Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rasterna i skolan hade för mig sin alldeles särskilda spleen: jag kunde icke taga mig något för.
Jag visste, att jag icke kunde min läxa, och gitte icke läsa öfver den.
Den smula oro jag kände för den kommande lektionen döfvades alltid af en större, af oron för lifvet, af den naggande förkänslan af att de dagar som väntade skulle bli lika tomma och meningslösa som de dagar som gått ...
Så gick jag af och an med händerna i jackfickorna och kunde icke göra något, och emellanåt stannade jag vid fönstret, som stod öppet.
Medan jag stod där, fängslades min uppmärksamhet af ett egendomligt uppträde, som just försiggick nere på gården, strax nedanför fönstret.
En liten gosse i en af de nedersta klasserna, ett barn på tio eller elfva år, låg utsträckt på ryggen, omgifven af en mängd andra gossar i en ring.
Deras ansikten, de flestas åtminstone, hade det uttryck af elak nyfikenhet, som barn och obildade icke förstå att dölja.
En liten bredaxlad pojke med utstående kindknotor, som gjorde intryck af att vara mycket stark för sin ålder, stod innanför ringen med ett spö i handen.
»Du är min slaf,» sade han till gossen på marken, »är du inte?
Säg: ’Jag är din slaf!’»
»Jag är din slaf,» svarade barnet utan att tveka; det hördes, att det icke var första gången han sade det.
»Res dig,» kommenderade den andre.
»Härma B., hur han ser ut, när han kommer in i klassen.»
B. var en lärare, som gick på kryckor.
Gossen gick ett par steg utanför ringen, som öppnade sig för att gifva rum; därefter gick han tillbaka in på den improviserade scenen och utförde därvid med armar och ben samma rörelser som en man som går på kryckor.
Han gjorde sin sak mycket bra; illusionen var fullständig, och åskådarne jublade, men den lille skådespelaren stod allvarsam.
Han hade ett litet blekt ansikte och svarta kläder, kanske hade han nyligen förlorat sin far eller mor.
»Skratta,» kommenderade den andre med en lätt snärt af spöet, som han hade i handen.
Gossen försökte lyda, men det gick icke lätt.
Hans skratt lät tillgjordt i början, men det dröjde icke länge, innan han lyckats skratta sig in i ett verkligt, fullkomligt naturligt skratt, och han vände sig därvid mot sin »herre», som om det var åt honom han skrattade.
Men denne längtade redan efter att låta sin slaf visa nya konster.
»Säg: ’min farscha är ett förbannadt suggskaft’.»
Gossen såg sig omkring i kretsen med en hjälplös blick.
Då han såg, att ingen gjorde min af att vilja hjälpa honom, och att alla tvärtom stodo i spänd förväntan på något riktigt roligt, sade han så lågt han vågade:
»Min farscha är ett förbannadt suggskaft.»
Det blef ett gränslöst jubel.
»Skratta! – Gråt!»
Barnet började härma gråt, men han kom också nu in i den sinnesrörelse han var befalld att låtsa.
Gråten stockade sig i halsen på honom, och han grät verkliga tårar.
»Låt honom vara,» sade en äldre gosse i ringen, »han gråter ju riktigt.»
Och i detsamma ringde skolklockan.
Några dagar senare sprang han förbi mig på vägen från skolan.
Jag märkte att hans jacka var uppsluppen i ryggen.
»Vänta litet,» sade jag till honom, »din jacka har sluppit upp i ryggen.»
»Nej,» sade han, »den har inte sluppit upp, de ha skurit sönder den med en pennknif.»
»Ha de också smutsat ned den här boken för dig?» frågade jag.
»Ja, de hade lagt den i rännstenen.»
»Hvarför äro de så elaka mot dig?»
De äro starkare än jag.»
Han kände icke något annat skäl.
Men det var väl icke det enda; det måste ha funnits något hos honom, som retade dem.
Jag såg på honom, att han icke var som de andra.
Undantaget, afvikelsen retar alltid barnen och pöbeln.
En skolgosses excentriciteter straffas af läraren med en välment förmaning eller ett torrt och gubbsatiriskt löje; men af kamraterna straffas de med sparkar och knuffar och blodig näsa, med sönderskuren jacka, mössan omsorgsfullt lagd under en takränna och vackraste boken kastad i rännstenen.
Han är alltså skådespelare nu; det var väl i det närmaste predestination.
Han talar nu från scenen till en stor publik.
Det vore eget, om han icke en gång skulle slå igenom; jag tror att han har begåfning.
Kanhända kommer han då så småningom att förvandla sitt undantag till ett paradigma, efter hvilket andra försöka böja sig som beskedliga regelbundna verb.
MARDRÖM
JAG drömde i natt.
– – En ändlös fil af rum; höga rum, tysta rum.
Det är tomt och ödsligt öfverallt – tjockt af damm öfver möbler och paneler – löjliga gamla gravyrer på väggarna.
Det är en dof tystnad, en tystnad som af domnad hörsel; jag anstränger mig förgäfves att uppfånga något ljud från grannskapet.
Det är så bortglömdt och så öfvergifvet: jag börjar göra mig en föreställning om någon mycket rik man, som äger så många herrgårdar och slott att han icke kan minnas dem alla, och detta har han glömt.
Kanhända också, att han börjar bli gammal och minnesslö ...
Men jag själf, hvad gör jag här, och hur har jag kommit hit?
Och jag, som just hade någonting så viktigt att uträtta inne i staden, ehuru jag icke längre minns hvad ...
Och det är en egen, gulaktig halfdager.
Det är ju midt på förmiddagen, hur kan det vara så skumt?
Jag anstränger mig att urskilja föremålen i våningen; jag försöker känna igen mig.
Det förefaller mig nämligen att jag har varit där förr, många gånger, och att jag borde vara hemmastadd; men det är mig omöjligt att reda mina minnen.
Det är en känsla af samma slag som då man letar efter ett namn, en term, ett uttryck, som man kanhända många gånger har användt; man har det på tungan, tycker man, men man finner det icke.
– – Rader af stela, högryggade stolar.
Ett gammalt klaver visar tänderna långt inne i halfdunklet.
Jag närmar mig och vill slå några ackord; men jag får icke ett ljud ur strängarna, och det är ett tjockt lager af damm öfver tangenterna.
Det står en gammal dammig cylinderhatt på klaveret.
Så löjligt: den har mina initialer i botten.
Jag ser närmare på hatten.
Men det är ju min egen, det är ju samma hatt som jag köpte på Fredsgatan här om dagen; hur har den kommit hit, och hur har den blifvit så gammal?
Och omodern har den blifvit.
Kullen smalnar af uppåt, och sådana gamla löjliga vida brätten!
Jag tror att jag skulle vilja gråta, om jag kunde.
– – Men tyst ...
Någon ropar mitt namn någonstädes där långt borta.
Jag fortsätter.
Har den icke något slut, denna fil af rum, kommer man aldrig till det sista, finns det ingen utgång?
Ännu en gång mitt namn.
Det måste vara i närheten, här i våningen måste det vara.
Jag vill skynda på, jag vill springa; men benen kännas så tunga under mig, det är med möda jag lyckas släpa mig fram.
Det är rundt eller åttkantigt, det är ett tornrum.
Men det har ingen utgång.
Alltså tillbaka samma väg, genom alla de tomma rummen.
Tredje gången mitt namn!
Hvem ropar, hvem ropar?
Där i hörnet är det; längst inne i skymningen.
En bred säng med tunga draperier.
En gammal man med vaxgult ansikte ligger och stirrar på mig med stora, matta ögon, blanka som glas – – som glas – – .
Hvarför ligger den gamle mannen här så ensam och så glömd?
Hvarför ligger den gamle man...
Jag känner mig stel i alla leder; jag har säkert blifvit lam.
Jag gör icke ett försök att komma därifrån.
Jag kan icke ens förmå mig att släppa draperiet, som jag nyss böjde undan med vänstra handen.
Jag är ju ung, och han är gammal.
Jag är jag och han är han.
Och likväl är han jag.
Och en evighet igenom stod jag fastnaglad vid sängen och stirrade på mig själf.
Ett disigt landskap med blekgröna åkrar, på hvilka säden vajar sakta liksom af sig själf, ty jag känner ingen vind blåsa; det är stilla som om natten.
Jag gick och tuggade på ett strå och tänkte på ingenting.
Vägen slingrade hvit och smal mellan åkrarna.
Säden stod manshög på ömse sidor.
Med ens hörde jag någon kvida och jämra sig i närheten.
Jag gick vidare, någonting midt emellan rädd och likgiltig, och försökte inbilla mig själf att jag ingenting hört, att det berodde på något misstag.
Men jämmern tilltog, och nu var det alldeles bredvid.
Benen ville icke bära mig.
Jag hade en förnimmelse af att det väntade mig någon pinsam episod, som jag till på köpet upplefvat någon gång förut, för länge sedan.
Där låg en gammal man på marken och kastade sig kvidande af och an.
Jag kände icke igen honom, jag kunde icke påminna mig att ha sett honom förr.
Jag tog honom under axlarna och hjälpte honom upp i sittande ställning.
Ett ögonblick satt han tyst i mina armar, med hängande hufvud och stela ögon; men i ett nu skrek han till – genomträngande, förfärligt – vred sig ur mina händer och föll till marken, tung och styf som en stock.
Jag såg mig omkring och märkte förvånad att jag icke var ensam; det stod en massa människor rundt omkring och skrattade åt mig.
En fetlagd äldre herre, som såg mycket välmående och gemytlig ut, slog sig på knäna och skrattade, så att han blef alldeles eldröd i ansiktet.
Jag kunde icke alls förstå hvad de skrattade åt.
Då kom jag händelsevis att kasta en blick på den döde, som låg stel och tung på marken med de glasblanka ögonen stirrande tomt ut i luften.
Det var ju jag – jag – jag –.
ATT DÖDA
Kolarflickan eller En Wandring i Norrland
KOLARFLICKAN eller EN WANDRING I NORRLAND
M--n
Stockholm, W.
Lundequist & Co:s bokhandel, Myntgatan, N:o 1. 1836.
En vacker sommardag vandrade en munter yngling med bössan på axeln i en af Ångermanlands dalar.
Han sjöng en lustig studentvisa och tycktes med förtjusning deltaga i den allmänna glädje, som rådde i hela den sköna naturen, som omgaf honom.
En portör, hvarur örter framstucko, och en icke särdeles stor, packad skjutväska, bevisade att han var en vandrande Botanist, och tillika jägare.
Om föröfrigt hans gröna vallmarsrock icke just kunde lofva stora skatter i sina fickor, tycktes hans rena ansigtsdrag och hans klara ögon förkunna, att det bodde rätt mycket godt och skönt under rocken.
En stark helsa och ett friskt mod blomstrade på hans kinder, och hans spelande blickar och leende mun uttryckte en liflig och lekande inbillning, och han tycktes i allmänhet mera beundra och fägna sig öfver folkets sköna gestalter, isynnerhet de vackra flickornas, och deras rena och gästfria seder, än de liflösa blommorna.
Thorsten, så hette ynglingen, var son af en Finsk Prest, och nästan ett hittebarn.
Hans far hade under Finska kriget visat sig som en ifrig patriot, i det han med sina bönder tagit ett Ryskt ströfparti till fånga.
Det är allmänt bekant, med hvilken omensklighet Ryska arméen framfor på flere ställen.
Plundring, mord och brand, voro vanliga bedrifter, hvarmed barbarerne utmärkte sig.
Thorstens far fick af en vän en varning, då Ryssarna efter slaget vid Orrawais åter framryckte i landet, som de förut måste lemna.
Men emedan han icke ansåg sin trohet emot sin Konung och sitt Fädernesland för något brott, dröjde han qvar på sitt boställe, tillika med sin hustru och sina barn.
En dag red en flock kossacker in på gården.
Utan vidare omständigheter grepo de hvad de öfverkommo och förstörde, med det så vilda nidingssinne, hvarför de äro så fruktansvärdt kände i Finnland, allt hvad som de icke kunde begagna sig af.
Med smärta och förbittring såg
Pastorn sin mödosamt förvärfvade lilla förmögenhet sköflad och sin hustru och barn, hotade af brist och elände.
I harmen ryckte han eldgaffeln ur handen på en af nidingarna, som höll på att slå sönder allt postlin i huset.
Men i ögonblicket svängde den ursinnige kossacken sin kantschu och gaf honom några slag öfver den gråhåriga hjessan, jemte en så häftig stöt med knytnäfven för bröstet, att han föll baklänges och krossade sitt hufvud mot hörnet af spiseln.
Den olyckliga Frun, som var vittne till detta, hade nog mod och sansning att med tvenne af sina barn kasta sig ut genom fenstret och gömma sig i diket i en rågåker.
Der träffade hon en dräng, som hade den dristigheten att våga sig fram till gården och rädda de tre öfriga barnen.
Nu blef den arma
Enkan omgifven af sina gråtande barn, vittne till sitt hems fullkomliga förstöring, emedan Ryssarna stucko eld på hela gården, och derpå, skrålande och hurrande, drogo sina färde.
Den trogne drängen skaffade kort derpå en häst hos en barmhertig bonde, hvilken räddat detta kreatur i skogen, undan krigshärarne, och förde sin olyckliga Fru till Brahestad, det hon hos en förmögen slägting ville söka sin tillflykt.
Hon blef icke emottagen så, som hon önskat, och hade äfven den sorgen att inom ett par månader se fyra af sina barn bortryckta af Fältsjukan.
Hon blef sjelf kort derpå lagd på sjuksängen af bekymmer och elände, hvaraf hon också dog, lemnande den arma Thorsten, sjuk och uthungrad, utan skydd och tillflykt.
En flyktande
Prestfamilj, som var i samma olyckliga belägenhet, upptog honom.
Presten hade kännt hans far, och detta var nog för att förmå honom att upptaga sin väns barn, såsom det tredje af sina egna.
Thorsten var då allenast fem år gammal, men minnet af de fasans uppträden, han öfverlefvat, var ganska lifligt för hans själ, och det var ett eget drag i hans karakter, att han, ehuru glad och liflig annars, gerna öfverlemnade sig åt sin barndoms dunkla och dystra minnen.
Han kom ihog sin Mor, och i ensligheten var det hans käraste sysselsättning att återkalla hennes sköna drag och hennes kärlek i sitt minne.
Men det blef honom ofta pinsamt att han ej fullkomligt kunde minnas hvad hon talt med honom på sin dödssäng, och det var en så mycket lifligare smärta för honom, som hans inbillning oupphörligt ville föreställa honom, att hon sagt för honom en hemlighet, vigtig för hela hans lefnads välfärd och lycka, men han kunde omöjligt utreda densamma, och det förekom honom derföre ofta som om han måste ådraga sig de förfärligaste lidanden, om han icke kunde finna upplösningen af sin lefnads gåta.
Men merendels lyckades det snart för hans glada lynne att förjaga alla dessa inbillningens förfärliga och orediga föreställningar, och det var äfven en välgerning af himlen att han fått detta lyckliga lynne, som ensamt gjorde hans sednare ungdoms olyckor drägliga för honom.
Hans fosterfar fick, efter lång väntan, ett Pastorat i Sverige.
Han förlorade efter några år sin fru och gifte sig med en annan, som inom kort jagade den arma
Thorsten ur huset och förstod att sätta sig i en sådan respekt hos sin man, att den gode gubben endast i hemlighet kunde gifva Thorsten det understöd han behöfde för att kunna fortsätta sina studier.
Thorsten lärde emedlertid i fremmande hus att känna verlden, och att sjelf förvärfva mera fasthet och oberoende i karakter och tänkesätt.
Han hade tagit en medice-philosofisk Candidatexamen i Upsala, då han företog sig en vandring till Lappland, för att, som han sade, låta nordens vindar på fjällen blåsa bokdammet af sig.
Han stod vid stranden af Ångermanån och betraktade denna nejd, så utmärkt för den poetiskt vilda skönhet, som är den högre nordens karakter.
Då blef han varse en Zigenartropp, som höll sin måltid i solskenet bredvid vägen.
En gubbe, ett par karlar, en gosse, två gamla gummor, tre yngre qvinnor och några barn, med ett halft dussin hästar och en hop bylten, utgjorde en besynnerlig grupp.
De trasiga karlarnas ansigten buro den mörka stämpeln af Zigenarnes lynne, och deras svarta trotsiga ögon, uttryckte något argt och lömskt, men deras växt var resligare än vanligt bland sådant folk.
Endast en flicka hade ett ansikte, som verkeligen förtjente namn af skönt.
Hennes drag voro helt och hållet olika de vanliga Tattarnes, och deras regelbundna former, ännu mera frappanta genom motsatsen af hennes följes, tycktes bevisa att hon säkert var något bortstulet barn.
Thorsten betraktade en stund denna grupp.
En besynnerlig känsla af nyfikenhet och medlidande med den vackra flickan, som så sällsamt befanns inblandad i en flock sådant pack, förmådde honom att nalkas.
Muntert trädde han till dem, och tog fram sin bränvinsflaska, hvilken han lät gå ikring laget.
Män och qvinnor söpo, men icke den vackra flickan.
Till och med i barnungarna hälldes en klunk.
Thorsten frågade hvart resan skulle gälla, och de svarade: till Norrige.
Thorsten uppgjorde då i hast en saga; han sade sig vara Svarfvargesäll och hafva blifvit körd ifrån sin husbonde, så att han nu nödgades gå omkring och söka tjenst.
Han ville också försöka om han ej kunde få några bättre vilkor i Norrige.
Derpå frågade han efter deras lefnadssätt, hvilket gubben, som förde ordet medan de andra karlarne med sneda och misstrogna blickar betraktade honom, icke avmålade särdeles behagligt.
Helt oförmodadt föreslog
Thorsten då att göra sällskap med dem dit, emedan han icke kände vägen.
Alla sågo bestörta på honom och tycktes icke veta hvad de skulle göra, men han visste så väl att rätta sig efter deras skojarton, att de slutligen biföllo.
De började derpå att sins emellan språka Finska, då Thorsten genast deltog i samtalet och sade att han var deras Landsman.
Detta tycktes verka på gubben, som en oförmodad glädjepost.
Han visade Thorssten den största vänlighet, men de båda karlarna kunde icke aflägga sin misstrogna vresighet.
Gummorna tycktes också med sina plirande ögon vilja uttrycka vänlighet, men den vackra flickan satte sig med ryggen vänd åt hela sällskapet och tycktes icke vilja märka hela afhandlingen.
Thorsten lät emellertid flaskan flitigt gå ikring.
Småningom försvann förlägenheten och han var nästan som kamrat med dem allesammans.
Försigtigtvis beslöt han att akta sig för att visa de unga qvinnorna någon uppmärksamhet, innan han fått se karlarnas uppförande emot dem.
Egentligen skulle Thorsten, då han litet fick tid att besinna sitt bastiga infall, ej varit missnöjd med ett afslag på sin begäran, men han tänkte sedan att det ej kunde skada om han härdade sitt lynne i sällskap med dessa vilda menniskor.
Dessutom var han äfven nyfiken att se, huru mycket dessa Finska öfverlefvor, som så grymt fördrifvits af Svenskarne, sedan de blifvit narrade till de stora fjällskogarna, vanslägtats ifrån sin stam.
Så ungefär funderade Thorsten, men det är likväl säkert, att om han icke fått se den välbildade flickan, skulle han aldrig fallit på den tankan att med denna ströfvande flock blifva nomad i Sverige.
Sällskapet begynte redan att packa sina bylten och saker på hästarna, då en man med en skjutsgosse i en kärra, kom hastigt åkande utför backen.
Han stannade och steg af för att komma till sällskapet.
Då gubben fick se Länsmansknapparna i den resandes rock, gick han emot honom med hatten ödmjukt i handen, medan karlarna skyndade med påpackningen och qvinnfolken hoprafsade sina bylten samt bundo sina ungar på ryggen.
Thorsten blef lika bestört som harmsen då han såg äfven den vackra flickan belasta sig med ett lefvande bihang.
Emedlertid begynte Länsmannen med äkta länsmanstermer och svordomar fråga efter pass och förbanna pack och lösdrifvare.
Gubben emottog allt hans ovett med ödmjukhet, men det förargade Thorsten att höra alla dessa nedriga namn, innan ännu mannen hade fått något svar eller undersökt hvad slags folk de voro.
Den ena karlen gick litet uppåt backen, liksom för att se om någon kom efter, och den andra såg sig äfven orolig omkring, medan han då och då liksom af en händelse, sparkade en stör, som låg på marken, allt närmare den grälande Länsmannen.
Hastigt fick Länsmannen öga på Thorsten, som hade ställt bössan ifrån sig bakom ett träd.
Han tycktes länge liksom besinna sig, under det han aåg på honom.
Till slut gick han fram och tog honom utan krus i kragen, samt ville släpa honom till sin kärra.
Thorsten sökte rycka sig lös, men Länsman var en stark karl och släppte honom icke så lätt.
En brottning begynte, i hvilken Thorsten skulle dukat under, så framt icke i detsamma den karlen, som stod öfverst på backen gifvit en vink och den andra gripit stören och med den gett Länsmannen ett slag midt för pannan, som sträckte honom till marken.
Pojken, som körde
Länsmannens kärra, gaf vid denna syn hästen en pisksläng och flydde i galopp derifrån.
Thorsten stirrade bestört på den slagne Länsmannen, som likväl snart slog upp ögonen.
Zigenarn lyfte stören för att gifva honom ett nytt slag; men Thorsten afböjde det.
Länsmannen reste sig upp och Thorsten fattade sin bössa: "Herre", sade Thorsten:
"Hade ni med höflighet frågat hvem jag var, skulle jag genast med tillbörlig respekt visat er mitt pass; men sådana sjelfmyndiga tyranner, som kronans vägnar vilja fara fram som öfversittare, så skylla sig sjelfva, om de stöta emot, under sin öfvermodiga framfart.
Laga er skyndsamt er väg, och lär er att en annan gång vara höflig."
Länsmannen mumlade några svordomar mellan tänderna, i det han stapplade utför vägen.
Karlen, som stått på utkik på backen, kom i detsamma springande.
"Här kommer folk!" ropade han.
Genast fattade gubben sin järnbeskodda staf och begaf sig ifrån vägen inåt skogen.
Hästarna leddes af karlarna och gossen.
De två gummorna lyftades på hvar sin häst, de yngre qvinnorna följde derefter, och Thorsten, med bössan på armen, slutade troppen.
De hade icke hunnit långt in emellan de mörka granarna, förrän de hörde ramlet på vägen af flera åkdon.
Dessa tycktes stanna vid stranden af elfven.
"Nu gäller det", sade gubben.
"Ingen får bli efter.
Följ noga med i raden och varen tysta!"
Han påskyndade sin gång och, ordnad likt den indianska kedjan, som bildas på resor i Amerikas ödemarker, följde den lilla troppen allt djupare in i ödemarken.
Gubben tycktes drifven af en slags inspiration.
Han gick nästan rakt fram, och förstod att så rikta sin väg emellan tufver och trädstammar, att det var utan mycken möda som både hästar och folk kunde följa honom.
Thorsten hade småningom börjat besinna sig.
Han hade blifvit inblandad i en ledsam sak och i ett ganska obehagligt sällskap.
Han hade bordt visa Länsmannen sitt pass och stanna qvar hos honom för att så blifva skild från Zigenarne.
Men det var icke möjligt för honom att nu återvända, utan att ådraga sig än mera förargelser.
Det var derföre bäst, tänkte han, att öfverlemna sig åt händelsen och följa med sina nya kamrater, åtminstone tills han kunde bli öfvertygad att det var något ondt med dem.
Skogen blef allt mörkare och tätare.
Tåget aflägsnade sig allt mer ifrån den bebodda och odlade elfstranden.
Här och der syntes i skogen en nyodling, ett svedjefall, en kolbotten, men ingen mensklig boning.
De flyende ilade oupphörligt framåt mellan kärr och bergshöjder, öfver små bäckar och förbi täta snår.
Ett par gånger stannade gubben nedanför någon höjd, för att hvila en kort stund, då alltid en af karlarne ställde sig på utkik öfverst på höjden.
Så led det till aftonen, då efter flera timmars ansträngning gubben ansåg det vara tid att hvila.
"Vi få nu hålla till godo med att ligga tre, fyra nätter ute, för den stränga Herr Länsmannens skull", sade han.
"Skulle vi söka natthärberge på vägen, så hade de snart reda på våra spår.
För oss är det ingen nöd, men värre blir det med vår unga herre.
Han är väl intet van att slita så mycket ondt.
Men han får lof att stå ut med att följa oss ända hem, och sedan kunde du, Anders, med den ena hästen forsla honom öfver fjället till Rörås, så får han väl der hitta på någon råd att hjelpa sig sjelf vidare."
Thorsten förklarade att det väl icke var hela verlden att tillbringa några sommarnätter under bar himmel: det hade han gjort förr.
Derefter frågade han sina nya kamrater om deras namn.
Gubben hette Ollikainen.
Hans hustru och svägerska voro de båda gummorna.
Karlarne voro hans söner och två af de yngre qvinnorna hans sonhustrur.
Den tredje qvinnan var hans brorsdotter och var litet underlig, sade gubben sakta, för det hennes mor, som var kunnig i många konster hade lärt henne åtskilligt.
Hon var sjutton år, men hade förstånd som en gammal menniska, och skulle läsa i höst, då det troddes att kyrkherrn tänkte komma på ett besök upp till fjällskogsboarna.
Hennes namn var Bolla, egentligen sammandraget af Ingeborg.
Hela slägten hade nödgats gifva sig till kolare under Furuborgs bruk, hvars innehafvare nyttjat den vanliga taktiken att under något hårdt år tvinga de halsstarriga finnarne till undergifvenhet.
De hade nu i hemlighet gjort en färd nedåt landet, berättade gubben vidare, för att byta till sig något säd och förse sig med åtskilliga andra behof, utan att bruket skulle behöfva veta derom.
Anders, den äldsta af sönerna, hade varit några år i sällskap med ett parti hästbytare, och förstod sig ännu så på hästhandel, att han förtjente rätt betydligt på hvarje resa.
Den andra sonen, Per, hade öfvat upp sin konst att byta varor och handla på marknaderna i Fahlun, Rörås, Gefle och Norrlandsstäderna.
Det var således icke i oerfarna och obildade skälmars sällskap, som Thorsten hade råkat.