamma att se på, att Augusta, när Grefvinnan för nittonde gången ville befria sin dotter ifrån mödan att sysselsätta sig, afbröt Modern, sägande lifligt:
„Nej vet Mamma jag har just riktig lust att försöka om det kan vara så roligt att arbeta med Bonne Amie, som det ser ut.“
„Som du vill mitt barn“ var Grefvinnans svar, och Margareta installerades sålunda i det som Augusta förklarat vara hennes endaste åliggande, samt bibehöll äfven då till Elevens alltjemt växande förundran, sitt saktmod och vänliga utseende.
Ty värr tröttna somliga lynnen vid allt, äfven vid att ständigt väl bemötas.
Augusta började finna en viss tyngande enformighet i de, utan något slags stormar aflöpande lästimmarne.