Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Akademien (Herr Flabbe inbegripen) sammanträder ånyo i morgon kl. 5 e. m., för att då förnimma mitt beslut.
Andra Sessionen.
Sedan alla intagit sina platser, utlät sig Herr Hugo som följer:
Såsom denna Akademis Ordförande har jag, under förutsättande af edert bifall, värde ledamöter, beslutat, att till prisämne utsätta en vederläggning af den äktenskapstheori, som finnes uttryckt i skriften
Denna vederläggning får författas i hvilken form och stil hvar och en finner för godt, helst dock med inskränkning till det allvarsamma.
Jag hoppas alla ledamöterne i vår Akademi, så manliga som qvinliga, deltaga i denna täflan, och dervid göra sitt bästa.
Hvad prisbelöningen beträffar, så veten J, att denna hittills bestått uti tillåtelsen, att på detta såkallade Jagtslott få vistas en längre eller kortare tid.
Detta kan nu svårligen komma i fråga; för det första derföre, att, efter jag ändå måste försörja er allihop, en sådan belöning för er icke skulle bli någon särdeles stimulus; för det andra måste jag tillstå, att jag icke litet blyges inför allmänheten, att hafva utsatt ett så beskaffadt pris.
Det är ju ett fel emot den svenska, särdeles mot den berömda Vermländska gästfriheten?
Hela verlden vet, att hvar och en hederlig gäst är välkommen hos oss; är han nu dertill en interessant person, en litteratör och en utmärkt författare och skulle hos oss vilja tillbringa några veckor, en månad, ja hela sommarn, så ser naturligtvis jag, liksom alla mina andra grannar, det mycket gerna.
Vinsten är ju mera vår, än hans?
Jag begriper sannerligen icke, hvarför Richard, innan han lät kungöra underrättelsen derom i vår tolfte del, icke gjort mig uppmärksam på det oskickliga deruti för mig, och det stötande för pristagaren.
Har Herr Hugo lust att hålla sig en Akademi, så har han också råd att bestå dukater.
Mellertid har jag beslutat, att priset för denna gång skall, i fall den lycklige är en karl, bestå i min superba, nyss tämda Flamingo, af Strömsholms bästa race, samt, ifall priset tillfaller ett fruntimmer, uti en shawl, den vackraste som står att fås vid nästa Fasting.
Skulle åter mot förmodan ingen skrift kunna belönas, så annoncera vi derom i tidningarne.
Men, inföll Julianus, skulle intet Farbror tycka, att detta kunde så gerna ske straxt?
Man kunde då vara så mycket mer förvissad om, att få en rigtigt gedigen skrift.
Detta var också min första plan, men jag har haft mina skäl, att afstå derifrån.
För det första är ämnet så klart, ligger så helt och hållet inom sunda förnuftets område, att detta icke bör bli något särdeles perlstickar-arbete, helst som J kunnen få någon ledning dels af hvad jag redan förut yttrat, dels af hvad Herr Flabbe förmodligen kommer att i sin recension anföra.
För det andra äro, Gudi lof, denna familjs ledamöter inga dufungar; och föröfrigt hoppas jag, att Herr Flabbe, som är litterat ex professo, skall göra oss den äran, att uppträda bland de täflande och vidare utföra sina tankar.
För det tredje skulle, i fall hela allmänheten inbjödes att deruti deltaga, detta erfordra nog lång tid, hvilket icke behagar mig.
Slutligen medför mitt nu träffade arrangement den särskilda fördelen, att priset stadnar inom huset.
Richard påstår i Jagtslottet, att Herr Hugo är en man, som visst inte anser penningar för lappri, – och deruti torde han hafva rätt.
Skulle än Herr Flabbe bli den segrande: nå väl, så vare också honom Flamingo rätt gerna unnad!
Men i sådant fall bör jag prevenera er, min vän, att ni måste bättre passa på tömmarne, än i söndags, då ni på släta kyrkvägen körde ikull med den gamla, allvarsamma Camilla.
Hvem kommer då att bortge priset? frågade Rudolfina.
Hvem annan än jag?
Hur kan du fråga så enfaldigt, min flicka?
Känner du då inte vår Akademies grundlag, som till och med redan finnes tryckt?
Dessutom när alla Akademiens ledamöter deltaga, eller supponeras deltaga i täflingen, så äro ju de allesammans jäfvige, utom jag?
För öfrigt hoppas jag, att du icke sätter i fråga min oväld eller min omdömesförmåga?
Men vore det inte allrabäst, att min bror sjelf skrefve med? frågade Eleonora.
Jag vill inte ta bort shawlen för dig, svarade Herr Hugo, leende.
Dessutom vet du, min syster, att jag bättre talar än skrifver, och att jag hellre dömmer öfver goda skrifter, än sjelf befattar mig med att skrifva sådana.
Men när skola täflingsskrifterna inlemnas? frågade Rudolfina.
Sednast i dag fjorton dagar till; inom den tiden bör enhvar af eder hinna till, att frambringa något förnuftigt.
Skrifterna, med iakttagande af öfliga formaliteter, såsom valspråk, namnsedlar, anonymitet, cacherade stilar, aflemnas alltefter som de bli färdiga, till Jacques, som är en tystlåten person, och som sedan tillställer dem mig.
Tre dagar efter fataliedagen
kommer resultatet att kungöras af Akademien, det vill säga af mig.
– Något vidare påminner jag mig icke att säga eder; jag önskar blott, att J måtten samla alla edra krafter, ty J hafven att göra både med ett stort geni och en stor sophist!
Behöfven J böcker, så veten J hvar bibliotheket är beläget.
Si så, lycka till, mine Herrar och Damer!
Sessionen är slut: protokollet blir således denna gång inte långt.
Hvad som vidare tilldrager sig på Jagtslottet.
Långsamma fjorton dagar! mumlade Slottsherrn för sig sjelf ett par dagar derefter.
Jag önskade, att hela verlden kunde tänka och skrifva så flinkt som Herr Flabbe, eller som hans mästare, Furumo sjelf.
Mellertid är det kanhända bättre, att man sjelf stryker ut för sig, än att man öfverlemnar detta besvär åt allmänheten.
Ett tidsfördrif hade han mellertid likväl uti, att läsa de många redan ankomna och immerfort ankommande recensionerna, och att deröfver göra sina anmärkningar.
J sen, go’ vänner, började han, att Herr Hugo icke mer är ”den sagolystne Paschan”, som låter smörja i sig alla möjliga slags sagor och historier, likt och olikt.
Nej, vi ha nu, Gud ske lof, fått en Akademi och dermed kritik i huset!
– Men se här ha vi diverse recensioner, hvilkas läsning jag hittills sparat.
Aftonbladet har, som vanligt, först blifvit färdigt.
Man halkar der lätt förbi den anstötliga äktenskapstheorien, man låtsar ingenting märka.
Dagligt Allehanda, som i allmänhet plägar ha litet bättre förstånd i litterära ämnen, så ofta den andra kamraten ej har sin O. O. tillhands, har ett par artiklar i ämnet.
Den ena är emot; den andra loverar mellan ja och nej.
Nå ja: allt detta är helt naturligt: å ena sidan vill man inte hacka ut ögonen på en broder (ty Richard är ju med i båda bolagen), å den andra sidan vill man icke stöta sig med allmänheten; ty, som jag förnimmer af bref från flera håll, är man ännu inte mogen för denna ”samhällsförbättring”, och allraminst tyckas våra fruntimmer låta påskina någon lust, att bli emanciperade.
Men för katten, hvad skulle min son Richard på galejan?
Hvad kan han ha att beställa i de stora tidningarna?
Hvad som vi hos honom värdera, finner ju der ingen användning?
Deras sträfvanden måste återigen förekomma honom såsom en barnlek; ty hans reformförslager äro, såsom jag nu tydligt märker, så vidunderligt tilltagne, att de förutsätta en ny uppenbarelse, en ny sedolära, ett nytt samhälle.
Detta allt lärer väl inte i hast låta göra sig, och vid ett sådant storstöp lära väl våra Publicister ändå inte ha lust att lägga handen.
Månn tro således man å ömse sidor rätt känner hvarandra?
Eller månne väl den ena blott vill begagna den andres folkgunst och credit, för att ömsesidigt drifva fram hvar och en sina grundsatser?
– Poeten Richard Furumo, medarbetare i Aftonbladet och Dagligt Allehanda! sådant hade jag för ett par år sedan aldrig kunnat drömma om!
Se här, barn, sade Herr Hugo en annan dag, se här ha vi också Litteratur-Bladet för December.
I en not tilldelas der Sara Widebeck en örfil med rigtig Vermlands-hand.
– Men apropos, Herr Flabbe, nu borde väl också er artikel hafva hitkommit.
Jag är nyfiken, att se, hvad ni med ert goda hufvud (ty ett sådant har ni ju?) kan hafva att säga i ämnet.
Det var förargeligt, att
Eos skulle uteblifva i går.
Oaktadt dessa och andra sysselsättningar blef tiden rätt ofta lång för den gamle herrn, och detta så mycket mer, som nästan alla af familjens ledamöter numera voro ovanligt litet synliga.
Likväl, så mycket nyfikenheten än plågade honom, tillät han sig dock, af grannlagenhet för Akademiens ära och värdighet, intet ens den aflägsnaste fråga om hvars och ens projecter för den stora högtidsdagen; men väl nödgas vi erkänna, att Herr Hugo, när han gick förbi vissa dörrar, liksom händelsevis stadnade, för att, om möjligt, förnimma en pennas raspande.
Ja, han har också sjelf medgifvit, att, när någon af de tre ”bättre pigorna”, hvilka plägade åhöra Törnrosromaunterna 10, inkom i rummet, han var barnslig nog att efterse, om deras fingrar voro bläckiga, för att derigenom upptäcka, om äfven de voro sysselsatta med att fäkta för könets reputation.
Postväskans öppnande var en af de befattningar, som Slottsherren förbehållit sig sjelf.
Dess uppläsande och brefvens utdelande skedde alltid med en viss högtidlighet, och Herr Hugo såg gerna, att så många af familjens medlemmar, som kunde vänta bref, dervid voro närvarande.
Nu måtte vi väl få Eos, sade Herr Hugo, under det han läste upp väskan.
Ja rigtigt!
Men si, detta är trean, och tvåan har således uteblifvit.
Curiöst!
Min vän, ÖfversteLieutenant Flach, känner jag för en så ordentlig man, att på hans postkontor inga bref eller tidningar bortslarfvas eller bli qvarliggande.
Han sköter sin syssla, han, rigtigt con amore!
Men det faller mig in, att jag sista postdagen var bortrest, och lemnade nyckeln åt er, Herr Flabbe.
Ni, öppnade, kan jag tro, väskan på er kammare, och der har ni säkert kommit, att sticka undan bladet.
Var god och gå efter det!
Herr Flabbe, synbart förlägen, stammade någonting, som uttryckte den meningen, att hans lilla recension vore ett hastverk, en obetydlighet, som på intet sätt förtjente läsas.
Herre, utfor Hofmarskalken med hetta, ni måtte väl icke med flit gömt undan Nummern.
Tidningen är min:
ni skall, om ni fordrar, få se qvitto från Carlstads Postkontor.
Hvarken ni eller någon annan har rätt att lägga beslag på min egendom.
Langa således hit bladet, karl; jag måste ha det, om det också bara vore för samlingens skuld.
Jag tål inga defecter, till och med inte ens i sjelfva Blackan.
Herr Flabbe gick, och infann sig snart ganska rigtigt med den saknade Tvåan.
– Godt, min vän! sade Herr Hugo.
Här står nu artikeln.
Du, Fabian, kan läsa opp den för oss.
– Men hvad, Herr Flabbe, ni vill gå?
Stadna dock qvar: jag förmodar, att ni icke skrifvit någonting, som ni behöfver skämmas för.
Var derför inte så modest!
Vi ha nu inga öfverdrifna anspråk; det är ju här inte fråga om någon prisskrift.
Fabian (läsande): ”Hvilken vänligt skön själ är icke denna glasmästardotter, det naiva, öfver den dumma convenansen och fördomen höjda naturbarnet!”
Herr Hugo.
Är ni besatt, Kolskrifvare!
Kallar ni en slik person för en skön själ, ett naturbarn?
Fabian (läsande): ”Oss har åtminstone detta trefliga och fridfulla Still-leben särdeles behagat.”
Hur har ni då läst boken, kära Flabbe?
Den handlar ju ända igenom om en resa, dels till sjös, dels till lands?
Derunder svär, träter och grälar ju den der Sergeanten med ångbåts-jungfrur, skänkmamseller, skjutsbönder och hållkarlar, om mat, smörgåsar, skjuts och Gud vet allt.
– Kallar ni sådant för Still-leben, och finner ni slikt så förb. trefligt?
Fabian (läsande): ”Boken har äfven en stor poetisk sida, ty den handlar om mensklighetens restauration genom en förändring af äktenskapet, hvilket är en af tidens största frågor.
Inledningen visar på engång författarens snillrika blick och hans varma hjerta för mensklighetens väl, samt hans .... fasta tro, att vår tid är en tid af det ädelt menskligas uppklarning ur fördomarnas förmörkande dimmor, en uppklarning af himlen på jorden, som af tusentals dumheter, menniskobud, fördomar, convenanser blifvit höljd af moln.”
Herr Hugo. Damiana gnäggar!
– Men läs på, Fabian!
Fabian (läsande): ”Det är mycket ruttet i vårt samhällslif ....
Ett af slägtets sjuka ställen, som annars mest borde ligga åt lifvets sol-sida, kärleken, är äktenskapet ....
För mängden af de ”hoplästa” eller vigda är äktenskapet olyckligt och högst otrefligt ...
Genom Förf:s förslag att ej göra det ”de jure evigt, utan upplösligt, när makarne finna sig ej passa för hvarandra”, blir ”mängden af makar ej tvungen att svära mened vid sin vigsel, derigenom nödgas de icke för alltid bo tillsammans och förstöra hvarandras psychiska och physiska väl, såsom nu är fallet.
Der det inre bandet är slitet, der är ceremoniens band mer af skada än af gagn.
Således kan Förf. ha många och vigtiga skäl för sin .... åsigt af samhällslifvets förbättring genom en ändamålsenligare förändring af äktenskapet ...
Emellertid är det säkra, att Förf. menat ingenting samhällsstörande, utan samhällsförbättrande och förlyckligande.”
Under läsningen häraf hade Slottsherrns vrede hunnit till kokpunkten, och hans ansigte till hvitglödning.
Likväl kämpade han synbart med sin hetta, för att icke förgå sig.
Men när den sista raden var utläst, utbröt han:
För svedda djefv ....
Men jag svär aldrig, och tål också inga svordomar i mitt hus.
Herre, ni är ett ...
Men jag är en förnäm man, och förnämt folk äro aldrig ohöfliga.
Jag tar alla närvarande till vittnen, att jag icke kallat er för ett får, så mycket ni än retar folk, att ge er den benämningen.
Herr Hugo steg upp, tömde ett stort glas vatten, och begynte vandra fram och åter på golfvet, under det han räknade till femtio, och under det Herr Flabbe framstammade några ursäkter.
Sedan på detta sätt Hofmarskalkens häftighet blifvit något afkyld, nalkades han Kolskrifvaren med hela Philip II:s grandezza i Don Carlos, när denne tilltalar den darrande hertigen af Medina Sidonia, och utlät sig på följande sätt:
Herr Flabbe!
Hittills hade jag trott, att ni vore en anständig person, möjligen något bornerad i era omdömen, men ändock en yngling med sunda, moraliska grundsatser.
Nu har ni likväl inför verlden uttalat sådana, som göra det betänkligt, att hysa er i ett hus, der det finns unga fruntimmer.
Det står er fritt, att, när fråga blott är om Furumos æsthetiska skrifter, i era recensioner exstasiera er och ropa ert eviga genialiskt! trefligt! vid hvarje rad, eller att kalla 11 ett sådant stycke som Amorina för ”en genialisk tragi-komedi”, som ”på engång omfattar hedendom och christendom”, – dermed gör ni ingen annan skada, än att ni samkar skratt öfver er; – men när ni, helst i ett blad, hvars flesta läsare kanske består af ungdom, träder in på religionens och moralens område, så borde ni vakta er, att förvexla svart med hvitt, och ej obesedt kyssa er mästares fotspår.
– Han värper många ägg, han, men alla äro inte guldägg – Hur sade ni: ”De flesta giftermål äro olyckliga.
– Hur vet ni det?
är redan detta så bestämdt afgjordt?
– Boken, påstod ni, skulle befrämja ”mensklighetens restauration genom en förändring af äktenskapet;”... genom otukt och skörlefnad, borde ni ha sagt.
Vackra läror!
Vacker ”himmel på jorden!” Ni såg ju, att sjelfva de stora tidningarna liksom baxnats att underskrifva denna i Sverige hittills oerhörda lära, som lär höra till Furumos ”framtids”-vurmerier.
Men ni, Herr Flabbe, som är lärd, som tagit kameral-examen och stora theologi-examen, ni finner er inte generad af några slags betänkligheter, att dertill sjunga amen.
Sådana galenskaper kallar ni för ”samhällsförbättrande” och ”förlyckligande.” Ni borde skämmas, Herr Flabbe!
Kort och godt:
ni kan i morgon packa ihop er kappsäck.
Lönen ända till Michaeli skall utbetalas eder på kontoret.
Adieu, min herre!
Herr Hugo gick dervid in i sina rum, och lemnade Kolskrifvaren mållös och alldeles förbluffad.
Frans tog honom vid armen och förde honom upp på sin kammare.
Sednare på eftermiddagen inträdde Frans i sin faders sängkammare, och fann honom, med stirrande blickar, sittande på sin stora konst-stol, i sin bekanta, år 1833 förfärdigade gröna siden-nattrock.
Jag fruktade nästan att jag skulle störa min goda fars middagssömn, började ynglingen.
Förargelsen med den välsignade Flabbe har alldeles förderfvat den för mig, svarade Herr Hugo.
Efter några omsvep begynte Frans, att till Kolskrifvarens urskuldande anföra hvarjehanda: – hans stora brådska vid recensionens uppsättande, – hans bekanta devotion för Furumo, som i allt hvad som rörde denne hans vän gjorde honom fullkomligt blind, – hans tillgifvenhet för huset, och slutligen hans hittills ådagalaggda stilla uppförande och otadeliga vandel ...
Men hur kan detta stå tillsammans med sådana grundsatser? frågade Herr Hugo.
Grundsatser?
Jag tror just icke, att Herr Flabbe egentligen äger några sådana, jag menar i litterära ämnen; ty annars är han visst hjertans from och beskedlig.
Men han lider, säger han, stundom under sina skrifverier af starka distraktioner; så att det då händer honom att säga, hvad han just icke menar eller borde mena.
Han har i Eos visat mig en hel hop så beskaffade ställen, som verkeligen tala till hans ursäkt.
Men nu är han helt ångerfull, och det alltsedan han hört Pappas raisonnement under läsningen af Det går an.
Så-å? frågade Herr Hugo, betydligt blidkad.
Men kan man verkligen lita derpå?
– Frans fortfor:
Såsom ett bevis på upprigtigheten af sin ånger och för att tillika godtgöra sin förseelse, erbjuder han sig att, under titel af Qvinnans Emancipation, skrifva och till Redaktören af Eos insända en afhandling af alldeles motsatt rigtning mot sina i den olyckliga recensionen uttalade åsigter.
Hm, det vore verkligen icke så illa.
Men jag kan likväl inte inse, huru redaktionen för sin heder skull möjligen skulle kunna intaga ett sådant stycke, helst så straxt efter.
Derföre, svarade Frans, erbjuder sig Herr Flabbe att ansvara.
Denna tidning, säger han, står öppen för alla möjliga slags åsigter, af hvilka läsaren kan välja hvilken han finner bäst lämplig.
Min Far har någongång talat om den grundlärde Upsala- Doctorn på Pappas tid, hvilken, rådfrågad af de sjuke, plägade uppräkna alla möjliga särskilda curer alltsedan Hippokrates, utan att dock ge företrädet åt någon enda, hvilket han öfverlemnade åt patienten; kunde nu denne icke förmås att sjelf välja, så använde han sjelf ingen af alla dessa lärda recepter, utan föreskref till slut en simpel hus-cur.
Ungefär så tror jag man förfar i den redaktionen, ehuru jag väl inte precist vet, om några curer alls der stå att finna.
Nå, kalla då in karlen! sade Slottsherrn leende.
När Herr Flabbe inkommit, började Herr Hugo:
Herre, ni har begått en dumhet, en stor dumhet.
Men jag har hört, att ni nu är omvänd och tänker, för att godtgöra ert fel, vederlägga er sjelf.
Godt: jag vill då ge er anvisning på Conversations-Lexicon och Carus’ Lehrbuch der Gynäkologie.
Följ dessa så presse ni kan, och blanda så litet som möjligt in edra egna tankar, – så skrifver ni då engång någonting förnuftigt!
Jag skulle blott önska, genmälte Kolskrifvaren, att få ställa denna skrift så, som vore den blott en fortsättning af min förut uttryckta åsigt.
Läsarn märker ingenting.
Allmänheten är glömsk, god och dum: jag har alltid denna sanning för ögonen när jag skrifver.
Må göra då, svarade Slottsherrn, ehuru jag just inte annars tycker om, att man blåser flera väder med samma mun.
– För öfrigt hör jag, att ni förmenar det deltagandet i våra Akademiska sammanträden skulle kunna lända er till någon förkofran i era æsthetiska studier.
Ni må alltså stadna qvar hos oss, efter ni så önskar.
– Frans! låt honom då till en början studera våra Handlingar, NB. våra egna, äkta, icke de Furumoiska!
– Vänd dem till er nytta, så mycket ni kan!
Håll föröfrigt bättre ordning i kol-räkningarna!
Men framför allt ber jag er, herre, att, medan ni vistas i mitt hus och bland mina fruntimmer, ni icke gör er besvär med att arbeta på samhällets förlyckligande och mensklighetens restauration.
Akademiens stora Högtidsdag.
En vecka eller något mera hade framskridit.
Man såg på Hofmarskalkens förnöjda utseende och behagliga mysning, att prisskrifterne började inlöpa.
Dock iakttog han immerfort en mystisk tystnad, och lät intet ord undfalla sig.
Sedan den sista inlemningsdagen gått förbi, blef hans mine mera högtidlig och tankrik, och nu sysselsatte han sig mest på sina rum.
Ändteligen kom den högtidliga dagen.
Under Eleonoras och Auroras förenade uppsigt, hade salen blifvit enkelt men smakfullt decorerad.
Ljus brunno i candelabrerne, och i stora kronans alla armar.
Bordet, med de massiva silfverstakarne, med Törnrosens bok och Akademiens Handlingar och Protokoller, alla väl inbundna, gaf en viss imposant anblick.
För närvarande funnos vid detta endast tvenne stolar, en fauteuil för Ordföranden, och, midt emot honom, en stol för den för tillfället extra tillförordnade Sekreteraren.
Akademiens ledamöter voro efter kön och ålder placerade på ena sidan; i samma rad, men skild genom ett lilet afstånd, satt Herr Flabbe, såsom ännu icke officielt utnämd ledamot, utan tills vidare blott Akademiens ämnesven och Alumnus; bakom dem suto Ermenhest, Fabian och ett par andra af familjens yngre medlemmar.
Midt emot, till höger om bordet, hade platser blifvit utsedda för Vicarius Pastoris Frycksell, Grufpredikanten Fryckstedt, Bruksdoctorn Fryckholm, Assessorn och Kronofogden Frycklund med deras fruar och döttrar, jemte åtskilliga andra för tillfället inbjudne vittra gäster.
I fonden af salen voro taburetter framsatta för de tre æsthetiska pigorna, hvilka också voro förhanden.
På slaget fem inträdde Herr Hofmarskalken Löwenstjerna i full uniform med nordstjernan, bugande sig för åskådarne, till höger och venster, höfligt men med värdighet.
Efter honom gick förste Bokhållaren Fryckblad, bärande på ett silfverfat de inkomna prisskrifterna.
Men under det att Slottsherrn långsamt nalkades sin stol, hade, obemärkt af de fleste åskådarne, en främmande qvinsperson inkommit och tagit plats bland de tre ”servanterna”.
Mine Herrar och Damer! började Ordföranden, med högtidlig röst.
J kännen ...
Men för knäfveln, Herr Fryckblad, stå inte der och krusa!
Jag har ju uttryckligen sagt honom, att han för i dag är constituerad till Sekreterare, efter
Frans sjelf är jäfvig och alltså för tillfället icke kan fungera.
Sitt då ner, kära vän, och gif noga akt på hvad här säges och förhandlas, och skrif det ned med samma ordentlighet, som han i sina böcker brukar registrera in brännvin, spannemål, stångjern och dagsverken. – ...
Alltså, mine Herrar och Damer!...
Men i det Herr Hugo såg sig omkring, blef han varse den nyss omtalta obekanta personen.
– Hör hit, Jacques, hvad är detta för en menniska i främmande drägten, dernere bland pigorna?
Hvad vill hon? hur har hon kommit hit in? – hvem är hon? – är det också en vitter person?
Med Hans Nåds förlåf, svarade Jacques, så är det Herr Furumos såkallade ”vildnarciss”, Brita på Skällnora Qvarn, numera gift med bonden, redlige och förståndige Per i Grana.
De ha gifvit sig hit upp åt våra bygder med en brännvinsfora.
Brita har inte velat resa från orten, förr’n hon fått uppvakta Hans Nåd, om hvilken hon hört talas så mycket; ty nådig Hofmarskalken är känd också i hela Roslagen.
Dessutom har hon flitiga helsningar från Herr Furumo, och som nu Hans Nåd så ofta sagt, att i religion och vitterhet ingen rang gäller, så har jag på denna stora högtidsdag velat göra Hans Nåd en liten glad öfverraskning, och derföre öfvertalt Brita att komma in.
Blyg är hon också intet af sig.
Så-å!
Brita är då ingen diktad, ingen idealisk person.
Jag kunde väl tro det, hon är alldeles för naturlig.
– Men i sanning, Jacques, du tar dig bra stora friheter: det är din lycka, att jag och du äro så gamla vänner.
Men jag menar likväl du visste, att jag aldrig tyckt särdeles om den menniskan?
Ja, Hans Nåd, men den rätta Brita är på långt när icke så tvär och otreflig, som hon var emot Herr Furumo på Qvarnen.
Kanske har hon nu blifvit muntrare och litet mer upp-piggad, se’n hon blef gift.
Men en fördömd rospiggska talar hon alltjemt.
Nå ja, lät henne då bli qvar.
I morgon har jag, min själ, lust att pröfva, om hon verkligen är så stark i balancerkonsten och equilibristiska öfningar, som hon är utropad.
Ja, som sagdt: låt henne då sitta, efter hon engång kommit in!
Men det säger jag dig, Jacques, att skulle också den andra ”vildnarcissen”, jag menar den gemena Widebeckskan, komma åkandes med sina glasaskar, så visar du henne genast på porten.
I mitt hus får hon inte sticka sin fot.
– Vänta!