Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser icke förhållandet vara sådant. 1668 års Banko-ordning säger icke, att hvar och en, som är skyldig att betala penningar till någon allmän kassa, skall insätta dem i Banken.
Det står endast, att de skola dit insättas.
Detta är något, som lika väl kan ske, om det föreskrifves, att de mindre inbetalningarne skola ske direkte til! verken.
Hvad de fromma stiftelserna beträffar, så är det väl möjligt, att det finnes sådana reglementen, som af Hr von Hartmansdorff blifvit omnämnda, men dessa reglementen kunna väl i detta fall undergå förändring, och de böra väl ej hindra R.
St. att besluta hvad dem, i afseende å deras egen Bank, för godt synes.
Hr von Hartmansdorff har såsom en frän förslaget härflytande svårighet uppgifvit, att då ett qvitto från Banken komme att innehålla bevis på insättningar af flere personer, så skulle det blifva mycket svårt att kontrollera räkenskaperna, till hvilka dessa qvitton utgöra verifikationer.
Emedlertid finnes det för närvande intet enda penningeverk, der icke månfaldiga stora inbetalningar för flera särskilda personer finnas på en enda bankoattest utsatta, utan att någon särdeles svårighet deraf upstålt.
Motståndarne till BankoUtsk:s förslag hafva fästat allt för liten upmärksamhet vid allmänhetens beqvämlighet, hvilken dock i förslaget i första rummet blifvit afsedd.
Hr von Hartmansdorff hgr visserligen sagt, att det skulle lända till större säkerhet äf - 216
Den 14 Oktober f. nr. ven för insättaren, om han först finge sälta in sina penningar i Banken och sedan gå till Kamereraren för att emot Bankoattestens aflemnande undfå qvitto, då deremot, om penningarne genast lemnades åt Kamereraren, utan att qvitto kunde vid samma tillfälle bekommas, den sistnämnde sedermera kunde förneka, att han emottagit några penningar.
Jag hemställer om ej Kamereraren lika väl kan neka till emottagandet af en bankoattest, som af penningar.
Dessutom tror jag, att den, som är rädd om sina penningar, ej lemnar verket förr än lian fått qvitto, och att det vanligtvis så tillgår, att den betalande sjelf går till kontrollanten och erhåller hans påskrift å qvittot.
Jag fortfar i min an hållan om bifall.
Då jag, såsom ledamot af BankoUtsk., deltagit i det beslut, hvarom nu är fråga, anser jag mig böra förklara, att jag vid beslutets fattande i främsta rummet afsett befrämjandet af allmänhetens fördel.
Detsamma har ock blifvit af föreg:de talare redan andraget och jag behöfver således icke derom vidare orda; men då man äfven sagt, att den fördel, som Banken genom förslagets antagande komme att erhålla, skulle vara af föga betydenhet, så hemställer jag till de talare, som yttrat sig emot förslaget, och af hvilka åtminstone en, såsom varande fulimägtig i Banken, bör hafva kännedom af de långa och vidlyftiga räkningar, som i Banken måste föras, om det icke vore en särdeles lättnad för bokföringen i Banken att slippa annotera så små summor, som nu är händelsen.
— Hr Printzensköld har troligen gjort sig mycket besvär, för så väl Statens som enskildta personers räkenskapers förande m. m., men om han behagade taga kännedom af Bankens räkenskaper, såskali han snart finna den ofantliga mängd af insättningar och uttagningar, som derstädes göras på de mest obetydliga summor, samt säkerligen låta beveka sig till godkännande af det framstälda förslaget.
Det synes verkligen vara af behofvet påkalladl, att någon gräns sättes häremot, helst så väl allmänhetens som penningeverkens säkerhet i allt fall kan betryggas.
Min tanka är, att minimibeloppet, som får insättas uti Banken, bör bestämmas till 10 R:dr B:ko, i likhet med hvad sorn finnes föreskrifvet för Hufvudstadens upbördsverk, der summan, för de skattskyldige, då den understiger ofvannämde belopp, får i sjelfva UpbördsKonloret aflemnas.
Genom denna åtgärd, skulle åtminstone ej någon deposition i Banken på skillingar eller runstycken kunna göras, och detta måste vara en stor lättnad för Bokföringen.
Och då ingen våda för Banken eller det allmänna genom förändringen kan upkomma, förenar jag mig med de Herrar, som yrkat bifall till förslagets antagande.
Hr von Hartmansdorff: Gr. Gyldenstolpe har sagt, att en kassaförvaltare icke länge kan undanhålla de medel, han mottager, enär han är skyldig, att insätta dem i Banken, så snart de upgått till 100 R:dr.
Men jag frågar: huru skola vederbönde
Den 14 Oktober f. m. 217 kontrollanter kunna öfverbevisa kassaförvaltaren derom, att han mottagit penningar till sagde belopp?
Han säger helt enkelt nej.
De personer, sorn inbetalt mindre belopp, än .100 R:dr, skola möjligtvis, derest de ej fält qvitto, kunna derom underrätta Direktionen, hvilken på detta sätt får reda pä saken; men, i annat fall, stannar Direktrn alltid i ovisshet om verkliga förhållandet.
Aro deremot penningarne insatta i Banken, så är det likgiltigt, om qvitto utfärdas något förr, eller sednare; ty kassaförvaltaren kan icke åtkomma medlen, med mindre vederbör:de
Direktion utassignerar dem.
Gyldenstolpe har äfven påstått, att den ifrågasatta förändringen möjligtvis icke skulle medföra annat, än ett åliggande för vederbönde kontrollanter, att vara mera upmärksamma på kassaförvaltarne.
St., med detsamma de föreskrifva huru det skall tillgå i Banken, tillika kunde göra alla kontrollanter upmärksammare, än förut: så vore del väl.
Men jag befarar, att del icke kan ske.
Man säger, att sedan insättningarne i Banken numera få göras sednare på f. ra., så skola qvittenserna kunna bekommas tidigare och således pä samma dag insättningarne ägt rum; men om BankoUtsk:s förslag i afseende ä insättningarne ginge i fullbordan: sä tror jag icke, att man gjorde insättningarne tidigare, utan sednare, än för närvande.
I alla fall, är det icke gifvet, att vederbönde kassaförvaltare skola vara skyldiga att finnas på sina embetsrum efter klockan 2, eller att de skola vara der alla dagar.
Man skulle således nödgas ändra kassornas arbetsordningar, hvilket icke heller torde vara så lätt.
Man säger, att den beqvämlighet, som lemnäs de förvaltande verken i Stockholm, är ensamt till för hufvudstaden, och att man icke har något godt deraf i landsorten.
Detta är sannt; och jag beklagar, att dylika inrättningar ej finnas i landsorterna.
Men icke är det skäl att betaga Stockholm den beqvämlighet, som der kan finnas, derföre att man icke har samma förmon öfverallt i landet.
Dertill kommer, ali det finnes landlränterier uti hvarje residens-stad, hvarigenom allmänheten, i vissa hänseenden, har samma säkerhet som här, genom depositioner i Banken.
Men huru förhåller det sig med kontrollanterna öfver ränterierna?
Hr Printzensköld har nyss fått en remiss från KammarRätten, rör:de ett Landtränteri, och om det icke vore stridande mot 90:de §:n R.F. att omtala huru der tillgått, så skulle berättelsen derom troligtvis bringa åtskilliga värda ledamöters tro på vederbönde kontrollanters upmärksamhet att vackla.
Det säges, att de af Konungen stadfästade reglementen, äfvensom Konkurslagens föreskrift i förevande hänseende kunna ändras.
Men då skulle väl R.
St. samtidigt begära sådana ändringar.
Eljest vore det att gå förvändt tillväga.
Tersmeden har anmärkt, att flera personers insättningar kunna uptagas på samma attest, och att sådant ganska ofta inträffar.
Detta är sannt, men det är en helt annan sak, än 218 Den 14 Oktober f. m den jag omförmält.
Jag har påpekat den händelsen, att på samma attest uptagas medel för 2:ne särskilda räkningar, förda i särskilda böcker.
1 sådant fall, sade jag, kan man ej klippa sönder attesten.
Endast då insältningarne äro gjorda å samma räkning för flera personer, går det an att hänvisa till samma attest.
Icke så när det är fråga om flera särskilda räkningar.
Då man granskar den ena, säger den oredliga kassaförvaltaren: ”attesten ligger i den andra boken, men hon är ej till hands, utan hos bokbindaren eller någon annan.”
Man får ej rätt på henne för ögonblicket, och vederbörande kontrollanter hafva ej tid att vänta till en annan gång, eller glömma bort saken.
Allmänhetens beqvämlighet har ännu en gång blifvit åberopad.
Men om en kassaförvaltare påstår sig icke hafva mottagit attesten: så betyder det ingenting, ty man går till Banken och får der bevis att man ä den eller den räkningen insatt ett visst belopp för den eller den kassan.
Insättaren är i säkerhet, och vederbör:de verk få, bäst de kunna, tvista med kassaförvaltarne.
Jag fortfar i min anhållan'om afslag.
Tersmeden, såsom sjelf boende pä landet, borde icke vara okunnig derom, att det exempel af upbörden på landet han åberopat, icke är på detta fall tillämpligt.
Tersmeden känner utan tvifvel, lika väl som jag, att upbördsmännen på landet emottaga stora summor af de skattskyldige, endast på grund af enskildt förtroende, och med dessa summor har K. M. och Kronan intet att skaffa.
Det lärer äfven vara Hr Frih:n nogsamt bekant, alt det linnes sådana kontroller stadgade, alt de, som skola utöfva denna kontroll, ofördröjligen få veta, huru mycket upbördsmännen hafva emottagit.
Så t. ex. är det vid strängt ansvar stadgadt för Häradsskrifvarne, att genast till K:s Befh:de inrapportera huru mycket de vid hvarje upbördsstämma upburit, andra kontroller att förtiga.
Iakttagas dessa kontroller, så känner man med största noggrannhet det belopp, för hvilket upbördsmännen skola redovisa.
Men på sådant sätt förhåller det sig icke här.
Man går icke till ett penningverks Styrelse och säger: ”nu betalar jag in så eller sä mycket till kassaförvaltaren;” utan man går till den sednare, som är anställd för att emottaga upbörden, och säger: ”jag inlemnar nu så eller så mycket”, och Styrelsen eger följaktligen derom ingen kännedom.
En Landshöfding eger icke kännenom om hvad som influtit i ränteriet, annat än vid inventeringarne.
Den närmaste kontrollen öfver Räntmästaren tillhör LandsKamereraren, så att denne och Räntmästaren kunna begå de största bedrägerier, utan alt Landshöfdingen kan ega kännedom derom.
Deraf följer, att Landshöfdingen, vid tillfällen af försnillning, icke lagligen kan ådömas något ansvar.
Det är för att befria penningeverken från förluster, som jag anser, att det sätt, hvarpå inbetalningarne nu ske, bör bibehållas.
Det är visserligen godt och väl, att den trafikerande allmänheten skulle vinna större beqvämlighet, om förslaget komme till verkställighet, men Den 14 Oktober f. m. 219 jag anser denna vinst på intet sätt motväga vigten deraf, att penningeverken äga säkerhet för de penningar, dit inbetalas.
Om man endast skulle afse allmänhetens beqvämlighet, borde inga upbördsstämmor finnas, utan upbördsmännen resa från gärd till gård och upbära skatterna, hvilket upbördssätt man dock icke funnit lämpligt.
Man har tvärtom återkommit på den rikliga vägen genom att stadga böter för uteblifvande från upbördsstämma.
Hvad beträffar en värd talares yttrande angide min obekantskap med Bankoverket, så får jag förklara, att jag visserligen icke eger en sådan detaljkännedom, som, enligt hvad jag förmodar, BankoUtsk:s ledamöter sig förskaffat; men dä jag i flera år såsom exlra-ordinarie tjenstgjort inom Bankoverket och sedermera haft tillfälle att under ett verksamt affärslif vara i mycken beröring med Banken, så saknar jag icke den kännedom, som erfordras för att med lika mycken säkerhet, som de värde Herrarne i Utsk., i saken mig yttra.
Om äfven, på sätt Hr Aminoff föreslagit, man skulle, för att •förlika meningarne, nedsätta minimum från 100 till 10 R:dr, så får jag på förhand förklara, att jag för min del icke heller på detta förslag kan ingå.
Jag anser det nemi. vara af den största vigt, att inga kontanta penningar upbäras af penningeverkens upbördsmän, och kan således icke medgifva det minsta afvikande från denna princip.
Jag eger icke någon special-kännedom om andra kassor än dem, öfver hvilka jag, i egenskap af RiddarhusDirektör, har inseende; men om alla kassors reglementen måste underkastas en så genomgripande förändring, som med Riddarhuskassan vore fallet, skulle R. o. Ad., utan tvifvel, afslå ifråg:de förslag.
Riddarhuset har icke mindre än 6 olika räkningar med Banken.
Instruktionen föreskrifver, att hvar och en, som skall för 5 af dessa kassor inbetala medel till Riddarhuset, skall insätta penningarne i Banken och förete attesten hos RiddarliusKamereraren.
Med den 6:te kassan, som omfattar kapitations-afgifterne, eger ett annat förhållande rum.
Dessa medel skola direkte insändas till Ridd.Direktionen och derföre är det äfven i instruktionen föreskrifvet, att en Direktör skall 2:ue dagar i veckan vara uppe å Riddarhuset för att öppna alia till
Direktionen ankomne rekommenderade bref.
Om det ifråg:de förslaget ginge igenom, så skulle hvarje dag från kl. 10—2 någon RiddarhusDirektör vara uppe för att emottaga de medel, sorn lill kassorna inflyta.
Detta skulle medföra ett betydligt ökadt besvär för Direktionen, och jag för min del kunde icke underkasta mig det vilkor, alt hvarje dag vara tillstädes å Riddarhuset.
Man kan icke heller ansvarsfritt anförtro åt Kamereraren att emottaga så stora summor, som kunna på en dag till Riddarhuset inflyta, ty han har icke ställt kaution för annat än en mindre summa.
Jag anser således, att penningarne hädanefter 220 Den 14 Oktober f. m. som hittills böra insättas i Banken och attesterna derå aflemnas till vederbörande.
Om inbetalningarne skulle inskränkas till en viss bestämd limme på dagen, då en
Direktör skulle vara närvartde, så tror jag, att en sådan bestämmelse skulle medföra vida större obeqvämlighet för allmänheten.
Men vare härmed huru som helst, så anser jag, alt allmänhetens beqvämlighet bör gifva vika, då ordningen sådant kräfver.
De stadganden, vi för närvande ega, hafva tillkommit just- för att. bereda ordning och säkerhet, samt afvärja hvarje frestelse för uphördsmännen att tillgripa kassornas medpl, och jag tillstyrker derföre, att de i detta hänseende nu gällande föreskrifter måtte allt framgent bibehållas.
Den siste värde talaren har yttrat, att om den ifrågasatta förändringen genomfördes, skulle deraf blifva en följd, att man för Riddarhus-kassans räkning måste dagligen emottaga insättningar.
Jag deremot skulle föreställa mig, att sådant icke blefve mera behöfligt hädanefter än hittils, ty det är väl detsamma, om en kassa hålles öppen för att emottaga attester på insatta penningar eller om kassan hålles öppen för att emottaga sjelfva penningarne.
Om således Hrr RiddarhusDirektörer nu äro uppe å Riddarhuset vissa dagar för att emottaga och qvittera attester, så kunna de hädanefter betämma vissa dagar för att emottaga och qvittera kontanta penningar.
Instruktionen behöfver följaktligen icke i någon väsendtlig mån förändras.
Bennet har äfven uplyst, att Riddarhuset har (i särskildta räkningar med Banken.
Om RiddarhnsDirektionen anser det vara behöfligt att hafva så många räkenskaper, så möter ju intet hinder för deras fortfarande.
I sammanhang härmed vill jag till besvarande uptaga Hr von Hartmansdorffs yttrande om verifikationer, som kunna tillhöra 2:ne olika räkningar, och om svårigheten af att hafva tillgång till dem, när dessa räkningar skola granskas.
Detta måtte kunna inträffa lika väl under det nuvande som det blifvande förhållandet.
Det måste naturligtvis bero på vederbörande Kamererare, att, när han fått in så mycket penningar, att de för hvarje af dessa räkningar gå lill 100 R:dr, göra insättningen i Banken för hvarje räkning särskidt, utan att sammanblanda dem.
Detta måtte väl en Kamererare hafva myckel bättre reda på, än en insättare, sorn ofta kan misstaga sig och insätta penningar på räkningen JM 2, i st. f. JM 1.
Tersmeden påstår, att man kan förekomma det insätlningarne höra till 2:ne särskildta räkningar, emedan Kamereraren måste veta huru inbetalningarne skola rätteligen fördelas.
Ja, det vet han väl, men om det händer, alt 50 R:dr influtit för den ena räkningen, utan att några penningar sedermera under längre tid komma dertill, skola då dessa 50 R:dr fortfarande ligga i Kamererarens kassa, intilldess mera penningar hinna inflyta?
Skulle nu så illa låtbära, att dessa 50
R:dr inflöte den 30 Dec., så linge Kamereraren icke insätta dera den 31, och få årsräkningen rent afslutad, Den 14 Oklo 1)er f. m. 221 utan de skulle balanseras till följande året.
Till sådana svårigheler, i det lilla, kommer man, genom dylika reglementarisk^' föreskrifter, som den ifrågavaride.
Jag slutar med att säga, vidkommande kontrollanter, alt de döda, d. v. s.' sjelfva organisationerna, äro hällre än de lefvande.
Då nu R. o. Ad. af Frih.
Bennel fått höra, hvilket besvär den ifrågasätta förändringen skulle vålla Riddarh.Direkhn, kan dä Ståndet tro, att det hädanefter blifver möjligt aflöna Riddarh.Direktörerne med 200 R:dr B:ko hvardera om året?
Följaktligen skulle ändringen medföra en ökad utgift för Riddarhuskassan och för alla kassor, som befinna sig i samma belägenhet.
Det synés mig så som Hr von Hartmansdorff fästat sig vid idel småaktigheter.
Han frågar huru det kan vara möjligt att afstilla en räkning, då man icke får i Banken insätta en inbetald penningesumma.
Men om penningarne finnas kontant i kassans vård eller i Bankens vård, så måtte väl i allt fall räkningen kunna afslutas.
Hvad beträffar svårigheten för R. o. Ad., att framdeles erhålla Riddarh.Direktörer, så är jag öfvertygad om, att personer, som vilja åtaga sig delta updrag, icke komma att saknas.
Jag är äfven öfvertygad om, att, derest det blefve Frih.
Bennets åliggande, att hvarje dag infinna sig å Riddarhuset, så skulle han underkasta sig detta besvär, ty han har ådagalagt, att han icke skyr någon möda, då det gäller Riddarhusets bästa.
Under åberopande af den erfarenhet, jag, såsom ledamot i Direktionen öfver ett penningeverk, hunnit samla, kan jag försäkra, att förslagets antagande icke kommer alt förorsaka delta penningeverk några svårigheter eller föranleda någon tillökning i dess tjenstemannapersonal.
För närvande emoltager en af de 6
Direktörerne turvis de penningar, som inkomma från landsorten och skola af Kassören i Banken insättas.
Om nu det skulle blifva ett åliggande för Riddarhusets 6 Direktörer, att hvar sin dag i veckan vara tillstädes å Riddarhuset, så tror jag icke, att att man kan säga, att delta blefve ett olidligt besvär.
Otvifvelaktigt skulle den ifrågavande förändringen leda till minskning i allmänhetens besvär; men lika otvifvelaktigt är, alt den skulle förorsaka ett ganska stort bekymmer hos Direktionerna öfver de penningeförvaltande verken, äfvensom alt ett ökadt antal balanser deraf blifva en följd.
Det är visserligen ledsamt att behöfva ifrågasätta, att balanser skola upkomma, emedan deras inträffande förutsätter oredlighet hos de personer, åt hvilka kassorna äro anförtrodda ; men erfarenheten har likväl utvisat, att sådana olyckor icke kunna förekommas, och, såsom en slags ursägt för deras inträffande, bör man erinra sig den svaga aflöning, som i allmänhet bestås kassaförvaltarne, och hvarigenom man, snart sagdt, tvingar dem alt tillgripa kassans medel.
Vid sådant förhållande torde det också vara ganska naturligt, att om kontanta penningar dagligen inflyta till dessa personer, de lättare inledas i fre - 222 Den 14 Oktober f. m, stelse alt tillgripa deni, oell om sådant skall förekommas, mäste strängare kontroller föreskrifvas.
Men strängare kontroller kunna ej utöfvas utan tillökning i tjenstemanna-personalen, ty förhållandet inom alla penningeverk är icke såsom här, inom Riddarhuset, och ett annat af Gr.
Gyldenstolpe omtaladt verk, der det finnes (i Direktörer, hvilka kunna sins emellan fördela tillsynen öfver kassaförvaltaren, titan en särskild kontrollant, med särskild aflöning, måste anställas.
Men äfven örn nian anställde en sådan särskild kontrollant, så hade man ändock ej full säkerhet för medlen, och, såsom bevis häruppå, ber jag att fä åberopa ett exempel, just från den landsort, der Frih.
Tersmeden är bosatt.
Der upkom en stor balans, som tillskyndade Staten betydlig förlust.
Hvar och en, som har erfarenhet af allt det bekymmer och trassel, som balanser förorsaka, bör icke söka att borttaga något af det, som är stadgadt för att förekomma balansers inträffande.
Jag har, genom mitt ledamotskap i ett förvaltande verk, fått tillfälle att bedöma obehaget af att emhetsverket för en lång lid störes i sin vanliga verksamhet för handläggningen af sådana invecklade och tidsödande göromål sorn balanser.
Tager man detta i betraktande och tillika besinnar att den allmänhet, hvars möda man vill bespara, vanligtvis icke behöfver vända sig till de ifrågavande verken, så framt deri ej behöfver hos deni uptaga - lån; så synes det mig, att man borde i främsta rummet se på dessa verks nytta och fördel och öfverlemna ät deni rättigheten att fastställa de kontroller, som kunna finnas ändamålsenliga.
För öfrigt anser jag, att Hrr v. Hartmansdorff och Printzensköld sä fullständigt ådagalagt vådan och olägenheten af den ifrågasatta förändringen, att jag endast behöfver mig med dem förena och afstyrka bifall till förslaget.
Jag ber att få besvara den sisle värde talarens yttrande, att den ifrågasatta förändringen skulle föranleda till ett större antal balanser än hittils varit fallet.
Såsom en hvar torde känna, är förhållandet i landsorten, likasom i Stockholm, sådant, att balanser någongång inträffa, i trots af det nuvar:de redovisningssättet.
Men derifrån kan man icke leda sig till något ofördelaktigt omdöme om redogörarne i allmänhet, ty de åro merändels ganska samvetsgranne personer, ehuru de hafva stora summor i sina händer, och kassorna icke hafva den säkerheten som i Slockholm, att nemi. penningarne insättas i Banken.
Hr Cederschiöld säger nu, att om den säkerhet, som penningeverken i Stockholm ega, genom penuingarnes insättande i Banken, skulle borttagas, sä skulle kassaförvaltarne i och med detsamma blifva oärliga.
I detta påstående kan jag för min del icke instämma, utan är jag fast heldre öfvertygad, att balansernas antal icke skall förökas genom förslagets sättande i verket.
Då nu Hr v.
Hartmansdorff begärde ordet, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att han, innan Hr v.
Hartmansdorff yttrade sig, finge påminna derom, att Hr von Hartmansdorff i sitt första anförande yrkat afslag å den af Utsk. föreslagna förändring, utan Den 14 Oktober f. m. 223 att närmare angifva densamma, och att sedermera under diskussionen Hr v. Hartmansdorff med flere egentligen blott yttrat sig om räkningar, som tillhörde 4:de klassen, hvarföre Hr Gr. o. Landtm, finge anhålla att Hr v.
Hartmansdorff i sitt nästa yttrande måtte uplysa huruvida hans yrkande afsåg hela 4:de momentet eller blott den del deraf, som angick räkningar af 4:de klassen.
Då jag sist talade, hade jag velat anmärka hvad Hr Gr. o. Landtm, nu yttrat.
Första gången jag hade ordet, sade jag mig vilja afsöndra frågan om den 5:te klassen, eller de enskildla personernas, och blott hålla mig till de allmänna kassorna..
Men jag glömde sedan att yttra mig om de förra.
Hvad deni beträffar, så betala de för närvar:de folii-afgift för det belopp de insätta.
Denna är ingalunda obetydlig, och, vid sådant förhållande, anser jag det vara orätt ätt förmena deni den frihet, de hittils haft, att insätta summor under 100 R:dr B:ko.
Mina motståndare, hvilka hålla så långa tal om allmänhetens beqvämlighet, borde väl också i della fall hafva henne i åtanka, och således icke göra den enskildta mannen onödiga svårigheter, när han, i alla fall, betalar betydligt nog för det besvär Banken har med hans räkenskaper.
Jag begär således afslag å hela 4:de morn.
Jag bör äfven svara något på Gr.
Gyldenstolpes sista yttrande.
Han trodde sig hafva hört mig säga, att ett bokslut icke kunde göras, derföre att en viss summa icke vore insatt i Banken, utan läge i det enskildta verkets kassa.
Det är möjligt, att mina uttryck varit felagtiga, men så enfaldig har ej min mening kunnat vara, som Hr Grefven förutsätter.
Det är ock klart, af mitt yttrande, att om en mindre inbetalning sker på de sista dagarne af året, så Olifver det nödvändigt alt balansera de inneliggande kontanta medlen.
Sådant undvikes i alla kassor, så vidt möjligt är, och jag vet knappast något undantag från den gällande regeln, att allt hvad som finnes i kassan, d. 31 Dec. skall insättas i Banken, så att kassaförvaltaren icke har ett öre i sitt förvar under de dagar assigneringen är afbruten, för att man må kunna kollationera räkningarne.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit nlfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.