Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller att få uppläsa förslaget till redaction, sådant jag anser detsamma böra lyda: ”dock icke härunder begripne båk-, bro- och färjafgifter samt andra dylika, hvilka för enskilda inrättningar uppbäras och erläggas af dem, som inrättningarna begagna, och hvilka fastställas för anläggning eller vidmakthållande af anstalter till röselsens befordrande.”
Öfverläggningen visar, särdeles genom de siste talarnes yttranden, att man här vill stifta en lag af beskaffenhet alt hindra Konungen höja tolagsafgiften.
Vid öfverläggningen om denna fråga förra gången, då man också påstod all tolagsafgiften blifvit ålagd för att skaffa löneförhöjning åt Stockholms magistrats tjenstemän, anmärkte Ur Möllerhjelm, att staden hade äfven andra utgifter, än dem till magistratens underhåll, och att man sålunda borde göra en egen uträkning, för alt visa det de afgifter, som influtit för begagnandet af stadens hamnar, utginge till förenämnda ändamål' och ej till något annat.
Man kunde eljest likaväl säga, att aflöningen till magistraten utginge ifrån andra tillgångar, än just ifrån tolagen.
Om något misstag härutinnan blifvit begånget, så lärer saken ej kunna ändras, ehuru Konungens rådgifvare kunna dragas för riksrätt.
Spens har anmärkt, att ordet oundgängligt borde ur förslaget borttagas, på det man ej skulle utsätta sig för de misstydningar, som deraf kunde följa : månne icke denna Hr Grefvens erinran mot sitt eget förslag bevisar svårigheten att förlika detsamma med det allmänna bästa?
Jag hemställer derföre till R. o. Ad., om icke motionärens egna tvifvelsmål just böra vara en anledning för Ståndet alt bibehålla den ordalydelse, som förut finnes i ansvarighetslagen, och hvilken Utsk. ej velat förändra.
Jag har blott begärt ordet för att göra en anmärkn. emot den sista värda talaren.
Jag tror att den värde talaren misstagit sig.
Då denna fråga Den "j April.
S35 eller ansvarighetslagen förevar förra gången, uppstod ingen fråga om tolagen.
De ifrågavar. hamn- och quai-afgifterna hafva tillkommit långt sednare än tolagen, särdeles hvad angår tolagen här i Stockholm.
I öfrigt förenar jag mig med Gr. Spens. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt emot början af§:n vore gjord den anmärkn., att orden ”tillstyrka Konungen att vidtaga sådant steg” borde utbytas emot ”til 1- styrka vidtagandet af sådant ste g.’’ Hr von Hartmansdorff:
Jag hemställer, om icke Hr Frih. o. Landtm, skulle täckas göra pjopos. på antagandet af §:n i sin helhet.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att längre fram i §:n vore anmärkt att den mening, som börjar med ”dock härunder” och slutar med ”dylik beskaffenhet,” borde utbytas emot följande mening: dock härunder icke begripne b åk-, bro- och f ä r j a f g i f t e r, samt andra dylika, hvilka för enskilda inrättningar uppbäras och erläggas af dem, som inrättningarna begagna, och hvilka fastställas för anläggning eller vidmakthållande af anstalter till rörelsens befordrande inom landet.
Äfven vore anmärkt att endast orden ”hvilkas föremål är o inrättningar till enskildes gemensamma nytta oell b e q v ä m
I i g h e t” borde utgå, hvaremot efter ordet ”beskaffenhet” borde tilläggas orden: hvilka för enskilda inrättningar uppbäras oell erläggas af dera, sorn inrättningarna begagna.
Äfven vore yrkadt, att den mening, som börjar med ”dock li ä r u n d er” och slutar med ”d y
I i k beskaffenhet,” skulle utgå utan att något annat insattes i dess ställe.
Emot slutet af §:n vore äfven anmärkt, att orden ”uppsåtligt och bevislig t” borde utgå; dock hade Hr Landtm, tyckt sig finna, att den ledamot, som framställt denna anmärkn., afstått från densamma, i följd af R. o.
Ad:s redan lemnade bifall till i §:n.
Hr Landtm, ansåg sig likväl nu först böra framställa propos. på Utsk:s förslag, hemställande alltså, om R. o. Ad. behagade bifalla den af Utsk. föreslagna 3:dje §.
Då Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att ja öfverröstat nej, begärdes votering.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att sedan votering blifvit begärd, förekomme nu frågan om bestämmande af innehållet utaf contra-propositionen.
Till de pligter, som åligga representanten, anser jag den, att af rättskänslan finna sig uppkallad, då han af en händelse begått ett misstag, att sjelf antyda och 334 Den 7 April. rätta detsamma, emedan detta misstag möjligtvis kan inverka på och förvilla någon, som går att aflemna sin voteringssedel.
Jag får då förklara, att när jag yttrade behofvet af öfverensstämmelse mellan ansvarighetslagen och grundlagen, så hade jag visserligen deruti rätt; men jag irrade mig, då jag trodde, att de ord, som äro i fråga, verkligen stodo i grundlagen.
Dessa ord finnas der icke, och jag har ansett mig skyldig tillkännagifva detta mitt misstag.
Hr Fri h. o. L a n d t m. yttrade, att första frågan nu blefve, huruvida Hr Cederschjölds förslag, att orden ''tillstyrka Konungen att vidtaga sådant steg,” måtte utbytas emot orden ”tillstyrka vidtagandet af sådant steg,” borde i voter:s-propositionen inflyta.
På det att icke tvänne voteringar må komma i fråga, vill jag medgifva att den fråga jag väckt om en särskild § må förekomma sedan ansvarighetslagen blifvit discuterad, och förenar mig nu med Gr. Spens. Hr Frih. o.
Landtm, yttrade, att då nu Hr Cederschjöld afstålt från sin menings intagande i contra-propos:n, återstode de olika meningar, som blifvit yttrade ang:de den mening, som börjar med ”dock h ä ru nd er” och slutar med ”dylik beskaffenhet.”
Dessa vore Frih.
Cederströms, Anders, hvilken yrkat denna menings uteslutande utan dess ersättande af någon annan, samt Gr.
Spens’s och Frih. Cederströms, Jacob, hvilka yrkat förändrade redactioner af densamma.
Jag förenar mig äfven om Gr.
Spens’ förslag och anhåller att det måtte blifva contra-proposition.
Sedan äfven Frih. Cederström, Jacob, afstått från sin menings intagande i contra-proposin, uppsattes och upplästes till justering följande voterings-proposilion:
Den som bifaller 3 §:n i LagUtsk:s förslag till ansvarighetslag för Statsrådet, voterar ia; den det ej vill, voterar "ei; Vinner nej, antager fL o. Ad. ofvannämnda förslag till 3 §, med den förändring, att den mellanmening, som börjar med orden ”dock härunder” och slutas med orden ”dylik beskaffenhet,” utgår, och i stället införes följande mening: dock härunder icke begripne b åk-, brooch fä r ja f g i fler, samt andra dylika, hvilka fölen s k i I d a inrättningar uppbäras och erläggas af dem, som inrättningarna begagna, och hvilka fastställas för anläggning eller vidmakthållande af anstalter till rörelsens befordrande inom landet.
Den ; April. 335 Frih. Cederström, Anders:
Jag hemställer, om ej den ändring i Gr.
Spens’ förslag måtte ske, alt orden ”inom landet," som skulle kunna tydas såsom afseende cominunicationer endast till lands, måtte utbytas emot orden ”inom Riket,” således landet förändras till Riket.
Spens: Jag har för min del ingenting att anmärka emot rättelsen, ty orden ”r ö r e
I s e n inom I a n d e t’’skulle kunna anses utesluta ”rörelsen till sjöss.” Voter:s-propos:n blef derefter godkänd med den ändring, att i stället för "i nom 1 a n d e t” sattes” i n o m Riket."
JMej — 37. 4 §:n.
På begäran af Hr von Hartmansdorff upplästes Gr.
Mörners reservation i anledn. af denna §.
Hr von Hartmansdorff anhöll att PresteSt:s beslut i ämnet måtte uppläsas.
PresteStts beslut upplästes, af innehåll, att Ståndet bifallit 4 §‘n nied den förändring, att de i slutet af §:n förekommande orden ”och varde ej vidare i Rikets tjenst nyttjad” skulle utgå.
Jag anhåller att få instämma i PresteSt:s mening, och tillstyrker att R. o. Ad. mätte densamma godkänna.
Skälen dertill äro följande:
Den vanliga anmärka, som göres mot Hofcancelleren, i afseende på tryckfriheten, är den, som i sednare tider icke haft något föremål, men tillförene så mycket oftare var ämne för klander, nemi. indragning af tidningar. 8 mom. af 4 §:n tryckfrihetslagen lyder sålunda: ”Anser Hofcancelleren ett dagblad eller periodisk skrift vådlig för allmän säkerhet, eller utan skäl och bevis förnärmande personlig rätt, eller af en fortfarande smädlig egenskap, må han äga att i Stockholm genom Öfverståthållare-embetet, och i landsorterna genom Konungens Bef:h:de, genast låta inställa dagbladets eller periodiska skriftens vidare utgifvande, intilldess, efter underd. anmälan hos K. M., hvilken sist inom åtta dagar bör äga rum, sedan Hofcancelleren om qvnrsladens verkställande blifvit underrättad, och sedan Justitiecancelleren äfven blifvit hörd, K. M. i Statsrådet förordnat huruvida den inställda skriftens fortsättning må vidare tillåtas, och ankommer det på K.
M:s nådiga förordnande, huruvida utgifvaren af ett sålunda indraget dagblad eller periodisk skrift må något annat dagblad eller periodisk skrift framdeles kunna utgifva.”
Det är således 2 handlingar, som före - 336 Den 7 Ap r il. gå: den ena alt Hofcancelleren, såsom maktens innehafvare fordom hette, nödgas först på eget bevåg bedömma de särskilda tidningarna; och den andra, att denna hans embetsförrättning varder underställd Konungens pröfning så till vida, att Konungen afgör om skriften får fortfarande utgifvas eller icke.
Således kommer den sednare handlingen till Statsrådets prot., men den förra icke.
För den handling, som sker utom Statsrådet, kan Hofcancelleren icke dragas inför riksrätt.
I den sednare, eller yttrandet inom Statsrådet, deltager han icke.
Han kan icke der inträda och anhålla, att Konungen måtte godkänna hans åtgärder, utan deröfver yttra sig de öfrige Statsrådets medlemmar.
Om nu desse skulle instämma i Hofcancellerens mening, den han naturligtvis i sin framställning motiverat, så skulle följden blifva, efter denna §, att desse
Statsrådsledamöter icke allenast förlorade sina embeten, utan äfven att de icke vidare kunde i Rikets tjenst nyttjas.
Jag hemställer örn en sådan lagstiftning är riktig, om den är billig.
Den egentligen brottslige, eller Hofcancelleren, blefve utan ansvar; deremot skulle Statsrådets ledamöter, som möjligen förlitade sig på honom, ej blott förlora deras innehafvande embeten, utan derjemte förklaras obehörige att i Rikets tjenst begagnas.
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte fatta enahanda beslut som PresteStåndet.
Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff i begäran att R. o. Ad. ville godkänna PresteSt:s beslut att utesluta tillägget: ”och varde ej vidare i Rikets tjenst nyttjad;” så mycket hellre, som det förefaller besynnerligt, att, då ett Statsråd, i en fråga af opinions-natur, och då han finnér en artikel vara för Riket vådlig och en tidning af smädlig beskaffenhet, tillstyrker att den ej vidare må utgifvas och Hofcancelleren redan i förväg verkställt indragningen, samme Statsrådsledamot, för det alt han öppet och ärligt uttalat sin åsigt, den må nu äfven vara oriktig, icke allenast skall mista embetet utan äfven förklaras ej vidare kunna i Rikets tjenst användas.
Jag tillstyrker instämmande i PresteStrs beslut.
Jag ber att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på, att förslaget här är af LagUtsk. skärpt emot hvad förut stadgadt är i samma full.
Nu gällande lag bjuder icke annat än embetets förlust, men har icke stadgandet: ”varde ej vidare i Rikets tjenst nyttjad.
” På de skäl, som redan tvänne talare före mig anfört, tillstyrker jag, att R. o. Ad. icke måtte bifalla §:n sådan den nu är, utan utesluta, på sätt PresteSt. gjort, de sista af mig nyss anförda orden; ty den lagstiftning, som i detta fall hittills gällt, är icke för mycket sträng och icke heller för litet.
Den 7 April. 33?
Ehuru jag visserligen ej skall motsätta mig att det anmärkta tillägget må utgå, vill jag blott anmärka, att då en Stalsiådsledamot till den grad comprometterat sig, att han måste dömmas af med tjensten, så vore det kanske ej så väl att använda en sådan person i andra, lians innehafda embete motsvarande, be fattningar.
Jag instämmer så mycket hellre i begäran om tilläggets borttagande, som eljest farhågan för en sträng straffbestämmelses påföljd skulle kunna afhålla Statsrådets ledamöter ifrån ett så riksnvltigt företag, som alt söka sätta en gräns och en tillräckligt stark dom mot den störtflod af tryckfrihetsmissbruk, hvaraf vi, den sednare tiden, varit öfversköljde.
Må det ursägtas mig, alt jag anser sorn ett ganska olyckligt tidens tecken, att man gör ingenting för att hämma tryckfrihetens missbruk, men visar sig aldrig kunna vara nog sträng mot den, sorn i mer eller mindre mån söker att verka till stöd för det skydd, som äfven tryckfrihetslagen bar för ändamål att gifva, icke blott åt den ena sidan utan äfven åt den andra.
Jag begär propos. lill bifall å hvad PresteSt. gjort, nemi. att utesluta de sista orden: ”och varde ej vidare i Rikets tjenst nyttjad.
” Om Ständerne vid denna riksdag kunna göra ingenting till lindring i det beklagliga våld, som tryckfrihetens missbrukande utöfvar, så må de åtminstone icke visa den efterlåtenhet att stadga oskäliga straff för dem, som möjligen af misstag kunna vilja gå för långt i hämmandet af dessa missbruk. R. o. Ad. biföll 4 §:n) med den förändring, att de sista orden — ’’och varde ej vidare i Rikets tjenst nyttjad” — skulle utur §:n utgå. 5 §:n.
På begäran af Hr von Hartmansdorff upplästes Hr Lagergrens vid betänk.
N:o 127 och utlåt.
N:o 17g i anledn. af denna § afgifna reservationer.
På samme ledamots begäran upplästes äfven PresteSl:s beslut röride denna §, innehållande att §:n blifvit bifallen med följande förändringar: 1:0 att de i 1 mom. i slutet förekommande orden— ”utan att kunna deruti åter insättas eller lill annat embete inom Statsrådet förordnas” — skulle utgå; 2:0 att 2 morn., hvilket börjar med orden — ”S l a t s råd s
I ed a m o l, som i a n d r a” e t c. och slutar med "1 cap. 12 §:n R ä 11 e g.ba 1 k e n,” helt och hållet skulle borttagas.
Jag anhåller att R. o. a3 II. 43 338 Den 5 April.
Ad. äfven här mätte instämma i samma beslut, som PresteSt. fattat.
Detta består nemi. deruti, att ur i mom. utesluta det tillägg, som LagUtsk. gjort, oell hvarigenom det jemväl i förevar, morn. höjt ansvaret för Statsrådsledamöter, på samma sätt som i den föreg:de §:n, der denna förhöjning ogillades.
Den skyldige skulle icke blott mista embetet, utan dessutom ej heller kunna till något annat embete inom Statsrådet förordnas.
Förhållandet med lagstadgandena i denna § är af den beskaffenhet, att misstag om meningen lätteligen kan begås.
Ännu värre är det, att Ständerne, och särdeles deras Stats-samt Const.Utsk., hafva i detta hänseende olika och stridande meningar.
Sålunda hörde R. o. Ad. för några plenidagar sedan, när Ståndet afgjorde frågan om anslag lill K. Stats-cont., en utmärkt ledamot af detta Stånd och R.
St:s StatsUtsk. förklara, att det afslag, som då tillstyrktes, betydde ingenting, emedan Konungen kunde af besparingarna gifva åt Stats-cont.-s tjenstemän de löneförhöjningar, som behöfdes.
Detta liar jag också trott vara det rätta; men Const.Utsk. är af helt annan mening, till bevis hvarpå jag kan åberopa, det jag just fördenskull har den olyckan att vara ställd inför riksrätt.
Huru än denna § må bestämmas, så verkar det icke på min sak; ty som §:n icke får någon återverkande kraft, så finner R. o. Ad., att beslutet, hvad mig beträffar, är likgilltigt.
Jag är följaktligen ojäfvig att yttra mig oell har velat visa huru vanskligt det är att stadga så högt ansvar i en fråga, der misstag så lätt kunna aga runi. 2 mom. innehåller:
''Statsrådsledamot, som i andra, än de i denna lag särskildt uppräknade fall, uppenbarligen handlar emot grundlagarnes tydliga föreskrift, eller tillstyrker eller annorledes befrämjar någon öfverträdelse deraf eller af andra Rikets gällande lagar, eller underlåter att göra föreställningar emot sådana öfverträdelse!-, eller dem vållar och befrämjar genom uppsåt ligt fördöljande af någon upplysning, straffes såsom för orätt dom, enligt allmänna lagens föreskrifter i i cap. 12 §:n Rälteg.bm.’’
Jag tror att ansvarighetslagen bör vara sä inrättad, att antingen är en rådgifvare brottslig efter densamma, eller ock fri för annat ansvar, än att man begär hans entledigande efter 107 §:n.
Någon gräns för ansvar inför riksrätt mäste finnas, och denna synes väl lämpligen böra ligga inom ansvarighetslagen sjelf.
Hr von Hohenhausen har redan anmärkt, att Sverige är det enda land, hvarest en så sträng ansvarighet åligger rådgifvande, som den vår ansvarighetslag bestämmer.
När nu förhållandet är sådant, bör man väl tillse att man ej går längre; ty om så sker, lärer det icke blifva Konungens rådgifvare allena, ulan Riket i allmänhet, sorn derpå lider.
Det är för Rikets skull, eller på det att värdige rådgifvare mätte kunna fås, men icke för embetsmännens skull, som man ej bör vara för sträng.
Kljest halla sig de kloka tillbaka oell Riket får endast sådane, sorn äfventyra att göra sig lill sjelfspilling.1!!'.
Den 7 April. 339 Jag tillstyrker alltså, att äfven öfver detta morn, PresleSt:s beslut måtte antagas. R. o. Ad. fattade enahanda beslut som PresteSt. fattat. 6, 7, 8, 9 och 10 SS: ne.
Jag anhåller att få veta huru PresteSt. beslutat rör:de den ur ansvarighetslagen uteslutna 11 §:n.
Ridd.Secret. upplyste, det PresteSt. beslutat att 1 1 §:n i nu gällande ansvarighetslag skall bibehållas med (oljande tillägg: g ii I I a n d e härvid hvad 76 §:n Riksd.- Ordn. i detta fall stadgar.
Hr von Hartmansdorff: ir §:n af nu var. ansva righetslag bestämmer priescriptionstiden för åtal emot Konungens rådgifvare.
"Hvad emot Statsråds protocoll, intill den dag, då riksdagen börjas, under då påstående riksdag, icke anmärkt blifver, derå må sedan, vid påföljande riksdagar, åtal icke äga rum.” Och i 76 §:n Riksd.Ordn. heter det:
St. efter granskning godkänt eller lemna t oanmärkt, bör anses hafva vunnit decharge i afseende på det granskade, och ingen ny, till ansvarighet förbindande granskning af nya Ständer i samina mål vara tillåten; dock bör, oaktadt den af R.
Sirs Utsk. eller revisorer förrättade generella öfversigt af statsmedlens utdelning, det åligga vederbörande erobetsmän att verkställa den speciella revision, som dem, i kraft af deras embelsbefattning, tillkommer.” LagUtsk. har utan tvifvel ansett den 11 §:n ansvarighetslagen öfverflödig derföre, att den 76 §:n Riksd.Ordn. afhandlar samma ämne och att den ensam alltså vore tillräcklig.
Jag tror likväl, att förenämnde 11 § bör bibehållas för sin bestämdhets skull, emedan der står: ”hvad emot Stats råds-p rot. intill den dag då riksdag börjas” etc.
Denna bestämdhet och tydlighet innefattas icke i den 76 §:n Riksd.Ordn., och det skulle vara skada, oin ej en sådan tydlighet funnes.
Det har inträffat, att man under sjelfva riksdagens lopp infordrat Statsråds-prof. och velat granska dem.
Hvartill en sådan granskning för ögonblicket, under det att tänkesätten äro upprörda, ofta uppretade, möjligtvis kan leda, del torde en hvar af R. o. Ad:s ledamöter inse.
När granskning af Statsrådets åtgärder ar medgifven och skall ske, så är det väl skäl alt den först äger rum sedan ögonblickets hella svalnat, och att man ej dagen efter sedan en sak förevarit hos Konungen och blifvit bekant för Ständerna, tager densamma under skärskådande hos de sednare.
Jag anhåller således-, att R. o. Ad. matte instämma i PresteShs beslut att bibe - D c ti 7 A piil. hålla ii §:n i nu gällande ansvarighetslag, med det tillägg, som nämnda RiksSt. dervid fogat.
Spens: Hr von Hartmansdorff har önskat bibehållande af den i i §:n i nuvar. ansvarighetslag, i anseende till den bestämdhet den innebure, och begärt att vi skulle förena oss med PresteSt. i afseende på ett tillägg, sorn åberopar 76 §:n Riksd.Ordn.
Den motion, på grund hvaraf LagUtsk. föreslagit borttagandet af nämnda ii § och hvartill skälen i Utskts första betänk, blifvit framställda och godkända, denna min motion åberopar den skiljaktiga redactionen mellan dessa begge §§, nemi. den 11 i ansvarighetslagen och den 76 i Riksd.Qrdn.
För dem, som vid en conflict mellan tvänne sådana lagrum som dessa taga för afgjordt att det alltid skall var Riksd.Ordn., som bör följas, (till hvilkas antal jag hörer,) fördem måste jag erkänna, att det ungefär är detsamma om man borttager den 1 1 §:n eller icke, ty man utgår då ifrån den princip, att denna 1 [ § i ansvarighetslagen alldeles icke gäller någonting, om den ar i strid med den 76 i Riksd.Ordn,; men fördem, som icke anse det vara orätt att ihågkomma vådan af en lag, som i ett så vigtigt ärende nyttjar väsendtligen andra ord än grundlagen, för dem tror jag, att det alltid skall blifva af stor vigt att få en sådan § borttagen, och derigenom den collision omöjlig, som nu kan äga rum.
Den ena §:n säger: "att hvad som icke blifvit anmärkt emot ett Stutsrådsprot. intill den dag då riksdag börjas, under då påstående riksdag, derå må sedan vid nästa riksdag intet åtal ske;” den andra §:n : ”hvad Ständerne, efter granskning, godkänt eller lemnat oanmärkt.” Jag ber herrarne anmärka dessa ord: efter granskning godkänt eller lemnat oanmärkt.
I det ena fallet skulle, om en föredragande Statsrådsledamot, eller, som det förut hette, Statssecieterare befunnes hafva brutit emot 8 §:n ansvarighetslagen och utfärdat en expedition, som vore i strid med Statsrådets prot.; så att expeditionens ordalydelse, sådan den emanerat, icke syntes i detta Statsråds-prot., Const.Utsk. ganska lätt kunna förbise hela denna sak, och då ingen anmärkn., under den påstående riksdagen blifvit gjord, skulle heller aldrig något åtal emot den fe I ak lige Statsrådsledarnoten sedan kunna äga rum.
Det är likväl sådana fall, som äro tydligen förbjudna genom 76 §;n Riksd.Ordn., der det heter: ”efter granskning godkänt eller lemnat oanmärkt.” Hvad Ständerne icke granskat eller ej kunnat anmärka något emot, del är och bör vara icke de'chargeradt derföre att Ständerne åtskiljas.
Det tyckes ligga en så klar lagprincip häruti, att det är orätt att göra stadgandet mera bestämdt, när man derigenom kan råka att förbise en sådan princip sorn denna.
För min del anser jag det vara farligt att genom en subordinerad lag göra ett grundlagsbud mera be - Den 7 April.
34i stiimdt än det utan den subordinerade lagbestämmelsen vore.
Jag yrkar således godkännande af Ulskis förslag att borttaga den ifråga var. t i §:n.
Preste.St:s förslag att bibehålla den »avar. redactionen, med ett tillägg af något ifrån den 76 §:n Riksd.Ordn., är en amphibie af beslut och leder blott till värre olägenheter, än hvartill ett bifall till Utskis förslag någonsin skulle kunna föranleda.
Jag har begärt ordet i anledn. af de tvänne siste talarnes afgifna yttranden, emedan jag funnit att begge desse värde ledamöter förblandat stadgandena i ansvarighetslagen och grundlagen, utan att hafva skiljt mellan deras olika ändamål och beskaffenhet. 1 1 §:n ansvarighetslagen rubbar icke den76§:n Riksd.Ordn., helst deri angar helt andra saker. 1 1 §:n ansvarighetslagen talar 0111 att hvad mot Stalsrådsprotm, intill den dag då riksdag börjar, under pågående riksdag icke blifvit anmärkt , derom må åtal sedermera icke äga runi.
Jag ber herrarne komma ihåg, att det icke är Ständerne, som hafva rätt att göra anmärknlr emot Stalsi ådsprol:na, ty dessa prof. komma aldrig till Ständerna, utan till Const.Ulsk. ensamt; och hvad detta Utsk. leuinat oanmärkt intill den dag, då riksdag börjar, får icke vidare komma till ett nytt Const.Utsk. vid en annan riksdag.
Deremot innehåller 76 §:n Riksd.Ordn. bestämmelser för allt hvad Ständerne efter granskning godkänt, d. v. s. på grund af hvad revisorerne kunnat anmärka emot särskilda räkenskaper, hvarpå de fästatStändernes uppmärksamhet, sedan hvad StatsUtsk., i den revision, som under loppet af en riksdag verkställes, men som vårt nuvar.
StatsUtsk. behagat underlåta, kunnat anmärka, blifvit afgjordt.
Om sådant allt handlar den 76 §:n.
Skilja vi nu dessa helt enkla saker ifrån hvarandra, torde det vara klart, att it §:n i ansvarighetslagen, sådan den är, bör bibehållas, men alt PresteSt:s tillägg dertill är odugligt och otjenligt. 76 §:n blir icke bättre genom att införa den i 1 1 §:n ansvarighetslagen, utan den står i Riksd.Ordn. till fullt gällande kraft för Ständernes tillgöranden.
Den andra lagen, eller ansvarighetslagen och dess 11 §, den är hell enkelt för Const.- Utsk:s tillgöranden och för ingenting annat.
När man således skiljer Const.Utskis tillgöranden ifrån R.
St:s tillgöranden , grundade på revisorers genom StatsUtsk. anmälda anmärkntr, så lärer man icke med Gr.
Spens kunna säga, att det finnes stridigheter mellan dessa lagstadganden, som hafva afseende på alldeles olika saker.
Ad. att bibehålla 11 §:n i nuvar. ansvarighetslag, sådan den är, och utesluta hvad PresleSt. tillagt.