Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O! visst kan kärleken – denna själens Gejser 14 – smälta is och snö, hvar som helst på jorden, visst, der dess varma källor springa, kan ett södern uppblomstra, ja, uppe vid sjelfva nordpolen!
«Medan jag skrifver detta hör jag en musik, som gör på mig ett på en gång gladt och vemodigt intryck.
Det är åtta Ryssar, som sjunga en af sina nationalsånger, under det de i den stilla aftonen ro nedför Tromsö-sundet.
De sjunga fyrstämmigt och med fullkomligaste renhet och harmoni.
Sången går i moll, men är likväl ej sorglig.
De ro i den mörka skuggan af stranden, och vid hvart årtag lyser vattnet omkring båten, och droppar, liksom af eld, stänka från årorna.
Detta fenomen är ej ovanligt på vesterhafvet, och vet du väl, min Alette, hvad som så lyser och brinner i hafvet?
Jo, kärlek!
I vissa ögonblick, nemligen, stegras hafsinsekternas känsla till en hög grad af innerlighet, och milliarder väsen, som innehållas i vågorna, osynliga för blotta menskoögat, fira då en lycksalighets- och bröllopsstund.
Det är i sådana ögonblick, som hafvet lyser, ty hvart minsta lilla kräk ger då, inspireradt af kärlek, ifrån sig en stråle af ljus.
Dock brinner dess lif så högt en stund, för att sedan desto hastigare slockna.
«Men det dör förutan smärta», dör i glädje.
Rika natur!
Gode Skapare!
«Också mitt hjerta brinner!
Jag ser på det lysande elementet, som i denna stund kan sägas vara fullt af lycksalighet, jag lyssnar till sångens melodier, fulla af glädje och smärta och – jag räcker mina armar efter dig, Alette, min Alette!»
«O!» utropade Susanna här, «hvad denna man älskar dig, och hvad du måste älska honom!
Visst måtte ni få länge lefva för att vara lyckliga tillsammans!»
«Och om ej länge», sade Alette, «så dock en liten tid; ja, en liten tid hoppas jag få lefva för att göra honom lycklig, för att tacka honom för all hans kärlek.
Och sedan»...
Alette böjde sig ned och plockade en skön utslagen vattenlilja, som växte i ån, vid hvars brädd hon stod; hon visade den åt Susanna i det hon med tankfullt leende fortfor:
«Hvad er det saa meer?
Engang den seer
Dog en venlig Strimmel
Af Hjemmets lysende Himmel,
Engang den luer
Under Templets tonende Buer –
En slig Sekund
Veier vel op imod Dødens Blund.» 15
Återkomsten.
«At samles, skilles ad,
«Velkommen og Farvel»,
Se, det er Livets Del.»
Alette reste bort för att uppfylla sitt löfte till «onkel i Hallingdal», men ett par veckor sednare var hon åter på Semb, i sällskap med Harald och Alf Lexow, hvilka hade afhemtat henne.
Dock skulle hon nu blott göra der ett kort besök, för att sedan med sin fästman och onkelns familj anträda resan till Trondhjem, der hennes bröllop skulle firas hos en rik och hjertlig tant, som länge gladt sig deråt och re’n i en månads tid «mjölat sina bänkar» och bullat opp dertill.
Äfven Harald skulle följa på detta tåg.
Alf Lexow var en man i sina bästa år, med ett öppet och frimodigt väsen.
Ansigtet var litet, koppärrigt, men eljest vackert och fullt af lif och välvilja.
Han var en af dessa menniskor, som man måste tycka om och fatta förtroende till, vid första anblicken.
Susanna kände stor njutning vid att se det kärleksfulla, innerliga förhållandet emellan de båda förlofvade.
Hon sjelf var äfven nu lyckligare, ty Harald lemnade nu mycket
Alette till sin fästman och sökte som förr Susannas sällskap.
Alette var qvick, behaglig och mycket bildad, men hon tyckte bäst om att tala sjelf.
Det gjorde i grunden äfven Harald, och en bättre åhörarinna än Susanna kunde man ej ha.
Striderna kommo sig icke nu i gång, men det var något hos Susanna, som drog Harald till henne, vida mer än förr stridslusten.
Han fann Susannas väsen förändradt till dess fördel; det låg deri något lugnt och tillika vida mildare än förr.
Hon var dessutom nu alltid så vänlig, så uppmärksam och betänkt på allt, som kunde göra de andra nöje.
Han såg också med hvilken tyst oro hennes tankar följde Fru Astrid, hvilken nu vid höstens annalkande – man var i slutet af Augusti – tycktes återfalla i det mörka och tysta lynne, ur hvilket hon en stund synts vakna.
Hon lemnade nu mycket sällan sina rum, utom vid måltiderna.
Harald ville att hans syster och svåger skulle, innan deras afresa från dalen, vara vittne till ett af de der brukliga lek- och dansgillen, och hade
derföre tillställt en landtlig högtid, på hvilken han bjöd dem och Susanna, och till hvilken vi äfven nu vilja begifva oss.
Hallingen.
«Denne ejendommelige, vilde, rørende Musik er vor National-poesi.»
«Violinen klinger,
Gladere ej synger
Fugelif i Skov og Enge.
Skjænker i til Bægerets Kant
Skaal den Hedersmø som Dandsen
paafandt!
Skaal før Jenten min!
Skaal før Jenten din!
Skaal før Far og Mor i Bænken!»
Norrsk Visa.
En vacker eftermiddag, i de första dagarne af September, sågos två unga, festligt klädda bondflickor glädtigt, språkande skynda på gångstigar, genom skogslundarne i Heimdalen, mot en grön öppen plats, omgifven af träd, och der man såg en mängd personer af båda könen, alla i bondekläder, församlade.
Här var «Leikevolden» 16 och under det de unga flickorna nalkades den, sade den ena: «Det är visst, Susanna, att den drägten klär dig förträffligt!
Ditt sköna, ljusa hår glänser vackrare än någonsin, inflätadt med de röda banden.
Min drägt passar mig icke hälften så bra, tycker jag.»
«Emedan du, bästa Alette, ser ut i den, som en förklädd prinsessa, och jag i min, som en riktig bondflicka.»
«Du är en smickrerska, Susanna, märker jag.
Få nu se om Alf och Harald genast känna igen de tellemarkska «Jenterne».
De blefvo ej länge i ovisshet derom, ty knappast kommo de in på dansplatsen, förrän tvenne bönder i hallingkofter och breda bälten om lifvet kommo dansande fram till dem, i det de med alla de andra sjöngo följande bygdvisa:
«Aa æg e Unkar, aa æg e ærlig
Aa æg e Sonen hans Gulleig Bøe;
Aa vil du være mæg tro og kjærlig,
Saa ska du værta mi ægta Mø.»17
Susanna kände igen Harald i den unga bonden, som så sjungande fattade gladt och artigt hennes hand och förde henne upp i en munter springdans, som dansades under sång.
Alette dansade med sin Alf, som tog sig dråpligt ut som «Hallingdöl».
Susanna hade aldrig sett så bra och så lycklig ut! men också hade hon aldrig varit med om ett sådant nöje.
Den sköna aftonen, musikens toner, dansens lif, Haralds blickar, som uttryckte en viss hög grad af välvilja, de glada, lyckliga ansigten hon såg rundt omkring sig – – aldrig hade hon tyckt lifvet så roligt!
Och nästan alla tycktes känna det så, och alla svängde om af hjertans lust; silfverspännena klingade och skilling efter skilling dansade ned i den lilla, brokigt målade hardangerfelan, som spelades med sprittande lif, af en gubbe med uttrycksfullt och nästan energiskt utseende.
Efter första dansen hvilade man ett ögonblick.
Man åt äpplen och drack hardanger-öl ur silfverkannor.
Derefter uppstod ett nästan allmänt rop, som kallade Harald och en annan ung man, känd, som han för vighet och styrka, att tillsammans dansa en «lös Halling».
De läto icke länge bedja sig, och trädde fram midt i kretsen, som på en gång utvidgade sig och slöt sig kring dem.
Musikanten stämde, och sedan, med hufvudet djupt ned i bröstet, begynte han att spela med ett uttryck och ett lif, som man kunde kalla inspireradt.
Det var en af den vilda Maliserknuds mest geniala kompositioner.
Var den diktad vid hären på bivuaken, under den fria, nattliga himmelen, eller i – «Slaveriet», bland missdådarne?
Ingen vet det; men på båda ställen har han framtrollat toner, som icke skola försvinna ur folkets minne, så som hans eget oroliga lif.
Nu tycktes hardangerfelan först ha fått rätta klangen.
Allmänt bifall höjde sig vid de unga männernas dans, men högsta interesset skänktes Harald, som under dansens utveckling väckte verklig beundran.
Kanske finnes ingen dans, som mer än Hallingen uttalar det folklynne, som diktade den, som bättre afspeglar nordbons lif och karakter.
Den begynner likasom lågt vid jorden, under lunkiga små hopp och derunder böjningar af ben och armar, i hvilka en stor kraft liksom vårdslöst leker.
Det är något björnaktigt, trögt, klumpigt, halft drömmande.
Men det vaknar, det blir allvar.
Då resa sig de dansande och dansen, och utveckla sig i kraftyttringar, under hvilka styrkan och vigheten tyckas roa sig att leka med trögheten och klumpigheten och besegra dem.
Densamme, som nyss tycktes vara bunden vid jorden, springer upp och tumlar sig om i luften, såsom hade han vingar.
Så efter flera halsbrytande rörelser och evolutioner, för hvilka den ovana åskådaren ovilkorligen hisnar, återtar plötsligen dansen sin första lugna, sorglösa, litet tunga karakter, och slutar som den begynte, sänkt mot jorden.
Starka bifallsrop ljödo från alla håll vid dansens slut, hälsande isynnerhet Harald.
Och nu satte sig alla i rörelse till en stor Halling-polska och hvar och en «Gut» valde sig en «Jente».
Harald hade knappt svalkat och styrkt sig med en bägare öl, förrän han åter skyndade fram till Susanna och bjöd opp henne till Halling-polskan.
Hon hade dansat den några gånger i sin hembygd och tog glad emot Haralds uppmaning.
Äfven denna dans är djupt karakteristisk.
Den målar nordbons högsta lefnadslust, den är berserkaglädjen i dans.
Stödd på qvinnans arm kastar sig mannen högt upp i luften; så fattar han henne i sina armar och svänger om med henne i vilda hvirflar, så skiljas de, så sluta de sig åter samman, och hvirfla åter om liksom i öfvermått af lif och lust.
Takten är bestämd, djerf och full af lif.
Det är ett dansrus, i hvilket menniskan för ögonblicket befriar sig ifrån hvarje sorg, hvarje tillvarelsens tyngd och tryckning.
Så kände äfven i denna stund Harald och Susanna.
Unga, starka, viga svängde de om med en säkerhet och lätthet, som tycktes göra dem dansen till en lek utan all ansträngning, och med ögonen stadigt häftade på hvarandra, hade de ingen aning om svindel.
De svingade om likasom i en trollkrets, vid den underliga, förtrollande musiken.
Understrängarne tonade starkt och främmande.
Den egna tjusningskraft, som ligger i det klara vattnets djup, i bergets mystiska innandöme, i skogens dunkla grottor, som skalderna sjungit om, i hafsfruns, i bergkungens och i skogsfruns namn, och som så mäktigt drager hjertat till okända, underbara djup, – denna dunkla natursång ljöd i understrängarne 18, i Hallingens på en gång lekande och vemodiga toner.
Djupt grepo de in i Susannas själ, och äfven Harald tycktes erfara denna tjusning; lemnande dansens vildare rörelser, sväfvade de allt stillare omkring, arm i arm.
«O så genom lifvet!» hviskade Haralds läppar liksom ofrivilligt, i det han såg djupt in i Susannas glänsande, tårfulla ögon och «o så genom lifvet!» svarade det åter inom hennes bröst, men hennes läppar förblefvo slutna.
Hon fattades i detta ögonblick af en darrning, som lät henne upphöra med dansen, och hon satte sig, under det verlden gick rundt omkring för henne.
Icke förrän hon druckit af ett glas vatten, som Harald bjöd henne, förmådde hon svara på hans hjertliga och oroliga frågor om hennes befinnande.
Susanna skyllde på den häftiga dansen, men försäkrade att hon åter kände sig alldeles bra.
I detsamma mötte Susannas ögon Alettes.
Hon satt ett stycke längre bort och betraktade Harald och Susanna med en allvarsam och – som Susanna tyckte – missnöjd blick.
Susanna kände härvid ett styng i hjertat, och när Alette kom till henne och frågade något kallt, huru hon mådde, svarade hon äfven kallt och kort.
Solen var i nedgången och aftonen började bli kall.
Sällskapet inbjöds derföre af Harald i en rymlig stuga, klädd med löf och blommor.
På Haralds begäran spelade här en ung bondflicka på Langleg 19 och sjöng dertill med klar och liflig röst den Hallingdalska sången: «Gjetter-Livet», som så naivt beskrifver «Sæter-pigens» dag i den ensliga dalen, med kreatursflocken, som hon vallar och vårdar der under sommaren, sorglös och
«glättug» i hågen, ehuru nästan skiljd från menniskor; – nästan, ty «Havor Jætesvend» höres blåsa i sin lur på fjellet, och snart sitter han hos henne på klippan,
«Aa Guten slær Mundharpun sin,
Han spelar Veent paa Flöitun fiin,
Aa E sjung Visun min.»
Så nalkas qvällen, och «alle mine Kjyri», med «Tralling og med Hullen», kallas nu fram vid namn:
«Kjem Laikeros, Gullstjerne fiin,
Kjem Dokkerose!
Kjæla min,
Kjem Bjølka Qvitelin!»
Och kor och får komma vid den välkända rösten och samlas vid Säterhyddan, råmande och bräkande förnöjligt.
Nu pågår mjölkningen och «Gjetter-pigen» sjunger:
«Nær E fær Mjølk i Koppun min,
So læg E me aa svover in
Tes Daug paa Fjøllu sjin.» 21.
Efter sången begynte dansen med ny ifver.
En jernkrok var slagen i en af sparrarne midt på taket, och den dansare, som under Hallingpolskans svängningar lyckades med sin klack gifva kroken ett slag, så att den böjdes, han hade vunnit priset för dansen denna afton.
Betraktande de täflandes halsbrytande svängningar, satte sig Susanna på en bänk.
Ett par stora löfruskor, som stodo emellan bänken och ett fönster, hindrade henne att se de tvenne personer, som stodo der sakta samtalande, men hon blef qvarsittande liksom förtrollad när hon hörde Alettes röst säga:
«Susanna är visst en bra och god flicka, och jag håller verkligen af henne, men ändå, Harald, skulle det oroa mig, om du allvarsamt fäste dig vid henne.»
«Och hvarföre det?» frågade Harald.
«Emedan jag tror att hon ej passar till din hustru.
Hon har ett ojemt och häftigt lynne och»....
«Men det kan förändras, Alette.
Hon har redan förändrat sig mycket.
För hennes häftiga lynne är jag ej rädd, – det skulle jag nog få bort!»
«Större trollkarl än du, min bror, har narrat sig på sådan tro.
Dessutom är hon mycket för obildad, för okunnig att passa till ditt sällskap genom lifvet.
Och icke heller skulle hon passa i den krets af sammanlefnaden, i hvilken du dock måste komma en gång.
Bästa Harald! låt mig bedja dig, förhasta dig icke!
Du har ju länge ämnat göra en resa utomlands, för att inhemta större kunskaper i landthushållningen.
Utför nu denna plan, res och se dig om i verlden, innan du fäster dig för lifvet.»
«Jag tror du har rätt, Alette, och jag skall följa ditt råd, men»....
«Dessutom», afbröt i sin ifver Alette, «har det ju god tid med ditt giftermål?
Du är ung ännu, du har tid att se dig om och välja.
Du skall lätt, när du det vill, kunna göra ett i alla afseenden godt parti.
Susanna är fattig och du sjelf är icke nog förmögen att alldeles förbise»...
Susanna ville icke höra mer, och i sanning hon hade hört nog.
Sårad stolthet och hjerte-ve läto blodet rusa till hennes hufvud och bröst, så att hon tyckte sig qväfvas.
Hon steg hastigt upp, och sedan hon bedt en bekant säga till Alette och Harald, att en stark hufvudvärk tvingade henne att lemna dansen, skyndade hon på gångstigarne genom dalen tillbaka mot Semb.
Aftonen var skön, men Susanna var blind för all dess herrlighet; hon märkte ej på de klara stjernornas vandring, ej hur de speglade sig i daggskålarne, som stodo fulla af kristallrent vatten; hon hörde ej elfvens brus och talltrastens sång, ty aldrig ännu hade inom hennes bröst Barbra och Sanna fört en häftigare strid.
«De förakta mig!« skrek den förra, «de förkasta mig, de trampa mig under fötterna!
De anse mig icke värdig att gå i bredd med dem, de högmodiga, hjertlösa menniskorna!
Men ha de rätt att så förhäfva sig öfver mig, för det jag ej är så fin, så lärd som de, för det att jag är – fattig?!
Nej, det ha de icke, ty jag kan förtjena mitt bröd och gå min väg fram genom verlden, så godt som någon.
Och om de vilja vara stolta, så skall jag vara tio gånger stoltare.
Jag behöfver ej ödmjuka mig för dem!
En ann’ är så god som en ann’!«
«Ack!« återtog Sanna, och smärtsamma tårar började rulla utför hennes kinder, «en ann’ är dock ej så god som en ann’, och uppfostran och bildning göra en stor åtskillnad menniskor emellan.
Det är icke roligt för en man att blygas för sin hustrus okunnighet, och icke heller kan en begära, att någon skall vilja lära en, som är så gammal, eller se in i ens hjerta huru gerna man ville lära och ..... och Harald, som jag trodde ville mig väl, som jag så mycket älskar, som jag ville tjena med mitt hjerta och med mitt lif – hur kallt talar han om mig, han, som nyss så innerligt .....
Harald! hvarföre skulle du dåra mitt hjerta, när du så litet frågar efter hvad det känner, hvad det kan lida?
Men du (och här tog Barbra åter vid), du tänker blott på dig sjelf, du är en egoist, som hela ditt kön!
Och han tycktes vara så säker på mig!
Han satte ej i fråga om jag ville, nej – han satte blott i fråga om han skulle i nåder vilja ....
Må han vilja! må han försöka! och han skall se att han bedragit sig, den stolta herrn!
Han skall se att en fattig flicka, utan anförvandter, utan vänner, ensam i den vida verlden, likväl kan afvisa den, som så nedlåter sig till henne.
Var trygg, fröken Alette!
Stackars, föraktade Susanna är för stolt att tränga sig in i er högfärdiga slägt, ty, i sanning, dertill känner hon sig för god!«
Men Susanna var bra ond och bra olycklig när hon talade detta.
Hon var nu framme vid Semb.
Ljussken strålade från öfverstinnans sängkammare.
Susanna såg upp mot fönstret och stannade i stum förvåning; ty i fönstret stod öfverstinnan, men icke mer den dystra, sorgbundna frun.
Med händerna tryckta mot sitt bröst, såg hon upp mot de klara stjernorna, med uttrycket af en brinnande tacksamhet.
Det var likväl något vildt och öfrerspändt i hennes utseende, som gjorde att Susanna, betagen af förvåning och sällsamma känslor, beslöt att genast gå in till henne.
Vid Susannas inträde i rummet, vände sig öfverstinnan hastigt mot henne.
Hon höll ett bref tryckt mot sitt bröst och sade, med orolig glädje och en slags häftighet:
«Till Bergen, till Bergen!
Susanna, jag reser i morgon till Bergen.
Laga allt i ordning för min afresa, så fort du det kan.«
Susanna häpnade; «till Bergen?« stammade hon frågande, «och vägen dit skall vara så svår, ja, farlig denna tid .....«
«Om döden hotade mig på den, jag skulle dock resa!« sade fru Astrid, med otålig energi.
«Men jag begär ej af någon att följa mig.
Du må bli här hemma!«
«Herre Gud!« sade Susanna, smärtsamt upprörd, «jag talade ej för mig.
Kunde jag dö för att rädda öfverstinnan från någon fara, någon sorg, så vet Gud att jag gjorde det med glädje.
Låt mig få följa med till Bergen!«
«Jag har varit mycket olycklig, Susanna!« återtog fru Astrid, utan att märka denna upprörda sinnesstämning, «lifvet har varit mig en börda, jag har tviflat på Försynens rättvisa, på våra ödens ledning af en faderlig hand, men nu ....
nu ser jag ....
nu kan allt bli mycket annorlunda ....
Men gå, Susanna, jag behöfver lugna mig, och du tycks också behöfva hvila.
Gå, mitt barn!«
«Blott en bön,« sade Susanna.
«Jag får ju följa med i morgon?
Ack! neka mig ej, ty jag följer ändå med öfverstinnan!«
«Nå väl,« sade fru Astrid, nästan glädtigt, «då är det icke värdt att jag nekar.«
Susanna fattade och kysste hennes hand, och hade velat gråta ut på den all den smärta och all den kärlek, som fyllde hennes själ; men öfverstinnan drog bort sin hand, och bad henne ånyo vänligt, men ändå befallande, att gå.
När hon blef allena, vände hon åter sina ögon på brefvet, som hon höll i handen.
Utanpå brefvet stodo dessa ord, skrifna af en osäker hand:
«Till min hustru, efter min död.«
«Jag känner att någon stor förändring nu är på väg att föregå med mig.
Förmodligen skall jag dö, eller bli tokig.
Dessförinnan vill jag tacka min hustru för det englatålamod hon haft med mig i lifvet, och säga henne, att det är hennes vandel, som gör att jag i denna stund tror på dygd och på en rättvis Försyn.
Jag vill nu löna henne på det enda sätt jag kan.
Vet då, min hustru, att gossen, som du älskat och sörjt, icke är död!
Låt det äfven minska din afsky för min gerning, när jag bedyrar att det var omtanka för ditt väl, som hade del i den.
Jag var i grund ruinerad, – och kunde ej fördraga tanken att se dig blottställd!
Derföre skickade jag bort gossen och gaf ut att han var död.
Han har ingen nöd lidit; han har ....« här kommo
några alldeles oläsliga rader, efter hvilka det stod tydligare: «Jag blir oredig och kan ej säga hvad jag vill.
– – Tala vid f. d. sergeant Rönn, nu vid sjötulln i Bergen, och han skall .....«
Brefvet upphörde här.
Det var utan dato, dess papper var gammalt och gult.
Men fru Astrid kysste det, under glädje- och tacksamhetstårar, i det hon hviskade fram: «O, hvilken belöning! hvilket ljus! underliga, barmhertiga, goda Försyn!«
Aasgaardsreja.
Taageskarer seile vildt i Stormen:
Helteskygger søge Norges Fjorde,
Hist gaaer Jernbaaden, hisset Ormen,
Ravnen flagrer om de høie Borde.
Tause Skygger stande høit i Stavnen,
Lynet blaaner fra de brede Sværde.
Hæv dig Ludurhorn fra Klippehavnen,
Kampens Møer er i Nat paafærde!
Susanna gick in i sitt stilla rum, men inom henne var det icke stilla; en hård kamp kämpades der.
Det gällde nu för henne att kunna lösa sig från alla egna önskningar och förhoppningar.
Ty Susanna fann nu, att hon, sig sjelf nästan ovetande, hade hyst sådana i afseende på sin matmoder och på Harald.
Hon hade hoppats att genom sin kärlek vinna deras, genom sina omsorger blifva nödvändig för dem, och nu insåg hon huru oändligt litet hon var för dem!
Hon rodnade öfver sin förblindelse, och förebrådde sig, att hon varit sin lilla Hulda otrogen, då hon så djupt fästat sig vid främmande menniskor och låtit sin förra älsklingsplan skymmas af nya intryck och utsigter.
Susanna bestraffade sig hårdt härför, kallade sig dåraktig och svag, och beslöt att fly Harald och den ort der han vistades.
«När jag följt min fru öfver de farliga fjellen – så tänkte Susanna, – när jag sett henne i säkerhet och lycklig, då vill jag lemna henne, – henne och honom och detta land för alltid.
Fattig kom jag hit, fattigare skall jag komma härifrån, ty en del af mitt hjerta lemnar jag qvar i det främmande landet.
Men ett rent samvete skall jag taga med mig till mitt hem .....
De kunde icke älska mig, men när jag är borta, skola de kanske tänka med aktning, kanske med vänlighet på Susanna!«
De stilla stjernorna speglade sig i Susannas tårar, som ymnigt runno under detta tysta tal, och tårar och stjernor lugnade hennes sinne, och hon kände sig stärkt af den föresats hon fattat.
Derefter riktade hon uteslutande sina tankar på hvad som kunde behöfvas till resan, och använde det öfriga af natten, dels till dessa förberedelser, dels att ställa i ordning åtskilligt inom hushållet, så att hon med godt samvete skulle kunna lemna huset.
Imedlertid blef icke resan så hastigt af, som först var påtänkt, emedan en säker ledsagare och goda, säkra hästar måste anskaffas för tåget öfver fjellen, och dertill åtgick en stor del af den följande dagen.
Förr än på morgonen dagen derpå, kunde man icke begifva sig åstad.
Harald, mycket förundrad öfver detta hastiga beslut, hade sökt afstyra resan, under förespeglande af dess svårigheter och äfven fara, denna tid på året, ty från början af September kan man hvar dag vänta snöfall och stormande oväder i fjelltrakterne.
Men öfverstinnan blef, utan att vidare förklara sig, fast vid sitt beslut, och Harald lofvade att ställa i ordning för resan, så att den kunde ske så fort och så säkert som möjligt.
Man hade valet emellan fyra lika besvärliga fjellvägar, som från denna trakt af Hallingdalen föra till Bergens stift och af hvilka den kortaste är den som går till Hardanger.
För denna bestämde sig fru Astrid.
Den kunde dock icke tillryggaläggas på mindre än två och en half dag.
Harald, som kände den vägen och sade sig i nödfall kunna göra tjenst som vägvisare, gjorde sig färdig att följa med öfverstinnan på det äfventyrliga tåget.
Alette med sin Alf skulle imedlertid, i sällskap med onkeln i Hallingdal och hans familj, anträda resan till Trondhiem, der Harald lofvade att sednare förena sig med dem, till Alettes bröllop.
Harald hade velat fråga Susanna om orsaken till den besynnerliga resan, men Susanna stod ej till att få tala vid denna dag, så mycket hade hon att bestyra om, såväl inom som utom huset, och alltid var hon omgifven af Larina och Karina och Petro.
Och glad var
Susanna att genom sina göromål ha en god anledning att undandraga sig sällskapet och äfven undvika samtal med Harald.
En viss bitterhet, så mot honom som mot Alette gäste bäsk i hennes hjerta.
Bland mången ädel och dyrbar förmåga, har menniskan den att kunna bedömma och dömma sig sjelf.
Och när vi med rätta bli missnöjda med någon, när han sårat och aflägsnat oss genom ord eller handling, borde vi räkna på denna förmåga och låta den verka försonande på vår känsla.