Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under en lid, då penningetillgångarna voro ringa, dä penningar voro sällsynta, men slöseriet derjemte omättligt, och Judarna framför alla andra voro hushållsakliga, så voro de nästan de enda, som kunde göra några penningebesparingar.
Den lidens sed var att skrinlägga penningarna, der händelsevis penningar funnos att skrinlägga.
Judarna, som i industriell hänseende alltid varit framför sin lid, ville icke hafva några döda kapitaler, hvarföre de sökte att göra dem fruktbara, och sökte att skaffa sig ränta för penningarna.
Denna ränta svarade icke mot den risque de äfventyrade, och den var stor på en tid, då Judarne mången gång voro utsatte för allmän plundring, och alltid under vanliga förhållanden hade alt befara att förlora sina ullånla kapitaler.
Judarna blefvo således vana vid denna penningerörelse, och den bekantskap de (ingo dermed, gjorde att de bibehöllo della näringsfång, äfven sedan andra näringsgrenar blifvit för dem öpnade, och då inträffade konkurrensen med de Christna i detta afseende.
Betraktar man nu detta s. k. procenteri fördomsfritt, så finner man att handeln med penningar slår i den närmaste paritet lill handeln med andra varor, der ingen underlåter att förtjena allt hvad han kan och begagna de goda konjunkturerna.
Lagen hade således orätt uti ali träda häremellan, och förvärrade endast det förhållande den ville förbättra genom de band den lagt på industrien, genom inskränkningen i den fria konkurrensen med penningehandeln, och penningens öfvergång till endast gällande mynt eller s. k. myntrepresentativer.
Här upstår således icke det förhållande, som med andra handelsvaror äger rum, att nemi. det kan vara fråga om bedrägeri.
Vi veta ju alt det icke ens strider emot'ridderligheten, och att roan gör sig en heder af att t. ex. lura sin vederpart i hästhandel.
Skulle det vara sanni att
Ju darna icke vilja införlifva sig med det lands intressen, under ilvars lagar de lyda, så bör man icke förundra sig deröfver, erne - 46 Den 19 Mars f. m. dan de under alla tider hafva varit martyriserade, chicanerade, och underkastade undantagslagar.
Man kan således icke förtänka dem, om de icke sympatisera med sina förtryckare, och borde tvärtom förundra sig öfver alt då dem förnekas medborgerliga rättigheter, de icke underlåta alt utöfva sina medborgerliga pligter.
Man har dessutom sett att i bredd med deras utvidgade rättigheter, hafva de anledn:r lill anmärkntr, som mot dem gjorts, förlorat sin grund; man har sett att de hafva upfört sig på ett högst berömligt sätt der de blifvit emanciperade och der nya industri-grenar öpnats för dem; man bar äfven sett att med den intelligens, som i allmänhet utmärker denna race, de varit framstående öfverallt, ja äfven på det vetenskapliga fältet.
Här har blifvit yltradt, såsom inkast mot att man icke skulle insläppa för många Judar, att de skulle hafva deltagit i revolutionsrörelserna.
Hamilton har uplyst, att för att fullkomligen kunna bedömma detta förhållande, borde man hafva reda på dem, som deltagit i rörelserna och dem, som förhållit sig lugna.
Men jag tror alt man, efter hvad af 1848 års revolution uplyses, snarare kan finna ett skäl för, än mot Jude-emancipationen.
De hafva deltagit i Ungern, men det var ju lidens anda, de sympatiserade med den rådande tidsandan och jag är öfvertygad om att under lugna förhållanden skola de ingalunda mer än någon annan störa freden.
Om man åter betraktar förhållanderna inom Sverige, så tror jag, alt man icke kan annat än finna skäl alt medgifva Judarna utvidgade rättigheter.
Norrköping är en bland de städer der Judar få vistas.
Jag är född och upfödd i trakten, och efter hvad jag känner åtminstone, så är Judarnas förhållande der högst aktningsvärd!.
Der är en Jude, som är possesionat, som gifver föredömen i landthushållningen, och icke sparar upoffringar för att befordra jordbrukets allmännare intresse.
I Norrköping idka de icke i allmänhet denna småkrämarhande), utan de Judar, som äro förmögna, idka stora affärer på ett fullt tillfredsställande sätt.
Ledd af den erfarenhet, som både inhemska och utländska förhållanden lemna, skulle jag således icke tveka att tillstyrka en fullkomlig Jude-emancipation, men då dessförinnan åtskilliga fördomar kunna återslå att besegra, vill jag inskränka mig lill att begära återreraiss, och instämmer för öfrigt i det förslag Frih. Hamilton aflemna!.
Jag instämmer med de ledamöter, som anse Utsk:s förslag oantagligt.
Det kan icke vara lämpligt, att, i en fråga af den vigt, som denna, ät vissa stapelstäders borgerskap öfveilemna afgörande!, hvilket då på hvarje serskild ort komme att bero af vedelbörandes möjligen olika beslut.
I sådan händelse kunde den ena staden bifalla, den andra afslå.
Om Borgerskapet afslyrkt saken det ena året, så skulle Judarne kunna hoppas åstadkomma ett tillstyrkande nästa år.
Konungen skulle ouphörligen besväras med dylika önskningar och vederbör, med utlåtm o. s. v., aldeles som det går R.
St. från den ena riksdagen till den andra.
Under 40 år har jag på detta Den 19 Mars f. m. 47 rum hört talas om samma fråga, och när jag för 36 år sedan förde Adelns prot. besvärades jag redan med Jude-frågan.
Jag har icke att beklaga mig öfver någon Jude, utan då jag talar mot återremiss eller bifall lill Utsk:s betänk, så gör jag det af långt vigligare, nemi. allmänna grunder, rötande samhället i dess religiösa, politiska, och ekonomiska förhållanden. lag anser utan ändamål att återremittera betänk, derföre, alt när saken bil återkommer, så få vi samma strid tillbaka och samma långvariga öfverläggning, hvarföre, i händelse Ståndets fleste ledamöter äro för afslag, det är bättre alt uttala den meningen nu genast, än att förspilla tiden med återförvisning.
Men innan jag slutligen yrkar detta afslag, bör jag gifva skäl för min mening.
Det stora antal ledamöter, som yttrat sig för Judarne, härrörer utan tvifvel deraf att de talande ansett fråga vara om fördragsamhet mot olika länkande, om bevis på en högre uplysning, om gamla fördomars undanrödjande m. m. d., hvilket allt sätter känslan i rörelse.
Men frågan är aldeles icke derom.
De som bestrida Judarne utvidgade rättigheter, vilja ej hindra dem att behålla sin tro, icke heller alt bo i de städer, som äro dem anvisade.
Vi vilje icke fördrifva dem derifrån, utan låta dem tillgodonjuta de rättigheter, som de engång fått; icke påyrka deras flyttning ur landet, men blott hindra dem att bo på flera ställen.
Kau det förlänkas någon, när en annan vill inflytta i hans hus, att han säger nej, om del ej behagar honom alt taga emot gästen?
Man behöfver derföre icke hata den fremmande, man kan till och med akta och älska honom, men derföre är det icke sagdt, alt man vill hafva honom till hyresgäst än mindre till medlem af Familjen.
Nu hafva Svenskarne tillåtit Judarne att bo i 4 släder, eller i 4 af Sveriges stora hus, att jag så må säga.
Kan det icke vara nog dermed?
När Judar nu söka tillåtelse att bo, i alla hus, får då icke husbonden svara nej, och må fremlingarne derföre säga att man är ofördragsam mot dem, faslhängande vid gamla fördomar m. m.
Aro vi Hrr i våra hus, så matte vi val äga att öfver deni förfoga, utan att derföre upbära sådana lill malen.
Ar det för Sveriges eller för Jndarnes bästa, som man yrkar den utvidgade rättigheten? — det är en sak, för hvilken R.
St. försl böra göra sig reda.
Hvilka fördelar kan denna utvidgning af Judarnes bostäder åt Fäderneslandet bereda?
Behöfva vi ökad folkmängd?
Den befolkning, som Sverige äger, är redan så stor, att man icke vet huru man skall kunna inom landet nära henne.
På alla ställen tränges man om ut komsten och fattighusen fyllas ehuru utvandringar ärligen ske.
Ar det då skål att med intrång för landels egna barn lemna större utrymme åt Israels?
Om den gamla stammen af Sveriges befolkning finner sig för inskränkt bör man då medgifva den Judiska ^stammens utvidgning?
Ar det för alt öka Sveriges förmögenhet, som man vill lemna fremlingarne större utrymme?
Man har talat om Judarnes stora 48 Den 19 Mar5 f. m. skicklighet alt kunna nära sig och förvärfva förmögenhet: denna erkänner äfven jag; men tron J Mine Hrr! att denna deras förmåga skulle, om de finge en vidsträcktare verkningskrets, än hittills, förkofra rikets förmögenhet, utan att det skedde på andra medborgares bekostnad?
Hvarföre är det som ålskillige ledamöter klandra de vilkor Disk. föreslagit, nemi. att Judarnes utflyttning lill antkra städer skulle bero på dervarande Burgerskaps samtycke?
Jo, fruktan för Borgerskapets vägran.
Hvad är då skälet lill det befarade afslagel?
Utan tvifvel farhåga, att Judarne skulle använda sin näringsflit, lill Borgerskapets förfång.
Böre vi eftersträfva en sådan förkofran af landets förmögenhet, som sker med inlråug på våra stamförvandler, hvilka från urminnes tid innehaft della rike?
En aktad ledamot af delta Stånd, hvats stämma för alltid tystnat, anförde på en riksdag, då denna fråga förevar, hurusom Judarne i Pohlen och Schlesien, men förnämligast i det förra landet, voro ett plågoris för städernas näringsidkare, lill och med för landtmännen: att den jordbrukare, sora ville hafva afsättning på sina varor, måste taga en Jude till godsets förvaltare, eljest funne han inga köpare till dess afkastning.
Låtom oss först utvidga Judarnes fri- och rättigheter, så få vi väl se i hvad män vi kunna undgå det prejeri, för hvilket Pohlackarne äro utsatte.
Man talar om det tvång, som kapitalet i närvar, tid på den fattige utöfvar.
Hvilka äro de störste kapitalister i verlden f. n., om icke Judar, och hvar kan kapitalet vidsträcktare utöfva ett menligt inflytande än ibland ett fattigt folk?
Manne icke vi äro ett sådant?
Man har talat om Frankfurt och hvad godt Judarne der hafva uträttat:
Fadren lill de många barnen i den likaste Judeslägt, som finnes, bodde der, och en af sönerna gör det ännu.
Den förre räddade en undan Napoleons välde flyende Furstes penningar och återlemnade dem rigtigt med ränta till sin egare, efter alt hafva genom detta kapitals begagnande grundlagt sin rikedom.
Välsignelse har följt detta rättskaffens handlingssätt.
Men månne icke den makt, som nu belinnes i dessa Judebröders händer, är fiuktansvärd för hvem som helst?
Möjligheten att kunna försvara sig mot sion fiender kan äfventyras i fall desse penninge-män säga nej till Statslåns anskaffande.
Skall man, när det icke behöfves, blottställa ett fattigt folk för dessa kapitalisters spekulationer?
Men, säger man:
Judarne skola öka vår uplysning, om de få ett vidsträcktare utrymme för sin verksamhet.
I vetenskap och konst vet jag icke, att de förvärfvat sig något företräde framför andra folk, icke heller framför vårt, huru fåtaligt det än må vara.
I förvärf hafva de likväl en stor öfverlägsenhet, medgifves; men hon torde ändock icke vara tjenlig att taga till efterdöme.
Personer, skicklige alt förvärfva, hafva också funnits hos oss före Judarnes hilkomst, och torde helt säkert vara till finnandes äfven nu.
I sparsamhet kunna Judarne visserligen lära oss mycket; men vi hafva landsmän t. ex.
Smålänningarne, hvilka i den vägen kunna tjena till föresyn.
Vilja vi blott taga de sparsamma, de Den 19 Mars f. m. 49 de näringsflitige bland dom till efterföljd, så bade vi mera att lära än hvartill de fleste torde vara böjde.
Aro vi åter ohjelplige slösare och misshushållare, så ser jag intet farligare för oss, än att sprida öfver allt i landet personer, sora bättre än andra veta begagna sig af misshushållarnes obetänksamhet.
Man har talat om fördom mot Judarne och brist på uplysning hos deras motståndare.
Månne någon af detta Stånds medlemmar, som fällt sådana uttryck, anser Judendomen medföra ett högre mått af menskliga framsteg, än del christendomen åstadkommer?
Det betviflar jag.
Gra ingen har tänkt att uplysningen vore i våda, derest Judarne icke finge större insteg, hvarföre då lala derom?
Skulle Judarne, om de spriddes öfver landet, öka dygderna hos Svenska folket?
Några Prestbevis öfver deras upförande hafva naturligtvis icke kunnat lemnäs.
Emellertid har man anfört härvarande Polismästares intyg och några af K.
Bef;h:de hafva äfven meddelat sädane yttranden.
Jag sätter dessas tillförlitlighet icke det ringaste i fråga, men Mine Hrr! hvilken skillnad är icke mellan förhållandet med Judarne här i landet och annorstädes?
Jo, den att Judarne här äro få till antalet, till förmögenheten väl behållna, understundom rika, och till bosättning inskränkte inom 4 Städer.
Dräggen af detta folk (och en sådan finnes bland alla) — se vi icke, ty den hafva vi hittills lyckligtvis sluppit.
Derföre kan man åberopa så vackra frägdebetyg.
Men resen öfver till Tyskland, Österrike eller Schlesien, länder der jag varit och sett annat, så kommen J att erfara motsatsen.
Hvarföre blottställa
Sverige för enahanda olägenheter.
Ar det icke väl att saken hos oss hittills attupit såsom hon gjort.
Hvarföre då söka åstadkomma förändring i ett godt förhållande?
Skall genom den Judiska folkstammens spridande i landet större enighet bland dess medborgare åstadkommas?
Jag åberopar hvad Frih.
Cederström, äfvensom hvad Gr.
Liljencrantz sagt derom, alt enhet i religionen är för hvarje samhälle af största vigt.
Det är, i min tanka, genom den, som det fåtaliga Svenska folkel kunnat uträtta så mycket och just i det krig, som lyftade dess ära högsta emedan delta folk var mest genomträngdt af den religion, som vår statskyrka bekänner.
— Hvarje steg lill denna religiösa enhets uplösning är en försvagning af Svenska folket, hvilken jag måste motsätta mig, så länge jag i vår lagstiftning har en röst, och så länge denna det ringaste aktas.
De värde ledamöter, som nu äro Judarnes förespråkare, höras ofta förorda, alt våra åtgärder må bringas lill öfverensstämmelse med Norrmännens.
Dessa talare borde erinra sig huru det i Norrige förhåller sig med Judarne.
De få där icke ens vistas.
Här åter är det icke nog alt låta dem, som redan äro i landet bosatte, vistas där de äro, — man vill än ytterligare sprida dem öfver hela landet.
Hafva Judarne någonsin förenat sig med andra folk?
Det är ej underligt, att man icke kan visa oss en sådan amalgamation, ty ingen annan kan blifva Jude, än den, som är 5 H. 4 50 Den 19 Mars f. m. född dertill, och få af dem, som äro det, öfvergå till andra bekännelser.
Judarne ärö spridda öfver hela verlden ulan att någonstädes utgöra ett sjelfständigt folk med land för sig.
Kan man väl då rimli tvis hoppas all de skulle kunna införlifvas med oss?
Dertill fordrades väl först ali de sammansmälte med hvarandra, och icke förblefve, såsom de äro, afsöndrade i serskilda stammar.
Kyrkogården plägar i allmänhet vara det rum, der skillnaden mellan menniskor uphörer.
Så är def icke bland Judarne.
Af Svenskar begrafvas så väl den fattige, som den rike, på samma kyrkogård.
På Kungsholmen får man se alt af Judar hafva de förnäma stammarne sin Kyrkogård inom tullen, men de ringare utanför på den s. k.
Stadshagen.
Man har talat om Judarnes goda upförande under 1848 års händelser.
Emellertid kan ingen neka att de deltagit i uproren både i Tyskland, Ungern och Italien.
Hr Liljenstolpe har berömt dem för deras bemödande att, ehvar de funnits, försvara nationaliteten.
Om de hos oss gjort sig förtjente af ett sådant loford, känner jag icke, men hvad jag vet och hvad R. o. Ad. vid detta tillfälle bör taga i öfvervägande, det är, att Svensken i allmänhet icke tål dem, icke gerna ser dem, hvarpå såsom bevis kan nämnas de uplopp, som härstädes egde rum till följe af Kongl, förordo. d. 30 Juni 1838 om utvidgning af Judarnes rättigheter.
Man har orätt att säga, det BondeStts afslag å denna fråga är likgiltigt ty jag är öfvertygad, att BondeSt. derigenom uttalat Svenska allmänhetens tänkesätt.
Att då af idel philanlropie vidtaga en åtgärd, som öfverallt i riket är motbjudande och hvaraf, utom andra oredor nya uplopp måhända skulle följa, vore alltför obetänksamt.
En talare har förut fästat
Eder upmärksamhet på olämpligheten att till de smärre städerna utvidga Judarnes bosättningsrätl.
Dessa, till och med vissa stapelstäder icke undantagne, äro nästan att hänföra till landsbygden.
Pä landet vore det alldeles origtigt att Judarne finge bosätta sig, i anseende till de söndringar, som kunde upkomma mellan husbonde och underhafvande samt den förre och Presterskapet.
Enahanda blefve förhållandet i små-städerne, der en sådan afsöndring från kyrkan måste ådraga sig större upmärksamhet och medföra en menligare verkan på religions-förhållandena.
Likadana omständigheter inträffa med Läroverket.
I den skola, lill hvars styrelse jag hörer, hafva någon gång önskningar framställts om Judebarns intagande derstädes, men jag har salt mig deremot och mina kamrater likaledes, emedan enhet i skolan icke kan vidmakthållas om undervisning i tväune serskilda trosbekännelser skall meddelas, eller rättare sagdt: religionsundervisning bibringas den ene, men underlåtas för den andre lärjungen.
Judebarnen komme då att sitta sysslolösa eller att lemna skolrummet, eller ock måste en Judisk lärare antagas.
Hvilka tankar skulle hos de flesta lärjungarne väckas, när de såge, att religionen, hvilken är det vigtigaste undervisningsämnet, likväl icke såsom sådant behandlades, när de såge att mathemalik, historia, språk m. m. icke linge underlåtas, men väl Den 19 Mars f. m. 51 religions-undervisningen.
Jag frågar Eder Mine Hrr! huru en lärare skulle bele sig när han t. ex. borde bilägga tvister mellan lärjungar af olika religion?
Icke kunde han åberopa christendomens försoningslära emedan han äfventyrade att Jude-gossen svarade: jag erkänner icke Eder Frälsare, ty han var icke den, för hvilken han gaf sig ut.
Man talar om fördragsamhet.
Men hjuru är det i Religionsmål med densamma beskaffadi?
Hon finnes, mig veterligen, icke för andra än Christna trosbekännare.
Om en Mohamedau, bosatt i Algeriet och följaktligen Fransk undersåte, kommer lill Frankrike och yrkar att fä behålla flera hustrur, så säga Fransoserna troligen nej.
Om Brahma-dyrkare komma till Norra Amerika och der vilja bränna enkor: så vägras del af Amerikanarne.
Ehuru Fransmännen och Förenta Staterna hafva förklarat religionsfriheten för Stats-grundsats, sträcker, hon sig således icke längre än till christna trosbekännare.
Ar en Jude christen?
Dertill svarar man nej.
Ager mellan Christnas och Judars troslära så ringa skiljaktighet rum, att man kan medgifva de sednare lika rättigheter med de förre?
Dertill svarar man förmodligen ja; nåväl!
Böra Judarne, som bestrida hufvudsatsen i christendomen, eller försoningsläran, få vidsträcktare rättigheter än de olika sekterna af christendomens egna bekännare i somliga länder åtnjuta?
Vi hafva sett för hvilka svårigheter vissa Riken i Europa vatit och äro utsatta genom stridigheter mellan Catholiker och Protestanter.
Skola då äfven vi, som fordom jemväl fått vidkännas dithörande söndringar, onödigtvis blottställa oss för oenigheten mellan Judar och Christna?
Någre talare hafva omförmält huru duglige Judarne äro till krigstjenst och åberopat att Judar finnas, som äro Generaler i Fransysk tjenst.
Jag lemnar detta i sitt värde; men med egQa ögon har jag under 1813 års krig i Cöthen sett ett upträde med en judisk officer, hvilket jag ej bör närmare omtala för att icke anses vilja nedsätta den folkstam, hvilken så många talare hafva förordat; men jag vill säga Eder något annat Mine Hrr! hvilket kan inträffa när och hvar soln helst.
Förlidet år frågade jag en härvarande
Finne huru det gick med Judarnes utskrifning i Ryssland.
Det går så, att som Judarne öfverhufvud hafva afsky för blodiga värf, varda de anställde till landsvid trossen, sjukhusen och kommissariaten; till sjös begagnas de i köket och förrådsrummen, lill machinister och eldare vid ångpannorna, till uppassare, m. m. d. ”Hade Ni”, sade
Finnen, förr talat omed mig härom: så skulle jag fört Eder ombord på det Ryska Ångfartyget, som afhämtade Kronprinsens svärföräldrar, och J haden skolat få med egna ögon se allt detta.
Till soldater och krono-båtsmän anses Judarne i allmänhet icke duglige.
— Manne vi här icke hafva nog ämnen till tross-kuskar och kockar, utan att behöfva förstärka dem med Judar?
Ar det således för Judarnes och icke för Sveriges bästa, som förändringen skall vidtagas, så säger jag, att, likasom den 4 * 52 Denl9 Mars f. m. christne mannen måste, om han värderar sin bekännelse mer än åtnjutandet af vissa politiska fördelar i länder, hvarest christendomen icke är Statsreligion, underkasta sig de försakelser, som deraf följa, likaså må Juden, om han anser sin bekännelse vara värd de försakelser, som dermed äro i christna länder förknippade, underkasta sig dem.
Anser han deremot christendomen bättre, så går hau öfver, på sätt många Judar redan gjort i vårt land och får derigenom rättigheter lika med öfrige medborgare.
För oss är icke saken att göra oss lill målsmän för fremlingar, utan tillse alt inskriften deruppe: ”Folkets väl skall vara högsta lag,” vederbörligen iakttages.
Detta är hvad vi hafva att göra och derföre önskar jag att R. o. Ad. måtte afslå detta betänk.
Achat.:
Mig synes, att man i allmänhet betraktar denna fråga från en mycket vidsträcktare synpunkt ån som varit föremål för de gjorda motionerne eller för Utsk:s betänk.
Det är nemi. icke i minsta mån, hvarken i motionerne eller betänk, satt i fråga, att man skulle hitföra hela skeppslaster med Judar, för att dermed öfversvämma Sveriges landsorter och städer, utan frågan är endast, huruvida det ringa antal Judar, som redan här har sitt bo och hemvist och af hvilka de flesta äro här födda och upfostrade, samt de hvilka, med Regeringens tillåtelse, kunna blifva naturaliserade såsom Svenska undersåter, skola komma i åtnjutande af samma rättigheter, som undra s. k. fremlingar, hvilka hitflyttat och erhållit Svensk medborgarerätt.
Om man betraktar frågan ur denna enkla synpunkt, försvinna derigenom alla de spöken, hvilka vissa talare ritat på väggen såsom en följd af Judarnes spridande i städerne och på landsbyggden.
Andra länders exempel äro icke till detta fall tillämplige.
Vi behöfva derför icke hemta exempel från andra än Svenska förhållanden och redan under de 60 å 70 år, som Judar här vistats, vunnen Svensk erfarenhet.
Man har framförallt yttrat farhågor för det menliga religiösa inflytande på folket, Judar skulle utöfva på landet.
En större frihet för Judarne skulle, förmenar man, hota att rubba Statskyrkan, hvilken är vårt enda skydd mot tidens indifferentism.
Jag hyser icke en sådan farhåga.
Bekännarne af Moses lära lia aldrig gjort sig kände för något omvändelsenit och, så vidt erfarenheten gifver vid handen, finnes ej heller bland de christne någon sympati för judaismen.
Vida mer har, enl. min tanka, vår Statskyrka, d. v. s. den rena evangeliska, alt frukta af katolicismeD, inom hvilken proselytmakeriet är första regeln och hvars djerfva tilltag, som man vet, f. n. hotar sjelfva det starka och stolta Albion.
I öfrigt vågar jag, för min enskilda del, betvifla, att Statskyrkan befordrar religiositeten i landet, tvertom hyser jag den tanken att ingenting mera befordrar indifferentism än just Statskyrkans föråldrade lagar och tunga band på tankefriheten och samvetena.
Men den saken hör nn icke hit och jag vill derföre icke vidare derom orda, utan endast yttra min förundran, Den 19 Mars f. m. 53 att en så utmärkt man som Hr Gr.
Liljencrantz, i egenskap af Ordf. i det Ulsk., som handlagt detta ärende, deltagit i afgifvandet af ett utlåt, som till den grad för sig saknar skäl, som det förevaride.
Jag skulle likväl föreställa mig, att frågan är allt för vigtig att endast, till följd af ett hugskott, bestämmas.
De som yrkat ett annat resultat, än det hvartill Utsk. kommit hafva angifvit ganska vigtiga motiver för sina åsigter, och det skulle på det högsta förvåna mig
Om de verkliga skäl, som blifvit anförda på den sida der jag befinner mig skulle komma att vika för betänkligheter, för hvilka alldeles icke några motiver anförts och hvilka, om de i Utsk:s betänk, kunde upletas, snarare borde leda till vidsträcktare än inskränktare rättigheter för Judarne.
Sedan jag yttrat detta i allmänhet, anhåller jag att få till besvarande uptaga några inkast.
Liljencrantz har framställt vådan deraf, att tusendetals Judar inkastades i våra inre förhållanden och funnit detta mera äfventyrligt, än om de befordrades till Statens tjenster.
Jag hemställer till den värde talaren, hvad det är för slags oro eller äfventyr, som visat sig af Judars bosättning i de städer, der de f. n. äga tillåtelse att vara bosatte.