Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Något bakom De Ronska huset, eller det hus vid Stadsgården, som är försedt med pelare, skulle spår för hästbanor utgå, så väl till Riddarholmen som längs hela Skeppsbron, derifrån på en lätt viadukt öfver till Blasieholmen, genom den s. k.
Stallgränden och direkte till Nybrohamnen.
Den innersta delen af Nybrohamnen skulle flyttas ut, så att man kunde få en rymlig lastkaj äfven mellan Blasieholmen och Nybron.
Denna plats är, som Hrr:ne veta, redan till en del fylld, så att knappast en båt kan komma fram-, i ändamål att motverka sjunkningen af bron vid Berzeliilund.
På detta sätt skulle man få en god och rymlig plats, och den norra jernbanan skulle då, på sätt Hr Leyonanckar föreslagit, komma fram till Nybron.
Hrr:ne se således, att jag kommit till samma resultat som Hr Ericsson, blott med den skillnad, att jag föreslagit en kommunikation mellan de båda bangårdarne, då han deremot vill hafva en gemensam bangård.
I afseende på hästbanorna hafva vi samma åsigter.
Således är det ju ingen fråga om att vi icke åsyfta samma fördelar, men i afseende på kostnaden och faran är det väsendtliga skiljaktigheter.
I kostnaden gör mitt förslag en besparing af öfver en mill., ty först och främst upgår fyllningen vid banans formerande utmed Skinnarviksbergen till 130,000 R:dr, banans bildande från södra bergen till Riddarholmsbron 464,000 R:dr, 2:ne rörliga broar 84,000 R:dr, banans formerande utmed Riddarholmen 145,000 R:dr, 2:no brobyggnader, på 3 spann hvardera öfver Norrström 320,000 Il:dr.
Jag har således ett betydligt öfverskott att röra mig med.
Byggandet af de af mig föreslagne magasiner fordrar måhända större delen af denna summa, men detta kapital blir dock icke ett dödt, utan tvärsöm ett högst räntegifvande kapital genom de hyror, som magasinerne lemna.
Vidare vinnes, hvad som är så be hofi i gt och hvaraf nu en kännbar brist finnes, nemi. just dessa magasiner.
Handel och rörelse få äfven tillfälle att utbreda sig på söder, hvarest så godt men nu obegagnadt utrymme finnes för industriella anläggningar af alla slag.
Jag tror således, att mitt förslag både har det praktiska för sig och äfven ganska bestämdt
Den 6 December /. m. 437 medför en högst betydlig besparing.
Jag beklagar på det högsta att denna angelägenhet icke blifvit närmare debatterad mellan Hr Ericsson och ledamöterna af Komitén; men jag har åtminstone icke gjort mig skyldig till den förebråelse, Hr Hjerta framkastat, att jag icke velat göra mina anmärknrr, tvertom, jag har alltid bjudit till så vidt det varit mig möjligt, att få yttra mig i saken.
Jag har erbjudit min tjenst vid många tillfällen; jag har anhållit att blifva använd, men det bar icke blifvit mig medgifvet; och då må man icke lägga mig till last, om planer framkomma, hvarom jag icke bar någon kännedom.
Jag har till och med en gång sagt till vederbörande, att jag icke trodde, man borde nu ingå i detaljer öfver stationerne i Stockholm, enär denna fråga är så invecklad, att den torde fordra flere månaders moget begrundande.
Men intressant vore både i sanitärt och merkantilt hänseende att få vara med i upgörandet af denna plan; och jag vågar säga bestämdt att utan grundligt studium af en mängd förhållanden i ena och andra hänseendet kommer man icke till något tillfredsställande resultat.
Att, såsom Hr Nordenfelt sade, lagstiftaren icke skall befatta sig med denna" sak, kan jag ej medgifva.
Tvärtom mäste han göra det, när såsom här det gäller milhr.
Då om någonsin är nödigt att se lill, det milkna rätt användas, och icke låta sig hänföras blott af det storartade i projekter.
Detta, mina
Hrr, har jag sagt utan att på minsta sätt vilja nedsätta Hr Ericssons förtjenster; jag är långt derifrån, och jag kan icke på bättre sätt uttrycka mitt erkännande af hans öfverlägsenhet, än att jag skulle anse som en heder att få tjenstgöra under honom, hvarom jag äfven anhållit mer än en gång.
Jag tror, att jag icke kan gifva honom någon större hyllning, men der jag ser, att han efter mitt begrepp har orätt, der tror jag det tillkomma mig som hederlig karl att säga det.
Ingen menniska skulle heldre än jag se honom på taburetten, och äfven med ryggstöd på densamma, men jag vill i honom se en Konungens ansvarige Rådgifvare, icke en Riksföreståndare, som man nu velat göra honom till i denna sak.
Jag skulle hafva åtskilligt att ytterligare anföra, lill svar på hvad jag här hört yttras; men jag måste bekänna, att jag i detta ögonblick är oförmögen dertill, enär jag känner mig ganska illamående.
Kanhända jag i e. m. kan få tillfälle att fortsätta, med Hermes samtycke.
Jag skulle hafva orsak att förebrå mig, om jag förlängde denna debatt, genom att uptaga till besvaranda sådane inkast mot den K.
Proposm, hvilka redan äro på ett segerrikt sätt i sjelfva Piopos:n undanröjda eller af andra talare uptagna och vederlagda.
Mitt anförande skall således blifva ganska kort, men jag nödgas utbedja mig R. och Ad:s öfverseende, om det kommer att sakna logiskt sammanhang, emedan jag måste ingå i vederläggning af anmärkmr.e i den ordning de blifvit framställde.
Sparre har anfört, att då K
M. funnit nödigt höra Ofverste Ericsson öfver Komiténs förslag, det åtminstone hade varit rätt sätta Komitén i tillfälle att å sin sida få ingå i förklaringar öfver Ofverste Ericssons yttrande.
Detta skulle 438 Den 6 December f. m. naturligtvis hafva föranledt dertill att samma rättighet, som blifvit Komitén tillerkänd, äfven bordt komma honom till godo, så att äfven han fått replikera i anledn. af Komiténs anmärkn:r.
En så processual form är icke vanlig i administrativa mål, och lät sig icke'heller rätt väl förena med den skyndsamhet, hvarmed ärendet borde behandlas för att i behörig tid kunna inlemnas till Ständerna.
Sparre hade för öfrigt velat inleda denna fråga i en ännu vidlyftigare procedur, då Hr Gr:n yrkat, att äfven Landshöfd.
Emb:na bort höras öfver detta ämne.
Jag befarar emellertid, att då det gällde antagandet af ett jernvägs-system för hela Riket, dessa yttranden, om de infordrats, icke blifvit mycket uplysande, och för öfrigt icke ledande till en upfattning af frågan i sitt hela och oskiljaktiga sammanhang.
Sparre fästat mycken vigt vid en sats, som Hr Gr:n synes anse som axiomatisk, eller att rörelsen är mycket större norr än söder om Mälaren, hvarvid Hr Gr:n tyckes hafva fästat sig vid trafiken å den stora Stockholmsvägen utmed norra Mälarestranden.
Att förhållandet så skall synas på vissa delar af denna väg är naturligt, då hela trafiken emellan Mälare-städerna och Stockholm koncentreras på denna enda väg, hvaremot inom Södermanland finnes fyra para 1 le 11 löpande vägar, som alla leda till Stockholm, å hvilka trafiken är fördelad, under det att den passerar länet.
Annorlunda visar sig deremot saken, om man jemför rörelsen vid de närmast Stockholm belägna stationerna, sedan vägarne förenat sig.
Man kommer då med all visshet till ett, annat resultat än det Gr:n framställt.
Jag kan icke förlika den värde Grins påstående att det skulle vara ändamålsenligt att draga norra banan i den riktning Grin förordat, derför att den berör så många städer, dermed, att Grin straxt derpå yttrade, det dessa städer hade ingen nytta af att jernvägen droges till dem, och att om också så skedde, skulle de i alla fall endast blifva små och obetydliga orter.
Bland de satser Grin framställt, är det en som jag icke lyckats fatta, den nemi.: att det skulle vara redan afgjordt, att den vestra stambanan skall dragas norr om Mälaren.
Grin har visserligen åberopat Utdrag ur R.
Stirs Skrifvelser, men jag har icke kunnat förstå annat, än att de rörde R.
Stirs Beslut angide KöpingHult-banan; att för öfrigt icke något beslut i detta afseende är fattadt, måste vara temiigen gifvet, ty hvar skall det sökas?
I Riksd.Beslutet från förra Riksdagen finnes det icke, och i K. M:s Nåd.
Propos. och de Skrifvelser, som utgått från Regeringsmakten äro helt andra åsigter uttalade.
Hvar ser man då beviset för den satsen, att det vore en afgjord sak att vestra stambanan skall dragas norr om Mälaren?
Sparre har yttrat, att det sunda förnuftet presiderade för beslutet att anlägga Köping-Hult-banan.
Jag bestrider visserligen icke att i detta beslut legat en fosterländsk syftning, men huruvida beslutet varit så särdeles nyttigt, huruvida det haft de följder man åsyftade dermed, det synes vara en annan Den 6 December f. m. 439 fråga; derom torde tankarne vara delade.
Gr:n har trott att det sunda förnuftet i detta fall skulle hafva bibehållit sitt välde, om icke intrigen, jag upfattade det så, hade lagt hinder i vägen derför.
Visserligen har man, mine Hrr, stött på en intrig i detta fall, ty vi veta att det var en högst beklaglig och verldskunnig intrig, som störtade Köping-Hult-bolaget, men något annat spår till intrig har det åtminstone icke lyckats mig att på något sätt uptäcka, men väl har jag varit vittne till en strid mellan kompetetente auktoriteter i denna fråga på det mest öpna sätt, då man gifvit hvarandra skäl för och emot.
Gr:n har yttrat att förslaget till anläggandet af den vestra stambanan, söder om Mälaren skulle hafva utgått från några jordägare i Södermanland.
Förslaget har utgått från en aktad jordägare i Södermanland, hvilken nu icke är Riksdagsman vid denna Riksdag.
Det har blifvit framstäldt i länets Hushållssällskap, som gillade detsamma och updrog åt en Komité att behandla frågan.
En annan talare har yttrat fruktan för det storartade i Öfverste Ericssons förslag.
Det kan ingen bestrida, mine Hrr, att ju icke införandet af ett jernvägssyslem i Sverige är ett ganska stort företag och skall det kunna lyckas, måste äfven utförandet lemnäs åt sådane personer, som visat sig äga förmåga dertill; men derföre att åtskillige delar af förslaget synes oss oväntade och djerfva, icke ligger deri något skäl att hysa misstroende mot detsamma.
På något måste man väl tro: och bör man då icke hysa förtroende till en man, som har så fullkomligt ådagalagt sin förmåga att utföra hvad han åtagit sig och som besitter den sällsynta egenskapen att ikläda sig ansvarighet för de förslag han framställt.
Att denne man skall komma att möta motstånd är ingenting oväntadt, ingenting hvaröfver man behöfver förundra sig.
Man vet att hvarje utmärkt personlighet har mött motstånd vid utförandet af sina planer, vid verkliggörandet af stora idéer som de omfattat.
Må man endast ihågkomma den ovilja, de svårigheter och det obehag som Gr. von Platen hade att utstå i och för utförandet af Götha kanal.
Jag skulle önskat att min värde vän Gr. von Rosen hade funnit andra skäl för bevisande af sin sats, än att åberopa ett enskildt yttrande af Öfverste Ericsson, som skulle möjligen kunna tydas såsom innefattade det tvifvelsmål om bans förtroende till sin egen förmåga att bedöma eller utföra förelag, för hvilka Regeringen med så stora skäl ställt honom i spetsen.
Gr. von Rosen torde tillåta mig att erinra det ett sådant bevisningssätt icke är parlamentarisk.
Jag antager för öfrigt att Gr:n lagt för mycken vigt på ett uttryck, som tvifvelsutan icke var så alldeles menadt.
Man har anmärkt, att arbetsplanen icke skulle omfatta den del af vårt jern vägssystem, som sträcker sig mellan Sala och Frövi.
Skälet dertill är ganska naturligt. K. M. har icke kunnat framställa något bestämdt förslag i detta afseende, då undersökningen ännu icke blifvit fullbordad, enär Komitén haft en annan åsigt om banornas sträckning.
Innan man upgjort med Köping-Hult-bolaget uo Den 6 December f. m. på hvad vilkor detta bolag är böjd t att afträda sin eganderätt och de privilegier det anser sig äga, är det icke möjligt att fatta beslut om något byggnadsföretag eller fullbordan af den bana som står i ett oskiljaktigt sammanhang med Statens öfvertagande af Köping-Hult-banan, så framt men icke vill inleda en sådan sakernes ordning mellan Staten och detta bolag, att detta sättes i tillfälle att kunna föreskrifva Svenska Staten hvad vilkor som helst för en öfverlåtelse.
Hr Gr. von Rosen bär åberopat ett yttrande, som till honom skall hafva blifvit fäldt af en hög personlighet i afseende på den strategiska vigten att draga en jernbana vester om Sigtuna-fjärden.
Jemte det jag får göra den anmärkn:n att något misstag måste hafva upstått i upfattningen af den högre personlighetens mening, finner jag mig föranlåten erinra, att hvad H. M. Konungens tanka om jarnbanornas riktning i strategiskt hänseende, det har K.
M. ganska tydligt uttalat i Sin Nåd.
Propos., som innefattar ett gillande af Ofverste Ericssons åsigt i dessa delar och ett underkännande af Komitén.
M. enskild må hafva yttrat, kan icke blifva föremål för våra öfverläggningar.
Det enda skäl för dess egen åsigt om banornas riktning i strategiskt hänseende, är, som anfördes af Gr, Rosen, att en fiende, som utvecklade stridskrafter norr om Stockholm i Roslagen, skulle kunna afskära banan, om den ginge rakt fram till Upsala.
Jag vet nu icke bestämdt huru långt afståndet kan vara mellan Stäket och Rotebro, der banan skulle komma att framgå enl.
Hr Ericssons förslag, men jag tror icke att det utgör mycket öfver en mil.
Nu frågar jag om man kan antaga, att en fiende som framtränger till Rotebro, icke äfven framtränger till Stäket.
Icke är det möjligt att någon fältherre skulle kunna begå ett sådant misstag som alt upställa sin armée för att leverera ett fältslag med ryggen vänd mot Sigtuna-fjärden.
Antager man åter att den bana, som är ämnad att gå mellan Stockholm och Stäket, lika lått kan afskäras som en bana mellan Stockholm och Upsala, så måste deraf följa att den förra banan i detta hänseende icke bar något företräde för den sednare.
Emellertid borde af en eller annan bland våra militärer äfven någon vigt fästas vid banans dragande vester om Sigtuna-fjärden, dels för att härigenom kunna med större lätthet kommunicera med Stäkespositionen i och för sig sjelf, dels med afseende å förekommande krigs-operationer från de vestra landskaperna i riktningen åt Upsala, hvarför jag begagnar detta tillfälle att uptaga dessa inkast, ehuru de icke under debatten blifvit framställda, och anmärker sålunda: att Stäkespositionen icke är felfri, emedan den kan kringgås, att den största lätthet att kommunicera med denna position med tillhjelp af ångbålsfarten redan förefinnes, och att det förslag för jernvägarnes riktning norr om Mälaren, som innefattar K. M:s Nåd.
Propos., erbjuder allt möjligt tillfälle att med en armée röra sig i vester, från riktningen af Upsala, och likaså för truppers transporterande till och ifrån Stockholm, ehuruväl de tillfällen, då de norr om
Dalelfven förlagde trupperna kunna komma att påkallas till Stockholms försvar, borde blifva ganska få, enär deras närvaro är be - Den G December f. m. 441 höflig för att försvara den vidsträckta del af Riket., der de äro för lagde.
Jag har nu uptagit de egentligaste anmärkn:r, som blifvit framställda mot den K.
Pioposrn, och får endast uttrycka min öfvertygelse vara den, att ehuru möjligen den granskning förslaget kommer att undergå hos R.
St:r kan gifva anledn. till några mindre förändringar i en eller annan bestämmelse, skulle likväl, i händelse icke systemet i sin helhet antages, det blifva ganska svårt för R.
St:r att upställa något bättre.
De talare, som före mig haft ordet, hafva blott fästat sig vid den föreslagne jernvägens riktning; derom vill jag icke orda, så mycket mindre som jag erkänner mig icke hafva någon lokalkännedom; men då icke ett ord är taladt om den skyndsamhet hvarmed arbetet, enl. förslaget, borde verkställas, tillåter jag mig i detta afseende framställa mina betänkligheter, på det åtminstone någon å detta hus häröfver skall hafva yttrat sig, Jag ber likväl att detta icke måtte missförstås så som om jag icke, nu som förr, vore en varm vän af denna häfstång för industrien, öfvertygad, som jag är, att den skall framkalla både välstånd och rikedom i landet.
Men jag fruktar, att då man nu föreslagit att arbetet skulle verkställas med en utgift af 9 milhr och med en arbetspersonal af minst 10,000 man årligen, som är vida mer än dubbelt mot hvad hitintills här har blifvit användt, så kan detta utöfva en tryckning på den öfriga industrien, så att då man å ena sidan söker befrämja fortskaffandet af de produkter, som fås i landet, man möjligen å andra sidan föranleder minskning af produktionen.
De 9 mill:ne kunna icke erhållas ulan uplåning.
Vi veta huru svårt det f. n. är att göra uplåningar i landet, och om det ock skulle gå för sig, på sätt som är föreslaget, så skulle deraf alltid följa att penningarne tagas bort från andra industriela företag, och vi måste medgifva att de flesta sådana här i landet blifvit utförda med lånta penningar.
Att deremot taga dessa summor från utlandet, hvilket under sådana förhållanden kanske vore det bästa, skulle medföra en icke obetydlig skuld tili utlänningen, hvarföre vi ofta, under andra omständigheter, burit fruktan.
Men icke nog dermed; det skulle säkerligen blifva oss alltför dyrt, såsom förhållanderne nu, på sednaste tiden, gestaltat sig.
Hvad arhetsmanskapet beträffar så, om det skulle tagas från åkerbruket och andra näringar, skulle dessa komma att lida alltför mycket deraf; och om man öfverräknar hela den del af Svenska befolkningen, som kan sägas låna sina armar åt det lägre arbetet, om man beräknar allt det arbete som måste åtgå till jernvägar, befästningar, som icke kunna åsidosättas, äfvensom andra allmänna arbeten, så tror jag att detta tillsammantaget blir nog mycket för att kunna utföras af Svenska arbetare.
Dertill kommer ökade vapenöfningar, som också draga en stor del af arbetskraften från näringarne.
Deremot ber jag att få föra Utsk:s tankar på möjligheten af att använda utländska arbetare; ty vi se t. ex. att icke mindre än G å 8000 arbetare från LippeDitmold begifva sig årligen till Danmark och der hafva sin arbets - 442 Den 6 December f. m. förtjenst hela sommaren, och sedan vända tillbaka på hösten.
I Nassau hörde jag för!idet år att arbetslönen icke var högie än ^ R:dr Svenskt tuko.
Arbetsfolket der tycktes vara mycket villiga att flytta till andra orter för att arbeta.
Jag hörde ock att flere hade begifvit sig till Danmark.
Jag hyser ingen farhåga för utländske arbetare, och tror att man lika väl kan och bör begagna dem, då man deraf är i behof, som man begagnar sig af utländska kapitaler, då man icke kan få dem i eget land.
Dessa betänkligheter har jag ansett mig här böra framställa, och önskar ingenting högre, än att de kunna undanröjas och att vi måtte komma i åtnjutande af den fördel, som jag lika med mången annan efterlängtar, nemi. att en gång få åka på en Svensk jernväg.
Jag slutar detta anförande med erkännande af den grundsats, att ju fortare ett sådant allmänt arbete verkställes, destomindre kostar det i afseende på den ränta det drager; men det bör likväl icke drifvas så, att de öfrige näringarne derigenom undertryckas, ty detta kan åstadkomma förluster, som icke synas, men kännas desto djupare, — större, än de skatter, hvilka landet kunde komma att draga äfven- under en längre tid i och för jernvägen.
Jag får bedja 11. och Ad. om ursäkt att jag, med anledn. af några anmärknir, som blifvit gjorda mot mitt förra yttrande, nu ånyo tager dess upmärksamhet i anspråk.
För min del har discussionen, sedan jag sista gången hade ordet, synts mig blifva så upvärmd, att jag tyckt den gå nog långt, och jag får hemställa, om ej åtskilligt af hvad här blifvit yttradt har gått utom det som borde utgöra föremål för R. och Adis öfverläggning.
En talare har sagt att det vore fråga om intriger.
Ingen annan än han har, så vidt jag vet, satt ifråga att intriger här vore med i spelet, utan man har hållit sig till dels fakta och dels de sannolikheter, som äro bemtade ur sjelfva den K.
Proposin, sådan den kommit R.
St:r tillhanda.
Jag skall nu be att få yttra mig i an leda. af någons här gjorda påstående, att Frih.
Sprengtporten helt och hållet vederlagt eller gendrifvit den, efter hans tanke, af mig oriktigt gjorda upgift, att det var en afgjord sak under föregående Riksdag, det jernvägen skulle dragas norr om Mälaren.
Jag får då anmärka, att det visserligen icke var en juridiskt afgjord sak; men R. och Ad. torde sjelfva känna till, om det icke togs för afgjordt endast och allenast att jernvägen skulle läggas norr om Mälaren, och om icke planen att lägga den söder derom upstått först efter den Riksdagen, samt att man då icke alls hörde talas härom.
Sprengtporten har sagt, att då utförandet af jernvägarna i Sverige lemnäs åt en man, som har visat sig kunna tänka och utföra saker i stort, hvarföre bör man då icke tro på honom ?
Han har erinrat om det motstånd, som stora män rönt i utförandet af sina idéer.
Jag får då anmärka, att här är icke fråga om utförandet, utan här är fråga om jernvägens riktning, och i detta afseende tror jag icke uteslutande på en auktoritet, äfven den förnämsta.
Sprengtporten har invändt mot den yttrade önskan, att Hrr Komitérade måtte höras öfver Hr Öfverste Den 6 December f. m. 443 Ericssons förslag, att om detta skett, och Komitén skulle fått gifva påminnelser dervid, skulle Ofverste Ericsson fått afgifva påminnelser vid Komiténs påminnelser, och hvartill skulle detta hafva ledt ? säger Frilen Jag tror icke att det varit så farligt, i fall Komitén fått afgifva påminnelser, och Hr Öfverste Ericsson då också fått tillfälle att yttra sig deröfver.
När det är fråga om en sak som gäller 100 milhr, när det är fråga om ledning af banor, hvilkas bestämmande måste utöfva ett vigtigt inflytande på Rikets välstånd och frid, då tror jag verkligen att det upskof i tid, som härigenom kunnat blifva en följd, kunnat vara ganska väl användt.
En annan värd talare, Hr Montgommerie, har förmenat att Staten icke borde handla som en enskild person i afseende på valet af riktningen för jernvägarne.
Jag tror att Hr Montgomerie misstager sig och att just deri ligger ett stort felsteg, om Staten hushållar i olikhet med de enskilde.
Det bästa sättet, så väl för Staten som för den enskilde, blir alltid att söka nedlägga sina kapitaler der, hvarest de snarast bära tillbaka ränta och kapital, emedan dessa medel då så mycket förr blifva lediga att användas ånyo.
Jag får tillika uprepa, hvad jag förra gången sade, att det icke kan vara annat ändamål med jernvägar, än med andra vägar, det nemi., att sammanbinda orter med hvarandra, för att transportera redan befintliga produkter och de som derigenom upkomma.
Det måste vara lätt begripligt, att detta bör, om möjligt, afses äfven vid anläggande af s. k. stambanor, ehuru visserligen hos många ingår såsom en grundtanka för dessa, att med största möjliga hastighet kunna genomrutscha hela Riket, och att man derföre, utan konsiderationer, bör taga den korta vägen från den ena ändpunkten till den andra.
Men hvad beträffar den politiska och strategiska sidan af saken, som några förmena skall utgöra den hufvudsakligaste vinsten af att välja en sådan kortare bana, och hvarpå man egentligen lagt vigt, så ber jag att få fästa upmärksamheten på, att då fråga är om landets försvar så betyder det, då man skall från en långt aflägsen punkt transportera trupper och krigsmateriel på jernväg, oändligen litet om denna transport kommer en timma förr eller sednare, i följd af någon förlängning i vägen, enär man i alla fall vinner hufvudsaken att bespara flera dagsmarcher.
Men deremot betyder det ganska mycket, om man genom jernvägens anläggning kan åstadkomma dels besparing i stora utgifter, dels en relativ besparing genom att leda den öfver rika trakter, der den kan utgöra ett medel till forsling och afsättning af de produkter som finnas.
Hr Nordenfelt har sökt att vederlägga mig i afseende på mina yttranden om den Zweigbergska jernbanan i Westergöthland, och jag betviflar icke Hr Nordenfelts öfvertygelse i detta fall.
Jag har anfört såsom erkändt, att denna bana skulle blifva 3 fjerdingsväg kortare än någon annan, och att Hr Ericsson har sjelf till en del erkänt dess ändamålsenlighet samt att de anmärkn:r han gjort mot denna bana, härleda sig, enl.
Hr Zweigbergks påstående, från misstag som han begått i sina beräkningar.
Jag tror derföre att det varit skäl för Regeringen att låta andersöka denna bana, ehuru Hr Nordenfelt visserligen upgif - m
Den 6 December f. m. vit att han sjelf undersökt densamma och funnit
Hr Zweigbergks upgifter icke vara fullt riktiga.
Ehuru jag hyser stor aktning för Hr Nordenfelts kunskaper, får jag likväl erinra om att Hr Zweigbergk är äldre Ingeniör än Hr Nordenfelt, han har studerat