Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:t har endast sagt, att, om några erfarenhetsrön i detta fall stöde att vinna, så skulle de sannolikt vitsorda det förhållande, Utsk:t omnämnt.
Sparre har omtalat en historia, som passerade för några år sedan, huruledes en bedragare tillnarrade sig en ung flickas hjerta och hardt nära hennes hand.
Hr Gr:n frågar, om det varit rätt, att fadren, i fall han haft någon misstanke om den blifvande mågens heder, icke skulle kunnat hindra giftermålet.
Om detta kan man icke säga annat, än att ingenting kunde hindra att denne bedragare, med hvilken gällande lag som helst, kunde hafva eröfrat den unga qvinnans hjerta, och livad hennes hand beträffar, så, äfven om fadren skulle hafva vägrat sitt samtycke, men bedrägeriet icke blifvit upptäckt, så kan jag icke finna något skäl hvarför icke domstolen skulle tillåtit giftermålet, och då hade fadrens förhud icke halt någon annan fördel med sig, än att det verkat uppskof i denna förening, medan det vädjande till domstol egde rum, som jag för min del anser måste för både fader och dotter vara så motbjudande.
Sparre yttrat, att Utsk:t varit naivt, då det påstått att en 25 års gammal qvinna skulle inträda i alla sin giftomans rättigheter och således äfven sjelf upprätta sitt äktenskapsförord.
Nu är det väl för Hr Grin så väl som för hvarje annan jurist bekant, alf man haft mycket svårt att sammanjemka 8 kap. 1 § Giftermåls-Balken, som handlar om att giftomannen eger att å mös vägnar upprätta äktenskapsförord, med den förordning, som förklarar ogift qvinna vid fyllda 25 år vara berättigad att sjelf sköta sin egendom och göra med den hvad hon vill.
Detta har till och med blifvit åberopadt emot qvinnans myndigblifvande.
Lag-Utsk:t har föreslagit att qvinnan vid samma ålder, som är bestämd för hennes myndighet, äfven må träda i utöfning af giftomannarätten.
Enligt min tanka finnes intet enklare och lättare sätt att lösa frågan, än det som Utskit föreslagit; ty det är klart, att om en qvinna vid 25 år har rättighet att sjelf bestämma öfver sin egendom, så bör hon väl vid samma ålder äfven hafva rättighet att bestämma öfver den delen af sin förmögenhet, som äktenskapsförord skulle omfatta.
Hr Grm har emot Utsk:ts Betänk., i hvad det angår sjelfva saken, gjort några anmärkningar, hvilka jag ber att få besvara.
Utskit har, då det föreslagit upphäfvande af hvad lagen om gif - Den 13 Maj c. m. 357 tomannarätten stadgar med afseende på qvinna som fyllt 25 år, likväl derifrån undantagit hvad som i 2 kap. 10 §, 3 kap. 30 §, 6 kap. 1 § Giftermåls-Balken omförmäles.
Utsk:t har, vid jemförelse mellan hvad som i 1 kap. Giftermåls-Balken stadgas ang:de giftorätt i allmänhet, och det stadgande, som i 2 kap. 10 § förekommer om hvem som eger att gifva samtycke och ja till att den, som mö lägrat häfver, må få henne till äkta, funnit helt tydligt och klart att 1734 års lag i det ena fallet utsträcker den rätt, som kallas för giftomannarätt, till flera fränder; men, vid det uti 2 kapitlets 10 § omnämnda fall, förbehåller denna rätt endast åt fader och moder.
Denna rätt har icke Utsk:t velat afskaffa, och det är icke af förbiseende, utan efter mogen öfverläggning, sorn Utsk:t låtit detta stadgande stå qvar.
Detsamma gäller äfven om 3 kap. 10 § GiftermålsBalken: »häfdar man qvinna under äktenskapslöfte, då skail han taga henne till äkta, om hon det påstår och fader och moder dertill samtycka.»
Der har Utskrt funnit att läder och moder borde ega denna rättighet, icke i egenskap af dottrens giftoman, utan derföre att de voro hennes föräldrar och att de borde hafva qvar denna rätt, äfven sedan hon fyllt 25 år.
Af 6:te kap. Giltermåls-Balken har Utsk:t sökt alt få alla de öfriga §§:ne upphäfda, utom den första, hvilken säger: »Gifter sig mö mot faders vilja eller moders, håfve fader eller moder våld att göra henne arflös.» Utsk:t har velat bibehålla denna paragraf, dels derför att det ansåg denna föräldrarnes rätt vara oberoende af giltomannarätten, och dels derför att det önskat derigenom gå till mötes den fraktion inom detta hus, som påstått att giftomannarätten borde uppbäfvas för öfrigt, men qvarstå för föräldrar.
Utsk:t har icke h. 0. h. kunnat gå in på denna åsigt, men det har önskat att åt föräldrar öfverlemna en vidsträcktare makt, än den som tillkommer andra personer, hvilka hafva något att säga öfver ogift qvinna, och har derför trott sig göra bäst att bibehålla dessa stadganden.
Sparres yttrande, att det vore hårdt, om lagen, sedan den sagt att en dotter kunde gifta sig utan att det anginge hennes fader, likväl lemnade fadren rättighet att göra henne arflös, om hon gifte sig emot hans vilja, så får jag dertill svara, att man har aldrig påstått att lagen skulle säga, att det icke anginge en fader med hvem hans dotter gifte sig, utan endast att fader och moder, lika litet sorn någon annan, skulle hafva rätt att förbjuda henne att gifta sig med den eller den personen, sedan hon uppnått en ålder af 25 år, och hvad hårdheten beträffar, så kan fadren disponera öfver sin förmögenhet så, att dottren kommer i åtnjutande af räntor och underhåll på ett sätt, som man icke kan stadga, om rätten att göra henne arflös skulle försvinna.
Slutligen kommer jag till den sednare delen af Utsk:ts förslag, hvilken ännu icke blifvit uppläst.
Den innehåller, att alldenstund 29:de punkten i R. 0. Ad:s privilegier af den 16 Oktober 1723 stadgar, »att ingen son, som icke fyllt sina ett och tjugo år eller står under sina föräldrars vård, såsom ock icke
D»n 13 Maj e. m. heller någon dotter af adligt stånd skall efter denna dag drista sig till att inlåta sig i något äktenskapsförbund utan sina föräldrars ja och samtycke; och att, om fader eiler moder äro döde, då tages dertill rätte giftomans råd och samtycke»; så skulle, äfven om lagen i öfrigt förändrades, den icke kunna ändras för en ogift qvinna af adligt stånd, utan att privilegierna i denna del upphäfdes.
Utsk:t har derföre föreslagit, att i fall den första delen af dess hemställan klefve bifallen, denna punkt af R. o. Ad:s privilegier skulle upphäfvas.
Jag har icke velat motsätta mig detta beslut, emedan jag anser detta sätt att lösa frågan vara det aldra enklaste; men jag kan icke återhålla den öfvertvgelsen, att den 29:de punkten af privilegierna icke utgör något hinder i det hänseendet, ty jag anser icke denna fråga vara af privilegii-natur.
Om det vore fråga om att upphäfva den del af 29:de punkten af privilegierna, som stadgar att, i stället för att öfriga ogifta qvinnor skola, i fall deras giftoman icke vill tillåta dem att ingå ett äktenskap, vända sig till domstolarne, en qvinna al adligt stånd under dylika omständigheter skall gå till K. M., så vore frågan af privilegii-natur; men detta har Utsk:t icke föreslagit, utan Utsk:t har endast hemställt, att det sorn R. o. Ad:s privilegier innefatta i strid med de i denna förordning gifna föreskrifter, måtte varda upphäfdt.
Om man jernför 1723 års privilegier icke blott med den nu gällande lagen, utan ock med den lag (landslagen), som, då privilegierna utfärdades, var för R. o. Ad. gällande, så finner man att de i detta hänseende äro lika; således måste ovilkorligen nämnde stadgande i privilegierna blott hafva varit ett återupprepande af hvad som stod i lagen, och ett förklarande att det skulle gälla för R. o. Ad. hvad som gällde för alla andra.
Jag är så mycket mer öfvertygad om att denna min åsigt är riktig, som jag vet att, om jag skulle uppläsa hela den 29:de punkten, så skulle R. o. Ad. finna att den innehåller så mycket som redan blifvit upphäfdt, antingen genom särskilda lagar elier ändringar af gällande författningar eller också genom förändrade tidsförhållanden, att R. o. Ad. skulle förvåna sig öfver att denna fråga kunde af någon anses böra betraktas såsom af privilegii-natur, då så många andra, mycket vigtigare delar blifvit förändrade, utan att man talat om något sådant.
För att icke lägga något hinder i vägen, i fall Betänkit skulle gillas i öfrigt, så har jag dock icke velat motsätta mig denna punkt.
Sparre har sagt, att man kunde åtminstone icke åberopa att den stigande civilisationen fordrat den förändring, som Utsk:t föreslagit; ty, sade han, den mest civiliserade nation i Europa, nemi. den Franska, har i sin lag ännu strängare föreskrifter, hvad giftomannarätten angår, än den Svenska lagen.
Ja, det är visserligen sannt, men det kommer sig derutaf, att den utgår från en helt annan synpunkt.
Den anser nemi. hvarken son eller dotter fullkomligt emanciperad från föräldramakten, och stadgar alltså ganska följdriktigt dessa föreskrifter, icke blott för qvinnan, utan äfven för mannen.
Den föreskrifver
Den 13 M»j e. m. 359 nemi. att förr än mannen fyllt 25 år och qvinnan 21 år, få de icke gifta sig utan föräldrarnes tillstånd; att ännu intill dess mannen fyllt 30 och qvinnan 25 år, äro de skyldige att till föräldrar eller, i händelse af deras död, till ascendenter gora en hemställan och begära deras råd (demander leur conseil par lin aete respectueux et formel) samt, derest tillstånd till giftermålet icke lemnäs, förnya denna hemställan ytterligare två gånger, en månad mellan hvarje gång, hvarefter först en månad, sedan den tredje så beskaffade begäran blifvit framställd, äktenskapet får lagligen afslutas.
Efter 30 års ålder erfordras blott en sommation, och en månad efter dess framställande får äktenskapet afslutas.
Detta är åtminstone rättvisare än i vårt land, der mannen lemnäs fullkomligt fri viii 21 år, men qvinnan aldrig.
Dessutom finns väl äfven en annan nation, som torde kunna täfla med den Franska, huru mycket än den sednare gör väsen af sig, och det är den Engelska.
I England stadgas, att när qvinnan är myndig, så är hon fullkomligt myndig, och kan således gifta sig med hvem bon vill.
Seden gäller dock der lika mycket och stundom mer än lagen i andra länder, men det hindrar icke att ingen Engelsk domstol, dit en läder appellerade för att förekomma sin mer än 21 år gamla dotters giftermål, skulle förklara en till nämnde ålder hunnen dotter oberättigad att efter sin egen vilja ingå äktenskap.
Det har blifvit mig sagdt, att man ansett orätt att fJtskit föreslagit, att den ålder, vid hvilken qvinnan skall blifva befriad från att stå under giftoman, skall vara 25 år, utan att dervid fästa qvalifikationen af myndig.
Delta kan icke annat än förvåna mig.
Vid förra riksdagen väcktes enahanda motioner som de, hvilka nu äro föremål för öfverläggning.
LagUtsk:t afstyrkte då bifall till dessa motioner till alla delar.
Jag reserverade mig då emot Utsk:ts beslut och föreslog att qvinnan vid fyllda 25 år skulle få sin giftomannarätt sjelf utöfva.
Utskits förslag blef återremitteradt af alla fyra Stånden.
Utskt:t afgaf då ett nytt Utlåt., för hvilket min ofvannämnda reservation lades till grund.
Detta Utlåt, bifölls af 2:ne Stånd, men afslogs af två.
IIos R. o.
Ad. föll det hufvudsakligen af det skäl, att man hade bundit giftomannarätten tillsammans med myndigheten, hvilka voro två alldeles skiljda saker.
Nu gör det dock ingenting, antingen man gör dessa saker beroende af hvarandra eller ej, ty, som jag hoppas, så blir R.
Stirs beslut ang:de qvinnans myndighet sanktioneradt af K. M., och då blir tiden densamma för båda sakerna.
Som jag troligen kommer alt behöfva att än en gång taga R. o. Ad:s tid i anspråk, så vill jag icke nu tillägga mera än att jag anhåller om bifall till Retänk:t.
Det är en inom lagstiftningen erkänd grundsats, hvilken i allmänhet äfven utom lagstiftningen erkännes som ett axiom, nemi. att lagstiftningen i afseende på familj och äktenskap icke kan vara nog varsam, icke nog 360 D»n 13 Maj e. ra. mycket kan verka till uppehållande af familjens helgd.
Det är äfven af vigt att lagstiftningen följer med sin tid och erkänner qvinnans rätt, och jag tror att det nu afgifna lagförslaget är ett steg i denna riktning.
Det stöder sig på ett förslag, som blifvit gjordt till ny civillag och möjliggör antagandet af en sådan lag, hvilken i många hänseenden är önskvärd.
Det exempel, som af en talare blifvit åberopadt från den Franska lagen, tror jag vara i mer än ett afseende olyckligt, derför att jag icke kan föreställa mig att någon Svensk man kan önska att familjeförhållanderna ställas på samma fot här som i Frankrike, och att äktenskapet betraktas mera som en allär än som en kärleksförbindelse.
Jag blef särdeles öfverraskad utaf Gr.
Sparres yttrande, ty för några år sedan, då det var fråga om qvinnans myndighet, yttrade han sig i alldeles motsatt riktning.
Den 30 September 1857 yttrade samme Gr.
Sparre: »Jag finner ej någon varsamhet, i afseende å borgensförbindelser m. m. iakttagna i K.
M. hafva gjort undantag i afseende å giftomannarätt.
Der skulle jag vilja medgifva henne en rätt, som ofta nog utöfvas hårdt eller obilligt.
Sällan tror jag att han orätt bedömer dens ekonomiska ställning, som söker vinna hans dotters hand, men ofta tror jag att han af öfverdrifven försigtighet, eller af denna vanliga anspråksfullhet hos fäder, som är så väl känd, orätt bedöinmer den, som hennes hjerta valt.
I detta afseende eger qvinnan en ganska fin instinkt, hvarför vådorna torde i det fallet vara mindre än i många andra » I dessa ord af Gr.
Sparre instämmer jag fullkomligt, men deremot förundrar det mig högeligen att han i dag yttrat att myndigheten kan medgifvas, men giltomannarätten bör bibehållas.
Man har vidare såsom skäl emot förslaget anfört, att en bedragare skulle kunna lura sig till en qvinnas hjerta.
Detta kan tyvärr icke civillagen förhindra, och det exempel, som anfördes, är just ett .bevis härpå.
Den omtalade bedragaren lurade nemi. icke allenast dottren, utan äfven lädren, och således var den giftomannarätt, som denna sednare hade, icke al ringaste gagn; men hvad som hjelper i sådana alseenden, det är kriminallagen, och vår lag straffar bedragare.
Afven har man lagt mycken vigt på att qvinnan skulle enligt förslaget sjelf upprätta äktenskapsförord, och man har påstått att hennes finkänslighet skulle förbjuda henne ett sådant iakttagande af sin rätt, hvilket ock var det enda skyddsmedel hon egde.
Armfelt har redan visat att detta är en nödvändig följd af hennes myndighet; när hon kan få göra m d sin förmögenhet hur hon behagar, så vöre det väl besynnerligt att förneka henne alt sjelf upprätta äktenskapsförord.
Dessutom gäller detta äktenskapsförord ganska litet, ty det får icke gälla något annat än giftorätten, men gäller icke om dispositionsrätten.
I afseende på denna kan icke någon rätt tillerkännas qvinnan; hon har endast den utvägen att söka en boskillnad, och detta är en sak som Den 13 Maj e. m. 361 hon kan göra lika väl, antingen hon har lått fadrens tillåtelse till äktenskapet eller ej.
Jag tror för min del att giftomannarätten förr eller sednare måste borttagas, och att detta kräfves af den aktning, som Sveriges män äro skyldiga Sveriges qvinnor, och anhåller på dessa grunder om bifall till Utsk:ts Betänk.
Då mina åsigter, oförändrade sedan förra riksdagen, icke fullt öfverensstämma hvarken med Gr.
Sparres, som yrkat afslag å Betänk:t, ej heller med dem som Lag-Utsk:ts ledamöter hafva uttalat vid försvaret af detta Betänk., så beder jag att få utveckla mina skäl.
Giftomannarättens utöfning hvilar, i min tanka, med fullkomlig rätt egentligen endast i föräldrahanden.
Lagstiftningen bar visserligen ansett, att, då föräldrar äro döda, den skulle med lika kraft öfvergå på möns närmaste anhöriga; men jag fruktar, att lagstiftningen har dervid något för mycket utsträckt ^sina förhoppningar och fordringar.
Enfarenheten har, kanske ej blott en eller annan gång, visat, att frånvaron af föräldrakänslans innerlighet har hos giftoman grundlagt mera verld sliga beräkningar, och sålunda qvinnan lidit ett förfång.
Jag tror emellertid, att det skulle innebära för qvinnans bästa åtskilliga vådor, att förmena hennes föräldrar att ega en röst med i fråga om valet af hennes make.
Armfelt har visserligen sagt, att Utsk:ts förslag icke lägger något hinder i vägen för henne att begära deras råd; men jag tror, att när dessa råd icke äro af lagstiftningen ålagda, så kan det vara osäkert, om de inhemtas, och jag befarar högligen, att pietetsförhållandet mellan en qvinna och hennes föräldrar skulle i väsendtlig mån rubbas, om det stöde henne fullkomligt fritt, att, utan deras rådfrågande, utan deras samtycke, deras välsignelse, välja sin make.
Lag-Utsk:t har, för att i någon mån hjelpa denna sak, bibehållit hvad lagen stadgar i 2:dra kap. 10:de §:n, 3 kap. 10 §:n samt 6 kap. 1 § Giftermåls-balken, eller att föräldrar hafva rättighet att göra dotter arflös, då hon har ingått äktenskapsförbindelse utan deras samtycke.
Sparre bar dock redan, på ett tydligt sätt, visat huru olämplig en sådan lösning af frågan vore.
Kan det väl vara en utväg, att rekommendera, för en fader att, sedan hans dotter genom sitt, mot hans vilja ingångna äktenskap måhända råkat i oberäkneliga olyckor, genom arflöshet lägga sten på börda och förmena henne sitt blifvande lifsuppehälle?
Man har yttrat, att den omständigheten, att mannen;.har en sådan rättighet att gifta sig utan föräldrars samtycke, skulle vara tillräckligt skäl att nu äfven förunna qvinnan den frihet, som Utsk:t föreslagit.
Jag tror icke, att fullt enahanda rättigheter någonsin kunna eller böra tilldelas henne som mannen.
Naturen har danat de båda könen såväl i fysiskt som moraliskt hänseende så väsendtligen olika; isynnerhet tror jag, att detta förhållande fullkomligen yppas i kärleksförbindelser.
En Svensk, 362 Den 13 Maj e. m. på sin tid särdeles omtyckt, författare i den sköna litteraturen, och hvilken sedermera i det politiska lifvet intagit en utmärkt plats, benämnande sig såsom förf. till arbetet S. H. T., med signaturen L. D. G., har på ett ställe i nyssbemälde sitt verk, som utkom för några och tjugu år sedan, inryckt en fras, som synes mig, på ett ganska trä'(Tande sätt, snillrikt karakterisera dessa förhållanden.
Han säger nemi., att en man kan aldrig älska en qvinna, för hvilken han förlorat aktningen, men en qvinna förlorar aldrig aktningen för den man, som hon älskar.
Se der en väsendtlig skillnad!
Häruti företer sig ock en förförklaringsgrund, hvarför man får vara litet försigtigare i afseende på dylika rättigheters tilldelande åt qvinnan än åt mannen.
Lag-Utsk:t anför i afseende på den omständighet, som jag berört, huruvida man icke skulle kunna bibehålla giftomannarättens utöfvande åt föräldrar, men icke åt andra anförvandter, att det vare hårdt, att, då andra qvinnor, hvilka händelsevis förlorat sina föräldrar, sjelfva få utöfva giltomannarätten, den qvinna, hvars föräldrar ännu lefva, icke skulle få göra det.
Jag kan likväl icke finna, att detta är hårdare, än att hon icke får ärfva sina föräldrar medan de lefva, fastän de med henne jemnåriga qvinnor, som hafva förlorat sina föräldrar, hafva inträdt i arf efter dem.
Jag anser vördnaden för föräldrar vara en så vigtig skyldighet, att jag, för dess upprätthållande, icke tvekar att önska, det i Svenska lagen måtte bibehållas åt föräldrar rättigheten att vägra eller gifva sitt samtycke i fråga om en dotters giftermål.
Ur denna synpunkt önskar jag att Betänk:t måtte återremitteras, isynnerhet som jag hört, att det redan ur enahanda synpunkt lärer blifvit återremitteradt af ett annat Riks-Stånd, nemi. Preste-St.
Slutligen ber jag att få anmärka, att Lag-Utsk:t gjort sin hemställan på ett sätt, som enligt min tanka skulle vara att bemöta K.
M. väl mycket kavaljeremang och helt annorlunda, än hvad brukligt är i frågor om förändring af författningar.
Det är nemi. vanligt, och äfven fullkomligen tillbörligt, att, när man önskar en förändring, så uppräknar man de lagrum, som man vill hafva ändrade; men det har Utsk:t här ansett öfverflödigt att göra.
Detta är mycket beqvämt; men jag tror icke, att det vore för regeringen så angenämt, att blifva anmodad att leta rätt på hvad allt R.
St:r skulle önska att få ändradt.
Jag skulle således i min begäran om återremiss vilja inbegripa en anhållan till Lag-Utsk:t, att det ville vara så ädelmodigt, att redogöra för de lag paragrafer och författningar, hvari det önskar ändring; samt i hufvudsaken, att det ville bibehålla åt föräldrar giftomannarättens utöfvande, som bör åt dem bevaras för den barnsliga känslans och föräldravördnadens värnande.
Jag skall inskränka mig till att ur Gr.
Sparres reservation uppläsa två rader, hvilka skulle varit tillräckliga att förmå mig att instämma i det yrkande, nämnde Gr. framställt.
Han säger nemi., »att då detta är en Den 13 Maj c. m. 363 regel i lagstiftningen att man ej bör lagstifta för en ny princip, utan endast i det fall att ett verkligt behof förefinnes», och då han icke förnummit att något sådant behof gifvit sig allmännare tillkänna, så har han icke ansett sig kunna biträda det beslut, som Utsk:t fattat.
Då icke heller jag kan inse, att något verkligt behof förefinnes att ändra lagen i de delar, som Utsk:t föreslagit, så skulle jag, i likhet med Gr.
Sparre, hafva yrkat på afslag å Lag-Utsk:ts Betänk.; men då 2 Stånd bifallit detsamma och Preste-St. återremitterat det, så får jag anhålla att äfven R. o. Ad. måtte återremittera det i den syftning, som Frih.
Cederström föreslagit, nemi. att giftomannarätten måtte få bibehållas åt föräldrar.
Cederström, skulle jag för min del tro att giftomannarätten icke borde hafva längre utsträckning än till föräldrar, och jag föreställer mig äfven att den framdeles kan komma att få en sådan begränsning; meri 11. o. Ad. torde erinra sig att R.
St:r vid denna riksdag beslutit att qvinnan skall förklaras myndig vid fyllda 25 år.
Detta är ett stort steg till förändring i förutvarande förhållanden, som härigenom vid denna riksdag blifvit taget, och jag skulle tro att man bör se hvad verkan detta kan utöfva, innan man går vidare i samma riktning.
Genom det beslut om qvinnans myndighet, som R.
St:r fattat, hafva R.
St:r ställt frågan på den punkt, hvarpå K.
M. år 1856 önskade att den skulle ställas. K. M. föreslog då, att qvinnan skulle förklaras myndig, men att stadgandet om giftomannarätten skulle bibehållas olörändradt, förmodligen just af det skäl att man icke ville på en gång försätta qvinnan i allt för många olikartade förhållanden, utan ville se följden af den föreslagna förändringen, innan man rubbade äfven andra rätts-förhållanden, som rörde qvinnans ställning i samhället.
Jag anser det vara en ganska lämplig försigtighet att gå på sådant sätt tillväga, och derför får jag lorena mig med dem, som yrkat afslag å Betän:t.
Jag hemtar dertill ytterligare skäl utaf sjefva beskaffenheten af det förslag, med hvilket Utsk:t har framkommit.
Utsk:t har just bibehållit bvad som jag skulle vara benägen att aldra först undanrödja, nemi. giftomannarättens utöfning såsom ett straff för qvinnan.
Såsom sådant är den väl hvarken stärkande för förtroendet mellan föräldrar och barn eller för moraliteten inom samhället.
Således tror jag, både med afseende å innehållet af det framställda förslaget och med afseende å tidpunkten, under hvilken det framkommit, lämpligast vara att detsamma afslås.
Efter att hafva hört så höglärda juridiska afhandlingar, som nu blifvit hållna, så må man tacka Gud, om man ännu har något rum qvar för le bon sens; åtminstone gör jag det och instämmer derför med Gr.
Mörner och Gr.
Sparre i att yrka på afslag å Betänk:t, på grund af de 364 Den 13 Maj e. m. skäl, som den sednare anfört i sin reservation.
Jag vågar hemställa till R. o. Ad., om man icke kan anse sig hafva gått nog långt i courtoisie mot det täcka könet vid denna riksdag, då man beslutat en så stor förändring i dess myndighetstillstånd.
Bet kan vara rätt bra såväl för gifta som ogifta att till nästa riksdag hafva något qvar att smeka qvinnokönet med.
Till att börja med ber jag att få besvara den framställning, som blifvit gjord af Frih. Cederström och Hr Reutersvärd.
Delta är mig så mycket angelägnare som dylikt förslag redan väcktes inom Utsk:t och der debatterades ganska lifligt.
Jag var till och med en bland dem, som först ifrågasatte det; men så bindande och för mig så öfvertvgande skäl anfördes, att jag, som anser mig hafva en temligen stor portion af ihärdighet i mina åsigter, länn mig nödsakad att derifrån afstå.