Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mellan dem förefans ett stort svalg, beroende af olika administrativa och kommunala institutioner, af olika uppfattningssätt och bildningsgrad samt — hvarför neka der-till — äfven af verkliga eller förmenta olikartade intressen.
Inom det moderna samhället visar sig denna motsats icke blott på det sociala området, utan äfven på den politiskavädjobanan.
Så t. ex. fann man Napoleon III söka stödet för sin regering hos landtbefolkningen gent emot städernas oroliga och lättrörda arbetareklasser.
I Belgien har striden mellan land och stad varit särdeles häftig och har flere gånger framkallat stora svårigheter, såsom 1857 och 1871, då allvarliga oroligheter i BrUssel och andra större belgiska städer nödgade konungen att afskeda ministérer, hvilka understöddes af landtbefolkningen, och detta oaktadt de hade majoritet inom representationen.
Se vi på vårt grannland Danmark, så har antagonismen mellan land och stad der tagit stora dimensioner och företer förhållanden hvilka i många afseenden kunna anses likartade med våra.
Striden der är ungefär jemnårig med landets fria författning.
Redan vid valet till den grundlagstiftande riksförsamlingen skilde » bondesönernas sällskap » sin sak från de liberale, hvilka, oaktadt de närmast tillhörde och representerade städerna, dock hittills troget hade understödt sällskapets sträfvanden att gagna landtbefolkningen.
Man började redan den gången att bilda ett särskildt bondeparti, och från detta svaga frö har den så ödesdigra striden och motsatsen allt mer utvecklat sig, tills den, tack vare oupphörliga agitationer, nått så långt, att den stora majoriteten af valmän i Kjöbenhavn och alla större städer äro lika så deciderade » högermän », som det stora flertalet af valmän på landet äro » venstermän ».
Och hvilken strid sedan!
Det kommer icke i fråga att synnerligen fästa vigt vid hvad som af regeringen föreslås, utan hvem som föreslår saker och ting.
Sådana bagateller som en utredning af sakförhållanden har icke kommit i fråga inför den patenterade danska parlamentarismen, ty man dömer och pröfvar der » alldeles utan hänsyn till sakens realitet », och betraktar frågorna — äfven de vigtigaste — ur synpunkten af hvilka personer som sitta vid konungens rådsbord.
Alla möjliga och omöjliga inskränkningar i den af regeringen föreslagnabudgeten höra till denna beryktade parlamentarisms hjelte-dater, ock man vidtager de mest genomgående kraftmedel för att aflägsna från styret personer, hvilka icke i annan måtto mot oppositionen försyndat sig än att de gå i vägen för dess egna koryféer.
Den andra kammaren i den svenska representationen är äfvenledes baserad på en bestämd skilnad mellan land och stad, då de icke blott såsom valkretsar äro skilda från h varandra, utan man äfven vid valkretsar nes bestämmande utgått från helt och hållet olika grunder.
Rörande denna sak yttras i de motiv, som från regeringen åtföljde propositionen om ny riksdagsordning, att » detta åtskiljande, som icke bör motiveras af stridiga intressen emellan land och stad, borde ega giltig grund i den olikartade organisationen af hvarderas kommunala förhållanden, förvaltning och lagskipning m. m.
Samma åtskilnad förekommer ock i landstingen och i de flesta förslag till nationalrepresentationens ombildning, som vunnit något allmännare bifall ».
I hvad mån en dylik skiljaktighet verkligen är af förhållandena påkallad, derom kunna visserligen meningarna vara delade; men icke desto mindre torde giltiga skäl härtill icke saknats.
Hvad som likvisst dervid icke får förbises är, att, huru lätt än.
h. exc.
justitiestatsministern vidrör frågan om stridiga intressen mellan land och stad, just dessa intressen haft ett vida större inflytande på den anordning, som blifvit vidtagen, än man vid reformens genomförande i allmänhet ville hålla före.
Det heter vidare i motiven angående denna sak, att » vid öfvergången från en ståndsrepresentation till en författning, enligt hvilken, om de gamla ståndstradi tion erna skulle göra sig gällande, ett af de forna riksstånden egde ett öfver-vägande inflytande på valens utgång, är det måhända ock af praktisk omtanke påkalladt att försäkra ett antal platser åt dem, som icke tillhöra nämnda stånd.
I afseende åantalsförhållandet mellan landets och städernas representanter är antagen enahanda grund, som följts vid landstingens bildande, så att enligt regeln en folkmängd af 20,000 på landet och 10,000 i staden skulle berättiga att till denna kammare sända en representant.
Efter det sätt, som för valdistrikternas ordnande är föreslaget, och enligt hvilket hvarje domsaga på landet utgör ett distrikt, derest ej dess folkmängd öfverstiger 40,000, och de mindre städerna sammanföras i valkretsar, så vidt ske kan länsvis, skulle med afseende på nuvarandfc folkmängdsförhållanden komma att utses omkring 130 representanter för landet och 50 för städerna. »
Tvifvels utan synas härmed synnerligen stora förmåner vara beviljade städerna och derför för dem ingenting vara att klaga öfver; men hvarje sak kan ses från två sidor.
Så ock denna.
Man får nämligen icke glömma, att den nya riksdagsordningen hade af nöden äfven borgareståndets bifall samt att utan detta det icke blifvit någon förändring af.
Man kan äfvenledes vara förvissad, att, om äfven borgareståndet kunde finnas benäget att begära det de två första stånden skulle för den goda saken offra sina förmåner, samma stånd icke skulle lika frikostigt göra en insats af sina egna, och bland dessa förmåner räknade borgareståndet den att utgöra en fjerdedel af hela representationen.
Att man derför svårligen kunnat hoppas på bifall till ett forslag som reducerade städernas representationsrätt till samma proportion som deras innevånareantal har till landsbygdens, behöfver icke sägas, och det må ändock anses vara en nog stor uppoffring af borgareståndet att inskränka sina anspråk till en sjettedel af representationen i stället för en fjerdedel — men det skedde i förhoppning att representationen skulle få ett helt annat utseende än som den fick.
Hade borgareståndet trott utgången blifva sådan den blef, så hade helt visst jublet, med hvilket förändringen belsades, förbytts till helt andra käns-lor eller rättare sagdt, om man misstänkt något sådant, så hade utgången antagligen blifvit en annan.
Emellertid visar detta, att städernas tacksamhetsskuld till landsbygden for den större representationsrätten icke är så grufligt stor, som man låter om.
Den var helt enkelt ett nödvändigt vilkor för hela reformen och såsom sådant ingalunda obilligt eller ens af någon synnerlig betydenhet, såsom vi vilja söka att visa.
Förhållandet inom andra kammaren mellan landsbygdens och städernas representanter angifver h. exc.
justitie-statsministern vara sådant, att då de * förre utgöra omkring 130, så visar städernas siffra 50.
Detta var proportionen vid framläggandet af förslaget till den nya riksdagsordningen, men förhållandet har så till vida förändrats, att städernas representanter nu äro 64 och landsbygdens 140.
Vill man då med ledning häraf bedöma maktställningen inom kammaren, så visar det sig, att landsbygden är vida mer än dubbelt så manstarkt representerad som städerna, hvadan alltså för den förra en ständig och ovilkorlig majoritet är att påräkna.
För besluten inom kammaren är det derför totalt likgiltigt, om städerna erhållit den högre representationsrätten i förhållande till sin folkstock eller icke, ty stads-boarnes representanter måste i alla händelser stanna i en ohjelplig minoritet.
Visserligen må det så vara, att med hänsyn till de gemensamma voteringarna det ingalunda är likgiltigt, huru stor eller liten stadsmannafalangen är, men detta hos oss säregna förhållande är icke grundadt på motsatsen mellan land och stad såsom valkorporationer, ty om denna skiljaktighet i hela representationen skulle göra sig gällande, så skulle äfven i första kammaren det landtliga elementet vara öfvervägande, då, såsom man vet, blott helt få platser der tillsättas af de större städerna, under det att de mindre äro underlägsna i landstingen.
Att stadsrepre-sentanterne i andra kammaren kunnat ernå den betydelse, att deras vo tum ofta ' tillfogat landtmannapartiet nederlag,beror på ett helt annat forhållande än det att städerna fått for stor valrätt, ty det härrör deraf, att första kammarens sammansättning, åtminstone hittills, varit så beskaffad, att dess majoritet, utan att representera stadsin tresse t, likvisst med detta och dess målsmän gått i förbund mot en malplacerad sparsamhet och inbitna fördomar, som ofta nog i andra kammaren och af dess landtmän med nit och ifver
drifvas.
Det är förbundet mellan städernas ombud och första kammarens embetsmän samt » bruks » - och » gods-egare », som vid de gemensamma voteringarna hållit » hemmans-egarne » någorlunda stången.
Om det således torde vara obestridligt, att den i andra kammaren skarpt utpreglade motsatsen mellan land och stad så artar sig att, trots den jemförelsevis större representa-
- tionsrätt som städerna erhållit, landsbygden är så oemotståndligt öfverlägsen att af dess vilja alla kammarens beslut helt och hållet äro beroende, så kan det naturligtvis icke anses såsom någon allt för stor förmån för stadsintresset hvad som i riksdagsordningen är föreskrifvet om de smärre städernas ordnande i valkretsar, enär denna rätt, af hvilken städernas representation är beroende i hela sin utsträckning, inom de gränser grundlagen medgifver, är lagd i händerna på kammarens majoritet, d. v. s. är uppdragen åt landtmanna-intresset.
Exemplen från hvad som skedde, då denna rätt forsta gången af kammaren utöfvades, eller 1876, var ej lof-vande för framtiden och för det sätt, på hvilket denna rätt då kan komma att handhafvas, då väl schismen — såsom •otvifvelaktigt lärer vara — än vidare utvecklat sig.
Det är emellertid icke blott i politiskt samt — hvad som icke angår landsbygden — i kommunalt hänseende som en olikhet mellan land och stad förefinnes.
Man har ock understundom tagit fasta på och framhållit en del andra förhållanden som påstås komma att låta vågskålen luta till städernas förmån.
I detta syfte har man användt tolags-ersättningen, som tillkommer stapelstäderna, samt den del af bränvinsförsäljningsafgiften som tillfaller våra städer.
Ja * man har till och med på deras konto skrifvit, att till andra fordelar, som städerna ega, men landsbygden saknar, äfven far räknas det omedelbara begagnandet af en mängd centrala etablissementer till den intellektuella och materiella
utvecklingens befrämjande samt — horribile dictu — äfven » den ojemförligt lättare bördan af alla skatter som hvila på personer eller den personliga förbrukningen, i följd af den större förmögenhet som, i förhållande till befolknings-numerären, finnes samlad i städerna ».
Alla dessa förhållanden hafva ända in i senaste tid framhållits och kommenterats af landtmännen och blifvit med oblida ögon sedda.
Man förbiser helt enkelt,, att de förmåner, som städerna åtnjuta i fråga om tolag och bränvinsförsäljningsafgifterr äro dyrt köpta med de förbindelser, som åligga städerna, att sjelfve bekosta jurisdiktion, uppbörds- och polisväsen m. m. inom sina områden, då deremot landsbygden i detta af-seende anlitar statens mellankomst, hvadan således stads-boarne icke blott få bekosta dessa statsorgan inom sitt eget område, utan äfven fa det nöjet att bidraga till landsbygdens förseende dermed.
Anspråken hafva i detta afseende gått så långt, att man till och med velat frigöra sig från att aflöna landsbygdens egna valda förtroendemän, som äro bisittare i domstolarne, eller nämndemännen, i ty att förslag framkommit, att dessa må af statsverket få ersättning för sitt besvär.
Att försöket en gång misslyckades, lärer väl icke afskräcka från det förra förslagets återuppståndelse »
Man har hört det påstås, att de personliga bördorna äro lättare att bära i städerna än på landsbygden, då på förra stället så mycket större tillfälle till arbetsförtjenst finnes mot på senare.
Svaret härpå är lätt att afgifva: det är ej bruttoinkomsten som visar arbetsresultatet, utan nettobehållningen, och om äfven arbetslöner etc. äro i städernastörre, så äro också de för den personliga förbrukningen nödvändiga förnödenhetsvarorna så ojemförligt mycket högre, att det lärer vara ett fåvitskt tal, att i detta hänseende orda om städernas gynnande.
Man beliöfver i detta hänseende endast erinra sig de dryga posterna hyra och vedbrand för att inse sanningen häraf.
Att ståndsrepresentationens motsatser icke skulle genom ett penndrag kunna utplånas insågs för väl af förändringens motståndare och måhända äfven af en eller annan dess anhängare, fastän de hoppades att någon olägenhet deraf icke skulle uppstå.
Man varnade, ehuru förgäfves, mot att i de för styrelsemakten långt ifrån skapta smärre hemmansegar-nes hand lägga hela den vådliga makt, som genom den nya riksdagsordningen skulle dem tillerkännas, och med visshet motsåg man i den andra kammaren en skarp antagonism mellan landets och städernas bebyggare; men knappast anade man, att denna motsats skulle i hela sin nakna gestalt frammanas redan vid den första riksdagen efter förändringen och detta af en bland dem, som kraftigast och mest varnat för de faror, som bondeväldets sanktionerande skulle skapa.
Det var grefve Arvid Posse som gaf uttryck åt det exklusiva bondeväldets tendens att gifva de förhatliga städerna ett dråpslag så känbart, att de redan från början skulle betagas lusten att opponera mot maktens lyckliga innehafvare.
Nämnda grefve debuterade nämligen såsom landtmannafalan-gens nominelle ledare genom en beryktad motion med förslag att till K.
M. ingå med en skrifvelse om att under landsrätt förlägga icke mindre än 24 småstäder.
Då denna motion är helt kort, men i all sin korthet i högsta måtto karakteristisk, taga vi oss friheten meddela den in extenso.
•• ••
» Städerna Sigtuna, Oregrund, Norrtelge, Osthammar, Vaxholm, Thorshälla, Mariefred, Trosa, Grenna, Borgholm * Skanör, Falsterbo, Laholm, Falkenberg, Kongsbacka, Mar-strand, Kongelf, Ulricehamn, Hjo, Asker sund, Nora, Lindesberg, Hedemora och Säter, hvilka hvar för sig ega frän och med 301 intill 1,400 innevånare och gemensamt räkna en befolkning af 22,760 personer, motsvarande en medelbefolkning af 907 personer i hvarje stad, kunna enligt mitt förmenande icke i all framtid betungas med den för dessa små samhällen särdeles tryckande bördan att underhålla nu befintliga 23 borgmästare, 60 rådmän samt 29 stadskassörer och fiskaler, hvilka tjenstemäns afiöning med visshet kan räknas till minst 224,000 riksdaler, motsvarande 9 riksdaler 84 öre för hvarje stadsinnevånare.
Med anledning af detta antagande och under förutsättning att samtliga dessa städer inom kort böra befrias från skyldigheten att upprätthålla särskilda jurisdiktioner, far jag vördsamt föreslå en underdånig skrifvelse med anhållan,
Maj: t täcktes taga i nådigt öfvervägande, hvilka af Sveriges småstäder, som böra läggas under landsrätt och emellertid, om borgmästare-ledighet i of van uppräknade städer skulle inträffa, sådant embete icke tillsätta förr än frågan om stadsjurisdiktionens upphäfvande blifvit pröfvad och slutligen afgjord. »
Detta är ju en ömhet om de smärre städerna, som man knappast vågat hoppas att finna i den nya representationen.
Man ville icke » betunga » dessa » små samhällen » med den » särdeles tryckande bördan » att underhålla sin jurisdiktion.
Hur man än vill se saken, så stannar man dock alltid vid den tanken, att det icke varit en oväntad omvårdnad om städernas välbefinnande, som förestafvat denna motion, utan den tydliga planen sticker fram att låta så många stadssamhällen som möjligt uppgå i landsbygdens allt uppslukande gap.
Utan intresse kan det naturligtvis under dylika förhållanden icke vara att se, hvad samme man, som nu uppträdde såsoin landsbygdens riddare i detta ärende, förut haftatt andraga, och olämpligt torde dervid icke vara att i minnet återkalla de ord, med hvilka grefve Posse såsom talman för adelns helsningsdeputation vände sig till bondeståndet vid den riksdag, som hade till sin uppgift att besluta i den maktpåliggande frågan om landets representation.
1865, som grefve Posse yttrade: » I vår tid mera än tillförene är jordbruksintresset högt uppburet: faran är nu icke att det kan undertryckas, utan snarare den, att det icke nog minnes det myckna, som behöfver lefva både öfver och bredvid detsamma. » Det var åtminstone icke med tillämpning af dessa så sanna och val sagda ord som grefve Posse bjöd till efter sin förmåga att i glömskans flod stjelpa det lilla minne, som ännu kunde hos landtmannarepresentanterne finnas, att äfven städerna be-höfde lefva bredvid jordbruksintresset.
Under protester från åtskilliga af de städer, som sålunda skulle befrias, blef denna motion, hvilken en talare fann påminna om fru Lenngrens bekanta fabel om » katten och papegojan », af andra kammaren utan votering afslagen efter ett vidlyftigt försvar af grefve Posse, hvilket anförande illa nog gått för-loradt för forskningen, då det nämligen händt, att grefvens anförande ur protokollet försvunnit.
Ett litet ensamt kolon efter grefve Posses namn visar väl, att han haft något att säga, men att han åt fantasien lemnat fritt spelrum att tänka sig, hvad han sagt.
Motionären tog den grundlags-enliga rätten att justera sitt yttrande så vidsträckt, att han helt enkelt bortjusterade hela yttrandet.
Detta försök att reducera städernas antal och derige-nom i väsentlig mån minska stadsintressets inflytande inom andra kammaren aflopp allt för illa för att ånyo vågas, men landtmannapartiets antagonism mot städerna har fler-faldiga gånger fram träd t, särskildt, som vi nämnt, i fråga om tolagsersättningen och bränvinsmedlen.
Den förra af dessa frågor hvilar nu hos den stora skattekomitén ochskall nog korama på tal, när dess omfattande opus framträder, liksom ock bränvinsförsäljningsafgiften skall komma att spela en stor rol, då denna fråga en gång förekommer.
Utan att vara profet torde man väl kunna förutse, att dessa frågor skola hårdt och lidelsefullt uppröra den befintliga antagonismen mellan land och stad.
— I politiskt afseende har denna af riksdagsordningens bestämmelser grundlagda motsats mellan land och stad visat sig i tydlig dager.
Icke blott att stadsrepresentanterne icke slutit sig till de extrema sparsamhetsprin ciper, som landtmannapartiet promulgerat, ' utan i de vigtigaste spörsmål hafva städernas fullmäktige, på ett par tre undantag när, stält sig i af-gjord opposition mot landtmannapartiets syftemål, och de hafva dervid haft att räkna på biträde af åtskilliga landt-representanter, hvilka icke kunnat förmå sig att sluta sig till majoritetspolitiken.
Troget har denna s. k. Dintelligens » stått vid regeringens sida i dess mångahanda försök att lösa försvarsfrågan, hvilka alla strandat på landtmannapartiets obevekliga non possumus.
I opposition mot landtmannapartiet har man funnit denna intelligens då frågan om kompromissen 1873 förevar, hvarigenom man sammanförde med hvarandra försvars- och skattefrågorna.
Mot regeringen och landtmannapartiet stod ock densamma då frågan om skjutsväsendets reglering var föremål för representationens uppmärksamhet, och likaledes slöt sig samma intelligens tillsammans mot landtmannapartiets stora härordnings- och skatteförslag, hvilka 1878 förvånade verlden.
På samma sätt fann man landtmannapartiets kärntrupp och intelligensen gå skilda vägar vid behandlingen af de stora ekonomiska frågorna vid 1879 års riksdag.
På så godt som alla de vigtigaste områden af den politiska verksamheten finner man såsom ett genomgående drag denna motsats mellan land och stad med makt framträda och göra sig gällande.
Dock, som sagdt, denna an-tagonism är ingalunda något for Sverige karakteristiskt, men det är väl få länder, der stadsrepresentanternes rol blifvit så inskränkt gent emot en öfvermäktig landtmanna-falang, som just här.
I de stora kulturländerna, der städerna i förhållande till landsbygden äro långt mer befolkade än i Sverige, kan likvisst denna motsats icke komma våg * skålen att sjunka så djupt till förmån för landsbygden, som hos oss är förhållandet.
Vi hafva här behandlat partiställningen i andra kammaren, hvilken med sjelfva riksdagsordningen till grundval * utbildat sig till å ena sidan ett starkt och mäktigt landt-parti, gent emot hvilket står en samling stadsrepresentan-ter, i hvilken vi återfinna flere af landets mest framstående kapaciteter, men som dock aldrig kunnat förena sig eller sammanslutas till ett verkligt parti, ehuru i vissa frågor — af positiv art då det gäller statsregleringen och negativ i fråga om motstånd mot landtmanapartiets planer — det är sammanhållet och samverkande.
Långt oklarare har ställningen varit och är väl än i första kammaren.
Redan innan den nya representationen någonsin sammanträdt, kunde man på förhand taga för gifvet, att, med hänsyn till det ganska stora antal ledamoter i denna kammare, som inom den gamla ståndsrepresentationen motsatt sig den nya ordningens genomförande och de tankar, som besjälade de besegrade gent emot den regering, som varit förnämsta orsaken till nederlaget, ministären skulle finna mot sig en opposition, som icke skulle underlåta något tillfälle att taga revanche.
En i dylik af-sigt gjord sammanslutning har man ock velat finna hos en meningsfraktion inom kammaren, som under presidium af grefve C.
G. Mörner vid 1867 års riksdag samlades på hotel Phcenix.
Till detta parti slöto sig representationsförslagets mest framstående motståndare, grefvarne Henning Hamilton, Erik Sparre och Charles Emil Piper, friherrarnePalmstjerna och Schwerin, riksarkivarien Nordström m. fl.
Detta s. k. Phcenix-parti uppstälde ock för sig ett program hufvudsakligen af negativ beskaffenhet.
Den i detta program vigtigaste bestämmelsen är den, som stadgar, » att grundlagarne troget upprätthållas i alla delar, så att ingen rubbning må tillåtas uti den maktfördelning som de stadga och så att den svenska folket tillförsäkrade sjelfbeskattnings-rätt i hela den af grundlagen bestämda utsträckning må oförkränkt bibehållas ».
Detta program bestämmer icke så mycket hvad som bör göras, utan fast mer b vad som icke bör göras.
Likväl är så mycket klart af programmet, att jordbruksintresset i detta parti egde en gynnare och vän, något som deremot icke kan sägas vara händelsen med regeringens tullpolitik, som onekligen gick i en annan riktning än den, som utstakades i partiprogrammet.
I motsats till andra kammarens landtmannaparti, som fann denna tullpolitik hvila på » en teoretiskt riktig princip », hänvisar det oppositionsparti, som bildade sig i första kammaren, till de indirekta skatterna som lämplig skattekälla, i händelse behofven skulle göra skatteförhöjning af nöden, hvarjemte i samma program.
framhålles önskvärdheten af näringarnes främjande.
Som vi redan sagt, är tvifvels utan den här ofvan citerade punkten den vigtigaste i hela programmet.
Den af-handlar, som synes, de konstitutionella förhållanden, för hvilkas bevarande, sådana de af grundlagarna äro bestämda, partiet ville våga en dust.
Här i denna punkt gick den farhåga igen, som var ett af de mest bestämmande motiven till motståndet mot det De Geerska representationsförslaget, eller fruktan för obehörigt intrång på konungamaktens lagbestämda område.
Att denna farhåga icke var ogrundad visade sig snart nog, och det dröjde icke längre än till 1868 års riksdag, då experimenten i konstitutionella konflikter begynte.
Helt visst var detPboenixska partiet i detta afseende långt framsyntare än andra partier, som inom kammaren bildade sig.
Dess huf-vudsakliga mål var att stödja konungamakten och.
de ofri-ges att stödja ministéren.
De båda andra partitillstymmelser, som vid denna riksdag inom första kammaren framträdde, äro verkligen svåra nog att karakterisera, då deras skiljaktighet icke så mycket var principiel, som icke långt mer personlig.
Båda hade nämligen samma mål för ögonen, nämligen att under alla eventualiteter stödja ministéren.
Historien om dessa partibildningar är följande.
Redan innan riksdagen kom samman, hade en del Stockholmsrepresentanter sökt bilda ett ministerielt Stockholmsparti, som genom att genomdrifva utskottsvalens förrättande formedelst elektorer trodde sig i sin hand få väldet inom utskotten och äfven i kammaren.
Men af hufvudstadens egna representauter anslöt sig icke hr Wallenberg till detta parti.
Då nu landsortsrepresentanterne infunno sig, visade det sig snart, att majoriteten icke hade lust att gå i Stockholmarnes ledband.