Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser J mor", sade gumman och såg klok ut, "här bär jag på mig en jernbit under tröjan, och så kan icke något trolltyg bita på mig."
Snart skingrades alla de hjelpsökande, och nu sade den gamla nunnan: "Siri, du enda dotter af min halfsyster som alltid varit mig huld, och som sjelf nu vårdar den gamla, jag ville lemna dig ett minne af mig.
Kanske skall det en gång göra dig större tjenst, än ett gyllene smycke skulle göra."
"Ännu en sak vill jag meddela dig, mitt barn."
"Jag vill nu meddela dig något, som väl föga kan komma dig till någon nytta; men ho kan dock förutsäga, hvad som enhvar förestår?
I tider af fara, kan det tjena att rädda någon undan förföljelse, Omtala det derföre icke för någon.
Det har förut räddat menniskolif och lycka, och kan ännu göra det."
"Ah ja, väfven håller bra nog, märker jag.
Oxe heter hon och borde heta ko, så för hon sig, fast hon klär sig med pjukmyssa."
"Ja, jag har klagat", fortfor fru Metta.
"När herr Matts, pastorn, reste för att betyga sin vördnad för hans högvördighet Biskopen, mester Erik, som håller visitationer i moderkyrkan, bad jag honom med samma anmäla, hurusom fru Brita ville tränga mig ur kyrkbänken, och begära straff öfver henne, för sådant vanartigt uppförande.
Gamle herr Matts mente väl bäst vara, att låta saken ligga ogild; men mig skall ingen förolämpa, om än min herre och man icke är hemma för att försvara mig; såsom han ock sällan är hemma, utan mest i Flemingens följe."
När hon vände och synade sina gäddor, sade hon vid sig sjelf: "ja man må väl vårda en sådan välsignelse, vår not i år blifvit hugnad med.
Hertigen hotar så hårdt att straffa hvar och en, som håller med den landsförderfvarn, som det står i brefvet, som vill vara som tuppen på sophögen, och tycker sig vara vår kung; och det sa Månsas Lisa, att skulle bara alla ge sig under hertigen, så skulle nog bli god tid i landet, ty hertigen hade sjelf sagt, att det var bara till sina upproriska stämplingars bedrifvande, som Flemingen ville hålla qvar krigsfolket i landet."
"Nej, men står der icke en bytta, så att rottorna kunna hoppa upp på åsen, och derifrån på fisken.
I morgon skulle hvar enda fisk varit gnagad."
"Ja, ungdom och visdom! säger man, och så säfliger hon är, icke har man mycken nytta af henne.
Der sitter hon bara och spinner; fast bra spinner hon, det måste jag medge."
Emellertid fick nu ändå Sigrid en mängd förhållningsorder, om hvad som under fru Mettas frånvaro skulle uträttas, och så skulle det bära af.
"Vappo, se till att ej fåren gå in i hafverlandet derborta.
Se så, gu signe er allesamman nu."
Derpå gaf hon en klatsch åt hästen och begaf sig på väg med temmeligen god fart, under dugliga knuffar och stötar på den ojemna och gropiga vägen.
"Hvem kan nu neka barnen att få se hans högvördighet", menade gummorna, och så tog en hvar sin minsta unge på armen och en hel skara omkring sig, och visst skulle en hvar se biskopen.
"Jag är nu här, bara för att barnen ska få si", sade, med litet vigtig min, en gumma till sin granne.
"Nog har jag sjelf sett honom.
Jag fick rätt se honom äta i morgons, innan han gick i kyrkan."
"Håken, fick J det mor?
Berätta kära mor?"
"Han åt rätt som annat folk, vet J mor."
"Håken, gjord han så, då kunde jag alder tro."
När gummorna nu sågo sig om, och blefvo varse den af alla kända Tannilafrun, som man nog visste skulle förstå att göra sig väg, så jemkade en hvar rum så godt hon kunde, och, snart stod fru Metta främst för skaran vid kyrkdörren.
"Lars Isakson, dömd, för trolleri, att stå tre söndagar å rad vid kyrkdörren under gudstjensten", relaterade notarien ur sin bok, "följer nu således i ordningen herr Simon i kapellet, anklagad att hafva låtit ohelga julmorgonen genom ringande till ottesången med en koskälla."
"Skall det då alltid vara klagomål öfver eder, Simon", sade han slutligen.
"Redan gammal prest, och dock ständigt streck, som skulle anstå den okynnigaste djekne."
"Högvördigste herr Biskop", svarade presten.
"Denna gången åtminstone synes mig, att jag handlat välbetänkt.
Icke tycktes mig eller skällan sämre, för det min ko ringt med den; nog ha många andra nöt ringt klockorna, äfven till samgång, utan att deröfver blifvit klagat hos biskopen."
Erik runkade nästan omärkligt på hufvudet och sade:
"en rättskaffens prest sörjer för att klocka anskaffas; men du har försummat denna skyldighet, såväl som mången ann."
"Högvördigste fader, det skall visst ske, bara bonden har ett spann råg öfver att bestå till klockhjelp, nu har han ej ens ett sådant att blanda i barken, till att fylla sina och barnens magar."
"för denna gång må dig förlåtas ditt tilltag, i betraktande af, att det kanske skett af enfald; men låt icke en annan gång sådant komma dig till last."
Herr Simon bugade djupt och drog sig tillbaka, småskrattande bakom sin hatt, i det han halfhögt sade:
"Kan väl härnäst ställa mig sjelf på kyrktaket och ropa folket till kyrkan; ty skrika kan jag, om derpå kommer an, och det så det hörs."
"Lisa Eliasdotter här offrat ett ljus på altaret, för att få god kalflycka", uppläste åter notarien.
"Saken är erkänd."
Biskopen suckade i det han sade:
"Djupt sitter papismen och djefvulens funder och signerier i de onda hjertan!
Må hon stå en söndag vid kyrkodörren, att för sina signerier utskämmas."
"Fru Metta Simonsdotter Abbornät, herr Erik Liljeholms husfru, klagar öfver att fru Brita Regertsdotter Oxe, henne ur kyrkbänken utträngt."
Nu framträdde fru Metta inför biskopen och tänkte just börja sitt andragande, men med det samma steg äfven fru Brita Regertsdotter fram och sade bjert:
"Nej si det är då ramaste lögnen det, att jag drifvit henne ut; men icke låter jag heller tränga mig ur bänken för alla snärtors skull, och för det hon satt der så bred, och hade jungfru Sigrid med sig, så skulle jag inte få sitta i adelsfruarnas bänk; men si så god är jag som hon, och behöfver inte vika för henne."
Redan sade fru
Metta några ord till svar, och en häftig träta började just utbryta mellan de båda fruarna, då biskopen viftade med handen och bjöd dem åtskiljas, hvilket, efter någon svårighet, ändtligen lät sig göra.
Sedan biskopen, med lägre röst, rådfört sig med de båda andre kapitelherrarne, bjöd han högt de båda fruarna att framträda, och sade:
"Kyrkoförargelse må af ingen tålas.
Jordens väldige äro dock alla såsom stoft inför herran, och J magen icke inför honom förhäfva eder, eller drifva edra tvister.
Rätteligen skulle vi ställa eder båda till spott och hån vid kyrkodörren, men som detta för eder adeliga värdighet icke ske kan, så magen J båda eder kyrkostöring sålunda godtgöra, att J till kyrkan erläggen 10 mark och påföljande söndag detta edert godtgörande från predikstolen tillkännagifves."
Med en knyck på nacken sade hon halfhögt:
"En hederlig menniska ska få plikta, för att en sånder inte får sitta så bred hon vill.
Hon borde minsan inte als få slippa i hvarken kyrka eller bänk; och än mindre hennes dotter, som hon föder opp till papisteri och styggelse."
"Ja väl, det är ju allom kunnigt, huru hon skickat flickan att lära papisteri i det gamla nunnehålet Nådendal, och hur flickan der signat och messat med afgudiska fukter.
Och en sån täcks anklaga hederligt folk!"
Nu var det ogörligt att få säga ett ord.
Stundom utstötte någre ett ha 1 eller annat kort ord, händerna foro till pukkoknifvarne, hvilka af alla buros vid bältet, stundom ryckte en och annan, liksom omedvetet, sin knif till hälften ur slidan, men småningom sjönk den åter långsamt tillbaka, då egarens uppmärksamhet syntes så fängslad, af hvad den talande anförde, att han ej tycktes veta af något annat.
Allt som de tre männen inuti gruppen omvexlande talade, liftades dragen hos åhörarne, uttrycket i deras anleten blef allt vildare.
"Detta veten J alla", utbrast Bengt Poutu. "Så har
I många, många års tid har jag arbetat på att få denna saken i gång, men nu ha vi hertigens ord på att vi måga resa oss, och orätt med våld vräka."
"Fingo ni riktigt tala med hans furstliga nåde?" frågade en röst ur hopen.
"Jo, när vi kommo till Stockholm, och icke visste hvart vi skulle vända oss, då sökte vi först opp Hans Hansson, och bådo honom hjelpa oss med råd och dåd, och han rådde oss, och var en förståndig rådgifvare.
'Gån omkring på gator och gränder', sade han, 'och der J sen folk röras mera, så ställen eder i gatumötena och ropen och klagen.
Vore det än icke sanning, så är dock intet så ondt, att han icke värre bedrifvit mot folk och fä, ja, mot qvinnor och barn.'"
"Vi lydde Hans Hanssons råd, och sedan vi hade upprört hela staden med vår klagan och vårt ropande kring gatorna, så fingo vi slutligen komma inför hans furstliga nådes egna ögon; men vi begärte bara några fenickor svenska knektar, att skydda oss mot herr Klases tyranni.
'Om tjugu bönder icke kunna öfvermanna en ryttare, och fjorton en knekt, så förtjena de intet bättre än att blifva plågade och förtryckta af både ryttare och knektar', och så reste sig hans furstliga nåde och såg så vred ut i ögonen, att våra hjertan bäfvade i oss, och han höjde sin knutna hand högt opp i vädret och skakade den, och så sade han:
'Jag vet ingen annan råd, än skaffer eder rätt med eder egen hand.
J ären väl så många, att ni må kunna slå dem ifrån eder, om ej med annat, så med klubbor och gärdsgårdsstörar.'"
"Jag vågade nu ödmjukt förklara", fortsatte Bengt, när sorlet tystnat, "hurusom jag redan i många år hade sjungit den visan, att vi skulle taga våra egna näfvar till hjelp, men att landets män icke rätt på alfvare vågat sig derpå, utan bara här och der i små hopar, eftersom herr Klas vore insatt i sina höga embeten af konungen, och handlade i hans namn."
"Men då blef hertigen ännu argare och slog näfven i bordet och sade:
'Denne landsförderfvarn och hunden, Klas Fleming, honom behöfven J ej lyda mer än min gamla sko.
Sägen edra bröder, att de stå manneligen på sig och icke låta kufva sig af Flemingen och hans kreatur.'
Och så sökte vi oss hem, under många faror och vedermödor."
"Bröder, kamrater", ropade nu Jacob Illka, så att det skållade kring kyrkogården, "viljen J ännu tåla Svedjeklases tyranni?
Kamrater, gripen till vapen, allting duger dertill, störar, knifvar, klubbor; kom: ned, ned med Svedjeklas och hans anhang!"
"Ned med Fleming och med alla herrar", skrek Poutu, "alla, alla som äro klädda i kläde, äro folkets förtryckare."
En strid uppstod.
Den blef ett förespel till klubbekrigets gräsliga drama, som nu blossade opp och höljde Finlands jord med fyratiotusende dess raskaste söners blod, gjutet af bröder emot bröder; som härjade, som skonade, som brände, och hvars spår först sent utplånades från det förstörda landet; hvilket länge blef ett rof för hungersnöd, pest och elände.
Kunde någon uppge att egaren af en gård, hade någon anförvandt ibland knektarnes anförare, då skonades, utan vidare tvekan hans gods, och förstördes genom brand och härjande.
"Här är ett bref från hans majestät, konungen", sade denne, i det han steg upp och vördsamt räckte brefvet åt riksmarsken, som genast bröt det.
Sodan han genomläst brefvet, vände han sig till skrifvaren och sade:
"Här äro åtskilliga befallningar från kunglig majestät, hvarom bref och order skola utfärdas, så snart dessa öfriga bref äro genomgångna.
Nu vidare, hvad finnes här yttermera?"
"Här är ett bref från hans furstliga nåde, hertig Carl, till menige män, som i Österbotten boende äro.
Hertigen säger ock vidare: der han ock någon befallning från kunglig majestät bekommit, som han beropar sig på, hvilket vi dock icke kunne tro, så är det genom orätt och falsk berättelse skedt."
"Kasta brefvet i den der lådan", sade Fleming, "jag känner sorten."
"Här är ett annat bref, som Lasse Nielson inskickat från Österbotten.
Det J, trogne tjenare och krigsmän, må veta eder efter rätta."
"Fördömmelses mordbrandsstiftare!" sade Fleming, sammanbitande tänderna.
"Undra sen öfver bönderna!
Släng det i lådan."
"Här är yttermera ett bref, som jag fann ibland några papper här på slottet.
Det är skrifvet till herr Clas Hermanson Fleming, och till Hans Erikson, då de hade Åbohus omhanda, att de icke måtte inlåta eders herrlighet på fästet."
Häftigt tog Fleming brefvet ur skrifvarens hand, läste några rader deri och utbrast, "sådant torde dock vara ohördt i något land", i det han häftigt steg opp och gick några hvarf fram och åter öfver golfvet.
"Är jag väl en förrädare mot min konung och riket, har jag förrädiske praktiker i sinnet emot mitt fädernesland?
Och mig vill han stänga ute, som eger att i konungens namn befalla öfver all krigsmakt."
Åter satte han sig ned, så häftigt, att stolen, ehuru tung den än var, dock for ett stycke från sin plats, slog sin knutna hand i bordet och utropade:
"Men vill jag fästningarna, med guds magt, omhänder hafva, till dess jag dem i konungens egna händer kan andtvarda, då han, Gud gifve snart, återkommer till sitt rike; och hvad han befaller, skall jag troget efterkomma, trots hertigen, om jag än derför skall lifvet mista!"
"Från herr Erik Sparre och herrar Bjelke, med begäran att eders herrlighet måtte komma till Sverige, för att deltaga i styrelsen och förena sig med regeringen der, och icke sätta eder emot hertigen."
"Kasta brefvet i andra lådan", sade Fleming.
"Du får gå nu.
Dem är jag ingen lydnad skyldig", fortsatte han för sig sjelf.
"Icke är jag deras skjutsbonde, att jag behöfver draga efter dem.
De ha lika långt till mig, som jag till dem."
"Clas Fleming, friherre till Wik, riksmarsk, öfversteamiral och krigsöfverste, som nu hafver många regenter, hvilka alla förordna, ändock jag mig intet rättar efter mera än en, som heter konung Sigismundus.
Kommer mina likar och bjuda något till, så slår jag dem på hufvudet."
"Slå dem på hufvudet, ja, slå hufvudet af dem; alla här i Finland, som förrädiske äro.
Han skulle gifva mig dem att sålla såsom agnar, alla dessa lumpna lycksökare, som äro antingen stumma hundar eller tillochmed vifta svansen för hertigen."
Då ryckte han häftigt till, och ur ögonen for en blixt, men det vredgade uttrycket mildrades nästan till vänlighet, då han såg hvem det var, som stört honom, och han sade endast: "Ebba."
"åter obehagliga nyheter, min vän."
"Hertigen sörjer för att sådana ej saknas.
Numera torde ej resningen kunna undertryckas, utan att det kostar mycket blod."
"Ack min herre, bönderna äro enfaldige och vilseledde.
De hafva i sanning haft mycket att lida."
"Ebba, mildhet vore här grymhet.
Upproret måste qväsas, om ej hela landet skall bli ett förödelsens hemvist."
"och sedan att veta huru dina fiender af hvarje den minsta anledning, ja ofta utan all anledning, göra om dig berättelser, hvilkas lögnaktighet hvarje barn borde kunna inse!"
"Se, min stolta Ebba är ju som hvarje annan qvinna", sade Fleming leende, "gråter öfver hvad klaffarena säga."
"Skulle jag icke det?
De, som efter oss lefva, skola tro hvad de hört."
"Hvad mera, blott
Han, som öfver oss lefver, ser sanningen, och det som inom mig lefver, nemligen samvetet, säger att jag handlat redligt.
Domen öfver död man, är mäktig, Gud är mäktigare."
"Många finnas, som säga att herr Klas dock kunde en mohn jemka med sig, utan att göra orätt.
Att det vore fäderneslandet nyttigare att gifva med sig, än att stå på Konungens rätt i det yttersta."
"Nej, vid Herren Gud, icke", utropade Fleming, i det han höjde sin hand och lät den åter falla på bordet.
"Sanning och rätt äro alltid desamma, om än tusende skrika om att det är bättre nytta af att ljuga och bedraga.
Nytta är bra, men ärlighet varar längst."
"Jag erhöll i dag ett bref från min syster, drottning Cathrina.
Hon ber mig, åter en gång, föra talan för enighet och eftergifvenhet."
"Nå, hvad har väl din höga fränka att påstå?"
"Om du så tillåter, vill jag läsa opp brefvet:
"Till oss älskelig, ärlig och välbördig qvinna, fru Ebba, herr Klas Flemings till Qvidja och Svidja, vår kära syster, gunsteligen.
"Catharina, med Guds nåde, Sveriges, Göthes och Wendes Enke-Drottning.
"Vår synnerliga gunst och kärliga helsning; alltid med den evige Gud, som tillförene.
"Nu, då mig lägenhet gifves, att med herr Nils få hjertans kära syster denna sedeln tillhanda, vill jag eder, hjertans kära syster, icke förhålla, hurusom dessa svåra oenigheter emellan H.F.N. Hertig Carl och H.H. herr Klas Erikson, eder herre, mig till sinnet månde gå.
Och beder jag eder kärligen, hjertans kära syster, att J ville använda allt ert inflytande hos Hans Herrlighet, att han måtte denna striden till en ända komma låta; seende huru under all denna fiendtligheten hela riket lider, och huru man väl af all denna oenigheten inom salig konung Gustafs bus, alltför mycken sorg och suckan haft att bestå, och blodsutgjutelse och skada inkommit.
Är ock väl H.F.N. den, som makten hafver, att drifva sin vilja igenom, gifve Gud till fosterlandets välgång.
Synes mig ock detta landet af partier så sönderbråkadt, att en starker hand vid styret behöfves; det ock Hans Furstelige Nåde bättre torde kunna styra, än Hans Majestät Konung Sigismundus, den sig så i de Polskes händer befinner, att han väl aldrig detta oroliga landet med rätt styrka styra kunde.
Alltså, och då herr Klas är såsom ett hufvud öfver finnarne, så skulle fred och rolighet snarligen i landet blifva, blott han ville mera sig Hertigen underkasta, och vilja vi tro, att om H.F.N. än regeringen eftertraktar, han dock icke till kronan sträfvar, såsom han med så många heliga förbindelser försäkrat.
Gud gifve framgången till det bästa."
"Resten af brefvet torde jag knappt uppläsa, det är blott angående det ölet, jag sände i somras, och några råd för Heblas hosta, som syster Cathrina lär mig bota med vax af ottesångsljus.
Säg mig dock, min herre och make, vore det dock icke mera lugnt, om J ville litet foga eder efter hertigen."
"Visserligen."
"Bönderna skulle väl ock upphöra med sina dåd i sådant fall?"
"Troligen skulle hertigen ålägga dem att hålla sig stilla, om jag skulle underkasta mig honom."
"Tror J att de öfrige Finske herrarne, i sådant fall, skulle vidare sätta sig opp emot honom?"
"Föga nog, om jag skulle ställa flottan och krigshären till hertigens behag."
"Skulle väl icke då all split och blodsutgjutelse emellan partierna upphöra?"
"Troligen, ty utan att hafva något stöd inom landet, kan konungen föga ens försöka, att med främmande troppar befästa sin thron."
"Tror J icke att hertigen med rättvisa och kraftig hand skulle styra landet?"
"Jo, detta blefve troligen fallet."
"Välan, jag har nu uppfyllt drottning
Hvad sägen J härom, herr Klas?"
"Att konung
Sigismundus är min herre och konung, den jag, och hela Sverige och Finland hafver svurit tro."
Fru Ebba böjde djupt sitt hufvud och sade med värma:
"jag väntade det så."
Efter en stunds tystnad började fru Ebba äter:
"Min vän, jag kom nu in till dig äfven för att tala om några små husliga angelägenheter.
Sedan du berättade mig om den anklagelse, som mästar Erik gjort emot henne, vid sammankomsten i höstmarknaden, har jag tänkt härpå."
"Gerna, min Ebba, vill jag visa herr Erik denna lilla välvilja för all hans trohet och vänskap emot mig."
"För samma vänskaps skull har ock hertigen hotat honom, att han skulle få sin kål kokad och sina fiskar varma", sade fru Ebba.
"Men", tillade hon med ett litet fint leende, "nu såge jag gerna, om han skulle hitsända, vare sig kall eller varm, kål; ty, som du vet, ha vi här en 40 à 50 personer att dagligen bespisa, och förråderna börja tryta.
Det torde väl vara nödigt, att från de andra godsen låta leverera något, så framt du ej vill taga af kronans förråder, åt det myckna folket."
"Nej, käraste Ebba, kronans förråder äro hårdt anlitade i dessa tider.
Från Ylänä må hemtas hvad der finnes, när föret stadgar sig."
"Jag förmodade sådant svar.
Då allmogen drar så svår borgelägers tunga, så, må väl ock vi gerna föda, så många vi kunna, af konungens folk."
Fleming följde riktningen af hennes blick, log smått och sade:
"förbarma sig, nu får jag väl bannor.
Aldrig får du din man ens borstad, än mindre klädd i sammet och siden, som herrarne der i Stockholm.
Men du är mig ju dock alltid huld, om än jag är en skogsbjörn, som hvarken lär sig dansa eller att fästa papillotter i raggen; ja, icke ens lär sig aftorka ramarna, så att han ej skulle sätta tassfärdor på dina hvita golf."
"Och dock, min herre och make, gläffsa hundarne och rycka björnen i hans lurfviga pels!"
"Låt dem rycka, och låt dem skälla.
Hundgläffs fäller ej björnen."
"Hvems är gården deroppe, som ser så ståtlig ut", frågade Jacob Illka, som numera blifvit vald till anförare.
"Den tillhör herr Ifvar Tre Flammor."
"Ånej, herr Ifvar dog ren i somras.
Gården ärfdes af hans systerson, unge herr Enevald Fincke."
"Då står han i skyldskap med Svedjeklas, ty jag vet att Tre Flammorna i tiden, genom gifte, kom i någon slags slägtskap till Flemingarna."
Hans blick mörknade allt mer, då han såg huru skaran tätnade, och slutligen rände uppför vägen till gården.
"För eder är det väl bäst att skynda undan, medan ni ännu kan hinna.
Spring bakvägen ut till skogen, göm er der vid kolmilan."
"Herre gud, ändå ni sjelf, herr Enevald?"
"Jag blir qvar.
Skynda."
"Antingen skall ni, herr Enevald Fincke, komma genast med oss och hjelpa oss att köra bort
Hej, fort hit och följ med oss."
"Aldrig", sade Enevald med afsky, "aldrig skall jag blanda mig med edert upproriska och blodsölade följe."
"Slå ned honom, qväf hans arga mun."
"Hvad skola vi göra med herr Enevald?" frågade Bengt Poutu.
"Skjuta till måls på honom."
"Kasta in honom i huset, i bästa brasan."
"Stoppa ner honom under isen."
Dessa och dylika förslag hördes från flere håll, men Bengt Poutu sade:
"Vi kunna föra honom med oss, han måste hjelpa oss.
Han har varit utrikes, och han förstår sig bättre på herrars funder, än vi bönder."
"Tror du den ena korpen hackar ögat ur den andra", sade Illka, "bäst göra af med honom.
Död hund biter ingen."
"Grannar", sade Poutu till de närmast omgifvande, "jag börjar frukta att vi dock gjuta för mycket blod.
Nog kunde det gå af med mindre."
"Det skall allt Svedjeklas svara före.
Hej, inga mesar och harhjertan."
Bengt gick nu närmare till Enevald och sade:
"Hvar och en som ej är med oss, är mot oss.
Är ni icke skyldig att hjelpa allmogen och befria dem från förtryck, om de skona eder?"
"Vore edra vägar de rätta, så skulle jag icke undandraga mig att hjelpa eder, men ni härjen och sköflen som röfvare, med eder går ingen man af ädelt blod, förr må ni mörda mig, som ni gjort med så mången annan."
"Herr Enevald, er far var en hederlig man, han stod mer än en gång på böndernas bästa.
Nå, J har väl icke lust att motsträfva hans furstliga nådes befallning, unge herre."
"Godt", sade Illka, "just hvad vi behöfva.
Vi rasta till morgonen i denna by."
"Må hvar och en packa ihop hvad han samlat, nu vandra vi till Tannila, till fru Mettas matbodar."
"Till fru Mettas matbodar", skriade skaran, och tåget satte sig i rörelse.
"Brita, har jag inte sagt dig tusen gånger, att du inte får ställa bort en kittel innan du skurat den blank, och den der är ju så knottriger, som ditt eget koppärriga ansigte; men det är skilnan, att koppärren ha vår herre märkt dig med, och de lända dig till ingen skam, ty lika bra menniska kan du vara, fast du inte är så fager i ansigtet; men har du kittlarna mulna och inte skurar tennfaten blanka, så vill ingen hederlig karl ha dig till hustru.
Ren mat ska tiggarn ha, som får den öfverblifna betan, så väl som herrskapet sjelf, som äter först ur fatet."
"Henne får jag mycket besvär med, innan hon blir folk", fortsatte fru Metta för sig sjelf, i det hon ernade lemna stugan, der Brita sysslade, men möttes i dörren af Elsa, som störtade emot henne likblek, med stirrande ögon och vidöppen mun.
"Elsa, hvad i herrans namn går åt dig, har du sett otyg midt på dagen, eller har nån stöpt bly öfver dig?
Hvad fattas dig, menniska?"
"Klubbmännerne, klubbmännerne, bönderne", stammade Elsa.
"Gud hjelpe en hvar för det plågoriset!
Hvad om dem nu åter?"
"De komma, de komma hit, de komma straxt, de ha bränt opp herr Enevald Finckes gård!"
"De skall väl så raggen heller, icke våga sig till hederligt folks hem", sade fru Metta, men blef ändå en mohn blekare.
"Klubbmännen komma.
De komma der nere på ängen som en molnsky, de äro så många."
"Än sen" sade fru Metta "de må vara huru många de vilja, så ska de väl vara menniskor.
Alldrig har jag gjort dem något för när, och de ska väl veta ha respekt för folk."
"Skäms ni inte, era pjextossare, som så der stöfla in till hederligt folk", skrek fru Metta i detsamma åt några inträdande bönder.
"Vet du inte Jöns, att ha bättre vördnad för din nabo fru?
Mössan af på fläcken, Jöns."