Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är val sannt att rättigheter och skyldigheter alltid måste svara emot hvarandra; men detta Betänk, afser endast rättigheter och skyldigheter emellan egare af jord och vattenverk, och Frih.
Sprengtporten har visat att äfven andra rättsförhållanden kunna härvid komma i fråga.
Frih. Schulzenheim har sagt, att samma ordalag, som af Utsk:t här blifvit begagnade, antogos af landtbruksmötena i Göteborg och Carlstad.
Men, Mine Hrr, med den erfarenhet vi ega om våra landtbruksmöte!) och huruledes ärenderna derstädes ofta hastigt och lustigt behandlas, kan man icke begära, att ett lagförslag der skall kunna afiättas så fullständigt, som ämnets vigt kräfvcr; sådant är efter min öfvertygelse ibland det allra kinkigaste.
Jag instämmer af dessa skäl med Frih. Sprengtporten.
Schulzenheim betrakta det som öfverflödigt, att förtydliga en mening, som är ofullständig.
Gällde frågan endast jordegare inbördes, så behöfde man icke tala om skyldigheter, enär ömsesidiga rättigheter förutsätta ömsesidiga skyldigheter; men då det äfven 356 Dén 11 Febrnari e. m. är fråga om åligganden lill andra, som icke kunna hänföras under benämningen af jordegare, måste man tillägga uttrycket skyldigheter.
Jag vet att man icke i allmänhet älskar att höra talas om skyldigheter och att ordet rättigheter klingar bättre; men vid detta tillfälle är det nödvändigt att icke förbise skyldigheterna.
Uttrycken jordegare och strandegare äro i begreppet icke identiska.
Man kan t. ex. icke hänföra en stad, som förlorar sin hamn genom en sjösänkning, till klassen af jordegare.
Andre talare hafva redan före mig upptagit detta till besvarande, och då meningen icke är någon annan, än att i en blifvande lag få införd en föreskrift af så omisskännelig betydelse, som den jag föreslagit och hvilken blifvit förbisedd i nu gällande stadganden, tror jag alt det förtydligande jag önskar, icke bör förkastas.
Det är icke utan stor varsamhet, man bör vidröra dessa frågor om vattenaftappningar.
Det finnes andra utvägar att göra sanka stränder och trakter till odlingsbar mark, än att helt och hållet sänka vattenståndet i sjöar och strömmar.
Vi veta att en stor del af Holland äfvensom Nordsjökusterna äro en inkräktning från hafvet, som vunnits medelst dambyggnader.
Genom att anlita dessa utvägar, som jemförelsevis erbjuda ringa svårigheter utmed stränder, der vatten-variationen är så ringa, som vid våra sjöar, kunna alla intressen förlikas.
Föröfrigt då flere värde talare understödt min mening, finner jag icke någon anledning att frångå densamma.
När man hos K.
M. begär utarbetande af förslag till en lag, är det icke vanligt, att man ingår i alla de detaljer, som denna lag kan omfatta.
Det är otvifvelaktigt att, då en lag i nu ifrågavarande ämne omfattar en mångfald af förhållanden, så bör man förutsätta att alla dessa förhållanden skola blifva noggrannt pröfvade.
Jag medgifver visserligen, att Ekon.-Utsk:t, genom sista meningen i Betänka, gått litet öfver hvad som erfordrats, och att det rättaste hade varit att stanna vid ordet »vatten», utan att inblanda något om jordegares rättigheter.
Men denna mening har influtit till följd af innehållet i motionen.
Då jag är fullt förvissad om, att de omständigheter, hvilka Frih.
Sprengtporten påpekat, skola af vederbörande blifva iakttagne, anhåller jag om bifall till Betänk:t.
Det är måhända få föremål för den ekonomiska lagstiftningen, som äro af så kinkig beskaffenhet, som vattenverken.
Jag tror icke att Ekon.- Utsk:t fullkomligt lyckats att lösa den frågan.
Det är godt och väl att Utsk:t föreslår R.
St:r, »att hos K. M. anhålla, det K.
M. täcktes åt sakkunnige män uppdraga att utarbeta förslag till en ny lag, så väl för afledande, som tilledande af vatten, och hvaruti bestämmas jordegares rättigheter i förhållande så väl till hvarandra som till egare af vattenverk.»
Jag fruktar likväl för att Utsk:t härvid uteglömt en mängd stora intressen, som finnas i landet, men hvilka hvarken röra jordegare eller egare af vattenverk.
Såsom exempel ber jag att få anföra våra Den 11 Febrniri e. m. 357 kanaler, som äro af stor vigt för kommunikationerna mellan vissa betydligare delar af landet, och hvilkas bestånd beror derpå att nuvarande förhållanden i afseende å vattenhöjden icke undergå någon förändring.
Det är således af vigt att äfven detta intresse i lagen bevakas.
I ett land, hvilket, såsom vårt, är så genomskuret af vattendrag och sjöar, är det också naturligt att dessa begagnas till transportmedel.
Vi veta att härutinnan kunna stora strider uppstå, t. ex. om Hjelmarens sänkning; ty derom äro tankarne mycket delade mellan å ena sidan strandegarne, hvilka genom sänkningen vinna ökad jordvidd, oell å den andra de trafikerande, och sådana förhållanden finnas på många ställen i vårt land.
Jag vill icke motsätta mig en skrifvelse till I(. M., för att få dessa förhållanden, hvilka fordra stor varsamhet, redda; men jag tror att den af Utskit föreslagna skrifvelse!) är alltför inskränkt.
Sprengtporten framställda förslaget är mera omfattande, och vore här fråga om att välja emellan Utsk:ts och Frih. Sprengtportens, så skulle jag förena mig med det sednare.
Nu torde det dock icke tjena till mycket, då Utsk:ts Betänk, redan är af tre Stånd bifallet.
Mig vill det emellertid synas som skulle Utsk:t kunnat egna motionen en något allvarligare pröfning, än som egt rum.
Det torde icke vara mycket att tillägga; men då jag anser ämnet ganska vigtigt, anhåller jag att få bemöta några här gjorda anmärkningar.
Jag anser icke, att Ekon.-Utsk:t lösligt behandlat frågan, då Utsk:t föreslagit icke allenast att en komité borde nedsättas för att behandla frågan, utan ock att K. M., efter pröfning af denna komités förslag, skulle öfverlemna detsamma till Ständerna, hvilka, sedan Lag-Utsk:t först upptagit det till pröfning, ytterligare skulle derpå visa sin skarpsinnighet.
Jag föreställer mig nemligen, att en representations-förändring icke kommer så snart till stånd som denna fråga.
St:r vilja att Utsk:t skall utarbeta frågorna rigtigt fullständigt och omfattande, så tror jag att vi komma in på ett område, der vi lätt skulle fara vilse.
Jag vet väl att rättigheter och skyldigheter skola motsvara hvarandra.
Jag vet också, att under begreppet ömsesidiga rättigheter emellan jordegare och vattenegare förekomma en mängd specialiteter, som dock här icke behöfva uppräknas, .lag vill blott nämna, att fiska är föremål för enskild egande-rätt, att bryggor, om de rifvas, förorsaka kostnader, som måste ersättas, att seglationen på en sjö kan blifva afbruten o. s. v. Afven vet jag att vattnet betraktas af mången såsom en res nul lius, på samma sätt som luften.
Man har sagt, att det vöre ohelsosamt att uttappa vatten.
Det är möjligt, att några sjukdomar kunna deraf uppkomma; men i allmänhet tror jag motsatsen.
Jag tror snarare att trakter derigenom blifva fruktbara, äfvensom genom att på samma gång underdika jorden. 358 Den 11 Februtri e. m.
Jag upprepar ännu en gång, att jag icke skulle haft något emot, om Betänkd varit annorlunda formuleradt; men jag anser det medföra en onödig tidsförlust, att inflicka ord, som ändock icke kunna göras absolut fullständiga.
Björnstjerna, Carl Magnus: lfrågav:de Betänk, är redan af tre Stånd bifallet; vi tala således nu endast för vårt nöjes skull. Om R. o. Ad. vill dermed fortsätta, står det Ståndet fritt, men visserligen går en dyrbar tid derunder förlorad.
Tersmeden har sagt, att Utsk:t lösligt behandlat frågan och icke tagit i betraktande strandegares eller bolags rätt att bibehålla sjöar och kanaler vid nuv:de vattenhöjd.
Jag kan för min del icke inse, att Utsk:t förtjenar denna förebråelse.
Såvida vatten finnes i sjöar och kanaler, måste en lag för »af- eller tilledaride af vatten» äfven röra dem.
Hvartill skall då det påyrkade tillägget tjena?
Att insätta ordet »skyldigheter», torde äfven vara onödigt; ty der den ene har rättigheter, der har den andre motsvarande skyldigheter; det kan icke bestridas.
Jag anhåller om bifall Frih. Raab, Adam Christian:
De sista talarne, som yttrat sig i frågan, äro hufvudsakligen ense i sjelfva saken, ehuru de tvista om formen.
Om Utsk:t icke hade sträckt sitt tillstyrkande längre, än Gr.
Björnstjerna velat låta påskina, så hade ingenting varit att säga.
Men Lftsk:t har gått derutöfver och talat om jordegarnes rättighet, och då borde väl äfven andra egare hafva kommit i betraktande.
Detta är ett fel i Utsk:ts Betänk.; och om äfven 3 Stånd bifallit detsamma, så kan något inflytande dock uppkomma deraf, att R. o.
Ad. antager en bättre redaktion, emedan den föreslagna komiténs uppmärksamhet derigenom kan blifva fästad på frågan.
Jag skulle derföre tro, att då Gr.
Sparres förslag omfattar icke allenast jordegare, utan äfven egare till vattenverk och annan egendom, sä är det ett fullständigande af Utsk:ts förslag, som omöjligen kan skada, utan allenast gagna saken.
På denna grund tillstyrker jag bifall.
Saken är af så stor vigt, att jag anser det vara skäl att så noga som möjligt behandla densamma, samt att således alla dertill hörande detaljer upptagas i den underd. skrifvelsen.
Men då den af Utsk:t föreslagna skrifvelsen är af 3 Stånd antagen, torde det ändock ega sitt värde, att R. o. Ad. uttalar sin åsigt, synnerligast för att fästa uppmärksamheten på ett förhållande, som Utsk:t förbisett.
Om Utslct, såsom Frih.
Alströmer yttrat, hade stannat vid ordet »vatten», hade intet varit att anmärka.
Men genom de följ:de orden anser jag det hafva blifvit nödvändigt att utsträcka omfattningen af Utsk:ts tillstyrkan till alla, som kunna anses ega intresse i saken.
Jag tror der - Den 11 Februari e. m. 359 före, att det är skäl att R. o. Ad. antager det förslag, sorn Frih.
Sprengtporten framställt, hvarom jag får för min del anhålla.
Jag får först anhålla om upplysning, huruvida protokollsutdrag ankommit från de andra Riks-Stånden rörande deras beslut i denna fråga, äfvensom att jag sedermera måtte återfå ordet.
I ani. häraf tillkännagaf undertecknad, att, enligt ankomna prot.-utdrag, Preste- och Borgare-St:n bifallit ifrågav:de Betänk , men att någon officiell underrättelse om Bonde-St:s beslut i ämnet ännu ej erhållits. Frih.
Efter den upplysning, jag nu erhållit, anser jag att man torde kunna behandla frågan oberoende af de andra Riks-Ståridens beslut.
För min del skulle jag tro att det lämpligaste vore, att de, som icke äro belåtna med den redaktion, som Utsk:t föreslagit, förena sig om att yrka återremiss.
Utsk:t finge då taga saken i vidare öfvervägande och dervid jemväl skärskåda det af Frih.
Sprengtporten framställda förslaget.
I)å jag tillhör den afdelning af Ekon.-lJtsk:t, som behandlat denna fråga, kan jag icke underlåta att till besvarande upptaga den beskyllning, som Frih. Tersmeden gjort Utsk:t, då han säger, att denna fråga blifvit af Utsk:t lösligt behandlad.
Jag ber att i sådant afseende få upplysa, att frågan två gånger förevarit på afdelningen, utan att afgöras.
Först tredje gången blef den afgjord, sedan afdelningen likväl förut gjort sig underrättad om alla till dess lösning hörande förhållanden.
lJtsk:t stannade sedermera i det beslut, som nu föreligger till pröfning, och detta desto hellre, som Utsk:t var fullt öfvertvgadt om, att de sakkunnige män, hvilka skulle erhålla uppdraget att utarbeta ett förslag i frågan, ganska säkert komme att väljas så, att de, med inhemtande af andra länders lagstiftning i detta ämne, skulle kunna utarbeta ett fullständigt förslag.
Jag motsätter mig en återremiss derföre, att jag tror, det Utsk:t icke gerna kan fatta något annat beslut än nu skett; och jag hemställer till Frih Sprengtporten, om icke, genom begäran om det tillägg, han föreslagit, uppmärksamheten tillräckligt blifvit fästad på hvad Frih:n önskar.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag oförändradt.
Då jag med ani. af Frih. von Sclnilzenheims sista anförande finner, att de ledamöter, som icke tagit närmare kännedom om det förslag, jag afgilvit, möjligen föreställa sig att det är vidlyftigare än jag verkligen framställt, hemställer jag, huruvida icke detta förslag kunde få ånyo uppläsas. 360
Den 11 Febrnsri e. m.
I ani. häraf blef det af Frih.
Sprengtporten afgifne förslag i frågan uppläst.
Jag anhåller endast att i korthet få tillägga, att jag instämmer i den redaktion, som af Frih. Sprengtporten blifvit föreslagen, hvadan jag anhåller om propos. på bifall till densamma.
Jag gör det med aril. af Frih. Tersmedens begäran om återremiss.
Jag inser nemi. icke, hvartill den skulle tjena.
Det är officielt kändt, att två Stånd redan bifallit Utskds Betänk., och efter all anledning har det tredje Ståndet gjort likaledes.
Jag tror derföre, att om R. o. Ad. antager Frih.
Sprengtportens redaktionsförlag, så är det att förmoda, att om de andra Stånden inbjudas att deruti instämma, åtminstone något af dem skola finnas villige dertill.
Skulle dock så icke ske, återstår likväl R. o. Ad:s beslut, och derom lärer visserligen den ifrågasatta komitén komma att taga kännedom.
Jag är också fullt öfvertygad om att denna komité skall åt den vigtiga frågan gifva den utsträckning, som den kräfver.
Men i alla fall kan det icke vara ur vägen att R. o. Ad. uttalar sin åsigt.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Ordfm, att derunder hade yrkats dels bifall till Betänk:t, dels bifall till detsamma med följande, af Frih.
Sprengtporten föreslagna förändrade lydelse: »Att R.
St:r måtte i underd. skrifvelse till K. M. anhålla, att K.
M. täcktes åt sakkunnige män uppdraga att utarbeta förslag till en ny lag så val för afledande som tilledande af vatten, och hvaruti bestämmas jord- och strandegares rättigheter och skyldigheter i förhållande så väl till hvarandra som till innehafvare af vattenverk eller annan egendom, hvars rätt af en eller annan anledning må häraf vara beroende;» och dels slutligen återremiss af Betänk:t; hvarförutan Frih.
Sprengtporten anhållit, att derest hans förslag skulle vinna R. o. Ad:s bifall, inbjudning måtte aflåtas till de öfriga Riks-Stånden att deri sig förena.
Jlärefter framställde Hr Gr. o. Ordfm först propos. på bifall till Betänk:t oförändradt, hvartill svarades ja och nej i blandning, och sedermera propos. på bifall till detsamma med den af Frih.
Sprengtporten föreslagna förändrade lydelse, då svaren utföllo med starka ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Slutligen hemställde Hr Gr. o. Ordfm, huruvida R. o. Ad. behagade inbjuda de öfriga Riks-Stånden att förena sig i det af R. o. Ad. nu fattade beslutet; hvilket bifölls.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 31 sisth Januari och 7 dennes bordlagde Betänk.
N:o 55, i ani. af väckt Den 11 Febrnari e. m.
361 motion om npphäfvande af hittills gällande reglementen för vården af sockenmagasiner, samt öfverlemnande åt kommunalstvrelserna att öfver samma magasiner förfoga.
Det nu föredragna Betänk:t synes mig lemna ruin för åtskilliga anmärkningar.
För det första kan jag icke obetingadt medgifva, att det förhållande är för handen, som utgör sjelfva utgångspunkten för Utsk:ts förslag, att nemi. sockenmagasins-inrättningarne nu mera icke medföra det gagn, som ursprungligen dermed afsetts.
Åtminstone är detta förhållande icke allmänt.
Utsk:t har uppgifvit, att i Göteborgs- och Bohus-län för omkring 30 år sedan inga dylika inrättningar funnos.
Men under de sista 20 åren hafva, såsom af den nyligen offentliggjorda 5-årsberättelsen för länet kan inhemtas, icke mindre än 11 sådane inrättningar i nämnde län kommit till stånd.
Det torde bevisa, att denna anstalt der vunnit förtroende, och säkert är, att under de missväxter, som på sednaste tid hemsökt llere delar af länet, man funnit sig väl af dessa kredit-inrättningar, änskönt de icke kunnat afhjelpa undsättnings-behofvet till fullo.
Utslr.t har antagit, att delegarne i en sockenmagasins-inrättning icke ega att upplösa inrättningen utan K.
M:s tillstånd, och detta af det enda skäl, att, då genom 1842 års cirkulär K. M:s Befh:de bemyndigats att »fastställa förslag till nya eller ändringar och tillägg i redan varande reglementen för sockenmagasinerna», det icke tillika medgifvits att upphäfva sjelfva magasins-inrättningen.
Jag vet rätt väl, att i några speciela fall ansökningar till K.
M. inkommit om tillstånd att förvandla magasiris-inrättningar till penningeunderstöds-anstalter för skolor, fattigvård o. s. v., och att K.
M. dertill lemnat sitt begifvande; men detta bevisar ej något i afseende å den ifrågastälida rättsgrunden.
Samma frihet, som eger rum i fråga om bildande af sådane enskilda stiftelser, måste obestridligen gälla äfven i fråga om deras upphörande.
Och enskilda äro dessa stiftelser lika mycket som sparbanker, ränteförsäkrings-anstalter, o. s. v. Icke sökes sanktion å reglementen, för att göra dem everldeliga, utan för att åt ölverenskommelserna gifva lagligen bindande kraft, så länge inrättningarne äro till.
Dessutom är Utsk:ts åberopade motif nu mera icke tillämpligt.
Genom K. Kung. den 22 Mars 1861 har nemi. 1842 års cirkulär erhållit den ytterligare utsträckning, att K. M:s Beflnde bemyndigats att pröfva och fastställa så väl förslag till särskilda genom menighets-föreningar tillkomna stiftelser på landet, som ock förslag till byggnads- och brandordningar samt reglementen för sparbanker m. m. i städerna, äfvensom att, när förslag till upphäfvande af eller ändringar eller tillägg i dylika reglementen eller ordningar ifrågakomma, desamma på lika sätt till pröfning upptaga.
Utsk:t har hemställt, »att vederbörande kommunal-stämma må ega att vidtaga de förändringar med distrikt- och sockenmagasiner, som af stämman nyttiga anses.» — Är magasinet 362 Den 11 Febrnari e. m. socknens tillhörighet, behöfver kommunal-stämman ej särskildt bemyndigande att förvalta inrättningen.
Men i många fall är detta icke förhållandet.
Området för magasins-föreningen sammanfaller ej heller alltid med området för kommunalstämman.
Det förra omfattar understundom distrikt af flere socknar och, å andra sidan, kunna äfven enligt gällande kommunal-författningar, 2:ne socknar bilda en kommun och följaktligen hafva gemensam kommunalstämma.
Derjemte må ihågkommas, att många magasins-föreningar låta, enligt sina reglementen, inrättningarne uteslutande förvaltas genom af delegarne valda föreståndare.
1 alla dessa fall skulle, enligt ötsk:ts förslag, den ifrågav:de kommunal-myndigheten komma att förfoga, åtminstone delvis, öfver andras egendom.
Utsk:t har slutligen hemställt, att tillåtelsen att minska eller indraga sockenmagasins-inrättning måtte förknippas med det vilkor, att »det derigenom erhållna kapital under behörig kontroll bibehålles, samt räntan deraf fortfarande användes till samma ändamål, hvartill afkastningen från magasinet hittills utgått.» — A ett eller annat ställe finnas visserligen donerade andelar i sockenmagasins-fonder, för hvilka ett sådant vilkor vore fullt behörigt.
Men detta utgör sällsynta undantag.
I många fall ligger det ett oöfverstigligt hinder för ett sådant vilkor uti sjelfva reglementet.
Såsom exempel derpå vill jag blott uppläsa en enda § i ett sockenmagasins-reglemente, som jag här tillfälligtvis fått i mina händer.
Detta reglemente är utfärdadt d. 5 Sept. 1840 för spanmåls-magasin i Flens socken af Nyköpings län.
Tredje §;n deraf lyder så: »Skulle denna inrättning uti en framtid af ett eller annat skäl upphöra, så kommer upplösningen att ske på det sätt, att spanmålen återlemnas till delegarne i förhållande till hvars och ens insats.»
Att det föreslagna vilkoret, tillämpadt på sockenmagasinsföreningar med sådane reglementen, innebure den grofsta rättskränkning, torde medgifvas äfven af dem, som anse tillstånd af regeringsmagten vara erforderligt till föreningarnes upplösning.
Jag tror mig med det anförda hafva ådagalagt, att Utsk:ts ifrågav:de förslag är dels opukalladt, dels overkställbar!, dels syftande till obehörigt ingrepp i den enskilda egande-rätten och hemställer alltså vördsamt, att Betänk:t må förkastas.
, Frih. Hermelin, Carl:
Jag har icke fullkomligt hört hvad den siste värde talaren yttrat; meri jag ber att få erinra derom att dessa sockenmagasiner icke äro statens, utan delegarnes tillhörighet. K. M. eller R.
Skr kunna således icke deröfver besluta, utan dessa delegares hörande, och man kan derföre icke öfverlåta förvaltningen deraf åt kommunal-stämman, utan att delegarne gå in derpå.
Vi må komma ihåg att sammanskotten vanligen grundade sig på hemmantalet, och att de, som sitta i kommunalstämman, äro helt andra, än de som bildade sockenstämman.
De kunna komma att bestå af landtbrukare, handlande och kapitalister, som icke hafva någon andel i dessa ma - Den II Februari e, m. 363 gasiner.
Jag tror derföre att det tillhör delegarne att sjelfva besluta, huruvida de vilja gå in till K. M:s Befhtde med anhållan om sakens reglering; men att R.
M. anhålla om en allmän föreskrift i detta hänseende, kan jag icke gå in på.
Vi veta att kommunal-nämnderna ega befogenhet att besluta öfver alla inom kommunen befintliga kassor, innan man nttaxerat några nya afgifter, och jag anser deruti ligga ett ganska vådligt prejudikat.
Om det förhållande, som den siste värde talaren antydt, nemi. att det är jordegaren, som gjort tillskott till socken-magasinerne, egde rum öfverallt, så skulle det väl kunna försvaras, att kommunalstämman deröfver finge besluta.
Men i åtskilliga orter äro magasinerna inrättade genom lotter eller på samma sätt, som bolag, så att hemmansegarne till en del äro delegare deruti, men till en annan del icke.
Sådant är åtminstone förhållandet med det magasin, som är inrättadt i en socken nära Kalmar, nemi.
Ryssbylund.
Der skulle det besynnerliga förhållande komma att ega rum, att kommunal-stämman komme att besluta öfver huru enskildes egendom skulle användas, och att den skulle kunna tvinga dem att förvandla sin egendom i penningar, äfvensom sedermera bestämma huru det influtna kapitalet skulle användas.
Förmodligen har Utsk:t icke kändt detta förhållande, eller vetat, huru härmed rätteligen sig förhållit.
Jag skulle af sådan orsak velat yrka afslag på Betänkt; men då jag kommit att tala om sockenmagasiner, må jag väl framhålla det ofog, som med dem bedrifvas till enskildes fördel.
Det ligger nemi. ingen svårighet uti att få dessa magasiners tillgångar utlånade mot 4 kappar på tunnan, och det är således de fattige, som, när de nemi. kunnat skalTa sig borgen, begagna sig af dessa lån.
Magasins-fonden är vanligen derföre blott en skuldfordran hos de fattige emot de fattiges borgen.
En sådan ockringsanstalt vore väl att kunna undanrödja.
Det skulle jag anse vara ett ganska tacksamt arbete, och af sådan orsak vill jag icke instämma i begäran om afslag, utan anhåller om återremiss.
En temligen lång erfarenhet har stadgat min öfvertygelse, att soekenmagasinerne numera äro hvarken nödige eller nyttige, med undantag möjligen för någon fattigare skärgårdstrakt eller sådana orter, sorn företrädesvis hemsökas af frost-skador.
Men den stora nytta, sorn afsågs med dessa magasiner, när de för många år sedan inrättades, är numera icke för handen.
Jag har sagt att dessa anstalter numera vore hvarken nödiga eller nyttiga; men jag anser också Utsk:ts hemställan vara lika litet nödig eller nyttig.
Det har af en föreg:de talare blifvit upplyst, att ett ganska betydligt ingrepp i egande-rätten mångenstädes skulle komma att ega rum, i fall en författning i den af Utsk:t förordade syftning komme att ut - 364 Den 11 Febronri e. m. färdas.
Magasinerna kunna ganska väl upphöra, om och der de enskilda egarne hos K. M:s Befh:de göra framställning derom.
Detta skulle jag anse förmånligt, och på grund af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag om afslag å Betänk:t.
Man må om sockenmagasinernas nytta ega hvilken öfvertygelse som helst, så kan väl deraf icke följa ett berättigande för stats-makterna att fråntaga en person hans egendom, för att öfverflytta den på en annan.
Detta skulle likväl blifva händelsen, derest Uts:ts förslag antoges.
Föregående talare hafva redan anfört åtskilliga dem bekanta förhållanden, sorn skulle föranleda en sådan påföljd, och flere andra skulle af mig kunna omförmälas, men jag tror att sådant icke behöfves för frågans bedömande.
Magasinerna äro bildade genom enskildes tillskott.
De, som hafva gjort tillskotten, måste då naturligtvis äfven ega rätt att öfver det sammanskjutna förfoga.