Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
befintligt kristet trossamfund, till hvilket han vill öfvergå.
Icke kristne trosbekännare (med undantag för judar) ega ej rätt att bilda af staten erkända församlingar.
Hr Arnoldsson hade nu föreslagit vissa förändringar i dissenterlagen, som gingo ut på borttagande af ofvan antydda inskränkningar.
Han ville först och främst, att de ord i nu gällande dissenterlags § 3, hvilka här blifvit satta inom parentes, skulle utgå.
“ Har medlem af svenska kyrkan omfattat främmande (kristen) lära och vill för den skull ur kyrkan utträda; gifve sin afsigt tillkänna för kyrkoherden i den församling han tillhör; (uppgifve ock det trossamfund, till hvilket han vill öfvergå). “
I sammanhang härmed ville han, " att i § 1 som medgif-ver åt “ bekännare af annan kristen troslära än den ev. lutherska " rätt att med konungens begifvande bilda särskild forsamling, ordet “ kristen " måtte utgå.
Samma ord ville han hafva borttaget i § 14, som nu säger, att “ med de undanlag som af grundlag och gällande författning föranledas, skall skiljaktighet i kristen trosbekännelse ej medföra någon olikhet i svenska medborgares rättigheter och skyldigheter *.
Dessutom hade hr Arnoldsson, som sagdt, väckt tvänne andra motioner, hvilka rätt nära anslöto sig till den första.
Den ena gälde en ändring i dissenterlagen, den andra en * grundlagsändring.
Dissenterlagen af 1863 har följande stadgande:
“ Innehar den, som till utträde ur svenska kyrkan sig anmält, offentlig tjenst; varde han derifrån skild, der ej tjensten är af beskaffenhet, att han utan afseende å sin trosbekännelse kunnat till den samma nämnas samt konungen eller den myndighet, som eger att tjensten tillsätta, iinner skäligt att honom dervid bibehålla /
Motionären ville af detta stadgande borttaga senare delen, från orden “ samt konungen ".
Det förslag till ändring i grundlagen, som af hr Amolds-son väckts, afsåg att ur § 28, mom. 1 Regeringsformen ordet kristen på ett ställe skulle utgå, hvarigenom konungen blifvit berättigad (som han nu ej är) att till andra ämbeten an statsråds- och kyrkliga nämna äfven personer, hvilka ej bekänna kristen troslära.
Af de tre motionerna remitterades de tvänne första till lagutskottet, den sista till konstitutionsutskottet.
Då den första motionen, som vi redan betonat, är att räkna som den ojemförligt vigtigaste, vilja vi egna det återstående af denna uppsats åt en liten framställning af dess öden inom utskott och kamrar; beträffande de tvänne andra nämnas
vi endast, att de afstyrktes af utskotten och afslogos af riksdagen.
Låtom oss då till en början något litet betrakta lagutskottets motivering för sitt afstyrkande utlåtande till huf-vudmotionen.
Utskottet säger:
“ Såsom sig visar vid närmare betraktande af motionärens förslag, åsyftar detta dels frihet för medlem af svenska kyrkan, som omfattat främmande lära — äfven om denna icke kan anses såsom kristen — att ur kyrkan utträda, allenast han på föreskrifvet sätt tvänne gånger anmäler sig hos vederbörande kyrkoherde, hvarvid icke skulle såsom enligt nu gällande lagstiftning, erfordras uppgift om det trossamfund, till hvilket han vill öfvergå; dels ock rättslig möjlighet för bekännare af hvilken annan troslära som helst, än svenska statskyrkans, att bilda särskilda, af staten erkända församlingar; hvilken rättsliga möjlighet således, i motsats mot hvad för närvarande, utom beträffande judar, är förhållandet, skulle komma jemväl bekännare af annan, icke-kristen lära till godo. “
“ Så genomgripande förändringar i svensk lagstiftning * och svenskt samhällsskick kan utskottet icke tillstyrka.
“ Genom dem skulle i sjelfva verket den svenska staten komma att uppgifva sin ställning såsom kristen stat och den svenska evangelisk-lutherska kyrkan sin ställning såsom stadskyrka, såsom folkkyrka.
“ Men för sådana omgestaltningar skulle det svenska folket säkerligen icke vara mottagligt.
I sekler har det af sin kristna trp och inom sin evangelisk-lutherska kyrka funnit sitt religiösa behof tillfredsstäldt, och den svenska staten har deraf haft frid inåt och styrka utåt.
Utskottet tror icke, att det svenska folket skulle vilja midt ibland sig se af staten erkända religionssamfund, som stält sig helt och hållet utanför inflytandet af all slags kristlig tro, och med statens ändamål skulle det stå i föga öfverensstäm-melse, att vissa dess medborgare skulle få sjelfvilligt lösslita sig från hvarje inverkan från den bestående folk-kyrkans sida för att kanske öfvergå till fullständig religions-löshet — ställa sig utom all religion.
“ Till hvad utskottet nu anfört, kommer, beträffande sär-skildt det påyrkade borttagandet af nu gällande fordran af uppgift om det trossamfund, till hvilket den utträdande vill öfvergå, att föreskriften härom icke torde böra så förstås, att detta “ trossamfund “ måste vara något inom staten befintligt och af staten erkändt.
Föreskriften torde endast an-gifva, att den svenska kyrkan, som dittills under sin religiösa vård haft personen i fråga, icke — äfven om han derom uttalar sin önskan — är färdig att förr, än kyrkan
- på sätt ske kan förvissat sig, att han bekänner åtminstone någon kristlig tro, helt och hållet lösgöra honom från sig-och sitt, om än, i anseende till hans åsigter, försvagade religiösa inflytande.
Se der utskottets skäl att afstyrka motionen.
Man kan med skäl undra på, att endast en enda reservation finnes, vidfogad.
Om utskottet nöjt sig med det påstående, att staten genom bifall till motionen skulle uppgifva sin ställning-som kristen, så hade man med skäl kunnat fråga: är det genom att tvinga en del medborgare till en officiel lögn, som staten får rätt att bära detta namn.
Men sedan kommer ett felslut, så groft, att man häpnar.
Den ev. luth.
kyrkan skulle genom bifall till motionen uppgifva sin ställning som statskyrka, som folkkyrka.
De två senaste begreppen äro något försåtligt stälda i en slags paritet.
Om folkkyrka skall något betyda, är det väl den kyrka, som folket verkligen, d. v. s. med själ och hjerta tillhör ..
Statskyrka deremot är den af staten officielt erkända och företrädesvis protegerade.
Om man nu vill påstå, att ev. luth.
kyrkan genom bifall till motionen skulle förlorat denna ställning, så kan man med fullt fog säga; ja, då gick den ställningen förlorad så snart något annat kyrkosamfund blef erkändt.
Att deremot en förändring i dissenterlagen skulle ändra kyrkans ställning som folkkyrka, är helt enkelt en orimlighet.Utskottets nästa argument, som i korthet kan uttryckas så: vi tro ej att folket vill vara tolerant mot olika tänkande, är ej något argument alls, och det sista, der “ statens ändamål * förekommer, synes mera vara grundadt på någon filosofisk reminiscens än på tillgodoseende af verkliga lifvets kraf.
Beträffande den lagtolkning som utskottet till sist helt blygsamt framställer, har den det lilla fel, att (hvilket i debatten upplystes) strida mot kända prejudikat.
•Att sålunda i detta utlåtande finna ens skuggan af ett skäl mot förslagets antagande låter sig icke göra.
Deremot nödgas man antaga, att det är fostradt af en ej ringa intolerans, och än värre, af en enligt vår mening alldeles origtig och bestämdt otidsenlig uppfattning af förhållandet mellan kyrka och stat.
Om utskottet sagt sig tro det vara för tidigt att bifalla förslaget, så hade väl en och annan deri misstänkt de obotfardigas förhinder, men det hade dock varit att föredraga framför det ofördragsamhetens energiska “ non possumus ", hvarmed detta utskott satt sig ett varaktigt minne i riksdagshistorien.
Sedan vi nu sökt att för läsaren antyda halten af utskottets motivering för motionens afstyrkande, komma vi till det sätt hvarpå frågan af riksdagens kamrar behandlades.
Vårt s. k. öfverhus bifoll utan diskussion utskottets hemställan.
Bland dessa vidpass etthundrafyratio svenske män fans ingen enda som hade hog och mod att säga ett ord till förmån för en frisinnad lösning af den vigtiga hu-manitetsfrågan.
Vi kommentera ej detta faktum, vi endast konstatera det.
Andra kammaren biföll likaledes utskottets hemställan, men först efter en debatt af rätt mycket intresse.
Det är ur denna debatt, vi nu äma meddela läsaren ett och annat af det mera karakteristiska, tillfogande våra egna reflexioner.Först och främst kan man i allmänhet taladt, säga, att de flesta, hvilka yttrat sig mot motionen, ej kunnat eller velat fatta hvad saken egentligen gälde.
Flera talare, tycktes nämligen, om man far döma efter deras anföranden, anse frågan gälla om man skulle kasta bort den kristna religionen eller icke; en missuppfattning, som det underbara utskottsbetänkandet var särdeles egnadt att väcka och underhålla.
Bevisen för att en sådan missuppfattning förekommit, blifva vi snart i tillfälle att lemna.
Den förste talaren var hr Arnoldsson.
Han begynte med en kritik af utskottets motivering, och meddelade sedan upplysningar om intresset för denna sak, som enligt bref hvilka han från många ställen erhållit, måste anses vara rätt allmänt.
Sedan kom hr Jöns Persson.
Hans korta yttrande är uppslaget till den afväg på hvilken nästan alla den ena sidans talare förirrade sig.
Vi meddela det in extenso.
“ Ehuru jag älskar frihet så långt som möjligt, så kan jag icke vara med om motionärens förslag att borttaga ordet kristen.
Jag tror för min del att men gema kan unna det stå qvar i lagen.
Enligt mitt förmenande är det för största delen af folket i vårt land ett kärt och ljufligt ord, och största delen af våra hädangångne fåder har under de sista århundradena både lefvat och dött saligt på den grundvalen, och huru mycket man än äflas och strider om religionsfriheten, så kan det, efter mitt förmenande, likväl icke förnekas att det folk, som eger en älskad konung och en fast statskyrka, kan skatta sig vida lyckligare än andra folk, som äro i mistning deraf.
Jag har härmed endast velat i korthet tillkännagifva min åsigt i frågan.
För min del ber jag således att få yrka bifall till utskottets hemställan och afslag å motionen /
Hr Hedlund fick sedan ordet och talade varmt för bifall till motionen.
Ur hans anförande må det tillåtas oss meddela några örd, hvilka för visso vore värda att af dem som tro sig genom bekännelsetvång kunna stödja statskyrkan noga beaktas.De orden lyda sålunda:
“ Herr Arnoldssons motion berör, jag upprepar det, en af de vigtigaste af vår tids kulturfrågor; och ändå innebär denna motion icke annat än en utveckling af redan bestämd lag.
Men visst är, att den frågan aldrig låter qväfva sig; om hon i däg också skulle räkna endast ett tiotal röster inom denna kammare, så växer det antalet med hvarje år, och om det icke växer, om lagstiftningen icke tillåter dessa farliga element att afsöndra sig ur kyrkan, blir resultatet, att de slutligen spränga henne sönder.
Kom så en af statskyrkans målsmän, kontraktsprosten Lyth.
Ur hans yttrande vilja vi till skärskådande upptaga ett par punkter.
“ Frågan är nemligen om staten fortfarande vill vara en religiös stat eller ej.
Frihet i religion och religiös bekännelse, inom de gränser, som af sedlighet och gällande lag bestämmas, derom vill jag gema vara med, men frihet från religion och frihet från religiös bekännelse är något som jag deremot p£ inga vilkor kan gilla.
Det är icke såsom statskyrkans tjenare jag uttalar denna åsigt, utan såsom medborgare och ledamot af denna kammare.
Detta yttrande måste innebära, antingen att staten genom lagar kan binda sina medlemmars öfvertygelse, eller att den irreligiöse bör landsförvisas eller slutligen att talaren anser religionslöshet ej kunna inträda annat än för den, som ej tillhör ett officielt rel.
samfund.
Det första antagandet är orimligt, det andra för inhumant att kunna tilltros en högt bildad man.
Återstår alltså det sista.
Det tyckes ock, som talaren ej varit ensam om en dylik uppfattning, men nog synes det vara att göra religionen till en väl mycket yttre sak, då man anser den konstaterad genom inregistrering i några böcker och inbetalande af en del afgifter.
Den store danske religionsfilosofen Sören Kier-kegaard skulle allt haft både ett och annat att säga om den uppfattningen.
I hr Lyths anförande finnes ett annat ställe,, som ytterligare belyser hans ställning.
Sedan hantalat om.
det vådliga i att staten skulle legalisera religions-löshet hos sinä medlemmar, fortsätter han med dessa ord: “ Den ärade motionären yttrade, för en stund sedan, om jag eljest förstod honom rätt, att liksom de hedniska folken, till exempel romarena, yfdes öfver sin religion, ehuru den var falsk; — så sker det ännu i våra dagar.
— Men jag ber att härvid få erinra honom att just så länge, som romarena trodde på sin, låt vara bristfälliga religion — så länge var staten stark och blomstrande, men då religionen började att mera allmänt missaktas, då gick staten allt mer sin undergång till mötes.
Så länge romarena trodde, ja det är en sak för sig, som ej berör den föreliggande frågan.
Här är ju ej fråga om faktiskt befintlig otro, utan om legaliserad.
Och härvid må erinras, att någon legaliserad otro väl ej var vanlig hos ro-mame, der höll man ju i stället strängt på statskyrkan, hvilket kan bevisas bland annat genom åtskilliga af historien omtalade förföljelser mot en sekt, kallad kristianer, hvilken af de ortodoxe romame betraktades som religionslös och samhällsvådlig.
Exemplet tyckes oss alltså af talaren vara mindre lyckligt valdt.
Hr Lyth yrkade naturligtvis afslag å motionen.
Kom så hr Magnusson, ur hvars anförande vi citera detta kuriosum:
“ Jag respekterar motionärens åsigt, men jag vill icke följa hans stråt — det är mig omöjligt — ty om vi följde den, så fruktar jag, att vi finge se besannadt det gamla ordspråket: när satan söndrar sig mot sig sjelf, så falla hus på hus.
Om den ' ene medborgaren söndrar sig emot den andre, huru skall det då gå med Svea land? “
Det är onekligen bittert för Svea land att på detta sätt jämföras med satan, men hvem annat än Svea land kan jämförelsen rimligtvis gälla?
Hr G.
Jonsson, med hvilken flere instämde, yrkade bifall till utskottets förslag.
Derpå kom hr Jöns Rundbäck fram med ett anförande, hvars make man lyckligtvis får letaefter.
Sedan han en stund ordat om kristendomens fördrag-samhet fortfor han på följande något öfverraskande sätt: “ Och nu vill man, att vi skola öfvergifva denna kristna lära för något, som vi icke ens få veta hvad det är!
Man vill här sätta under votering, om vi skola kallas kristna eller icke kristna; man vill vi skola underkänna de upphöjdaste grundsatser, den skönaste lära, som ännu blifvit meddelad stoftets barn, mot att antaga, icke något visst, sant eller upphöjdt, utan något obestämdt, tvifvelaktigt, okon-strueradt, som man kallar, och det med rätta, “ främmande lära “.
Vi få icke ens veta om det är en ny eller gammal lära.
Kanhända är det Buddhaismen, kanhända Fetisch-dyrkan, Muhamedanismen eller Odenskulten man vill ha igen, eller den nyaste läran — som hänryckt några fantaster, troligen för den är dum, oförskämd och ny — nem-ligen positivismen?
Som sagdt, man vet icke hvilken lära som menas, men att det icke är fråga om någon kristeli trosbekännelse, det visar sig tydligt deraf, att det är just ordet “ kristen “, som man vill hafva bort.
Kanhända menar man med främmande lära bekännelsefrihet från alla läror?
Kunna vi då undvara all religion?
Mine Herrar, känner • väl historien något enda folk, som varit utan all religion?
Har icke hvart folkslag i verlden från första stunden af sin tillvaro erkänt en högre makt?
Visserligen finnes ett enda folkslag, hos hvilket man icke tyckt sig kunna spåra den ringaste ansats till något sådant, och detta är Australiens urinnevånare.
Men dessa stå också på mensk-lighetens allra lägsta trappsteg.
År det då dit man vill, att vi skola komma?
Och skulle detta kunna kallas framåtskridande?
Bort det. “
Är det förödmjukande, ja rent af förödmjukande för vår nationalkänsla, att veta hurusom en tirad som den ofvan-stående ännu kan produceras i vår nationalförsamling?
Och det märkvärdigaste är dock att man ej blyges att inleda denna väf af, icke sofismer, ty det skulle förutsätta en viss grad af tankeskärpa — utan af tanklöshet, hätskhet ochomening med att orda om den kristliga fördragsamheten.
Vi skola endast besvära läsaren med ännu ett par mycket små profbitar på hvad denna, genom en egendomlig slump med ofvan anförda dopnamn “ kristnade * talare, kan yttra.
“ Vi hafva här hört exempel på de läror som positivismen bjuder oss att antaga, och man har påstått att den som icke ville gilla dem ej vore frisinnad.
Nej, bäste herr Jöns Rundbäck, det har ingen menni-ska påstått, hvad man påstår är endast, att den som tvingar positivister att kalla sig kristne ej är frisinnad.
Då hr R. vidare om positivismen yttrar: “ Icke heller vill man veta af något samvete, och om dess röst ändå för-nummes så skall man akta och anse dess sargande såsom då en hund biter och sliter i en sten, * så är detta så fullständigt fritt från hvarje spår af sanning, att den välvilligaste tydning man för hr R: s egen skull kan ge saken är att tolka den som uttrycket af den mest absoluta okunnighet om den sak hvarom det talas.
Då hr R. till sist omtalar att Mill i sin afhandling om friheten sagt positivismens läror vara de mest ofördragsamma han lärt känna, så är detta sant, men om man deraf får antaga att hr R. har någon kännedom om den citerade boken, så blifver hans yttrande ännu underligare.
En person, som känner denna bok borde ej kunna göra sig till en sådan ofördragsamhetens koryfé, som hr Rundbäck, och det är knappast vågadt om vi anse gifvet, att om Mill haft den tvifvelaktiga förmånen att höra de läror hr R. framställer, han skulle hafva öfver dem fällt samma eller en strängare dom än öfver positivismen — om han nemligen ansett dem behöfva någon dom alls.
Det är med verklig lättnad man från hr Rundbäcks anförande öfvergår till hr Wieselgrens frisinnade och humana yttrande.
Vi kunna derur endast meddela följande: »
“ Man har med mycken emphasis utropat: ’ hafva vi icke redan all frihet? ’ Man har åberopat och instämt med entalare från ett föregående plenum, hvilken frågade, om vi icke hafva ' allt hvad vi kunna 6nska \ Jo, så är det; vi hafva all önsklig frihet, men, mine Herrar, låtom oss forsöka att se saken litet mindre sjelfviskt, låtom oss tänka ett ögonblick på dem, som känna sig icke hafva samma frihet som vi, nemligen dessa andra, för hvilka motionären gjort sig till orgon.
Vi hafva frihet att nämna oss med det namn, hvilket af vår tro betingas; men dessa andra hafva det icke, och derför är det de nu af oss fordra samma frihet, som vi ega och säkerligen icke för något pris skulle vilja mista.
För min del åtminstone har jag ingen svårighet att fatta, hurusom det för hvarje sanningsälskande hjerta, för hvarje ärlig karakter måste kännas såsom ett svårt tvång att stå under en rubrik, hvilken han känner vara oriktig.
De, som bekänna sig till en icke-kristen tro, måste ju finna sig plågsamt berörda af att officielt benämnas och räknas som kristna!
de veta att denna officiella utsaga är en lögn, de äro medvetna om att, långt ifrån att vara det de nämnas, de begära i sanningens namn att få utgå ifrån oss — men de få det icke.
Finnes då icke för dem ett tvång, som de med skäl klaga öfver och från hvilket de och med fog kunna begära att blifva befriade?
Det är glädjande att höra desse varma och ärliga ord, de borde varit så mycket mera talande, då de kommo från ett håll der man väl ej kan misstänka någon fiendtllghet mot kristendomen.
Hr W. yrkade till sist återremiss af betänkandet.
Flera instämde häri, hrr Berg och Gumaelius efter att hafva - yttrat sig mot åtskilliga af de framställda an-märkningarne mot motionen.
Hrr Arnoldsson och Blomberg deremot yrkade bifall till motionen, och den senare anförde som en hufvudgrund för sin mening, att bifall till motionen för just statskyrkan vore det ojemförligt bästa och säkraste.
Hr J. Jonasson i Gullaboås kom så med ett litet, men karakteristiskt yttrande.
Han sade nemligen dessa märkliga ord:
“ Denna fråga är, mine Herrar, ganska vigtig.
För denevangeliskt-lutherska religionen, som vi nu ega, hafva sedan århundraden tillbaka alltför många af våra förfader offrat lif och blod, för att vi nu snart skulle låta den falla sönder, som motionären här föreslagit.
För min del kan jag icke vara med om att öppna portarne för den antikrist-liga ande, som i närvarande tid gör sig allt mera gällande och sväfvar öfver land och folk. “
Deri ser man följden af att skrifva utskottsbetänkanden, sådana som det hvarför vi ofvan redogjort.
Utskottet skjuter en fråga på sned, sedan finnas nog talare, som äro färdiga att .vända den alldeles bakfram.
“ Låta den ev.-luther-ska religionen falla sönder, " det är onekligen en originel uppfattning af saken.
Hr Magnus Jonsson yttrade sig till försvar för utskottets (hvari han är medlem) förslag.
Detta stödde han på, att man ej kunde veta, huru det skulle gå med barnens religionsundervisning om förslaget antoges.
Dervid förbisåg han emellertid de stadganden nu gällande dissenterlag har, och i hvjlken ingen ändring var föreslagen.
För öfrigt uppehöll sig denne talare en stund vid sanningssökare och positivister, som han på ett betänkligt sätt förblandade, och yrkade till sist bifall till utsk.
hemställan.
Hr J.
Jonsson i Frösstorp sade något rätt öfverraskande.
Motionären hade i motionen omnämnt två personer, d: r Nyström och en viss Måns Månsson, hvilka blifvit vägrade utträde ur statskyrkan; detta gifver talaren anledning att utbrista:
“ Man behöfver blott genomläsa motionen för att genast finna beskaffenheten af de auktoriteter, som der åberopas, t. ex. denne Måns Månsson och doktor Nyström.
Jag har ännu icke under den tid, jag varit riksdagsman, sett att man i motioner åberopat sådana personer som auktoriteter.
Det skulle, tyckes det, om man får tro talaren, vara nära nog en skymf mot riksdagen, att ett faktiskt förhållande beträffande dessa två personer i motionen anförts.
2åberopande af dem som auktoriteter förekommer der alldeles icke.
Till sist skola vi meddela ett stycke ur dalarepresentanten L. O. Larssons yttrande, och anmärka på förhand, att han är den ende som kan i fråga komma till någon slags jemförejse med Jöns Rundbäck.
“ Då jag för många år sedan för första gången uppträdde i en fråga likartad med denna, tog jag mig friheten göra det påståendet, hvilket jag fortfarande vidhåller, att det är ett fåtal, som i toleransens namn icke allenast söker undergräfva statskyrkan och religionen, utan äfven åsyftar något mera.
Jag förklarade då, att jag för min del betraktade svenska staten såsom hvarje annat samhälle, der man efter en längre tid enats om och antagit en viss religion, att gälla för statens eller samfundets alla medlemmar.
Jag anmärkte redan då, huru orimligt det föreföll åtminstone mig, att, derför att några individer inom samfundet finna en eller annan del af den gällande bekännelsen vara till nackdel för dem, de anse sig kunna framställa till hela samhället: ’ I måst en ändra edra åsigter och uppgifva eder religion, derför att vi icke kunna gilla den. ’ Jag yttrade vidare, och jag har icke funnit skäl att ändra denna åsigt, att man icke borde tvinga någon att stanna qvar i statskyrkan; men jag tänkte redan då — jag upprepar det — att det var orimligt att, derför att några få icke kunde tåla den religion och den statskyrka, vi hafva, den stora massan af folket skulle behöfva fogp.
sig efter dem och tillskapa en kyrka, sådan som dessa anse för sig vara lämpligare; och jag är viss på, att, om vi i dag ginge in på deras önskningar och antoge en ny religion, af dem sjelfva formulerad eller konstruerad, de redan i morgon skulle börja arbeta på att rifva sönder densamma för att få något nytt igen.
Då jag städse hyst och fortfarande hyser denna åsigt, kan jag således icke annat än motsätta mig det förslag, som nu föreligger i denna motion och som också af lagutskottet blifvit afstyrkt.
Jag tror för min del, att de, som på dettasätt arbeta på att undergräfva religionen, visst icke stan när de vunnit * det mål, som nu är synligt, utan att de vilja gå ännu längre.
Hela vår samhällsbyggnad hvilar, efter mitt sätt att se, på en religiös grund; och när man rifvit den, så börjar man också rifva det öfriga, tills man slutligen kommit derhän, att man fordrar hela samhällets upplösning under påstående, att vi icke skola hafva några lagar, utan enhvar sjelf bestämma öfver sitt handlingssätt.