Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi veta, att i England, der nian icke har ondt om folksamlingar, vapenmakt sällan behöfver användas för att skingra folket; deremot inträffar det ganska ofta, att den civila myndigheten nödgas använda sina batonger eller polistecken för att skingra samlingen , såvida den antager en vådlig karakter.
Slutligen får jag fästa Hr Lefre'ns uppmärksamhet derpå, att det icke finnes i den framställda propos;n ovillkorligen bestämdt, att den civila myndigheten först skall hafva lemnat den militära myndigheten tillåtelse att använda vapenmakt, innan den får begagnas; tvertom är det alternativt medgifvet militär-befälhafvare att handla på egen hand — en omständighet, den jag förut underlåtit anmärka, men som också är en af de tillsatser i propos:n, hvilka grunda sig på Justitiasrådet Snoilskys juridiska auetoritet.
Hr Lefrehis anmärkn:r emot mitt yttrande synes alltså, efter mitt sätt att se, involvera lika många anmäi kn:r mot den K. propostn, som — jag upprepar det — verkligen är högst förvillande författad, och bör i många hänseenden förtydligas, innan den kan af lagstiftande makten antagas.
Sedan Preussiska lagstiftningen bär blifvit åberopad, må jag anföra huru ämnet ses och behandlas i Europas constitutionella länder, såsom i England, Frankrike, Holland, Belgien m. fl. Der ses sällan aetioner emot militärer, som till repression af upplopp varit commenderade.
— "Trenne äro mina skäl” svarar lagskipningen till de klagande, ”nemi.
Co det J öfverklagen var oundvikligt, ock liksom jag haden J bort förutse att när jag tvangs släppa lös mina knektar, skulle det nödvändigt gå våldsamt till och äfven onödiga våldsamheter förefalla.
Det har icke stålt i min makt att så bilda mina soldater, alt de skulle kunna med fullt upplyst och lugn pröfning gå homoöpathiskt till väga oell alltid afmäta repressionen efter behofvet.
Således, när J icke kunde förvänta eder detta, som jag icke heller kunde åstadkomma, så ägen J icke att påstå, och jag icke att lemna aetion för sådana öfverdrifvet skarpa tilldragelser, som ligga i dessa beklagliga uppträdens natur oell således voro oundvikliga. a:o Vid sådana, liksom vid alla rättegångar i brottmål, utgöra ju vittnesmål den hufvudsnkiiga och nödvändiga domsgruuden.
Men hvarifrån skall denna, till ifrågavarande rättegångars afgörande, bernias?
Hvar skola nu vittnen tagas?
Nu har t. ex. en gardist bug - Den i5 Juli f. m. 27 gil en gesäll, oell gesällen har försökt ntt afbetsla gardisten? häst; domaren spörjer gardisten:
"hvarföre högg du gesäl len?” ”Jo,” svarar denne, ”derföre att han ville betsla af ”min häst.”
Domaren spörjer gesällen: ”hvarföre ville du betsla af gardisten? häst?
’ ”Jo, derföre att gardisten högg ”mig.”
Månne kringstående vid sådana tillfällen och uppträden bevista dem i den lugna sinnesförfattning, som gynnar den uppmärksamhet, hvilken allena kan försätta opartiska vittnen i stånd att taga på siu ed huru i sådan brådskilnad tillgått och hvilketdera först skedde: hugget, eller afhetslingsförsöket?
Och huru de partiska vittnena, nemi. gardisten och gesällerne vid sådana tillfällen sett, derom hafva domare en bedröflig erfarenhet. — ”Alen," säger lagstiftaren, ”livi skulle jag bereda lättegång vid en sådan ut”sigt af behörigt domsluts omöjlighet?” — 3:o Säger lag— skipniugen så här: "J alle, som åren qvar efter den lagliga tillsägelsen, J fån, och thel med rätta, hälla till godo de skador J lidit.
J bestån af 3 classer: 1) de som bedrifva upprors- eller upploppsgerningarna och att de ligga ogilda, det har allmänna lagen alltid sagt och derom kan icke tvistas; 2) de der, som stå med händerna på ryggen oell se på och ännu icke aro verksamma mea blifva det så snart de tycka att det börjar gå bra.— Icke är lagen skyldig recoliven t ion åt sina fienders reserver; 3) de benevolenta åskådarne.
” Allmänna makten är skyldig sitt skydd åt dem, som vid operahuset trängas om inträdesbiljetter, men icke åt dem sorn trängas 0111 att få åskåda ett upplopps-spektakel.
De äro högligen skadlige i det de belamra truppei nes 1 örelser, vålla förlägenhet att skönja vän från fiende, och öka upploppets dristighet genom det utseende af månglalighet det genom dessa nyfiknas närvaro erhåller.
Otaliga kungörelser hafva till öfverflöd upplyst allmänheten 0111 pligten för de välsinnade att afhålla sig ifrån upploppsplatser.
Askfidarne hafva således att skylla sig sjelfve.
Dessa äro de grunder, på hvilka ofvananförila länders lagstiftare oftast vägra ifrågavar. actioner.
— Det som näst i ordningen och högligen påkallar lagstiftningens uppmärksamhet, är sättet att behandla de actioner, som befinnas behöriga.
Omöjligen kan vår behandling deraf vara den rätta.
Förgripelse!- af na i 1 i ta 1 er, begångna i Juli och Augusti månader 1838, hafva blifvit afdömda i slutet af 133g och i början af 1840!
Instämda mål,' rör:de förgripelse!' begångna i Juni månad 1S38, äro icke afdömda ännu!
Nu synes det väl temmeligen påtagligt, att här förfelar lagen sitt ändamål, som icke får vara hämnd, men är skräck och varnagel, — till föiekommande af brottens förnyande.
— Men hvad straffdomar, fällda 1840, verkat till sans och laglydnad 1838, det kail en hvar bedomina.
Med detta nu anförda har jag endast velat och bort a8 Den i5 Juli f. m. förfullständiga vetandet om förhållandet i alla öfriga I a gJjuud na lander.
Må jag, innan jag slutar, hafva anmärkt, att intet af det jag nu anfört utgör egentliga föremålet för inartial-lagen, deri lagstiftning
Sorn felas oss; hvilket är alt förordna om hehöriga tillvägagåendrt vid det materiella återställandet af den genom olaglig och Iredskande folksamling störda samhällsordningen, och att i förväg hafva bestämt samtliga civila och militära vederbörandes förhållanden dervid.
Med tillfredsställelse har jag åhört, alt Hr Dalman rättvisal Regeringens faderliga afsigt med ifrågavar. förslag.
Det är ganska sannt, mine herrar! ehuru det på den lägre upplysnirrgsgraden icke är fullkomligt insedt, att utgifvandet af en med behörig afvägning af samhällsordningens, och af enskilda säkerhetens ömsesidiga fordringar, beräknad martiallag är en högst philantropisk åtgärd, som spar mycket blod och förekommer mångas ofärd.
Jag anhåller om R. o. Ad:s tillgift för alt jag ännu en gång yttrar mig, men det är för mig angeläget i anledn. af Hr Dalmans anmärkn., att i förslaget icke bestämd skilnad skulle linnas mellan folksamling och upplopp.
Jag får då fästa R. o. Ad:s uppmät k samhet på hvad 6 §:n i afseende på upplopp innehåller med följande ord:
"Samlar sig folkmängd å torg, gata eller annan ”offentlig plats, utan att lägga sådana uppsåt å daga, som ”i i §:n sägs, men stör dock lugnet, eller allmänna ord”ningen; och skingiar den sig ej på offentlig myndighets be"fallning’'’ <Stc.
Deraf följer ju tydligen, att en folksamling, som icke stör lugnet eller allmänna ordningen, och som på befallning skingrar sig, ej får namn af upplopp, och alt för deltagare i en sådan folksamling intet ansvar kan äga rum.
I afseende på Hr
Le fröns yttrande och!
Hr Dalmans derpå gifna svar, vill jag äfven fästa uppmärksamheten derpå, att militärstyrka visserligen enligt förslaget kan användas genast efter det varningen blifvit 3 gånger uppläst och tecknet höjd t, 0111 folket det oaktadt icke skingrar sig; men deremot är det gifvet, att denna varning icke kan få uppläsas af den offentliga myndigheten, förrän det nr bestämdt, att antingen uppror är för handen, d. v. s. att eli sådant uppsåt ar ådagalagd!, sorn 1 §:n omtalar, eller ock att folksamling har öfvergålt till våld å person eller egendom, eller satt sig till motvärn mot offentlig myndighet, hvarmed icke menas endast den militära myndigheten, utan äfven polismyndigheten, hvilken först skulle användas innan militären tillitades.
Men om denna polismyndighet icke åtlyddrs, om dess försök att skringra folksamlingen icke lyckades, då är ett sådant motvärn för handen alt varning kan få uppläsas, och när den icke heller elterkommes, militärmakl brukas.
Sådan är förslagets me - D e u 15 J u I i f m. a9 ning; skulle den ej vara riktigt lill ryck t, så önskar ingen liögre an jag, att LagUtsk. kunde linna en tydligare redaction.
Om något misstag skulle förefinnas uti det jag nu vill hafva äian anföra, så tillerkänner jag den utmärkte diplomat, sorn sitter på en af främsta grefvehänkarna, förmågan alt rälla misstaget, äfvensom jag ar öfverlygad, att han icke lärer göra någon anmarkn., sorn är obefogad.
Hvarje Britt känner sig mera fri och anser sig äga säkrare garantier för sin frihet, än någon medlem af hvarje annat samhälle.
Han vet, att milit ar—sly ika icke kan komma att användas emot honom och hans landsmän, utan alt den civila myndigheten på stället ansett en sådan åtgärd nödvändig för lugnets återställande samt allmänna säkerhetens hetryggande.
Ofta föranleda politiska bekymmer sammanträden eller folksamlingar af flere tusen personer; men det faller ingen in, alt deruti se någon våda för det allmänna lugnet och säkerheten.
Säkraste medlet att tillvägabringa den yttersta förbittring vore just det, att med militär—styfka vilja lukta eller skingra folksamlingen, hvilken då skulle slåss på lif och död med militären.
Om man anser nödigt alt skingra folket, så träder en civil tjensteman, kallad constapel, in i hopen, upphöjer sin med krona prydda båtön, och uppmanar folket att åtskiljas.
Denna båtön anses såsom en symbol af den offentliga malten, hvilken folket älskar och med nöje lyder.
I allt fall kan militärstyrka ej komma att användas emot folket på annat sätt, än att den civila myndigheten, tillika med enskilda bofasta personer, gemensamt förklarat deras öfvertygelse vara, att militärisk handräckning är behöflig för allmänna säkerhetens och lugnets betryggande, på grund hvaraf de begärt och erhållit en sådan handräckning; men denna handräckning får ej företaga annat eller mera än hvad den civila myndigheten anser nödigt, hvarföre den äfven ställes till denna myndighets disposition.
Folket vet således, att den militär'-styrka, sorn blir skickad emot det, den handlar icke på eget bevåg, ej heller uti någon mot friheten fiendtlig afsigt, utan den är ett medel, som den civila makten nödgas använda, för att betrygga den allmänna friheten, och som således hvarje vän af friheten skall finna sig uppmanad att understödja.
Om icke precist samma lagstadganden kunna passa här som i F.ngland, så måste åtminstone grunddragen deraf bär kunna tillämpas.
Jag ber om ursägt, alt jag ännu en gång anhåller om ett ögonblicks uppmärksamhet.
Örn deli nya upprorslagen varit uppfattad i orden så, som Gr.
Posse sednast nämnde, att dess mening var, så skulle jag haft föga alt dervid anmärka; men det är just dei före, ali den - 3o Den i5 Juli f. lu - na mening icke är uttryckt utan en helt motsatt kan deraf hemtas, som jag ansett den vara i hög grad förvillande.
Den 6 §:n i lagen innehåller väl ett slags definition på upplopp; men dels är denna för det första ganska obestämd, då den slutliga qvalificationen består i det endast af auetoriteternas godtycke bestämmande begreppet: ’’att störn lugnet eller allmänna ordningen,1' utan att ens det i lng-comite'ens förslag efterföljande stadgandet att folket skall hafva ”trotsat med oljud, smädeord eller hot” fått qvarstå; dels har ett tillägg i 7 §:n influtit, som, efter min öfvertygelse, gifvit en ännu större latitud åt den i 6 §:n förekommande definitionen.
Denna latitud har uppkommit genom tillägget af orden: "ställa sig till motvärn,” och underlåtenheten att bestämdt uttrycka att den civila myndigheten verkligen först skall hafva användt alla civila medel för att skingra folket, innan martial-lagen proclameras.
Eli sådant förtydligande anser jag högst nödigt, och då, enligt hvad den siste ledamoten erinrat, man i England har exempel på alt äfven de folksamlingar, hvilka, upprörda af passioner, sammankommit för afgörande! af politiska tvisteämnen, skingrats endast på uppmaning af den civila myndigheten; så torde äfven hos oss detta försök kunna äfventyras, innan man skrider lill ultima ratin.
Sådan propositionen nu är, är den temmeligen oförsigtig, då den civila myndigheten endast i förbigående och i en liten mellanmening omnämnes, hvaremot på det nogaste militärens p
I ig t er och rättigheter utstakats; och hur angeläget vederbör, ansett detta sednare, visar sig bland annat deraf, att den nu omtvistade codicillen eller 2 mom. i 7 §:n tillkommit — om jag ej orätt minnes — endast af det skäl, att Conseljen icke ansett det vara uti Lag-comite'ens och Högsta
Domstolens förslag nog tydligt uttryckt, alt vapenmakten äfven finge vid tillfälliga folksamlingar användas, då våld å folkets sida icke äger rum.
Eljest skulle jag föreställa mig, att lagen bort vara stiftad just i en motsatt mening, eller att skydda folket mot vapnens obehöriga ingrepp, och icke alt så till sägande uppmana militären, ali, när som helst, mot folket gripa till sabeln eller gevärskolfven.
Ex. Hr Gr, Löwenhjelm:
Jag uppkallas af det åberopande en värd talare behagat ställa till mig.
Ja, lian har rätt deruti, att i dessa länder kan militären icke handla utan att vara reqvirerad af den civila makten, väl förståendes ändock alltid med undantag för vakter och skildtvakler, hvilka alla omöjligen kunna afbida civil— auctoi iteterna, innan de handla lill försvaret af sin post.
Men innan sammandragen trupp handlar, måste den vara reqvirerad af civil-auctorileten.
Att jag alltid yrkat denria lära, hvilken utgör den väsendtliga oell enda grunden för den medborgerliga garantien, derom kan en hvar öfvertyga D en 15 Juli f. m. 31 sig, som vill göra sig mödan att slå upp mitt förslag till mnrtial-lag år 1810, efter mordet den 20 Juni s. å.
Ja, det är fullkomligen riktigt, att i dessa länder användes först den beväpnade polisen, nemi. i England de s. k. police men, och iFrankrike, sergeants de ville, och gendarines de ville,och först då militären, nar policen icke förslår.
Huru lent denna tillvägagår, derom kunna meningarna vara olika allt efter olika tillfallen man bevittnar; men det kan jag försäkra, att om, vid olydnad, vår polis så skarpt tillvägagick som den Emgelska oell den Franska, skulle vi säkerligen få höra de bittraste klagomål, och vårt folk skulle anse sig med öfverdrifven brutalitet behandladt.
Isynnerhet går det skarpt lill i London, der polisen brukar små, korta armtjocka stafvar fyllda med bly i begge ändar, och med hvilka instrumenter de i sanning icke umgås lent.
När de måste försvara sig mot öfvermakt, är första handgreppet attafslå opponentens nyckelben; men i bufvudet slå de aldrig.
Och ehuru jag hyser ganska afgjorda och skarpa meningar om medlen till samhällets och medborgares skydd, skulle jag visst icke vilja att i Sverige kunde så tillgå som det vid vissa tillfällen i Frankrike och England tillgått.
Efter det bekanta upproret i Paris, April-dagarna 1834» befanns ett hus bakom en barricad, hvarifrån blifvit särdeles kännbart skjutet på bataljonerna.
Skyltar ne tillhörde den der straffbaraste sort af deltagare i uppror, nemi. bättre och väl klädde personer, hvilka, försedde med förträffliga gevär, och stående bakom sidengardinerna uppe i huset, funno detta mycket tryggare och vida mera comfortabelt, än att, som det egentliga folkel, stå med bara bröst emot soldaterna på gatan.
Länge hade de nedskjutit militären alldeles såsom vi skjuta fogel.
När nu barricaden var intagen, befalle bataljons-chefen ett compani att rensa huset; alla de som skjutit voro borta, men ohyggligt alt omtala, 38 menniskor i detta hus omkommo, — gubbar, qvinnor, harn, ja, (lundarne, så att efter operationen intet lif mera återstod.
T Manchester — år 1817, om jag ej irrar — uppkom uppror bland den svältande fabriksmenigheten ; Yeomanry, ett af landtbrukare bestående national-cavalleri högg in, och mellan 170 och 180 menniskor blefvo dels dödade, dels svårt sårade, och — ingen process följde på någotdera af dessa båda uppträden.
Må aldrig så tillgå i Sverige!
Men må häraf bedömmas, huru lent i England och Frankrike tillgår.
Posse: Utaf Hr Dalmans sisla yttrande har jag funnit, att han önskar ernå samma ändamål, som enligt min åsigt skulle vinnas medelst antagande af K.
M:s nåd. propos. till gällande lag.
Jag har förklarat, att om någon bättre redaction af LagUtsk. kan uppgöras, skall jag, långt ifrån alt motsätta mig dess antagande, tvertom vara den förste, som tillstyrker bifall dertill.
Men jag vågar be - 32 Den 15 Juli f. in. strida Hr Dalmans påstående, alt redactionen skulle lilifva I >ii 11 re medelst uteslutande af sista mom. i 7 §:n; ty om detta mom. uteslutes, blir följden dea, att krigsmauskap aldrig får användas till stillande af upplopp.
Hr Dalman har åberopat
Statsrådets yttrande till prot, när den K. propostn antogs; och sorn uti detta yttrande just förekommer den frågan, när den militära maktens skyldigheter vidtaga, så anhåller jag att få uppläsa detta prot., hvilket lyder sålunda: ”Statsrådets ledamöter,som, lika med Högsta Domstolen, ansågo lämpligare att, i stället för de i 5 §:n af förslaget uppräknade stadgnnden, en särskild varning må uppläsas och ett ålvarningstecken höjas, innan vapen mot fulket begagnas, funno derjemte att comiterades förslag till 5 §:n icke tydligen utmärker, huruvida krigsmanskap jemväl finge användas till upplopps stillande.
Sådant kunde likväl någon gång blifva nödigt.
Om en folkmängd, på sätt i ofvanstående 6 § omförmäles, samlade sig och störde lugnet eller allmänna ordningen, d. v. s. gjorde upplopp, utan att tydligen lägga det uppsåt å daga, som i 1 §:n säg''i kunde dock en sådan hemlig afsigt finnas hos anstiftare eller anförare.
Upplopp öfverginge lätt lill uppror, och vid lagens verkställighet vore ofta svårt, om icke omöjligt, att bestämma gränsen emellan dessa brott.
JVär en folkmängd , som gjorde upplopp, oaktadt tillsägelse och varning, icke skingrade sig, och den civila myndigheten ej förmådde göra sig åtlydd, inträffade oslridigt behof af krigsmanskaps biträde att hämma upploppet och förekomma de vådliga följder, som kunde uppstå, om folksamlingen utan motstånd finge tilltaga i antal och styrka, så att den på stället varande förenade civila och militära makt slutligen blefve otillräcklig att dämpa upploppet.
Statsrådets ledamöter ansågo derföre bestämmelsen i förslagets 5 § äfven böra utsträckas till den händelse, då upplopp inträffar.’’ ’’Härförutan borde jemväl tagas i betraktande, att den civila myndigheten, som i första rummet ägde besluta angående krigsmanskaps användande till stillande af uppror eller upplopp, kunde vid ett sådant tillfälle antingen egenvillig! eller af annan orsak uteblifva, äfvensom att, om uppror eller upplopp på en gång utbryter å flera ställen inom en ort, der endast få civila myndigheter finnas, såsom i allmänhet på landet , biträde att få civil myndighet icke kunde på hvarje ställe påräknas.
Den civila myndighet, som, utan lagligt hinder, försummar att sig inställa, gör sig derigenom visserligan skyldig till ansvar, och man bör förmoda, att en sådan försummelse sällan skall inträffa; men allmänna säkerheten fordrar emedlertid ali, för en sådan händelse, miiitär-befälbafvare böra hafva samma makt som den förra eljest ägt utöfva.”
På dessa grunder föreslog Statsrådets ledamöter dessa stad - D c 11 i5 J u lif m. 35 stadgänden u!i 3 oell 7 §§:na, hvaraf är tydligt, att civila myndigheterna äro de som först skola sätta sig i verksamhet, Och att endast dä de äro fränvar. eller icke kunna åstadkomma hvad som erfordras för alt stilla upploppet; militära maktens skyldighet vidtager.
Detta tyckes äfven vara öfverensstämmande nied hvad Hr Dalman önskat.
Hr F lili. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komriiä alt fortsättas på e. m. kl. 6 Hr Hjerta, Lars:
En värd talare på andra grefveliäriken liar förståndigt citerat åtskilliga upplysande exempel på det sätt, hvarpå de civila och militära myndigheterna i England oell Frankrike stilla upplopp; men den värde talaren har icke tillagt, att auetoriteterna i dessa länder icke anse nödigt att skingra folksamlingar, som äga rum linder sådana förhållanden, då, enligt en värd talares, Hr General Lefrehis, definition på upplopp, marlial-lagens tillämpning borde inträda.
I detta hänseende har H. Ex. Hr Just.Statsministern nyligen yttrat, att om tillägget i 7 §:n böfttoges; så skulle militära makten icke få användas vid andra tillfällen, än då Cn folksamling ville hindra offentliga myndigheten alt återställa ordningen.
Just detta fall anser jag vara det utmärkande, då offentliga makten får anlitas; oell jag tror, att man icke bör så mycket fästa sig vid skilnaden emellan begreppen upplopp och uppror, sorn fastmera dervid, huruvida den civila myndigheten ensam är i stånd alt återställa ordningen.
Bibehåller man definitionen på upplopp , sådan den finnes uti 6 §:n, så lii beli ri I lea äfven den obeslämdhet, som hittills ägt runi i flera fall och i första rummet i fråga 0111 bestämmande af hvad som bör anses fölen obehörig folksamling eller icke.
Vi hafva utaf undersoknings-prol:n uti de rättegångar, som varit en följd af 1838 års händelser, erfarit, hurusom icke blott patruller vid Konungens Lifgarde till häst utan äfven den på vakt varande lientenanlen uppgifvit , att de haft order att sträcka skyldigheten att skingra folksamlingar ända derhän, att icke tvänne personer skulle få gå tillsammans.
Jag erinrar mig delta förhållande mycket väl, så att jag med säkerhet kan uppgifva det, och, om så erfordras, till och med skulle kunna namngifva personerna.
Man måste jemväl betänka, att åtskilliga cathegorier af folksamlingar kunde aga rum, utan att upplopp derföre inträffar.
Så t. ex. kunna folksamlingar uppstå i följd af något uppkommet slagsmål eller andia dylika orsaker, utan alt sådant kail kallas Upplopp; ty om polisbeljeningen ankommer för att arrestera de brottslige och äfven lyckas deruti, så har visserligen oväsende ägt rum, men derföre icke något upplopp; och för det motstånd, sorn de brottslige kunde göra polisbeljeningen, stadgar lagen tillräckligt strängt straff uti 66 t:dr 32 sk. böter eller motsvarande 28 dygns fängelse vid vatten och bröd ; 10 H. 5 34 Den i5 Juli f. m. men om ett förenadt våld inträffar, omen ilörre eller mindre del af den kringstående folksamlingen tager de brottsliges parti oell söker alt draga deni lindan den offentliga auetoriteten, — då först
Sr upplopp för handen.
Denna skilnad är visserligen i början af lagen antydd, men sedermera icke tillräckligen tydligt utvecklad, hvarföre jag ansel’ en bestämmelse, i likhet med hvad den upplästa delen af Stadsråds-prot. innehåller, i detta fall vara högst nödig.
I alla hänseenden synes mig, att lagen borde göra skilnad emellan de tillfällen, då artilleri eller andra vapen böra användas; ty de personer, som endast samlats af nyfikenhet, kunna utan särdeles svårighet dragas undan bajonetterna, sedan vederbör, myndighet tillsagt folkmassan att skingra sig, emedan endast de närmaste äro blottställde derför, hvaremot kulorna kunna träffa de oskyldiga, hvilka i trängseln icke hinna så hastigt aflägsna sig, så väl som de skyldiga.
Det är visserligen fögnesamt att utaf Statsrådets prot. inhemta, att
Statsrådets ledamöter hyst ungefär samma åsigt, sorn jag anser vara den rätta, nemi. att den civila myndigheten bör lemnäs tillfälle att först utöfva allt sitt inflytande och använda alla sina bemödanden till ordningens återställande, innan den militära makten anlitas; men jag upprepar hvad jag nyss nämnde, nemi. att denna mening icke är uttryckt i den K. propostn, som tvertoin förutsätter, att militären kan handla ensam, utan att behöfva tillkalla civil-myndighet — och att i öfrigt proposm kan missförstås både af den civila och militära myndigheten; hvarföre jag anser af högsta vigt, att lagen i detta fall blir mera bestämd.
Jag upprepar, alt militärstyrka aldrig må användas för annat fall, än då civila myndighetens befallningar och uppmaningar icke ållydas, samt denna äskar militärhandräckning för att återställa allmän ordning.
Jag tror vidare, att ett stadgande borde införas, som ställer de vid dessa tillfällen agerande militära myndigheterna under befäl af den tillstädcsvar. civila myndigheten, så alt denna sednare må kunna anordna, icke blott när vapen skola användas, utan ock när de skola upphöra att begagnas, så att militär-trupp aldrig släppes lös på egen hand.
Ett sådant stadgande skulle borttaga många af de farhågor, som nu finnas mot denna lag och skulle visa, alt man på samhällets höjder icke ytterst grundar sitt förtroende på vapenstyrkan.