Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Och den handfaste seniorn hade hunnit fram till talarestolen, fattat talaren i kragen och vräkt honom ner.
Biskopen hade dragit sig tillbaka, eskorterad af kurator och afdelningens äldste.
Han var för stolt att byta ord med ett moraliskt sjunket subjekt som Krischan.
Men sedan hedersgästen aflägsnat sig, bröt den hela aftonen tillbakahållna vildheten fram, och Krischan blef dess första offer.
Han ville smyga sig bort, men uppfångades, omringades af öfverlägset vänliga afdelningskamrater, äldre och yngre, som alla ville dricka brorskål.
»Hva?
Dricker du inte punsch?
Nå, tack i alla fall.
Du sjöng ut, gamle slusk!» — »Hiss! hiss!» proponerade en, och i samma nu lyftes Krischan af tio par armar upp och bars i triumf kring salen.
Max stod i ett hörn och såg på.
Han hade sett samma skådespel förut, Tegnérsdagen, den 4:de Oktober, de nyblifne studenternas helsningsdag, då den lille dansken, skandinavismens siste Mohikan, efter att ha hållit sitt tal, hyllats på samma sätt.
Också i den hyllningen hade han sett lysa fram en skeptisk, ideallös ungdoms öfverlägsenhet gent emot en man, som talat hänförda ord om höga, murkna ideal.
Men den lille dansken hade icke märkt hånet; med ett lycksaligt leende lät han sig bära rundt, eldad af punschen och värmd af ruset tog han den grofva farcen på fullaste allvar; han drack med alla, blef bror med alla och slöt alla i sin vidöppna famn.
Denne nye representant för det ideella och höga hade finare nerver; han kände hånet och förnärmelsen i hvarje ord som ett brännande piskslag, han uppbjöd alla krafter för att komma lös, men ett tjog starka händer höllo honom kvar.
När de ställde honom ner vid ändan af bordet voro sjelfva läpparne bleka som vax, och han såg sig med en förvirrad blick omkring efter en utväg att komma undan.
»Skål, gamle slusk!
Drick med mig», sade kandidat Gustafsson. »Nej.» — »Hva’ falls?
Vill du inte dricka med mig?
» — »Han dricker aldrig punsch», ljöd det från en annan.
»Låt oss döpa hedningen», proponerade en tredje, »i Bacchi namn och safter.»
Förslaget väckte stort jubel; tjugo händer grepo Krischan, lyfte honom upp och buro honom fram för att hålla hans hufvud öfver bålen, der den lille fete, rödskinande sexmästaren väntade med slefven i hand.
Delinqventens kropp skakades under de våldsammaste paroxysmer af gråt, men det rörde icke de rusige kamraterna.
Max kunde icke längre uthärda att se på.
»Släpp honom!
Skäms ni inte!» ropade han, trängande sig in i flocken. »Nej, hör på Röde prinsen!» lät det.
»Skäms sjelf ska’ du få se hur godt det är!»
»Släpp honom!»
Blek i ansigtet och med lågande ögon grep han fatt i den närmaste, som var Gustafsson, och ryckte hans arm lös.
Han släppte och vände sig mot angriparen, måttande ett slag åt hans ansigte.
Max vek undan, men Gustafsson följde efter förbittrad.
De andre hade släppt Krischan, intresserade af detta nya uppträde.
I detsamma slocknade gasen; en lefnadsglad ungdom hade tagit sig för att vrida på kranen.
Det blef ett oerhördt tumult derinne; Max lyckades finna dörren, fick hatt och rock i tamburen och kom ut.
När han stod på trappan drog han ett djupt andetag af lättnad.
Han gick länge rundt i mörkret på Lundagård och såg stjernorna gnistra öfver Tegnérsstatyen.
Var denna parodi på lifsglädje, denna råhetens och det cyniska hånets orgie — var detta det glada, fria, friska studentlifvet, som de gamle besjungit?
Eller hade all finkänslighet, all hjertats vekhet, all hänförelse för det, som var godt och högt, drunknat i den kalla, hjertlösa skepticism, hvars förstenade medusahufvud stirrade emot honom öfverallt?
Hvar håller Rosenberg hus?» sade kurator en dag i midten af den följande terminen, då han händelsevis träffade sexmästaren på Athenæum. »Fråga aldrig mig om det.
Han hör inte till mitt folk.»
»Man ser ju aldrig till honom.»
Han pluggar filosofi.
Supa dög han aldrig till.
Höll sig för god att bli full — grönskollingen!
I dubletten vid
Helgonabacken släpptes ingen in; uppasserskan var vaksam som sjelfva Cerberus.
Endast läkaren, som kom ett par gånger i veckan, och sjukhusets vaktmästare, som inställde sig punktligt hvarje kväll, fingo fritt passera.
Derinne gick Max af och an, i mjuka filttofflor på de mjuka mattorna, så att han icke hörde sina egna steg, rastlöst som jagad af onda tankar.
Det låg ett förplågadt uttryck öfver hans ansigte, som var blekt och infallet, med mörka ringar under ögonen.
Han hade för första gång på fullt allvar stått tvekande vid skiljovägen, der lifvet och döden båda locka och skrämma, och der afgörandet hänger på en hårfin tråd.
Och ännu skälfde hvarje fiber i hans hjerna efter den våldsamma spänningen.
Det svarta spöket, hvars namn han aldrig kunnat nämna utan en rysning, hade lagt sin klibbiga hand på hans egen panna; och från den stunden hade han känt det, som om hvarje möjlighet för honom sjelf till lycka i lifvet vissnat bort.
Krisen hade varit svår.
Det var icke sjukdomen, som gjort honom så blek och infallen; fysiskt hade den varit lindrig nog; det var själssymptomerna, som härjat mest.
Förgäfves hade läkaren sökt hålla hans fantasi inom rimliga gränser, den hade vanvettig af ångest skenat iväg djupare och djupare in i det okända mörkret, der alla okunnighetens mystiska föreställningar och fördomar uppförde sin vilda hexdans.
Och i denna ångstens natt hade jaget dött; egoismens, sjelfuppehållelsens stålfjäder hade brustit.
Öga i öga med förintelsens storhet hade han sett sin egen litenhet; han var blott ett kryp bland de milliarder, som krälade på jordens yta.
Men samtidigt hade det vaknat inom honom den varmaste menskliga sympati för allt lefvande, en längtan att vara god mot någon eller några af dessa milliarder, som föddes, ledo och skulle dö som han.
Han kunde icke som förr egna alla tankar och känslor åt sitt eget fattiga lif; intresset för den stora, lidande menskligheten smög sig som ett nyfödt barn varmt intill hans bröst.
Och detta barn sög näring af hans exalterade själstillstånd och af sjelfva den andliga luft, hvari han lefde.
De filosofiska studierna hade ryckt grundvalen undan för hans kristentro; men mellan den teoretiska irreligiositeten och den medvetna, öppna gudsförnekelsen var ännu ett stort steg.
Gudsbegreppet kunde icke lösryckas utan genom en våldsam kris, ty det var så nära förbundet med hans föreställning om det goda och det heliga, med allt det, för hvilket hans hjerta slagit varmast från ungdomsåren, med allt det finaste han känt, det ädlaste han tänkt och det vekaste han drömt.
Barnatron satt icke i hjernan, den hade genomträngt hela varelsen, den var inmängd i hans blod; den kunde icke dö, förr än en personlig konflikt kommit honom att tvifla på, att en kärleksrik försyn styrde menniskans öden.
Detta hade nu inträffat; men icke nog dermed: han fann det icke heller rättvist att denna olycka drabbat honom.
Han visste med sig, att han i jemförelse med kamraterna alltid varit ett mönster af dygd, derför att utsväfningarnes råhet alltid stött honom tillbaka.
Och ändå — — Nej!
Det fans ingen rättvis gud, ingen kärleksrik försyn!
Han kände ett trotsigt begär att ropa det ut för verlden.
Ideligen arbetade hans hjerna, nerverna voro pinsamt spända, tankarne kretsade i feber kring denna enda punkt och formade sig till lyriska utbrott, i hvilka hela hans sönderslitna själslif skälfde:
Säg, hvi skickar
han med hot
sina blickar
framtiden emot?
Är ej längesedan
gladt han också log!
Men i nedan
lyckans måne dog.
Kvalens armar sträckas
lifvet väntar mörkt och kallt
glädjens stjernor släckas — —
Allt är sköfladt — allt.
Derför skickar
Din himmel mot!
I sömnlösa nätter tände han sitt ljus och skref sina hugskott ner:
Om du fins, som man säger, Gud,
fast jag aldrig funnit ditt spår,
o, så visa din makt i ett bud
att ett ögonblicks hvila jag får!
Låt mig sofva, men utan att drömma!
Lär mig, andarnes ande, att glömma!
Men förgäfves i kolsvart natt
sänds min flämtande bönesuck ut,
och fast ögat är feber-matt
blir min pinsamma vaka ej slut.
Pulsen hamrar och hufvudet brinner — —
ingen ro, ingen hvila jag finner.
Men efter trotset och öfverspänningen kom en reaktion af den djupaste nedslagenhet och trötthet.
Då skref han vemodsfulla dikter om lifvets intighet, om ungdomsdrömmar som vissnat och förhoppningar som bleknat.
Missmod.
»Fåfängt, fåfängt!» — ljuder ständigt inom mig en hånfull
stämma,
och jag känner ångstens våta händer kring min strupe klämma,
och hvar skuldlös glädje bleknar, när den hesa röst jag hör,
men jag kan ej fly den — ekot i mitt inre aldrig dör.
Fåfängt är att tro!
På kärlekens och nådens Gud jag trodde.
Solbelyst på själens botten liten blekgrön planta grodde.
Men en vinternatt kom frosten, cellerna i band den slog
och från himlagudens värme utestängd min planta dog.
Fåfängt är att hoppas!
Tanken flyger hetsigt fram i tiden,
spanande med skarpa ögon, om ej natten snart är liden.
Men med slappad vinge vänder den ifrån sin upptäcktsfärd
öfver oceanen åter till sin gamla, mörka verld.
Fåfängt är att älska!
Tidens bleka och försnörda kvinna
sänker ögonen till marken, då hon ser din längtan brinna.
Men i glädjeflickans armar kan du läska blodets törst
lycklige! — sen väl du räknat summan uppå bordet först.
Fåfängt är att lefva!
Lifvet bryter kraften, stäcker modet,
släcker elden i ditt öga, suger ifrån kinden blodet.
Och hvad båtar det att strida, när med kampen intet vins,
när att lefva är att lida — när det ingen lycka fins.
Dessa dikter hade en enda tacksam läsare; men denne ende hade djupa förutsättningar att förstå dem.
Han läste också annat; och allt hvad han läste under denna tid af exaltation brände sig outplånligt in i hans sinne.
Det var mest danska och norska böcker, spridda skott af den uppblomstrande nordiska literaturen — och i dem slog tidens allvar för första gången emot honom.
Här fann han sin egen längtan återspeglad: medkänslan för de lidande, sträfvan efter sanning och hat emot hyckleri och låghet.
Nu visste han sin plats!
Han stod vid fönstret i sitt sofrum och såg ut på gården.
Dernere gick en smutsig, ruggig ankunge och snattrade med sitt näbb i rännstenen.
Det djuret hade varit honom ett sällskap under sjukdomens långa timmar; han hade följt dess uppväxt ända från första stund, då värdinnans pojke hade kommit bärande med »ällingen» i sin mössa.
Den var då knappast större än en sparf, och gossen hade funnit den i en af dammarne, ensam och öfvergifven.
Ensam och öfvergifven hade den vuxit upp, instängd på gården, hänvisad att stilla sin längtan efter glittrande vatten och gröna stränder i en stinkande rännsten.
Ömklig såg den också ut, sedan den blifvit vuxen; det fans något förkrympt och misshandladt i sjelfva hållningen, den magra halsen skyldes knappast af fjädrarne, som växte tunnt och saknade glans.
Nu sken solen ut öfver Helgonabackens dammar och stränderna skiftade i grönt; men nere i den mörka gården syntes ingen förändring, icke så mycket som ett grässtrå mellan stenläggningen.
Jo, högt uppe på ett af taken spelade en ljusreflex; ankungen lade sitt hufvud på sned och blickade ditupp; Max såg reflexen återspeglad i det runda ögat.
Det varade blott en sekund; med ett kärft snattrande fördjupade sig djuret åter i sin rännsten.
Max vände sig om och fortsatte sin promenad på golfvet, men bilden af den ruggiga fågeln satt kvar: hufvudet på sned, liksom lyssnande och blicken riktad uppåt, mot solreflexen och den blåa himmelen.
Det kom öfver Max en stämning af den varmaste medkänsla, en sentimental stämning, hvars öfverväldigande karaktär berodde på den rent fysiska kraftnedsättningen.
Tår efter tår droppade ner utför hans kinder.
Han pinades af en feberaktigt uppdrifven längtan att få taga den stackars förvuxne ankungen mellan sina händer, trycka den magra halsen in till sitt bröst och stryka smekande öfver den ruggiga fjäderhammen.
»Stackars djur!» upprepade han för sig sjelf der han gick. »Stackars djur!»
Men ankungen snattrade belåtet öfver sin rännsten dernere.
Den hade ett mindre kompliceradt nervsystem menniskan deruppe, som trodde sig gråta af medkänsla öfver djurets sollösa tillvaro.
Ty menniskan visste icke, att hon grät öfver sitt eget lif.
Vid terminens slut packade Max sitt bohag samman och sände det före sig till Stockholm.
Han var besluten att icke återvända till Lund.
Innan han reste upp, ville han aflägga ett besök på Christinelund.
Hans sjuka sinne hade behof af värme och innerlighet; och i hans eget hem, visste han, väntade honom endast kyla och stelhet.
»Du är dig inte lik, pojke», sade majoren.
»Har du inte varit frisk?»
»Nej, farbror» — han kunde icke säga mer.
Ellen hade också lagt märke till den förändring, han undergått; det draget af vemod i hans ansigte hade hon aldrig sett der förut.
»Välkommen!» sade hon varmt, i det hon räckte honom sin hand; och de stora grå ögonen strålade.
De fingo intet svar.
Hans samvete förbjöd honom att svara.
Allt var ju förbi.
Och när den lilla ljusa Maria kastade sig i hans armar kysste han henne icke som förr; han nöjde sig med att stryka smekande med handen öfver hennes hår.
Den vecka, han tillbringade på den gamla kära herregården, satte hans viljekraft på hårda prof. Att se, hur Ellens ögon för hvarje dag fingo ett alltmer ohöljdt uttryck af hängifvenhet, och att icke få ge en vänlig blick till svar, icke få sträcka sin arm ut, lägga den kring hennes lif och draga henne intill sig — han kände det, som om han var den fallne engeln, som stod trånande utanför paradisets stängda port.
Derinne breder sig Eden ut i bländande glans, allt hvad hans aning diktat, allt hvad hans längtan drömt, men allt detta är icke för honom — icke för honom, den olycklige perin.
Och hans ansigte får ett uttryck af förstenad hårdhet, när han vänder sig bort.
Det hjelper icke att vända sig bort.
Minnena träda fram, det ena efter det andra, i ett långt, oändligt tag; den fallne engelen vet, hvad han förlorat.
Om det gåfves en försoning!
Men det ges ingen försoning, intet paradis, intet himmelrike, ingen rättvis Gud!
Hans stämning upplöste sig alltid i en dissonnans, icke i ett mjukt ackord, som Thomas Moores skaldestycke.
Ellen förstod honom icke.
Hon grubblade hvarje kväll, tills hennes hufvud värkte.
Kunde det vara möjligt, att det satt så djupa spår?
— — Förra gången, han var på Christinelund, hade hon förstått, att det var hans sårade stolthet, som gjort honom stel och kall.
Hon hade icke sörjt deröfver, ty hon visste, att den kylan skulle smälta till sist.
Men instinkten sade henne, att motivet denna gången satt djupare; och i och med detsamma vaknade det inom henne en så stark, längtan att vara honom till tröst, att lägga sin ömhet lindrande öfver hans sjuka sinne.
Men hans hårda ansiktsuttryck skrämde henne tillbaka för hvarje gång, hon sökte öfvervinna sin kvinliga skygghet.
Han hade blifvit sluten och otillgänglig, gick mest ensam omkring, rufvande på sina egna trista tankar.
Han hade sin anteckningsbok med sig, och han skref: tecknade landskap och dagrar, lösa utkast och hugskott i brokig villervalla.
En solig majdag satt han på en sten i Dolce Napoli.
Den glänsande golfen dernere, de nyutslagne björkarne, i deras lätta ljusa bruddrägt, bokarne, varmare i färgtonen — hela det solljusa doftande vårlandskapet hade framkallat en stämning af skönhet, som han förgäfves sökte fixera i ord.
Han brottades med språket; det blef färglöst, banalt och dödt, gaf ingen bild af naturens fägring.
Det pinade honom, att han icke kunde meddela sitt skönhetsintryck åt andra, att detta, som han kände så rikt och starkt, skulle svinna hän och dö bort som en reflex i luften.
Men han kunde icke gripa det; han måste resignera; och så skref han i stället om sin resignation.
»Jag kan icke.
Orden, som skulle framkalla bilden af det sköna, ha blifvit banala och vulgära.
Språket måste tvingas in på en ny väg; men hvar är den store, som åstadkommer detta — — —»
Han vände sig om; det hördes lätta steg bakom honom.
»Jag stör visst», sade Ellen. »Jag visste inte att du var här.»
»Stör?
Nej.»
Hon hade en bok under armen; Max kände igen den.
Det var Vallmoknoppar.
»Jag gick hit för att läsa», sade hon.
»Ja, här är vackert» — han såg sig omkring ännu en gång liksom till afsked.
Hon hade bredt en sjal ut på marken och lagt sig ner; der var tydligen plats reserverad vid hennes sida.
»Ack ja», sade hon sakta.
»Jag har alltid hållit af Dolce Napoli» — hon såg upp på honom med ett litet småleende — »det förekom mig alltid, som hade jag fått det till skänks af dig.»
Han svarade icke; samtalet hade börjat taga en farlig vändning.
Alla minnen stormade fram; och kontrasten mellan förr och nu gjorde honom bitter.
»Går du med hem?»
Han såg, hur hennes ansigte fick ett stelt uttryck, och han visste, att han sårat henne.
Det gjorde honom ondt; men det kunde ju icke hjelpas.
»Farväl då så länge», sade han i så vänlig ton som möjligt.
Hon hade redan vändt sig bort och tycktes fördjupad i läsning; men hon lyssnade blott efter hans steg, som knastrande aflägsnade sig.
När hvarje ljud försvunnit, tryckte hon sitt hufvud ner mot sjalen och brast i gråt.
Så låg hon ett par sekunder, skakande af ansträngning att beherska sig; med ens lyfte hon hufvudet upp, stirrande med ett förskrämdt uttryck i de fuktiga ögonen.
Hon tyckte sig höra stegen komma närmare igen — — — i ett nu hade hon rest sig upp och försvann springande ned emot stranden.
Max hade vändt om.
Han kunde icke uthärda den tanken att ha sårat henne; han måste göra det godt igen.
Han måste förklara för henne, att det icke var af ond vilja, att hon icke fick räkna så noga med honom, att han var olycklig och att han måste undvika henne.
En strof af Heine ringde honom i öronen
»Weil ich dich liebe muss ich fliehend
Dein Antlitz meiden — zürne nicht!
Wie passt dein Antlitz, schön und blühend
Zu meinem traurigen Gesicht.»
När han kom fram, var hon borta.
Endast sjalen fans kvar med ett aftryck af hennes kropp på den plats, der hon legat.
»Ellen!» ropade han. »Ellen!»
Men då han gick fram till branten, såg han henne stå dernere vid stranden, midt i solskenet, framåtlutad öfver vattnet, som hon öste upp med båda händerna och förde till sitt ansigte.
» Ellen! »
»Jaha!»
Nu kom hon springande uppför.
»Åh så skönt!» ropade hon.
Och hon gaf sig till att förklara, hur vattenspegeln dernere lockat henne, kylig och blank som den var, hur hon känt det alldeles som en yttre törst bara att få doppa sitt hufvud ner, och hur hon till sist inte kunnat stå emot — medan hon berättade torkade hon hår och händer med näsduken och ögonen strålade af munterhet.
De gingo hemåt; och samtalet gled makligt fram öfver hvardagshändelser och bagateller, öfver allt annat än just det, som låg dem båda närmast om hjertat.
Aftonen innan Max skulle resa, medan han stod och lade sina kläder in i kofferten, knackade det på dörren, och majoren trädde in.
Den gamle var synbart förlägen, gick omkring och lät några likgiltiga ord falla.
»Ja — ja — nu reser du och — —» med ens kom han bort och lade sin hand på den unges skuldra, medan han deltagande såg honom in i ögonen.
»Är det något, som jag kan hjelpa dig med, min påk?» sade han trohjertadt och varmt.
»Nej, farbror!
Käre, käre farbror!» — Max sträckte ut sina armar och lade sitt hufvud intill majorens axel.
Och med detsamma trängde sig bekännelsen fram ändå i en hastig, upprörd, feberskälfvande ström af ord.
»Stackars pojke!
Stackars pojke!» — det föll en droppe varm medkänsla ner på den unges hjessa; majoren tryckte hans hufvud med båda händerna mot sitt bröst. »Det går nog öfver», sade han tröstande. »Det går nog öfver.»
De ofruktbara år, hvilka följt som en naturlig reaktion efter alla öfverspända drömmar i slutet af 40-talet, hade börjat efterträdas af en orolig böljgång, som bådade en ny tid; den spelade entusiasmen höll på att slå öfver i sin motsats.
Den unga generationen hade upptäckt det falska och osanna i den äldres fysionomi, och i öfverspändt sanningssökande satte de skepticismens och pessimismens svarta kors öfverst på sin egen panna.
Literaturen, som återgaf den nya tidens fysionomi, återgaf också detta svarta kors; men derunder såg man en entusiasts ansigte, besjäladt af verksamhets- och stridslust, af längtan att uträtta något, att göra luften friskare och renare, menniskorna lyckligare.
För att kunna nå det målet, måste menskligheten frigöras från alla fördomar, hvilka nu från början kom lifvet att framstå för deras inbillning i alltför skära färger.
Och i detta frigörelsearbete såg den unga generationen sin lifsuppgift.
Så kom det sig, att den starka trons literatur på samma gång blef en förnekelsens, och att den sangviniska ungdom, som grep sig an med att förbättra verlden, tågade fram till arbetet under pessimismens svarta fana.
Det fans så mycket godt hos denna unga flock, som stormade fram likt en vårflod efter en lång vinter: ärlighet i sträfvan och sökande, uppriktighet i framträdande, en redlig vilja och en varm offervillighet.
Men på sin ilsamma färd mot framtiden bröt den alltför våldsamt in öfver det närvarande.
Den ville taga illusionerna från menniskorna — och i sin ifver tog den ofta för mycket af deras fattiga lycka med, sökte den rifva ner mycket af en tusenårig civilisations välsignelser, lemnade den efter sig mycket af det, som ger samlifvet menniskor och menniskor emellan skönhet och förfining.
— Två år hade Max von Rosenberg vistats vid Upsala universitet sysselsatt med studier utan någon examen till mål.
De tidender från Fyrisstaden, som då och då kommit till föräldrarnes öron voro allt annat än goda.
Max artade sig icke så, som det en son af statsrådet och grefvinan von Rosenberg egentligen egnat och anstått.
Han var gripen af tidens omogna revolutionära idéer, och hans radikalism hade vid åtskilliga tillfällen tilldragit sig en synnerligen pinsam uppmärksamhet.
Bland annat hade han flerfaldiga gånger uppträdt som talare vid demonstrationsmöten, som statsrådet von Rosenbergs son af aktning för sitt namn icke borde ha inlåtit sig på att bevista, demonstrationsmöten som med ogillande blifvit refererade af de tidningar, statsrådet läste, och i hvilka han sålunda såg sitt namn prostitueradt.
Det hade kommit till stormiga uppträden mellan far och son; den gamle hade befallt med hela sin auktoritet, och den unge hade trotsat.
Han kunde icke förneka sin öfvertygelse och den var radikal på alla sätt.
Han hade en gång kommit på kant med lifvet, och som en igelkott spärrade han nu sina taggar ut, i tid och otid.
Han sökte vara ärlig och sann mot sig sjelf och andra; men sanningskärleken slog ofta öfver i brutalitet, och ärligheten i småaktighet.
En obetydlighet kunde förorsaka en explosion, och det fans tusentals stötestenar.
Med en filiströs ömtålighet sökte han gentemot fadern vindicera sin ställning som menniska och individ.
Men respekten för den kalle och hårde mannen satt honom sedan barnaåren djupt i blodet.
Denna respekt var också en af de många fördomar, som skulle öfvervinnas.
Han öfvervann den aldrig fullt.
Hvarje gång, han satte sin panna trotsande upp emot faderns vilja, kostade det honom en heroisk sjelföfvervinnelse.
Men efteråt hade han också en känsla af stolthet, alstrad af medvetandet om, att han vunnit seger öfver sig sjelf.
På fadern verkade dessa uppträden så irriterande, att det till sist blef honom en pina att se sonen; han hade alltid en förnimmelse vid hans åsyn, som om något obehagligt förestod.
Men det var också något annat: mannen med den hårda, kalla viljan hade stött på ett motstånd, som han icke kunde öfvervinna — och detta motstånd kom från hans eget kött och blod, var hans egen hårda vilja, vänd emot honom sjelf.
Den unges oppositionella energi imponerade på den gamle.
Han hade icke böjt sig för den, hade blott som så ofta förr vikit undan, besluten att se tiden an.
Men nu hade det gått öfver alla gränser.
Nu hade sonen offentligen uppträdt som författare till en omogen novellsamling, full af hädelse och hån emot allt bestående; och statsrådet såg sitt namn släpadt i smutsen genom alla de tidningar, han läste.
Nu måste det taga ett slut!
Han hade hittills velat undvika en offentlig brytning af fruktan för skvaller och skandal; men nu var skandalen genom sonens förvållande redan kommen, och nu fick unga herrn se till att bära följderna!
Statsrådet visste med sig sjelf, att han visat tålamod i det längsta; att nu hålla god min skulle vara en svaghet, som till på köpet kunde komma hans ställning som offentlig man att framstå i ett ofördelaktigt ljus.
Två trappor upp i ett hus vid Vaksalagatan i Upsala satt Max i en länstol och läste en tidning, som han höll utbredd framför sig.