Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Köp Svenska Dagbladet för i dag! » Jag studsade vid denna sorgepost, grep efter en tioöring, fick mig en tidning och smög mig in i Operakaféet.
Der var som vanligt om aftnarne gäster vid alla bord.
Men den brusande lifsglädjen härinne i de glimrande spegelrummen var den qvällen liksom dämpad.
Det var som om en sourdin hade lagt sig öfver det annars så
Olifliga sorlet.
Det var tidningen med det betydelsefulla döds * korset som hade alstrat denna allmänna forstämning.
Man såg den nästan vid hvart enda bord.
öfver de gamla stamkundernas annars så högt skinande anleten hade lägrat si« dystra sorgemoln.
Deras kära Operakafé föreföll dem s¿ tomt sedan han gått hädan, hvars origínela skämt och ofor-brännerliga humor så mången afton satt färg på deras ge mytliga » bunkalag ».
Ty Pelle Janzon var ju en af Opera kaféets allra trognaste stamkunder.
På formiddagen kunde man vara alldeles säker att träffa på honom härinne i sällskap med ett glas pilsner och en hel pyramid af tidningar, som genomslukades med minutiös noggrannhet.
Frispråkig var han inte då, det är då visst, » först teg han och sen sa ’ han aldrig ett ord ».
Och var det då » någon fredlig bracka i prosans tjenst » som råkade interpellera honom, med något närgånget spörsmål, så fick denne nog något till svars som osökt ingaf honom den föreställningen att Pelle Janzon var en sträf och otillgänglig bitvarg.
Och » brae kor » var för öfrigt det värsta Pelle visste.
Det var ocksa icke utan skäl han gifvit sin promenadkäpp det signifikatm och bekanta namnet » brackhatare ».
Ah, der inne i sidorummet har just den lilla blåa soffan blifvit ledig, der Pelle så gerna brukade ha sitt högqvarter om aftname, då den sträf ve » bitvargen » i glada vänner?
krets hade förbytts till den uppsluppne sällskapsbrodem, den outtröttlige skämtaren.
Jag skyndar att taga den lediga platsen i besittning.
Snart komma några vänner till, som sedan gammalt kände Pelle Janzon.
Sista gången vi sutto på denna plats var samma dag stoftet af Anna Klemming hade sänkts i förtidig graf.
Pelle var då med oss.
Vi erinra oss lifligt huru han med allvarlig min drog af sig de svarta handskarna under det han yttrade liksom for sf sjelf: » De här gamla handskarna, som jag i morgse letade fram ur mina gömmor, har jag haft i flera år.
De ha vani med vid många begrafningar.
I fjol tjenstgjorde de när August Edgren och Robert Ohlsson stoppades ner.
Få se när de härnäst ska ’ fram.
Kanske det blir på min egsc begrafning. » Han sade dessa sista ord med ett besynner ligt uttryck, som ingen då just faste sig vid, men som orc stod lifligt framför oss.
Hvem anade då att i dessa ord låg en hemsk förutsägelse om hvad som verkligen skuBt inträffa inom loppet af en jemförelsevis kort tid.
Ty oinnog på dagen två månader derefter hade Pelles stämma för alltid tystnat.
Och inte såg just heller Pelle ut som den der ännu på åtskilliga år gjort upp sin räkning med lifvet.
Blek och mager hade han sett ut i många år, och ingen hade hört honom klaga öfver något kroppsligt ondt.
Fastmera ordade han ännu i det sista om sin oomkullrunkeliga berghelsa.
» Ser ni, pojkar, min gamle pappa hemma i Norrköping är frisk och kry som ett vinterny och jag har godt påbrå.
En östgötapojke har fan i kroppen.
Han faller inte i första slaget, caramba! » Men han föll ändå, föll knall och fall kan man säga.
» Menniskan spår och gud rår » heter det.
Pelles sortie från scenen skedde temligen omärkligt.
Han hade under den här säsongen endast hunnit att vara med om tre föreställningar — alla i samma pjes, nemligen Webers » Oberon », der han framstälde den svarte, fallsett-talande seralj väktaren Aboulifar, för öfrigt en af hans roligaste uppgifter, der han med lika stor virtuositet åt äpplen och gnälde falsett — ett kostligt motstycke till en annan berömd svensk framställning i samma genre — salig gubben Nordberg i » Läderlappen », hvars gnällande » Effendi, effendi » brukade framkalla sådana intensiva stormar af munterhet.
Aboulifar var emellertid endast en talrol.
Som sångare tog Pelle sitt afsked från operascenen redan i somras, då han vid sista föreställningen för säsongen medverkade som uppsyningsman Zizel i » Konung för en dag », d.
Han var då vid briljantaste stämning så väl under föreställningens gång som efter densamma, då hela operapersonalen samlats i foyervåningen till en kollation för sin högt förtjente chef, hofkapellmästare Nordqvist.
Särskildt erinrar jag mig hur Pelle med sin vanliga oförbrännerliga förmåga höll nachspielet i gång långt sedan solen kastat sitt rosenskimmer öfver Riddarholmsfjärdens och Strömmens glittrande vatten.
Under en paus i den improviserade balen hördes en väldig knackning i bålen.
Det var Pelle som med ljudelig stämma manade till tystnad.
Det var en hyllning till chefen han utbragte.
Men den skilde sig från de föregående talen derigenom att den var — på vers.
Pelle egde en ovanlig förmåga i att extemporera på versfot.
Och den gången öfverträffade han sig sjelf.
Det var ett långt qväde på orimmad hexameter han framförde.
Ibland kom väl en eller annan » konstig » vändning, men trogen det gyllene elftebudet: » Man muss sich nicht verbluffen lassen », navigerade sig Pelle skickligt fram mellan bränningar och skär, och lyckades så framalstra ett lika högstämdt som hjertligt qväde, som också afbröts af lifliga bifallsyttringar och till sist beledsagades af stormande jubel.
» Ja, gamle Pelle rår inte för att han har lite * talang », replikerade vår skald med sin kända, godmodiga tvärsäkerhet.
Och så slog han sig ned vid en af altanerna åt Gustaf Adolfs torg, der — på altanen förstås, ty torget stod vid den tiden tyst och öde — en liten krets fingo sig ytterligare till lifs af små meteiiånga hexameterharanger.
Petöfi hade verkligen rätt, då han påstod att
» sången flyger liksom blad från rosen,
när han rörs af sommarvindens pust. »
Som sagdt, Pelle Janzon hade ännu varit ganska sällsynt på operascenen under denna termin, när det en dag, d.
11 september, oförmodadt spordes att han forts till Sab-batsbergs sjukhus.
Först några dagar derefter hade detta blifvit bekantgjordt genom tidningarne.
Pelles första intryck af Sabbatsberg lär ha varit odeladt angenämt.
» Hade jas vetat att det varit så hemtrefligt härute, skulle jag minsann aldrig bott på Grand Hotel, utan flyttat hit for länge sedaa&gt;.
skall han yttrat till sin sköterska.
Hvar och en som vet hvad det vill säga att vårdas å denna mönsteranstalt för sjukhus skall också odisputabelt instämma i dess lof.
Det var ungefär en vecka efter det Pelle flyttades dit ut, som jag gjorde honom ett besök.
Han logerade i ett af de privata rummen invid allmänna sjukhussalen å nedra botten.
Det lilla luftiga rummet såg verkligen hemtrefligt ut med sitt bonade golf, sin gungstol och sitt nätta, Ijnslao-kerade möblemang i öfrigt Utmed långväggen stodo två präktiga engelska jemsängar, som nu, och det med rätta, äro så på modet.
I den ena låg en bekant landskapsmålare K.f som vårdats här en längre tid för rheumatiska plågor.
Sängen midt emot disponerade Pelle.
Ansigtet var blekare än vanligt och beklädt af ett mörkbrunt helskägg som gjorde att jag i första ögonblicket hade svårt att känna igen min gamle vän, som annars alltid brukade presentera sig helt slätrakad.
Han låg just och studerade Walter Scott.
Han var vid godt courage, fast rätt allvarsam och tycktes finmsig i sin belägenhet.
Dock klagade han öfver att det måhända komme att dra om en tid innan han blefve fullt ku-rerad igen.
Man höll ju^ då på att repetera » Nordens stjerna ».
Pelle gladde sig på förhand att åter få uppträda som sergeant Gritzenko, med hvilken rol han, när pjesen första gången togs upp hos oss, rättvist skördade så mycken framgång.
Då jag inte längre ville trötta honom, gjorde jag visiten helt kort och lofvade att snart återkomma.
Föga anade jag då, när jag tryckte hans kalla hand till afsked, att det skulle blifva sista gången vi språkades vid.
När jag sedermera förnyade mitt besök å Sabbatsberg, hade förnuftets ljus redan vikit från honom.
» Caramba, Pelle Janzon » låg han och mumlade för sig sjelf, och de vidt utspärrade ögonen talade om själsfrånvaro.
Jag lutade mig ned öfver honom och frågade om han kände igen mig.
Han nickade litet med hufvudet, till tecken att han förstått mig, men något redigt svar kom icke öfver hans läppar.
Jag skyndade ut ur rummet.
Af läkaren sporde jag att hans tillstånd var mycket allvarsamt.
Några dagar derefter kom det numera ingalunda oförberedda dödsbudet.
» Blott vänskap rättvis är, och ensam hon
Förmår att skatta rätt ditt hela värde »
säger Goethe.
Och många voro de vänskapsbevis som kommo Pelle till del under hans sista sjukdom.
Dagen om gjorde sig minnesgoda vänner underrättade om hans tillstånd.
Man sände honom rödvin och andra förfriskningar.
En dag öfverräcktes honom en praktfull blomsterbukett från en ung fru, i hvars hem han åtnjutit många prof på gästvänlighet.
Buketten framlemnades af hennes man.
Pelle blef så förtjust af den vackra gåfvan, att han, glömsk af sitt tillstånd, hasade sig ner från sitt läger, stälde sig midt på golfvet och började i siratliga ordalag framföra sitt tack för presenten.
Precis de ord han nu sade skulle framföras till den unga damen.
Och det löftet infriades också till punkt och pricka.
Pelle Janzons konstnärsbana var, kan man tryggt säga, så godt som oafbrutet höljd af rosor.
Och hans sista jordiska vandring blef, äfven den, blomsterhöljd.
Kistan som inneslöt hans stofthydda var formligen höljd af blomster och kransar, en sista gärd af tillgifvenhet och tack från de
59många som lärt känna och uppskatta hans originella, vinfasta personlighet.
Jag talade nyss om Pelles artistiska bana.
Få sceniska artister ha begynt sin karrier under mera lysande auspieier
— hans debut som Plumkett i » Martha » d.
12 juni 1870 lär ha varit en af de mest lyckade man bevittnat å vår opera; få hafva ock i så fulla drag njutit af popularitetens sötma som Pelle Janzon.
Och ännu på de sista åren, då del böljade på att » dala utför », och den förr så kraftiga stämman begynte att slitas i sina fogningar, var dess innehafvare allt fortfarande i åtnjutande af mångas odelade sympatier.
Likvisst var Pelle understundom icke fullt nöjd med sin tillvaro här hemma.
Detta var särskildt fallet spelåret 1887 — 88, det sist * under hvilket de kungliga teatrarne fungerade som statsinstitution.
Pelle började då allvarsamt dystra till, under förmälan att han nu icke hade det så bra som förr.
Skalen härtill känner jag icke.
Nog af, Pelle talade på fullt allvar om att skudda Stockholmsstoftet från sina fötter.
Han or dade derom så många gånger att jag nog tror att det härvidlag icke bara var alldeles löst prat.
Flera alternativ hade han tänkt sig.
Antingen ämnade han ge sig af till — Amerika och naturligtvis för ett » smart » honorar, låta engagera sig af en impressario och fara Vestern kring och sjunga Bellman och Wadman samt åtskilligt ur sin vidlyftiga opera-repertoar.
Eller ock gåfve han hela historien på båten och flyttade upp till bror sin i Norrland och engagerade sig som bruksbokhållare.
» För skrifva och räkna kan jag.
Och någon nytta skulle väl Pelle kunna uträtta. »
Men af dessa projekter vardt, som bekant, intet.
PeUe blef operasångare till döddar.
Ett af sina artistiska önskningsmål fick Pelle aldrig for * verkligadt — det att få sjunga Mefistofeles i » Faust ».
Onekligen hade det varit af intresse att, n. b. i hans krafts dagar, ha fått se honom i den rollen, hvaraf han med sin förträffliga karakteriseringsförmåga och sin vakna blick for det humoristiska säkert hade åstadkommit någonting ganska ori-ginelt.
Annars fick han sitt lystmäte på tacksamma praktuppgifter, hvarom man lätt öfvertygar sig genom en blick påhans rikhaltiga repertoar, som verkligen var så mångskiftande man kunde begära.
I alla roller var han icke lika lyckad, det hade för resten varit mer än obilligt begärdt.
Pelle var nemligen i hög grad beroende af hvad slags » disposition » han hade för de uppgifter han fick sig förelagda.
Roade de honom icke, så gjorde han heller just ingenting märkvärdigt af dem.
Till denna kategori hör hans Cornélius i » Nürnbergerdockan », hvari han efterträdde Uddman, men der man föga märkte något af hans annars så kraftiga humor.
» Löpar-nisse » i » Vermländingarne » var han nog icke olifvad för, men, i motsats mot hans många biografer, måste jag tillstå, att han här just icke åstadkom någonting vidare roligt, man må nu för öfrigt alldeles taga ur räkningen de verkligen dråpliga föregångare han hade i denna rol.
Fysikerprofessor Spalanzani i » Hoffmans sagor », en af hans sista uppgifter å operascenen, led äfven den af en anmärkningsvärd torrhet, hvilket till och med märkes vid en jemförelse af hur det partiet framställes med dess nuvarande rollbesättning.
Men till gengäld har Pelle Janzon producerat många verkligt ypperliga framställningar som icke så snart skola förgätas.
Man erinre sig endast sådana prakttyper som hans Vulcanus i » Philemon och Baucis », der han lyckades åstadkomma ett riktigt ideal af fulhet, och der det alldeles snedvridna i ansigte och figur, den oberäkneliga gängligheten i rörelsen, den vresiga skadeglädjen, sällsamt parad med godmodig hjelpsamhet tillsammans bildade ett original af kostlighet, eller hans på en gång militäriskt barske och varmhjertade Sulpice i » Regementets dotter », hans lifligt spänstige och smidige Gritzenko i » Nordens stjerna » eller hans Dulcamara i » Kärleksdrycken », der han till och med gick upp mot Uddman i sjelfbelåten galghumor.
I tacksamt minne böra äfven ihågkommas några af hans ypperliga orientaliska figurer: den kärleks varme Baskir i » Lalla Rookh », uppsy ningsmannen Zizel i » Konung för en dag » samt Aboulifar (förut nämnd här ofvan).
Till hans mest lyckade framställningar må vidare räknas två sådana hvar i sitt slag så fint utmejslade figurer, den fråssande, skenhelige klosterportvakten i » Svarta Dominon » och den » odödlige » riddaren Fal-staff i » Muntra fruarna », om hvilken det med rätta yttrats att han här icke blott var en skrattretande farsör, utan äfven en verklig karaktersframställare, och just så kraftig,så orädd och så genomträngd af sin uppgift att denna hans burleska Falstaff-typ icke så lätt kommer att öfverträffas på vår operascen.
Kronan på alla hans prestationer var dock hans Gigoti i » Diamantkorset », Siegfrid Salomans täcka opera * comique, der bland clown-fasonerna, den brutna franskan, piruetterna och viftningarne med pantalongerna framträdde all den ömsinthet och fåfänga som karakteriserade detta stora barn.
Ingen kunde utan att hjertligt dra på smilban-den höra hans beschäftiga presentation af akrobattruppens primadonna: » la Zephyrine på lina göra cidbutte rundt omkring sig sjelf, comme ça — och paff!
attitude comme eà!
— ’ on sprig ’ opp i luft och bli der (!!
) till dess jag säger: ma petite, s ' il vous platt, kom ner igen! » en replik som for öfrigt alltid helsades af en smattrande applådsalva.
Ocfa det var icke utan rörelse man lyssnade till f. d. kammar tjenarens varmhjertade förklaring för hans forne herre: » hvad drägt jag ’ ar på ’ os er, min gammal hjert ’, min de-roument, min kärlek är alltid der.
Pauvre Gigoti fall for era knän, kyss på hand med aht min ’ tårar saga er, que toujours j adore mon maltre d ’ autrefois que ... jag kan ik mer ... » Vid denna förträffligt framsagda scen var det ofta många ögon som tårades i salongen.
Gigoti var också Pelles stolthet.
Det var en rol för hvilken han var klippt och skuren.
Här kunde han få interfoliera med siU ca-rambat sitt cestça m. fl.
af sina kända favorituttryck så mycket han behagade.
Och vid gladare tillfallen under hans sista år lät han sina vänner ofta få till lifs åtskilliga reminiscenser fr&amp;n Gi-gotis rol.
Ja, Gigotis namn har genom Pelles försorg g&amp;U till efterverlden i form af en delikat anrättning som till-handahålles å operakaféet, s. k.
» Gigotismörgåsar », som i öfverensstämmelse med rollens olla podrida serveras med en blandning af olika slags beläggning.
När » Diamantkorset » vid våra operaartisters sista gästbesök i Kjöbenhavn skulle efter fyratioårig hvila åter komma till uppförande i danska hufvudstaden, var Pelle mycket animerad att fâ visa de danska bröderna denna sin favoritroll, som här hemma beredt så mycken succès.
Men de glada förhoppningarne slogo fel.
Danskarne senterade icke det humoristiska bo?
Pelles Gigoti, säkerligen i följd af deras svårighet att forstä den fransk-svenska dialogen, något som mycket grämde ?ir artist, som sedan under hela Kjöbenhavnssejouren såg rittnedslagen ut, under det han annars brukade känna sig som fisken i vattnet när han dvaldes i » Kongens Bye ».
En af Pelles allra sista uppgifter å vår operascen, fast icke just vidare betydande, var en liten rol i » Diamantbröllopet », det tillfallighetsdivertissement som gafs till firande af konung Oscars sextioårsjubileum.
Stycket var af allt för efemär natur för att kunna hålla sig något längre på repertoaren, från hvilken det snart nog försvann.
Det var dock skada så till vida, som ett par roller deri återgåfvos bra.
Bredvid Knut Almlöfs Ola och Anna Klemmings Greta framstod värdigt Pelles Taleman, som redan vid hans entré, då han med siratlig hållning och ett äkta » skepparsnitt », kom inklifvande på scenen i spetsen för spelmännen och det festliga brudtåget, framkallade stor munterhet i salongen.
Pelle visade här ett nytt prof på sin förmåga att göra något äfven af de obetydligaste uppgifter, och det var endast synd att rollen icke var större.
För sextio år sedan, påstår Onkel Adam i sina nyligen utkomna oeuvres posthumes, var menniskoverlden nästan igenvuxen med originaler, besynnerliga figurer, som, kantiga, stripiga, taggiga och roliga trängdes om rummet; förtrettio år sedan hade denna urverlds under redan glesnat till antalet, odlingen hade förstört en stor del af den ursprungliga karaktervegetationen, men ännu fick man se en och annan qvarlefva från den gamla goda tiden, då allt var annorlunda.
I vår tid har odlingen förstört ända till sista spåret af originalitet, och detta så grundligt, att ej ens en enda liten qvickrot finnes qvar.
Nu äro vi alla lika goda, lika onda, lika snillrika och lika dumma.
I stället för vexlande karaktersformer och det romantiska, som ligger i tvära af-brott, har verlden blifvit förvandlad till ett enda omätligt timotejfält, der en torfva klöfver redan uppväcker förundran ...
Han har nog icke så orätt, gamle Onkel, i detta påstående, ehuru då och då ett eller annat spår till originalitet verkligen uppdyker äfven i vår schablonmessiga tid.
Och en sådan der besynnerlig figur, ' » kantig, taggig och rolig » var Pelle Janzon.
Men det var icke ensamt hans egenskap af original som förskaffade Pelle hans stora vänkrets, snarare fastmer hans lefnadsfriska, af alla ledsammaförståndsbetänkligheter obesvärade personlighet, till hvilken med fullt fog kunde som motto lämpas skaldens dityram-tiska ord:
» Korta äro glädjens ständer,
Njut dem derför, slark och ung!
Skulle jullen än gå under,
Modig död är aldrig tung. »
D. af Wirstn.
) Teaterbesök i Stockholm
Edvard Brändes.
För ett år sedan förändrades Stockholms två förnämsta teatrar, Operan och Dramatiska Teatern, från statsinstutio-ner till privatteatrar.
Delta tillgick sålunda: majoriteten inom riksdagen var ledsen åt den årligen återvändande bristen; vid hvarje riksdag förklarade regeringen, att om blott detta tillskott beviljades, så var den tudelade statsscenen hjelpt, och nästa år möttes riksdagen åter af samma bevillning och samma löfte.
Sent omsider bröt riksdagens flertal helt och hållet med medlingsförsöken och satte teatrarne utan nåd på bar backe.
En god köpenhamnare skulle uppfatta en sådan händelse som om samfundet skulle skakas i sina grundvalar.
Tänk om man en vacker dag stängde den kungliga teatern!
Om fru Hennings och fru Oda Nielsen skulle fara kring hela vida verlden som Marsk Stigs landsflyktiga döttrarI Om herr Emil Poulsen skulle söka engagement vid en teater och herr Olof Poulsen vid en annan!
Om baletten och operan stode husvilla!
Om alla de många andra rangs stjemorna, som staten aflönar, skulle försöka andra dödligas oblida öde: att honoreras efter värde — något som, enligt hvad bekant är, strider mot allt byråkratiskt skick.
Emellertid i fall efter en säsongs afslutning en annons stode att läsa i tidningarna, på grund af hvilken kungliga teatern uthyrdes till den högstbjudande, skulle enligt allsannolikhet köpenhamnames förskräckelse hastigt kunna lagga
sig -- åtminstone i fall man törs draga slutsatsen från
Stockholm, en mindre stad, till det större Köpenhamn.
1 den svenska hufvudstaden sade man på sommaren de tva teatrarne ett rörande farväl, men återfann på hösten 18SS både Dramatiska teatern och Operan på den vanliga platsen; till på köpet hade stockholmames förklarade gunstling, hr Gustaf Fredrikson, vändt tillbaka till den förstnämda scenen.
Revolutionen hade väl varit forfarlig, men hvad beträffar döda och sårade, funnos inga skadade på valplatsen.
Båda scenerna hade blifvit privatföretag, och båda hade funnit energiska och erfarna chefer, Operan i den äfven t Köpenhamn högt ansedda kapellmästaren Nordqvist, Dramatiska teatern i hr Fredrikson såsom ledare for ec association af skåde.-pelare, och säsongen 1888 — 89 öppnades under många offentligen framlagda tvifvel om hurulede * konsten skulle kunna klarera sig utan statens skyddande hand.
Båda scenerna redde sig finansielt förträffligt.
Väl hade man nedsatt lönerna något vid Dramatiska teatern, men då säsongen var afslutad och man gjorde upp räkningen, visade det sig, att man ännu hade en betydlig summa, minst om * kring 40,000 kr., till utdelning bland de medverkande ar-stisterna.
Och fastän Operan hade förlorat sin utmärkte tenor hr ödman, kom den också helt och hållet ur skärselden och sväfvade med alla sina synder förlåtna in i den himmel, der inkomst och utgift stämma — en plats dit Köpenhamns kungliga teater aldrig skall komma så länge den styres under de nuvarande lokala förhållandena.
Vår teater skall aldrig betala sig förrän man skaffar opera och balett eget hem i den närvarande teatern och bygger for skådespelet en mindre scen, der man kan höra och se de spelande.
1 Stockholm har man två scener, båda förträffliga i akustiskt afseende.
Man blir snart nödsakad att rifva de gamla operahuset, som hotar med förfall; bara man nu inte uppför en af dessa gouterade teaterbyggnader, som äro vackra utåt med portaler och statyer, men invändigt sanna grafvar för den fina konsten, den som går till botten af själen och tager själar till fänga.
När i var teater spelas så underligt groft mången gång äfven af intelligent folk, så hågkotnmfr man icke alltid i förargelsen häröfver, att det stora ochtomma rummet slukar de fina nyanseringarna, d. v. s. allt, som är utsökt och njutningsrikt inom konsten.
För vissa menniskor är tillika med nyansen sjelfva konsten i egen subtil person.
Men på Dramatiska teatern i Stockholm, der skall man finna nyansens hem.
Åskådarplatsen är liten och golf-vet sluttar starkt uppåt liksom förenande sig med balkong och raden till en samlad resonansbotten.
Sjelfva skådeplatsen har icke den enorma förscen, som tillintetgör möjligheten för äkta samtalston på vår teater och är ett för vår konst ödesdigert missgrepp vid bygnadens konstruktion.
Allt på scenen drages ut på bredden, intet går på djupet.
Vid uppförandet af Axel och Walborg förundrade sig många öfver den använda dekorationen, hvilken som bekant framställer korgången i Trondhjelms kyrka.
På den kungliga teatern var denna korgång blott en (målad) fondridå och när bröl-lopsprocessionen skulle draga fram, gick den öfver scenen från den ena kulissen till den andra, kom icke upp genom kyrkan och ännu värre var det med spöket.
Björn säger uttryckligen:
yEn Midnat her, just Klokkcn tolv, som Hanen havde galety kom Sankt Olaf
jra Koret hist igennem Kirkcn i
sin gyldne Rustning med sin lukte Hjelm
omkranset af Kar / unkelkronen,
sit lange Spyd og med sin Sölvmorskaabe,
som slwbte efter ham i Kirkegangen.
Man ser framför sig hurn Meiningarne skulle låta gengångaren resa sig bakom kopparkistan och långsamt med elektriskt ljus i hatten skrida uppåt midtelgången mot käm-parne.
På Köpenhamns kungliga teater kom hr Axel Madsen, som för öfrigt var ett utmärkt spöke, in från sidokulissen utan spår af förberedelse, utan målerisk verkan och hvarför?