Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samme värde talare liar sagt, ali om tjenslehjonet hade en religion och husbonden en annan, så skulle det åstadkomma förargelse och husbonden kunde icke då föregå med godt exempel i religiöst afseende; men straxt efter sedan han sagt detta, så säger samme talare: gifve Gud att
Lutheranerne äro så varma för sin tro, som vi måste erkänna att Judarne äro för deras.
Jag ber Eder, Mine Hrr, lägga tillsammans dessa båda upgifter.
Då man sätrei1 att en Jude är varm för sin tro, månne icke delta innebår ett erkännande deraf, att Juden skall i handlingar, som röra den omständigheten, visa eli godt föredöme för andra.
Man har jemfört benägenheten att inympa Judarne på Svenska folket, med de resonerade giftermål, der kontrahenterna icke hafva tycke för hvarandra.
Om jag antager denna liknelse till en viss del, så ber jag likvist att få fästa upmärksamheten på det haltande.
I fråga om giftermål skola kontrahenterna känna hvarandra.
Här är deremot fråga om alt tillerkänna Judarne rättighet att Hytta ut i landet, så att de få tillfälle alt blifva kända af Svenska folkel och alt göra bekantskap dermed.
Hr von Hartmansdorff har sagt: kan det väl förtyckas någon att ej i sitt hus emottaga den gäst, som han icke tycker om?
Han kan hafva all välvilja och aktning för gästen, men är derföre icke skyldig att mottaga och gästa honom.
Liknelsen är oriktig; ty alla gäster, som besöka en värd, äro vanligen konsumenter.
Här är icke fråga om att mottaga dem såsom konsumenter af landets resurser, nian såsom producenter, och då måste man väl erkänna all detta land har ganska många resurser att användas lill produktion.
Vill jag nu likväl antaga denna liknelse, — hvilket jag är mycket benägen för — så är väl tillåtet för en värd, som emottager gäster i sitt luis, att för dem uplåta hvilka rum han behagar.
Här hafva vi i Sverige anvisat Judarne just vår praktvåning, om jag så må säga, vära vackraste och yppersta städer, nåväl! nu är fråga att visa dera ur praktvåningen till mindre prydliga rum.
Hvad är väl att säga emot detta, då det är en värds ovillkorliga rättighet?
Samme värde talare har talat om faran af Judarnes kapilaler för landel och sagt, att Judarne äro stora kapitalister och vi ett fattigt folk.
Nåväl! är det så stor lycka att vi äro ett fattigt folk?
Vore det icke lyckligare, om vi vore ett rikt folk och kunde vi icke, om vi finge tillökning i våra kapitaler, blifva rike genom kapitalernas användande på tillgodogörande af våra materiela resurser lill ytterligare förvärf?
Den 19 Mars e, ra. 71 Samme välde talare yttrade: ”Det beröm Judarne fått, förnekas ej, men de hafva ett ringa antal och de äro i allmänhet förmögna.
Vi skola akta oss för att blifva öfverlupna af dem.”
Delta yttrande är verkligen förvillande, Mine Hrr.
Här är icke fråga om att tillstädja fri inflyttning för hvilka Judar sorn helst.
Här är icke ett ord laladt derom, utan här är blott fråga om de rättigheter, som böra tillkomma Judar, hvilka redan äro Svenska medborgare.
Man har sagt alt Judarne iakttaga en rangskilnad sins emellan vid kyrkogården, att de ega 2 kyrkogårdar, en för den förnämsta stammen och en för de ringare.
Upgiften är ett stort misstag.
Del förhåller sig sålunda, alt det finnes 2 kyrkogårdar, af hvilka den ene för närvarande icke begagnas; men den audra kyrkogården är tillkommen derföre och derigenom att eli sällskap bar bildat sig ibland Judarne, som kallar sig för ett begrafningssällskap och hvars åliggande det är icke allenast att vårda de sjuke och att besörja deras begrafning, eller förfoga om att alla komma i jorden, sorn man säger, utan äfven iklädt sig den förbindelsen att tillse att alla Judar, de mera förmögne eller mindre förmögne, de mera förnäma och de mindre förnäma, få en aldeles lika begrafning, och det lärer val icke vara någon nation, som iakttager en sådan jemlikhet som Judarne.
Häraf tordén J finna, Mine Hrr, huru obefogade dessa upgifter voro.
Man har talat om uplopp år 1838, rigladt emot Judarne.
Det var en folkförvillelse, det är oneklig!.
Hrr, månne det kan komma i fråga här, att man skulle vilja inskränka rättigheterna för dem, emot hvilka uplopp varit riglade?
Det är sagdt att Judarne sökt inträde i elementar-skolau för sina barn, men blifvit nekade.
Samme talare, sora sade delta, erkände med sin vanliga öppenhet, att det var han som nekade.
Nåväl, när man sjelf säger att man nekat sådant, kan man väl då åberopa della såsom något motiv?
Man bar sagdt att Judarne icke duga lill krigare.
Jag känner icke förhållandet närmare dermed; men säkert är att en af Danmarks utmärktaste krigare är en Jude, och vi hafva på f. m. hört en talare här midt emot omnämna, alt 3 ibland de utmärktaste Generaler i Franska arméen voro Judar.
Visar icke detta fallenhet för KrigsStåndel?
Jag har hört upgifvas, att på det Ryska fartyg, som omnämndes på f. m. och på hvilket, enligt upgift åtskilliga Judar skulle befunnits anställda såsom endast kockar, men ingalunda såsom soldater, verkligen skulle hafva funnits soldater, hvilka bevistat Synagogan här.
Detta är blott en mundtlig upgift, för hvilken jag icke kan svara; men den har i dag blifvit till mig gjord.
Man har talat om Judarne i Pohlen, och det är sannt, att förhållandet med Judarne der är ganska ynkligt; men detta land är också det enda land, der Judarne uplefvat ett sådant förtryck.
Men till nackdel för Judarne har man icke npgifvit den förtryckta belägenhet, i hvilken de varit ställda i Pohlen.
De hafva varit 72 Den 19 Mars e. m. der utan medborgerliga rättigheter, utan tillfälle till förtjenst, lill följd hvaraf de nödgats sänka sig derhän alt i allmänhet vara schackrare, krögare, värdhusvärdar.
Dessutom tillkommer en annan omständighet, som varit gemensam både för Pohlackar och Judar, att upfostran för den lägsta befolkningen der har varit ganska slö i Pohlen, så att de Pohlska Judarne hafva delat med den öfriga befolkningen det eländiga tillstånd i afseende pä uplysningen, som just föranledt, att de blifvit vedervärdiga för alla.
I öfrigt vill jag icke inlåta mig i svaromål mot den åldrige, vördige man, som i f. m. salt till höger och nu sitter till venster om mig.
Jag skulle blott hafva önskat alt hans ännu äldre broder nu varit här.
Jag är öfverlygad att han, med sin stora talang skulle vederlagt den frejdade talaren på detta mm.
Man har sagt, alt hvarje steg, som kan skada Statsreligionen, borde man motsätta sig.
Jag tror att derom är icke någon skiljaktighet, utan alt frågan blott är derom, hvad som mest skadar Statsreligionen, antingen den grundsats, att vara intolerant eller den grundsats, som står i vår lära; att älska Gud öfverallt och vår nästa såsom oss sjelfva.
I fråga om hvilken är vår nästa, ber jag alt få gifva ett svar.
Det svaret är också tillämpligt på hvad flere talare här hafva yttrat om Judarne, dä de kallat dem för främlingar.
En talare har sagt alt dessa främlingar borde vara belåtna, så länge som de få vara qvar i landet.
Jag ber att få erinra om hvad som utgör ett evangelium, att det upstod en frestare, som frestade Frälsaren med den frågan, hvem som var vår nästa.
Då fick han svaret med liknelsen om mannen, sora for ifrån Jerusalem till Jericko och sedan han först upgifvit, huruledes presten, som reste till Jericko for förbi den sargade mannen, så kom en Samaritan, som förbarmade sig öfver honom.
Då frågade han den lagkloke, hvilken var nästan, och denne svarade Samåritanen; men Frälsaren svarade; gack du och gör sammaledes.
Det är i sanning en nedslående företeelse, att i sista hälften af 19:de seklet, sedan Christi milda och fördragsamma lära i nära 2000 år efterhand blifvit spridd öfver hela vårt jordklot, ett sådant öfverläggningsämne sorn detta, ännu en qvarlefva från medeltidens dystra fördomar, skall behöfva förekomma.
Må den motsatta sidans talare ursäkta, att mig synes det borde numera endast vara i China, Marocco eller Turkiet, som tvekan om det rättvisa i denna sak kunde finna rum.
Mången af Mosaiska trosläran tillhörer säkerligen vida mera Messia: andeliga rike, än vissa med benämningen Christne.
Att Mosaiske trosbekännare, långt ifrån att söka göra proselyter, ofta upföda sina barn i det landets religion, dit de böra, är ett allmänt kändt factura, och någon farhåga i det afseendet bör således omöjligen kunna missleda omdömet.
De här i riket infödde
,äro landets barn, lika väl som vi alla andra.
Det förefaller derföre oförklarligt nog, alt de skola förvisas från alla öfriga orter af riket, till endast 4 städer, då R.
F:s Den 19 Mars e. m. 73 16:de §, som borde utgöra grundvalen oell rättesnöret för alla andra stadganden, uttryckligen inuehåller, alt ”Konungen må ingen från ort till annan förvisa, ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda livar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn, eller allmän förargelse åstadkommer.” Hvad Ulsk. föreslagit förvärrar, i stället att förbättra deras ställning.
De skulle derigenom underkastas förödmjukelsen af ett afslag från en Stads Borgerskap å en anhållan, som borde vara deras grundlagsenliga rättighet.
Ehuru det vore önskeligast, om fulla medborgerliga rättigheter, i likhet med hvad i flere af Europas länder redan ägt rum, genast kunde dem tilldelas, endast med undantag för sådane, der religions-skiljaktigheten lägger bestämda hinder i vägen, inskränker jag mig dock f. n. lill hemställan om en underd. skrifvelse till K. .M. från R.
St., att åt infödde eller naturaliserade
Mosaiske trosbekännare må blifva medgifvet alt fritt bosätta sig i alla rikets städer, samt på landet, då de der äga fastighet; och får i följd deraf anhålla om ålerremiss af betänk., på det Utsk. må komma i tillfälle att taga de dervid gjorda anföranden i närmare öfvervägande.
Gr. Liljencrantz, Guslaf Fredrik:
Det kan ingalunda vara min mening att här till besvarande uptaga den mängd af skäl, sorn hafva blifvit anförda af de Hrr, som åro af motsatt öfvertygelse med mig i denna fråga.
Jag önskar blott, att få i korthet uptaga några af dem, som jag fästat mig vid.
I första rummet får jag uptaga den anmärkn:n, som blifvit gjord, att de, som dela samma öfvertygelse som jag, göra det af fördom.
För min del liar jag sökt och jag tror att äfven andra, som med mig dela denna öfvertygelse, icke hafva underlåtit att gifva, i min tanke, fullt ut lika goda skäl för sin öfvertygelse, som de, hvilka hafva blifvit framställda på den andra sidan, och har man gifvit skäl för sin öfvertygelse, så tror jag också, att man bör vara befriad ifrån tillvitelsen alt hylla denna öfvertygelse på grund af fördom.
Med lika mycket skäl skulle jag kunna säga, att mina motståndare hafva grundat sin öfvertygelse på falsk filantropi, förvillelse och mera sådant.
Det ämnar jag likväl icke befalla mig med.
Jag är fullt öfvertygad om, att deras åsigt är lika mycket grundad på oegennytta och på deras öfvertygelse om samhällets fördel, som min.
Hamilton har sagt, att han icke kan förstå, huru Ulsk, kunnat hafva hjerta att framkomma med sitt nuvar. förslag.
För min del tager jag mig friheten att fästa Frih:ns upmärksamhet derpå, att det är just derföre att Utsk. vid detta tillfälle icke låtit hjertat tala, utan förståndet, som Utsk. endast har tillstyrkt hvad som efter dess öfvertygelse vore för samhället lämpligt eller icke lämpligt, och jag anser att lagstiftaren bör, så litel som möjligt, lyssna till bjertats ingifvelser såsom ofta missledande. 74 Den 19 Mars e. ra.
Klingspor liar sagt, att Historien vitsordar, att Judarne varit ett sedligt och dygdigt folk o. s. v., en mängd epiIheter, som jag icke nu erinrar mig.
Ja! hvar och en har läst historien på sitt sätt.
För min del har jag icke läst historien sålunda.
Jag kan icke tro att Judarne blifvit utdrifna ur deras land på grund af deras dygder och goda seder, ulan till följd af raka motsatsen.
Samma värde talare har behagat likna min framställning vid en predikan.
Det kommer kanske deraf alt Frih:n icke sedan sin ungdom har hört någon predikan.
Om Frilen nu efter upnådd mognad ålder skulle slå sig på alt någon gång besöka Guds hus, så skulle han kanske finna att mellan min framställning och en predikan är en väsendtlig skilnad.
_ En sals, hvarpå man lägger synnerlig vigt är, att här egentligen icke är fråga om några andra Judar än de, som äro födde i Sverige eller här uaturaliserade.
Det är visserligen sant, att man i början icke talar om några andra än dessa Judar; men blir det fördelaktigt för Judar att bosätta sig i Sverige, så är det troligt att Judarne ifcke skola underlåla att hitta hit, likasåväl som till andra länder, der det är förmånligt för dem att vistas.
En talare på f. m. och Frih. Raab på e. m. hafva återkallat i minnet hvad jag föredrog ur en redogörelse af anktoriteterne i Rhenländerna öfver det sätt, hvarpå Judarne der framfarit, hvarvid desse
Hrr yttrat att det vore besynnerligt, alt Rhenska Landtständerna oagtadt desse klagomål kort derefter fattade beslut om Judarnes fullständiga emancipation.
Jag svarar härtill alt dessa Landtständer hafva gjort hvad R. o. Ad. skulle göra i denna stund, i fall de biföllo hvad de värde talarne föreslagit, d. v. s. fatta ett beslut i rak strid emot nationens önskan.
För min del vill jag icke af ett sådant misstag hämta denna slutsats, utan tvärtom; och på det R. o. Ad. icke må gå samma väg som dessa Rhenska Landtständer är det som jag afstyrker all vidare utsträckning af Judarnes friheter utöfver hvad Utsk. har förordat.
I öfrigt vill det synas mig, som de Hrr, som förordat Judarne, skulle kunna liknas vid föräldrar, som äro oändligt ömma om sina barn.
Dessa barn säga de äro väl lyckliga; men de äro icke nog lyckliga.
Vi skola göra dem ännu lyckligare.
Judarne äro icke olyckliga, de äro icke halade, icke förföljda.
De äro till och med lyckligare än mången af oss; ty de äro i allmänhet icke ens afundade.
Om de nu linge de fördelar, som man här vill tillskynda dem, så finge de troligen erfara motsatsen af denna lyckliga ställning, hvari de befinna sig.
Jag tager för gifvet att så skulle inträffa, om de sp-iddes på landsbyggden; och jag är öfvertygad derom att der folket icke på annat sätt får rätt, så lager del sig rätt på gammalt Svenskt vis.
För min del får jag fortfara i mitt yrkande att någon hufvudsaklig utsträckning i fråga om Judarnes rättigheter icke må medgifvas.
Jag vill icke motsätta mig återremiss, vill icke heller bestämdt yrka att den må ske, utan är färdig att med majoritc - Den 19 Mars e. m. len af R. o. Ad. förena mig, i fall den synes böjd för den åsigten alt belänk. bör afslås.
Hr von Kraemer, Anders Roberl:
Mycket skulle kunna anföras till vederläggning af hvart oell ett af de i min tanka svaga motskäl, som här blifvit anförda emot utvidgning af de Mosaiska trosbekännarnes rättigheter; men jag vill hufvudsakligen bär bålla mig till ett af dem, ett, som ofta och af många talare blifvit uprepadt.
Man bar sagt, att de här i landet bosatte Mosaiske trosbekännare — och blott om dem är nu fråga — ej äro att betrakta som Svenskar.
”Nej, de äro af en främmande race, de äro fremlingar, ” har man sagt och återuprepat, och man bar vältaligt försvarat det Svenska folkets rättigheter emot dessa påträngande utländningar.
Hvad fordras då för att få vara Svensk?
Aro ej de Svenskar, hvilkas alla förfäder bott i Sverige sedan generationer tillbaka; som äro födda i Sverige; hvilkas modersmål är Svenska; som placerat allt hvad de äga och hafva i Svensk rörelse och industri?
Ar det då blott de, som härstamma från landels urinfödingar, som kunna kallas Svenskar?
Är det alldeles omöjligt att afkomlingarne af dem, som härstamma från ett annat land, kunna, i tidernas längd, blifva verkliga Svenskar?
Skall man gå så strängt till väga så skulle en stor del af dem, som sitta på detta rum också vara fremlingar, ty en stor del af R. o. Ad. härstammar som bekant, från Tyskland, Frankrike, England etc.
Ja, jag sjelf, som här talar skulle då ej få vara Svensk! hvaremot jag dock får mig reservera.
I alla fall lär väl delta blott vara omsvep för att komma ifrån det skäl, som man icke vill åberopa, nemi., att de ej äro af vår trosbekännelse.
Detta lärer väl vara det rätta hindret, hvarföre man icke vill betrakta dem som Svenskar, och eli bevis att så är, ligger deruti, att icke någon röst böjer sig emot de till Christendomen öfvergångne eller framdeles öfvetgående Judarnes rättigheter.
Visst är det sannt, alt nu alla öfrige innevånare i Sverige äro Christna, men det har åtminstone icke alltid så varit, och man skulle kunna fråga, hvad det då var för en nation, som bebodde Sverige före Christendomens införande?
Var della icke Svenskar, fast de icke voro Christna?
Detta hvad angår de i Sverige bosalia Judarnes rättighet att betraktas som Svenskar!
Betraktar jag åter saken från den religiösa ståndpunkten, så får jag bekänna, att jag ej tror på den fara man förespeglat af rättigheten för de Mosaiske trosbekännarne att bosätta sig i rikets alla städer och till och med på landsbygden.
Man har fruktat, att en betänklig indifferentism derigenom skulle upstå.
Ty mig synes det klart framstå af andra länders erfarenhet, att den fria beröringen af olika trosbekännelser tvertom varit en helsosam stimulus för den afdomnande religiösa ifvern — — — 76
Dock jag afbryter! ty jag ser att jag är nära alt inträda på rdigionsfrihets-frSgans stora stridsfält.
Jag vill blott såsom en ytterligare lugnande omständighet för dera, som frukta för Svenska Statsreligionen, ånyo åberopa hvad bär af manga, bar blifvit sagdt förut, nemi. att Judarne icke någonsin gjort sig kända för proselytmakeri, utan tvärtom, till oell med under nuvar. förhållanden ofta öfvergåll till Christna läran, oell troligen skulle de öfvergående blifvit talrikare, om de icke just genom det mot dem rigtade förtrycket och förföljelserna sammanbållits.
Hela den Judiska racen har under flere sekler varit ansedd med afsky och det är först under den sista tiden som man har börjat alt något billigare behandla densamma.
Det var under sådana förhållanden naturligt att de förtryckte och förföljde, med så mycket större kärlek och ihärdighet fästade sig vid sitt hopp om en kommande hämnare och uprättare; att de öfver hela jorden förskingrade med förtviflans kraft faslhöllo vid sina religiösa dogmer, det enda band, sorn ännu sammanhöll dem och, genom att det gaf dem känslan af att bilda en religiös enhet, gaf dem en slags ersättning derför ali man nekade dera att betrakta sig såsom medlemmar af de folk, bland hvilka de bodde, och såsom sitt fädernesland det land, der de sett dagen.
Min öfvertygelse är, att hade från början tolerans och frihet dem förunnats, så skulle den sista Mosaiten längesedan försvunnit från jorden.
Ja, mig förefaller hela Mosaismen såsom ett gammalt träd, hvars kärna är förtärd af ålder, och som längesedan skulle splittrats och ramlat om de ej sammanhållits af de jernband, hvarmed man omgifvit detsamma — förtryckets, ofördragsamhetens och afsöndringens jernband!
Betrakta vi åter saken ur den verldsliga klokhetens synpunkt, så tror jag, att man äfven från denna utgångspunkt skall komma till eli för Judarnes sak förmånligt resultat.
Man har sagt, att Judarne, långt ifrån att vara nyttiga för ett lands industri, skulle vara skadliga, emedan de blott vilja sysselsätta sig med småhandel, eller — för att utsäga det fula ordet — med alt schackra.
Mig synes denna beskyllning vara oförtjent, då man på sednare tider sett judisk omtanka och judiska kapitaler använda i större både handels- och industriella företag.
O rsaken hvarföre de kanske möjligen ännu till en del, men i synnerhet förr, sysselsatt sig med smårörelse var troligen den, att de icke hade någon säkerhet, knappast till lif, och alls ej till egendom.
De vågade derföre, naturligt nog, icke använda sina kapitaler på större företag, som fordrade lång tid för att gifva någon afkastning, utan de måste använda dem på sådana, som gifva ögonblickliga vinster, Denna förebråelse är derföre ungefärligen detsamma sora om man förebrådde en fogel, som man satt i hur, alt bans flygt är så inskränkt!
Om man lemnar de Mosaiska trosbekännarne tillfälle att försörja sig genom alla lolliga utvägar liksom andra medborgare, så skola de med sin Den 19 Mars e. m. 77 kända spekulalionsanda likaväl egna sig åt lika stora företag sorn hvilken annan som helst.
Men, säger man, om de också i st. f. småhandeln, vilja egna sig åt större företag, så äro de i alla fall främlingar och suga musten ur vårt land.
Låt dem då i Guds namn vara främlingar; men de äro åtminstone fremlingar, som för alltid stanna qvar i landet, och som här qvarlemna hvad de förljenat; i detta fall göra Israeliterna eli förmånligt undantag ifrån andra utlänningar, Engelsmän, Tyskar o. s. v., hvilka under fördelaktiga konjunkturer här tid efter annan nedsatt sig och, sedan de samlat förmögenhet, lemnat landet, hvilket varit exempellöst bland de Mosaiska trosbekännarne.
Betrakta vi slutligen frågan med ledning af historiens vittnesbörd, så se vi huru Hugenotterne, en industriös race, goda medborgare, men af olika trosbekännelse med Frankrikes och Flanderns öfriga innebyggare, och derför af dem hatade, pä olika lider ur dessa länder fördrefvos.
Tyskland, (lolland och i synnerhet
England öpnade gästfritt sina landamären för de fördrifna.
— England var då, såsom Sverige nu, ett land med stora naturliga tillgångar, men utan industri.
Skillnaden var, alt man der ej fruktade de mera företag samma invandrarnes konkurrens, utan med nöje såg dem göra hvad man ej sjelf kunnat.
— Detta blef första väckelsen af den Engelska industrien, som nu hunnit till en sä oerhörd höjd.
I Spanien fanns också en industriös race, af olika religion med landets andra innebyggare, nemi.
Moreskerne.
Man skrek äfven der öfver ”att
Moreskerna slagit under sig all industri och rörelse, och alt de Verkliga Spaniorerne af deras konkurrens hindrades att komma sig upp.
Bara Moreskerne fördrefvos så skulle naturligen all deras handel och industri falla i Spanska händer!” Moreskerne fördrefvos; men med dem följde deras industri och den dåsiga Spanioren blef ej lifligare derföre, att han befriades från deras konkurrens!
Jag tror att på samma sätt Judarnes industri i Sverige har varit en industri, som i annat fall ej skulle upkommit, och jag kan aldrig se, att del för ett land icke skulle vara nyttigt alt få en sådan tillökning i sin industri.
Ja, jag skulle icke hafva någonting emot att biträda Utsk:s betänk, om det hade varit deruti yrkadt fullständig emancipation ej allenast för de Judar, som nu här finnas titan äfven för dem, som kunna vilja inflytta, ty jag tror att de skulle medföra ett plus af företagsamhet och kapitaler, som annars uteblifver; sådant är dock hvarken af Utsk. eller af någon annan föreslaget.
Min röst skulle således blifva en ropandes röst i öknen.
Jag förenar mig derföre med det förslag, som synes mig böra bafva mesta utsigt att gå igenom, eller Frih. af Ugglas reservation om meddelande af rättighet att så väl i alla städer som på landet bosätta sig och besitta egendom för de nu här i riket bosatte Mosaiter och begär fördenskull ålerremiss af betänk.
Jag vill icke uppehålla tiden; endast besvara ett par anmärkn:r, som blifvit gjorda på e. m. 78 Den 19 Mars e. m.
Man har sagt, att större friheter för Judarne här i landet skulle kunna åstadkomma indifferentism för Statsreligionen.
Jag citerar denna anmärkn. emedan det icke torde vara rätt att begagna sådana argnmenter.
Vidare har samme talare sagt, att Svenska folket skulle vara månt om att få Judarnes rättigheter utvidgade.
Jag tror icke att delta är enl. med sanna förhållandet; ty i allmänhet tror jag att den del af Svenska folkel, som den värde talaren förmodligen menade, nemi. allmogen, skulle vara mera belåten, att de rättigheter, som Judarne ega, icke mätte utvidgas.
Samme talare har sagt, alt man behandlar dem, såsom ett föragtadl slägte.
Jag tror icke ali man gör det; men om man gör det, så ser jag icke att man, just derföre att man anser dem för ett föraktadt slägte, skulle vara mer böjd för att gifva dem större rättigheter.
En talare har sagt att om en fågel är insatt i en bur, så flyger han icke der.
Om det är en roffågel, så är roan icke just så angelägen om att öppna buren, utan då är det bäst alt han sitter der; men raljeri å part, jag tror att den verksamhet, som Judarne utöfva!, i allmänhet inskränkt sig till den handel, som icke varit den tjenligaste, om den också har varit den indrägtigaste.