Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tänker på, att jag är på många mils afstånd från Stockholm, och denna tanke fyller mig med en känsla, som om jag kommit i säkerhet för något ondt.
Jag är så långt borta, att jag behöfver flere timmar för att komma dit, och jag fantiserar öfver hela det lif, som nu går sin gilla gång utan mig, hvari jag förr tog del, och som, till min egen lycka, stötte mig ut ur den krets, där dagens gångbara mynt präglas och få sitt kursvärde bestämdt.
Medan jag tänker därpå, hör jag på afstånd bruset som af ett fjärran vattenfall.
Det nalkas, och ljudet växer, till dess att det fyller hela kvällens stillhet öfverröstande regnets plaskande ljud och blåstens rassel i grenarna.
Nedanför byggningen ilar snälltåget fram, och en hvitgrå rök tecknar sig mot mörkret som en vältrande massa af hvitt ljus, hvarur lysande gnistor spraka fram.
Under loppet af kanske en minut ser jag denna praktfulla syn, hvilken verkar, som om hela nejden vore förvandlad.
Jag hör ångpipans utdragna hvissling, när tåget ilar förbi den lilla anhaltstationen nedanför backen, så småningom dör ljudet bort, och det käns, som om alla mänskliga ljud plötsligt tystnat i naturen.
När tåget gick förbi, kände jag som ett minne af den längtan, hvilken ett järnvägståg i fart städse väckt inom mig.
Det lockar mig med minnena om stora städer, yppig natur, nya människor, stor konst, lyckliga samkväm och ändlöst svärmeri.
Mitt blod brusar, som ville det härma iltågets snabba fart, och när jag hör maskinen, tycker jag, att dess ljud påminner mig om slående jättepulsar.
Den blir till en symbol på människokraften, som eröfrar världen och lägger naturen bunden för sina fötter, och de rullande hvita molnen, hvilka långsamt splittras i mörkret, taga gestalt af ljusa andar, hvilka byta form och försvinna.
Men i samma nu minns jag, hvarifrån tåget kom.
Jag minns staden, från hvilken jag for, och en ångest griper mig, att jag ännu en gång skulle låta hoppet om människors vänskap och gunst locka mig bort från den vrå, där jag är ensam.
Åter vänder jag mig om mot de lysande ögonen, som från den gamla byggnaden se ut i mörkret, och när jag ser dem, känner jag, att de draga mig till sig.
Jag går in till de mina, och när jag åter sitter där inne, glömmer jag mörkret utanför, glömmer de tankar, hvilka lockat mig att åter gripa efter skuggor och sken, undrar endast öfver, hur det kan vara möjligt, att jag i ett främmande hus erfar en så oblandad hemkänsla.
Och när barnen gått till ro, sitter min hustru vid pianot och sjunger.
Hennes röst fyller med mjuk och varm klang hela rummet, och hennes sång väcker minnen, tankar och drömmar.
Det är en gammal rysk visa: »Kära moder, sy ej på den röda sarafan».
Jag minns, att jag hört, att sarafanen är en röd mössa, hvilken den ryska bondflickan bär som brud, och att sången är en dialog mellan den gamla modern och den unga dottern. »Äfven jag har dansat, älskat såsom du, nu min röst har tystnat, jag är gammal nu.»
De enkla orden nå mitt öra med en förunderlig klang, jag har aldrig kunnat höra dem utan med tårade ögon.
Som i en dröm minns jag de känslor, hvilka jag en gång hyst mot min hustru.
Jag minns, att jag känt hat emot henne.
Gåtfullt som lifvet själft synes mig detta minne.
Utan att hon vet det, betraktar jag hennes gestalt, som böjer sig under sången.
Jag tycker, att vi redan äro två gamla, att vi nått den dröm, hvilken Mary en gång hviskade till mig som den högsta lycka: att få åldras tillsammans.
Jag tycker, att lifvet omärkligt fört oss årtionden fram, och öfver hvad som skilde oss åt för endast några månader sedan, hvilar den djupa glömskan.
Men som jag sitter så och betraktar henne, slutar hon sången, vänder sig om och frågar:
»Hvarför ser du på mig?»
»Hur vet du, att jag sett på dig?»
»Jag kände det,» svarar hon.
Jag sluter ögonen och ryser af lycka, vid tanken på, att jag äger henne så helt, att min tanke, utan att veta det, fångar hennes.
Och jag undrar, om hon eller jag skall draga den andra med sig i döden.
Den 17 november 1891.
Åter sitter jag ensam och skrifver, allt som tankarna gå, och liksom på afstånd hör jag ljudet af en oro, hvilken jag trodde för alltid lämnat mig.
Eller om jag ej trodde det, så hade jag åtminstone hoppats något dylikt.
Men den oro, jag tycker mig höra på afstånd, har något gemensamt med bullret af ett lokomotiv.
Den tillväxer, kommer mig liksom närmare.
Jag känner det ibland, som om den endast slumrade och inom kort skulle vakna upp inom mig med förnyad styrka.
Bredvid mig sitter på golfvet barnens lekkamrat, familjens nya vän och allas bortskämda gunstling, en svart dogg.
Med ena örat sträckt uppåt, det andra hängande slappt ned betraktar han mig och synes med sina underliga ögon följa mitt arbete, som anade han meningen med en sysselsättning, hvilken han, om djuren i öfrigt ha någon så invecklad uppfattning, sannolikt skulle anse för öfvernaturlig.
Jag är nämligen alldeles af den författares åsikt, hvilken säger, att hundens tillgifvenhet för människan är att förlikna vid människans religiösa känsla af ett högre väsen.
Jag har hyst denna åsikt så länge, att jag skulle sörja öfver att ej vara den första, som uttalat den, ifall jag öfver hufvud hade kvar någon literär ärelystnad.
Men hvem som nu har uppfunnit tanken eller uttalat den, säkert är, att jag tror den vara sann, och det är lika platt att göra sig löjlig öfver hundens tillgifvenhet för människan och kalla den för kryperi, som hvad det är misslyckadt att kalla religionen för vidskepelse.
Båda dessa resonnemang bero på en sinnesförfattning, hvilken ej kan se på mänskliga förhållanden utan att tänka på beräkning.
Det beror på den stora missuppfattningen, att man visar någon öfverlägsenhet genom att vara kritisk, d. v. s. grina åt allting.
Det är lätt att på den vägen lyckas inbilla intelligenssnobbar utan hufvud, att man är en sju h–s karl.
Men om en människa är religiös eller icke, utgör ändå det väsentligaste, som skiljer människa ifrån människa.
Det är också den högre eller lägre graden af religiositet, som skiljer hund ifrån hund.
Jag tror alltså på hundens förmåga af religiositet, och jag går in på att vara gud i förhållande till min hund.
Intensiteten af hela hans så att säga person ligger i graden af hans hängifvenhet för mig, samt i synnerhet i hans villighet att böja sig under den högre makten, och jag betviflar icke, att just när han sitter och betraktar mig, som han nu gör, är han sysselsatt med att odla sin själs förmåga af religiositet.
Han behöfver icke ens något bevis för min existens.
Han tror ändå, och han lyder blindt.
Men det är icke detta, som fäster mig vid honom.
Det är något annat, något obeskrifligt, något som jag nästan tvekar att nedskrifva.
Detta djur, som jag kan tukta och befalla efter min önskan, har något af en individ för sig, som jag aldrig förr iakttagit hos ett djur.
Jag tycker, att när jag betraktar hans underliga ansikte med den skarpa raden af tänder, som sticker fram mot öfverläppen, den korta, trubbiga nosen, och den robusta bringan, som tyder på ovanlig kraft, får jag ett intryck af hans karaktär, som nästan är skrämmande.
Men ögonen motsäga allt det öfriga.
De äro sorgmodiga, bedjande och blida.
När jag ser honom sitta och se på mig som nu, kommer jag besynnerligt nog att tänka på ett ord af Ibsen:
Den Gud vil slaa i Lifvets Strid,
ham gør Han først til Individ.
Jag kan ej låta bli att tänka på de människor, hvilka lifvet redan från födelsen påtryckt något visst, som jag skulle vilja kalla för ödets tragiska märke.
Hur ofta har jag icke lagt märke till detta i lifvet!
Hur ofta har jag icke, när jag kommit i beröring med en person, haft detta rent mystiska intryck, att han eller hon är förutbestämd till ett öde, som icke är det vanliga?
Detta intryck har något på en gång luftigt och tungt, det är omöjligt att precisera, men det verkar som beklämning.
Det följer en sådan person i ord och handlingar, i hans hela väsen, denna obestämda förnimmelse af en olycka, till hvilken han inom sig bär fröet, och som han ej kan undgå.
Det är, som omgåfves en dylik människa af en särskild atmosfer, och det har fallit mig in, att just sådana personer för mig ägt den största lockelsen.
Men jag hade aldrig trott, att jag skulle kunna hysa en sådan känsla för ett djur, och dock finner jag icke på något sätt denna tanke ägnad att väcka löje.
I den grad synes mig denna dogg vara en individ, att jag formligen respekterar hans egenheter, respekterar honom just därför att han icke är lik alla andra.
Han är besvärlig, min vän Don, ty han är svår att uppfostra, och han gör strängt taget ungefär hvad han vill.
Han är en herrenatur, och för så vidt svarar han bra till sitt namn.
Och jag tror, att jag tycker bäst om honom, därför att han är mig så tillgifven, utan att helt och hållet böja sig för min vilja.
Han har t. ex. fått klart för sig, att det är hans rättighet att ligga i min soffa.
När jag med milda ord försöker öfvertyga honom om det olämpliga häruti, stöter jag därför på det bestämdaste motstånd.
Han ligger stilla och bara ser på mig, som om han undrade, om det verkligen kan vara mitt allvar att vilja göra honom en så stor sorg.
Ledd af den bornerade uppfattningen, att vi böra inverka korrigerande på våra närmaste, tog jag en käpp och gaf honom en ordentlig afbasning.
Då undvek han mig i två dagar.
Han kom, när jag lockade honom, men gick icke till mig frivilligt.
Och han betraktade mig med blickar, hvari jag tydligt kunde läsa, att han var sårad på den punkt, där jag själf är mest ömtålig.
Han kände nämligen, att jag varit orättvis, och därför var han mig gramse.
Det var, som om han betviflat min egenskap af högre väsen.
Jag glömmer aldrig den blick, med hvilken han betraktade mig, när jag höjde käppen, aldrig det uttryck af inbitet misstroende och hård oåtkomlighet, hvarmed han sedan kunde sitta och se på mig, när jag försökte att godtgöra mitt misstag.
Jag hade behandlat honom som en vanlig hund, och detta grämde mig med verkliga samvetskval.
Det hände ett par gånger till, att jag slog honom.
Det var för sådana förseelser, för hvilka man i allmänhet agar en hund.
Det gällde i synnerhet hans sympatier och antipatier.
Dessa äro hos denna märkvärdiga hund utpräglade på ett sätt, som man endast sällan möter hos förnämt utvecklade människor.
Utan yttre anledning blossar hans antipati upp, och han glömmer aldrig en vänlighet.
Båda dessa drifter synas okufliga hos honom, och han ser ibland ut, som visste han det själf.
Ingenting kan jämföras med den hängifvenhet, han visar min äldste gosse.
När Don en höstafton kom i huset – han anskaffades nämligen på en gång som gårdvar och sällskap – vågade vi ej släppa honom lös, emedan vi fruktade, att han skulle lämna oss.
Ingen hade tid att valla hunden, och han skulle hafva varit dömd att hållas instängd, om ej gossen varit.
När han hörde
Don sitta vid dörren och gnälla af oro, bad han att få gå med honom, och han fick leda honom omkring i parken i ett koppel.
I timtal gingo de båda omkring i parken, gossen pratade hela tiden, gaf hunden de ömmaste smeknamn, och ibland satte han sig på en sten, tog utan fruktan det grinande hufvudet mellan sina händer, och lutade sin kind mot hans fuktiga nos.
Sedan dess lyder
Don ingen så som gossen, och när en annan gosse här om dagen försökte att leka något hårdhändt med min, kastade sig Don emellan och hade utan tvifvel vållat en olycka, om icke jag kommit.
När gossen somnar, sitter
Don bredvid hans säng, och om han är ensam, hoppar han upp i sängen och lägger sig med det breda hufvudet lutadt mot den lilla, smala handen.
Men Don hatar också, och han hatar på instinkt.
Denna känsla är outrotlig hos honom och uppträder sällan.
Det är barnens skomakare och flickan, som kommer med mjölk, mot hvilka hans vrede vändt sig, och visar sig någon af dessa individer, då rullar hans skall genom hela huset.
Han blir mordisk, ögonen och tänderna glänsa, gapet lyser rödt bakom hans svarta läppar, och han blir lik en neger i raseri.
Tre gånger slog jag honom inom loppet af en timme för att hindra honom att bita skomakaren, tre gånger tog han stryk, och tre gånger störtade han fram mot den darrande mannen för att gripa honom i strupen.
Han är oaktsam om sig själf, han skyr intet, kan ingenting dämpa, hans hänsynslöshet är otrolig.
Men i sin glädje har han alltid något rörande, som om han blott händelsevis kunde våga att njuta.
Och om jag nu lockar honom till mig, skall han krypa upp, så långt han kommer i mitt knä, sticka hufvudet in under min arm, och medan jag sakta smeker hans hufvud, suckar han som en olycklig människa, hvilken njuter af godhet.
Han kan stå så, hur länge som helst.
När jag till sist skjuter honom undan, får hans blick ett sorgset uttryck, som kände han sig besviken, eller som om han trodde, att jag likgiltigt stött honom bort.
Och när han då lägger sig ned vid mina fötter, suckar han, men helt annorlunda mot förut.
På ett sätt, som jag ej kan förklara, väcker detta djur min medkänsla, och det har händt mig att betrakta honom med ett slags undran, som grubblade jag öfver »des Pudels Kern».
Den 14 december 1891.
När man lefver starkt, kommer gärna allt, som är hvardagligt, obetydligt och smått, att träda i bakgrunden, och jag glömde här ute, att jag behöfde penningar för att lefva.
Jag skref, som tankarna ingåfvo mig.
Jag hade öfversatt en bok, mottagit mitt honorar, och penningarna voro nästan förbrukade, när min hustru en dag påminde mig om julen.
Minnet af ett begånget illdåd, som en människa i åratal lyckats dölja, kan icke vakna upp i denna människas hjärta med en mera förtvinad ångest och kraft, än hvad minnet af alla mina pinsamma tankar från den förgångna julen nu vaknade inom mig.
Och mitt ödmjuka begär att godtgöra den orätt, hvilken ingen visste, att jag tillfogat någon, blandades med den bittra känslan, att jag afskurit mina möjligheter att godtgöra genom att åter försjunka i mig själf.
Jag minns, att min hustru sökte hindra mig, när jag sade mig vilja resa till Stockholm.
Jag minns också, att den tanken flög igenom mig, att jag med denna resa på ett särskildt sätt gick mitt eget fördärf till mötes.
Hela den fasa, som jag flytt, alla mina tunga tankar, all den förvirring, som åren dragit öfver mig, syntes resa sig vid synranden, som ett hotande moln.
Men liksom seglaren ej låter varna sig af dem, hvilka vilja hålla honom kvar på stranden, emedan han lockas och drages just af det element, som skall blifva honom öfvermäktigt, så drogs och lockades också jag af begäret att återse dessa platser, trampa dessa gator, där jag haft det så ondt och så godt.
Jag trodde, att det var barnens glada förhoppningar om julljus och julgåfvor, som drefvo mig bort!
Jag trodde, att det var begäret att skaffa oss alla en god jul.
Men jag vet nu, att det innerst var mitt begär att blott komma tillbaka, som en afton helt plötsligt förmådde mig fatta det ödesdigra beslutet att resa samma kväll.
Jag vet, att det var den stora staden, som drog mig, hela min gamla olycka, som med oemotståndlig kraft lockade mig tillbaka i sin öppna, kyliga famn.
Jag ser ännu min Mary, när hon stod på tröskeln till vårt hem, och nickade ett sista farväl genom den öppna dörren.
Ljuset från förstugan föll omkring hennes hufvud och gestalt, och jag hade sett på hennes ansikte, hört på klangen i hennes röst, att hennes aning var vaken, och att hon lät mig gå, endast därför att hon ej kunde hålla mig kvar.
Det flög igenom min själ som ett minne.
Det var minnet af det ögonblick, då jag skildes från Reinhold på Petersburgs aveny, och jag kom ihåg, att jag en gång själf skrifvit ned den tanken, att så skulle kanske Mary också stå en dag och se mig gå min egen väg, utan att kunna hejda, hvad som ändå måste ske.
Jag behöll detta intryck, men jag gick ändå, och när jag satt i vaggonen och hörde samma ljud af slående jättepulsar, hvilka jag så ofta hört från min gård, var det, som om det förgångna brutit igenom den tunna hinna, hvilken börjat växa öfver gamla sår, och jag kände på nytt denna olidliga värk, hvilken borrar i bröstet och tvingar tankarna att utan hvila spinna på den ändlösa tanketråden från förr.
Jag kunde icke sofva, låg vaken i kupén och kände, hur jag fördes fram mot min bestämmelseort, där jag icke längre förstod, hvad jag skulle uträtta.
Och medan maskinen drog mig allt närmare mitt mål, spelade tankarna inom mig, och jag såg åter mitt eget lif stelna och förfrysa.
Jag kände dimman tätna omkring mig, och jag tyckte att det var mot den, jag for, medan tankarna gycklade med fantasier och minnets bilder.
På gården rider en ryttare, han bär svärd vid sidan, och plymer vaja från hans hjälm.
I ena handen håller han hästens betsel, och med den andra låter han piskan hvina öfver springarens länd.
Ryttaren är en liten pilt, och den häst han rider, är en käpp af trä, svärdet är en leksakssabel, plymen är en tuppfjäder, och det är hans egna små fötter, som sätta den ädla gångaren i galopp.
Men aldrig har en riddare burit på stoltare lyckodrömmar, när han från hemmets dal styrde kosan ut i den lockande världen.
Aldrig har han känt lifligare den hänförande känslan af att storma fram öfver ängar och stängsel, aldrig har han drömt större drömmar än denne lille pilt, hvilken leker med bragder, medan hans kind glöder af den längtan, som han ej kan yppa för andra, utan att blifva beledd.
Från fönstret följer honom en moders öga, och hon ler åt hans lek, emedan hon ej vet, hvad lekens dröm en gång skall kosta den lille.
Han vet det ej heller.
Ty när han blir stor, bor drömmen kvar i hans hjärta.
Den har fått en annan omklädnad, andra syften, andra mål.
Men den följer honom genom lifvet, och han gömmer den i sitt hjärta, han hör dess stämma under storstadens äflan och larm, leende sitter den kvar i hans bröst och tröstar honom, när lifvet tuktar.
Och pilten, som blifvit stor, blickar inåt i sig själf, och han känner igen den barnadröm, som är hans egen, och hvilken i grund och botten är den samma, sem när en käpp, en leksakssabel och en tuppfjäder gåfvo honom ridtens fart och bragdens segerrus.
Han kan glömma denna dröm, han kan tro sig hafva glömt den.
Men den lämnar honom aldrig.
Midt i lifvets tyngsta enahanda skall den, då han minst anar det, bryta fram ur hans inre.
Kan han icke döda denna dröm, skall den sluta med att döda honom, och han skall sjunka samman under dess tyngd, medan i hans öra ännu ljuder ekot af gamla sägner, i hvilka sagan blef sanning, drömmen verklighet, det omöjliga möjligt.
Jag rycktes ur mina tankar, först genom att tåget stannade vid Centralstationen, och med en pinsam känsla väcktes jag till erinring om, hvarför jag kommit dit.
Jag skulle skaffa mynt, och jag fingrade med oro på de papper, som lågo i min öfverrocksficka: manuskript, hvilka skulle förvandlas i pengar.
Jag hade ej tid längre till grubbel.
Jag kunde ej samla mina tankar.
Med hjärtat sammansnördt af en obestämd aning af motgång och tyngd, kom jag ut på den öppna planen, och spårvagnens skarpa ringning plågade mina öron.
Jag visste blott, att jag skulle falbjuda spillrorna af ett författarskap, som jag icke längre aktade själf, söka plats i tidningar och tidskrifter för dessa utkast, hvilka aldrig skulle forma sig till ett helt arbete.
Jag gick ur hus i hus, och jag stålsatte mig.
Att mina alster ej längre skulle mottagas med begärlighet, visste jag.
Men aldrig hade jag trott, att det skulle kännas så svårt att bara tala om dem.
Aldrig förr har jag vetat, hur bristen på själftillit meddelar sig åt andra som misstro.
Jag kände mig som en tiggare, hvilken gick från dörr till dörr.
Jag gjorde våld på min person.
Jag sökte människor, hvilkas blotta stämma jag förr icke skulle kunnat fördraga, talade till dem med den känslan, att jag förnedrade mig själf, log och konverserade, mekaniskt och utan sammanhang med allt det, som hela tiden bullrade inom mig.
Och jag strödde kring den stora staden dessa små manuskript, hvilka jag letat fram för att kunna försona min synd mot den sista julen.
Hela tiden var jag i ett sinnesuppror, som jag icke kan beskrifva.
Jag såg medlidsamma smålöjen, i hvilka jag tyckte mig läsa hån, mottog knappa handtryckningar och vårdslösa hälsningar, möttes af halfva afslag, hvilka jag låtsade mig icke höra, och fördrog förebråelser för literära synder utan att blinka.
Jag vet ej, om allt detta var verkligt.
Men jag såg och kände det så, och hela tiden bars jag uppe af min pliktkänsla, att jag måste underkasta mig allt, emedan Mary satt hemma med barnen och väntade på julglädje och bröd.
Jag måste försöka allt, emedan jag var skyldig dem att förödmjuka mig.
Det låg som en botgöring däri.
Jag gick hela förmiddagen omkring, och när jag ej längre hade ett enda skrifvet pappersark igen, då slog det mig först, att jag öfver allt fått lämna min adress, och att jag ingenstädes kunde få svar förrän om en vecka.
Jag vet icke, hvilken besynnerlig blindhet, som hela denna dag behärskat mig.
Ty jag borde ju hafva vetat detta på förhand.
Det var ju en sak, som föll af sig själf.
Jag måtte hafva ledts af den fantastiska tron, att kom jag bara själf, skulle ett tillfälle yppas, en möjlighet visa sig.
En slump, en lyckträff skulle skaffa mig, hvad jag behöfde.
Och när jag for hemifrån, hade jag ledts af den dåraktiga inbillningen, att ett gynnsamt ögonblick eljest skulle gå mig ur händerna.
Nu slog mig denna visshet, att dagen var nära förbi, och att jag skulle få fara hem, tomhändt som jag kom.
Jag var nära att gråta af förtviflan, och jag sökte i mitt minne för att finna en person, till hvilken jag kunde vända mig för att bedja om hjälp.
Jag föll ihop af trötthet, och jag var i den grad utblottad på motståndskraft, att ingenting längre kunde förefalla mig motbjudande.
Med en känsla af fullständig apati erinrade jag mig i detta ögonblick Sixten, och jag beslöt mig för att vända mig till honom.
Det var mig lättare än med någon annan.
Han hade en gång varit min vän liksom jag hans, och jag visste, att han icke skulle säga nej.
Det hade regnat och snöat hela dagen, och öfver Stockholm låg denna ohyggliga atmosfer af slask och rusk, som gör dess fysionomi nästan hemsk.
När jag steg in i spårvagnen, trängdes jag där med denna publik, hvilken kommer på ovädersdagar.
Det är människor, som eljest ej pläga åka i spårvagn, fina damer, som icke kunnat få en droska, och fattiga individer, som krupit under tak för att slippa frysa.
Jag satt bredvid en medelålders arbetarhustru, som bar på en kruka och drog sin våta dräkt omkring sig för att ej genera sina grannar, och hennes trötta och förgrämda ansiktsuttryck blef mig sympatiskt.
Jag tänkte på henne, när jag såg passagerarna, hvilka rysande af köld och drypande af vatten gingo ut och in, och det föreföll mig, som om jag någonstädes förr sett denna syn i min fantasi.
Hvad var det för en idéassociation, hvilken plötsligt förvandlade denna lilla del af världen till bilden af en hel tid?
Trötta på sig själfva och skyende hvarandra, gingo människorna in och satte sig, höga och låga, sida vid sida.
De bekymrade sig blott om sin egen plats, och de betraktade med ovilja de stående, hvilka trängdes mot deras ben, och från hvilkas kläder vattnet droppade öfver de sittande.
Tioöringen gaf tillträde till denna tarfliga fristad, tioöringen gjorde alla lika, och det såg ut, som om alla hade lika ondt af detta penningens jämlikhetskraf.
Utanför gingo de, som icke kunde få plats, ehuru de voro villiga att betala lösepenningen, och där gingo ännu flera, hvilka måste stanna utanför, därför att lösepenningen fattades dem.
Jag visste icke själf, om jag sympatiserade mest med den ene eller med den andre.
Men jag fäste min blick vid en trasig individ, som stod på plattformen, och som konduktören hindrade att komma in.
Det fanns alltså något mera, som var afgörande, än endast tioöringen.
Och den, som afgjorde, var en man i uniform.
Denne man hatade jag af instinkt, och jag gjorde i fantasin upp den tanken, att han hade kanske en gång som barn lekt med den trasige schåaren på plattformen.
Han hade förstått att krypa, att gå fram öfver andra, att skaffa sig en uniform, och han ansåg det säkert som lifvets gång, när han tvang sin förra kamrat att stå ute i regnet, därför att hans kläder voro trasiga.
Jag tänkte ännu härpå, när jag knackade på Sixtens dörr, och jag drog ett andetag af lättnad, när hans röst berättade mig, att han var hemma.
Hela tiden hade jag förföljts af den tanken, att olyckan skulle stå vid min sida och hindra mig i detta mitt sista försök.