Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oreda, uti Statens Fit nancer gör stundom Penningens varde ojemnt och vacklande, och följderna deraf på en Crimi3:dje De!. N.-q g. nal - 5<> Den 5 Maj. mal.Dagstiftriing, som är rik på Penningstraff, fal. ler genast i ögonen.
Brott , som i sjelfva verket äro fullkomligen lika, blifva, genom det föränderliga Penningvärdet, och dess verkan på de af Dagen antagna beräkningar, straffade fullkomligen olika.
Men i intet fall uppenbara sig följderne af detta onda, och otjenligheten af P-nningstraff i allmänhet , mera påtagligen , än då fråga uppstår, att, i anseende till bristande tillgång hos den brottslige, dem till kroppsplikt förvandla.
Den ene måste då på ett sätt, som är förstörande för dess helsa och dess medborgerliga anseende, umgälla en förseelse, som för en annan medför en obetydlig Penning.uppoffring.
Af alla dessa skäl torde man vara berättigad att dia. ga den slutsats, att Penningstraff, i den egentliga Brottmåls-Lagen, böra användas sparsammare, än hittills skett.
Spö och ris är det bestraffningssätt , som, näst Penningböter, oftast i vår nu gällande Brottmåls-Dag förekommer.
Flera skäl tala för bibehållandet af detta straff, men ännu flera för inskränkning af dess användande.
Det är hastigt öfvergående, återsätter snart den brottslige i tillstånd att sköta sina vanliga tillåtna yrken , och utesluter icke möjligheten, att för olika gradationer af brott åstadkomma olika gradationer af bestraffning, Det är äfven grunöadt i sjelfva naturen af sådana brott, som uppkomma genom lättja, sysslolöshet, veklig tröghet och sinnliga utsväfningar.
Förbrytelser af denna art motverkas starkast genom lidandet af kroppslig smärta.
Der - Den 5 Maj. 5l
Deremot gifves nästan ingen annan bestraffning, sorn , verkställd med offentlighet , är i lika mån dödande ali känsla af heder och menskligt värde, och, verkställd utan offentlighet , till sin större eller mindre stränghet så beroende af Executorns godtycko.
Det lärer icke behöfva bevisas, att inga brottmåls.lagar, och inga, äfven de hårdaste, straff, förmå att från begående af brott afhålla den , som i sina egna ögon beröfvad allt anspråk på yttre aktning, ser i den Lagskipande Magten en fiende och i hvarje Medborgare en oförsonlig ovän.
Spö- och risstraffens trägna och. obetänksamma användande skulle småningom göra dessa tänkesätt till hopens, förderfva Folklynnet och blottställa Landet för oberäkneliga vådor.
Utan aktning för sig sjelf äger den enskilde ingen för Lagen, och ett Folk ingen för den Styrelse som beherrskar del.
Lagstiftaren måste således på det högsta vårda denna känsla af eget värde , detta anspråk på yttre aktning och denna höga uppskattning af ett obefläckadt namn, Sorn. mera än alla tvångsmedel, verka för uppiyllandet af Lagens ändamål.
Han skulle illa fullgöra detta sitt åliggande , genom stadgandet af ett straff , som , utöfver den deraf beräknade följd, medförde en annan, opåräknad, af ännu svårare art, den af en outplånlig vanära.
Det är ock förut anmärkt , att detta straff, om det utan offentlighet verkställes, till sin större eller mindre stränghet är beroende afExecutorn* godtycko, och följden deraf skulle kunna blifva, att lika förbrytare, dömde till ett och samma straff, 5* Dm 5 Maj. straff, i sjelfva verket straffades olika.
Men icke nog härmed :
Spö- och Ilisstraffen äro, äfven då de verkställas ined offentlighet, af andra skäl förenade med denna oöfvervinnliga olägenhet.
Särskildte förbrytares olika ålder och kroppsstyrka kan af Lagen icke nied säkerhet beräknas och allmänna regler för straffets användande derefter icke gifvas.
Att, i afseende härpå, tillägga Domaren en vidsträckt pröfningsrätt , vöre att sätta dess godtycko i stället för Lag.
Man har val sökt att afhjelpa denna svårighet, genom att infordra Läkarens betyg öfver den verkan straffet på den brottsliges helsa kunde medföra ; men man har icke betänkt , att äfven detta icke kun. de gifva annat än sannolikhet , och att hemliga eller dolda lyten, som undfallit dennes uppmärksamhet, kunde verka till svårare förhållanden, än man föresett eller beräknat.
Gilltiga skäl synas således tala för den önskan , att användningen af spö - och ris-straffen må i en ny JBrottmåls-Lagstiftning inskränkas.
Långelse vid vatten och bröd är ett straff, hvars användande Lagen medgifvit, 1 de händelser, då den brottslige icke förmår böta, elier då dess heder och välfärd, genom spö- eller risstraffets undergående, spillas kunde.
Utan att ingå i någon undersökning om dess tillämplighet för sådana fall, och om riktigheten af den icke sällan följde åsigt, att det sednare icke kunde in. träffa, utan för Glassér af en viss upphöjdare rang i Samhället, terde det vara nog att anmärka, att detta Den 5 Maj. 5 3 detta straff, hvars verkställande, anfortrocft åt en enda person, icke genom någon slags offentlighet möjligen kan controlleras, just derigenom blifver det lindrigaste eller svåraste ibland alla, allt eftersom det rätteligen verkställes eller icke verkställes, och således är af den art, atr lika brott derigenom möjligtvis kunna blifva olika bestraffade.
Våra Brottmåls-Fagar hafva ock åt tiden för dess undergående gifvit en utsträckning, som icke blott kan förvandla det till en tortur, hvaraf följder för lifstiden kunna uppkomma i afseende på den brottsliges helsa, utan ock till det grymmaste och onaturligaste af alla dödsstraff.
Fråga torde således kunna uppstå, om icke användningen af detta straff bör i en ny Brottmåls - lagstiftning alldeles försvinna.
Afsigten med denna korrta framsällning af de olägenheter , - som åtfölja våra nu brukliga . bestraffningssätt, har varit, att ådagalägga nödvändigheten, att, med deras bibehållande, i de fall, der de enligt sin natur kunna och böra äga tillämpning, antaga andra för de händelser, då de förres användande skulle motarbeta ändamålet af allt straff, hindra den brottsliges förbättring och kränka menskligheten i det dyrbaraste och det heligaste hon öfverlernnat åt Samhälls-magtens skydd.
Europas upplystaste och mägtigaste nationer hafva , i afseende på förbättrade straffanstalter, föregått med efterdöme^, som inom vårt Fädernesland hittills vunnit mera uppmärksamhet än efterföljd.
De hafva gehom användandet af Fängelse-, Arbets- och Corrections-straff hyllat tidens 54 Den 5 Maj. tidens anda, och, genom inskränkandet af kropps, straffen till fall af den högsta brottslighet, bemödat sig att aflägsna det barbari, som vållat deras uppkomst.
Det är icke här stället att bevisa de många företräden de nyare bestraffningssätten äga framför de äldre.
All öfverträdelse af Lag är en kränkning af en annans frihet, och med detsamma ett missbruk af den brottsliges egen.
Den naturliga följdan af ett sådant missbruk är, att den brottsliges . ihet för längre eller kortare tid inskränkes, med ett ord:
Fängelsestraff.
Genom detta är Samhällets säkerhet tryggad och den brottslige icke vanärad.
Afskilld fran verlden, omgifves han icke af förströelser, som qväfva känslan af inre förebråelser och förjaga den bittra hugkomsten af det förflutna.
Icke beröfvad tillfället till besinning och eftertanka, och, ofta iståndsatt att vänja sig vid arbete och gagneliga tidsfördrif, förberedes småningom hans förbättring och upprättelse.
Skillnaden emellan ensamt eller samfäldt, hårdare eller lindrigare fängelse, emellan fängelse med eller utan arbete, emellan strängare eller lindrigare uppsigt och emellan fängelse på längre och kortare tid m. m. medgifver Stjaffets lämpande efter alla möjliga gradationer af brottet.
Det afskräcker från dess begående , det drabbar lika brottslingar lika , utan afseende på vilkor och stånd, och det straffar icke den oskyldige i den brottsliges person, med ett ord : det förenar alla egenskaper af ett rättvist och användbart straff.
Icke desto mindre hafva deremot påminnelser blifvit gjorde, som dock nästan alla ägt sin grund i det felaktiga af någon Den 5 Maj. 55 någon viss särskildt inrättning.
Man liar anmärkt, att dan häktade , då lian icke hålles till arbete, skulle genom lättja och sysslolöshet skadas till både kropp och själ , att en ung och oerfaren brottsling , genom sällskap med en äldre , skulle blifva förvärrad och från arbetshuset utgå mera Förilerfvad än han ditkommit, att flera brottslingars förvarande på ett ställe ökade vådan och svårigheten af deras bevakande, att straffet saknade tillräcklig offentlighet, alt de häktades behandling berodde på en Föreståndares godtycke, och att straffet skadade den brottslige genom att längre tid hindra honom från utöfningen af sitt näringsfång och sina vanliga yrken.
Men svaret på dessa anmärkningar är lätt funnet.
Hvarje lill endast fängelse dömd person bör tillhållas, att med det slags arbete han förstår och förut idkat, så vidt ske kan, bidraga till kostnaden för sitt underhåll ; äldre och yngre brottslingar böra noga från hvarannan skiljas och icke tillåtas att samtala eller att arbeta tillsammans ; genom de häktades afskiljande från hvarannan och arbetshusens inrättande på ett säkert sätt, bör man bemöda sig att förekomma alla stämplingar till flykt; de|arbeten, som fångarna åläggas , bera , så vidt möjligt är, förrättas offentligen; sträng tillsyn och controll öfver Föreståndarens uppförande måste iakttagas, och denne noga förhindras från alla foretag, som kunde rikta honom på de häktades bekostnad ; slutligen bör ock den brottslige, då han förstår något handtverk, så vidt ske kan, sättas i tillfälle att under fängelsetiden dermed fortfara, eller, om detta ej är möjligt, någon god man Din 5 Maj. man af Domaren förordnas, söm om boet och barnen samt näringens skötande besörjer.
De, som icke gilia dessa Straff- och Förbättrings-anstalter, åberopa äfven til! stöd för sin tanka den dryga kostnad deras upprättande anses medföra.
Man förgäter likväl härvid, att ett Folk, sorn tror sig icke kunna åstadkomma denna kostnad, erkänner, att det icke mägtar bringa sina
Dagar till verkställighet, och såmedelst uppgifver alla anspråk på möjligheten att bestå såsom en fri och sjelfständig Nation.
Eller huru skulle den Stat kunna försvara sig emot utländska fiender, som tviflar om sin förmåga att bekämpa dem han äger inom sitt eget sköte?
Dagarne måste bibehållas i sin kraft, om Samhället skall bibehålla sin tillvarelse, medlen dertill ina sökas huru som helst.
Fängelse- och Arbetsstraff äro grundade i sjelfva naturen af alla de brott, som störa egendomssäkerbeten . sorn innebära ett försökt våld å lif eller lem, och som kränka någons personliga frihet.
Det är ingalunda likgilliigt förStaten, att för dessa förbrytelser sakna tjenliga straff.
Sparsamt har vår nu gällande
Lag användt längre eller kortare tids Fästnings-arbete, såsom tillökning i straffet för gröfre brottslingar ; och ännu sparsammare hafva lindrigare arbetstvång och fängelse blifvit begagnade såsom straffmedel.
' Den tilltagande mängden af brott emot egendoms-säkerheten har dock i sednare tider ådagalagt nyttan af sådana anstalter , hvarigenom bestraffade brottslingar, som icke af någon i årstjenst - Den 5 Maj. 57 tjenst antagas eller eljest agde näringsfång, hvarmed de kunde sig redligen försörja , från Samhället afskiljdes och tillhöllos att med arbete bidraga till kostnader}1 för deras'bevakning och. underhåll.
Sådant var det hufvudsakliga ändamålet med de i Carlscrona och Sveaborg år 1804 stiftade allmänna Arbets-inrättningar.
Att desse uträttat inycket godt, är lika ostridigt, sorn att de voro för belipfvet högst otillräcklige.
Annu mera äger detta sistnämnda förhållande rum, sedan nu mera. endast det i Carlscrona'är att tillgå.
Emedlertid har allmänna rösten allt mer och mer börjat högljudt påkalla upprättandet af sådana Stiftelser,, efter en förbättrad, vidsträcktare och mera. omfattande plan.
Den enskildta frikostigheten har på flera ställen afhjelpt bristen på publika tillgångar, och i flera Län hafva.
Styresmännens nit och Invånarnes patriotiska uppoffringar tillvägabragt inrättningar af detta slag,' hedrande för dem sjelfva och för Fäderneslandet.
Det återstår , att genom dessas utvidgning och lämpande efter ändamålet samt genom stiftelsen af nya i de provinser, der de ännu saknas, öppna ett tillfälle för Brottmåls-Lagstiftningen att införa förändrade och förbättrade st raff-bestämmelser.
Det torde således blifva nödvändigt att påtänka sådana anstalters vidtagande , hvarigenom detta riksgagneliga ändamål må kunna befrämjas.
Skulle den föreslagna förändringen i Domstolarnas nu varande inrättning framdeles komma till stånd, torde antalet af Arbets- o'ch Corrections liusen - 58 Den 5 Maj. husen på det högsta böra vara lika med der af D omstolar i andra Instantien.
Om sådana stiftelser, med förenadt afseende på pwpulationen och landets vidd. icke böra vara for få, böra de icke heller, med hänsigt till kostnaden och svårigheten att vinna en säker -bevakning, vara för manga.
En fullständig och sammanhängande plan för deras inrättning kan bäst utarbetas L sammanhang med den nya Brottmåls-Lag, sorn går att dem använda.
Ett allmänt KostnadsEörslag kan deremot icke upprättas, då detta, i hvarje särskildt fall, skulle blifva beroende af olika locala förhållanden och pris.
Den vidd, en sådan anstalt måste äga, kan ock icke annorlunda bestämmas, än genom anställd jemförelse mellan Arbets- och Corrections-husens antal samt antalet af de förbrytare, sorn, enligt hvad erfarenheten visat , årligen kunna af
Domstolarne anses förvunna till de brott, med hvilka påföljden af detta straff af Lagen framdeles biifver förenad.
För det närvarande har man således varit nöd. sakad att inskränka sig inom en korrt framställning om nyttan och nödvändigheten af dessa straff-anstalter i allmänhet, öfvertygad, att, om denna vinner bifall, verkställigheten af Förslaget, småningom förberedd, skall hafva hunnit fullbordas, innan införandet af en Brottsmåls-Lagstiftning påkallar sådana inrättningars användande.” * Detta Betänkande, hvaruti Comitéens granskande Ledamöter enhälligt instämt, får Comitéen till Eders Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning i underdånighet insända, med underdånig hemställan, Den 5 Maj. 59 Ian. om icke detsamma må Riksens nu församla, de S änder föreläggas.
Comitéen framhärdar med djupaste vördnad, S tormägtigste
Al lernådigste Konung !
Eders Kongl. Maj:ts allerunderdånigste och iroplig, tigste tjenare och undersåtare.
Gyllenborg. M. Rosenblad.
Poppius. I.
Trolle Wacht meister. I.. A. Mannerheim.
Edelcreutz. E. Rolén. C. Lenngren.
O. Zenius.
PehrStaaff, Joh. Gabr.
Richert. A. E. Afzelius.
Stockholm den 31 Mars 1813. A. J. Wahlstjema.
Vid allmän sammankomst för den af Eders Kongl. Maj:t i Nåder tillförordnade Lag-Comité, den 25 i denna månad, hafva Comitéens arbetande Ledamöter, som ansett åtskilliga förändringar i Domstolarnes nu varande organisation nödvändiga för Lagens förbättring , samt Lagskipningens säkra och skyndsamma gång, derom afgifvit följande i Betänkande:
Då Domare-magten ärfden organ 1 Staten, aom, med ifrån Lagen utgående och af Lagen begrän - 6 o i Den 5 Maj. begränsad kraft, liar att vara verksam , sa ofta afvikelse! från allmän ordning skola rättas och söndringar emellan Statens medlemmar afhjelpas; eller som är satt att bibehålla den jemnvigt Lagen grundlagt, men hvilken genom afvikelserna och söndringarna oupphörligt störes, och lika oupphörligt måste återställas; är det nödigt, att denna Stats organ, för det första, äger nog sjelfständighet, att endast från Lagen hämta grunden för sin verksamhet; att den, för det andra, i sättet att utöfva denna sin verksamhet, känner sig strängt bunden af de former, Lagen föreskrifvit; och att den, för det tredje, finnes, så vidt möjligt är, jemnt och lätt tillgänglig, det vill säga, utan för långa afbrott, i hänseende till tiden, och utan för stor aflägsenhet, i afseende på orten.
Sveriges Grundlag har uttryckligen förva» rat
Domaremagtens sjelfständighet.
Efter Bättegångs-ordningen, sådan den nu gäller, äro Formaliteterna vid Bikets Domstolar temligen enkla och bestämda ; utan betydliga reformer torde de kunna än mera förenklas och erhålla än närmare bestämmelser; men hvad sorn synes kräfva en hufvudsaklig förändring , det är sjelfva
Dornstolarnes inrättning och tiden för deras verksamhet.
Första Domstolen å landet, eller Härads-Bätten, sammanträder högst tre gänger om året.
Dess session varar då, för hvarje gång, en eller annan vecka, men på ganska få ställen en hel månad.
Tiden för ett sådant Ting är,i det nogaste beräknad på hvad sorn fordras för de anhängiga ihål8ns Den 5.
Maj. 61 malens företagande en enda gäng.
Det är högst ovanligt , att något mål kan behandlas flera dagar tinder ett och samma Ting, utan, om det nriindsta hinder för dess fortgång inträffar, måste uppskof lemnäs till nästa Ting , sorn hålles på fjerde, femte eller sjette månaden derefter; och ofta kommer, på detta sätt, en tvist att stanna vid första Domstolen i flera år.
När den ändteligen der hunnit slutas, äger den tappande parten ait, genom erläggande af en obetydlig vadskilling, draga tvisten under pröfning af andra Domstolen , eller Lagmans-Rätten.
Denna Domstol sammanträder blott en enda gång om året.
Således förbigår stundom ett helt år från. det Härads-Rätten gifvit sitt Utslag, tilldess målet kan vid Lagmans Rätten förekomma; och om sedermera ett anstånd med målets utförande äfven der blir nödigt, förlöper ännu ett år, innan andra Domstolens Utslag kan erhållas.
Efter så många utdrägter och afbrott, är det först som tvisten får göras anhängig vid Tredje Domstolen eller Hof-Rätten.
Denna Domstol har ständiga sessioner, och är alltså att anse för permanent ; men då, i allmänhet, hvarje tvist mellan invånare å landet måste börjas vid första Domstolen, för att i den ordning, sorn förut är nämnd, förberedas till Hof-Rättens pröfning, och då gången af denna förberedelse hämmas af de långa mellantider, sorn afbryta Tinder.Domstolarnas sessioner , kan det med skäl sägas, att Domare - 6* Den 5 Maj. mare magt en ur, för mängden af Rikets invånare, under största dtUn af året, alldeles overksam.
Vid sa beskaffadt förhållande må man ej undra , att klagomål nästan allmänt höras öfver Rättegångars långsamhet.
Dessa klagomål äro fullkomligen grundade.
Det är endast om rätta orsaken, som man merändels misstagit sig.
Man har velat söka denna orsak i det Rättegångssätt, eller de Formaliteter, som man vid Domstolarna har att iakttaga för målens utförande, då den likväl är att finna egentligen i sjelfva Domstolar, nes nu varande skick.
Formaliteter måste vara stadgade, emedan allmän säkerhet, dem förutan, ej skulle äga bestånd.
Det uppehåll de möjligtvis medföra, kan, då det icke är annat än hvad som åtföljer iakttagandet af all Laglig ordning , icke räknas för pågon verklig svårighet, derest utdrägten ej blir längre, än skälet, som den föranledt, oundgängligen fordrar; men om detta vilkor ej uppfylles, utan en Part nödgas förese, att mindsta anledning till uppskof skall flera månader eller hela år fördröja den rättvisa han söker , då kan han ej utan fruktan möta sin vederpart eller af Domaremagien vänta nog kraftigt skydd mot lidande.
Olägenheterna af denna, tvärtemot Domaremagtens natur stridande, overksamhet äro så stora, att de för hvarje Lagstiftning måste uppenbara sig.
Också finnas i de flesta Länder permanenta - Dtn 5 Maj. 63 senta Domstolar redan Inrättade.
Man kunde föreställa sig, att Sveriges mindre Folkmängd, kringspridd öfver ett vidsträckt Land , hade här gjort en sådan inrättning från början mera umbärlig, och sedan allt framgent svårare att utföra ; inen denna föreställning försvinner, om mast går tillbaka till Landets äldre Lagstiftning.
Landskapslagen för Upland stadgade i första Flucken af Tingrnåla-Balken, att Länsmadtr skulle Ting hafva å rättum Tingstad hvar sjunde dag.
Enahanda föreskrift finnes i WestmannaLagen, Tingmala-Balken, 2:dra Flucken.
Söder. manna-Lagen påböd i Tinginala-Balken r:sta Flucken, att Länsmader skulle Ting hafva hvar Sunnudag, samt i 3:dje Flucken , att sju nätter skulle emellan Ting hvart vara; och den år 144S antagne allmänna Landslag innehåller i Tingmala-Balken , 6;te Cap. att Härads - Ting skulle vara ett i hvarje vecka under de i 8 Cap. utsatte Tingstimar , nemligen frän Tjugonde dag Jul till nio vikna Fasto, från Walborgsmässa till Midsommarsdag, och från Michelsmässa till Advent.
Under de sedermera förflutna oroliga tider, hade likväl denna inrättning så förfallit , att Domstolarne förlorat sitt anseende, och de i Lagen utstakade Rättegångstider blifvit åsidosatte.
Det var derföre, som Rättegångs-Ordinantien af år 1614 ii. §. återställde
Domstolarna i deras förra magt och myndighet, och i 3:dje §. förordnade, att Häradshöfdingarne skulle från den dagen vara pligtige att tre gånger om året, nemligen - 64 Den 5 Maj. ligen viii Nyår, Walborgmässa och Michaelis hälla ordinarie Ting.
Detta bekräftades genom flera senare Författningar,' och infördes sluteligen i a Cäp.
Balken af den nu gällande 17 3 4 års
Den inskränkta Rnttegångstideii har således tillkommit, såsom botemedel för ett ännu större ondi; och när det förut möjligtvis kunde hända, att intet.
Ting på hela året förrättades, var visserligen mycket vunnet derigenom , att Domstolarne åtrnindstone 3 gånger örn året sammanträdde ; men att detta palliatifmedel likväl icke gjor. de tillfyllest, för att återföra Lagskipningen i sitt rätta skick, har nu mera fullkomligen visat sig, genom den så allmänt öfverklagade långsamheten af Rättegångar.
För att häfva denna stora olägenhet, blifva alla små förbättringar i Rättegångs-ordningen o» tillräcklige.
Det fordras ett kraftigare steg ; och det är, att börja med Härads-Rätternes återbringande i det närmaste till deras urgamla inrättning.
Utom hvad ofvan äranfördt, i afseende på tiden för Tingshållningen, stadgade de äldre Lagarne, i hänseende till Orten, att i hvart Härad skulle en Tingstad vara ech ej flera, hvarföre icke eller en man ägde flira Härädshöfdingédömeh hafva, än ett.
Afven detta förändrades, sedan Tingen ej förrättades oftare än tre gånger om året; och när en person utan svårighet kunde förvalta Domare-Embetet i en större krets, derigenom att han Den jj Majt hatt dessa tre gånger reste från ett ställe till ett annat, sammanslogos flera Härader eller Häradshöfdingdömen , med hvar stna särskildta Tingsställen , till en Domsaga.
Häruti måste alltså första reformen göras.’ Ingeri Domsaga bör hafva mera än ett Tingsställe.
Detta bör finnas någorlunda midt i Domsagan, hvilken derföre ej må vara större, än att en sådan Tingsplats kan af alla invånarne utan svårighet besökas.
Sedan denna förändring skett, blir det möjligt för Härads-Rätterne att oftare sammanträda; och de böra då, en dag i hvarje vecka, eller åtmindstone en dag i hvarje manad , hålla session, hvilken fortsättes de påföljande dagarna, så länge målens mängd eller vidlyftighet det fordrar.
Uti dessa sessioner må något vidare afbrott ej äga rum, än att arne ferier om året utstakas, den ena från den 13 December till den 13 Januari, hvarunder de större högtiderna firas, och den andra från den 1 Juli till den j September, under hvilka månader menigheten sysselsattes af skörden.
Då, enligt hvad man ofvanföre sökt visa,’ en så beskaffad förbättring utgör ett nödvändigt grundvillkor för en ordentlig och driftig Lagskipning; och denna generella åsigt följaktligen omfattar alla de speciella fördelar, som häraf äro att vänta; måtte det vara öfverflödigt, att omständligen upprepa de sednare.
Den enda ibland dem, som företrädesvis torde förtjena att nämnas, äc den vigtiga förmån, som vinnes i behandlingen 3:dje Del.- N.0 9, 10. af 60 Den 5 Maj. af brottmål, der den anklagade är häktad.
Hars kan genast afföras till Härads-fängelset och utan dröjsmål framställas för Domstolen, som är i tillfälle att lika skyndsamt företaga och fullborda ransakningen (emedan sådana mål äfven under ferierna böra hafva oafbruten gång); hvarigenom de betydliga kostnaderne för fångars forslande till och ifrån Läns häktena besparas, och det beständiga älventyret af rymning undvikes.
Nu gällande Lagen har väl, genom föreskriften, att Urtima Ting i svårare brottmål bör kallus, och i tvistemål ma tillåtas, sökt bereda tillfälle till målens skyndsammare gång; men denna föreskrift måste ganska ofta blifva utan verkan.
1 brottmål händer det ej sällan, att Urtima Ting fordras i det ena Häradet, under det Lagtima Ting hålle: i ett annat.
Domaren är då ur stånd att nog tidigt företaga ett sådant Urtima Ting.
Till undanrödjande af denna svårighet, är väl, genom Kongl.
Förordningen den to April 1810, tillåtet, att Urtima Ting må af Extra Domare förrättas, i fall Ordinarie