Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Evelina kunde ej resonera så, oupphörligt förföljde henne den förebrående tanken.
«Din olydnad blef hennes död.»
Evelina gret alla dagar, och Albert låtsade slutligen ingenting derom.
Det var ju också naturenligt, att Evelina skulle sörja sin fostermor.
Han hjelpte henne till och med ibland att sucka.
Han började likväl tala om att resa ned.
Evelina var ju gummans enda arfvinge, och liksom sin hustrus man, var ju ingen närmare än han, att taga reda på affärerna.
Evelina trodde att detta icke behöfdes.
Hon litade fullkomligt på Efverling, som för öfrigt af gumman säkerligen blifvit förordnad att styra dermed.
Albert tänkte väl också på samma sätt, men han ville ändå vara med.
Emedlertid skulle han först afvakta postdagen.
Efverling skref också ganska rigtigt ett vänskapsfullt och hjertligt bref till Evelina.
Han halkade så lätt han kunde öfver gummans sjukdom, och den verkande orsaken dertill, som man trodde blef hennes död.
Han försäkrade henne att hon i honom alltid kunde påräkna ett stöd, i stället för det hon förlorat, och han bad henne att i hvarje omständighet, som möjligen kunde inträffa, oförstäldt vända sig till honom.
Albert hade också några ord med, jemte en afskrift af testamentet.
«Testamente!» utropade Albert.
«Hvad behöfdes väl något testamente?
Du var hennes ovilkorliga arfvinge, det är endast intriger utaf den der onödiga beskyddaren.
Han har begagnat sig af gummans svaghet, för att kanske sjelf få ruljera med arfvet, men vänta det skall bli roligt att få se hur han behagat disponera.»
Albert läste.
«Efverling egde rätt att försälja egendo«men och effekter, förvalta det blifvande ka«pitalet, uppsäga eller låta de utlånta sumorna «qvarstå allt efter eget godtfinnande.
Och «slutligen, att till herr notarien Säfve ej ut«lemna mer än det årliga intresset.
Kapita«let skulle innestå för Evelinas och hennes «barns framtida behof.»
Albert var utom sig.
Om en så oerhörd orättvisa hade varit tänkbar, skulle han nog tagit sina mått och steg, medan gumman ännu var i lifvet.
Han! en välkänd och instruerad karl, skulle ej anses värdig, att förvalta förmögenheten.
Han som var sin hustrus man till på köpet.
Skandalen var oerhörd!
Ja alldeles osmältelig!
Testamentet var lagligt, och i närvarande fall oklanderligt, ingen domstol kunde förvrida det.
Albert funderade om han väl slutligen kunde förmå sig att låta grundsatserne vika för nödvändigheten.
Om han skulle viga sig vid Evelina? men ingen punkt i testamentet lofvade honom att få mer för det, man hade ej ens förutsatt ett sådant fall.
Det ville i tysthet säga, att man knappast önskade det.
Albert var kanske för första gången rådlös.
Han gick ut för att behålla kontenansen.
Evelina var ledsen öfver denna disposition, visst smög en känsla sig fram, som tackade Efverling för hans omtanka, men då hennes mans värde derigenom komprometterades, förminskades den betydligt.
Mitt framtida behof?
Evelina upprepade i tankarne oupphörligt denna punkt.
Hon kunde ej begripa, hvarföre man skiljde hennes framtid från Alberts, hennes behof skulle ju alltid äfven bli hans, och deras framtid lika oskiljaktig.
Evelina funderade på att bedja Efverling om någon liten förändring häruti.
Hon tyckte att man gjort Albert allt för mycken orättvisa.
Evelina afbröts i sina betraktelser af fru B:s. ankomst; detta afbrott var angenämt för henne.
Hon hade allt sedan supén förgäfvas väntat på hennes besök, och hon emottog henne nu, som en gammal intim bekantskap.
Emellan personer hvars ställningar i lifvet äro lika, och hvars bekymmer härleda sig från lika orsak, behöfves icke långa förberedelser, för ett förtroligare umgänge.
Evelina förtrodde, utan omsvep, fru B. de sista ledsamma händelserna, och väntade att äfven hon skulle klandra
Efverlings öfverdrifna omsorg, som måste såra Alberts ömmaste sida.
Hon förvånades derföre, då fru B. sade:
«För all del fru Säfve, om ni anser mitt råd för värdt att följa, så sök icke att förändra en så klok disposition, som för er kan blifva af största nytta.
Ingen kan förutse sin framtid.
Och personer i vår ställning ha ej mycket stöd för den ...
Jag har funnit det, fast för sent.»
Fru B. suckade, och Evelina gjorde henne troget sällskap.
Hon hade nu, tyckte hon, fått ett sådant öfvermått af bekymmer, att säkert ingen egde större.
«Men det är besynnerligt, fru B.» sade hon, «att man säger mitt framtida behof.
Man bör ju finna, att hvad som blir mitt blir alltid Alberts.
Således är det endast en onödig tidsutdrägt, som bara förorsakar ledsamhet.»
«Säg icke så, ni skall kanske en gång tacka honom derför – jag kan ej yttra mig såsom jag ville.
Ni lefver i en så lycklig okunnighet, att det skulle vara synd att beröfva er den.
Jag skulle önska att äfven ega denna lycka, men jag är äldre och har lärt mig att känna olyckan, förr än ni, fru Säfve, Gud bevare er ifrån att någonsin komma i mina förhållanden!
Men, men ....».
Evelina betraktade henne frågande, «hvad menar ni bästa fru B.» sade hon, «säg gerna fritt hvad ni tänker, och frukta icke att förskräcka mig.
Jag börjar tro, att jag kan bära hvarje sorg, då icke mosters död rubbade mina sinnen.
Ack fru B. det finnes ingen bittrare smärta, än ångren och sjelfförebråelsen.»
Fru B. log bittert.
«Jo det finns en ännu värre smärta, en smärta som tränger genom märg och ben, den, att bli öfvergifven och tillbakastött af den man älskar, och för hvilken man uppoffrar allt, jag har kännt det, fru Säfve.
Jag öfvergaf far och mor, jag öfvergaf allt, ty jag tyckte att hela verlden var ett intet, emot att alltid få ega Gustaf. Och nu, redan nu har jag förlorat allt.»
«Ack fru B., hvad jag beklagar er, sade Evelina : «jag tycker mig känna hvad ni lider, då jag betänker, att jag skulle förlora Albert, men Gulli lof, derföre är jag trygg.
Alberts lynne kan visst vara ombytligt, han kan till och med vara kall emot mig.
Det smärtar mig visst grufligt, men jag vill försöka att finna mig deri, ty jag är öfvertygad, att det ändå icke kommer ifrån hjertat.»
«Lita ej för mycket på det,» sade fru B., «Men, ni tar mina ord eller bokstafven.
Det finns mer än ett sätt att blifva öfvergifven, till exempel ni kan förlora hans kärlek, hans tillgifvenhet, och likväl till namnet vara hans maka.
Se honom alla dagar, men se honom kall och likgiltig, till och med ohöflig mot er.
Tusentals verkliga hustrur ser man ju framlefva detta lif.
En stor del äro visst sjelfva skulden dertill, det är sannt.
Men jag tror, att de flesta ej förut så noga känna sina männers lynnen.
De misstaga sig om hvarandras egenskaper, och visa sedan öppet sitt missnöje.
Vanligtvis ser man, att mannen ledsnar först, äfven vid den bästa hustru.
Han vänjer sig under sitt ungkarlslif vid friheter, som han sedermera icke vill umbära, utan öfverlemnar sig åter åt alla de passioner, som förut i hans tycke gjorde honom lycklig.
Han rusar åter ut, och det är då under andra variationer han först riktigt ledsnar vid, att alltid vid sin hemkomst möta samma ansigte, som kanske icke alltid är nog vackert, för att kunna skingra hans misshumör.
Om det återigen finnes männer, som ega nog samvetsgrannhet, för att hålla hvad de lofvat, så är det just dessa, som skrika öfver tvång och ok, då de likväl sjelfva frivilligt böjt sin nacke derunder.
Men ibland dessa, äro icke våra männer – om vi så få kalla dem – inbegripne.
De ega, tycka de, alla en ungkarls rättigheter, och ingen klandrar dem för det.
Oss anse de endast som sina älskarinnor, och lyckliga vi, så länge man respekterar oss som sådane.
Men sedan då lednad och missnöje kommer, för hvad anse de oss då?
Jag vågar ej säga det för er.
Då tänka de endast på ett medel till brytning, för att åter få vara lyckliga en liten tid, till dess de utaf ombyte och missräkningar ledsna vid hela verlden, den de fördömma, och vid vårt kön, som de förakta.
Och så sluta de sitt lif, föraktade af sig sjelfva och af hela verlden.
Men vi, vi som varit lekbollar för deras nycker, oss nedsätter man till och med under en menniskas värde.
Man fordrar större styrka af oss än mannen, på samma gång man kallar oss det svagare könet.
Jag skulle vilja kalla dem det svagaste könet.»
«Gud i himmelen fru B.» utropade Evelina, «så ni målar lifvet.
Edra egna sorger göra er bitter emot hela verlden.
Om Albert vore sådan, skulle jag hoppa i sjön i denna dag.
Jag skulle ändå icke kunna öfverlefva en sådan sorg.
Jag delar ej heller era tankar om hvad man fordrar af oss.
Jag har alltid hört dem säga, att vår verkningskrets är så liten; således är det väl derföre, man alltid motarbetar vårt vetande.
Då jag ibland bedt någon förklara, till exempel det jag icke förstått uti en bok, har man alltid svarat mig: en qvinna behöfver inte veta sådant, således vilja de icke ha oss bättre.»
Och hade väl Evelina orätt? flyr man icke som pesten ett fruntimmer, som söker aldrig så liten upplysning.
Gud bevara oss ifrån en sådan hustru! ropar man.
En qvinna behöfver ej ega mera bokvett, än mamsell Nylander från pärm till pärm.
Ty endast då ser hon om sitt hus med förstånd, hjelper beskedligt sin man, då han gör sin toilette.
I annat fall blir hon aldrig en rätt hustru.
Men tror man då icke att på botten af detta lilla vetande bör ligga någon ting, hvad man kallar bildning.
Ty nog finnes det någon momang, då mannen, trött af sina mödor, gerna skulle önska, att i sin hustru ega ett sällskap, med hvilket han kunde samtala om annat än ekonomien?
Jo visserligen.
Men hvad gör han nu i brist af denna tillgång?
Säkerligen sätter han sig icke, och utvecklar ämnen, på hvilka han ej skulle få annat svar än; ja-så, kors! och dylikt.
Det är då han går ut, för att söka nöjet, och ingen annan längtan för honom hem, än maten eller sömnen.
Och tror man då icke, eller skall man rättare aldrig komma att tro, att så länge man motarbetar upplysningen hos qvinnan, nemligen icke en som bibringas henne i mognare år, under namn af lärdom, utan den, som successift insmyges från hennes barndom, som under hand lär henne veta, hvad en menniska är; och hvad hon bör göra för sig sjelf och andra.
Så länge skall mannen alltid vara i fara att misstaga sig; så länge skall qvinnan ej kunna höja sig till hvad hon verkligen är, och så länge skall hon vibrera emellan maschin och menniska.
«Ni misstager er helt och hållet,» sade fru B., «om ni hoppas att er okunnighet skall i männernas ögon ursäkta era fel.
Ty orättvisa ligger så gerna i mannens natur.
Och han kan på samma gång bele en qvinnas okunnighet, som han föredrager hennes dumhet.
Ni småler fru Säfve, men tiden skall väl lära er, att det icke är mina egna sorger som gjort mig så fördömmande.
Ack! jag kan förlora förståndet, då jag tänker på allt.
Man skulle kunna börja tvifla både på Gud och religion, då man ser allt det onda som får framgå ostraffadt.»
«Jag säger detsamma,» sade Evelina, «jag har visst icke så mycket tänkt öfver det onda och goda här i verlden, eller kan dömma öfver menniskors handlingar.
Men nog fruktar jag, att ni öfverdrifver era farhågor.
Det skulle vara förskräckligt, om vi började tvifla om Gud.
Moster sade alltid: tänk aldrig öfver Guds styrelse, ty hvad han gör är alltid godt.
Moster trodde fast på Gud och aldrig skall jag heller tvifla på honom.»
Fru B. sammandrog hånligt sina läppar, och såg åt himlen, liksom hon velat säga:
Jag ser ingenting der som styrker mig i min tro.
«Gud i himlen fru B.,» sade Evelina, «att jag skulle varit så olycklig, så felande; jag tog nödvändigheten för fördom, jag inser det nu.
Jag tänkte endast på att Gud ser mitt hjerta, och hvad gör det då om verlden fördömmer mina handlingar.
Det är ju endast
Alberts hjerta jag här gillar som domare, och honom fängslar jag ju helt och hållet, genom mitt innerliga förtroende.
Det bör ju bli en samvetspligt af honom, att alltid motsvara det.»
«Ja det borde,» sade fru B., «och så var väl meningen, då man tillät denna frihet.
Men författaren till uppfinningen betänkte icke, att först måste han helga, snart sagt, hvarje lefvande själs hjerta, innan en så farlig frihet erhölle sin helgd.
Det duger icke att med den, bibehålla de gamla tankarne, om hvad som är konstladt eller uppriktigt hos qvinnan, till och med Gustaf, som så väl borde känna mig, föraktar mig nästan, åtminstone tycker jag så, för att jag då gaf vika för hans önskan och min egen böjelse.
– Sådan är mannen.»
Evelina suckade djupt.
Hennes tankar flydde till Efverling.
«Han kände allt detta,» tänkte hon, «han ville rädda mig, men jag arma blinda!
Jag såg ingenting, jag hörde ingen annan än Albert.
Ack om jag ändå finge komma till moster.
Om Gud ville låta mig få dö!» Evelina nästan kiknade af sina tårar.
«Ja väl må vi gråta,» sade fru B.
«Vi ega ingen annan tröst.
Jag tycker att hvar gång jag gråtit mig mätt, jag liksom afbördat en del af min skuld åt verlden.
Men den ser icke vår ånger, våra lidanden, den bara fördömer.»
Fru B. redde sig till att gå, Evelina satt alldeles förintad!
Hon glömde att fru B. fanns i rummet.
Fru B. tog slutligen sagta hennes hand.
«Adjeu,» sade hon med ton af det innerligaste deltagande.
«Förlåt mig om jag gjort er ledsen.
Jag skall, om ni tillåter, snart återkomma, jag vågar icke nu dröja längre, B. väntar säkert på mig.
Herr Säfve är väl också snart här.»
«Ack ja, Albert!» utropade Evelina.
«Det var sant, han gick bort sedan han läst Efverlings bref.
Jag vågar ej möta hans ögon då han kommer.»
Fru B. tog afsked och gick; då hon kom i trappan till sitt hem, andades hon på sin näsduk och torkade ögonen.
Hon ville icke visa sin man, annat än ett gladt och leende ansigte.
«Hvar har du varit så länge?» sade herr B . «Det kläder icke ett fruntimmer att springa på gatorna.»
«Jag har varit hos fru Säfve,» sade hon smekande, «och beklagat hennes sorg.»
Herr B. sköt henne sagta bort och återtog sitt arbete.
«Albert har nyss gått härifrån,» sade han «Han begärde mitt råd i en sak som för ögonblicket är kinkig nog.
Evelina är lycklig som har både man och förmyndare.
Nog måtte hennes tillgångar blifva sauverade.»
«Ack! hvad vill hon göra?» sade fru B. «Gerna vill hon gifva Säfven alltsammans, men fru Wibergs testamente får väl lof att åtlydas.»
«Eller snarare Efverlings,» sade B.
«som han nu ställt till sin affär, så har han den.
Har han tagit kapitalet så bör han väl få pupillen också, det vore orättvist annars.
Och så går det väl slutligen.»
Fru B. förskräcktes.
Men hon vågade ej taga Evelinas parti.
Hon drog sig tyst in i sitt rum, för att förekomma den vanliga tillsägelsen att icke störa vidare.
Och hur såg det ut hos Evelina?
Albert kom väl hem till middagen, Evelina satte sig bäfvande till bordet; men Albert sade icke ett ord; han var hvarken ond eller god, han var fullkomligt liknöjd.
Evelina såg på honom emellan hvar bit hon tog, men han bemärkte henne icke.
Flere månader framgingo på detta sätt; hösten nalkades slutligen, men Albert var sig lik, kall, enstafvig och sällan hemma.
Evelina gick aldrig ut.
Fru B. var den enda hon, utom sin piga, såg i sina rum.
Hon aftynade dagligen.
Hon var fullkomligt likgiltig för allt; hon lefde för det att hon måste lefva.
Men icke tänkte hon den ena dagen på den andra.
De gingo som de kommo.
Då Albert om morgnarne gick bort var gråta hennes enda arbete.
Och då hon väntade honom hem, tvättade hon så väl hon kunde bort spåren af sina tårar.
Hon såg sig noga i spegeln, ty Albert sade henne alltid, att hon blef fulare med hvarje dag.
Efverling skref ofta till henne, och den enda glädje, den enda njutning hon ännu utan bitterhet ägde af lifvet, var att besvara hans bref.
Hon gömde dem hon fick som de dyrbaraste skatter, och endast då hon var allena, sågo de dagsljuset.
Efverling förebrådde henne alltid för att hon icke omständligt och uppriktigt förtrodde honom alla förhållanden.
Men förr hade Evelina dött, än hon kunnat säga honom:
Albert har öfvergifvit mig.
Evelina hade således upplefvat den period, fru B. förutsagt henne, och så otroligt hon då tyckte det var att kunna lefva en enda dag utan Alberts tillgifvenhet; så tåligt led hon nu den försumlighet, han visade henne.
Men hon hade fått i sitt hufvud att hon snart skulle dö!
Hon hade drömt en natt, att den gamla mostern vinkade henne och att hon hade sett henne sitta vid sin dörr, der hon skulle vänta, tills Evelina en dag följde henne.
Alberts bjudningar hade upphört.
Han höll nu sina kalaser utom hus.
Evelina såg att han aflägsnade sig så mycket han kunde ifrån henne, men hon vågade aldrig fråga honom hvarföre.
En dag kom Albert hem vid mer än vanligt dåligt lynne.
Han gick till bordet men han åt icke.
Evelina frågade honom om han icke mådde väl.
Hon fick vänta en stund på svaret.
En lätt rodnad flög öfver Alberts kinder, det var som om han skämdes för hvad han ärnade säga.
«Evelina,» sade han slutligen, «jag måste ehuru ogerna, bereda dig på en flyttning härifrån.
Mina inkomster tillåta icke att vi hyra så många rum.
Vi få beqväma oss till denna första inskränkning.»
Evelina häpnade.
«Flytta.» upprepade hon.
«När och hvart då, gode Albert?»
«Om fjorton dagar, och hvart, det vet jag icke än.
Vår andra inskränkning blir, att vi sälja vårt möblemang och hyra ett par rum med möbler.
Min värd vill köpa dem, och som jag ej mera tänker emottaga främmande hemma, äro de endast ett dödt kapital.»
Tårarne stego Evelina i ögonen, hennes läppar skälfde då hon skulle svara.
Albert betraktade henne.
«Det fordras nu att visa mod,» sade han, «nu då motgångarne börja.
Vi hade icke behöft upplefva denna förändring, om ej herr Efverlings faderliga omvårdnad varit.
Misshushållning är icke orsaken; men min ställning för närvarande gör att vi måste lefva på en annan fot.
Jag hoppas att du alltid är dig lik, och icke visar någon sårad fåfänga, någon qvinlig svaghet.»
«Nej visst icke,» sade Evelina, och för första gången blandade sig en liten bitterhet i tonen af hennes ord.
«För mig äger grannlåten ej mera något värde; och jag har minst njutit af våra tillgångar, hvilka jag tycker bort räcka längre.»
Albert teg.
Efter en stund sköt han sin stol ifrån bordet och såg på sin klocka.
«Jag skall möta B. klockan tu på nya bron,» sade han.
«Vi få en annan gång talas vidare vid.»
Evelina hade också stigit upp.
Hon gick till fönstret och lutade hufvudet mot fönsterposten.
Albert gick fram till henne.
«Jag tror du är ledsen Evelina?» sade han.
«Du som i vintras var så hjeltemodig, skulle en så liten motgång kunna smärta dig, allting blir ju annars på sin förra fot.»
Albert var så vänlig, han tog till och med en tår från Evelinas öga, med sitt långfinger.
«Likväl kan det ännu hjelpas,» fortfor han.
«Om Efverling vill lemna bara ett par tusen riksdaler, vill du försöka att proponera honom det?»
«Det är omöjligt!» Sade Evelina, «jag har flere än en gång förgäfves bett honom derom.
Jag vågar ej mera nämna det.»
«Ja då,» sade Albert, «får du se efter rum i tidningen åt dig, Evelina.»
«Åt mig!»
«Ja, jag tror, att det skulle kosta oss mindre, att skilja hushållet.
En ungkarl kan lefva hur han vill, och för ett ensamt fruntimmer böra depencerna ej heller blifva stora.
Det förstås att vi ändå se hvarandra dagligen.»
Orden dogo på Evelinas läppar, hon trodde att hon icke hört rätt.
«Du kan ju rådfråga dig med fru B.,» fortfor Albert, «kanske har hon rum att aflåta.»
«I himlens namn,» sade Evelina, «är det ditt alfvar Albert?»
«Mitt alfvar, ja visst är det det.
Jag tycker att det är ett ganska klokt förslag.
Du med ditt ömtåliga lynne skall finna dig mycket bättre på egen hand.
Mitt sällskap tyckes för öfrigt icke mera roa dig.»
«Albert!
En sådan förebråelse är förskräcklig!
Du store evige Gud!...»
«Tst! tst, åter de vanliga utropen, kära Evelina du är alltid så fasligt gudfruktig.
Och ändå tyckes han icke höra dina böner, den der gode Guden.»
«Smäda icke Gud, Albert.
En gång hoppas jag likväl att han skall höra min enda och ringa bön, den att få dö, ty nu håller du ej mera af mig Albert; och då fäster mig ingenting mer vid lifvet.»
«Och denna förebråelse är ganska orättvis,» sade Albert, «jag tror vi sluta nu, innan vi gå för långt in i skrifterna.
Ett qvart på tre, för tusan! jag har försummat mig.
Adjö Evelina, du kan ju gå till fru B. hon hjelper dig nog att se efter rum, ty ensam hittar du icke långt.»
Det vore som jag tror ingenting mindre än behagligt, att följa alla de uppträden Evelina dagligen egde.
Hon lärde sig då finna, att lifvet kan vara segt nog, om också hjertat i hvarje momang kännes liksom färdigt att brista.
Evelina gick fjorton dagar derefter från sina präktiga, trefliga rum, dit hon för så kort tid sedan inflyttade, med hjertat och själen berusade af inbillad lycksalighet.
Då fanns ingen i hela verlden så lycklig som hon, men nu –.
Hon flyttade i det ena fru Bs rum, hon afskedade sin piga, och accorderade helt och hållet in sig hos fru B.
Hela hennes förmögenhet bestod nu i de kläder hon egde.
Det gick verkligen så långt, att Albert kunde nästan helt och hållet öfvergifva Evelina; ty två tre dagar kunde sedan gå förbi, utan att han besökte henne.
Hvad fru B. så länge fruktat inträffade äfven.
I Utvecklingstid
I UTVECKLINGSTID.
En Berättelse om Flickor
TEA.
Helsingfors 1889.
G. W. EDLUNDS FÖRLAG.
Pris: 2 m. 25 p.
HELSINGFORS, J. Simelii Arfvingars Boktryckeri-Aktiebolag, 1889.
Till mina flickor.
Hvad tänker ungbjörken, när hon om våren känner verldens friska vindar fläkta mellan sina löf; hvad tänker knoppen, när han känner det ena efter det andra af sina hjertblad vecklas ut för dagg och sol; hvad tänker kycklingen, när han förundrad kryper ut ur ägget; hvad tänker fjäriln, när han första gången pröfvar sina färska unga vingar i sol och fri luft; hvad tänker flickan, när hon står vid ungdomens tröskel och full af längtan sträcker famnen mot en okänd framtid?
Ja -- hvem kan veta allt detta?
I efterföljande blad har jag sökt teckna en del af de stämningar och känslor, hvilka likt underbara nya fåglar sväfva kring gränsen mellan barndom och ungdom.
De äro svåra att fånga, och måhända har jag misslyckats.
Jag är den första att erkänna, att det finaste i ett ungt flickhjerta, det som är henne innerst heligt och dyrbart och som jag ville kalla barndomsengelns spår i hennes själ -- det kan aldrig tydas och vidröras.
Ty det är den osynliga, halft omedvetna tråd, som utgör sambandet mellan hennes lifs upphof och ändamål -- Gud.
Likaså har jag sökt antyda det väntande lifvets ansvar.
Låt det ej förskräcka eder.
Först när vi känna oss, ej blott som glada barn, men ock som menniskor, skapade för en uppgift, -- först då får lifvet form och innehåll.
Unga barn!
Raska flickor!
Lifvet är så stort och rikt och verlden så skön.
Njut dem, men ej med förbundna ögon.
Att älska, tro, hoppas -- och arbeta med modiga hjertan, -- se der eder uppgift!
Att denna berättelse handlar nästan uteslutande om flickor, kommer sig deraf, att hon ursprungligen var afsedd att ingå i „Nya Trollsländan“ som en fortsättning på en derstädes införd berättelse om gossarnes kamratlif.
Men då hon växte för stor för den lilla Trollsländans vingar, fick hon lof att söka sig ut i eget omslag.
Helsingfors i November 1889.
Dekoration
Nå, tänker Bella börja terminen med att komma för sent till skolan? -- brummade
Lena och nedfälde med brak vedklabbarna framför kakelugnen. -- Klockan är öfver sju, och de andra sitta redan vid kaffebordet.
Bella satte sig upp och gnuggade sina ögon.
Det var ju 15 Januari.
Och hon, som så när glömt det!
Hon hade vant sig att sofva så länge under jullofvet. -- Öfver sju!
Bella hade i går lofvat hugga socker och sy fast ett par knappar i Bengts väst, innan hon gick i skolan.
Nu gälde det att vara flink.
-- Söta Lena, hit med bunken, jag törs väl ej strejka från badet.
Hon klef beslutsamt i det kalla vattnet, ref sig med en grof handduk, så hon var röd som en kräfta och kröp i kläderna.
Håret tog icke lång tid, det var lyckligtvis kort, och nu var hon färdig.
I matsalen sutto föräldrarna och syskonen redan vid kaffebordet, då Bella kom.
Mamma visade leende på sockerskålen, som fylt sig sjelf, och Bengt drog i sina knappar, som han fastsytt med jerntråd, stark nog att hänga skålpundsvigter vid.
Småsyskonen, Lulle, Lisi och Helmi slogo ned på henne med sina angelägenheter och det gick en god stund, innan hon på sitt vänliga sätt gjort sig af med dem och fått tid att äta sin frukost.
Januarimorgonen var frostig och klar och hon kom med blossande kinder till skolan.
Hvilket stoj, hvilket prat, det hördes ända ut i farstun.
Tamburen var full af stampande, flåsande, pratande flickor, som pelsade af sig och sökte öfverrösta hvarandra.
-- God dag, Ada! . .
God dag, Pelle! . . .
God dag! hördes från alla håll. -- -- Godt nytt år, Gerta! . . .