Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ega - Den 27 J a n u a r i i f. m. 33 Egaren deraf, af snillcförmågans kapital nemligen, har så mycket lättare åtkomlighet till det andra, uti ett såsom ej ofördelagtigt anadt företag, som framgången hufvudsakligen heror på honom, ej på penninge-egaren.
Denne senare har sin garanti uti den förres skicklighet; och finnes tillräcklig garanti i hänsigt till förlaget, som dock måste betalas, är den så mycket mer otvifvelagtig i anseende till borgen, som ingen utgift kräfver eller någonsin hör kräfva.
Kapitalistens betänklighet, om han har någon, blir således, i frågan om borgen, ingalunda af ekonomisk natur, utan af moralisk.
Den vederhäftighet, som skriftställaren här beliöfver förete, är sin karakters, icke sina finansers.
Finnes deremot ej den förra, eller är skribenten uti allmänna opinionen ej moraliskt vederhäftig, då torde han svårligen finna en Borgesman: men detta är just förslagets ändamål, jag har i motionen icke dolt det, och erkänner det lika oförstäldt här; ty sådant är allmänna ordningens och det personliga fredandets intresse.
— Man bar invändt, att förslagets antagande skulle nödvändigt leda till associationer; jag tror att följden oftast blefve denna, men är tillika öfvertygad om nyttan deraf både för allmänheten och för publicisterna sjelfve.
Ju flere associerade, ju bättre till frambringande af den varietet i både ämne och styl, som en tidning för sitt bestånd och förkof59 H. ' 3 34 Den 37 Januari i f. m. ian så viii behöfver; mångsidiga insigter, mångsidig framställnings-förmåga erfordras dertill, och den finnes icke hos en, knappt hos några.
Förslagets förutsättning af blott 2:11c intressenter, är således ganska litet tilltaget, men det är dock en början: följden skulle snart visa fördelarna af sammansatta krafter i detta företag som i andra, och de isolerade ej i längden kunna uthålla jernförelsen.
Då lagen medgifvit och bordt medgifva, lika rätt åt alla till jurnalers lifgifvande, har den dock omöjligen kunnat förutsätta, att det hos Hof-Canslers-Embetet uttagna tillståndsbevis skulle för hvar och en blifva en Brevet på grundliga insigter i politik och statshushållning, i vettenskaper och vitterhet, i jurisdik och theologi, kort sagt i den universalitet af ämnen, som uti redactionen af en periodisk skrift ingrediera.
Detta är ej tänkbart annorlunda än genom flere skribenters förening; då först kan resultatet blifva en till allmän båtnad framskriden bildning i både politiskt och aesthetiskt hänseende, en bildning, den man, ehuru olika meningarna eljest kunna vara, å ömse sidor erkänt såsom ej mindre välgörande, än ganska behöflig i hänsigt till både läsande och skrifvande deltagare i den periodiska publiciteten.
— Herr Friherre Cederström har ytterligare anmärkt emot förslaget om borgen, att anstalten skulle bidraga till befästande af det oskick, som under nuvarande lagstiftning, genom bristande Den 27 Junna rii f. ro. 35 tillsyn och åtal, inritat sig, det nemligen, att såkallade ansvarige utgifvare som oftast funnits, hvilka i sjelfva verket äga ingen del i tidningens redaction, och hvarken borde eller kunna svara for hvad de hetas göra, men ej hafva gjordt.
Jag tror icke att detta misskruk härrört af bristande uppmärksamhet, samt icke heller att det genom åtal kunnat eller kan afhjelpas.
Det ligger i sjelfva grundegenskapen af nuvarande exceptionella lagstiftning, som bordt förese omöjligheten att åtala hvad ej lagligen bevisas kan, äfvensom i den naturliga driften, att genom fintlighet söka undandraga sig följderna af den godtyckliga myndighet, som man icke directe kan trotsa.
Jag tror ytterligare, att hjelpemedlet, om ett sådant kan utfinnas, just ligger uti Indragningsmagtens upphörande och Borges-förbindelsers föreskrifvande; emedan, i detta senare fall, anstalter nog träffades emellan de intresserade, att böterne folie den sannskyldige till last.
Jag kan' således icke biträda Herr Friherrens hemställan om återremiss af förslaget i denna del, utan tillstyrker detsammas livilande till framdeles grundlagsenlig behandling, ehuru med upprepande af hvad jag förut yttrat om det slags underordnade intresse frågan i sitt nuvarande skick företer, men som alltid bibehåller vigten af sin princip, den nemligen, att ali verksam inflytelseförmåga i samhället är skyldig saras9 H. 3* 36
Dea 27 S a n u a r i i f. m. hållet en motsvarande säkerhet, äfvensom all lag bör uti sina egna bud innefatta medlen till dessas ofelbara verkställighet.
En annan värd talare, Herr Grefve Frölich, har uppträdt och till mig directe ställt en i helt nya former uppfattad vederläggning af hvad jag i sista plenum tillåtit 111ig erinra vid hans då gjorda anförande.
Innan jag ingår uti ett, i alla fall ingalunda lätt, gensvar på framställningar af en art, som ej på förhand kunnat anas, mindre beräknas, hör jag förklara Herr Grefven min erkänsla för det fogliga och väl viljande sätt, hvarmed han upptagit och besvarat mina anmärkningar.
Hvad i dess yttrande förråder ännu mer än välvilja, hvad som är oförtjent smickrande, måste jag likväl med en ej mindre tillbörlig än sann blygsamhetskänsla alldeles frånkänna mig.
Men då jag sålunda omsorgsfullt afvändt allt, hvad som kunde röra min obetydande personlighet, är det utur allmänneligare grunder mig en verkelig tillfredsställelse att erfara, det äfven de mest motsatta åsigter öfver sak, icke föranleda till ovänlig sinnesstämning emellan personer; och att rakt stridiga grundsatser öfver föremål af gemensamt intresse icke anses oförenbara med det moraliska åliggandet att göra rättvisa åt hvarandras caraclére och tänkesätt.
Detta är ett stort, ett glädjande framsteg i den parlementariska deliberationens former; det bidrager huf - Den 27 Ja niia lii f. in. vudsakeligen till syftet af alla en lagstiftande myndighets förhandlingar, som är, att genom en lugn växling af meer och opinioner, utreda frågorna, upplysa hvarandra, och frambringa fullmognade beslut.
Herr Grefven har, genom en sinnrik juridisk fiction, i handling åskådligen framställt en Kriminal-rättegång inför
Domstol, hvars ämne vore en åklagelse för liden personlig förolämpning.
Ändamålet med denna framställning är att, ej mindre för begrundandet, än törhända ännu mer för inbillningen, ådagalägga vådan af den vanliga domaremagtens inblandning i Tryckfrihetsmål, samt nyttan af Juryns bibehållande.
Herr Grefven har, allt med uttrycklig förutsättning af fiction, sorn, jag tillägger det med nöje, ingalunda vore tänkbar i verklighet, frarnstäldt oss båda, honom och mig, såsom motsatta parter.
Den värde talaren genomgår alla stadierna af en rättegång, anklagelsen, försvaret, öfverläggliingen , omröstningen, slutligen domen.
Härvid torde Herr Grefven tillåta mig att, såsom grund för mina erinringar; antaga, att han egnat sitt vältaliga försvar åt en alldeles för goel sak, som nära försvarar sig sjelf, så att utslaget, hvilken som än skulle fälla det, Nämnd eller Domstol, nödvändigt borde blifva helt annat, än det hvartill Herr Grefven framletat sig;'hvadan den tilltänkta bevisningen om den enås företräde, den andras vådor, icke synes mig tillräckligt öfvertygande.
Sedan Herr Grefven'nu’öppnat 3S Den 27 J a n u a r i i f. m. * förutsättningarnas oinräde, vågar äfven jag beträda det; och då uti inbillningsverldens omätliga rymder ett steg mer eller mindre betyder ingenting, tillåter jag mig detta steg än längre in i fictionen.
Herr Grefven bade gjort mig till dess motpart; jag lyektar icke der min juridiska bana, utan gör mig sjelf till Hof-Rätt.
Jag, Hof-Rätt, frikänner'genast Herr Grefven, och det utan ringaste betänklighet.
Till detta frikännande är han berättigad, icke allenast genom skickligheten af sitt försvar, utan genom rättvisan af sin sak och de lösliga grunder, på hvilka åklagelsen blifvit stödd.
Denna har, såsom specielt tillämpliga personligheter, antagit allmänna reflexioner, allmänt öfverskådande åsigter.
Ett gammalt häfdvunnit ordspråk lyder sålunda: ”den som säger alla, säger ingen;” och delta har sin sanna tillämpning här.
Grundsatser, härledningar, slutföljder öfver ämnen af allmänt intresse, öfver föremål som tillhöra allas pröfningsrätt, böra bedömas efter deras omfattande natur, som är att hvarken utpeka eller utesluta, men kunna ingalunda hänföras till någon viss person, vore än dennes kända opinioner i aldrig så rak stridighet med skribentens.
Då jag således rättvist frikallar den anklagade, hämtar jag dertill ett nytt stöd af en mindre lyckad episod i den för öfrigt snillrikt uttänkta och väl utförda rättegången.
Hvad jag i dennes utveckling måste göra till föremål för en kritisk an - Den 27 Ja n nar ii f. ni. märkning, är en viss tertius interveniens, en af de dömande, hvilken på ett sällsamt sätt antages såsom hufvudsakeligen inverkande på det stränga domslutet.
Hans förmenta inflytelse synes mig hvarken grundad på rättrådiga tänkesätt, eller på en särdeles bindande logik.
Han säger: ”det är väl ”sannt att den anklagade tyckts hålla sig ”inom allmänna reflexioner; men han är ”dock misstänkt för vidtutseende afsigter, ”och mari känner genom spejares berättcl”ser, alt han icke lärer vara rätt renlärig ”i sina tänkesätt; den person, han åsyftat, ”har anseende och samhällsintlytelse: oni ”lian nu frikändes, torde han vid ett an”nat tillfälle hämta mod att utfara på ett ”ännu mer sårande sätt. .. &c.” Jag är icke jurist, och har erkänt det i min skrift, väl besinnande, alt det eljest vid något tillfälle, just sådant som detta, skulle säga sig sjelf.
Men jag vänder mig derföre med så mycket mer förtroende till min värde fingerade kontrapart, och tillåter mig fråga honom: är det väl möjligt att en dom, en Öfverrätts dom kan föranledas af hela den nästanförde ratiocineringen, och grunda sig på upplysningar hämtade från Spejare?
I alla tider har en stor skiljelinia varit uppdragen emellan förfarandet vid ordentlig Domstol och inför Polis.
Den förra är pligtig att förutsätta oskuld; den senare är ofta nödsakad alt utgå från suppositionen af förbrytelser.
Denna sistnämnda art af förutsättning måste således .inför 4° Den 27 Jan 11 ari i f. rn. en Domstol salina all laglig grund, och antager ej förr en sådan, än bestämda bevis blifvit satta i de kringflygande rygtenas, eller i de utspejade underrättelsernas ställe; således, och med all den utsträckning som man än mägtar gifva de bekanta orden: prof ve domaren., månne det dock är möjligt, att ett sådant utslag, som det Herr Grefve Frölich föreställt sig, skulle kunna af kunnas i ett land, der, just i stöd af tryckfriheten, alla rättegångshandlingar, Domstolens omröstnings-protocoller deruti inräknade, äro för bela allmänheten tillgängliga?
Och om detta svårligen låter länka sig, lärer Herr Grefven finna, att jag i min antagna Öfverdomare-egenskap, icke annat kan än frikänna honom, äfven utan den alfvarsamma varning lian lågt till grund för den blidare meningen.
Till stöd för sin slutsats anförer Herr Grefven, och tolkar tillika, det tänkespråk jag antagit till måtto på min afhandling: ”Menniskan bär två ögon.
Do”maren skade med det ena på Jus, (rätt) "med det andra på cvquum (billighet).
Eljest blir högsta rätt, högsta orätt.
M. G. ”De la Gardie.’’ Herr Grefven tyckes derifrån vilja härleda det begrepp om domar efter så kallad billighet, hvaraf han uppdragit en skildring i nog dystra färger.
Men dervid torde det tillåtas mig erinra, alt både författaren lill detta tänkespråk och jag, sorn åberopat det, hafva vid dess tillämpning utgått från en helt annan, från
Den 27 J a n 11 a r i i f. m. fin motsatt synpunkt, än den uti hvilken Herr Grefven ställt sig.
Meningen dermed är ingalunda, att utur hvad man altför illa skulle benämna billighets-grunder, hämta stöd för en stränghet, som ej af lagens bokstaf påkallades; utan tvertom, att der denna bokstaf befunnes oeftergifiigen sträng, uti den naturliga billighetens kraf söka skäl till ett mildradt domslut.
Detta måtto är således ingenting annat än en parafrasering af den gamla, vördnadsvärda domare-regeln, heldre befria än jälla.
Följagtligen skulle, j det här förutsatta fall, det af Herr Grefven omnämnda utslaget, långtifrån att förtjena namn af Billighets-dom, snarare vara både ett orättvisans och ett obillighetens domslut; orättvisans, emedan det, tverteinot lagens ovilkorliga föreskrift, stödjer sig på jnductioner i stället för bevis; obillighetens, emedan det, forskande utom målets egentliga gräns, straffar skribenten mindre för hvad han gjort, än för hvad lian tros kunna göra.
I hela denna rättegång kan jag således icke finna något med skäl afskräckande från förslaget om trvckfi ihetsmålens återgång lill våra vanliga Domstolar.
Jag bör härvid tillägga, såsom ej oförtjent af uppmärksamhet, att skilnaden emellan 1810 års Tryckfrihets-lag, till hvilken flere med Herr Grefven liktänkande talare yrkat återgång, och det nu framstäldta förslaget, i grunden icke är annan, än just det sistnämndas ökade garantier för skriftställare.
Öf - Den 27 Ja nu ar i i f. m. ver-domstol i stället för en lägre instans, ett större antal domare i stället för ett inskränkt, de förras af längre erfarenhet förutsätta högre insigter, samt framför allt allmänhetens fria tillträde vid tryckfrihetsrättegångars offentliga utförande —allt detta utgör en icke obetydlig tillökning af garantier, jemförelsevis med dem som 1810 års
Lag innefattade.
I öfrigt nalkas vi, som mig synes, icke blott den fingerade processens, utan hela det verkliga ärendets utveckling.
Flere återupprepanden af samma svar på förnyade, men likartade inkast, sjelfva den intressanta episod som nu senast sysselsatt mig, allt antyder att hufvudfrågorna äro ungefär utredda.
De tvenne om Borgen och om Domstol äro noggrann! genomgångna; och hvad den tredje, rörande Indragningsmagten, beträffar, borde val, så likgiltigt den af någre värde talare tyckts vara behandlad, dess upphörande dock vara allas önskan, utan behof af vidare utredning.
Jag begagnar således tillfället att vördsamt hemställa, huruvida icke Höglofl.
Ridderskapet och Adeln behagade fästa afseende vid den af Herr Friherre Åkerhjelm så klart framställda resumé af ärendet.
Man inhämtar deraf, att meningarna, oansett några smärre skiljagtigheter, dock tyckas sammanstöta i egentligen tvenne mot hvarannan stående opinioner, i deras nemligen, som önska de 3:ne punkternas antagande, och i deras, som Det) i-j Januari! f. m. 45 ined undantag af den om Indragningsmagten, åsyfta de tvenne öfrigas förkastande.
Frågan är följaktligen i det skick, alt hvars och ens tanka kan i en omröstning finna tillfälle att uttrycka sig.
Visserligen är det möjligt, att uti ämnet ännu flera skäl, vare sig mot eller med, kunna förefinnas; men för mig enskildt, jag erkänner det, börjar det synas nära uttömt.
I sådan belägenhet uppehåller man sig ännu något med varierade former, men deras ordning att tryta, kommer äfven, och hastigare än ämnets.
Då detta sker, återstår ej annat för de båda stridiga opinionernas talare än alt i en dubbel och motsatt cirkelgång eftertrampa egna och hvarandras fjät.
Jag erinrar mig härvid hvad en Resebeskrifvare, (hans trovärdighet lemnar jag derhän), yttrar om ett sällsamt bruk i Kejsaredömet China.
Etiketten, säger han, fordrar der, att då en Mandarin besöker en annan af samma rang, är det den besöktes skyldighet att följa sin gäst hem; men då han verkstäldt detta, befinnes han vara den besökande, hvadan samma pligt till hem-konvoyerande åligger den senast besökta, hvarmed sedan fortfares från den ene till den andre, från den andre till den ene, ända tills, under denna Etiketts och höflighetsstrid, endera af trötthet stupar.
Vådan vore kanhända störst för mig, som derföre vågar vördsamt anhålla om Hans Excellence Herr Grefvens och LandtMarskalkens pro - u JJc n u.7 J a n 11a r i i f. 111. position, huruvida de mot ConstitutionsUtskoltels
Förslag i de 3 granskade punkterna framställda anmärkningar må anses utgöra Högloflige Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka.
Herr Tham, Wohlrath:
Under ett fullkomligt erkännande af hvad den siste talaren yttrat, nemligen att ämnet är alldeles uttömdt, vill jag endast yttra några ord om Juryinrättningen.
— Jag har sjelf varmt försvarat Juryinrättningen; men 20 års egen erfarenhet, äfvensom det, hvilket inträffat i andra länder, har fört mig på helt andra tankar.
Grefve Frölich har sökt dramatisera en tryckfrihetsfråga såsom anhängig vid en domstol; men jag hemställer till Herr Grefven, om ej han förvexlat Domarens och Actors röle, och satt Actor i Domsätet?
Exc. Friherre
Lagerbjelke bar ganska riktigt visat, att en vördnadsvärd
Domare ej kan fälla en sådan dom.
— Grefve Frölich har åberopat 3 § TryckfrilietsFörordningen, — der står likväl: att vid prof ningen af en skrift eller ansvaret för densamma, de, pä hvilka en sådan pröfning ankomma kan, i fall, som tvetydiga synas , hellre skola fria ciri fälla , alltid mera må fästa sin uppmärksamhet på ämnets och tankens, än på uttryckets lagstridighet, på skriftens åsyftning än på fram-- ställningssättet, och alltid utan rättighet, Den 27 Ja nual ii f. in. 45 att , i hvilket fäll som helst , draga obestämda slut följ der af uttrycken , etc.
Försa lisen i clemia punkt får ej skiljas från eftersattsen, hvilket likväl Herr Grefven gjort.
— Skulle denna lag vara oriktig, skulle ju tillämpningen deraf blifva oriktig, så val hos Juryn, som hos Dommaren.
— Om en part af Juryn blir fälld, så tror jag den skulle vara mindre belåten alt hafva blifvit dömd af Juryn, än af upplyste Domare med kunskaper.
— Jag skulle ej tillstyrka öfverflytt ning af denna domsrätt ifrån Juryn, örn fråga vore att lemna den i liänderne på en enskild underdomare; men då domsrätten öfverlemnas till HofRätt, som för öppna dörrar handlägger målet, tror jag partens rätt vara bättre bevarad, än hos Juryn.
Mina skäl härtill äro, att Juryn är ett uttryck af allmänna opinionen; och, hvad är väl denna allmänna f opinion?
lidet den stora hopens tanka, ledd och missledd af smicker och löften; är det den, som tillhör en theoretisk vetenskapsman utan all praktik, eller är det opinionen hos dessa få personer, hvilka förena kunskaper med böjelsen för allmänt väl och enskild samt allmän sällhet.
— Måhända med allmänna opinionen snarast bör förstås den stora liopens opinion, som landsförviste Aristoteles, som inrätta,de guillotinen, som blandat giftbägare åt Monarkerne, och slutligen den, som, kunna vi väl glömma detta, bär i liufvudstaden för nära 20 år sedan mör - 46
Den 27 J a n u a r i i f. r». dadé en stor nian under vakters närvaro. — Denna opinion är den stora hopens opinion, och jag önskar derföre att intet domslut må grundas på denna opinion, utan på öfvertygelsen hos dem, som äro satte att med kunskaper förvalta DomareEmbetet.
Jag tillstyrker derföre, att enligt Utskottets Memorial, Domsrätten i tryckfrihetsmål må öfverflyttas från Jury till Domstol.
— Der skall tryckfriheten blifva väl bevarad och ej, efter denna förändring, visa sådane missbruk som förut.
För öfrigt förenar jag mig i Friherre Lagerbjelkes yttrande.
Då jag i sista plenum begärde ordet, var min afsigt, att söka besvara ålskillige värde Talares då afgifna anföranden; men H.
Exc. Hr Friherre Lagerbjelke och Hr Frih.
Åkerhjelm hafva redan på ett sådant sätt förekommit mig, att jag, på det i sanning vidlyftiga fältet, ej kan hoppas alt upphämta den minsta efterskörd.
Min öfvertygelse, angående hufvud-principerne af det nu, framsttällda förslaget, hade jag i sista plenum den äran yttra, och jag har sedermera ej funnit anledning att förändra den.
Må det dock vara mig tillåtet, då öfverläggningen nu synes nalkas sitt slut, att vördsamt ännu en gång fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på ämnets obestrideliga vigt.
Friheten att i tryck inför en hel allmänhet framställa
Den 27 Ja n u a r i i f. m. 47 sina meningar, synes mig nära nog likna eldenj som visserligen värmer och upplifvar, men som lika lätt kan uppbränna och förstöra, om den utan tillsyn lossas från alla band.
Allt beror af användandet.
Jag torde här blott behöfva vädja till en redan vunnen erfarenhet, hvilken jag nogsamt föreser icke lärer komma att jäfvas af den närmast förestående lidens tilldragelser, så framt icke de i min tanka grundade och billiga förslagen skulle blifva antagna, och dymedelst en gräns blifva satt för det stigande sjelfsvåldet.
Jag bar i allmänhet föreställt mig, alt så väl Samhällets, som den enskildtas rättigheter bäst skulle vara vårdade, då de ensamt ställas under skyddet af en Lag, som förmår att göra sig gällande, oberoende af hvarje art af fremmande inverkan.
Må således Lagen ensam, men Lagen i sina vanliga mera verksamma former, i Tryckfrihetsmål, som i alla andra, få skilja emellan hvad som är rätt och hvad som är orätt.
Detta synes också nu vara den egenteliga punkten, hvaromkring striden vänder sig.
Skola de redan bestående straffbestämmelserne för redan definierade förbrytelser, (ty om förändrade straffbestämmelser är icke nu fråga), skola de, säger jag, i mångå fall få förblifva ord utan mening, genom uleblifven, eller åtminstone oviss, tillämpning, eller skola de få kraft och lif genom förändrade former för denna tillämpning.
Med 48 D e n 27 J a n 11 a r ii f. in. ett ord, skall Lagén äga kraft, eller skall Lagen sakna kraft.
Sådan är den fråga, hvaröfver Ridderskapet och Adeln snart går att fatta sitt beslut; och jag skulle för min del tro, att densamma, sålunda reducerad till sitt enklaste uttryck, måste innebära sitt eget besvarande.
Jag bör ej längre, i ett ämne som vunnit en så fullständig behandling, upptaga Ridderskapets och Adelns tid, och slutar med förnyande af min vördsam ma anhållan om proposition till antagande af ConstitutionsUtskottets förslag, i de delar som nu varit under öfverläggning.
Ehuru obehagligt det är att ingå i personaliteter, nödgas jag göra redo för ett uttryck i ett annat plenum.
Jag har, för att visa huru man kan (lomma i egen sak, sagt, att exempel finnes på personer, som till den grad varit närvsvage, att de fått spasmer af en flugas surrande.
En värd ledamot har häraf tagit sig anledning till svar, och jag öfverlemna!’ till hvar och en alt bedomina, hvilkendera af oss, som hos den andra står i förbindelse.
I anledning deraf att en talare bestridt
Ståndets rättighet att såsom anmärkning ogilla, hvad ConstitutionsUtskoltet föreslagit, skall jag utbe mig få yttra några ord, ehuruväl detta är ett ämne som fordrar vidlyftig utredning. 81 § Regerings-Formen förbjuder Stånden att vid sam - Deri 27 januarii f. ra. 49 samma Riksdag, sorn én grundlags-förändring är motionerad, yttra sig öfver ConstitutionsUtskottes förslag derom.
När sedermera Riksdagsordningen stiftades, tillät den i 29 § discution öfver sådane frågor.
När sedan 2 mom. af 56 § Regerings-Formen vid 1815 års Riksdag undergick förändring, medgafs Stånden deruti rättighet att, såsom sina gemensamme tankar, göra anmärkningar vid ConstitutionsUtskottets grundlagsförslag, samt återremittera ett sådant Betänkande till ConstitutionsUtskoltet, hvilket äger att ställa sig desse anmärkningar till efterrättelse.
Jag tillstår, att jag hyllat samma mening, som den värde anmärkaren, och trott att inom Stånden ej finge göras anmärkningar mot ConstitutionsUtskottets Memorial; men vid sista Riksdag, då frågan var om Constitutionslltskottets Memorial i anledning af särskilte Utskottets förslag till StyrelseVerkens reform, hade ConstitutionsUtskottet ogillat särskilta Utskottets förslag om HofCanzlerens bibehållande och om inrättandet af en särskildt StatsSecreterare för Sjöärenderna.
Häremot gjordes hos Ridderskapet och Adeln anmärkningar; man förkastade HofCanzlerens bibehållande, och yrkade likaledes inrättande af ett nytt StatsSekreterareEmbete.
Jag bestred då rättigheten att göra anmärkningar vid Constitutions-Utskottets Memorial. 4 5o Den 27 Januarii f. m.
Jag skall anhålla att få uppläsa en kort strophe af denna öfverläggning, pag. i8§ i utte Tomen: ”Friherre
Jag ”mäste erkänna, att det är tröttande, att ”ideligen höra Constitutions-Utskoltets Ledamöter säga, att Ståndens gemensamma ”tankar icke få göras gällande hos Utskot”tet, då det likväl bestämdt åligger Utskot”tet att rätta sig derefter.”
Detta gaf mig anledning att närmare begrunda saken, och jag fann, alt Friherren hade fullkomligt rätt, ty Grundlagsstiflarens anda och mening var, att Grundlagen ej skulle kunna ändras utan att förslaget blifvit vid 2 Riksdagar godkändt.
Det fägnar mig högeligen alt i elen värde Friherren är i83o igenkänna samma talare, som år 1812 så ädelt, fast metl så liten tillfredsställelse, försvarade tryckfriheten.