Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De tillhöra, med få undantag, det gammalryska partiet, hvars organer inom pressen äro sådana tidningar som » Novoje Wremja » och » Moskofskija Wädomosti », det sistnämnda bladet grundlagdt och redigeradt af den numeraaflidne ryktbare panslavistiske stormannen Katkoff.
Jag skall måhända en annan gång återkomma till denna sak, men nöjer mig nu med att kanstatera att de nämnda och med dem liktänkande bladens hvaije vecka, ja hvaije dag offentliggjorda upphetsande utgjutelser mot Finland hafva i Ryssland framkallat den jäsning i sinnena, som nu varit nära att kosta oss vår sjelfständighet.
Hvad som förmådde zaren att, åtminstone till en böljan, skänka gehör åt sina ryska rådgifvares fordringar, hvilka i böijan lära inskränkt sig till frågan om postväsendet, torde, enligt hvad allmänt uppgifves, ha varit följande i somras passerade händelse.
Den ryska öfningseskadern hade som vanligt kastat ankar på Hangö redd och derifrån sändes en vacker dag upp till postkontoret en större mängd till Ryssland adresserade bref.
Då emellertid dessa samtliga voro försedda med ryskdi frimärken blefvo de ej frambefordrade, innan de blifvit på lagligt sätt d. v. s. med finska frimärken frankerade.
Tilldragelsen väckte hos de ryske officerarne den största förbittring, saken kom till de ryska ministrarnes öron och läsaren vet redan huru de sökte begagna den till främjande af sina planer.
Såsom jag redan ofvan antydde, hafva utsigterna numera ljusnat och de värsta farhågorna skingrats, om man ock ännu icke kan säga att ovädret helt och hållet dragit förbi.
Vårt mynt och vårt tullverk torde vi komma att behålla, men huru det må gå med postverket, det är en fråga, som ännu står i vida faltet.
Generalguvernören grefve v. Heiden, som en längre tid uppehållit sig i Petersburg, inkallade dit under förra veckan generalpostdirektören Hj.
Lagerborg, och häromdagen tillkallades ytterligare chefen för civilexpeditionen statsrådet Tudeer.
Att något således ännu är i görningen är uppenbart, men hvad?
Måhända blir jag redan i mitt följande bref i tillfälle att besvara frågan.t
^tez, dfwtaD |xu&amp;o.&gt;t, tvä t, i dofi^fc jomtet ui&lt;) cHaxttetwe ocfl Ha^je ja^ ci^axx^en, täuie^ — &lt;) t^ iaftnat, (SLtuu),
ocH meO Åtiffct / uemoc) minnets $fa&lt;) He£t öaRta, Ja^ i tankat uanDet.
iå t) e £j uaa dtDot dtåt, Ditv viina dRt^veu, Häu^tatva fifäcH Det t,ö () &lt;x dftaff Ditt cjvaDe - tåatcc — i t ti t) tit cfoP ucc
ttuDex, t^dta fiuDax, iorn ett dutoc / a| !&gt;ile&lt;)
|ofje Det Din * * ^onc,m da uctv i aj &lt;xCen,
Hat Da ßax, mot uåfdet, Öppen, rnt O in- Hane), nctt / cttmod ßad om 6x,ödet; ¿oi,gfö; &gt; då^oiu ingen, gfad filtaom ett äo&amp;v&amp;en, pci ctffi dam t t üetfôen, tv ' ygcÿ Da aatte Häfen.
cft ämn i ng¿| ?a &lt;x ¿tundea, dom |ot- afftid ß^ (vt&amp;t — gamfe uän, dom afdx^ig nágonótn mig- ADiHtt, na vid damjet fdt minne t ' yót mttt ivjevtet gråtet,, oeil jt^ågat,, Rvat^Jov
3 då tidigt mHit.
Daniel p&amp;IIström.
^rD Arvid Ahnfelt.
Det har blifvit sagdt, att » ingen är oumbärlig », och det ordstafvet må i det hela väl ega sin riktighet.
Men nog inträffar det ändå ibland, att en person på den post, där han blifvit stäld, befunnits hafva lagt i dagen en förmåga och utvecklat egenskaper, hvarigenom det tomrum, som han genom sin hädanfärd lemnat efter sig, ej mera kan fyllas så, som det fylldes, då han ännu lefde och verkade.
Att Arvid Ahnfelt var en man af det slaget, kommer helt säkert att visa sig, äfven om man villigt medgifver, att han egde sin andel af de brister och svagheter, från hvilka ingen människa går fri.
Genom hans frånfälle har — det måste väl dock en hvar medgifva — den liberala lifsåskådningen i vårt land förlorat en lika varmhjertad och hängifven som orädd och talangfull förkämpe.
Hon ställer här alltför stora fordringar på sina stridsmäns oegennytta och försakelsemod för att kunna påräkna otvetydig och uthållig anslutning af synnerligen många.
Striden kräfver då också handgrepp, i hvilka skicklighet ej är allom gifven.
Under sådana förhållanden lemnar den fallne kämpen efter sig en lucka i ledet, hvilken ej lätt låter sig utfylla.
Från början var liberalismen en literär makt, och i literaturen har den alltjämt sitt egentliga stamgods, hvilket den väl alltid skall behålla, äfven om den skulle blifva undanträngd från politikens odlingsfält.
I detta stamgods kände sig Ahnfelt mest hemma, och på dess fält nedlade han sitt flitigaste arbete.
Som literaturforskare, literär samlare och bearbetare har han utfört ett verk, åt hvilket äfven hans vedersakare ej kunna undgå att gifva ett erkännande.
Och detta arbete gjordes ej blott med friskt mod, utan äfven med gladt mod.
Sjelf egande en rik fond af humor, hade han öga för sitt ämnes » pikanta » sidor, ja uppsökte företrädesvis dem.
I sitt literära skriftställeri kunde han sålunda förliknas vid kung Halfdan, som
-- skämtade jämt och log, men lika fullt som en man han slog.
I vexlande lifsglädjes ljus och ändå i strängt, allvarligt arbete har hans lefnad mestadels gått fram.
Som hvarje dugande man hade han sina ovänner och motståndare; men han samlade också omkring sig en talrik vänkrets, som länge skall sakna honom.
Af sin skånska hembygds lynne bar han igenkänliga drag; med en lindrig helsingborgsk uttalsbrytning förenade han skåningens trygga godmodighet och lugna uthållighet samt äfven det lifligare väsen, som plägar utmärka Helsingborgs befolkning.
Ej långt från nämnda stad låg Farhults prestgård, där han framlefde sin barndom; liksom så många andra af vår literaturs notabiliteter var han prestson, och han tillhörde dessutom en prestslägt med literära anor.
Hans fader var prosten P.
G. Ahnfelt, känd som » Studentminnenas » utgifvare, och äfven farbrodern, Nils Otto A., egde ett aktadt literärt namn.
Prosten P.
G. Ahnfelt var väl en af » stiftets pelare », men gentemot det högkyrkliga presterskapet hörde han ändå till den liberala oppositionen.
I hans personlighet förenade sig skilda riktningar till en originel enhet: grundlig latinare och på samma gång hemmastad i den moderna literaturen, hade han det lifsglada skaplynne, som utmärkte både den antika och den nyare humanismen; vid sidan deraf gick en nationelt nordisk strömning, ett arf, från den » götiska skolan »; derjämte hade han en kyrkligt pietistisk grundton och stod som nykterhetskämpe vid sin vän P. Wieselgrens sida.
Den pietistiska grundtonen fans också hos hans maka Sofia Ekstrand samt hos de tre döttrar, som voro äldsta barnen.
Den fjerde i ordningen inom denna syskonkrets var sonen Arvid Wolfgang Nathanael, född den 16 augusti 1845.
De tre namnen afspeglade de tre riktningarne i fadrens väsen: Arvid den nordiska fosterländskheten, Wolfgang den götheska humanismen, Nathanael den bibliska pietismen.
Det blef väl egentligen Wolfgang, Gothes förnamn, som kom att uttrycka hans med dennes beslägtade lifsriktning, men han fick bära det mer nationela namnet Arvid.
Syskonen i Farhult voro alla mycket tidigt utvecklade; redan vid späd ålder kunde de läsa och de läste mycket.
Från den femårige Arvid har man bref, ej skrifna af hans hand, men ändå efter hans diktamen.
Han tackar där » för lånet af Münchhausen », hvilken han tycker synnerligt om; » hvad den är rolig! » utbrister han.
Under de följande åren får man veta, att han läser Tusen och en natt och Gullivers resor, samt att han sjelf lånar ut » magister Bläckstadius«.
— » Om du har Vikingasagor till hands, vill jag gerna låna den », yppar i ett annat bref den nordiskt sinnade Arvid.
Den två år äldre Sigfrid Wieselgren (nu generaldirektör) var hans intime läs- och lekkamrat, liksom yngsta systern Jenny var lifvet igenom en förtrogen väninna med Wieselgrens yngsta dotter.
Harald Wieselgren och Sven Sandberg (död 1889 som kyrkoherde i Slöta) voro äldre, mer försigkomna ungdomsvänner.
Icke satt man vid böckerna alltjämt, huru » roliga » de än voro; man tumlade derjämte friskt om där ute.
Arvid hade sin egen » lille grå häst », med hvilken han gjorde sina utfärder.
» Vi voro ute », skrifver han, » på isen med våra hundar, som vi spänt för släden, och vi sutto på, två åt gången och hade mycket roligt »; en annan gång gick han » en god mil » på skridskor.
Den literäre samlaren började som sigillsamlare; » nu har jag 52 sigill », förkunnar gossen med märkbar stolthet.
Ej mindre gladde sig den blifvande konstvännen, då han af sin far fått » en utmärkt bra fiol, 199 år gammal. » Gourmand kunde nog Arvid vara äfven som gosse; » Sedan i går », yppar han, » har jag varit något sjuk, emedan jag åt för många hvetebullar på fastlagsmåndag. »
Tolfårig hade han sina framtidsfunderingar, » Du frågar », skrifver han till vännen Sigfrid, » om jag icke uppgifvit min tanke att blifva landtbrukare; jag tror icke, att jag kan uppgifva den. » En vändning blef det nu äfven i hans lefnad, ty han skickades i skola till Helsingborg, där han intogs i fjärde klassen och bodde hos » mamsell Fryxells Karna ».
Han trifdes nog rätt bra bland kamraterna, men saknade sin » lille grå häst ».
Vid terminens slut fick han 17 betyg, men blef ändå efter » med den tråkige Euklides ».
Han hade nu blifvit en liten rätt försigkommen ungherre.
I julklapp fick han kruthorn och cigarrfodral; bössa och pistoler hade han redan förut lagt sig till.
I läsningen skötte han sig likafullt bra; vid midsommar uppflyttades han i femte klassen med 19 kunskapsbetyg.
Men det måtte hafva gått något underligt till i Helsingborgs skola, hvarom brefven ibland berätta små lustiga episoder.
Resultatet deraf får man veta i ett annat bref: » Nästa termin skall jag gå i Lunds skola, emedan alla påstå, att den är bättre än Helsingborgs. »
I början af år 1860 öfvergick Arvid Ahnfelt från Helsingborgs läroverk till Lunds.
Nu var tid ett annat lif att börja, bort från sina lekars hem han for; ty den unge efter ljus vill spörja, och den lille börjar blifva stor.
Det fick den femtonårige, nykonfirmerade ynglingen nu erfara, liksom hans blifvande studentkamrat, skalden Ernst Björk, erfarit det redan förut.
Den sorglöse, gladlynte, med kruthorn, cigarrfodral och » kinesiska smällare » försedde ungherren, för hvilken äfven det ståtligt vitsordade skolarbetet varit som en lätt utförd lek, fick vid det nya lärosätet inträda i förhållanden, som stälde allvarsammare kraf på hans energi och gåfvo eggelse åt den vaknande reflexionen, medan på samma gång det lefnadsglada ungdomslynnet äfven där fick näring.
Man ser i brefven från den tiden, huru med ens skrifboksstilen börjar temligen tvärt öfvergå i den lätt igenkänliga piktur, som Ahnfelt sedan behöll; man märker redan på detta smådrag, huru karaktärens knopp börjar slå ut i blomma.
Sjelfva inträdet blef honom bistert nog, då lektor Wåhlin kom med Lindbloms katekes i handen; någon » barnaplåga » hade A. ej däraf hittills haft, han synes i hemmet hafva fått sin kristendomsundervisning utan katekesläsning och i Helsingborg genast fått börja studera dogmatiken.
Det gjorde, att han nu vid sin inträdesexamen till 6: te klassen blef underkänd.
» Jag kom icke mer än i 5: te klassen », klagar han i brefvet, » ehuru jag vid förra midsommarsexamen i Helsingborg blef flyttad till den 6: te », och han yppar, att det skedde till följe af » skralhet, hufvudsakligen i kristendom, hvarest jag läst fyra kapitel af dogmatiken, som ej fordrades der, utan der fordrades i stället Lindbloms katekes, hvilken jag knappast någonsin har läst och således naturligtvis ej kunde.
Men nu », tillägger han energiskt, » tänker jag taga examen vid nästa termins början och skall väl försöka akta mig för att blifva kuggad på katekesen. » Den närmare beröringen med lektor Wåhlin omtalades dock med en viss ängslan: » Lindbloms katekes, det är det käraste han vet; i alla klasser skall den repeteras, och ve den, som stapplar på ett enda ord. » Men med oförtruten uthållighet grep han det svåra verket an.
» Jag har i dessa dagar », skref han, » varit svårligen ansatt af Lindbloms katekes, hvilken jag inpluggat i min fattiga skallemeja från perm till perm, men nu är det också lyckligt och väl öfverståndet. » Och så fick ynglingen Arvid Ahnfelt komma upp i 6: te klassen, han var » gymnasist ».
Man hade också här lustiga uppträden, som höllo ungdomens okynniga lifsmod vaket.
En godmodig humor uttalar sig lifligt i den unge brefskrifvarens berättelser därom.
Här en liten profbit: » För (lektor) B. höllo vi ett rysligt skoj i eftermiddag.
Flere stycken bådo sig lof att gå ut och dessa hemtade upp snö, som de delade ut åt klassens öfriga lärjungar, så att vi sutto och slogo små snöbållar på hvarandra.
B. var alldeles ursinnig och lofvade, att han skulle prygla oss så, att vi skulle minnas det i alla våra lifsdagar.
— — En gång lade de en liten nyfödd kattunge i hans hatt.
Då denne började jama förskräckligt, rusade alla upp med utropet: » Herr lektor, det spökar i hatten. » Då alla på en gång erbjödo sig att skaffa bort spöket, skrek B.: » Låt bli det oskyldiga djuret, jag skall sjelf bära ned det », hvarpå han bar ner katten och kom derefter upp med en stor stake under rocken, sägande: » Är det nu någon, som vill något, så skall jag lära honom. » Att Arvid Ahnfelt af hjertans lust tog del i dylika pojkstreck, kan man nog hålla troligt.
Studierna vansköttes emellertid ej för det.
Vid vårterminsflyttningen 1861 kom han upp i 7: de klassen, och 1863 var han student.
Men nu fick den unge mannen med ens känna starkt gripande tag af lifvets allvar.
Fadern, den gamle P.
G. Ahnfelt, med hvars personlighet han känt sitt gryende själslif på det närmaste förenadt, afled 1863 efter någon tids oroande sjuklighet.
Det gamla föräldrahemmet, vid hvilket sonens käraste minnen voro fästa, öfvergafs med det samma, och familjemedlemmarne drogo åt skilda håll.
Modern och de ogifta syskonen bosatte sig tills vidare i Helsingsborg, men » vistades dock lika mycket på Höganäs. » Arvid fick åtaga sig kondition som informator på herresätet Axelwold två mil från Landskrona; han hade där i enkefru Berg v. Linde » en utmärkt treflig och angenäm principalinde », hvars unge son han skulle undervisa, och fann sig här hafva » en utmärkt treflig och angenäm kondition ».
Sorg och saknad lade emellertid till en början sin blytyngd på hans glada mod.
Sin klagan förtrodde han åt en vän: » Ack, huru splittrad är icke vår familj nu mot då vi sist träffades!
Det kännes bra tungt att hafva förlorat far och dertill en sådan far. » Men sorgemolnen skingrades efter hand, och Arvid Ahnfelt fick på Axelvold en glad tid.
I den sällskapskrets, som han umgicks uti, gjorde han första bekantskapen med sin blifvande maka, Hilda Runnerström, och de unga tu » kommo öfverens ».
Den gladlynte studenten hade dittills alltjämt lefvat
Arvid Ahnfelt vid 20 Ars ålder.
ögonblickets lif, äfven om detta ej alltid stält sig så gladt; nu uppgick tanken på ett framtida eget hem, men för att förverkliga den tanken kräfdes större allvar och strängare arbete.
Det låg öfver denna tid en ungdomlig frihetsstämning, som lätt meddelade sig åt lifliga sympatiska sinnen; man var hänförd af Garibaldi och Abraham Lincoln, man egnade sitt varma deltagande åt Polens olyckliga frihetskamp; i vårt land slog liberalismen ut i blomma under den rörelse, som föregick representationsreformen, och skandinavismen hade just då att genomgå sitt ödesdigra » eldprof ».
Under påverkan af en sådan tidsanda fick Ahnfelt lifsintryck, som för hans blifvande riktning som publicist och skriftställare blefvo bestämmande och varaktiga.
Han trädde nu ut i verlden till ett friare, verksammare lif, till deltagande i tidehvarfvets frihetskamp.
» Att vara konditionsmagister blir bra tråkigt i längden », skref han nu, och omtalade tillika sitt beslut att från Axelvold afresa till Lund; det var i april 1864.
Men bland de » unga gubbarne » i den sydsvenska universitetsstaden kändes det honom för qvaft och för trångt.
» Vid mitt sista besök i Lund », skref han, » väcktes min lust att lemna denna håla och draga till Upsala med förnyad liflighet.
Men dessvärre är det åtskilliga förhållanden, som qvarhålla mig härnere; annars skulle jag ej vara sen att draga till de högre regionerna. » Under tiden svärmade han, tyckes det, mest för skandinavismen; han harmades öfver den svenska regeringens hållning under danska kriget, ja han funderade något på att sjelf draga ut i striden.
Till de » högre regioner » dit han längtat, kom han snart så till vida, att han under 1865 eller 1866 fick anställning som informator hos en grefve Hamilton på Hedensberg i Vestmanland.
Nu kom han in i en aristokratiskt högförnäm krets, hvars andryga grandezza fylde den trotsige, lättantändlige ynglingen med demokratiskt patos.
För sin unge lärjunge antydde han de måhända välbehöfliga påminnelser, som innehållas i orden: » Yfs ej af fädrens ära, en hvar har dock blott sin. » Det togs illa upp; ej minst under en tid då den nyss genomförda representationsreformen gifvit den adliga konservatismen ett sår, som ännu bittert sved.
Ett år eller något deröfver dröjde emellertid Ahnfelt qvar på Hedensberg.
Sedan fick han sin länge närda önskan uppfyld; han begaf sig till Upsala.
Men tillgångarne voro små och den förestående uppgiften allvarsam.
Det behöfdes hela den uthålliga energi, som hos Ahnfelt låg gömd under den glädtiga ytan.
I studentlifvet och kamratumgänget tog han föga del; innestängd på sitt rum, hängaf han sig åt examensläsningens » plugg » och omfattande studier på egen hand.
Han steg upp kl. 2 på natten, då arbetet sedan gick bäst under de arla morgontimmarne, och han gick till sängs kl. 7 på aftonen, då studentkamraterna funno det vara » toddydags ».
Han var sällan ute, och då så måste ske, lär han i sitt beteende hafva förekommit något » förläst ».
Men det energiska arbetet kröntes med den framgång, att han redan efter två år, vid promotionen 1869, mottog lagerkransen som filosofie doktor.
Hans doktorsafhandling hade till ämne C.
L. Almqvist, hvilken vid föregående promotion skulle hafva blifvit jubelmagister och afled i Bremen kort derefter.
Han gaf här uttryck åt en originel uppfattning, allt för frisinnad för de rådande förhållandena.
Han stod nu vid den utgångspunkt, hvarifrån lefnadsbanorna utgrena sig, och det gälde att välja.
Där skilja sig nu de gamla skolkamrater, som fordom så förtroligt samlefvat.
» Att tänka fritt är stort », ty det leder till andens sjelfständighet, tänker den ene; och så gifver han sig in på det frisinnade skriftställeriets törnbevuxna bana.
» Att tänka rätt är större », ty det leder säkrast till timlig välgång och utmärkelse, tänker den andre, och så gifver han sig in på någon af de banor som leda dit.
Sedan träffas de måhända en och annan gång i lifvet; den högtuppsatte nickar då med mer eller mindre konventionel välvilja mot sin forne kamrat, men undviker närmare beröring och går helst hans dörr förbi.
Arvid Ahnfelt hade gjort sitt val; han hade valt den törnbeströdda banan.
Som e. o. amanuens fick han en lönlös eller omärkligt aflönad anställning vid riksbiblioteket i Stockholm och kom sålunda till hufvudstaden, där han under hela sitt följande lif qvarbodde.
I biblioteket hade han rikligt tillfälle till literaturforskning, och det begagnade han med begärlig ifver.
Som bibliotekstjensteman uträttade han väl för öfrigt ej mycket och lemnade efter någon tid sjelfva befattningen.
Det var åt den liberala pressen som hans håg egentligen var riktad, och här inträdde han som verksam medarbetare i det då af Sohlman redigerade Aftonbladet.
Mer anslående och i ögonen fallande var hans verksamhet i Ny illustrerad tidning, där han författade den med hans initialer A. W. A. undertecknade veckokrönikan.
Här kom han åter uti intim beröring med en medlem af den familj, med hvilken han under sin barndomstid så förtroligt samlefvat.
I Harald Wieselgren, dåvarande redaktören för Ny illustrerad tidning fann han en lika varmhjertad som erfaren äldre vän, hvilken bistod honom med råd och dåd.
Ahnfelt gaf gengäld med sitt arbete; hans krönika var ett alltid gerna läst bidrag, om än den trångsinta konservatismen där ibland fick sina skarpa slängar, och under Wieselgrens bortovaro förestod han flera gånger tidningens redaktion.
Med Wieselgren utträdde han också ur tidningen.
Vid sidan af denna verksamhet i pressens tjenst arbetade han äfven i bokliteraturen med en oförtruten flit, som väl må kallas beundransvärd, och med en talangfull behändighet, hvarigenora allt hvad han frambragte blef lättläst och anslående.
Som öfversättare, literär samlare och bearbetare var han till en början mest och alltjämt mycket verksam; sedermera framträdde efterhand hans sjelfständiga skriftställeri.
Till denna flit drefs han af hänsyn för sin och de sinas utkomst, sedan han blifvit i äktenskap förenad med sin ungdoms trolofvade; de båda makarne arbetade lika energiskt hvar på sitt kall, mannen i literaturen, frun i en af henne uppsatt handelsaffar.
För att göra sina arbeten begärliga för allmänheten måste Ahnfelt lägga an på det roande och pikanta; genom den rika fond af humor, som han i sig sjelf egde, hade han också en naturlig dragning åt detta håll.
Men under detta arbete för utkomsten kände han sig alltjemt som stridskämpe i de idéers tjenst, åt hvilka han med städse obruten trohet hängifvit sig.
Han uträttade sålunda för dem hvad han förmådde under trycket af den tunga, blygrå atmosfer, som under 1870-talet lägrade sig öfver vårt literära och politiska lif.
Först verkstälde han öfversättningen af Herman Hettners arbete om franska literaturen under 18: de årh.
(utkom 1872), i hvilket Voltaire och Rousseau framstäldes mera sympatiskt än man hos oss annars varit van vid.
Under åren 1874 — 76 utkom hans med talrika literaturprof försedda bearbetningsverk » Verldsliteraturens historia ».
Sådant det är fyller det ännu i dag en märkbar lucka i vår populära literatur och är derför alltjämt anlitadt, helst som det, om än på sina ställen hoprafsadt, utmärker sig genom en frisk och ledig stil; på att vara sjelfständigt originalverk gjorde det inga anspråk, och att den radikale literaturhistorikern Scherr förnämligast anlitats vid bearbetningen, föll af sig sjelft i ögonen.
Icke desto mindre fick det genast efter de första häftenas utkommande ett hetsigt angrepp i det då af S.
A. Hedin redigerade Aftonbladet, hvars redaktion Ahnfelt ej mera tillhörde.
Med sitt lugna, värdiga svar parerade emellertid Ahnfelt temligen behändigt arbetet, hvars afsättning sålunda föga hämmades.
Åt monografier och samlingsarbeten öfver vår egen literaturhistoria egnade han sig derefter med alltid samma oforbränneliga uthållighet.
Sålunda utkommo under året 1876 en utförligare teckning af C.
L. Almqvists lif och verksamhet, en lefnadsteckning af Sehlstedt i förening med ett posthumt band af dennes dikter, humoristiska godbitar jemte en sympatisk lefnadsteckning af H.
B. Palmær (» Eldbränder och gnistor ») samt » tankar och löjen » af Thomander; under året 1877 behandlade han det » Bellmanska sällskapet », meddelade » Interiörer ur det literära Stockholmslifvet » samt skildrade Linnés lefnadsminnen (som påminnelse om den förestående hundraårsdagen af dennes död).
Under de båda följande åren » uppgräfde » han den gamle hedersmannen L. F. Rääf af Småland samt ransakade Karl af Kullbergs portfölj.
Från det literära skriftställeriet leddes Ahnfelt närmare den politiska oppositionens genom sin 1880 — 81 utgifna teckning af Crusenstolpe och samling af dennes literära korrespondens.
Han redigerade äfven den på A. Bonniers förlag under titeln » Medaljonger och statyetter » utgifna samlingen af samme Crusenstolpes småskrifter.
Vid samma tid började han äfven det uppseendeväckande samlingsverk, som fått titeln » Ur svenska hofvets och aristokratiens lif »; genom utgifvandet af vissa brefvexlingar och memoarverk trampades här kännbart nog vissa ömtåliga liktornar inom högre och högsta kretsar.
På herresätena, ur hvilkas arkiv en stor del såväl af dessa som hans förut publicerade arkivalier hemtats, mottogs Ahnfelt emellertid med en välvilja, hvartill det vinnande i hans eget väsen ej minst bidrog; men man var på samma gång rädd för att åt honom utlemna något, som i hans hand kunde blifva » farligt ».
I början af år 1881 utkom på L. Lamms förlag ett häfte med titeln » Ur Dagens krönika » och med Ahnfelts namn på titelbladet; främst hade det ett bidrag af Marcellus (Bergstrand).
Derefter kom en uppsats af Georg Brandes om den semitiska rörelsen i Tyskland.
Sedan följde en uppsats af Ahnfelt om » politiska partier och partinamn » (isynnerhet de amerikanska).