Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru som helst, kommo efter Bohusläns sista öfvergång till svensk provins (1658) allt flere och flere kojor, och slutligen blefvo de så många, att de efter hand drogo sig från hafsbrynet bortåt Strömsån, hvilken förenar det stora vattnet med det lilla eller insjön, som följer vägen till staden från östra sidan och under namn af Strömsvattnet faller ut i den historiska Vettlandsälfven.
Platsen hette då helt enkelt Strömmen.
Men när samhället blef allt lifligare, starkare och tätare genom inflyttandet af en mängd främmande sjöfarare och köpmän, som här drefvo raska affärer, gick det ej längre an att icke vara någonting i fråga om rangordning.
”Strömmen” måste komma sig upp i verlden och bli köping.
Detta kunde 1666 så mycket lättare ske som Carl XI:s förmyndareregering fästat nådig uppmärksamhet på ställets tilltagande välmåga, förhöjd derigenom att en stor del af norra länets handel flöt in der; och för att gifva den nya köpingen riktig fart, tillades den för vissa år någon liten andel af de allmänna förmåner, som kronan består sina uppkomlingar af sådan beskaffenhet.
Dock – när voro väl menniskorna nöjda?
En köping är i alla fall en ringa ting emot en stad, och alltså måste redan efter några år Strömmen taga ut ännu ett steg.
Stadsprivilegier söktes, erhöllos och stadfästades slutligen af konungabrefvet den 11 april 1676 – och så föddes Strömstad.
Men det måtte sannerligen hafva varit en grym svartalf som osynlig stått fadder vid den dopakten, ty knappt hade det vigtiga brefvet blifvit inlagdt i stadens arkiv – icke ett par månaders dam hade fallit deröfver – än det jemte staden sjelf uppgick i lågor, antända af danske ståthållaren Gyldenlöwes trupper, hvilka då inträngde i Bohuslän, utmärkande sin väg med rysligheter af alla slag.
Det är ej att betvifla att staden nu, om den kunnat få utbyta sin beklagansvärda ryktbarhet mot sin fordna obemärkthet, gerna gömt sig i minsta skrymsla af gamla Strömmens klyftor eller dalsänkningar, men tyvärr äro inga önskningar mera fåvitska än de, som angå det förflutna.
Strömstad befästades nu af fienden och låg i qväfning, tills en svensk ströfkår helt oväntadt bortsnappade besättningen.
Men efter några månader ryckte danskarne åter till sig sin eröfring, och under hela tiden voro invånarne liksom fågelfria, gående ur hand i hand och lidande nästan lika mycket förtryck och utsugning af sina nya som gamla landsmän.
Ja, man kan väl säga att de slutligen inga landsmän egde under detta fyra-åriga slafveri, hvaraf för öfrigt Bohuslän i gemen tog en långvarig skada.
Strömstad, såsom gränsort, låg dock alltid närmast, ehuru det numera endast utgjordes af grusade ruiner.
Kalm berättar i sin resa genom dessa trakter (1742) ett drag, som nogsamt visar hvad detta grymma krig tryckt för en prägel på befolkningen närmast de våldsamma scenerna.
I Skee pastorat hörde han ingen nämnas vid ålder på annat sätt än ...
”han föddes under eller efter gyldenlöwsfejden” eller ”han var så och så gammal, då gyldenlöws-fejden utbrast”.
När sent omsider all denna jemmer nått sitt slut och historien genom fredsfördraget i Lund 1679 slagit om ett nytt blad, skulle den stackars gränsstaden försöka att åter komma på fötter efter sitt långvariga lidande, men förgäfves ropade den efter en hjelpsam hand att stödja sig vid.
Kronan tyckte väl att staden hade fått nog genom sina stora tilldragelser; och då andra orter kommo i åtnjutande af någon huldhet, blef Strömstad bortknuffadt som ett illa tåldt styfbarn.
Också var den skada, staden lidit af gyldenlöws-fejden eller, såsom det mera uttrycksfullt heter bland bohuslänska allmogen, ”den stora ofreden”, rent af obotlig.
Och alla försök att få den upp gingo så mycket mer baklänges, som dess dödsfiende Fredrikshall, icke heller då så gammal i tidböckerna, redan började draga åt sig en del af Strömmens fordna trafik.
Dertill uppstod handel på det ena fiskläget efter det andra utåt hela kusten; och när till sist de stackars privilegier, som blifvit köpingen beviljade, gingo till ända, föll ett fullkomligt mörker öfver det sedan på åtskilliga sätt beskattade samhället2, och det för fulla segel gående stora skeppet, hvilket är synligt i stadens sigill, tycktes vara ditkommet som en blott och bar ironi.
Så, med trögt blod i ådrorna, kommo och flydde åren, visst icke under sömn, ty löwendals-fejden 1711 bullrade rundtomkring, men det gick dock ett dödvattendrag under strömmen, ända tilldess att en ny stor lifspuls trängde in genom både vatten, klippor och folk.
Denna lifspuls hette Carl XII, och norska kriget under denna period benämnes än i dag ”kong Carls ofred”.
Innan vi tala något om denna för Strömstad så vigtiga tidpunkt, kunna vi ej annat än för några ögonblick dröja vid de anklagelser, hvilka under såväl den stora gyldenlöws-fejden som den lilla löwendals-fejden slungades mot de flesta presterna inom gränspastoraten.
Dessa andans män, fridens budbärare, blefvo offentligt öfverbevisade om att ha haft gemenskap med fienden; och det förljöds såsom en olycklig sanning att det myckna onda, som härigenom uppkom, icke ens kunde täljas, hvarföre ock de krigiska herdarne af fruktan för efterräkning ”nedlade för kongl. maj:ts tron den underdånigsta bön att kongl. maj:t täcktes i förgätenhet ställa och med ett nådestreck öfverstryka hvad de i förledna ofredstid af fruktan och tvång kunna hafva begått”, hvilket ock ”kongl. maj:t lät så vida hos sig rum finna som de det sjelfva med ånger erkände”.
Emellertid blefvo flere af dessa presterliga orostiftare arresterade, och den gamle 70-årige prosten Peder Gudeson Gädda i Nafverstad (Bullarens härad) blef emot sin vilja transporterad till Linköpings stift.
Men hans son, Gude Gädda, som varit bland de arresterade och sedermera i sin tur fick Nafverstads pastorat, fortplantade der slägten.
Familjen ”Gjedde”, ursprungligen en norsk adelsslägt, som lärer ha förlorat adelskapet derigenom att en af dess medlemmar gifte sig med en ofrälse ”jomfrue”, är se’n århundraden bekant i Bohuslän under det försvenskade namnet.
Otaliga historier hafva der varit i sväng om denna familj, hvars efterkommande i flerfaldiga befattningar blifvit utgrenade kring land och kust.
Det var en af de andliga herrarne Gädda som, då han vid ett besök af stiftets biskop manhaftigt skulle undantränga det nyfikna och sammanpackade folket, helt faderligt yttrade: ”Dra åt helvete, go’ vänner – biskopen kommer i hack och häl efter.”...
En annan Gädda, stor älskare af fiske, brukade sysselsätta sig med metning, under det han for öfver sjön till andra kyrkan.
Vid ett dylikt tillfälle kom han i ett så ursinnigt fiskeribegär att han försummade tiden och skickade sin dräng till kyrkan (Mo kyrka) med underrättelse att han ”af laga förfall” var hindrad att predika, hvarvid den bestörta församlingen, af hvilka flere gått ända till ett par mil för att låta sig uppbyggas af deras pastors väldiga sätt att tyda Guds ord, med bekymmerfri saknad måste åtskiljas ....
En tredje Gädda, en 90 års man, drömde om natten till fredagen att hans förfäder förkunnade honom att de snart skulle träffas, hvadan han borde göra sig redo till sista resan.
Gubben upptog drömmen som en trovärdig förutsägelse, och när söndagen kom, förkunnade han från predikstolen för sin gamla församling att han nu ville taga farväl af sina trogna får, emedan han fått budskap om snar skilsmässa ifrån dem.
Innan slutet af följande vecka hade herden ock ”vandrat” efter blott ett par dagars sjukdom.
Den förste herden af Gädda-slägten, som regerade öfver bullingarne, sonson till den lärde religionsprosten3 Gude Axelsson Gjedde i Qville, lärjunge af Luther, hette Peder Jensen och var pastor i Nafverstad till 1645, då han afled vid ovanligt hög ålder.
Den siste af denna märkvärdigt seglifvade prestslägt, Hans Georg Gädda, erhöll Nafverstad 1787 och dog 1815, tre och åttatio år gammal, fader till nitton barn.
Det är väl ej många ätter som innehafva en tron så länge – och det var endast under få mellantider som bullingarne, då sidogrenar genom qvinnolinien och mågskap uppkommo, fingo ge pastorn annat namn än Gädda.
Till Nafverstads pastorat kom efter denne siste Gädda ”bildningens apostel” Wilhelm Geintschein, en välsignelse för de förvildade, som ett verkligt ogräs uppskjutande bullingarne.
Efter år 1811 erhöll Geintschein en stor ryktbarhet och led mycken förföljelse genom en skrift, i hvilken han bestred Joungs profetia om det 1000-åriga rikets begynnelse med året 18364......
Men det är nu tid att återvända till Strömstad och det egentliga ämnet.
För icke längesedan låg vid ungefär midten af Långgatan ett litet lågt, mörkt hus, sammanhängande med ett större, båda tillhöriga min bror, kofferdikaptenen Paul Smiths enka.
I detta lilla hus, som, numera försåldt, lärer vara påbygdt, gästade under sina flerfaldiga besök i staden Carl XII hos dåvarande borgmästaren Kamp; och emedan det var derifrån som han, vid underrättelsen om enkedrottningens död, daterade ett bref, hvilket på det nogaste karakteriserade den enkla hjeltesjälen, så anföres här detta bref, skrifvet till kongl. rådet grefve Nicodemus Tessin:
”Carl, med Guds nåde, etc.
Vår synnerliga ynnest, etc.
Såsom vi i nåder godt funnit uti tre lika delar låta skifta all den lösa qvarlåtenskapen efter hennes kongl. maj:t enkedrottningen, vår högstsaliga fru fadermoder Hedvig Eleonora, hvarom vi låtit afgå våre nådige order till kongl. rådet och guvernören grefve Carl Gyllenstjerna, alltså är härmed till eder vår nådiga befallning att j ären dervid tillstädes att emottaga vår andel, hvilken j sedan låten fördela i tvänne lika delar, tillställande den ena delen hennes kongl. höghet prinsessan, vår högtärade kära syster, och den andra delen hans durchlaucht hertigen af Holstein.
Hvarmed j förrätten det oss till nådigt behag länder.
Och vi befalle, etc.
Strömstad den 8 Maj 1718.
CAROLUS.
Cederström.”
Blotta namnet ”kong
Carl” har ännu en elektricerande kraft, åtminstone bland det egentliga folket – och huru många enskilta minnen och sägner har ej Strömstad från den tid, då denne all prakt, flärd och beqvämlighet föraktande konung gick bland folket såsom en af dem sjelfva ....
Hans lifvande dryck var det klara vattnet, och under sina vandringar till Kollekindsfjället (tre fjerdedels mil från staden) hittade han sjelf ett dittills oupptäckt källsprång.
Ur denna ”kong Carls källa”, såsom den ännu kallas, hemtas i den dag, som i dag är, det förträffliga vatten, hvilket utgör en stor förtjusning för badgästerna.
Nu var det första gången staden i verkligheten kände sig stå under kungligt hägn.
Man har också gifvit Strömstad benämningen ”kong Carls öga.
Det är kändt att stora planer för denna orts framtid hvälfde sig inom konungens hufvud – och hvem vet, ifall den 30 november 1718 icke splittrat så många förhoppningar, om ej Strömstad nu varit en stad af rang såsom station för flottan: den skulle prydt dess präktiga hamn.
Huru som helst, blef staden nu återigen en vigtig punkt – ty då det för konungen under belägringen i Norge var nödvändigt att hafva kommunikation med Sverge öfver Bohuslän, blefvo Strömstad och Svinesund de märkligaste orterna.
Öfver sundet slogs en brygga, skyddad från svenska sidan af flera skansverk, bestyckade med artilleripjeser från Bohus fästning, hvilken numera såsom belägen för långt från gränsen, ansågs obehöflig att längre hållas vid stånd.
Skansarne kallades Sundsborg och lära af konungen varit tillärnade att en dag förvandlas till verklig fästning.
Men denna plan stannade med de öfriga i löpgrafven vid Fredrikshall.
Strömstad såg nu äfven på sin grund stora kaserner, magasiner och befästningar uppresas.
Icke mindre än tre olika batterier uppfördes: ett midt på torget kallades ”Prins Carl’, det andra på Laholmen, närmast stadens stora hamn, benämdes ”Carolus” – dess lemningar synas ännu – och det tredje ”Prinsessan Ulrika”, nordligt från staden.
Tillsammans egde de en bestyckning af 20 adertonpundiga kanoner.
Deras anläggande och försvar var uppdraget åt generalmajor Johan Gjerta ......
Men förr än vi se den dag randas, då dessa batterier kommo att spela med i historien, skola vi anföra den vigtiga händelse, som tvang kung Carl att upphäfva det årets belägring, nemligen sjöslaget den 27 juni vid Dynekilen, belägen omkring en mil norr om Strömstad.
Kung Carl, som för arméns räkning var i högsta behof af munförråd, en tillförsel som skulle ske sjövägen genom inloppet till Fredrikshall, hade härom afsändt sina order till Göteborg, och schoutbynachten
Strömstjerna fick befälet öfver transportflottan. 6
Emellertid var chefen i följd af motvind nödsakad att löpa in till Dynekilen, hvars hamn ligger nära två mil från inloppet och tre mil från Fredrikshall.
Detta inlopp är så trångt att man ansåg det vara lätt att här försvara sig.
På transportflottans lyckliga framkomst berodde helt och hållet fälttågets utgång, hvarföre fienden också länge haft sina blickar riktade på dess borttagande.
Men den var icke lätt att åtkomma såväl för dess starka betäckning som för dess läge i den farliga Dynekilen, hvars höga klippstränder bort försäkra fienden att de bevarade hvad dem anförtrodt var.
Det fanns likväl en dansk hjelte, den store Tordensköld, som vågade försöket.
De svenske officerarne på konfojen bevistade i all sköns ro och sjelfförtröstande säkerhet ett bondbröllop på Dyne, då plötsligt kanonsalfvor kallade dem från den glädtiga bruddansen till slagtningens blodiga tummel.
Gynnad af en strykande vind, hade Tordensköld med en fregatt, några kanonpråmar och galerer styrt midt in i svenska flottan och gaf der lag på lag.
Elden varade med ömsesidig häftighet i flera timmar utan bestämd lutning åt någondera sidan, men svenska flottiljens redan från början underordnade ställning försvårades ännu mer, sedan chefsfartyget jemte åtskilliga galerer fått sina förtöjningar bortskjutna och flera nya fiendtliga galerer inkommit i hamnen.
Stridens slutliga utgång blef, att en del af de svenska fartygen skötos i sank, andra togos af Tordensköld och resten sprängdes i luften af svenskarne sjelfva, hvilka, då de ej förmådde rädda dem, icke ville se dem i fiendens våld.
Olyckan fullständigades derigenom att man icke tänkte på besättande af stränderna vid utloppet till att försvåra återtåget för fienden, hvilken genom denna uraktlåtenhet också i all säkerhet försvann med sitt byte.
Det var i följd af denna motgång som kung Carl nödgades afstå från sina planer för det året.
Olyckan i Dynekilen hade beröfvat honom både proviant och ammunition, hvadan fälttåget inställdes af sig sjelft.
Amiral Tordensköld, uppeldad af det vågstycke, hvarigenom han lyckats rädda sitt fosterland denna gång, uppgjorde stora planer för den följande delen af kriget.
Men det såg ut som om den svenska flaggan icke gifvit sig ro, innan hon fått sina fläckar urtvättade, och nu erhöll hon hjelp af en stormakt, som ingen förmådde motstå.
Under vintern förde den danske amiralen sjelf en transportflotta till Norge, men led skeppsbrott i skären, hvarvid några tusen man gjordes af svenskarne till fångar.
Amiralen hämnades genom plundringar på bohuslänska kusten, men då han den 2 maj 1717 med en flotta af 21 segel anföll Göteborg för att uppbränna dervarande svenska skepp och magasiner, misslyckades hans plan och han förlorade åter ett par galerer och mycket manskap.
Genom detta hindrades Tordenskölds samtida idé att förstöra Strömstad, hvarigenom general Gjerta fick tillfälle att iordningställa försvarsverken derstädes.
Deras fullbordande var af så mycket större vigt som en ny transportflotta redan ankommit till staden, en annan väntades och fiendens kryssande i närheten väckte fruktan att förlidna årets händelse i Dynekilen skulle förnyas – – – – – – – – – – – – – – – – –
Den 4 juli kom också den lika fruktade som fräjdade amiralen och lade sig vid Salomonsholmen utanföre Strömstads hamn med 3 örlogskepp, 2 skottpråmar samt 12 galerer, tillsammans bestyckade med 150 kanoner.
Han blef likväl några dagar liggande stilla och gaf svenskarne tillfälle att göra sig i ordning för emottagande af en sådan gäst.
Enligt Ödman var det blott de tre örlogsskeppen som ankommo den 4 juli.
”Söndagen therpå, then 7:de, anlände en pråm til honom (Tordensköld) och 6 stycken galeyer.”
På sådant sätt kan det förklaras att fienden använde så många dagar till rekognoskering.
Gjerta öfvertog sjelf befälet på Laholmen.
Öfverste Budenbrock förde kommandot på Strömstads torg och öfverste Rutensköld i batteriet ”Prinsessan Ulrika.”
Natten till den 8 juli, denna så storartade och säkerligen minnesrikaste dag i den lilla gränsstadens annaler, halade sig Tordensköld i största tysthet fram under de svenska batterierna.
Klockan 2 efter midnatt ljöd första signalen till en den starkaste kanonad, som utan afbrott varade i åtta timmar.
General Gjerta, hvars tapperhet blifvit högt vitsordad, stannade ej i skuld hos de danska.
Hans eld svarade med samma häftighet, och han hade dessutom den fördelen framför fienden att han kunde rikta sina skott med större säkerhet.
Också hade svenskarne den tillfredsställelsen att redan efter några timmar se den ena fiendtliga kanonpråmen såsom redlös bortsläpas ur slagtningen.
Men emedan batteriet på Laholmen på det häftigaste besköts af fiendens korseld, blefvo af dess 14 kanoner de 10 omsider demonterade, och de återstående började lida brist på ammunition, hvilken var så bortskjuten att man nödgades ihopsamla och begagna all de kulor, som fienden inskjutit i batteriet.”
Då Tordensköld märkte detta, beordrade han sitt folk att landstiga för att taga batteriet med storm.
Härom förtäljer Ödman:
”Klockan half nije rodde 2:ne galeyer ända åt thet stora batteriet på Laholmen fulla med folck, i mening samma at intaga, ropande victoria, emedan the mente thet våra svenska voro redan therifrån och platzen öfvergifvit.
Men när the kommo in emot landet, kommo våra granadeurer och västerbottningarne fram på bärget och gåfvo på them en sådan eld att innom kort syntes icke mer än som en man, hvarpå bägge galeyerna drefvo för vrak och voro så nära landet, at öfverste lieutenanten Claussen sprang i vatnet och tog efter them med sitt manskap, men kunde intet hinna them.
I thet samma kom en eschaloup med 10 man och ville boxera them ut, men then samme blef så bemött, at 3 man theraf kommo med platz tilbaka, men alla the öfriga ihjälskutne.
Strax ther efter kom en annan mindre galeya, som ock förlorade mycket manskap, hvarpå galeyerna drefvo ifrån landet, och imedlertid kononerades från skeppen på våra alt stadigt tils galeyerna kommo til skeppen igen, som kappade sina anckar-tåg, dragandes sig ut under Salomons-Holmen.
Man mente at commendeuren Tordenschiöld blef död, af orsak at the så hastigt drogo af.”
Den danske amiralen hade verkligen blifvit sårad af tre muskötkulor.
Under hela affären rodde han af och an i den häftigaste elden, med sin studsare oupphörligt skjutande efter general Gjerta utan att träffa.
Slaget var afgjordt, segern fullständig.
Öfver 1,200 man af danskarne voro döda och 400 sårade.
Svenskarne förlorade genom döden 200 man, 100 voro sårade.
Hänförelsen och triumfen gåfvo sig nu luft i de lifligaste utbrott, ”särdeles”, såsom det heter, ”hos de goda strömstadsboerna, hvilka upphäfde höga fröjdeskri och efter på torget hållet tedeum inbjödo sina tappre försvarare till en glad afton i sina sönderskjutna boningar, hvilka, enligt en samtida berättares ord, sågo ut som genomborrade fisksumpar.
Fienden hade nemligen riktat en häftig eld mot batteriet på torget, men de flesta skotten hade förirrat sig i husen, så att man i dessa uppsamlade öfver 200 stångkulor, inemot 300 länkkulor samt en oräknelig myckenhet skrot” ......
Ännu intill senare tider hafva kulor sutit qvar i ytterväggarna, och vid reparationer finner man än i dag sådana minnen efter tordensköldska besöket.
Denna glädjefest midt i förödelsen, under det man står husvill, denna patriotiska feberglödande entusiasm, medan man omgifves af alla de tänkbara olägenheter och oredor, en sådan fasans tid medför, hade starkt tycke af en uppflammande lusteld, släckt i storm och natt.
Men när morgonen randades och sinnena sökte komma i jemvigt, då stod sanningen klar – och sanningen var den, att eländet väl kunde blifva större, men att det redan var stort nog.
Att öfver hufvud manspillan å svenska sidan jemförelsevis var så obetydlig, förklaras deraf att skeppens vaggande rörelse gjorde att fienden för det mesta sköt öfver eller under målet.
Amiral
Tordensköld lärer ha mistat befälet för den misslyckade affären.
Men kung Carl lät genom ett bref till general Gjerta uttrycka för honom och hans bussar sin stora tillfredsställelse.
Straxt härefter blefvo kusterna kring
Strömstad alldeles befriade från åsynen af den danska flaggan.
Men den 1 augusti återkom fienden med förstärkning och bombarderade staden i tre dagar, dock utan att de inkastade bomberna gjorde staden någon betydlig skada.
Emellertid rådde hos de befälhafvande i Strömstad en stark oro för den andra transportflottan, som låg vid Grafverna.
Dess ankomst var så mycket mer efterlängtad och nödvändig som den sista affären nära nog gjort slut på hela krigsförrådet.
General Gjerta insåg likväl att ingenting var att hoppas, sa länge Starö sund, som utgör södra inloppet till Strömstads hamn, ännu var tillspärradt af de fiendtliga fartygen.
Om någonting här skulle uträttas, måste det ske genom öfverrumpling.
Fördenskull beslöt han sig att om natten till den 15 augusti ditföra åtta artilleripjeser, ett förehafvande, hvilket till en början blef obemärkt af fienden.
”När danskarne om morgonen slogo revelj, helsades de med så lifliga salfvor både från batteriet och handgevären, att innan de väl hunnit i kläderna, voro en mängd dödade och sårade samt en af galererna skjuten i brand.
Rådvilla genom det oförmodade besöket, fingo de först efter en halftimmas förlopp sina stycken klara till skott.
Men då var striden för dem redan förlorad, och de måste efter en stunds skjutning, illa tilltygade, draga sig ur elden och lemna passagen öppen för svenska transporten.
Denna anlände kort derefter och blef efter mycken möda lyckligt bragt till Strömstad.
Under vägen frestade väl danskarne ännu en gång på att borttaga den, men ett betäckt batteri öfvertygade dem om fåfängan af detta och alla vidare försök i den vägen.
De gingo då till segels och oroade aldrig mer Strömstad, så länge kung Carl lefde.”
Den 27 kom konungen sjelf till staden.
Hans ankomst inträffade vid samma tillfälle som är omtaladt i föregående skizz, nemligen under det trupperna höllo korum, då konungen steg af hästen och, sjelf knäböjande på torget, deltog i andakten.
Han vidtog nu flera försvarsanstalter och gaf staden flera utmärkta ynnestprof, hvaribland förnämligast bör räknas att han för tio års tid befriade den från alla kronoutskylder.
Också hette det att ”han ansåg stadens bevarande såsom ett nödvändigt vilkor för sina vapens framgång i Norge.”
Förutom
Strömstad och dess borgare fanns en ort och en person i närheten, som synnerligen måtte ha behagat konungen.
Orten var Näsinge pastorat, på vägen mellan Strömstad och Svinesund, och personen var den just under kriget tillsatte kyrkoherden Lomberg, hvars efterkomlingar i Strömstad sedermera haft högst oblida öden.
Om konungen lefvat, skulle hans synnerlige gunstling, pastorn i Näsinge, fått ett annat bättre pastorat; men så som han nu hade det, gästade hans maj:t mer än ofta hos den manhaftige mannen, som förut varit bataljonsprest; och under alla konungens resor till häst och fot kring nejderna var Lomberg hans förelöpare på de obanade vägarne, hvarunder månget fritt samspråk egde rum.
Under dessa rekognoskeringar hände sig att Lomberg slutligen kunde tröttna, men aldrig konungen.
”Pardon, ers maj:t”, vågade Lomberg en gång i sin frihet yttra, ”men jag tror att mina stöflar våga vara ers maj:t ohörsamma.”
”Nästa gång”, svarade kung Carl, ”skall jag skänka dig ett par af mina – släpp derför till de här ...”
”Ers maj:t är alltför nådig, men nöden tvingar mig tillstå att mina fötter göra gemensam sak med stöflarna – och om den der björkdungen, som af en god försyn blifvit nedsänkt hit bland fjällen, icke misshagar ers maj:t ...”
Konungen log och lät så mycket hellre en rastestund ingå, som han på morgonen blott förtärt ett par glas vatten och ett stycke korf och bröd, och pastorn hade alltid någon enkel välfägnad i renseln.