Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då föreslog en ledamot af SlatsUtsk., som alldeles icke kände handteringens ekonomiska ställning, men som fann onaturligt att staten skulle uppbära en så stor skatt, densammas nedsättande till hälften, och denna fråga föranledde då det beslut som fattades om skattens nedsättning, hvarefter frågan gick igenom i alla instanserna.
Nu är det fråga om att åter höja den med 50 procent, ända till 75 procent af hvad den ursprungligen varit.
På intet ställe i verlden finnes någon skatt, som drabbar en näring så hårdt som denna.
Jag medgifver visserligen att för närvar., oaktadt den höga skatten, tackjernstillverkningen ännu icke är så dålig att det icke finnas andra näringar sorn äro sämre, men, mine Hrr! all förhöjning som göras i denna skatt verkar på stängjernstillverkningen och skadar derigenom riket i dess helhet.
Örn en del af de anledmr, som verkade till R.
St:s förra beslut i detta ämne, nu äro bortfallna, så tror jag att hufvudsaken ändock qvarstår, och förenar mig med de Hrr, som begärt återremiss för att få skatten bestämd till hvad den sedan sista riksdag utgjort, och jag tror att StatsUtsk. har lika god rätt att föreslå 15.
St. en sådan nedsättning, som K.
M. haft att iakttaga den i Sina beräkningar öfver Statsverkets inkomster.
Hr Gr. 0. Landtm, tillkännagifvit, att 5 ledamöter anmält sig till afgifvande af ytterligare anföranden i detta ämne, beslöts att diskussionen skulle uppskjutas till eftermiddagens plenum, och åtskildes H. R. 0. Ad. kl. £ till 3 e. m.
In fidem protocolli, *1Ubert Munck.
Den 10
Fe br u a r i e. m. 5:>3 Onsdagen den 1(5 Februari 1848.
Justerades 2 prol.utdr. för denna dag f. m.
Hr Gr. o. Landtm., tillkännagaf, att Frih.
Adelsvärd, Erik Seth, såsom ledamot af Bevilln.Utsk. begärt och erhållit 3 veckors ledighet, ifrån d. 19 dennes, samt anmodade Hrr Electorer att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i nämnde Etsk. under ledighelstideu.
Fortsattes pröfningen af StatsUlsk:s d. 9 och 12 dennes på bordet lagda Utlät.
N;o 37, ang:de beräkningen af Statsverkets inkomster. 8:de punktens l:sta morn., ang:de tinnde-tackjernet, förekom nu till ytterligare öfverläggning, och derom yttrade sig:
Den talare, som sist yttrade sig i f. m., påstod att tackjernsskatten vore en verklig tionde.
Men det förhåller sig icke så.
Skatten är nu fixerad till vissa pund per blåsningsdygn.
Antalet af dessa pund är mycket olika och varierar emellan 6 och 26.
De flesta hyttor i bergslagarne hafva 18
Ska skatt per blåsningsdygn.
Men som vid dessa hyttor vanligen tillverkas öfver 20
Ska, ända lill 30 och deröfver, så ser man lätt att skatten icke utgör 26:te delen utan kanske 30:dedelen af tillverkningen.
Detta om den föreg:de talarens misstag.
Visserligen är skatten ändock dryg, det kan ej nekas; men deremot bör ej förbises att nedsättningen till halfparten, som nu utgår, skedde med afseende på den dä varande konjunkturen som var ganska dålig emot hvad den nu är; och om man ville erbjuda en tackjernstillverkare att antingen bibehålla på en och samma gäng både den låga skatten oell den dåliga konjunkturen, hvarunder skattenedsättningen medgafs, eller också antaga det alternativ, som nu är i fråga, nemi. den af StätsUtsk. föreslasna skatt jemte den konjunktur, som nu är, skulle han visst icke tveka att välja det sednare alternativet.
Dessutom har tackjernshandteringen framför sig en framlid, som synes vara lofvande; ty med de författningar, som under de sednare åren utkommit, är naturligt att en större stångjernsproduklion framkallats än förut, hvaraf ovilkorligen följt och följer stigande tackjerns-priser, nu och i framtiden.
Visserligen gifvas lokaler, så betungade af malmfrakter och kolpriser alt blåsningen icke lönar.
Men det är icke ägaren af en sådan lokal betaget att söka lindring i skatten, i hvilken händelse en sådan fråga komme i sin rätta ordning till behandling.
Men från dessa spridda, få förhållanden, må man ej betrakta frågan i allmänhet, såsom här mäste ske.
För min del ser jag således icke något skäl hvarföre man skulle frångå det förslag StätsUtsk. uppgjort.
Ty efter den erfarenhet jag kunnat 524 Den 16 Februari e. ru. härom vinna, är jag öfvertygad att rörelsen i allmänhet sä förbättrats emot hvad den vid förra statsregleringen var, att den mycket väl kan lala den föreslagna förhöjningen, hvarföre jag för min del tillstyrker bifall till hvad Utsk. föreslagit.
Gr. Lewenhaupt, Gust.
Gustafsson: Hvad Hr Frih.
Kramer yttrat har redan blifvit af Hr von Troil så nöjaktigt besvaradt, att jag alldeles kan förbigå det.
Deremot anhåller jag att få yttra några ord i anledn. af hvad Hr Rääf här anfört.
Hr Rääf har fästat sig vid den af mig gjorda kalkyl, äfvensom han uppdragit en paralell emellan tackjerns- och spanmålsproduklionen.
Hvad min kalkyl beträffar, sä är den naturligtvis beroende på det ofta vexlande tackjernspriset, och således liksom alla sifferberäkningar underkastad förändringar.
Således torde frågan egentligen vara, huruvida den är i öfverensstämmelse med de af mig uppgifne priser och deruti har han icke visat mig hafva gjort någon oriktig beräkning.
Ofvanberörde af Hr Rääf uppgjorda paralell kan jag icke godkänna.
Jag kan nemi. icke inse att tackjern och spanmål kunna med hvarandra jemföras, hvarken med afseende på dessa varors beskaffenhet eller pä deras beskattning.
Tackjernet kan omöjligen användas till någonting annat än stångjern och är, i anseende lill sin tyngd och de ofta aflägsna ställen dit den skall föras för att förädlas, underkastad slöra transportkostnader, hvarförutan sjelfva tillverkningen erfordrar ett betydligt förlagskapilal.
All export af tackjern är, såsom hvar man vet, förbjuden.
Spanmål deremot har flere chancer för sig.
Den kan exporteras, är mindre svår att transportera och har afnämare bland hela Svenska folket.
Dessutom kan det förvandlas till bränvin; en vara sorn alltid vinner afsättning.
Kan således Hr Rääf eller någon annan uppgifva ett sätt att förvandla tackjern till en sä beskaffad vara, är jag villig att genast ingå på StatsUlsk:s förslag.
Hvad förlagskostnaden angår, torde väl hvar och en känna och inse att densamma mäste vara betydligt större, för tackjern än för spanmål, då till en ordentlig lackjernsblåsning hörer, att vara försedd med betydliga inventarier i malm, kol, m. m., men sädesproduktionen deremot jemförelsevis fordrar ringa förlag af utsädeskorn och inventarier.
Palmstjerna har yttrat sig icke kunna finna några skäl ens till den af StatsUtsk. föreslagna lindring uti den skatt, som taekjernstillverkare af gammalt utgjort.
Detta kan visserligen sägas vara frikostigt af en bergsbruksägare, men derefter får man icke bedöma tillståndet bos en hel klass, en klass, hvars härda och trägna arbeten i grufva och skog knappast kunna af en landtman uppskattas.
Det är för denna klass jag ansett mig böra yttra några ord, efter som jag är representant och haft tillfälle att bedöma dess ställning.
Jag anser mig derföre jemväl böra fästa uppmärksamheten derpå, att det är fråga om en handtering, hvars slutligen förädlade produkt, slångjernet, väger mest af alla exportvaror på vår handelsväg och hindrar att silfret icke strömmar ut ur banken.
Cederström har tyckt, att det var allt för stor barmhertighet som man år 1844 visade bergsmännen.
Här är likväl icke fråga om barmhertighet, ulan om rättvisa, och om
Frilen bade velat göra besök uti några bergs - Den 10 Februari e. m. 525 mäns tackjernsbodar och efterse hvilka stora qvantiteler tackjern de hafva inne osålda, tror jag att han aldrig fällt ett så beskaffad! yttrande.
Jag vill visserligen icke nu begära återremiss, då icke någon annan ledamot ännu hörts yrka derpå, men skulle någon af de följande lalarne framställa anhållan derom, får jag på förhand be, att derutinnan få förena mig med honom.
Eljest får man väl vara nöjd med att SlatsUtsk:s förslag blifver antaget, hvaruti jag, i händelse det är de flestes mening, nödgas instämma.
Cederström, Claes Rnd.:
Lika litet som de af Frih:ne Cederström, Jakob, och Palmstjerna pä f. m. i dag yttrade åsigter, innefattande ett yrkande af förhöjning uti liondetackjernsafgiften, synas mig böra leda till återremiss af SlatsUlsk:s förevar, betänk, uti dess Sale punkt, lika litet finnér jag det af Gr. Lewenhaupt och Ur von Troil framställda påstående om skattens bibehållande vid hvad den flir det närvar, är, till följd af 1844 års Ständers beslut, böra föranleda ett sådant beslut.
Må man taga i betraktande förhållandena sådane de äro och sädane de varit; må man ihågkomma den svåra handelskris, som för några år sedan tryckte vår jernhandtering och de missgynnande omständigheter som då existerade lill men för utvecklingen af denna vigtiga näringsgren, och hvaraf verkningarne ännu låta känna sig för dess idkare; jag tror då att man skall lemna sitt bifall åt den ”medelväg” Utsk., på sätt det sjelf uttrycker sig, har följt..
Det är visserligen sannt att nyssberörde ofördelaktiga handelskonjunktur först träffade menligt tillverkningen af stångjern och alt den först något sednare drabbade tackjernstillverkningen, men den inträffade dock jemväl för den sistnämnde, och det låg i sakens natur, alt en skadlig inverkan skulle för densamma af nedtryckt jernpris i allmänhet alstras.
De som yrkat återgående till den beskattning som före sisla riksd. ägde rum, hafva väl till stöd derföre åberopat det faktiska förhållandet, att tackjernsprisen sedan dess stigit; men då-så väl kolpris som forsellöner jemte vissa andra omkostnader sedan ilen tiden ökats, tror jag ställningen icke vara så fördelaktig att man har fullt skäl att nu återgå till den gamla skatten.
För öfrigt vill jag instämma helt och hållet uti den af Ur Lagerhjelm i ämnet yttrade åsigt.
Må produceuterne icke undandraga sig att till det allmänna skatta hvad billighet och rättvisa kräfva; må man ä andra sidan icke påyrka en alltför stor och alltför hastig tillökning i beskattning, hvilken skulle hafva lill följd en beklagligtvis alltför menlig återverkan på utöfvandet af ifrågavar. vigtiga handtering, af hvilken så många nyttiga och i mödosamt arbete stadde medborgares existens är beroende.
Jag anhåller således vördsammast om bifall till förevar, betänk.
Utom det att jag, i afseende på sjelfva saken, är lill en del förekommen af Frih. Cederström, C. R., har jag en ytterligare anledn., att icke upptaga R. o.
Ad:s tid med denna frågas diskuterande, uti den omständigheten, att StatsUtsk:s förevar, betänk, uti denna punkt redan är af 3:ne
Stånd bifallet och att således det beslut R. o. Ad. går att fatta icke 484 Den 1C
Februari e. m. kan verka någon förändring uti hvad Utsk. härutinnan föreslagit.
Jag afstår följaktligen frän allt vidare yttrande i saken.
Hr von Schantz, Carl Jakob: Då R.
St. år 1844 medgåfvo en nedsättning uti den skatt, som då ålåg tackjernstillverkningen, så skedde det visserligen på goda skäl.
Man visste nemi. allmänt att rörelsen i sin män led utaf den dåliga konjunkturen, som dä tryckte jerntillverkningen.
Sedan har tillståndet derutinnan förbättrat sig.
Det var således välbetänkt af föreg:de Ständer alt bestämma det nedsättningen endast skulle gälla lill den påföljande Slatsregleringen.
Den tiden är nu inne, och får jag dä på de af StatsUtsk. anförde skäl tillstyrka bifall till hvad Utsk. föreslagit.
Jag bor nära den egentliga bergslagsorlen och har således varit i tillfälle att följa utvecklingen af jernhandteringen; och finner jag för min del Utsk. hafva riktigt förfarit, då det föreslagit en medelväg emellan den gamla skatten, och den som sedan sista riksdag utgjorts.
Man har väl sagt att tackjernsprisen sedan förra statsregleringen ökats; men då kolpriser, transport- och andra omkostnader i samma mån ökats, tror jag att ställningen ej så betydligen förbättrats, att det vore skäl att återtaga den gamla beskattningen.
Deremot talar dessutom det af Utsk. jemväl anförda skäl alt en större och hastig återgång till den äldre beskattningen skulle kunna verka menligt pä en näringsgren, som är af så stor vigt för landets välmåga i allmänhet samt bergsmännens välfärd i synnerhet.
Jag får således vördsammast tillstyrka bifall till Ulsk:s förevar, betänk.
Då jag innerligt önskar riksd:s-ärendenas fortskyndande så vidt möjligt och lämpligt är, har jag gjort mig till regel att icke yttra mig i andra frågor, ån sådane som hafva något sammanhang med min tjenstbefaltning.
Men då jag finner att en grundsats här är på vägen alt göra sig gällande, uti hvilken jag ser stora vådor för Konung och fädernesland, anhåller jag alt nu fä göra ett undantag från nämnde regel och med några få ord taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk.
Jag hyser nemi. den farhågan, att om den grundsats skulle i allmänhet göra sig gällande, att när en näring lider af missgynnande konjunkturer, den då bör få nedsättning i ålagd grundränta, så kan detta blifva en för framtiden vådlig grundsats.
Hvad hindrar nemi. t. ex. hemmansägarne i riket att, med åberopande af det utaf 1844 års Ständer gifna prejudikat, yrka på att äfven de, i händelse af missväxt, skola få åtnjuta lindring i sina skatter?
Sålunda kan det hända att R.
St. besluta nedsättande af ordinarie grundräntan till ^ af dess förra belopp.
Men då befarar jag också att ögonblick kunna inträffa då K.
M. finner
Sig sakna medel till verkställande af de för statens behof nödvändiga utgifter.
An värre blefve det om R.
St., såsom här tyckes vara ifråga med tackjerns-skatten, efter att hafva vid en riksdag beslutat nedsättning till ^ ten, under vilkor att räntan vid derpåföljande statsreglering skulle återgå till sitt primitiva belopp, icke destomindre vid sistnämnde tillfälle, af billighetsgrundsatser, eller hvad man vill kalla det, låter räntan förblifva vid den nedsatta summan eller ock blott tillökar den något, men alltid låter Den IC Februari e. m. 527 den förblifva under det ursprungliga beloppet.
Då först kunde raan anse det s. k. parlamentariska styrelsesättet hafva inträdt, då K. St., genom att hafva nedsatt grundräntan till ett obetydligt belopp, hade i sin makt alt vid hvarje riksdag vägra äfven de för rikets Styrelse mest oundgängbga medel och sålunda göra all styrelse omöjlig.
Hvad åter angår tackjernshytteägarnes förmåga att bära den gamla skatten, sii har jag visserligen med uppmärksamhet åhört Gr Lewenhaupls och Hr von Troils anföranden, hvilka gingo ut på att visa det konjunkturerna ännu vore missgynnande för tackjernsblåsningen, äfvensom alt denna handtering liksom alla andra inom riket skulle vara tryckte af höga skatter och kanske ännu mer än desse sednare.
Jag kan likväl icke säga att jag blifvit öfvertygad om verkligheten af de utaf dem uppgifna förhållanden.
Hvad Westra, Östra och Norbergs bergslag beträffar, har jag mig särskildt bekant att dervar. bergsmän äro befriade från knektehållet och frän flere servituter.
En person som sjelf i officiel väg har mycket att befatta med jerntillverkningen i riket, har äfven sagt mig, att den närvar, konjunkturen alldeles icke är ofördelaktig för tackjernsblåsningen utan tverlom; och att bergsmännen mycket väl kunna tåla vid den skatt, som de före förra riksdagen betalade.
På grund af allt detta skulle jag således vilja yrka återremiss af förevar, betänk, med föreläggande för Utsk. alt föreslå gamla skattens återtagande, om jag icke, efter hvad upplyst blifvit, funné, att sådant ej skulle leda till något resultat, aldenstund betänk, i denna punkt redan blifvit af 2:ne Stånd antaget.
.lag måste således nöja mig med Utsk:s förslag, som åtminstone böjer räntan till :delar af det ursprungliga beloppet och tillstyrker derföre vördsammast R. o. Ad. att dertill lemna sitt bifall.
Hr Gr. o. Landtm., på begäran af Hr A k e rman, Fredr., upplyst att från de öfriga RiksSl.-n ännu icke hade ankommit någon officiel underrättelse om deras i förevar, ämne fattade beslut, yttrade:
Mig synes att man vid afgörande af denna fråga bör lemna å sido alla försök att genom kalkyler få utredt huruvida tackjernstillverkningen nu är i bättre tillstånd än den var före förra riksdagen, emedan sådane kalkyler svårligen kunna leda till något resultat, dä den ena uträkningen visar en förbättring, den andra åter motsatsen.
Och det blefve svårt för R. o.
Ad. att afgöra hvilkendera är den rätta.
I denna fråga fäster jag mig förnämligast vid den princip som mäste ligga till grund för beskattningssystemet i allmänhet, och som väl måste vara att relativt fördela beskattningen så, att hvarje näring, i mån af dermed förenad vinst, proportionerlig! bidrager lill fyllande af Statens behof.
Jag har icke blott vid denna och vid föreg:de riksdag, utan äfven vid många andra tillfällen hört den satsen drifvas, alt jernhandteringen i allmänhet vore en företrädesvis skyddad näring och droge en jemförelsevis ringa skatt.
Jag tror att detta grundar sig antingen på en obekantskap om verkliga förhållandet eller ock ovilja att riktigt för sig förklara detsamma.
Jag kan icke finna annat, än att denna näring, som innefattar så väl tackjernets tillverkning som dess föräd - I) e n IC
F c b r u a r i e. m. ling till stångjern, har en jemförelsevis ganska dryg skatt, isynnerhet dii man ihågkommer icke allenast att den jord, som tillhör de verk der berörde produkter tillverkas, med högst lii undantag är beskattad såsom all annan jord, utan äfven att sjelfva näringen, i olikhet med alla andra näringar, är underkastad dubbel beskattning, nemi. dels i s. k. grundskatt eller för tackjernstillverkningen, tionde, och för stängjernssmidet, hammarskatt, och dels i förmögenhetsbevillning.
I sednare afseendet betalar denna näringsidkare dessutom icke, liksom händelsen är i fråga om andra näringar, skatt efter den inkomst rörelsen anses gifva, utan skatt mäste ovillkorligen utgöras till ett visst bestämdt minimum, utan afseende på 0111 näringen gifvit någon vinst, eller icke.
Detta är efter min åsigt ett orättvist beskaltningssätt, och det är företrädesvis ur denna synpunkt som jag anser att man bör betrakta frågan.
Såsom ordförande i pröfningscomitéer, bar jag flere gånger med verklig motvilja nödgats tillämpa en lag, som ovilkorligen antager alt afkastning ägt rum vid skattlagde jernverk, ehuru man kunnat bevisa alt de Ivertom drifvits med förlust, fastän ägarne deraf, i anseende till rörelsens invecklade förhållande, med afseende å behofvet af biträde af kolallmoge, forslande 0. s. v. varit nödsakade, i hopp om bättre tider, fortsätta rörelsen; då jag deremot å andra sidan nödgats underkasta mig majoritetens beslut, hvarigenom en högst ringa bevillning blifvit åsatt näringar, hvilka pätagligen gifvit sina idkare ganska stora inkomster.
Ur denna synpunkt betraktadt, kan jag icke finna annat än att tackjernstillverkningen, af hvilken tiondeafgift skulle till kronan betalas antingen tackjernsblåsningen sker med fördel för ägaren eller icke, bör få åtnjuta någon lindring i den dryga beskattning, som nu åligger densamma.
Man klagar ofta och med skäl öfver den höga beskattning som ligger ä jorden i allmänhet, men vi se dock alla dagar huru lätt realisabla jordegendomar äro, och det till ständigt stigande priser, då deremot bruksegendomar, med undantag af sådane hvilkas skogar och läge medgifva förädling af skogsprodukter, äro nära nog osäljbara, lietta torde väl utgöra något bevis folden åsigten att de skatter, som jernhandteringen drager, ingalunda äro så obetydliga, som man låtit påskina, äfvensom alt rörelsen ingalunda är så fördelaktig, som man föreställt sig.
En talare, Frih.
Cederström, Jakob, har sagt, att om rörelsen icke bär sig, så kunde ju ägaren skänka bort sin hytta eller sitt bruk, men då han aldrig hört att _ så handt, så förmodade han att det icke varit sä farligt dermed.
Afven jag har icke hört alt någon sådan händelse inträffat, men orsaken dertill är den naturliga, att ägaren icke velat vidtaga en sä förtviflad åtgärd, så länge han kunnat hoppas på bättre tider.
En annan värd talare, Frih. Palmstjerna, har yttrat, alt om äfven något mindre gynnande konjunktur-förhållanden ännu fortfarande för denna näring skulle äga rum, så hade dess idkare redan fått tillgodonjuta mer än de förtjenade.
Jag tror att hvad de fått tillgodonjuta under de 3 åren sedan förra riksdagen, icke på långt när motsvarar de förluster, som de frngo vidkännas i följd af den för jernhandteringen högst ofördelaktiga konjunkturen, åren 1843 och 1844; och Den 10 Februari e. m. 529 och att man således icke behöfver ångra den nedsättning som redan kommit den till godo.
I allmänhet tror jag att då man lagstiftar uti frågor sådane som denna, nian bör afse ej blott de exi sterande förhållandena utan ock de, hvilka för den närmaste framtiden böra förmodas komma att äga rum; oell hvad i detta sednare hänseende angar denna fråga, hafva flere talare fästat uppmärksamheten pä de högst missgynnande konjunkturer som jernhandteringen går lill mötes, och delta synes mig böra göra lagstiftningen välvillig vid bestämmande af skatten derå. — Frih.
Palmstjerna har vidare bland annat yttrat, alt han påyrkade det nu ifrägakomne skatt borde återgå (ill hvad den förut varit, af det skäl, alt han icke ville höra talas om några concessioner som innefatta en medelväg.
Då man har ett så högt valspråk, alt man vill hafva allt eller intet, så förundrar det mig att Frih:n, såsom ordf. uti förra riksdags StalsUtsk., dä deltog uti dess tillstyrkade af en medelväg i st. f. att påyrka att skatten antingen skulle alldeles försvinna, eller oek förblifva hvad den förut varit.
Hans deltagande i förra riksdagens beslut i denna fråga torde således hafva varit en afvikelse från den åsigt lian nu förfäkta!, .lag yrkar återremiss af denna punkt utaf StatsUtsk:s förevar, betänk., med uttalande af den önskan att StalsUtsk. ville, i enlighet med K. M:s nåd. propos. tillstyrka II.
St. att bestämma liondeafgiften för tackjern att intill nästa Statsreglering utgå lill enahanda belopp som vid förra riksdagen fastställdes.
Det är med verklig förvåning jag hört flere personer här tillstyrka fortfarande efteigift af en ordinarie ränta samt påstå alt den eftergift tackjernstillverkarne nu i 4 är åtnjutit icke skulle varit tillräcklig att betacka de förluster de möjligen af föregule missgynnande konjunkturer lidit.
Dess;» personer mätte dä önska att tiggeriet i stort skall blifva ordentligen sladfäsladt.
Genom Konungs och Ständers sammanstämmande beslut dömer man numera med frihetens förlust en hungrig medborgare, sorn nödgas anlita andra om hvad han behöfver för dagen.
Tiggeriet i stort deremot, det uppmuntrar man.
Men då man stadgat sä hårdt straff, som det förstnämnde, för tiggeriet. i smätt, hvad straff skall man då väl kunna påfinna för det tiggeri i stort, sorn välbehällne medborgare tillåta sig i det de söka undandraga sig sina lill stat och samhället åliggande afgifter, hvilka i stället måste af andra medborgare utgöras.
Vanliga tiggare begära barmhertighet af dem som äro rikare och kunna gifva allmosor, men desse begära af dem som äro mindre förmögneän de sjelfve.
Såsom StatsUtsk:s betänk, utvisar, har Utsk. föreslagit alt af den lindring ifrågavar. näringsgren sedan förra riksd. åtnjutit skulle .j ytterligare komma dem till godo intill nästa statsreglering.
Kunde StatsUlsk. besluta för nästk.
Ständer, förmodar jag att det föreslagit att lindringen skulle fortfara jemväl efter nästa riksdag.
Lyckligtvis är detta icke förhållandet, utan hoppas jag att blifvande
Ständer afslå all vidare nedsättning i denna skatt, och dä få de beslut, som i denna syftning hittills äro fattade eller komma att fattas, stå Anderas räkning, som dertill bidragit.
Jag åtminstone är öfvertygad 2 II. 34 530 I)en 10 Februari e. m. att den dag skall komma, då man får bättre åsigter om hvad till en rättvis beskattning hörer och då komma de, som tillstyrkt den nu ifrågavar. eftergiften, att af efterverlden strängt bedömas.
Jag förenar mig med de talare som yrkat äterremiss, pä det Utsk. måtte komma i tillfälle att föreslå denna skatts återförande till sitt ursprungliga belopp.
Såsom ledamot af StatsUtsk. har jag biträdt hvad Utsk. i förevar, punkt tillstyrkt.
Men jag erkänner öppet att jag i början önskat att den beskattning, som åligger jernhandteringen, blifvit uppbringad till det belopp, den utgjorde före är 1845.
Jag belvitlar nemi. att någon nedsättning deruti blifvit begärd på grund af nuvar. konjunkturer, om icke nedsättning vid 1844 års riksd. varit beviljad
Personligen äger jag icke sådan kännedom om förhållandet härmed; men innan jag yttrade mig i StatsUtsk. öfver denna fråga, sökte jag förskaffa mig alla tillgängliga upplysningar och äfven utaf tackjernstillverkare begärde jag sädane.