Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var den unge, hetsige rojalisten, Adrien de Montbreton, om hvilken hvar man visste, att han, då han engång i Palais d’Egalité — det var förresten icke längre sedan än i förrfjor — för sin svarta krages skull blifvit tilltalad af en jacobin med de oförskämda orden: «Hvem bär du sorg för, förbannade chouan?» hade svarat:
«för dig!» och med detsamma affyrat sin pistol mot frågarens tinning.
Som sollicitant hade han återknutit sin slägts afbrutna förbindelse med den forna vicomtesse de Beauharnais, och brukade ofta — liksom flera rojalister, hvilka alla visste, att Madame Bonaparte i grunden hade sympatier för deras sak — göra förmiddagsvisiter i Tuilerierna, då man kunde vara rätt säker på att aldrig träffa Förste Konsuln.
På senare tiden kom han oftare än förr — för den blonda Mademoiselle de Beauharnais’ skull, som han med hvar dag fann mer och mer intagande.
Största delen af sällskapet hade emellertid omringat sångaren Garat, som i en affekterad tenorställning stod midt på golfvet med handen instucken innanför västen, och bestormade honom med böner att sjunga en romans.
«En enda liten romans», tigde nästan knäböjande en svärmisk blondin, klädd, eller rättare draperad, i sjögrönt som en nereid och vildt coifferad «à la coup de vent».
«Romansen», argumenterade hon känslofullt med ögonen mot ljuskronan, «är för mig, som ni sjunger den, Monsieur Garat, såsom en försoningssuck till offrenas skuggor, som en naturens hymn till grafvarnes fred».
Hon snubblade på orden och visste icke mer, hvad hon sade.
Garat bugade sig leende och började:
«Un jour de cet automne»
Damerna började fnissa bakom solfjädrarne, herrarne logo öppet.
Det var den berömda och dristiga «la Gasconne».
Den svärmiska damen, som väntat en sentimental romans, drog sig ur kretsen, blåröd af raseri öfver, att man gjort narr af henne.
Men sällskapet applåderade frenetiskt.
Han måste sjunga om igen.
Denna gång var det pagens visa ur «Figaros bröllop», som igen kommit på modet.
I detta ögonblick öppnades deuxbattanterna bryskt, och Förste Konsuln, åtföljd af sin adjutant, Duroc, trädde oväntadt in.
Garat, hvilken lika väl som den öfriga verlden kände till de husliga förhållandena i Tuilerierna, hade sinnesnärvaro nog att låtsa, som om han ej märkte de inträdande, och fortsatte att sjunga.
De öfriga gästerna började oroligt flytta sig på stolarne, damerna hviskade bakom solfjädrarne och vexlade betydelsefulla blickar.
Joséphine hade blifvit helt blek — hon reste sig halft upp och gjorde min af att gå sin man till mötes.
Han tycktes emellertid ej taga någon som helst notis om henne.
Utan att helsa på någon särskildt, blott med en tvär, högmodig hufvudböjning, gick han, med rynkade ögonbryn och utskjuten underläpp, långsamt fram i rummet och tog plats — beständigt med Duroc bakom sig — i en högryggad länstol, som stod i närheten af Joséphines soffa.
Garat fortsatte ogeneradt sin sång — det såg nästan ut, som om han inte alls hade lagt märke till de nya åhörarne.
Aldrig hade den skälmskt-sentimentala visans sista strofer åhörts under en så ohygglig spänning.
Ett par af gästerna, som voro placerade närmast dörren, smögo sig ut så obemärkt som möjligt.
Hortense de Beauharnais följde med ångest enhvar af styffaderns rörelser.
Strax hon såg honom i dörren, blef det henne klart, att han blott var kommen hit för att med en eklatant scen göra slut på förhållandet till Monsieur Charles.
Hon hade så ofta — ung, som hon var — blifvit brukad som medlare mellan modern och hennes man, att de inga hemligheter hade för henne, och hon gjorde sig inga illusioner om sin moders oskuld.
Hon såg gästernas halft ängsligt nyfikna, halft ironiskt skadeglada blickar — de väntade med spänning på skandalen, den måste förekommas.
Hon steg upp, och i samma ögonblick Garat slutade, lade hon sin hand på styffaderns skuldra.
Han vände sig om och mätte henne med en så isande kall, barskt förvånad blick, att hon strax modlös lät handen sjunka och vände sig bort.
När han såg sådan ut, visste hon, det tjenade till intet att försöka inverka på honom.
Han reste sig upp:
Jag beklagar — hans ton var så full af insolent ringaktning, att till och med de mest härdade i sällskapet rodnade — att jag tyvärr alltför sent stör nöjet för min hustrus gäster.
Jag har emellertid ej kunnat komma förr, då man glömt underrätta mig och förresten ej heller tycks ha väntat mig.
Som klockan är mycket — han såg på sitt ur, och behöll samma oförskämda, ironiska artighet — är der förmodligen ingen, som tar illa upp, att jag nu tar mig friheten att upplösa sällskapet.
Jag har allvarliga saker att tala med Madame Bonaparte om.
Duroc — han vände sig till sin följeslagare — vill du göra mig den tjensten att följa gästerna till dörren.
Du kan börja med Monsieur Hippolyte Charles.
Jag har engång sjelf gjort honom den äran, nu kan min adjutant öfvertaga den.
Utan ett ord troppade gästerna af.
Konsuln blef stående med handen på stolens ryggstöd och följde dem obarmhertigt med ögonen.
Af de helsningar han i förbifarten fick, besvarade han de flesta — höfligt, men ytterligt högdraget, och med en anstrykning af ironi.
Joséphine hade gråtande kastat sig ned i soffan.
Hon höll begge händerna för ögonen och vaggade snyftande fram och tillbaka.
Hortense vågade icke gå fram och trösta henne; hon stod skälfvande vid dörren, när Duroc kom in igen.
— Gå in på ditt rum, Hortense, sade Bonaparte något mildare.
Du hade gjort bäst i att hålla dig der hela aftonen.
Tack, Duroc! Vänta mig deruppe, och kommer der någon kurir från Moreau, så låt mig få veta det strax.
Duroc och Hortense gick.
Konsuln blef ensam med Joséphine.
— Seså, min kära Joséphine, låt oss nu talas vid.
Det är hög tid, om vi skola få det afgjordt, innan jag reser.
— Åh, Bonaparte, förlåt mig!
Jag försäkrar dig — hon tog näsduken från ögonen och såg bönfallande upp på honom — der är intet, intet af det du inbillar dig ...
— Jag inbillar mig aldrig något, afbröt han kärft.
Åhjo, förresten — den gången jag gifte mig med dig, hade jag dock visst ett helt förråd inbillningar.
Åh, du har mästerligt förstått att plocka dem ur mig!
Han talade lågt, men med en stämma så laddad af vrede, att hon ryste.
Nå — det skall vi nu icke tala om, jag älskar dig icke mer och är helst fri för din kärlek.
Men inbillar du dig, att det går an att trotsa mina befallningar, så ...
Hur kan det falla dig in?
Jag fordrar framför allt respekt för mitt namn, som nu är det första i Frankrike — ja, i Europa.
Dessutom — när ett fruntimmer är fyrti år och har en vuxen dotter, borde hon vänja sig af med den sortens narrstreck.
Joséphine blott snyftade, hon vågade icke mer se upp.
Han stod framför henne med händerna på ryggen och vaggade bredbent fram och tillbaka med kroppen.
— Nu har jag då med eklat kastat din skötehund på dörren — liksom jag i sin tid gjorde med Fortuné, som du också fordrade, jag skulle afstå min sängplats till.
Hela Paris sladdrar om det i morgon, men det kan inte hjelpas!
Du har sjelf sörjt för att ge denna historia en utbredning, som ...
Visar han sig på Tuileriernas grund medan jag är borta, förskjuter jag skoningslöst både dig och dina barn.
Det förvånar mig — hans röst var som is — att du ännu vågar reta mig, då du vet, att skilsmessan är i mina tankar dag och natt.
Du, en kreolsk — han såg på henne och undertryckte ordet — är egentligen minst af alla egnad att dela mitt öde.
Jag behöfde en kvinna, som min mor var, modig och stark, en jungfrulig dotter af ett ädelt hus ...
Hans röst var icke längre vred, han talade lugnt, kallt öfvervägande, liksom med sig sjelf.
— Det var dock jag, som först af alla hjelpte dig fram på din väg, snyftade hon vredt.
Öfverkommandot i Italien ...
— Kan jag hvarken tacka dig eller din «vän» Barras för, afbröt han brutalt.
Du vet mycket väl, att jag aldrig har vetat om protektion.
Om jag icke missminner mig, var det efter den 13 Vendémiaire, att du behagade kasta dina ögon på mig.
— Åh, Bonaparte! hon slog förtvifladt ut med handen.
Du är, som menniskorna säger, ett odjur ...
— Kom ihåg, nu stampade han i golfvet af raseri, hvad du lät mig lida i Italien!
Kom ihåg, hur jag tigde dig om en smula ömhet, om en smula skonsamhet för min ära.
Du hånlog åt min naivitet, du ljög för mig, du flydde för min kärlek, som du nu flyr för min vrede.
Nu är mitt tålamod slut!
Hör hvad jag säger: du har gjort mig några tjenster den 18 Brumaire — du vet, jag brukar betala mina skulder — nu ger jag dig till gengäld ett års respit.
Uppför du dig ej rigoröst anständigt under denna tid, så ...
Du förstår väl, att jag icke är att skämta med.
Jag lemnar nu Frankrike om ett par dagar, men Joseph och Lucien skall hålla öga med dig — du vet, de beundra dig inte särdeles i förvägen.
Han gick ett slag omkring rummet.
Det är då en afskyvärd parfym den Teresa brukar!
Ja, jag har ju sagt några gånger, att hon också är af dem, jag helst ser du låter bli att inbjuda i mitt hus.
Han gick bort och kysste henne på pannan.
Hans ögon mötte hennes med ett föraktligt och tvetydigt leende — med ett slag i ansigtet kunde han ej ha kränkt henne så djupt som med denna kyss, och sade kallt:
— Ja, godnatt, min vackra Joséphine.
Det är onödigt, att vi träffas mera allena, innan jag reser.
Jag har föga tid till scener.
Gå nu och lugna Hortense.
A cette époque il était fort jeune, son coeur battait vivement sous le regard d’une femme, et dans ce moment il aima.
Mme la Dssed’Abrantès (de Napoléon).
Hela Ventôse och Germinal visade sig Förste Konsuln nästan icke en enda gång i sällskapslifvet i Paris.
Dag och natt arbetade han med Bourrienne och rådslog med Berthier och Carnot, som nu åter öfvertagit krigsministeriet.
Han skref sjelf bref på bref till Moreau vid Rhen och Masséna i Ligurien, han drog försorg om enhvar enskildhet rörande truppernas armering och förplägning, samtidigt med, att hans tankar oupphörligt kretsade om hans stora älsklingsplan: bildandet af den hemliga reservarméen, som var bestämd att under hans eget anförande gå öfver Alperna, för att, när Moreau och Masséna tillräckligt förberedt segern, öfverrumpla och med ett slag krossa koalitionen.
Och medan hela verlden — i främsta rummet kabinetten i London och Wien — invaggade sig i den föreställningen, att denna med så mycken ostentation omtalade reservarmé verkligen bestod i de stackars invalider och pojkar, man för syns skull samlade i Dijon, skickade han och Berthier i hemlighet brigad på brigad välutrustade och härdade trupper i småflockar till Schweiz, der de i väntan på vidare aktion samlade sig omkring Genève och Lausanne.
Bonaparte var som i feber, för det den långsamme och försigtige Moreau icke vågade öppna fälttåget, medan Masséna och hans olyckliga soldater lågo och svulto i Genua.
«Om jag blott kunde få honom att krypa, den sköldpaddan!» sade han i raseri till Duroc. «Jag hade lust att stoppa honom i en af hans egna kanoner och fyra den af mot Österrikarne, så kom han då öfver Rhen engång.
Ändtligen, den 5 Floréal (25 April), lät Moreau sina trupper rycka ut.
Så kommo, slag i slag, rapporterna om öfvergången af Rhen och segrarne vid Engen och Mösskirch.
Man började igen draga andan i krigsministeriet.
När nu blott Masséna en månad till kunde hålla Melas stången!
Kurir på kurir kom från den nödstälda liguriska arméen — med sönderrifna uniformer, fläckade och öfverstänkta, höllo de på svettdrypande, skälfvande hästar utanför Tuilerierna.
Konsuln mottog ögonblickligt personligen hvart budskap från Italien, och hans folk hade befallning att väcka honom, om han aldrig så nyss fallit i sömn, så snart der kom nyheter från Masséna.
Han intog de flesta af sina måltider i sitt arbetskabinett och satt halfva dagen lutad öfver Italiens karta, der han outtröttligt med fingret följde de röda och blå märken, som betecknade de båda arméernas ställning och rörelser.
«Se här, Bourrienne — sade han ifrigt — den gamle Melas, han inbillar sig, att han öfver Turin kan draga sig tillbaka mot Alessandria — förstår du?
Men jag går öfver
Po, jag upphinner honom på vägen till Piacensa, på Scrivias slätter, och der slår jag honom — der!»
Och med sin nagel skar han hetsigt ett djupt märke mellan San Giuliano och Marengo.
En dag — det var en af de första dagarne i Floréal — hade Förste Konsuln i sällskap med Berthier och den oskiljaktige Duroc inspekterat en del artillerirekvisiter, som i anledning af den påtänkta öfvergången af Alperna blifvit tillverkade på ett särskildt sätt efter Bonapartes egna teckningar och nu med första lägenhet skulle sändas till Schweiz.
På återvägen kommo de till Jardin des Plantes, och då det var ett förtjusande vårväder med mild, klar luft och halfutsprungna ljusgröna träd, kommo de öfverens om att lemna sina hästar vid ingången och gå ett slag genom trädgården.
Konsuln hade de sista dagarne knapt andats en munfull frisk luft.
De tre herrarne spatserade långsamt med sina kappor öfver axlarne genom de breda, vårfriska alléerna.
Det hade regnat om natten, och en fuktig, stark doft steg upp ur jorden och bredde sig från den nya grönskan.
Så tidigt på morgonen voro här nästan inga promenerande, men plötsligt — vid en vridning af gången — fingo de sigte på ett litet sällskap, en herre och två damer, som roade sig med att mata svanerna i en af de stora dammarne.
En af damerna — den äldre — satt på bänken ett stycke derifrån.
Den unga flickan stod framme vid dammen och lutade sig djupt ned öfver vattnet — hennes smärta, eleganta figur aftecknade sig käckt och mjukt mot de ljusa träden på stranden.
Den unge herrn höll skrattande fast i hennes ena bakåtsträckta hand och försökte draga henne från vattnet.
Duroc såg dem först.
Han stötte lätt till Förste Konsuln med armbågen.
«Der, general — se der — är det icke den lilla Vendéeprinsessan från förleden?
— Jo, svarade Bonaparte lakoniskt.
Han afbröt tvärt samtalet med Berthier och gick rakt fram till gruppen.
De begge andra följde honom långsammare.
— Godmorgon, Mademoiselle!
Så tidigt ute?
Edmée de La Feuillade reste sig spänstigt och vände sig om.
Hon hade ögonblickligen känt igen hans röst.
— Åh, herr general, i Vendée stodo vi tidigare upp.
Hennes röst klang friskare än sjelfva lärkans högt öfver dem.
Louis de Châteauneuf hade dragit sig ett par steg tillbaka.
Edmée vände sig nu om.
— Tillåter ni, general, sade hon ogeneradt, att jag här föreställer er min tant, Madame de Châteauneuf, och min kusin, Monsieur de Châteauneuf. Edmée kunde aldrig vänja sig till att säga «medborgare» och «medborgarinna», hvilket ännu officielt fordrades.
Louis de Châteauneuf helsade djupt men stelt på regeringens chef, Bonaparte något kort, men höfligt.
De hade förresten sett hvarandra förr genom Monsieur de Talleyrand.
Madame de Châteauneuf hade rest sig upp.
Louis presenterade Berthier och Duroc för sin mor, som helsade dem med ett graciöst småleende.
Hon var icke särdeles aristokratiskt difficil — Madame la cidevant comtesse de Châteauneuf — hennes enda dröm var, att sonen skulle göra karrière, vare sig under det nya eller det gamla systemet, var henne numera rätt likgiltigt.
Hon respekterade det bestående.
De gingo allesammans i sällskap tillbaka genom parken.
Berthier underhöll artigt Madame de Châteauneuf, Duroc och Louis, som förut träffat hvarandra några gånger, pratade rätt lifligt om kriget i Tyskland och om gemensamma bekanta från sällskapslifvet.
Konsuln gick bakom med Edmée.
Han gick så långsamt, att hon hade all möda att icke gå ifrån honom.
— Hvad det är längesedan jag sett er, Mademoiselle de La Feuillade.
Hvarför ser man aldrig er och er tant i Tuilerierna?
Är ni för rojalistisk att umgås hos oss?
Han smålog och såg på henne under de stora hattskyggena.
Den grå kappan, som hängde löst öfver axlarne med tomma ärmar, höll han lätt ihop med begge händer.
Edmée rodnade.
Hon gick ett par ögonblick tyst utan att svara.
Han betraktade ihärdigt, från sidan, hennes ungdomligt mjuka profil med de långa ögonhåren mot den röda kinden, och det lefvande, krusiga håret, som föll ned under den hvita suffletthatten.
Hon var icke frusen som han, utan hade blott öfver skuldrorna ett kort, grönt sammetslag, kantadt med pelsverk, «à la Lodoiska».
— Nå, ni svarar inte?
Hans röst var låg, smekande, retsam, som om han talade till ett barn.
Plötsligt höjde hon beslutsamt hufvudet och såg rakt och fullt på honom.
Åh — ni vet inte ...
Der är något jag så gerna vill säga, men jag vet blott icke, hur jag skall uttrycka det.
Hon stannade af och sänkte igen blicken.
Jag förtjenar icke, att ni skaffade mig Belles-Rives och Mivry tillbaka — jag vet nog, att ni gjorde det för abbéens skull, tillade hon fint, men ... jag förtjenar det icke.
Strax jag kom hit, ville jag icke se er, jag ville icke be er om något, jag föraktade folk af gammal adel, hvilka man sade trängdes omkring er som supplikanter — jag tyckte, att ni som en röfvare hade tagit den gode kungens plats.
Jag ville hellre vara fattig — fast Gud skall veta, det är förfärligt! — än att ha er att tacka för något.
— Och så öfvertalade man er dock trots allt?...
— Man öfvertalade mig icke — hon höjde hufvudet och öfverläppen krusades stolt.
Så kom det sakta, skyggt:
— Jag förstod, att jag hade tagit fel.
General Bonaparte gjorde en rörelse som för att gripa hennes hand, men hejdade sig.
— När — hur förstod ni det?
— Strax, första gången jag såg er, sade hon troskyldigt, öppenhjertigt, med ögonen uppemot hans.
När jag såg er den morgonen tillsammans med soldaterna och hörde er tala, så förstod jag, att ni var den mannen Frankrike behöfde, att ni ensam kunde ge oss seger och fred.
Han gick tigande, långsamt bredvid henne.
Hennes stämma hade vid de sista orden en sådan underklang af blyg, innerlig beundran, af omedveten värme; han tänkte ej på att svara henne, att säga, hvad han i detta ögonblick kände, ty ord kunde ej uttrycka det.
Detta var ungdomen, våren, friskheten, som ändtligen mötte honom — han, som höll på att förtära sig sjelf i omåttligt arbete, i äregiriga planer och himmelstormande drömmar, i leda och bitterhet mot en otrogen, verldsförderfvad hustru.
Nu voro de helt nära utgången.
Han böjde sig hastigt fram emot henne:
— Om några dagar lemnar jag
Frankrike och begynner det farligaste, jag hoppas det ärorikaste företag i mitt lif.
Vill ni tänka på mig?
Hennes hjerta klappade så häftigt, som skulle det spränga bröstet, men hennes stämma hade en drottnings säkra, superba ro:
— Der är ingen kvinna i Frankrike, herr general, hvars tankar icke dag och natt skall följa er och er tappra här.
Han svarade stolt och lidelsefullt:
— Men der är blott en kvinna i Frankrike, som jag ber derom, och till på köpet ber jag henne blott tänka på mig.
Edmée gick raskare de par steg, som ännu skilde henne från de andra.
Madame de Châteauneuf satt redan i vagnen och vinkade till henne.
Louis stod vid vagnsdörren och hjelpte henne in med ceremoniel artighet.
De tre herrarne stodo och sågo efter ekipaget, så sade Duroc:
— Det är en ståtlig brud han får sig, Châteauneuf. Och nu blir hon ju rik också.
Konsuln såg långsamt upp.
Såå — hon skall gifta sig med den der långa pojken?
— Inte under han ser så stursk ut, tillade Berthier skrattande.
På aftonen den 16 Floréal (den 6 Maj), åtföljd af Duroc och Bourrienne, lemnade Förste Konsuln Paris.
Han hade tagit ett likgiltigt och flyktigt afsked med Joséphine, som i sista ögonblicket grät och tigde honom om förlåtelse.
Han svarade henne icke ovänligt, men förströdt, och lemnade henne hastigt för att ge sina sista vigtiga instruktioner till sina kolleger Cambacérès och Lebrun.
Vägen gick öfver Dijon och Genève till Lausanne.
De flesta trodde, att Förste Konsuln blott skulle stanna borta ett par dagar för att inspektera trupperna.
Så berättade Madame de Châteauneuf saken för Edmée.
Det var vid middagsbordet och Louis var också tillstädes.
Han hade bättre reda på, hur det i verkligheten hängde ihop, och sade, hvad han visste.
Edmée anade icke, att han hade lemnat Paris.
Hon kom till att darra så starkt, att hon måste sätta glaset hon höll på att föra till läpparne ned igen.
Louis såg skarpt på henne tvärsöfver bordet.
Midt i sin förvirring märkte hon det och sökte fatta sig.
— O, Gud, ropade hon, när skall då detta olyckliga land få fred!
— Du tycks taga dig reservarméen särdeles när, min kära kusin.
För ögonblicket går der ingen nöd på den.
General Bonaparte, tillade han spotskt, låter nog Masséna och Moreau raka kastanjerna ur elden.
Edmée knep läpparne hårdt samman.
Hon satt med nedslagna ögon och skar sönder sitt kött med sådan kraft, att knifven gnisslade mot tallriken.
Madame de Châteauneuf lyfte begge händerna och skakade förtviflad på hufvudet.
Hon misstänkte sedan revolutionen alltid sina tjenare för att vara spioner och väntade hvar dag, att «barnens» oförsigtighet skulle föra dem i fängelse.
Med en skrämd och menande blick på lakejen, som just försvann genom dörren, skyndade hon sig att säga:
— Men, Louis, hur kan du säga så!
Du vet ju, att det är han, som skaffat oss alla våra segrar.
— Alla?
Nej, mamma.
Han har gjort ett rätt lyckligt fälttåg i Paris’ gator, ett annat i Italien och ändtligen ett rätt onödigt i Egypten.
Kellermann och Pichegru — till och med Moreau, äro större fältherrar än han.
— Förresten, fortsatte Madame de Châteauneuf omotiveradt, tycker jag han är rigtigt hygglig.
Man märker strax, att han inte precis är en roturier.
— Det var Barras heller icke, mamma.
Louis de Châteauneuf smålog utmanande och fixerade Edmée hela tiden han talade med modern.
Edmée sade icke ett ord.
Hon var rasande på sin kusin, men då hon icke precis kunde finna någon anledning att visa det, var hon klok nog att tiga.
Engång var hon nära att bryta ut — hon knöt handen på duken och såg hotande upp.
Han smålog ironiskt — det var tydligen hans mening att reta henne.
— Det är förresten märkvärdigt, så mycket väsen folk gör af en liten artillerigeneral, som morskat upp sig till att göra en statskupp.
Liksom här icke varit statskupp på statskupp i dessa tio år!
Och efter hvar statskupp en kortlifvad diktator!
Denhär slutar väl ungefär som Danton, Robespierre eller Barras har slutat.
Edmée sköt undan sin tallrik, och i det hon lade begge armarne på bordet, fasta och hvita som marmor, böjde hon sig fram och sade med sökt köld:
— Du tycks ha något särskildt emot Förste Konsuln, Louis.
Han har dock visat sig särdeles både rättvis och välvillig mot vår familj.
— Min mors egendom kunde man efter lagen omöjligt undanhålla henne, eftersom hon bevisligen aldrig varit utanför landet — det hade han icke med att göra.
Och hvad Belles-Rives och Mivry angår, så ...
Ja, jag har nu aldrig tyckt om, att du tog emot denna — gåfva.
— Det som tillhört min far är rättvisligen mitt, svarade Edmée stolt.
Konsuln hjelpte mig blott på det mest ridderliga sätt till min rätt.
Tycker du, det är märkvärdigt, att jag är honom tacksam?
Jag afskyr att vara beroende.
Louis de Châteauneuf sprang så hastigt upp från sin stol, att den föll i golfvet.
Edmées kinder, hvilka nyss varit så bleka, voro nu flammande röda.
— Du kan taga emot ett par rika gods af en främmande mans vilkorliga frikostighet, och du tillstår öppet, att ett par månaders ekonomiskt «beroende» af din blifvande man eller hans moder trycker dig.
Hvad menar du med, att förnärma oss så djupt?
— Barn, barn då!...
Den stackars Madame de Châteauneuf höjde begge sina magra armar mot taket och vaggade förtvifladt fram och tillbaka med hela kroppen.
Edmée hade också rest sig upp.
Hon kämpade hårdt för att hålla tillbaka sina tårar.
— Åh, Louis ...
Och plötsligt gaf hon efter för denna starka, nervösa spänning, hon den sista tiden lefvat i.
Med en snyftning, så häftig, att den nästan liknade ett tjut, sjönk hon, med begge händerna för ansigtet, ned på stolen.
Louis kastade sig på knä vid sidan af henne.
Han hade under dessa månader lidelsefullt kommit att älska sin kusin, hvilken han alltid tänkt sig som sin brud.
— Edmée, dyrbaraste hjerta — han tog med våld hennes händer från ansigtet, som var vått af tårar.
Jag är en brutal usling — jag vet det — förlåt mig.
Men du skulle blott veta, hur jag lider!
Han hviskade.
— Du? snyftade hon med uppriktig förvåning.
Hvad hade väl han att lida för?
— Jag älskar dig, mumlade han lågt och hastigt, med hufvudet ned mot hennes knä.
Han skämdes för denna lidelsefulla tillståelse till den kvinna, hans slägt valt för honom, till hans unga, jungfruliga barndomsbrud.
En varm rodnad steg långsamt upp i Edmées kinder och bredde sig ända ned på hennes hals.