Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Nå, var den fagra rosen från Tistelön så skön, som ryktet beskrifver henne?” frågade fru Kathrina, som tycktes hafva förgätit det föregående.
”Ja, hon var det skönaste jag någonsin sett.
Man kan ej drömma sig maken!” svarade Arve med lifvad blick.
Vid dessa ord rodnade gumman Arnman först ganska starkt, derpå bleknade hon; men hennes röst förrådde mycket mera smärta än harm, då hon yttrade: ”Mins du det samtal, vi för några år sedan hade om det beslag, din far skulle gjort på Carlmarkens lilla egendom?
Du fördömde då din fars svaghet.”
Arves kinder glödde som eld.
Var det förut svårt, så blef det nu omöjligt att säga ett ord till sitt urskuldande.
”Jag vill icke,” fortfor fru Kathrina med lugn värdighet, ”aflocka dig det, som du får afgöra med din egen pligt och ditt samvete; men du ser nu af egen erfarenhet, att det till mannagerning fordras mer än stora ord.”
Denna enkla, men djupt gripande anmärkning gick Arve mera till sinnes, än den skarpaste predikan.
Han ville ej genom ett försvar, hvilket hans mor med sina stränga grundsatser i alla fall hade ogillat, söka förmildra den tanke, hon nu fattat.
Han sade blott, i det han än en gång hjertligt kysste hennes hand: ”Ungdomsöfvermod är tyvärr icke mandomsvishet!
Jag hoppas dock, utan löften, att mor skall hädanefter, lika litet som mitt samvete, få något att förebrå mig; åtminstone vill jag bättre strida mot frestelsen.”
”Det är bra, min Arve; nu talar du såsom jag alltid önskat höra dig.
Du vet nog, utan att jag säger det, att jag anser orsaken till ditt tjenstfel lika långt under den, hvilken ledde din far, som jag tror månen är skild från solen; men det oaktadt vet jag att sätta värde på ditt erkännande deraf.
Det var rätt vackert!
God natt, min käre son!
Gud bevare dig och hålle dig alltid på den rätta vägen!”
Arve aflägsnade sig.
En rörelse, som på en gång var smärtans, harmens och den kufvade stolthetens, följde honom; och han gick till sängs för första gången missbelåten med sitt eget handlingssätt.
Hans mors oväntade grannlagenhet trängde till hans hjerta; den ömsom ökte och mildrade bitterhetan af att hafva förtjent hennes tillrättavisning.
Men det var likväl en tryckande tyngd öfver hans bröst, något varmt i hufvudet, och han befann sig ungefär så till mods, som då han en gång, under sitt vistande i H–, narrad af några muntra vänner till ett gladt lag, gick derifrån litet på tre qvart.
Den gången kände han också en dunkel harm, ett missnöje med sig sjelf; och med en outsägligt bitter känsla tänkte han:
”Om mor finge se dig i detta tillstånd!”
Nu tänkte han: ”Hvilken förtret och skam, att mor hade skäl att säga det hon sade!
Men rätt har hon: det fordras annat än stora ord till mannagerning!”
Följande morgon hade väl ej Arve, liksom vid den förutnämnda händelsen, en kopparslagare i hufvudet; men han var ändå på långt när icke vid lynne.
Då han såg den nästan mera än vanliga ömhet, som uttalade sig i alla hans mors rörelser och omsorger, repade han dock åter mod och tänkte: ”En ungdomsförseelse, som kan godtgöras, är det ej värdt att längre sörja öfver – och jag skall godtgöra den genom sträng vaksamhet!”
Efter frukosten gjorde han den vanliga runden, som han alltid brukade, då han var hemma, nemligen i de fattigas stugor.
Arves känsliga hjerta led af att se de betrycktas nöd.
Än delade han ut en och annan tolfskilling ur sin ej serdeles försedda kassa, än gaf han goda råd; och alltid afhörde han tåligt den gemensamma klagan, alla läppar framburo öfver patron på Gråby, en af dessa blodiglar, hvilka, under skepnad af handelsmän, nedsätta sig på fisklägen eller deromkring och idka rörelse med de fattiga fiskrarne, de der hos en sådan person till obetydligt pris sälja sin tungt förvärfvade egendom, sin fisk, mot hans drygt uppsatta mjöl- och potatiskappar.
Det fiskläge, vi i vår berättelse sökt skildra, egde blott några bärgade hushåll; men större delen utgjordes af utfattigt folk, som icke egde det ringaste i sina tomma hus, utom de stackars fiskhufvuna, hvilka knappt sjudit upp i grytan, innan de voro afsugna.
Nog bärga sig invånarne ändå så länge sommaren och den tidigare delen af hösten varar; men efterhösten och vintern komma, och då rasa först starka vestliga stormar, sedan lägga ismassorna sina väldiga murar mellan dem och det element, af hvilket de tigga sin bergning.
Då herrskar eländet bland de arma menniskorna på ett aflägset fiskläge.
Ingen penna, intet menskligt språk kan nog sannt teckna hvad de utstå under denna hungerns och jemmerns tid.
Det finnes kanske ej större motsatser i smått, än emellan de stora rika och de små fattiga fisklägena.
På de förra, af hvilka Bohuslänska skärgården ej eger så få, lefva skärgårdspatronerna, redare af egna skutor, såsom småkungar, medan på de senare bleka, utmärglade, uthungrade och förfrusna varelser kräla omkring den nakna klippan, på hvilken de födas, lefva och dö, utan att kanske någonsin hafva känt en högre njutning, än tillfredsställelsen att stundom få äta sig mätta.
Arve inträdde uti en af de omnämnda stugorna, och helsade med ett trohjertadt ”god dag” den unga husmodern, hvilken, omringad af en skara brungula barn, upplockade nykokta potater, dem hon utdelade tre à fyra till hvar och en af barnen, alltefter deras ålder och det mer eller mindre begärliga uttryck, som från deras ansigten trängde till det ömmande modershjertat.
”Gud signe herr löjtnanten, som icke försmår att stiga in till oss stackare!
Man min har ej kommit från fisket än, annars hade Pelle här redan vart öfver med ett tråg fisk hos fru Arnman.
Hon har vart så god och lofvat ta af oss denna veckan.”
”Jonas återkommer väl innan middagen,” tröstade Arve; ”hvarom icke, blir den god till aftonen.
De små se så begärligt i potatisgrytan; finns der ej mera?”
”Der är inte tomt,” svarade hustrun med en viss förlägenhet; ”men far är hungrig, han också, när han kommer från sjön.
Vi måste spara åt honom.
Potaterna ä’ redan nu så dyra att en knappt kan mäkta köpa några; men hvad ska det bli frampå vintern?
Gud hjelpe oss fattiga stackare!
Antingen få vi svälta ihjel eller också ge det patron taxerar oss till.”
Ett starkt drag af förtrytelse, blandadt med medlidande, syntes på den unge jaktlöjtnantens ansigte.
”Hvad tar den snåle juden nu för sitt mjöl och potatiskappen?” frågade han.
”Jo, nog må herr löjtnanten tro att han vet hvad han vill ha!
Sexton skilling kappen för potaterna och sju daler pundet för hafremjölet.
Men detta är godt pris hos honom.
Vi få, som sagdt, veta annat slag på vintern, för då går, så säkert jag heter Märta-Lisa, potaterna till tjugu, kanske tjugufyra skilling kappen, och mjölet upp i hela tie dalerna.”
”Jag har mina vägar ditöfver någon af dagarne, och skall då tala med honom,” yttrade Arve.
”Gif emellertid barnen det, som ännu fins qvar i grytan, mor Märta-Lisa!
Ni hinner nog koka om, innan Jonas kommer hem – och tag detta till en half skeppa potater, härnäst ni far öfver till Gråby.”
Utan att afvakta fiskarhustruns tacksägelse, lade Arve ett par hackor i hennes förkläde och skyndade hem, med tankarne numera delade mellan sina egna angelägenheter och sina fattiga grannars.
I hans manliga själ hvälfde sig många förslager, och under hvarje ledig stund begrundade han alla möjligheter att afhjelpa det svåra betrycket inom fiskläget.
Men ännu hade hans tankar ej fullt klarnat.
De hade ett godt, berömvärdt mål; men ynglingens drömmar, om de ej till och med stanna vid blotta såpbubblor, fordra tid innan de mogna – och bära skörd.
Femte Kapitlet.
I hämdfull harm spratt furien upp och tog
Ur smärtans koger ett förgiftadt svar;
Men hvarje ord, som flög från tungans båge,
Föll krossadt mot förvridna läppar ned.
Den unge jaktlöjtnanten kryssade nästan beständigt sin vanliga kurs; och Rosenberg, hvilken på det hela lyckligt uppgjort sina affärer för detta år, njöt hemmet och vinterns hvila i sin allt mera älskade fästmös muntrande sällskap.
Ännu utgjorde den sista så lyckligt utförda lurendrejerifärden ett rikt ämne för deras samtal; men om den första, der den gamle draken sjelf blef lurad, nämndes icke ett ord.
Gubben var, efter denna lilla misslyckade episod i hans numera enformiga lif, så butter och ordkarg, att ingen, utom Gabriella och stundom
Rosenberg, vågade sig fram med några små försök till vänligare meddelande.
”Jag vet icke, fader Haraldson,” sade kaptenen, då de en middag efter maten sutto tillsamman och rökte sin pipa, ”hvarföre det endast är på sjön, som man får se det raska lifliga sjömanslynnet regera er.
Här hemma deremot är far så tyst och allvarsam, att jag aldrig begriper, huru en menniska kan visa tvenne så olika sidor.”
”Åh, det är inte svårt att begripa!
Jag är så godt som född och uppfödd på sjön; den har varit mitt allt och har rikt betalt den tid och möda jag offrat på honom.
Men nu ä’ de gamla goda dagarne förbi!
I min ungdom och mannaålder, då var det annan lek på Tistelön, än nu.
Men skottena skjuta upp, och stammen förtorkas, det är så verldens gång – och skam få den, som öder ord på klagan!”
”Men stammen är ju ännu god och stark för sig,” svarade Rosenberg, medlande mellan gubben och hans besegrare, tiden.
”Det är förbi, min käre kapten!”
Haraldson kunde ej förmå sig att kalla Rosenberg annorlunda; ”alldeles förbi!
Någon gång kan jag väl ännu flamma upp, såsom den der qvälln – f-n anamma att min sista affär skulle misslyckas, för den sista blir det väl i alla fall!
Det är ändå besynnerligt, att jag just inom mig har en smula aktning för den kycklingen, för hans djerfhet att våga mäta sig i list med en så gammal, säker och, skam att säga’t, vidt känd smugglare.
Det hade jag aldrig trott honom om!
Och fast jag var så arg, att jag tyckte jag kunde spricka af ilska, så fröjdar mig ändå alltid ett raskt knep; det liksom värmer själen på mig, hvem som också utför’et.”
Så fritalig hade Rosenberg icke ofta hört gubben.
De termer, denne brukade, förekommo kaptenen såsom ett godt vanligt sjömansspråk; ty han var långtifrån att ana det Haraldsons hjerta låg på läpparne, då han t. ex. yttrade att hans själ liksom värmdes vid utförandet af ett godt knep:
Rosenberg anade icke att hans tillkommande svärfar varit den argaste sjöröfvare, en öfverdådig sälle, hvilken aldrig skytt något medel, som kunde främja hans ändamål.
Det enda
Rosenberg gifvit akt på, var det hånande bistra uttryck, som stundom uppflammade i den gamles ögon, då Birger med lugn bestämdhet, men likväl saktmodigt, motsade honom, eller Anton kom att yttra några af sina sällsamma, gåtfulla ord.
Men dervid tänkte kaptenen att denna otämda vildhet blott var en följd af gubbens naturliga lynne och fordna råa lefnad.
Ty så mycket visste han att det var blott sedan Erika emottagit det husmoderliga bestyret, som Haraldsons hus blifvit en så kallad herrskapsboning.
Såsom svar på gubbens framkastade förmodan, att han troligen bestyrt sin sista affär, svarade Rosenberg: ”Nästa år få vi hoppas att det går oss bättre i handom; ty, gudnås, i sådana fall gör skadan en icke visare.
Åtminstone har det på mig den verkan att reta lusten; och så vidt vår Herre bevarar lif och helsa, har jag till hösten åter mina packor med mig!”
Den gamles ögon tindrade vid utsigten till en ny älsklingsbragd; men då han blinkade med ögonen och drog stolen närmare, hviskade han: ”Är någon i kammarn, som kan höra oss?”
”Nej, far!
Gabriella är hos Anton, Erika i hörnkammarn, och Birger står dernere på bryggan.”
”Birger ja, det var just det jag ville säga, att han inte serdeles tycker om att kapten smugglar.
Nog var han med sist och blir det kanske härnäst också; men han gör det bara som väntjenst, och inte för det att han numera är road af ett raskt äfventyr.
Aj, aj, Birger!
Kapten må tro det var ämne, det, till en karekarl – så flink i vändningarne, och djerf se’n, som han haft hin håles farmor till fadder!
Ja, det skär mig genom märg och ben, när jag tänker på att en lurendrejare, hvars make skärgåln inte kan uppvisa, i honom gått förlorad.
Men det är hustruas skull alltsamman!
Jag såg från början, då han ville ha ’na, att det skulle bära rakt f-n i våld och att hon skulle lägga grimma på honom, och det har hon också gjort, för en får honom nu hvarken till höger eller venster.
Och hvad är det för lif, som nu förs här?”
”Men bevars, fader Haraldson,” inföll Rosenberg storligen förvånad, ”nu förstår jag er icke.
Birger är väl så dugtig och driftig karl, som ännu trampat en planka!
Han ligger ju i betydliga affärer, reser, bygger fartyg och båtar.
Dertill är han ett stöd för mycket fattigt arbetsfolk.
Jag tycker far har allt skäl vara stolt öfver en sådan son.”
”Stolt, säger j, min käre kapten!”
Och den gamles läppar krökte sig till ett vidrigt, föraktligt leende.
”Nej, jag är inte stolt öfver att han blifvit en herreman, i stället för – men vi ska låta det vara, som är förbi.
Då han ännu var pojke, då svingade han som en djerf örn öfver land och strand.
Det var gry i honom – nu är det åt fanders!
Frun, kan tänka, vill ha honom efter herremönster; för de ska vara herrskap, bevars.
Men slikt dumt tyg behagar inte gamle Haraldson; derför lefver han för sig sjelf, och lossar inte ofta på tungbandet, som i dag.”
”Men efter vi nu så här förtroligt språkas vid, så kan väl far också säga mig hvad han har emot Erika?
För min del har jag alltid, se’n jag lärt känna henne, tänkt att hon var en krona för alla qvinnor.
Och så är det ju hon, som uppfostrat Gabriella!
Bara den förtjensten, att hon danat en flicka så lyckligt, med så förträffliga egenskaper, som min lilla raska, husliga och intagande fästmö, gör henne i mina ögon till ett mönster.”
”Ja, ja, visst,” sade gamle Haraldson och ryckte otåligt fram och åter på stolen.
”Jag vill inte neka, att hon kan ha någon del i det att flickan – Gud välsigne henne – är som hon är; men så kan j ock lita på, min käre kapten, att det var godt till att göra af, och påbrå se’n!
Ja ja, hon hade en mor, det var qvinna hela da’n det!
Jag ville inte ha rådt henne göra lagar för mig!
Hon teg och tålte allting; och hon hade inte varit bättre, om hon så varit dotterdotter af Job sjelf.”
Denna förklaring, hvilken upplyste
Rosenberg om de egenskaper, den gamle vilden fordrat af sin egen hustru, och som just icke satte honom i bästa dager inför den tillernade mågen, trodde Haraldson likväl gjorde en motsatt verkan.
Han tyckte sig äfven hafva uppdragit en lycklig jemförelse mellan de begge hvarandra följande husmödrarne; och säker att Erika var den, som stod i skuggan, fortsatte han, efter ett par djupa drag ur pipan : ”Ja, sådan qvinna hade jag, och efter henne har Ella, den goda engeln, sitt milda sinnelag, och efter far sin har hon den ruff i sig, som skall vara medfödd, om den duger till något.”
”Men onekligen har dock Erika gjort mycket för Gabriellas bildning.
Det kan far med rättvisa icke neka!
Hvilken vildros skulle det icke blifvit af henne utan svägerskans ledning?
Hon har skapat det goda ämnet till en riktig prydnad för hela skärgården, och dertill har hon med klokhet böjt Gabriellas sinne till det goda.”
Mera tordes han icke yttra; men inom sig, så högt han än älskade sin fästmö, var han dock öfvertygad att hennes sinne ingalunda af naturen var det mildaste.
Tvertom trodde han att just den förnuftiga uppfostran afnött det kantiga deruti, som de tidigare årens sjelfsvåld qvarlemnat.
”Nå ja, med flickan har jag redan medgett att hon har förtjenst; men hvad har hon gjort af Birger?”
Haraldson skakade på hufvudet.
”En bra karl, tänker jag, om han ej redan var det förut.
Birger har ju allmän aktning, och hans redlighet är en god borgen att han alltid skall bibehålla den.”
”Prata mig om redlighet hit och aktning dit, det är bara munväder!
Han har icke visat så mycken aktning för sin gamle fars önskan, att han hemfört en enda klut, som inte varit förtullad!
Nej, nej, det är för simpelt nu att smuggla!”
Rosenberg log.
Han märkte att det blott var hans egen håg för lurendrejeriet, som höjt honom i gubbens aktning; men han började äfven dunkelt inse att Haraldson i fordna dagar troligen bedrifvit smuggleriet på annat sätt och i vida större skala, än han någonsin önskade göra.
Och då han kände en viss fruktande obenägenhet att längre intränga i den gamles förtroende, blef han rätt glad att Birgers ankomst afbröt samtalet.
”Hvad säger du om vårt fiske till i morgon, min kära svåger?” frågade kaptenen.
”Tror du det blir lugn?”
”Det artar sig till storm, fruktar jag.
Men jag går in till Anton på en stund; det är nu tre dar se’n den stackarn var ur kammarn.
Han är ändå inte så sjuk, som han inbillar sig.”
”Gud gifve vår Herre ville ta kraken!” inföll Haraldson.
”Han pinas i alla fall bort som en mask.”
”Inte lefver han sig sjelf till mycken glädje, stackars Anton, det är nog sannt,” menade Birger; ”men det skulle ändå bli bra tomt, om vi miste honom, ty när han inte lider af den olyckliga sinnessjukan, är han väl den bästa och oförargligaste menniska, en kan lefva ihop med.”
”Jo, en kommer långt med oförarglighet i verlden!” yttrade Haraldson med ett försmädligt grin.
”Sådant är ej min sak; och jag begriper aldrig, hur Britta kunde föda mig en son, som inte har minsta gry af far sin!”
”Det är kinkigt att veta!” anmärkte Rosenberg leende.
”Men jag håller också af Anton; och när han ror ut i sin lilla snäcka och hans vackra sång genljuder från bergen, blir jag helt varm.
Det ligger något rörande i hans röst, som griper in i mitt sjömanshjerta.”
”Jag ville önska att den olycksfågeln teg med sin kråksång!
Jag hör hellre lommens skri och vildändernas snattrande.”
Medan detta samtal fördes i dagliga rummet, satt Gabriella hos Anton, hvilken, halfliggande på sängen, lyssnade till hennes beskrifning om den tid, då hennes bröllop med Rosenberg borde firas, huru de sedan skulle flytta till Götheborg och ha ett litet vackert hus i Masthugget, väl möbleradt och försedt på allt sätt, och der hon, såsom fru, dagligen komme att gå bättre klädd, än hon nu till och med brukade på söndagarne.
”Men du kommer väl hit ut ibland ändå?” frågade Anton och gnuggade sig i ögonen.
”Du vet, Ella, att jag ej skulle kunna lefva länge utan att se dig; och ditin till den stora stan vill jag inte resa.
Folkets spring och slamret på gatorna skulle göra mig alldeles galen i hufvudet.”
”Åh, frukta ej, min stackars Anton, att jag icke kommer hem emellanåt, isynnerhet om somrarne, när Rosenberg är borta och jag n. b. icke är med honom.
Ty det har jag satt mig i sinnet, att jag skall följa med minst på två resor till Frankrike.
Men om hösten komma vi säkert; och då får du väl se, om jag icke tagit upp mig.
Pappa har lofvat mig en egen kassa, att köpa granlåtssaker för; ty, ser du, när en blir fru, måste en följa bruket, och jag tänker icke spara på kassan.”
”Men om Rosenbergs förtjenster bli klena, får du väl i stället använda dina pengar till hushållet, tänker jag.”
”Ja, det förstås; jag ernar ställa mig efter omständigheterna.
Få vi god råd, vill jag slå på och lefva präktigt; men kniper det igen, nå hvad se’n då?
Jag skulle inte ha det minsta emot att sälja hela hemgiften, som pappa lofvat mig, om jag dermed kunde hjelpa och tjena min Rosenberg.
Men det kommer nu alldeles icke i fråga; ty han är så driftig och arbetsam, klok och förståndig, att vi nog bärga oss ..
Nu kunde du likväl sofva litet, Anton, medan jag går ner och sätter fram kaffet!
Jag är säker på att Rosenberg redan en lång stund sett på klockan.”
Gabriella steg upp, men dröjde händelsevis några minuter vid fönstret, för att locka på Antons lilla siska, som han nyss erhållit af Erika till sällskap i sin enslighet; dock långtifrån att fängslas af fågeln, fästades hennes blick på ett annat föremål.
”Anton!” utropade hon omedvetet, men hejdade sig straxt.
Om det bekymrat den sjuke ynglingen, eller han kommit att vända sig om, hade han fått se huru Gabriella med hög rodnad på kinderna drog sig tillbaka från fönstret.
I stället för att gå ned och se om kaffet, hastade hon till sin egen kammare, der hon ref upp och ned i sina lådor, tills hon fann några småsaker, som i hast påsattes framför spegeln, då Lena öppnade dörren och med ett utseende, som redan förkunnade en vigtig nyhet, ropade: ”Mamsell Ella ...”
”Jag vet,” svarade Gabriella, fästade flätan bättre upp och flög så förbi Lena utför trappan.
I det ögonblick, då Birger stod på väg att gå upp till Anton, tittade Petter Lindgrens hufvud in genom dörren.
Han såg på Rosenberg och blinkade betydelsefullt med ögonen.
”Hvad står på, Petter?” frågade kaptenen skrattande.
”Har du åter fått syn på någon sjöfågel, som sätter dig myror i hufvudet?”
”Ja, en stor, kapten – titta bara ut!
Jag slår mig i backen på att han tänker kapten har än flera godbitar åt’en.”
”Är du rasande!
Ha vi tullsnokarne här?
Nå ja, nu ska de gerna få komma!”
Birger och Rosenberg behöfde blott kasta en blick utåt, för att få se den välkända flaggan; och straxt derefter lade jakten till vid bryggan.
”Rider honom knäfveln!” sade Haraldson.
”Hvad löper han nu efter?”
”Förmodligen ett vänskapligt besök; han vill väl komma och tacka för sist.”
”Det är väl att Anton är deruppe!” mumlade gubben för sig sjelf.
Sedan Birger underrättat Erika att de fått fremmande, skyndade han hastigt ned till bryggan, att emottaga sin gäst.
”Efter jag hade mina vägar hitåt,” yttrade Arnman, anlitande all den ledighet, som han förvärfvat under den tid, han njöt förmånen att uppfostras af sin f. d. patronessa, ”så tänkte jag att jag en gång kunde taga mig friheten att helsa på i all vänskap.”
”Herr jaktlöjtnanten är välkommen!” svarade Birger.
”Vi få väl det nöjet att se kronans flagg svaja här öfver natten?”
”Ja, om det behagar herr Haraldson, så är det verkligen min mening.”
De trädde in i stugan, och jaktlöjtnanten helsade med god min så väl på gamle Haraldson, som på kaptenen, hvilken senare med ett lätt leende yttrade:
”Herr löjtnanten har icke tackat mig för frukosten på Örnungen!”
”Jag trodde,” inföll Arnman i samma skämtsamma ton, ”att den förut var liqviderad genom min gästfrihet på tulljakten.
Men, ”tillade han och vände sig med en viss förbindlig artighet till gubben, ”det var mitt första profstycke; och då det skulle utföras mot en så gammal och vidt erfaren lurendrejare, som fader Haraldson, fordrade min egen heder att jag visade mig värdig en sådan ära.”
Haraldson, som fann sig serdeles smickrad af den listiga vändning, Arnman visste gifva saken, och dessutom var säker att Anton icke skulle komma ner och tillställa några upptåg, tog vida bättre emot vår hjelte, än denne vågat hoppas, samt yttrade att han än hade qvar en butelj äkta vin sedan den gamla goda tiden.
”Då det erhölls lättare, än nu?” inföll Arnman.
”Alldeles, herr löjtnant!
Vi ha nu lagt ner rörelsen här på Tistelön.”
Nu inträdde Erika.
Hennes kind var väl något blek, då hon helsade såsom gäst sonen af den mördade kustbevakaren; men hon välkomnade honom likväl med samma vänliga behag, ja, om möjligt, med ännu större uppmärksamhet, än hon vanligen egnade sina gäster.
Då Gabriella ökade sällskapet, var samtalet redan i gång.
Med frisk rodnad och ett skälmskt leende bjöd hon Arnman kaffe och sedan, på faderns vink, en pipa.
Men då aftonen kom och ljusen tändes, framtog gubben Haraldson den sparade vinbuteljen, som han om morgonen vid Rosenbergs ankomst räddat ur Gabriellas händer.
Sitt gamla vin ansåg han visserligen såsom en stor skatt; men nu var det ett serdeles tillfälle, och det roade honom att få tömma ett glas tillsammans med den förste tullsnok, som kunde skryta af att ha lurat honom.
Gabriella satt, såsom vanligt efter sin fars önskan, vid bordet, der männerna slagit sig ned; och under det hon hörde huru den ena historien aflöste den andra, fruktade hon ej att på gubbens vink fylla de tömda glasen och dertill klinga så väl med sin fästman, som med gästen.
’Om
Josefina ändå hade så pass behag i hela sitt väsende, som Gabriella har i sitt minsta finger!” tänkte Arve åter och betraktade med förtjusta blickar, huru den intagande flickan delade sin uppmärksamhet mellan sitt arbete, sin fästman, far, bror och gäst.
Och allt gick så ledigt, muntert och förtroligt, liksom det fallit af sig sjelft.
Arve kände den bittraste afund öfver Rosenbergs lycka att bli egare af en sådan skatt, en qvinna just efter hans sinne; men hvad var att göra?
Hon tillhörde nu en annan, och Arve fröjdade sig att blott få uppfånga en blick, ett ord – smulor från den rike mannens bord.
Men medan nu skämtet och glaset gick kring laget, öppnades sakta dörren, och Antons magra gestalt stannade på tröskeln.
Med ett stirrande uttryck fästades hans ögon på den för honom oväntade gruppen.