Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Andra gånger kunde hon gå timvis för sig sjelf i skogen – gnolande, med händerna på ryggen; bekymmerslöst hängifvande sig åt alla de brokiga fantasier, som födas i ett barns oroliga hjerna.
Det tyckte hon också var roligt, att, då hon kom bort till bäcken, draga af sig känger och strumpor och sitta der och plaska upp och ned med fötterna i det svala rinnande vattnet.
Hon hade tidigt lärt sig att läsa, nästan utan att man haft något besvär med henne.
Sedan läste hon mycket för sig sjelf – helst poesi, rytmisk, storslagen, som »Frithiofs saga» och »Axel» – och alltid högt med en egendomlig patetisk, sjungande röst.
Modern undervisade henne sjelf, men det var naturligtvis icke mycket reda med lektionstimmarna.
I sjelfva verket var hon egentligen ytterst litet efterhållen – föräldrarne voro så svaga för henne.
Modern var mycket häftig, och ögonblicket efter hon hade bannat flickan, kysste och smekte hon henne.
Fadern, godsint och hemkär, tillbad sin enda lilla dotter och hade dessutom den principen, »att man aldrig skulle tvinga barn».
Så fick då Berta Funcke växa upp i största frihet, utveckla sig alldeles som hon ville. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Då hon var tio år, flyttade föräldrarne till Stockholm.
Fadern, som var officer vid ett framstående landsortsregemente, hade nu blifvit utnämd till major och fått en charge vid Krigsskolan.
Berta kom i skolan.
Mamma tyckte, att hon »verkligen inte kunde gå och drifva längre».
Skollifvet roade henne i hög grad, hon hade lätt för att lära och täflan med kamraterna äggade henne.
Då hon kom hem om middagarne, hade hon alltid så mycket att berätta om lärarinnorna och flickorna, hvad den hade gjort och hvad den hade sagt:
»tycker icke mamma det var dumt och barnsligt?»
Berta hade som de flesta lillgamla barn ett djupt förakt för allt, som var »barnsligt».
Utom skolan var Berta emellertid icke så mycket tillsammans med sina små kamrater.
Då sällskapade hon mest med sin kusin Erik.
Det var en tretton års pojke, som nyss kommit in vid Sjökrigsskolan och som bodde hos Funckes.
Erik var gränslöst stolt öfver sitt styfva skjortbröst, sina glacéhandskar och blanka knappar i jackan.
Han förde sig mycket rak, bugade sig efter alla konstens regler, och kände en liflig glädje, då han fick göra honnör och stirra sina bekanta rakt in i ansigtet, när han om söndagarne gick och promenerade i Kungsträdgården.
Han hade då alltid den känslan, som om hela verlden såg på honom och hans uniform.
Naturligtvis tyckte han, att Berta var »ett litet våp», »en besvärlig flickslyna», och behandlade henne i följd deraf ytterst nedlåtande, emellanåt hänsynslöst tyranniskt.
Hon deremot beundrade och såg upp till honom; han var också stark och djerf och hade en viss medfödd imponerande oförskämdhet – en slags lätthet att reda sig ur svårigheter och invecklade förhållanden, som slog mycket an på Berta.
Hon begärde icke mycket till gengäld för sin tillgifvenhet; var lyckig bara hon fick vara inne hos honom i hans rum, der det alltid var i högsta grad oordentligt och der luften var tjock och tung af cigarrettrök – men:
Gud nåde henne, om hon talade om det för farbror.
– Hon var en trogen och intresserad åhörarinna af alla de upptåg och vådliga mandater, som
Erik skrytsamt förtäljde hade utförts af honom eller af de öfriga ungherrarne i »vår klass».
Och hon ansträngde sig hjeltemodigt för att göra honom till viljes och lära sig röka papirosser, men det kunde hon ändå icke gå ut med.
För öfrigt behandlade han henne som sin slafvinna – med oinskränkt makt och ytterst nyckfullt.
Emellanåt släpade han henne ut att åka skridsko eller kälke långt bort åt Brunnsviken »för att härda tösen».
– Emellanåt kunde han fordra, att hon skulle sitta och höra honom hans lexor gång på gång, ända tills han kunde dem.
Fru Funcke var naturligtvis icke just nöjd med att Berta var så mycket tillsammans med den der vilda pojken, men majoren tyckte, att »det kunde göra flickungen godt att kryas upp en smula».
Och dessutom – hon ville det ju sjelf.
Emellertid gjorde fru Funcke hvad hon kunde för att skaffa Berta annat sällskap.
I våningen ofvanpå bodde en häradshöfding Walter med sin dotter, hvilken var ett par år äldre än Berta, och fru Funcke bjöd
Olga så ofta som möjligt ned till dem.
Men det lyckades icke; de båda flickorna kunde aldrig komma rigtigt väl öfverens, och den litet tungrodda, stela och långtråkiga Olga kunde icke i något afseende ersätta Berta Eriks uppiggande sällskap.
Hon höll sig till honom som förut.
Fadern skrattade:
Du kan väl se, kära Emmy, att Berta har smak nog att föredraga karlsällskap.
Berta satt och läste öfver sina lexor i matsalen.
Hänglampan var temligen långt neddragen och kastade en rund, mörk skugga midt under sig på den blanka, gula linneduken.
Hon satt starkt framåtböjd med armbågarna mot bordet och fingrarne i öronen, för att icke störas af musiken från pianot bakom henne.
Det var historia Berta läste.
Hon mumlade halfhögt – blott emellanåt höjde hon rösten och gaf en viss öfverdrifvet högtrafvande betoning åt somliga ord och fraser.
Det var då hon läste om stora bedrifter och lysande namn.
Så hörde hon upp att läsa, gäspade och sträckte sig tillbaka mot det höga raka ryggstödet, så att nacken hvilade mot de öfversta sniderierna.
Armarna voro rakt framsträckta, och händerna knöto sig om bordskanten.
»Olga!»
Flickan blott böjde sig framåt med ögonen styft riktade på noterna och fortfor att spela.
»Nå, men kan du då icke höra, då?»
»Strax!» samma vaggande fram och tillbaka, och nu började hon till och med att halfhögt gnola melodien.
Berta brydde sig icke mera om att försöka att göra sig hörd.
Hon satt och rullade bladen i boken och såg framför sig med tanklösa, uppspärrade ögon, som skelade öfver den mörka fläcken på duken.
Så spratt hon till och vände sig om.
Der var någon, som öppnade tamburdörren.
En pojke stöflade genom tamburen, kom in i rummet, slängde mössa och böcker på bordet och började draga af sig sina hvita handskar.
»Godqväll, flickor!»
Berta nickade.
Hon hade fått litet mera lif i blicken och böjde sig nu fram öfver bordet för att taga fast i mössan – en flat kadettmössa med skärm och ankare framme.
– Hon strök handen längs den glatta svettremmen inuti – den kändes fuktig och luktade starkt af hår.
Gossen satt midt för henne – benen utsträckta och långt skilda, kavajen med de blanka knapparne uppknäpt och händerna på knäna.
Ett par stora, röda händer med korta, hvita naglar och starkt tecknade, breda fingerleder.
Hufvudet sköt han fram, slapt nedsjunket mellan axlarne, och hakan körde han långt ut.
»Hit med mössan, Berta!
Sitter du icke och rifver sönder fodret, du.»
Rösten var sträf, hes och i målbrottet.
Han höjde den också bra mycket för att kunna öfverrösta musiken.
På Berta gjorde emellertid befallningen intet intryck.
Hon satt som förut – tanklös, och vred handen inne i mössan.
– Hvad den kändes varm, och hvad den luktade starkt af hår!
Pojken reste sig.
Han var ond förut af någon okänd orsak – och så förargligt dumt hon kunde sitta och stirra.
Låtsas som om hon icke hörde, Gu’ bevars!
– Han skulle minsann lära henne.
Han retade upp sig bara vid att se på henne.
Den hvita handen med de utspända fingrarne, som långsamt gled omkring inne i det röda sidenfodret, irriterade honom.
Han skulle minsann lära henne – – –
Med ens gick han bort och tog henne bakifrån i axlarna.
Hon släppte mössan och vände sig om.
»Erik!» skrek hon.
»Vill du låta bli, elake pojke?»
Pianot slamrade på.
»Nej du, – när man icke lyder, så – – »
»Lyda – dig?
– Hon lade mycket stark tonvigt på det sista ordet.
Ett bevis på hån och förakt för hans personliga värdighet, som ännu ytterligare retade honom.
Han skakade henne duktigt.
Så slet hon sig ifrån honom och störtade ut i den mörka tamburen, purpurröd i ansigtet och med gråten i halsen.
Han hade påmint sig ett utmärkt sätt att plåga henne – ett ofelbart och ofta bepröfvadt.
Med en hand fängslade han båda hennes handleder och med den andra kittlade han henne på halsen.
Hon vred sig fram och tillbaka – omöjligt att slippa lös!
Händerna sutto som i ett skrufstäd.
Och denna äggande nervösa rörelse af hans stora, kalla fingrar narrade henne att skratta.
Ett kort, öfverretadt skratt, som ibland föll öfver i grät.
Den mjuka, smidiga barnhalsen böjde sig åt alla sidor – vek undan för hans hand, och det blöda hullet gaf efter för tryckningen.
Så tog han och nöp henne under örat.
Nöp rigtigt hårdt – det kändes som om det mjuka skinnet blef urkramadt under hans hand.
»Se der fick du, för det du icke lyder – du.»
Hon ryggade tillbaka mot väggen med en häftig, nervös snyftning, som skakade hela hennes varelse.
Hon visste att hon hade ett stort rödt märke – der, alldeles under örat.
Dä hon stod framför spegeln om qvällen och klädde af sig, såg hon det.
Det var som ett aftryck efter hans röda fingrar.
Hon rodnade ända upp till hårfästet – hon blygdes, hon visste egentligen icke hvarför.
Och på samma gång letade hon i sitt minne för att påminna sig huru det hade känts, och förde så omedvetet fingrarne upp till halsen.
Så stod hon länge – med handen glidande utefter hela sidan af halsen ända ned till skuldran.
Tanklöst stirrande på ljuset med halfslutna, dunkla ögon.
Så spratt hon till – mötte sin egen blick i spegeln och skyndade sig att komma i säng.
Berta hade nu trädt in i slynåldern – var en rigtig »Backfisch».
Hon hade skjutit upp i växten, var lång och slankig med magra, kantiga armar, som hon aldrig rigtigt visste hur hon skulle föra, och det såg alltid ut, som om kläderna hängde på kroppen på henne.
Hyn hade också blifvit blekare, temligen grå, och ögonen djupare med dunkel blick.
Håret var ovanligt långt och tjockt och drog nästan hufvudet tillbaka, så flätan hängde nedåt ryggen.
Hon hade icke längre så god aptit och klagade öfver hufvudvärk och sömnlöshet.
Föräldrarna trodde det var Stockholmsluften och ansträngningarne i skolan; läkaren förklarade också, att hon hade en smula anlag för bleksot, och ordinerade jernpiller och mycket motion.
Hon började också klaga öfver svindel och var i högsta grad nervös – skiftade färg hvart ögonblick.
Fru Funcke trodde, att Berta läste för mycket romaner.
Det gjorde hon också; hon läste allt hvad hon kunde komma öfver – Walter Scott och Bulwer, Heyse och Balzac.
Hon hade naturligtvis icke någon bestämd smak inom litteraturen, men romantikens författare voro de, som hon fann mest tilltalande.
Hon älskade dessa varma, glödande skildringar, dessa långa, välljudande ord, som smeka örat och liksom ligga qvar och darra i luften långt sedan de blifvit uttalade.
Hon kunde långa bitar utantill af »Lycksalighetens ö», och i »Törnrosens bok», som hon redan kände, tyckte hon mest om den mystiska, vidunderligt romantiska historien om Drottningens juvelsmycke».
Den gaf henne också så mycket att fundera öfver – denna sfinxlika Azouras Lazuli Tintomara.
Hon förstod egentligen icke alla de glödande kärleksscener hon läste, men hon njöt af dem – fantasien anar allt.
Och då hon kom till en rigtig godbit, kunde hon läsa den om och om igen – hviskande, med en omedveten, trånande passion i stämman.
Sedan kunde det hända att hon kastade boken och blef liggande i soffan, alldeles stilla – tills hon med ens borrade hufvudet ned i soffkudden – djupt, djupt ned i det mjuka, rasslande sidenet.
Hon svärmade för theatern och imiterade fru Hvasser framför spegeln om qvällarne när hon klädde af sig.
Aldrig kunde hon tänka sig ett herrligare lif än en firad skådespelerskas – tänk bara, att bli så beundrad!
Hon dref en formlig kult med de förnämsta skådespelarne och kunde gå timvis utanför Dramatiska theatern för att få se någon af dem, när de gingo till och från repetitionerna.
Hon hade en gång af en händelse blifvit presenterad för herr Fredriksson och gömde som en relik handsken hon hade tagit honom i hand med.
I skolan var Berta – trots sitt goda hufvud – ganska medelmåttig; lärarne påstodo, att hon saknade ambition.
Men historia kunde hon, det intresserade henne.
Hon svärmade för rigtigt gammaldags, gedigna hjeltar – Cæsar, Karl XII och Napoleon.
Men – hennes melankoliska skaplynne tog också här ut sin rätt – hon älskade mera Karl XII vid Fredrikshald än vid Narva, och föredrog den landsflyktige kejsaren på S:t Helena framför segraren vid Austerlitz och Wagram.
Men så hade hon också en annan slags favoriter – dem, som folk icke borde tycka om – sådana som Frans I af Valois och Leicester.
Med skolflickors excentriska fantasi och obetänksamma öppenhjertighet hade kamraterna en gång sagt, att Berta liknade Nero.
Hon hade – sade de – samma drag kring hakan och munnen som hans byst på Nationalmuseum.
– Och så att hon alltid talade om »det sköna» som det förnämsta – Berta visste nemligen, att hon hade skönhetssinne, öga för linier och former och talade gerna öfverlägset derom.
Då de en gång hade läst om den der episoden vid Agrippinas mord, då Nero glömmer samvetsqval och allt, för att beundra sin döda moders skönhet – då hade hela klassen kommit öfverens om, »att det var så fasligt likt Berta».
Det var nog icke meningen att smickra – snarare tvärtom kanske.
Men, så besynnerligt det kan låta, det smickrade Berta.
Hon tänkte under en tid mera på Nero än på något annat i verlden.
Hon fantiserade om själavandring och började en novell, der Nero uppträdde som Dionysos, vinlöfskransad, i thyrsosstaf och kothurner – och det föreföll henne, som vore det om sig sjelf hon skref.
Sedan kom der något om
Roms brand och om en kristen slafvinnna – men då blef hon trött af novellen och uppgaf det hela.
Nero kunde hon emellertid icke glömma, han hade vuxit in i hennes fantasi.
Kamraternas sällskap brydde sig Berta föga om.
De hade icke läst så mycket som hon och »talade aldrig om något intressant».
Någon intim väninna hade hon aldrig.
Berta Funcke var i grund och botten en sluten och finkänslig natur – hon hade en slags motvilja för att gifva sitt förtroende åt någon.
Och hon brydde sig icke heller om att mottaga andras – det intresserade henne icke.
Egentligen var hon mycket litet nyfiken.
Nu sedan Erik kommit bort – han blef för svår hemma och måste inackorderas hos en af sina lärare – var Berta mycket ensam.
Fru Funcke ville, att hon skulle bjuda till sig sina bekanta, umgås och vara med.
Berta hade blott ett svar: »Kära mamma, när det icke roar mig.
– Om mamma visste så förfärligt tråkiga flickbjudningar äro! – Jag kan ju brodera hemma.»
»Men era barnbaler då?»
»Nej mamma, barnbaler tycker jag icke om.
Mamma tänker visst aldrig på, att jag snart är femton år.»
»Det får verkligen hållas litet tystare i femte klassen.
Ni stoja ju så, att vi icke kunna läsa kristendom härinne.»
Den smärta, magra lärarinnan stod i dörren med katekesen i hand och lät sina mörka ögon med en blick, mera trött och missmodig än vredgad, fara öfver ett tjugutal halfvuxna flickor, som nu allesammans böjde sig öfver pulpeterna, vände brådskande bladen och mumlade halfhögt.
Fröken gick och stälde dörren på vid gafvel.
– Den kan stå så, till doktor Boyesen kommer, sade hon.
När hon väl var borta, tittade flickorna öfver till hvarandra och fnissade halfhögt.
Ett par af dem öppnade pulpeterna och stucko ned hufvudena deri, liksom för att leta efter något.
Under det en flicka, med brädlocket hvilande på nacken, utdelade chokladpraliner till sina sidokamrater, som sutto nedhukade på samma sätt.
De fortsatte sitt samtal.
»Ja, Berta, gör dig nu icke till bara, för du vet lika väl som vi alla, att han tycker om dig.»
»Ah, så du kan tala!
– Der låg något blott lamt afvärjande i Bertas ton, och hon såg på den andra liksom väntande fortsättning, medan hon långsamt lät tänderna sjunka ned i den fylda, klibbiga chokladen.
Med all sin »öfverlägsenhet» var nemligen Berta i alla fall ytterst svag för smicker och personlig hyllning, och hade aldrig kraft att afvisa en smula deraf.
Doktorns litet påfallande uppmärksamhet var hon också ganska stolt öfver, på samma gång som hon – om än dunkelt – begrep, att den var taktlös och malplacerad.
»Men du vet ju, att han alltid brukar stå vid din pulpet, då han dikterar, och han ser alltid så märkvärdig ut, när han frågar dig.»
»Märkvärdig? – stackars karl!» – Berta drog ihop ögonbrynen och småfnissade på samma gång.
»Du tror väl aldrig, att hans hufvud? –»
Den unga damen gjorde en energisk skakning på hufvudet och reste sig hastigt upp, – likaså alla de andra flickorna.
Doktorn kom in och stängde dörren.
Berta svalde chokladen hel och blef alldeles röd i ansigtet.
Doktor Boyesen var en mycket ung lärare, som nyligen kommit från Upsala, och som nu läste matematik med de unga damerna i Elementarskolan.
Han var mycket blond och temligen fet, bar pince-nez med breda, svarta bågar och hade håret benadt midt i pannan.
Han hade vackra tänder och skrattade mycket.
»Nå, mina unga damer, nu när jag varit nog beskedlig, att dröja så länge, så hoppas jag också att lexan skall gå utmärkt.
– Eller hur fröken Berta?»
Berta bet i blyertspennan och smålog förläget – litet kokett.
Hon kände sig smickrad, men hade på samma gång en obehaglig förnimmelse af, att de andra flickorna blinkade hemlighetsfullt och stötte till hvarandra med armbågarna.
Doktorn promenerade fram och tillbaka på golfvet, gned sina händer och stälde sig slutligen med ryggen mot kakelugnen.
»Nå, första propositionen vi ha i dag?»
Han såg uppfordrande på Berta.
Hon mumlade någonting mycket fort, der man egentligen icke kunde urskilja något annat än A, B och C samt ett flera gånger upprepadt »så är», »så måste vara».
»Mycket rätt – alldeles riktigt.
– Doktorn stod ännu med händerna bakom ryggen och tittade småleende ned på sina blanka stöflar.
»Fram till taflan nu, fröken, och bevisa.
– Utan bevis duger ju ingenting här i verlden – eller hur?»
Han visade sina vackra tänder, och hela klassen skrattade, utan att någon egentligen visste åt hvad.
Berta hade gått fram till taflan och började rita upp figuren, under det hon allt emellanåt ryckte ned armen litet grand.
Klädningsärmen var för kort, då hon sträckte sig.
Så rabblade hon upp beviset, under det hon pekade på figurens punkter – »alltså är» – »hvaraf följer» – »alltså är» – »hvaraf följer».
Doktorn nickade emellanåt.
Han stod och såg på henne – de små fötterna i de spetsiga höga stöfletterna, som fast slöto sig kring vaden, strax innan den halfkorta klädningskjolen tog vid.
Den framböjda kroppens linier skarpt aftecknande sig mot den svarta taflan, den uppåtsträckta armens fina, slanka form.
Hufvudet, som hölls litet på sned, så att den blonda hårflätan föll öfver axeln ned på bröstet – – –
Så sade han:
»Det är bra.
– Men kan ni då icke lära er, att icke rita upp era figurer fullt så slarfvigt?»
Han gick bort och stälde sig bredvid henne – temligen nära – tog kritan ur hennes hand och började förbättra qvadraten.
Den behöfde det verkligen också.
Berta Funcke var nu sexton år och gick och läste.
Hon hade icke egentligen fått hvad man kallar religiös uppfostran.
I hennes hem talades sällan om dylika ting.
Öfversten och hans fru gingo då och då i kyrkan och ett par gånger om året till nattvarden – af vana, så som man uppfyller en af bruket föreskrifven pligt, utan att egentligen tänka derpå.
Berta var också temligen indifferent och kylig i förhållande till religionen.
Och hon ville icke vara på annat sätt – hon ansåg det, rent ut sagdt, icke för rigtigt comme il faut att allt för mycket sysselsätta sig med dylika saker.
Och så hade hon en instinktmessig, inrotad fruktan för allt, som »gick för långt».
En af hennes flickbekanta – en annars mycket munter och lefnadsglad varelse – hade det året hon gick och läste blifvit alldeles förvandlad – fanatisk och öfverspänd – »väckt» kallade hon det sjelf.
Hon hade emellanåt tagit sig för att hålla predikningar för sina vänner öfver deras »syndiga lif», afhållit sig från theatern och alla slags nöjen, sprungit i missionshus och kyrkor tre gånger om dagen o. s. v.
Berta fann allt detta »osmakligt och öfverdrifvet» – öfverhufvud var det en sak, som hon alls icke kunde förstå.
Hon för sin del underkastade sig konfirmationen, som en nödvändig form, hvilken bör iakttagas af hänsyn till samhället.
Men religionsläsningen gjorde föga intryck på henne.
Icke heller presten, hvilken var den, som noblessen mest använde för detta ändamål – strängt ortodox och fulländad verldsman.
Han afgaf för öfrigt alltid – år efter år – sina frågor på samma sätt och fordrade alltid samma svar – exakta och väl stiliserade.
Och konfirmationsberedelsen gick hufvudsakligen ut på att ordagrant inlära dessa frågor och dessa svar, för att en dag utan att stapla kunna upprepa dem på kyrkogolfvet.
En af hennes skolkamrater, som gått fram året förut, hade fört anteckningar, och dem skref Berta af på förhand under sommaren, för att spara sig besvär.
Hon upprepade emellertid oklanderligt sina psalmer och lärde sig samvetsgrant sina bibelspråk.
Allt under det hon temligen ofta undrade för sig sjelf, »hur länge förnuftiga menniskor skulle hålla på en dylik ceremoni».
Modern gjorde mycket för henne under denna tid, hon läste med henne och följde henne hvar söndag i kyrkan.
Det smärtade henne, att Berta var så oberörd af sin konfirmationsberedelse.
Sjelf var hon ju visst icke någon djup kristen, men hon var en entusiastisk, liflig och varmblodig menniska, och hon hade hoppats, att den sjukligt melankoliska likgiltighet och själskyla hon alltid observerat hos sin dotter, skulle brytas och smälta undan vid detta tillfälle, som i allmänhet plägar så starkt beröra unga flickor.
Med Berta sjelf kunde hon aldrig få tala om denna sak.
Så fort hon började på allvar, vände Berta samtalet på andra ämnen eller afklippte det med skämt.
Hon var nu till ytterlighet sluten, i synnerhet mot sina närmaste, och hade en nästan panisk förskräckelse för allt hvad som liknade »scener».
Då konfirmationsdagen ändtligen inträffade, var Berta också fullkomligt lugn, men hon kände på samma gång en viss vrede mot sig sjelf.
Hon tyckte man liksom väntade af henne, att hon skulle vara rörd och hänförd som alla de andra, och det plågade henne, att hon icke kunde vara det.
Och då hon såg omkring sig på alla de rodnande, upprörda ansigtena under de hvita slöjorna, medan hon sjelf stod der så kall, – då for der för första gången genom hennes själ en stickande bitter känsla af leda vid sig sjelf.
Men småningom, allt efter som akten framskred, grep stämningen äfven henne.
Prestens allvarliga tal, de brusande orgeltonerna och sången, prakten i kyrkan, hviskandet af böner och den myckna gråten omkring henne – allt detta framkallade en viss högtidlig exaltation, och hon grät utan att veta hvarför – bara derför att hon njöt af att gråta så.
Och då turen kom till löftenas afläggande, uttalade hon sitt »ja» djupt rörd.
Men dagen derpå var hon halft förvirrad, halft led.
Hon blygdes öfver att »ha låtit locka sig af några ord» och tyckte, att hon hade »börjat lifvet med en lögn».
Hon hade afgifvit ett löfte, som hon aldrig hunde hålla och – än mer – som hon icke ens hade för afsigt att försöka att hålla.
Vintern efter sedan
Berta var konfirmerad, blef hon officielt presenterad i sällskapslifvet – kom ut – som man säger.
Det var nog väl tidigt – hon var bara sjutton år: men hon var ju enda dottern, och öfverstinnan längtade att få henne med.
Hon gjorde strax ett visst uppseende, utan att någon precis kunde göra reda för orsaken dertill.
Ty hon var egentligen icke vacker, dertill var figuren allt för slank och mager och hyn för sjukligt blek.
Visserligen hade hon stor lätthet att konversera och förde sig ganska elegant och säkert – somliga sade för säkert – men det var icke heller det.
Faktiskt var emellertid att hon hade succès – blef kriticerad af fruarne, afundad af sina jemnåriga, beundrad af herrarne och – ja, det fans till och med dem, som älskade henne.
Hon konverserade gerna och valde sina ämnen godtyckligt – ibland något vågadt.
Sådana ämnen, som bruka behandlas af de nya realistiska författarne, hvilka hon på sista tiden börjat läsa mycket och beundrade blindt.
Den moderna pessimismen syntes henne nu också som den enda rätta uppfattningen af lifvet.
Det var för resten icke så underligt – af temperament var hon ju öfvervägande melankolisk och dessutom brådmogen och öfverförfinad i hög grad.
Som sagdt, hon talade gerna om dessa saker, och då hon af naturen var ganska vältalig med häftiga och lidelsefulla ord i rikt förråd – lät hon sig ännu ytterligare öfverbevisa genom sina egna ord och kände sig ännu säkrare på sina åsigters giltighet.