Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var uppvuxen bland fogelsång och löfträn och derföre betraktade jag äfven dessa taflor med intresse, såsom påminnande om lekplatserne från en lycklig barndom.
Ack, hvad denna dag var obeskrifligt skön!
Vi hade hunnit öfver ett i mitt tycke obegränsadt haf, som låg bakom oss, himlen var ljusblå, sommarsolens gyllene strålar lekte med böljorna på hafvets purpurskimrande yta; -- allt rörde sig liksom uti dans, vid kamraternes glada sånger.
Efter hela dagens "ror i lä, -- klart att vända" -- befunno vi oss vid Köpenhamn och det föreföll mig nu, som skulle jag redan i tiden nått paradisets portar.
Utom det, att alla nationers flaggor korsade hvarandra med skiftande färgor, anlände på samma gång en rysk eskader, bestående af två fregatter och en korvett.
Skott på skott knallade, musiken dånade.
Ack, hvilken herrlig tafla!
Solen strålar från en högblå himmel och luften är klar och mild, som på en nordisk sommardag. -- Seglare, som legat och väntat på vind, sväfva nu fram i tjogtal från de olika ankarplatserna, blänkande i sin hvita skrud och så höga, så stolta, som hade ingen storm kunnat böja deras toppar, och ingen klippa vågat sätta sina falska, spejande huggtänder i deras gungande bogar.
Jag hade önskat, lik de besjungna svanorna, simma och dricka förfriskning ur den lugna böljan.
Under det jag glömde mig i åskådandet af allt detta, hördes kaptenens kommando: "fira ned jullen -- fyra man klara att gå i land."
Då klappade mitt hjerta mellan fruktan och hopp, om jag skulle få följa med.
Som galjon i fören fick jag hålla utkik; min önskan blef således uppfylld och vi kommo snart i land.
En ny frisk grönska hade efter det sednast fallna regnet utspridt sig öfver marken.
Många slags trän med utspruckna ljusgröna blad, i hvilkas skugga uppspirade tusende slags olika sorter blommor, fängslade mitt öga.
De kringvandrande madamerna (månglerskorna), den ena öfverträffande den andra i skrikkonsten, oroade mig dock med sitt sjungande: "köb kirsebär, to skilling snär; köb reijor" m.m.
Den ena var den andras echo.
Jag åtföljde kaptenen öfverallt, och under vår vandring nådde vi snart Kongshaven.
Mitt öga mötte der en frisk genomskinlig källa, som porlade upp vid foten af en åldrig ek.
En dryck ur den sköna källan! tänkte jag, och räckte ut min vattentäta hatt samt drack en god portion af detta uppfriskande vatten, tänkande: då denna källas ådror ge lif åt jorden, kan det ej heller vara utan sin nytta för mig.
Vidare fångade jag med min hatt silfverfjärilar, i tanke att dermed göra en present åt min Johanna, -- de glimmade som morgondagg på blommorna; och då trodde jag -- nog vet jag hvad jag trodde ... jo, att jag tyckte mycket om dessa fjärilar, betraktade såsom mina reskamrater...
Kaptenen, som under mina reflexioner hunnit ett godt stycke före mig, röt med sin basstämma:
"Hvad, fan pojke, hvad har du för dig?"
Vid min öppna bekännelse smålog han, sägande "följ du bara mig, så får du lära dig känna staden."
Då var det mig imellertid likgiltigt hvad hvart och ett ställe hette.
Hvad jag sedan den tiden minnes, är Rosenborgs slott, Börsen, Theaterhuset, Österport, Amager Torg, en kappridning, en maskerad, ett lindansarsällskap, en theaterpjes på Kongens theater, kallad "Johanna af Montfaucon" m.m.
Klockan var tio på aftonen då vi återkommo ombord; naturen hade gjort sin dekorationsförändring och nattens förtrupp hade redan ryckt fram på scenen.
Hafvets klara vatten hade blandat sin färg med aftonrodnadens rosor, och efter hand sjönk solen och försvann som en slocknande eld.
Svårt är för mig att beskrifva denna tafla, och hvad är det värdt att med ord söka måla, hvad som är obeskrifligt.
Naturens poesi kan ej öfversättas eller återgifvas, den måste njutas, kännas.
Vi dröjde fyra hela veckor i Köpenhamn innan vi, åter lättade, hissade våra segel.
Jag önskade att farten ej skulle stanna förr än vid den strand, der jag finge återse Johanna.
Huru nedslagen blef jag ej på min fråga, -- huru snart kaptenen trodde oss vara hemma? -- då jag erhöll följande svar:
"När vi först passerat
Stockholm och sedan besökt S:t Petersburg; det vill säga, i höst, om ej kontraorder möta oss; ty då kan det hända att äfven vintern stryker med."
Bort bära mig hän, de vaggande vågor Fjerran ifrån den vinkande stranden, Fjerran från barndomens strand.
Efter vår afresa ifrån Köpenhamn, klöfvo vi Östersjöns vågor i sex dygn, hvarefter vi kastade ankar på Stockholms ström.
Skön var anblicken äfven här, ehuru ej att förliknas med den, vid så kallade "Kongens by"
[Detta omdöme är rakt motsatt de fleste andras, som haft tillfälle att anställa jemnförelse mellan dessa båda hufvudstäder.
Utg. anm.]; men Stockholm är ändock en präktig stad, ja just en riktig hufvudstad.
Äfven här fick "pojk August" tillstånd att gå och se sig omkring.
Denna gång gjorde jag styrmannen sällskap.
Vi gingo upp för "Mellantrappan" och kommo snart till Riddarhuset.
Sedan vandrade vi i rak linea från Riddarhustorget ned till Munkbron.
Här sutto en rad månglerskor, eller så kallade "visthusdrottningar," mägtiga och myndiga, vid hvar sitt rike, eller ett långt bord, öfver hvars provinser de höllo ett vaksamt öga.
Herrliga syn!
Grönsaker, rotfrukter, bär af alla slag, blommor, krukor m.m. fröknar, fruar, mamseller, jungfrur gå omkring, beskåda, fråga, välja, pruta, köpa.
Derefter tågade vi uppför Storkyrkobrinken, med dess boklådor, åt Norrbro.
Hvad mångfalld af yrken och ansigten, hvad brokigt hvimmel af granna herrar och damer, som gå in och ut uti Bazarens prydliga bodar, köpa tyger, böcker, musikalier, cigarrer, m.m.; hvilken fröjd att se folk ha mycket pengar!
Jag gick ej in, jag såg heldre på folket utanför.
Sedan spatserade vi åt strömmen.
Båtar fulla af folk, fiskare, som i sina små farkoster lågo stilla och metade, syntes å ömse sidor af bron och fiskmåsar kretsade i luften, skreko och dykade stundom ned i vattnet.
På strömparterren vaggade silfverpopplarne, på gräsplanen derstädes lekte vackra barn, under det de unga mödrarne från de under träden stående bänkarne vakade öfver dem; vid små bord sutto mindre sällskaper, som åto glacer, skrattade och pratade; ensamme herrar roade sig med lektyr och rökte cigarr; ångslupen Necken sköt fraggande fram på strömmen och inbjöd på en färd till Djurgården; på vägen åt Djurgården foro herrar, galopperande på stolta hästar och vagnar och giggar rasslade af och till.
En sak fick jag imellertid ej veta: nemligen hvem den granna herrn var, som gick öfver Gustaf Adolfs torg, och för hvilken vakten vid Prins Gustafs palats ropte: "i gevär!"
Något vidare har jag icke från Stockholm att förtälja.
Efter en månads vistelse derstädes voro vi klara derifrän: men, o öde! ännu fingo vi icke vända åt det kära Finska hemmet.
Såsom ett echo till återsvar af kommando-ordet, skallade styrmannens starka stämma:
"brassa seglena fyrkant -- väl öfver allt" -- och så bar det ut igen på det trolösa elementet.
Vi styrde kursen åt S:t Petersburg.
Sommarens soliga dagar hade öfvergifvit oss, och höstens mulna hade inträdt.
Vindens gny väckte mig ofta till den sorgliga erinringen: här står du mellan farliga lömska klippor i stormen, alldeles fördjupad i en oändlig känsla och betraktelse öfver verlden.
Då kände jag mig för första gången genomgås af den tanken: du är ej skapad för sjön!
Nej! hellre må du företaga dig något annat.
Ack, om du blott under några få år, kunde få byta ställning i lifvet med dessa rikedomens barn, som blott behöfva vilja för att kunna, under det du, fattig stackare, måste kunna för att vilja!
Hvad har du nu af dina resor?
-- Jo, du har sett verlden.
Men att glänta i dörren är icke nog, och att resa öfver hafvet för att flere veckor ligga till ankars, är detsamma som att vara lefvande begrafven.
Men jag lemnar mina reflexioner. -- Efter tio dygns färd, anlände vi till Kronstadt.
Men som vår Viktoria låg för djupt, för att kunna flyta upp till S:t Petersburg, fick pojk August på afstånd beskåda slottet och staden, som dolde sig i majestätiska moln.
Vi fingo genast påhälsning ifrån brandvaktsskeppen af grannt klädd militär.
Härstädes flagga de fleste nationers skepp och ifrån åtta serskilda håll dånade kanonernes skott.
Jag trodde mig imellertid få nöjas med blotta utsigten af den prägtiga staden, då kaptenen steg om bord på ångfartyget
Feodor, medtagande mig till det vidt omtalade S:t Petersburg.
Ångfartygets salonger voro så pragtfullt inredda och allt öfrigt så förvånande, att jag på mitt obildade sjömansspråk ej kan göra mig begriplig, om jag ock ville beskrifva allt hvad jag erfor.
Vi landstego vid Wasili Ostrow, och tågade fram öfver Isaaksbryggan till Newski Kasanski Snaminima.
Af alla de storartade föremål jag såg, tycker jag mig kunna säga, att de ropa till förstörelsen:
"Se vår styrka!" och till lyckan:
"Vi befalla dig hit!" -- Men om kaptenen nu frågade mig, hvad jag mest tyckte om, så vet jag hvad det var: jo, se det var fältjägare, gensd'armer och spannridare.
Så när hade jag glömt iswotschikerna: välsignelse öfver dem!
Känner jag en brinnande längtan, flyger mig i hast en idé genom hufvudet, skall jag hinna hastigt från den ena linien till den andra: huru beqvämt är det icke då, att i hast, vare sig på gata, torg eller gränd, möta ett blygsamt ekipage eller droschka, fullfärdigt till min disposition, utan att behöfva afvakta påpelsning eller fulländande af en kusktoilett.
Den ryske hyrkusken och den svenske åkaren äro hvardera mycket lätt födda.
Kanhända den sednare super något mer.
Det spirituösa om äfven icke spirituella, ligger således i detta fall öfvervägande på svenskens sida.
Åkaren är i kraft af sitt kall, icke i tillfälle att hålla några måltider.
Han tar sig då och då en sup, supen blir en vana och måltiden stannar vid supen.
Han evigt grundlägger, men bygger aldrig fullt.
Häraf kunde göras en gåta, om icke gåtornas tid vore förbi.
Vårt vistande i Petersburg var kort, och snart återstod för mig endast att åter bege mig om bord på Viktoria, som nu ändtligen tågar åt hemmets kust.
Sedan vi lemnat Kronstadt, hade vi en svår storm.
Det var som om alla elementer slagit sig lösa för att rasa och härja.
Vi förlorade en man; den bäste af matroserne blef vågornas rof.
Vid denna förfärliga syn, tänkte jag för andra gången: sjöman skall du icke blifva; detta må utgöra första helsningsordet till mamma Segerman.
I november lyckades det mig att hinna hemmets efterlängtade och välkända strand.
Hvilka korsande tankar genomforo då ej den sex månader gamla sjömannens hjerta!
Min blick skådade de höstgula löfskogarne, fälten lågo förstörda och ett omätligt töcken öfversväfvade dem.
Detta oaktadt genomträngde mig den alltid förtroliga naturen.
Dess eviga väsende andades till mig och jag sjönk i en hvilande förtjusning.
O, rena ögonblick! O, min själs himmel, i hvilken alla jordens små hänryckningar af väl och ve försvinna!
Sedan visitationen för sig gått, lemnade jag
Viktoria och hastade med skyndsamma steg till min fostermoders boning.
"Der stod ett hus, gladt som ett barndomsminne, Och idel kärlek blommade derinne; Det stängdes snart för mig; ej någon vård.
Jag har på dessa minnens kyrkogård."
Hvem kan beskrifva återseendets ljufhet; den kan endast kännas.
Jag omfamnades med välkomsthelsningens fridskyss af den, som för mig utgjorde mitt lifslycka i hela dess fullhet.
Frågor och svar vexlade om hvarandra, som gnistrorna vid ett väl lyckadt fyrverkeri.
Johanna öfverraskade mig med en nyförvärfvad färdighet uti handarbete, då hon lemnade mig en liten brefgömmare med symbol af troheten.
Huru förlägen var jag ej, att icke hafva något åt henne, hon, som egnat så mycken tid och omtanka åt mig.
Oaktadt detta, ansåg deras öfverseende godhet mig ingalunda vara en obetydlig medlem i denna lilla familje-kommité.
Jag åhörde icke några tvetydiga komplimanger.
Mig erkändes all rätt att nu förklara hvad jag tyckte om sjölifvet, och man sade mig, att jag ej af grannlagenhet behöfde dölja min tanka.
Jag såg derföre upp som en kyrkans pelare, och beslöt att följa öfvertygelsens väg, efter icke något magtspråk hindrade det.
Jag sade således:
"Min ädla fostermor! efter hvad jag erfarit under min korta sjöresa, önskade jag öfvergifva denna bana, fastän kapten Williams för mig varit, hvad jag kan föreställa mig en far skulle vara, om jag någonsin skulle haft en sådan; Gud välsigne honom!
Välgörenhet och tacksamhet äro tvenne blommor på vår bana, ämnade till att försköna vandringen genom lifvet, ehuru den sednare är alltför sällspord och derföre tvinande.
Den utsigt jag för närvarande eger att förtjena mitt bröd är visserligen mörk.
Kan jag ej arbeta, så finnes för framtiden intet som kan lifva mitt hopp.
Törnig lärer derföre min väg blifva, om min mor öfvergifver mig.
Men den som utstakat min framtids stig jemnar den väl ock.
Min tacksamhet mot er min fostermoder skall, i hvad händelse som helst, aldrig minskas." -- Jag tystnade: men sedan jag slutat, sade mamma Segerman: "bestämm din böjelse; jag skall bjuda till att underlätta dina mödor, att alltid utgöra din mor, i ordets rätta bemärkelse, ehuru pligten mot mina egna barn hindrar mig att erbjuda dig lika rätt med dem."
Jag yttrade min lust för den akademiska kursen, ehuru tung den än är för dem, som för nödiga medel dertill nödgas anlita andras ädelmod.
Oaktadt detta, hviskade det ofta i min inbillning till mig: "blif lärd!" -- hvilken magisk omstöpning i dessa uttrycksfulla ord för alla mitt lifs vågade beräkningar!
Blif lärd! hvilken hel verld inneboende i sjelfva tanken; dessa gyckelblommor strödde fantasien ofta i min tanke-verld.
Men huru tända ljus utan eld?
"Ja min gosse, du skall få bli lärd" yttrade mamma Segerman, "du skall i morgondag få resa till Borgå och anmäla dig hos Lektor A..., för närvarande rektor vid gymnasium, samt söka dig billigt qvarter." -- Om en qvarnsten hade fallit från min hals, hade jag aldrig känt mig lättare och gladare än nu; min önskan blef åtminstone till en början uppfylld.
Tillredelserna för resan börjades genast, vi togo afsked med den största ömhet af hvarandra, och äfven nu tröstade mig Johanna med de orden: "sörj ej August:"
Som en bölja med den andra, Så vi följa må hvarandra! --
Femte Kapitlet
"Hur ynglingen än dikta må, Ej blir hans himmel dock så blå Hans jord så grön ej mer" -- -- -- -- -- -- --
Rektor A... bodde sjelf ute på sin egendom B---- nära Borgå.
Då jag begynte min lärokurs, föresatte jag mig fast att oaflåtligen sträfva efter sanning och rätt.
Jag kände mig böjd till all vetenskaplig forskning, och utan att tillegna mig egna satsers förträfflighet, härflöt min ifver hufvudsakligast från begäret, att engång kunna återgälda dem, som nu voro mitt hjerta så dyrbara.
Erkänsla och tacksamhet voro mitt mål; kärlek och ära min lösen.
Med sådana tankar lemnade jag min mamma Segerman.
Hennes välsignelse följde mig, och min Johannas glädje var den, att till ferierna få återförvänta mig hem.
Detta betraktade hon som glanspunkten af sitt unga lif.
En dimmig höstafton kom jag till Borgå.
Det höga domkyrko-tornet var insvept i töckenmanteln och från ett och annat fenster glindrade ett ljus.
Det var ödsligt på gatorne och hvar helst jag såg, kunde jag ej upptäcka något bekant ansigte.
Ändtligen stannade min reskärra framför Ekonomie-Mästaren Surstedts port, en man som höll kasern, om jag så får säga, för skolpojkar och gymnasister.
Här skulle jag taga in.
Rummet, som var ämnadt åt mig, kändes kallt och var dystert; en dank, som fru Surstedt skickat upp, sken dunkelt på bordet och utgjorde hela illuminationen för min ankomst; en säng utan sängkläder, ett par rankiga stolar, ett litet bord, hvarå ännu funnos tecken efter målning -- se der mina möbler.
Jag satte mig ned till begrundande.
Aldrig hade jag kändt mig så ensam och öfvergifven.
Min kassa var temligen liten och "hushålla" var mamma Segermans sista ord, då vi skiljdes.
Jag afbröts i mina betraktelser af min värd, som stack in sitt fullmånsansigte genom dörren och snart praktiserade hela sin jemntjocka figur in i rummet.
"God afton herr Ham -- Ham -- Hamster, ville jag säga," helsade herr Surstedt. -- "Jag vill tro, att herrn tycker om rummet; jaha, ett temligen beqvämt rum, jaha -- jag skulle bara fråga -- nämna, att om herrn vill ha sängkläder"...
Ja visst vill jag det.
Jaha, visst... -- ja, jag hyr ut sängkläder; ett bolster, två kuddar, ett örngått, ett lakan och ett stoppadt täcke; dessutom en byrå, der herrn kan ha sina saker uti -- jaha -- den sednare för tre riksdaler i termin, -- jag har ganska goda byråer, fast de ej äro för granlåt -- jaha; -- likaledes kan herrn få hyra en mathemtare.
Ja så -- ja, om herrn ville vara god och ställa om hvad jag kan behöfva.
Jaha, herr Hamster -- jag ville bara nämna om, att jag alltid tar betalt på förhand för sådant der, -- att det ej blir några efterräkningar.
Likaså fordrar jag, att allt blir godtgjordt, om något skadas af sakerna, jaha; -- ett måste jag ännu säga: att jag intet tål det något pack löper i vårt hus -- vi hålla god ordning och snygghet i vår gård, vi -- jaha.
Sedan jag lofvat herr Surstedt allt hvad han önskat, lemnade han mig åt mig sjelf.
Herr Surstedt ville agera far för och öfver alla sina herrar; d.v.s. han tog sig en viss magt och myndighet öfver dem; naturligtvis emot deras egen vilja.
Alltid spelade han en rôle af öfverlägsenhet emot dem, och derföre ville sällan någon dröja hos honom längre än en termin.
Fru Surstedt gick, hela veckan om, sotig och snusig, med utslaget hår, i köket och kritade på väggar och fensterkarmar vissa krummelurer och streck, af hvilka de förre skulle betyda hvem som ätit, och de sednare huru mycket han ätit.
Uti det allraheligaste satt ekonomie-mästar
Surstedt sjelf och införde i sin så kallade hufvudbok en öfversättning af fruns hieroglyfer i köket.
Han var så öfvertygad om sin hustrus samvetsgranhet, att han skulle kunnat sätta sin själs salighet i pant, att hon kritat riktigt.
Vidare hade herrskapet Surstedt en dotter, kallad mamsell Lina.
I hushållet fick hon aldrig deltaga; men i stället erhöll hon en såkallad bildad uppfostran, och, såsom prof på sin handfärdighet, sydde hon hvarje jul en pirat åt mamma, med ett hundkräk inom en blomsterkrans, samt åt pappa en tobakspung med ymnighetshorn och hans namn.
Hon spelade äfven gitarr och sjöng.
För öfrigt var lilla Lina en vacker flicka och förtjust i en lång hygglig karelare som nyttjade pigues, hällor, gula handskar och käpp.
Ofta hände, medan han satt och spisade, att man hörde mamsell Lina gnola:
"Det är den största sorg, som jorden månde bära, att" etc. etc.
Ändtligen slutade saken så, att karelaren, (eller rättare förtjusningen) reser bort; ty han blir lagsökt af pappa sedan krediten tagit slut.
Lina blef öfvergifven och gifte sig slutligen med en fändrik, som rest hem på permission och som sedan fann för godt att blifva hemma och ärfva svärfars gamla ruckel, tältsängarne, de brokiga sängkläderna, de söndriga och rankiga borden och stolarne, ett upplag af gamla pulpeter, utom alla andra dyrbarheter, samt framför allt salig svärfars ekonomie-mästareskap, och konsten derjemte att med besked kunna debitera alla dem, som framdeles kunde komma att logera hos vår fändrik, likasom härtills kära svärfar det gjort.
Hos Surstedts bjöd jag i alla fall till att visa mig nöjd och framsläpade der nära 4 år, eller till dess jag dimitterades till universitetet.
Surstedt och jag åtskiljdes som goda vänner, och fändriken, som var något hederligare än jag trodde, gaf mig till och med litet respenningar.
Lina hade nemligen tutat honom i öronen, att jag ämnade bli prest, och hade knappa tillgångar; hvarföre fändriken, som hade särdeles aktning för prestaståndet, begåfvade mig med en skänk på tio banko, som kommo mig väl till pass.
Mina trägna studier gjorde, att jag med heder genomgick min första examen vid universitetet, och det dröjde ej länge derefter, innan jag omfamnades af de mina.
"Sakta hör jag dörren knarra, Och en ljusklar blick mig slår; Tår och löje än der darra
Ifrån morgondrömmars år."
Jag anträdde således min hemresa, såsom välbeställd student.
Vid mitt inträde i rummet hos mamma Segerman lyste glädjen från alla håll; mina berättelser väckte intresse.
Mamma dukade och fejade; men Johanna gladdes mest åt min återkomst.
För henne meddelade jag allt hvad jag sagt och hört; hon log åt mina infall, tårades åt min smärta, deltog uti mina intryck.
Hon sade slutligen att hon alltid skulle innerligt hålla af mig, och huru lyckligt föreställde jag mig icke då att mitt lif skulle blifva.
Dagar, veckor och månader förflöto med snabb och ilande fart.
Denna tid var den sällaste jag någonsin erfarit: jag var omgifven af moderlig ömhet, bevakad af ett systerligt öga.
Johanna, jag måste tillstå det, var min första tanke om morgonen, min sista om aftonen.
Hvilken ljuf känsla måtte det icke vara, att med sin blotta blick fängsla hjertan och låta en annan känna en försmak af himmelen.
Ack! hvilken fördel är det ej, att vara skön!
Sannt är, att denna fordel kan missbrukas, sin egare eller egarinna till skada, men den måste dock i alla tider betraktas såsom ett litet kapital: ty skönheten är det verksammaste rekommendationsbref man kan föra med sig på resan genom lifvet; ehuru det måste anmärkas, att de sköna spela ett både högre och farligare spel än andra.
Ty af en vacker yta fordrar man ett lika vackert inre.
Men Johanna var icke allenast skön; hon var äfven den renaste dygdens infattning.
Hvarje leende var ett qvickt infall, hvarje blick en god gerning.
Allt -- allt andades frid och lugn. -- Ack, om jag -- -- men kan jag väl någonsin hoppas att få ega en sådan klenod?
Jag, en fattig student! -- Man reflekterar ganska litet öfver denna benämning; men det är likväl, i få ord sagdt, en egen belägenhet att vara student, och fattig.
Under den tid man sträfvar att göra själen rik, sjunker man allt mer ner i djupet af materiella bekymmer.
Försynen har fästat blyvigter vid ungdomshoppets bevingade fötter, för att hindra dem att flyga för högt, och den enda trösten är, att de sitta qvar.
Vid blotta tanken att förtörna mamma Segerman, förlorade jag modet och vågade icke yppa min tanke.
Hoppet och ovissheten voro för mig ljufvare än säkerhetens smärtsamma bestämdhet.
Mamma Segerman och Johanna blefvo bjudna på julgröt till pastor M----n.
Såsom medlem af familjen ihogkomms äfven jag.
Qvällen förflöt glädtigare än man kunnat förmoda.
Sällskapet var ej talrikt, men trefligt; och okonstladt gick allt till.
Adjunkten tycktes vara särdeles väl upptagen i huset, och Dora, pastorns enda dotter, egnade mycken uppmärksamhet åt honom.
Han erhöll en mängd julklappar af allt hvad som kan prydas med tapisserisöm i sefirgarn och perlor.
Ibland annat fick han en rökmössa med en stor perltoffs i nacken.
"Rätt vacker och skön, min goda Dora!" sade adjunkten -- "men bönderne kunna tro, att jag blifvit lindansare, om de se mig nyttja en sådan."
Dora skrattade och påstod, att den klädde honom rätt väl; men pastorskan tycktes taga humör, så mycket försvarade hon rökmössan.
Vidare fick adjunkten en resväska, och en mängd andra granna saker.
Sist kom ett pakett, som innehöll en kyrkohandbok, med permar af perlstim, föreställande ett kors, en kalk, en bok och deröfver en hvit dufva.
"Tack, hjertlig tack, Dora!" sade han, och såg på henne glad och rörd tillika.
Boken betraktades närmare, och man fann vigselformuläret sednast vara vidrördt, och troligen äfven genomläst, emedan ett nytt veck ännu fanns på bladet.
Doras flit, höll pastorskan ett hugneligt loftal.
"Dora är en enkel, okonstlad, anspråkslös flicka, en dugtig flicka i köket och i väfstolen, en verklig kandidatska till presthustru på landet.
Jag önskade se henne lycklig i en god mans armar, ty hon har tillika ett ömt och ädelt hjerta, och hyllar sin moders grundsatser."
Ändtligen kora den frågan, när adjunkten tänkte taga pastoralexamen.
"Jag har verkligen icke tänkt derpå," svarade han blygsamt, "utan byggt hela min framtid på en komministratur." -- Pastoralexamen borde ändå tagas, mente pastorskan; ty ehuru
Dora nog är nöjd att vara anten adjunkts- eller komminister-hustru på landet, så "Ack, hvad mamma gör sig mycket bekymmer," inföll Dora; "har man hört sådant prat.
-- Nej Elias! jag håller nog af dig och är nöjd utan något pastorat.
Vi komma nog, med Guds hjelp, tillrätta, bara vi uppriktigt hålla af hvarandra;" -- dertill lades ja! och föräldrarnes välsignelse, och det unga paret förlofvades.
Gratulationerne börjades af pastorn sjelf med dessa ord: