Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke heller tycktes hon fästa sig vid de många umbäranden, hvartill hon var tvungen, då hertigen till de fångnas uppehälle icke bestod något, men deremot alla dyrbarheter blifvit dem fråntagna.
När Fru Margaretha inför sin man ödmjukat sig och erkänt sig saker till alla möjliga och omöjliga förseelser, och i djupaste vördnadsfullhet jakat till allt, hvad han talat, då jäste ofta hennes sinne så, att hon velat i raseri krossa både honom och sig sjelf.
Men hon skrattade då sitt hemska skratt och gick in till sina fångna gäster, för att ge luft åt den qväfda branden.
Men i sitt höga, sorgsna lugn satt fru Ebba oåtkomlig för hvarje stickord och hvarje försök att reta henne.
De unga voro dock mindre sansade, och isynnerhet
Hebla grät ofta af förtret, när fru Margaretha lemnade rummet.
Margaretha lyckades mer och mer att behaga sin man.
Hon utförde orubbligt sin en gång fattade föresats att skaffa sig ett mildare bemötande, genom list och förställd ödmjukhet, då hon ej lyckats behaga honom genom sitt ärliga, om än något sträfva och kantiga, sätt.
Till sin förvåning märkte hon nu, att hon inom kort vann frihet och makt, i stället för det fordna tvånget, och dock led hon deraf, ty hon föraktade sig sjelf för sin falskhet.
Stundom blef den rol, hon antagit, ganska svår att spela.
Så hvarje gång hennes man började tala om sin unge stjufson och med harm utfara emot honom och klandra honom för det han icke syntes i föräldrahuset.
Att höra Welam beskyllas för att söka dåliga sällskaper och dylika förebråelser, var en svår pröfning, men fru Margaretha åtminstone teg, om än hon ej presist kunde förmå sig att jaka med.
”Det är endast din vanliga sjelfvillighet, som gör honom omedgörlig.
Är han icke mot dig mjuk som vax?
Men du låter honom fortfara i sin uppstudsighet, bara för att förarga mig.
Eller vågar du påstå, att han icke på din befallning skulle besöka sitt föräldrahem?”
”Jag skall bjuda till, min herre och man, att få honom hit.
Behagar du tillåta mig att resa ut, för att vidtala honom, så skall jag föreställa honom att han har orätt.”
Med tungt hjerta begaf sig fru Margaretha på väg.
”Min son, min son, skall jag inför honom bruka list och lögn!
Aldrig – Welam, min Welam.
Skall din moder hyckla inför dig.
Må mig hellre drabba hvad som helst!
Och dock måste jag ju säga honom, att jag kommer till honom af längtan att se honom blott, jag måste ju be honom för min längtans skull komma till hemmet på några dagar; och det är ju dock icke sannt, att det är derföre jag ber honom komma, utan för att Jörgen så vill.
Men säger jag honom detta, så kommer han icke, och min herre har ju ålagt mig att skaffa honom hem.
Han tål icke att Welam visar honom motvilja.
Men är det då falskhet af mig att bedja honom komma?
Jo – jo – det är så, huru mycket jag än längtar, men för min skull hade jag aldrig velat tvinga honom.
O, min Welam, tvång är så tungt att bära, att jag ej ens ville pålägga dig moderskärlekens!
Dock, det måste ske!
Min pligt är lyda – jag skall lyda, må Herren förbarma sig öfver min själ.”
Fru Margarethas bön till sonen att dock komma hem, emedan hon ej längre förmådde sakna honom, måste villfaras, och Welam lofvade snart komma, för att dröja hemma några dagar, ehuru motvilligt han gaf sitt löfte.
Akta dig, Welam, akta dig du unge, du sköne, res icke till din moders hus! stadna ute på ditt kära Hufvesta.
Moder, moder, bjud icke din son komma.
Var vild, var motsträfvig, var blott denna gång uppstudsig, följ blott denna gång ditt inres varnande röst.
För icke din älskling till döden!
Welam begaf sig följande morgon på väg, för att besöka sin mor.
Han kastade sig på sin häst, men hans sinne var icke gladt och lätt, som vanligt.
Det tycktes honom tungt att besöka sitt hem, nu ett fängelse för ädla qvinnor, och beherrskadt af en stjuffader, som han ej kunde älska.
Han red framåt, utan att ge akt på den bekanta vägen, då hans häst skyggade, ryckte häftigt till och hade nära kastat honom mot en stenhop, om han varit mindre god ryttare.
Härvid vaknade
Welam ur sin tankfullhet och varsnade en liten gumma, som stod vid vägen och som med sina besynnerliga rörelser och kastningar med armarna, hade skrämt hästen.
En ung riddersman ansåg sig stå så högt öfver en person af folket, att han knappt kunde tänka sig möjligheten af, det en sådan kunde våga försöket att retas med honom.
Welam var redan förut misstämd, och att bli mål för en gammal gummas gyckel, var mera än hans tålamod kunde fördra.
Med ett häftigt ”ur vägen hexa”, gjorde han en hastig sats framåt; men gumman, i stället för att gå ur vägen, räckte ut sin hand för att fatta i betslet och rycktes af hästen ned, föll omkull och tumlade i diket.
”Welam ägde dock icke nog af sin samtids förakt för den ringa, för att rida bort och lemna gumman åt sitt öde; hans harm svalnade genast, när han såg hennes missöde, och i detsamma kastade han sig af hästen, för att se om hon skadat sig.
”Hi hi hi, si på Hufvestaherrn!
Den fattiga rider han ned i diket.
Han kommer nog sjelf med ännu.
Jo jo, svarte Klas reste, han, men hela boet är qvar ännu!
Men honom, som var mitt hjertas barn, honom ha de pinat och plågat till döds.
Åh håh, så fager kind!
Jo jo, den är god att smeka åt sotnäsans flicka!
Men blodig hands barn, smeker med blodig hand.”
”Understa dig att röra vid mig”, skrek hon till vildt, när Welam räckte ut handen för att hjelpa henne opp, och stod med detsamma sjelf med ett hopp högt på stenhopen.
”Gå, gå bara.
Allt färdigt.
Ock Hufvesta!
Förräderi och kungamord, nesa och ärelös död rufva der.
Hufvesta, akta dina herrars hufvuden, de vilja ej sitta fast, hi hi hi.”
Med detsamma var gumman försvunnen i skogen.
Welam kastade sig åter på sin häst och hans sinnesstämning blef ej bättre efter detta möte.
Hexor och trolleri hade aldrig hans glada sinne frågat efter, eller befattat sig med; men nu kom det honom så rakt på lifvet, och liksom hans tid i öfrigt, tvekade han icke på den skadliga inverkan, sådant kunde utöfva.
Snart glömde han dock alla obehagliga tankar, ridten i den friska morgonen lifvade honom och innan han hunnit fram till Stockholm, logo redan hans strålande ögon lika frimodigt, som vanligt, under baretten.
Welam ansåg för sin skyldighet att besöka de fångna fruntimmerna, då han nu skulle vistas hemma, ehuru djupt han än kände obehaget af att just detta hem skulle vara deras fängelse.
Han lät nu hos fru Ebba anhålla om tillstånd att få göra sin uppvaktning.
”Jag tycker att mor icke borde ta emot honom”, sade Karin till sin syster.
”Mig synes, att vi ha nog förtret af modren, utan att en sådan der ung gök skall tycka sig ha rättighet att visa sig oartig.”
”Söta du, min Karin”, svarade Hebla, ”icke tycker jag vi ha så öfverflöd på nöjen, att vi icke kunna tåla vid en ungherres visit.
Han är rätt vacker och ser så galant ut, det såg jag i går, när han red in på gården.”
”Kära Hebla, du är då nöjd, bara du får prata, det må sen vara med hvem som helst.”
Fru Ebba hade icke hört sina döttrars samtal, och svarade endast: ”Kapten de Wyk är välkommen.”
Med någon köld helsade fru Ebba den inträdande, Karin rodnade och Hebla kastade en triumferande blick på henne, som om hon velat säga: ”Aha, ser du att han kan tåla ses på.”
Samtalet emellan de unga var snart i gång.
Fru Ebba deltog endast sällan deri.
Men Hebla pratade lifligt och försäkrade att hon storligen kände sig i behof af att röra på munnen, hon hade denna tid verkligen fruktat att förlora talförmågan.
Hon skonade nu hvarken hertig Carl eller hans anhängare, och uttalade helt öppet sin onåd öfver dem alla.
”Hebla”, sade Karin med en min af tillrättavisande.
”Söta, snälla Karin, bli inte alls ledsen på mig.
Nog vet jag att Kapten de Wyk är vid flottan och att den nu befalles af hertigen; men om kapten de Wyk tycker att det är rätt att kungens folk och kungens flotta lyda kungens värsta fiende, så bryr jag mig alls icke om hvad han tänker, utan jag säger helt tryggt, att det är orätt!”
”En så ung jungfru, och ändå så sträng”, gycklade Welam, ”men tycker icke den stränga jungfrun, att då icke kungen sjelf kan eller vill regera sitt rike, så är det bättre att lyda den som styr, än att göra storm och oro i fäderneslandet?”
”Ja, blott den som styr ville göra det ärligt och rätt i kungens stad och ställe, och icke såsom nu sker i kungens namn befalla myteri mot kungen, och icke taga frihet och egendom från kungens bästa vänner, för uppror mot kungen.
Nej, kapten de Wyk, ni kan aldrig försvara hvarken er eller er hertig.”
Welam log åt den ungas ifver, men kunde icke låta bli att söka försvara sig.
Kathrina sade väl ingenting, men ehuru hon syntes vilja stäfja Heblas frispråkighet, så visste han väl att hon delade dennes åsigter och ogillade det parti hvartill Welam hörde.
Han kunde icke förklara för sig sjelf, hvarföre han på något vis kunde oroas af en ung flickas tysta missnöje, han brydde sig ju ej ens om Heblas helt klart uttalade klander.
Men han kunde ej slippa den tanken, att Kathrina ogillade honom, han ville försvara sig, och han ville att hon skulle gilla hans handlingssätt.
Sedan Welam gjort bekantskap med de ofrivilliga gästerna i hans hem, besökte han dem dagligen.
Han gjorde till sin uppgift att söka göra deras fångenskap drägligare, hvilket ock var så mycket behöfligare, som fru Ebba sjelf nödgades sörja för sina behofver, och det för henne mången gång var svårt om medel ens till det oundgängligaste.
Welam lyckades att i hemlighet anskaffa åtskilligt, hvilket fru Ebba då ansåg såsom någon frikostighet af hertig Carl, och fru Margaretha åter trodde, det fru Ebba sjelf lyckats erhålla några medel till sina utgifter.
Ett nytt bekymmer började vakna hos fru Margaretha.
Hon började hos sin son varsna ett allt mer tilltagande intresse för de fångna fruntimmerna.
Hon fruktade, det han skulle fatta tycke för någondera af de unga damerna, men vågade icke derom yttra något för sin man.
Hennes oro i detta afseende blef med hvarje dag lifligare.
Hon hade nu under loppet af flere veckor lyckats att göra honom till viljes.
Framgång i affärer hade gjort hans lynne gladt, och med förvåning hade hon märkt, att hon nu i åtskilligt kunnat följa sitt eget tycke, emedan mannen ej befattat sig med att i saken befalla något.
Hon började redan tro, det hon hade lyckats i att vara honom till nöjes.
Skulle hon nu då åter reta honom?
Hos de fångna fruntimmerna visade sig Jörgen Bähr sällan, men alltid på ett sätt som gjorde att de måste tro sig i honom hafva en välvillig värd, hvilken endast af undfallenhet för sin hustrus nycker, icke i allone sörjde för deras trefnad och välbefinnande.
Bähr hade firat sin namnsdag.
Han hade varit en älskvärd värd för sina gäster och gladt i deras sällskap gycklat öfver sin svaghet att låta leda sig af sin hustru, under hvars toffel han medgaf sig alldeles stå.
”Hvad kära syster är för en lycklig qvinna”, utlät sig nu fru Margarethas fränka vid afskedet, ”den, som har en sådan man, må tacka Gud.
Men kära syster, jag är en gammal vän och måste säga sanningen rent ut: hvarföre ser kära syster alltid så allvarsam och tvär ut ändå?
Om också icke allt skulle gå efter kära systers hufvud, så får hon väl ha tålamod ändå.
Har icke en man rätt att befalla?
Kom ihåg, att kära syster skall vara tacksam emot sin man, är det icke han, som både kläder och föder sin hustru.
Och kom också ihåg, att om han ibland kan vara knottrig och ovänlig, så hvad vet syster om han icke kan ha något bekymmer på hjertat, som ej syster vet af.
Icke för illtyck, men jag har länge velat säga er detta helt ärligt, när J, kära syster, alltid ser så styf och oglad ut.”
Ett ögonblick sväfvade på fru Margarethas läppar att svara:
”kan då icke äfven jag kanske ha bekymmer, som oroa mig, så väl som han kan ha sina;” men hon sväljde sina ord och gick in till sin man, den hon nyss sett så vänlig och glad och hoppades finna vid godt lynne.
Med allt det uttryck af vänlighet, som var henne möjligt att lägga öfver sina hårda drag, sade hon till mannen: ”Misstyck icke att jag frågar: skulle det vara dig emot att begå så, att de
Flemingska fruntimmerna äfven kunde flyttas ut på landet till de andra finska fruarna?”
”Hvad är det nu åter för krångel”, frågade Jörgen.
”Jag tänker blott att det kunde vara så godt, emedan jag rädes att de vilja omsnärja Welam med sina finska trollkonster.”
”Hvad ondt kunna de göra den morsgrisen?”
”Jag fruktar, att han kunde fatta kärlek för jungfru Karin.
En sådan fattig och förnäm hustru vore en för dyr möbel i huset.
All Flemings egendom är ju konfiskerad.”
”Har han då ej vett, du plär ju skryta med hans förstånd?”
”En ung man är ej alltid nog försigtig”, svarade fru Margaretha något darrande på rösten, ty hon märkte att i hennes ord låg en slags invändning mot hvad mannen sagt.
Då en stund förflutit under tystnad repade hon dock mod och sade: ”Skulle de icke kunna vistas med de andra finska fruarna på Jäders Ekhammar?”
”Icke ligger Ekhammar i Jäders socken.”
”Jag känner det ej alls, utan har blott hört så sägas.”
”Nej, det ligger i Kumla.”
”Jaså, kanske det ligger der.”
”Kanske?
Jag har ju sagt dig, qvinna, att det ligger i Kumla, och du står der och lipar med ditt kanske!
Du har inte samvete att medge att du har orätt, nej du strider till sista andetaget.”
”Herre Gud, Jörgen, vredgas icke, jag vet ju inte hvar det ligger, jag trodde så bara, och vill gerna tro att det ligger hvar som helst du säger att det finnes.”
”Ja, det är just det förbannade, att du låts ge efter, men att foga dig rent och ärligt kan du icke, utan har alltid ett inpass i behåll.”
Fru Margaretha teg, likså hennes man; men med retad uppsyn gick han några hvarf fram och åter öfver golfvet.
Slutligen gick han ut med ett:
”det är outhärdeligt” och slog dörren hårdt i lås efter sig.
Frun lemnade äfven rummet och gick ut genom farstun, der hon mötte Hebla bärande en vattenkruka, med hvilken hon ernade sig in.
”Jaså, jag ser jungfrun gör sig till”, sade frun.
”Åh, fru
Margaretha ser nog till att vi ej få för mycken oppassning af tjenstefolket, och när jag får gå ut om rummen så mycket, så bryr jag mig visst ej eller om det, nog passar jag gerna opp oss.”
”Så tycker jag ock, att ej högfärd nu är på sin plats.
Jag tycker ock, att man kunde låta bli att kråma sig och ge söta miner åt ungkarlar.”
På Heblas läppar sväfvade ett hvasst svar, men hon qväfde det och gick in, utan att låtsa höra något.
Fru Margaretha stod en stund qvar, gick derpå in till sig och kastade sig i sin länstol der hon betäckte ögonen med handen.
En stund satt hon så, derpå såg hon opp, knäppte hårdt ihop handen, som hon tryckte mot bröstet och sedan med en häftig åtbörd slängde ifrån sig.
”Ha, det bär nedåt Margaretha!
Hvad blir det af dig?
Åhjo, det vet jag, du blir en käring!
Det är detta du blir, med stora steg.
Märker du det?
Min Welam, min Welam.”
De sista orden sade hon med djup känsla, nästan med förkrosselse.
”Men dock måste jag försöka lindra, hvad som blefve hans olycka.
Ha, och det var jag sjelf, som tvang honom att lemna Hufvesta.
Jag måste ju så.
Men aldrig skall denna stolta fru Ebba få den segern, att förkasta min Welam.
Hon skulle anse honom för ringa för sin förnäma dotter.
Denna omsorg,
dessa artigheter emot dessa jungfrur, och denna köld emot henne, som jag längesedan bestämt honom!
Godt, det måste så ske.
Krokvägar skola åter föra till målet, der raka vägen är stängd.
Det börjar gå helt vandt redan sålunda.
Jag tar mig, jag blir helt läraktig”, tillade hon med ett bittert skratt.
”Hvarför skall jag tveka att gå krokvägar?
Jag var bara för stolt att gå sådana förr.
Ödmjuka dig, Greta, kryp krokvägar.
Herr Anders kommer väl ren i dag, för att se efter om fångarna sitta här qvar.
Nå, nå, jag skall väl hitta på att få honom att skaffa dem härifrån, dit pepparn vexer.”
Att kasta en blick in i det hem, som nu var Ebba Stenbocks och hennes döttrars, kunde icke underlåtas, men vi älska ej att dröja der och lemna derföre fru Margaretha, utan att ens se huru hon ställde till för att befrämja de fångna fruntimrens förflyttande till annan ort.
Få dagar sednare erhöll fru Ebba tillsägelse att, jemte sina döttrar, vara färdig till flyttning och afhemtades snart till sin nya vistelseort, som dock icke blef Ekhammar i Jäders socken.
Att fru Margaretha likvisst hade missräknat sig, kan man lätt sluta deraf, att uträkningar af detta slag så sällan lyckas.
Welam började åter att till det mesta vistas på Hufvesta, och många dagar hade icke förgått innan han lyckats få reda på, hvart de fångna fruntimren blifvit förda.
Lätt fann han en förevändning att uppsöka dem i deras nya hem, der han nu af Hebla mottogs gladt, som en gammal bekant, af Kathrina med blossande kinder och af fru Ebba liknöjdt nästan tvärt.
Welams besök blefvo allt tätare och fru Ebba såg dem med allt mera missnöje.
Slutligen ansåg hon sig ej längre böra dröja att derom tala med sin dotter.
En dag då Hebla åtagit sig något litet hushållsgöromål i det yttre rummet, så att fru Ebba och Karin voro ensamma i det inre, förde den förra talet på Welam de Wyk och sade: ”Mig synes icke godt, att denne unge man så ofta besöker oss.
Man skall berätta derom, det är icke bra.
Men ännu mera misshaga mig hans täta besök af andra skäl.
Denne unge man är icke ett passande sällskap för mina döttrar.”
”Huru så, morkär”, frågade Karin rodnande.
”Behöfver jag väl säga min dotter, att det icke är krigare, sådana som slutit sig till upprorets sak, hvilka vi böra värdera och hylla!
Karin, min dotter, du fäller blicken, rodnad flyger opp på din kind.
Gud bevare dig, mitt barn, för att icke hafva betänkt, hvem han är, hvem du är!
Mitt barn, låt icke denne ynglings fagra yttre och älskvärda väsende finna en väg till ditt hjerta.
De ungas hjertan rådfrågas sällan, vid frågor om de högättades giftermål, och dock är detta ofta sorgeligt.
Det synes de ungas hjerta ofta svårare än döden, att försaka den hjertat fäst sig vid.
Derföre, min dotter, vill jag varna dig.
Var vaksam, besegra ditt hjerta i tid, innau det fäst sig så, att det icke kan lösslitas.”
Gråtande lutade sig Karin till sin mors bröst och gömde sitt hufvud emot henne i det hon sade: ”Min mor, min mor, det är för sent, det kan icke mera besegras.”
”Äfven denna sorg skulle då icke vara oss besparad!
Välan, Katharina Fleming skall och måste kunna besegra sig sjelf!
Att öfvergifva sin ungdoms dröm är tungt; men med bön till Gud om styrka, skall det dock innan kort lyckas, och troget skall din moder stå vid din sida och stödja dig i striden.
Gud hjelpe dig, mitt älskade barn!”
”Min mor, är det då så otänkbart, att jag en dag kunde bli Welams maka?
Skall icke min mor, för sin dotters lycka, vilja försaka den högre börd, som hon kunde fordra af den, åt hvilken hon ville gifva sitt barn?”
”Min dotter”, sade fru Ebba i det hon reste sig opp och förblef stående: ”En drottnings fränka kan, det låter tänka sig som en möjlighet, nedstiga till en de Wyk; Ebba Stenbocks dotter kan gifta sig med sonen till sin moders fångvakterska, men aldrig, aldrig skall Klas Flemings dotter äkta en hertig Carls man.”
Karins kind blef hvit, hon vacklade.
Efter en stund sade hon sagta: ”Moder, Welams sinne har varit dåradt af hertigens falska tal.
Kanske skall han än en dag finna sin orätt och åter bli konungen trogen.”
”Väl, må han göra det, det skulle lända honom till heder och den rättvisa saken till fromma.”
Åter vexlade Karins kind till röd och hennes blick strålade då hon sade: ”Moder, ville du gifva din dotter åt den ringe ädlingen, om han skulle egna sig åt sin rätte herres tjenst?”
”Karin, din fader förenade hos sig flere af rikets högsta embeten, än någon annan man, han var mäktig som en konung i Finland.
Hade han velat behålla Finland för sig, så hade det varit hans, men han var bottenfast trogen i lif och död och tänkte aldrig på, att vara annat än sin konungs första man och den, som på sina skuldror uppbar hans makt.
Hans ätt var hög, den säges härstamma från en af Roms konsuler; den har varit utgrenad i många länder, stolt och ädel i alla.
Din moders ätt är hög som hans, den har satt drottningar på Sveriges thron, utan att deraf anse sig hedrad mera än förut.
Skall Flemingska, skall Stenbocks-ätterna säga:
Ebba Stenbocks sinne har blifvit förödmjukadt af fängelse och brist, så att hon ger sin dotter åt hvem, som lofvar att försörja henne.
Katharina, skulle väl Johan, skulle din broder gilla en sådan förbindelse?”
”Ack Johan, han skulle icke vilja göra mig olycklig.
Det skulle hans varma hjerta icke.
Äfven J, min morkär, sade ju nyss att bördens företräden dock kunde åsidosättas.
Är er dotters sällhet icke för er mera, än rang och börd?”
”Karin, en enskilds, en flickas lycka är en ringa ting.
Den varar några år kanske, och förgår som daggen om morgonen.
En urgammal ätts ära består klar och ofördunklad, menniskoålder efter menniskoålder, sekel efter sekel och inför
den försvinner den enskildes glädje, den enskildes lidanden så, att de ej ens bemärkas.
Detta är det stolta af att tillhöra en stor, en ädel ätt!
Men, mitt barn, hvartill allt detta?
Denne unge man har ju ej ännu begärt din hand; han har ej ens lemnat hertigens tjenst, utan fortfar att tjena ett förrädiskt parti.”
”Han har tvekat att våga framställa en bön om min hand, utan att äga större anspråk derpå.
Till hertigens parti har han egentligen icke slutit sig, men han är kapten vid flottan, och denna är nu i hertigens händer!”
”Han synes icke hafva tvekat att locka dig, utan att hafva talat vid din moder.
Dock – Katharina, du har fäst ditt hjerta vid honom, må han göra sig dig värdig.
Må han, i sin konungs tjenst, göra en bedrift värdig att belönas, och Ebba Stenbock skall glömma hvarje tanke på hvad hon offrar, för att gifva honom den belöning hans gerning förtjenar, och mera kan hon ej gifva, än då hon ger honom sitt barn.
Säg honom att det finnes ett uppdrag för honom att utföra, farligt kanske, ty det är farligt nu i detta land att tjena sin konung, och trohet straffas som förräderi; men lyckas han, skall han äga sitt samvetes vittnesbörd att hafva handlat rätt, sin konungs nåd och – Katharina Flemings hand!”
Sigismund skulle landstiga i södra Sverige.
Stålarm, med en liten flotta hopsamlad och bemannad i Finland, var färdig att landstiga vid Stockholm.
Hertig Carl lemnade Stockholm, för att tåga emot konungen, och snart derefter var redan hufvudstaden i de kungligas våld.
Allt tycktes lofva framgång åt konungens sak, endast stora flottan, som nu låg vid Åland, kunde vinnas.
Fåfänga voro dock alla försök att vinna Amiralerna Joachim Scheel och Peder Stolpe för den kungliga saken.
Hvarje budbärare, som insmög sig bland besättningarna för att söka inverka på dem, blef upptäckt och sänd till hertigen.
Att vinna någon af officerarne vid flottan till ombud för konungens sak, var således af hög vigt.
Welam de Wyk hade uppehållit sig i land för tjensteuppdrag, nu skulle han bege sig ombord.
Flottan, så väl som hvarje annat verk i landet, sades stå i konungens tjenst, men lydde endast hertigen och användes af honom, när så påfordrades, emot konungen.
Mången slöt sig till hertigen af full öfvertygelse om att det för fäderneslandets väl vore vida önskligare att få till konung den kraftfulle, verksamme Carl, än den tröge, bigotte katoliken Sigismund, som dertill alltid skulle komma att mera befatta sig med Polens, än med Sveriges angelägenheter.
Många af flottans officerare hade icke egentligen gjort sig reda före, det något annat kunde komma i fråga, än att qvarstå i sin tjenst; flottan må sedan hafva blifvit förd enligt konungens eller hertigens order.
Till desse hörde den mycket unge Welam de Wyk, så mycket hellre, som i hans hem aldrig hade blifvit satt i fråga hertigens rätt att handla såsom han det gjort, och i allmänhet i Stockholm inga röster vågade yttra något till konungens fördel, om än några hade haft håg derföre.
Fru Ebbas och de ungas nit för konungens sak hade nu väckt Welams tankar på, att det ju dock egentligen var emot konungen han skulle tjena, och när nu flottan skulle ut att strida emot konungens sak, kanske mot hans person, så fann han att han borde bestämma sig antingen för den ena eller den andra sidan, och han valde den, der hoppet att få äga Katharina vinkade honom.
Hvilket parti han utan henne skulle slutit sig till, vet man icke.
På skeppet Blå Falken hölls gästabud.
Glasen klingade hurtigt, och muntert förde gamle Amiralen Peder Stolpe ordet.
Nu steg han opp och sade: ”En skål, mina herrar, för Hans Furstliga nåde, Svea rikes regent och fäste!