Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skall alltid i erkänsam och förtjust beskådning qvarlefva hos Dem, åt hvilka en huld Natur förlänt, att kunna njuta Skönhetens alla slag; i Konstens verk, liksom i Naturens.
Af så begåfvade svenska läsare skall enhvar gerna dröja framför den Tredje Gustaf och hans Skalder.
I denne Konung var mycket af ett stort och svenskt hjerta; mycket af de fordna Gustavernes och Carlarnes anda.
Han var icke ovärdig, att till dem uppblicka såsom förebilder och känna sig deras slägting.
Så var ock, i hans Skaldekrets, mycket af både sann och svensk poesi.
Påminnom oss derjemte, att i samma krets äfven Bellman ofta sjöng en hvimlande glädje-yras uppenbara löjen och dolda smärtor, och att Lidner, om än lemnad utanföre, fick åtminstone vid ingången slå sina månskens-nattliga toner!
– Det återstår, att låta dessa tvenne uppträda; i sällskap med den Thorild; hvars närmaste vänner de voro.
Mellertid – och alltid – skall hvarje känslig själ, vid bilden af Gustafs vittra taffelrund, ovillkorligt höra sig genomklingas af dessa Oxenstjernska verser:
De fria konsterna! det glada ungdomsgillet!
Vid thronen lemnad blef en aflagd höghets prakt;
Och Gustaf följdes dit af ingen annan vakt,
Än Sånggudinnorna och Vänskapen och Snillet.
Hvad glädtighet bekrönte dagens slut!
Förtro’ndet der sin anda spridde ut;
Det qvicka skämt sig till hvart ämne böjde,
Men utan agg med sig i sällskap bar
Det öppna skratt, som hemligheten röjde,
Och glädjens barn och tankans vittne var.
Och J! som der åt eder samtid gifvit
De dikters arf, som gjort er hågkomst kär;
Som känslans makt med Snillets hand beskrifvit:
Af er man än dess språk med vällust lär.
Ett älskadt ljus på edra grafvar brinner,
En tacksam verld ert namn så länge minns,
Som ömheten på jorden segrar vinner,
Som sorgen känns, och som ett hjerta finns.
Tillägg.
Sid. 344.
Om Adel, Aristokrati och Demokrati utlät sig Gustaf Adolf till Sten Bjelke: ”Adeln är ett medelstånd, och synnerligen de rike deribland; med dem kunna Skyttianerne uppvägas.
Desse torde väl helst önska styra utan Konung; de andre vilja åtminstone hafva en för syn skull.
De förre vilja klösa Konungen midt under deras kattesmek; de andre äro i sin natur för högdragne, att så tillgå.
Endast må de icke komma att regera under Konunganamnet: ty Aristokratien är så hårdhändt.
Jag vill väl hålla med Riks-Cancelleren, att
Demokraterne äro deremot blodtörstige, om de komma till väldet.
Dessutom – ingen gloire med dem, under deras eviga split och trätor!
Sådant utvisar alla tiders historia detta partis regeringssätt; och stackars den Konung, som låter dåra sig af deras lockemat, ännu sämre än de andres hårdhandsketag”.
Carl Gustaf sade, i samma anda, till Bengt Skytte: ”En Konung i ett land utan Adel, är allt eller intet; despot, om han dertill har facultatem; eller folkets gäck, om han är en lappare.
Ty må en Adel vara såsom en balance-stång hos Konung och Folk, emot den, som vill öfver rätten”.
Skytte erinrade nu med beröm om det fordna Grekland.
Då svarade Konungen: ”De Grekiska republikerna åto opp hvarandra; och aldrig voro de lyckliga inom sig; utom för de orolige sällarne, som ville styra och bli mäktige.
En stat – de Lacedämonier – hade ett slags Kungar, hvilka jag icke annorlunda kan anse än som Demagogernes narrar; och sådane voro de enda Kungar i Grekland.
Lyckligt folk!
Skrytande af sin frihet, blef det på sistone ett rof för den förste kloke inkräktaren, och så slafvar, att man näppeligen nu vet hvarest deras herrligheter stått i den öcknen”.
Sid. 346.
Det var särdeles under och alltifrån vistandet i Turkiet, som ett mäktigt interesse för Vetenskap och Vitterhet blef hos Carl XII allmänneligen synbart.
Det var ock nu, som han till flera Orientens orter utsände lärde män, samt egnade en liflig uppmärksamhet åt deras berättelser och medförda märkvärdigheter från Ägypten, Palästina, Palmyra (hvars då ännu okända ruiner en hans Major Loos upptäckte och afritade).
Hans föreläsare i Turkiet var Holsteinske Envoyéen Fabrice.
Ur lätt begripliga skäl, behagade honom ingen tragedi så mycket, som Racines Mithridate.
Utan att säga något, pekade han för Fabrice ofta på de ställen der, som han mest tyckte om; denne uppläste dem då ånyo.
Efter sin framgång med Corneille och Racine, ville Fabrice äfven införa Hjelten i den goda Smakens allraheligaste; och började föreläsa Boileau.
Carl XII hörde på, utan att tillkännage hvarken bifall eller missnöje.
Men när de hunnit till det ställe i Åttonde Satiren, der Alexander stämplas till en fou och enraqé, ryckte han också nu stillatigande – boken ur föreläsarns hand, och ref sönder den.
Boileau förblef sedan lagd ad acta.
Om de både praktfulla och poetiska hof-festerna under de första åren efter Carls uppstigande på thronen, torde jag vid nästa dels slut få utrymme att meddela en bilaga; äfvensom en annan till prof af Dalins skämtdikter på prosa.
Läsaren skall vid den förra snarare tro sig förflyttad till Gustaf III:s hof, än till Carl XII:s. – Stenbock hade haft Spegel till informator.
Sid. 564.
I de bägge biographiska Noterna må tilläggas, att Creutz blef C. N. O. 1770 samt R. och C. af K. M. O. 1780; Gyllenborg R. N. O. 1772.
– Oförlåtligt har jag sid.
590 glömt, att hänvisa till Franzéns ”Minne af Creutz”, i D. 16 af Sv.
Företal
„Certains auteurs, parlant de leurs ou„vrages, disent:
Mon livre, mon com„mentaire, mon histoire, etc.
Ils sen„tent leurs bourgeois, qui ont pignon „sur rue, et toujours un chez moi a la „bouche.
Ils feraient mieux de dire:
„Notre livre, notre commentaire, notre „histoire, etc., vu que d’ordinaire il y „a plus en cela du bien d’autrui que „du leur.“
hvari antydes att af de Idéer, hvilka gifvit anledning till efterföljande blad, är framställningen med alla sina fel och brister det, som, säkrast tillhör
Författarinnan.
Julafton.
Ändteligen kom den, hela dagen lifligt efterlängtade stunden, då Julborden skulle ställas i ordning.
Cecilias, Alberts och Julias glädje var obeskriflig; men nedstämdes något, emedan deras Moder lät säga dem, att de skulle gå till Faster Maria.
Huru mycket barnen än höllo af sin goda Faster, lemnade de nu ogerna rummet der de voro, ty nog hade dörren blifvit stängd emellan detta och salen, hvarest alla Julhärligheterna framtrollades, men nederst vid tröskeln smög sig en stråle in till dem af den derute alltmer tilltagande klarheten, och det var dessutom så skönt att höra Moderns hviskningar samt ljudet af tjenarnes steg, hvilket allt lofvade dem den mest hänryckande syn vid dörrens öppnande . . . .
De lydde dock genast
Moderns tillsägelse, ty de visste att endast goda barn kunna vara riktigt glada om Julen.
Marias kammare var längst nere i den mörka gången.
Barnen inträdde snart deri och gingo helt tyst fram till sybordet, vid hvilket Fastern satt; en stor bok låg uppslagen framför henne.
Uti den hade de ofta sett henne läsa; nu läste hon icke utan satt ganska stilla, redan klädd i sin svarta högtidsdrägt, och hon hade ej hört att barnen kommit in.
Tårar rullade nedåt hennes vördnadsbjudande ansigte, men hon såg likväl icke ledsen ut.
Barnen började att så sakteligen begifva sig åter ned mot dörren, när Fastern lyckligtvis slog upp ögonen, blef dem varse och ropade dem till sig.
Julia klef strax upp och satte sig på hennes knä – de båda andra drogo fram pallar, som voro derinne för deras räkning, och satte sig vid hennes fötter – under detta iakttogo alla tre den djupaste tystnad, emedan åsynen, första gången i deras lefnad, af Faster Marias tårar, hade kommit dem att glömma sin egen glädje; men Gumman smålog vänligt emot dem och snart börjades samtalet.
Faster hvarföre gråter du?
Du är ju aldrig obeskedlig!
Och jag försäkrar, du skall få Julklappar Faster! (hviskar till henne) Jag gifver dig en Geranium.
Du tycker ju om sådana der träd?
Cecilia det äldsta, ett mycket godt barn, hade imedlertid fattat i Fasterns hand, hvilken hon då och då förde till sina läppar.
Fastern.
Mina söta barn – tack – jag är icke ledsen – tvertom – jag är lika så glad och till och med gladare i dag, än när jag fordom stod vid mitt Julbord.
Har du haft Julbord Faster?
Fastern (leende).
Ja visserligen mitt barn.
Fastän jag nu är gammal och svag, har jag en gång varit liten, och kunnat hoppa Julafton lika högt som du nog ämnar göra det i qväll.
Men kunde du då också gå på isen?
Nu är du så rädd, då det är halt!
Nej, vet du, min lille Albert, det har jag aldrig kunnat så bra som du.
Då hade du en Pappa, en Mamma och en Faster, som gåfvo dig Julklappar.
Alldeles – och min Mamma hade också haft Julbord.
Din Mamma!
Henne hafva vi icke sett!
Din Pappa var ej så stor, som du är nu, när min Mamma kom upp till Gud.
Cecilia (smyger sig intill henne och hviskar).
Då gret du nyss, derföre att du icke mera kan få Julbord af din Mamma, och tacka och kyssa henne för allt vackert, som står på det.
Stackars Faster!
Goda Cecilia!
Mina barn jag skall berätta Eder, hvarföre jag gret, om J lofven mig, att uppmärksamt höra på hvad jag kommer att säga Eder.
Ännu veten J ej hvad det är att gråta af glädje.
Måtten J en gång, när J blifvit så gamla som jag, kunna gråta såsom jag nyss gret!
Barnen flyttade sig så tätt intill Fastern som möjligt, och med ögonen fästade på henne, bådo de ifrigt att få höra Fasterns berättelse.
Edra goda Föräldrar hafva, allt se’n J kunnat tala några ord, lärt Eder att bedja Gud, och tacka Honom för allt godt Han gifver Eder.
J hafven också ofta sett dem sjelfva göra det, och just då, när J kommen in till mig, tackade jag Gud för den Julgåfva Han beskärt mig, Eder och alla menniskor.
Nej Faster, det är Pappa och Mamma, som gifver oss Julklappar.
Ja, men det är Gud, som gifver dem förmåga dertill.
Och veten J väl, hvarföre J fån Julklappar?
Jo mina små, älskade barn:
J hafven sjelfva försökt, att det går Eder galet, när J ej lyden goda menniskors råd och tillsägelser.
Den gode Guden såg, att det samma skulle hända oss stora menniskor äfven, om Han ej sjelf lärde oss hvad vi böra göra.
För att hjelpa oss beslöt
Han alltså, att ifrån Himmelen skicka ner till oss Sin egen Son, och just under en Julnatt, men lång, lång tid sedan, låt Gud Honom födas på jorden, under skepnad af ett sådant litet barn, som Er Bror Carl.
Detta barnet växte sedan upp, och lärde verkligen menniskorna hvad de skola göra, om de vilja vara goda och älskade af Gud.
Fördenskull äro nu alla stora, som höra och rätta sig efter hvad Guds Son sade, glada om Julen, emedan de då fira Hans födelsedag; men så små barn, som J, kunnen icke ännu riktigt fatta allt hvad J undfått af Honom, och då Gud ändå vill, att J skolen glädja Eder om Julen, låter Han Edra föräldrar gifva Eder Julklappar.
Mycket beskedlig måste man då äfven vara, för att rätt kunna njuta af denna fröjdeafton, ty det Gudomliga barnet, som genom Sin födelse förskaffat
Eder den, höll så mycket af goda barn.
– Det var på allt detta jag tänkte, när J kommen in till mig; jag tackade Gud, som velat skicka Sin Son ner på jorden att vara en menniska ibland oss för vårt väl, och jag blef så glad öfver att hafva Honom till Vän, att jag gret.
Alla tre barnen.
Ack kära Faster!
Tala mer för oss om det lilla goda barnet!
Ja det lofvar jag Eder – och en gång (pekande på den framför henne liggande,
uppslagna Bibeln) när J blifvit så förståndiga, att J förtjenen och kunnen rätt fatta det, skolen J sjelfva uti denna Bok få läsa om hvad
Han gjort för Er, för min, för alla menniskors skull.
Faster Maria, och efter henne de små, knäppte sina händer ihop vid dessa orden.
Fastern såg upp och bad Gud för sina älsklingar, när i detsamma dörren öppnades, och de underrättades alla om att Julborden stodo färdiga i Salen.
Barndomsglädje.
”O warum ist das Geben so oft nur ”verkleidetes Nehmen, und so man”ches Geburttag-Geschenk ein Kir”chenraub des Heiligsten.”
”Erziehung heisst die Jugend an ”die Bedingungen gewöhnen, zu den ”Bedingungen bilden, unter denen man ”in der Welt, existiren kann.”
”Il ne faut pas avoir pour l’enfant ”une complaisance que la nature n’a ”pas pour l’homme.”
”Klockan tolf” hade min Vän, Fru D. lofvat att komma, återlemna min uppsats och säga sin mening derom.
I anledning af vår gamla, förtroliga bekantskap visste jag dock det vara öfverflödigt, att vänta henne, förrän närmare ett på eftermiddagen, då hon också verkligen inträffade.
Nu är denna Fru D. en ung, eller rättare sagdt, ungdomlig varelse, med godt hjerta och så mycket förstånd, som hvad man kallar en blott qvinligt utvecklad själ kan innebära, för öfrigt utrustad med alla yttre, personliga och verldsliga förmåner.
– I sirlig, hvit morgondrägt trädde hon in till mig, med sitt ljusa leende öfver de milda och fina dragen, öfver hvilka jag äfven, för tillfället tyckte mig finna en viss anstrykning af eftertänksamhet, och jag får bekänna, att detta nya uttryck alldeles icke missklädde min hulda Vän.
Sedan hon på vanligt intagande sätt gått igenom de brukliga helsningarna, satte hon sig bredvid mig, som ehuru några år yngre än hon, lätteligen skulle kunna tagas för hennes Mor, drog snart fram ur sin vackra, högst moderna sypung en skäligt dryg lunta, genast af mig igenkänd såsom min tillhörighet, och började säga några förbindliga saker.
Jag (afbrytande henne) Goda Amelie!
Nog nu af artigheterna.
Jag ser på din mine, att du har invändningar att anföra, och dem vill jag egentligen höra.
Få se om jag ej rättar mig derefter.
Fru D. (skakande på hufvudet).
Rätta dig efter mig!
Nej det gör du visst icke!
Men efter du så vill, får jag tillstå, att jag med förundran funnit så mycken stränghet uti dina åsigter . . . . .
Ofta under det jag läst dessa dina ”Tankar öfver Uppfostran” har jag knapt kunnat fatta, att det var du, du den ömma barnvännen, som råder till en allvarsam, så kärlekslös behandling af de späda, oskyldiga varelserna, hvilka böra danas till goda och förståndiga mennniskor, men icke till Martyrer.
– Kan det vara rätt att mörda barndomens glädje?
Nej svarar äfven du säkerligen – och likväl, på hvad annat än ett sådant mord går allt det sträfvandet ut, som du vill redan inplanta hos det fem och sex-åriga barnet?
Min goda vän.
De skola vara glada och hvad kunna deras Föräldrar gifva dem annat, än en glad barndom?
Ack öfver de fullvuxnas öde hafva de ju ett så ringa inflytande!
Jag kan icke, om jag än derföre gåfve mitt lif, lofva min Emma en, ända in i ålderdomen glad och sorgfri lefnad, men jag hoppas, jag vill arbeta på, att glada minnen ifrån hennes barnaår, skola åtfölja henne ständigt, öka under glädjens tider hennes sällhet, och om hon skulle hemsökas med sorger, äfven då bidraga till deras lindring!
(Amalia talade med så mycken värma att hennes röst darrade och tårar lyste fram i hennes blåa, öppna ögon).
Jag (fattande hennes hand).
Häruti tänka vi alldeles lika, min goda Amelie, hvad sjelfva saken beträffar, och hela vår tvist uppstår i detta, såsom i de flesta menskliga fall deraf, att vi ej kommit öfverens om att lägga samma mening uti samma, af oss begge lika mycket begagnade ord.
– Äfven jag vill att barndomen skall vara glad, och hvad finnes väl beklagansvärdare, än en oskyldig, outvecklad varelse, på hvilken en börda blifvit lagd, som den starke, den redan fullvuxne med möda kan uppbära, uti hvilkens drömmande sinne sorgen utsår sina frestelser, endast svårligen besegrade af det, som redan vaknat?
Nej äfven mitt hjerta har djupt och innerligt rörts vid åsynen af någon sådan vissnande knopp – men – Gud vare tack och lof – sällan, högst sällan har jag träffat derpå; allt för ofta deremot på barn, som lida af en motsatt ytterlighet.
Nu för tiden predikas om glädje för barndomen, det är sant, men jag frågar, hvad är det för en glädje?
– Föräldrar och Vårdare börja tro – så förefaller det mig – att de små allenast kunna glädjas åt det samma, som de förbildade stora; de tyckas nästan fordra af dem, att de skola göra det – de söka på allt sätt att vänja dem dervid – och hvad äro sedan barnen?
Brådmognade menniskor med de storas fel, laster, någon gång förtjenster, uti svaga, genom dessa obehöriga tillsatser ännu mer försvagade kroppar – och äro de sedan glada?
– De hafva förlorat sin oskuld, de kunna icke vara glada – de stormande, i följd af sin våldsamhet hastigt förflygande, af längtan och ledsnad kringgärdade förlustelserna hafva borttagit lugnet utur deras hjertan – de kunna icke vara glada, de hafva blifvit förtidigt framryckta ur det pupplika omhölje, hvarifrån ljus och kärlek endast småningom skulle befria dem.
De äro icke glada – den alltför högt uppdrifna känsla af glädje, man bemödar sig att väcka hos dem, måste äfven uti deras sinnen omvexla med tomhet, med nedslagenhet, ty här är ju ingenting beständigt under solen, och sålunda fördrifvas de små, de älskade små ur deras Paradis, hvilket besvär lifvet merendels snart nog åtager sig . . . .
Utan dygd är ingen glädje – detta gäller för alla, och der omåttlighet finnes, der är lasten till hälften redan inne,. . . .
Fru D. (som länge med otålighet afhört mig, läggande ett finger på min mun).
Men, min Gud, bästa Cousine, hvem talar om dygd och last?
Det var ju fråga om barn, om barnaglädje!
Vous prenez tout au tragique ma chère!. . . .
Hvad kan då väl vara för samband emellan oskyldiga barns oskyldiga glädje, och de dystra bilder, du nu höll på att framkalla?
Jag.
Ack min Vän!
Vi lefva, vi hafva bägge lefvat i verlden, äfven i den, som vårt alltinskränkande slägte funnit för godt att benämna stor.
Är icke nöjet der ofta syndens moder’, och . . . .
Fru D.
Ja, men det är ej om de stora vi tala, det är ju om de små; och du vet, mitt valspråk är : Låt barn vara barn.
Och likväl, fastän du ej vill tillåta någon ansträngning, någonting, som möjligtvis kunde likna ett sträfvande hos barndomen sträfvar du sjelf för dess skull, och har ingenting emot att den å sin sida, också börjar sträfva efter nöjen, efter något du vill lära den att anse oumbärligt.
Är ej det ena sträfvandet lika onaturligt som det andra?
Jag förstår dig icke nu – och i alla fall huru roligt det än är att språka med dig, måste jag begifva mig härifrån.
Jag lofvade Emma att snart komma hem, och får nödvändigt hålla mitt löfte.
Stackars liten!
Det kostade så mycket på henne, att ej i dag få följa med till sin goda Tante!
Vid dessa ord vände jag mig bort att dölja ett leende, som jag, oaktadt uppriktiga bemödanden, ej kunde återhålla.
Fru D. märkte det, kysste mig halft skrattande, halft förlägen, och sade:
„Det är ändå oförklarligt, att du, som är så sträng, kan hafva ett så skälmskt och retsamt leende!
Nog vet jag hvad du tänker nu, och till straff derför skall du följa mig hem, och sjelf finna hur orätt du har.“
Jag måste lyda denna befallning, under det jag önskade, men vågade ej hoppas någon förändring i mina tankar, och det var ej långt till Fru D:s boning, dit vi snart ankommo och genomgingo flera rum, utan att mötas af någon Emmas glada helsning.
„Hon har väl icke blifvit sjuk“ sade den nu ängsliga Modern, „hon var allt mycket sensibel och orolig hela morgonen.
Vi påskyndade våra steg och funno först den saknade uti hennes eget rum.
Men hvilken syn!– En vacker docka och några dyrbara leksaker föraktligt kastade omkring sig, satt der den sexåriga flickan med harm, misslynthet – jag vore frestad att tillägga – elakhet – målade på det onaturligt förlängda, af gråt uppsvullna och gulbleka ansigtet.
I det vi stego in såg jag henne med hotande åtbörder visa från sig en sköterska, som förmodligen sökt skingra de på den lilla pannan alltmer sig skockande molnen; vid min åsyn rodnade hon, men, utan att låtsa märka vår ankomst, förblef i sin ländstol, iakttagande en förnäm tystnad.
„Min Gud hvad är detta?“ sade den goda Fru D., helt förbluffad.
„Hvad går åt Emma? hvad fattas dig mitt barn?“
Dessa frågor dels ställda till Emma, dels till sköterskan, skyndade den förra ej att besvara – den sednare genmälte stapplande: „Fröken Emma har bara intet velat ge sig tillfreds, sedan Hennes Nåd gick.
Jag tog väl fram hen- nes vackraste leksaker såsom Hennes
Nåd befallte, men dem har hon inte en gång velat se på.“
„Det är nog“ afbröt Fru D. henne nästan tvärt, „hon kan gå, vi stadna härinne.“
Någonstädes har jag läst, att ingen bör vara så ödmjuk, som den triumferande; denna i mitt minne städse behållna föreskrift hade jag nu tillfälle att praktiskt använda, hvilket blef mig så mycket lättare, som min seger sårade mina bättre känslor, och min väns alla, både goda och mindre goda.
Tyst och stilla stod jag nu också midt på golfvet, men kunde ej afhålla mig från att se upp på Fru D., hvilkens kinder, då mina ögon mötte hennes, öfverhöljdes af en hög purpur.
Jag tror knapt att de varit så rikt besminkade sedan den dag, hvarpå hon gaf sin man det af dem båda lika efterlängtade Jaordet, och jag vill nästan veta, att mindre blygsel herskade i uttrycket af Flickans anlete, när hon tillstod sig högre än Föräldrar och Syskon älska en Främmande, än nu i Moderns, då denna dunkelt, men oförnekligt kände något af det förvända i dess handlingssätt mot sitt barn.
Vi tego länge.
Jag plockade upp de kringströdda leksakerna.
Fru D. arbetade verkligen med att blifva ond på sin Emma.
„Skall Emma icke gå och helsa på sin Tante“, frågade hon slutligen.
Emma att nyttja ett barnkammar-uttryck, teg som muren.
„Emma stig strax upp och helsa på Tante“ sade Fru D., bragt till det yttersta.
Jag vet icke om den ovanliga höjningen af Moderns röst föreföll Emma betänklig – nog af – hon kom bort till mig, som, jag bekänner det, ej med riktig hjertlighet kunde emottaga det bortskämda barnet.
Flickan, redan van vid allmänt hyllande, lemnade mig snart, vände sig till Modern och sade med en hälsning, som det skar mig i hjertat att åse hos henne: „Mamma, nu får du verkligen göra den barnbalen, du så länge lofvat mig.
Här är så tråkigt att jag inte vet hvad jag skall göra.“
Hvarföre nu berätta vidare.
Hvarföre omtala, huru den goda, den svaga Modern, efter några förnuftiga invändningar, gaf vika för dottrens infall och lofvade godtgöra de ledsamma stunder, barnet, i samråd med modren, sig ådragit, icke medelst några ännu ledsammare uti skamvrån, utan medelst förlustelser, lika öfverflödiga, således skadliga för barndomen, som i vårt Nordiska klimat alltför milda vintrar för våra rågfält, då solen befordrar en utveckling, i följd hvaraf de uppskjutna växterna, vid de oftast kritiska öfvergångarne till Vår och Sommar, löpa fara att frysa eller ock tråna bort.
Jag gick snart.
Under vägen hemåt, framträngde ur mitt bröst en djup suck öfver den framtid, denna förblindade Moder bereder sig och sitt barn; och upprepande Amelies förklaring att barn böra danas till menniskor, men icke till Martyrer, förföll jag uti åtskilliga betraktelser, hvilka upplöstes i följande frågor.
Fordras det icke just till en mensklig bildning, att vi uppriktigt och utan förbehåll antaga det vilkoret, att underkasta oss nödvändigheten, hvarförutan lifvet ej förlänas någon af oss alla?
Är det icke genom ett klokt beslut, att bespara oss den ilskne bandhundens martyriserande ansträngningar, hvarigenom han blott sårar, och alltmer upprifver såren på sin fängslade hals, då han vill gå längre fram än
bojorna det tillåta, som vi få mera krafter, mera håg, att inom vår verkningskrets uppodla allt, försköna allt, oss anvisadt till bearbetning, att afundsfritt lemna det öfriga till andra, kraftigare medarbetare, samt att, framför allt, anförtro det Hela åt den Store Husbondens allsmäktiga vård?
Då och endast då, kan ju menniskan, det stora barnet, vara god och glad, och är det väl annorlunda med det lilla barnet?
Kan det, under dess, sig alltmer utvidgande förhållanden till lifvet, förblifva godt och gladt, om det ej i tid får lära – och denna lärdom, ifrån en Faders, en Moders läppar måste icke varda bitter – att mångenstädes i verlden möta oss hinder och omöjligheter, som vi ej förmå undanrödja, men förbi 1 hvilka vår själ, rätt utbildad, mäktar föra oss fram till ett ljust, till ett härligt mål?
Natalia D.
(Ett Utkast).
Det händer ju stundom att man, under segling på hafvet, nederst på horisonten upptäcker någonting, som ändteligen befinnes vara ett skepp – man närmas alltmer – allt tydligare urskiljas det framilande fartygets beståndsdelar – nu på en gång äro de simmande drakarne tätt invid hvarandra – kanhända der är tid att anropa den främmande styrmannen, att få veta hvarifrån kosan ställes och hvarthän – kanhända icke – ett stort mellanrum skiljer redan åter de båda skeppen – det blir allt större – dem emellan ligger snart en half verld – och de mötas sedan aldrig mer!