Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man vill se exempel uppå, huruledes förut fattade tankar kunna bringa äfven eljest -opartiska män till satser, vida farligare i deras följder än de förmenta olägenheter, man genom dem tror sig kunna undanrödja, så erbjuder sig ett sådant exempel uti tvenne ledamöter, Hrr Cederschjölds och Dalmans yttranden i denna sak.
Etsk. tillstyrker, ”att R.
M:s kännedom öfverlemna stadgar och reglemente för Bankens rörelse och förvaltning, samt derjemte i und. anhålla, det K. M., i händelse han finnér förenämnde stadgar och reglemente icke strida med de i banklagen af d. i Mars i83o fastställ - 36
Den 4 Maj f. m. da grunder, i nåder täcktes desamma, i hvad de röra allmänheten, låta på vanligt sätt kungöra.”
Jag frågar, om detta tillstyrkande kan anses åsyfta K.
M:s sanction eller godkännande af reglemente, då pröfningen inskränker sig dertill, huruvida de tagna besluten stå i öfverensstämmelse med banklagen eller icke, samt om i förra fallet promulgation bör äga rum af den del utaf reglementet, som rörer allmänheten.
Hr Cederschjöld har sagt, att hvad som varit lagligt och lofligt i i5o år i afseende å bankens lagstiftning, det skulle ock vara lofligt ännu,' och han har tillika erinrat, huru det tillgick i Gustaf III:s tid; hvarförutan han slutligen åberopat ordalagen i sista Ständers beslut, rör:de bancoreglementets communication med K. M.
Hvad nu först angår frågan om olofligheten, så frågar jag, om Hr Cederschjöld räknar bland tillbörligheterna, att t. ex. 11.
St. på I74°_,:alet gifvit Konungens Rådkammare en skrapa, för det den ej nog lätt gifvit sitt bifall till Bankens tillslutande, eller att R.
St. år 1818 inställde Bankens skyldighet att betala.
Jag erkänner visserligen, att i8og års händelser gjorde en brytning nödvändig, men loflig var den visserligen icke.
Vidare hemställer jag, om icke, då Gustaf lil, vid promulgationen af 11.
Strs beslut, nyttjade ordalagen, att de skulle befordras till verkställighet, sådant icke innebar förutsättningen af en pröfning, att hvad R.
St. beslutat icke kränkte allmän eller enskild rätt, eller att detsamma icke angick något rättsförhållande.
Vidare hemställer jag, om icke termerna i sista riksdagsbeslutet innefatta just detsamma, som nu är begärdt; ty om K.
M. då funnit några af R.
St. fattade beslut stå i strid med lag, så hade K.
M. ©tvifvelaktigt ägt rätt att deråt vägra sin promulgation.
Hr Cederschjöld har ytterligare sagt, att då lahnännen, hvar i sitt Stånd, ägde vaka deröfver, att allting tillginge lagligt, någon lagstiftning för Banken icke kunde beslutas, som vore i strid med allm. lag.
Denna garanti synes mig likväl icke tillräcklig, ty talmannens opinion kunde tilläfventyrs vara sådan, att han ej ansåge såsom olagligt, hvad som verkligen vore det, att icke tala om, snart sagdt, omöjligheten för talman att granska hvarenda speciel frågas öfverensstämmelse med allm. lagen.
Nog af, att talman måste tillse, huruvida den står tillsammans med grundlagen; och i öfrigt, äfven om talman vägrade propos., kunde ju en knapphändig majoritet i Constit.Utsk. ålägga honom att framställa denna propos., och då vore ju i alla fall dörren öppnad för olagligheterna.
Hr Cederschjöld har vidare uttryckt sin tillfredsställelse öfver Ständernas afslag å Konungens delaktighet i bancolagstiftningen.
För min del vill jag tvärtom deröfver uttrycka min ledsnad; ty ehuru icke ens fråga varit om fattande af ett olagligt beslut i dessa ämnen (om jag undantager den obetydliga ändring, som blifvit beslutad i grundfondens belopp), hemställer jag likväl, om ett sådant beslut
Den 4 Maj f. m. 37 gått igenom, som t. ex. ang;de en oinskränkt credit på Banken för Jtiksg.cont. — ett beslut, hvilket ej varit olagligt—, hade det då icke varit bra , om Konungen haft ett ord med, för att hindra ett för sedelinnehafvarenS säkerhet så vådligt beslut.
En annan talare, Ilr Dalman, har trott, att den af Utsk. föreslagna hemställan, om den bifölles, iemnade K.
M. rätt att efter behag utsoffra ur reglementet hvilka stadganden sorn helst och förkasta desamuta, och den värde talaren liar vidare sagt, att K. M., ulan behof af en sådan hemställan i de delar, som erfordrade K.
M:s promulgation, ägde utöfva sin rätt att en sådan vägra.
Jag hemställer till den värde talaren, om man här icke förbisett, att Utsk. alldeles icke tillstyrkt 11.
M:s sanclion å bancoreglementet, utan blott velat tillse, \itt Konungen ej måtte betagas rättigheten att pröfva, huruvida en financiel lag, som gäller för Svenska folket och som skall genom Kronans embetsman verkställas, är i strid med allm. lag.
Man har åberopat 16 5 Reg.F. oell sagt, att denna gjorde tillfyllest för att berättiga Konungen att hindra 11.
St. försämra myntet.
Denna är öfverförd från Sveriges äldsta lagar och innefattar ganska vackra grundsatser, men ingenting bestämdt.
Skulle den tillämpas i hela sin utsträckning, så ser jag icke någon gräns för Konungens rätt att blanda sig nästan i allt, och hans magt öfver Banken klefve då säkerligen mycket vådligare än den, som blifvit honom af R.
St. förvägrad; ty om Konungen skulle äga rätt, på grund af 16 § Reg.F., att controllera R.
St:s förvaltning af Banken, så vore ju sådant detsamma som att tillåta Konungens rådgifvare att yttra sig öfver alla de frågor, hvilka ägde gemenskap med denna förvaltning; och vore icke denna rätt mycket mer vidsträckt?
Vidare har Hr Dalman sagt, att, i händelse R.
St. fattade olagliga beslut, K.
M. ägde anbefalla sin Just.canceller att derför actionera Baricofullmägtige, i händelse de verkställde sådana beslut.
Jag hemställer likväl, hvad följden skulle blifva af ett sådant correctiv, eller om det är rätt att lemna åt R.
St:s egna ombud alt pröfva lagligheten af sina principalers beslut, då man nekar Konungen en sådan rätt; ty jag kan väl ej föreställa mig, att Hr Dalmans mening varit, det fullmägtige skulle vara skyldiga att först verkställa R.
St:s beslut, och sedan underkastas action.
Då jag således icke finner några giltiga skäl anförda mot sjelfva saken, så, ehuru jag anser redactionen hafva både kunnat och bort vara bättre uppställd, finner jag likväl icke deruti tillräcklig anledn. att återremittera betänk., helst vi förut bifallit vida sämre redactioner, samt vi icke häfva mer än 16 dagar till d. 20 Maj, dä riksdagen är utsatt att afslutas.
Efter det ovärderliga opus, hvarmed Gr. 38 Den 4 Maj f. m.
Frölich undfägnat It. o. Ad., om publicisteri, om misstroendets hydra, om Hrr Stuart och Helleday m. fl., om Regeringens receptivitet af den adle Gr:s trogna tjenster m. rn., detta allt framstäldt i det slags bildspråk, som utmärker Hr Gr:s scripta, och hvilket gör det för vanligt profant folk särdeles svårt att få rätt reda uppå Hr Gr:s mening, torde det vara förgäfves för mig alt bjuda till att i denna tvist mäta mig med Hr Gr., utan anhåller jag att endast få fästa mig vid den mindre poetiska behandling af denna fråga, som tvenne andra ledamöter, Frih.
Cederström och Hr Rosenblad, deråt lemnat.
Man liar sagt, att jag har orätt i den sats, att Konungen genom åklagaremagten äger vaka öfver iakttagande, å R.
Sirs,sida, utaf i83o års banklag, och att Konungen icke äger eller bör äga någon annan rätt för vidmagthållandet af denna lag, än af alla andra lagar.
Jag skulle likväl tro, att om man kastar bakom sig de stridiga åsigterna i denna speciella fråga, och från dess princip undersöker saken, skall man finna, att den förhåller sig såsom jag påstått; ty jag kan icke föreställa mig, att R.
Strs fullmägtige skulle kunna genom sina principaler berättigas eller af dem tillförbindas alt begå olagligheter, utan någon rättighet för Konungen, såsom lagarnas högste vårdare, att förhindra sådana olagligheter.
St. befallde fullmägtige att hädanefter icke utvexla en r:dr i silfver för mindre än i44 sk i sedlar, så frågar jag, om icke en hvar enskild eller Konungens Just.canceller kunde i Hofrätten öfverklaga ett sådant förhållande, hvarefter Hofrätten, enligt i83o års banklag, genom formlig dom ålade fullmägtige att, utan afseende på R.
St:s beslut, verkställa utvexlingen efter 128 sk:r.
Sådant föreställer jag mig förhållandet vara med alla sådana R.
St:s stadganden, som tilläfventyrs kunna stå i strid med gällande lag.
Deras verkställighet kan nemi. af domaremagten inhiberas.
Hvad deremot rörer sådana förändringar i reglementet, hvilka erfordra den executiva magtens handräckning och som äro af natur att behöfva Konungens promulgation, t. ex. fråga om straffränta, om en särskild rättegångsordning för utkräfvande af Bankens fordringar m. fl., så följer det af sig sjelf, att, derest
Konungen vägrar sitt bifall till promulgation deraf, sådana stadganden komma att förfalla.
Detta i sjelfva principfrågan och för att visa, huru oklart man tänkt sig denna, då man velat öfverlemna till Konungen en pröfningsrätt, som endast tillkommer dorn aremagten.
Men saken har ännu en annan sida, hvarifrån betraktad oformligheten af den föreslagna und. skrifvelsen äfven visar sig.
Denna skrifvelse åsyftar nemi., att hela reglementet skall af Konungen granskas, på det Konungen må tillse, huruvida detsamma strider mot i83o års banklag eller ej.
Men låtom oss tänka, hvartill sådant tjenar.
Antingen är ett stadgande i reglementet af den beskaffenhet, Den 4 Maj f. m. 39 att det förfaller, så vida Konungen icke promulgerar det till efterrättelse, eller ock är det sådant, att det kan verkställas utan behof af Konungens promulgation.
I förra fallet äger Konungen en lika naturlig som obestridlig rätt att säga: ”Jag samtycker icke till detta stadgande, emedan jag anser det vara stridande mot grunderna i i83o års banklag, eller ock af något annat skäl.”
Uti sednare fallet åter äger Konungen emot 72 § Reg.F. icke rätt att säga någonting.
Nu säger likväl Konungen: ”De och de stadgarna, som angå Bankens lånerörelse, dess förvaltning &c., anser
Jag vådliga för realisationens bestånd och stridande mot i83o års banklag.
Jag godkänner dem således icke.” Nå väl, hvad blifver resultatet?
St. hafva anbefallt sina fullmägtige att ställa sig det af BancoUtsk. utfärdade reglemente till efterrättelse, och de äro vid ansvar förbjudna att emottaga befallningar af några andra.
Regeringens ogillande tjenar således till ingenting annat, än att compromettera henne sjelf.
Någon annan magt kan icke hvarken genom den nu föreslagna eller någon annan skrifvelse, tillkomma Regeringen i afseende å pröfningen utaf bancoreglementet, än att hon för hvarje särskild förordn , som genom henne utfärdas rör:de Banken, tillser, huruvida den står tillsammans med j83o års lag.
Denna sednare rätt åter äger hon, utan att brcoreglementet behöfver till henne af R.
St. öfverlemnas, och utan att R.
St. behöfva hos Regeringen anhålla, att hon icke skall utfärda till allmänhetens efterrättelse ett lagstridigt stadgande.
På sådant sätt betraktar jag saken, och på dessa grunder anser jag Gr.
Frölichs motion både öfverflödig och obehörig; ty jag kan icke tänka mig, att det är behörigt inom ett lagbundet samhälle, att i de mål, der den ena Statsmagten äger lagstiftande rätt, hon på förhand skall fråga den andra, om de af henne meddelade föreskrifter äro stridande mot lag eller icke.
Jag vidblifver den öfvertygelsen, att det endast tillkommer domaremagten att för hvarje särskildt fall pröfva, huruvida lag är öfverträdd eller ej, och att ett af Regeringen utfärdadt b:coreglemente skulle försvaga, i stället för att stärka, helgden af i83o års banklag, hvilken nu äger en ytterligare garanti för sitt bestånd uti den större oföränderlighet, som den har, i jemnförelse med stadgandena i ett reglemente, och hvars tillkomst endast från en sådan synpunkt kan rättfärdigas.
Hvad angår sjelfva redactionen, så är det visst sannt, att en sämre tilläfventyrs kunnat erhållas; men om meningen är, såsom några talare här synas förmoda, att nemi. blott sådana beslut eller stadganden i reglementet, som genom Regeringen skola för allmänheten kungöras, borde underkastas Regeringens pröfning, så bekänner jag uppriktigt, att denna mening är särdeles illa uttryckt; ty då det heter, ”att R.
St. borde hos K. M. anhålla, det K. M., i händelse han finner de af R.
St. be - D c n 4 M a j f. m. slutade stadgar och reglementen för Banken icke strida med grunderna i i83o års banklag, i nåder täcktes desamma, i hvad de röra allmänheten, låta på vanligt sätt kungöra;” så torde någon annan slutsats af denna ordställning icke kunna dragas, än att R.
M. måtte granska hela reglementet, men att, om K.
M. funne något deruti, sorn stridde mot i83o års banklag, han icke måtte promulgera ett enda stadgande.
Vore åter meningen så oskyldig, att man endast ville anhålla om K.
M:s pröfning af reglementet i de delar, som erfordra Regeringens promulgation, så ser jag icke, hvarföre ej Gr.
Frölich gjort sig deri mödan att utplocka sådana stadganden, som erfordra promulgation, de der, efter hvad man sagt mig, lära inskränka sig till antalet af 4 elier 5.
Men spelet är nog icke så rent, och jag fortfar derför att yrka afslag å betänk.
Mig synes 2:ne särskilda frågor har böra tagas under öfvervägande: den första, om stadgar och reglementen för Banken skola till Konungen öfverltmnas, för att, i hvad de röra allmänheten, promulgeras, samt den andra, om roellanmeningen, ”i händelse K. M.
Anner dessa stadganden och reglemente icke strida med de i banklagen af d. i Märs i83o fastställda grunder,” bör godkännas eller icke.
Inom dessa punkter tyc\as de olika åsigterna begränsas.
Hvad således först angår öfverlemnande!, så och då 7 § i i83o års banklag uttryckligen förmår, att alla stadgar och reglementen, ang:de Bankens rörelse och förvaltning, skola upprättas i noggrann öfverensstämmelse med de i nämnde lag fastställda grunder, anser jag det tydligt och klart, att Konungen, som enl. 87 § Reg.F. stiftat denna lag tillsammans med R.
St., jemväl äger såväl rättighet som pligt att vaka öfver lagens efterlefnad.
Huru skall då Konungen kunna fullgöra denna pligt?
Icke på annat sätt, än att han sättes i tillfälle att veta, hvad denna lag innehåller: och huru skall han få veta detta?
Jo, endast derigenom, att lagen till hans kännedom öfverlemnas.
Om således det är en pligt för R.
M. öfverlemna b:coreglementet, sä bjuder väl grannlagenheten och vördnaden, att öfverlemnande! sker af R.
St. sjelfva och icke af en underordnad auctoritet, deras fullmägtige.
Jag vet väl, att detta öfverlemnande vid sista riksdag uppdrogs åt fullmägtige; men i motiverna derför yttrades dock, att R.
St. nödgats vidtaga denna utväg, emedan reglementets utskrifning före riksdagens upplösning icke medhunnits, Detta kunde också då lättare låta sig göra, emedan tillämpningen af i83o års lag då ännu icke inträdt; och örn Konungen således funnit något i reglementet stridande mot lagen, hade han icke tillåtit utvexlingens början.
Nu är deremot förhållandet helt annorlunda, sedan Banken är öppnad till D e n 4 Maj f. ra. till vexling; då fordras oundgängligen, att K.
M. får del af reglementet, för att pröfva, huruvida något stadgande deri står i strid med den lag, som är att anse såsom realisationens egentliga palladium.
Beträffande den mellanmening, Utsk. framställt, innefattande en anhållan till K.
M. att pröfva, om bancoreglementet icke strider mot banklagen , så medger jag ganska val, att denna tirad kunnat vara borta, emedan Konungen enl. 16 § Beg.F. och 7 § i banklagen af i83o är både berättigad och förpligtad att, oaktadt Ständerna icke derom yttra ett ord, likväl vägra promulgation å alla de stadganden i reglementet, som Konungen kan finna i strid med grunderna i banklagen.
Då således Konungen i alla händelser är skyldig att vidtaga en sådan pröfning, anser jag visserligen mellanmeningen öfverflödig; men sedan den influtit, anser jag det olämpligt att borttaga densamma, emedan sådant kunde leda till möjligen irriga begrepp.
Jag ber nemi. R, o. Ad. erinra sig, att för ett penningeverk är crediten det hufvudsakligaste.
Om nu mellanmeningen uteslutes, skulle detta kunna tydas på det sätt, att vi frukta granskningen, och att något för realisationens bestånd vådligt stadgande, stridande emot banklagen, verkligen deri influtit.
Jag befarar, att sådant skulle menligt inverka på Bankens credit; och då jag icke inser någon fara i BancoUtskrs hemställan, yrkar jag, på ofvan anförda grunder, bifall till Utsk:s betänk.
Jag har i sanning under inne var. riksdag, dels å detta rum och dels uti det Utsk., hvaraf vi begge äro ledamöter, sett så många prof på Gr.
Frölichs vidunderliga förhållande, att några Hr Gr:s besynnerligheter icke vidare kunna väcka någon förundran hos mig; eljest borde det väl hafva förefallit mig, likasom hvar och en annan, både oförklarligt och underligt, att Hr Gr. uti sitt nu upplästa, mångordiga anförande ådagalägger cn synbar obelåtenhet dermed, att Hr Gr. ändtligen en gång i verlden lyckats i BancoUtsk. genomdrifva någon Hr Gr. ömt på lijertat liggande sak.
Vid ett annat tillfälle, då den af mig understödda mening, oaktadt Hr Gr:s nitiska motstånd, segrade inom Utsk., sökte Hr Gr, tröst för sitt nederlag derigenom att inför R. o. Ad. apostrophera mig.
Jag hoppades derföre, att jag nu, sedan Hr Gr. tillfälligtvis förmått vinna pluralitet inom Utsk. för sin mening, skulle åtminstone under denna discussion blifva förskonad från obehaget af Hr Gr:s apostrophering.
Af Hr Gr:s yttrande finner jag dock, att äfven dessa mina förhoppningar varit bedrägliga.
Hr Gr. har från sin höga ståndpunkt täckts nedlåta sig att till mig framställa några frågor.
Så vidt jag, under uppläsningen af Hr Gi-:s vida omkring sväfvande arbete, kunnat få någon förnuftsenlig reda på den i dessa frågor verkligen inas II. . 6 4» Den 4 Maj. f. ra. svepta meningen, skall jag nu försöka att besvara en del af Hr Gr:s framställningar.
Hr Gr. har frågat, om icke min mening varit att uppskräma opinionen?
Innan jag ingår i besvarandet af denna fråga, anhåller jag att få meddela den upplysning, att, då Hr Gr:s motion om b:coreglementets öfverlemnande till K.
Mis sanction förevar inom Utsk., en af dess ledamöter, som under sednare tider varit Hr Gris trogne vapendragare, just förklarade, det man, för att icke uppskräma opinionen, sorgfälligt sökt undvika att begagna ordet sanction.
Häraf torde man med visshet kunna sluta, att åtminstone hos den del af Representationen, hvars talan Hr Gr. i detta mål fört, meningen ingalunda varit, att det ifrågavar. förslaget skulle uppskräma hvarken nationen eller dess ombud, utan att detsamma skulle "helt tyst och stilla” genomdrifvas.
Att denna plan misslyckats derigenom, att berörde förslag väckt en allm. oro både inom och utom Representationen, är visserligen, särdeles för den, som uppgjort planen, ganska ledsamt och beklagligt.
Jag anser mig dock böra försäkra Hr Gr., det min mening icke heller varit att genom den klandrade reservationen väcka någon skrämsel hos allmänheten; men då jag sjelf med verklig oro emotsåg de i flerfaldiga hänseenden högst betänkliga följderna af Hr Gris förslag, ansåg jag mig både berättigad och förpligtad att ej allenast förklara, det jag icke biträdt detsamma, utan ock uppgifva de skäl, hvarpå min åsigt om förslagets olämplighet och olaglighet hufvudsakligen grundade sig.
De af Hr Gr. omtalade larmskott har jag ännu icke fått höra, hvadan jag således icke kan yttra mig om desamma.
Deremot är jag i tillfälle att, såsom tillägg till de underrättelser, hvilka förekomma i Hr Gris anförande, meddela några ytterligare upplysningar angide tillkomsten ej mindre af den utaf Hr Gr. ronde nu ifrågavar. ämne väckta motion, än ock af det deraf föranledda utlåt.
Denna motion väcktes först å den afdeln. af Utsk,, som Hr Gr. företagit sig att i egen person såsom ordförande leda.
Då några tjenliga förberedelser då ännu icke lära blifvit vidtagna, rönte Hr Gr. till en början icke större framgång för sitt framställda välvilliga förslag, än att, oaktadt det var kraftigt understödt af Hr Gr. sjelf medelst både långa och konstiga tal, blott en enda röst kunde erhållas för detsamma vid den derom anställda votering.
Man hoppades derföre, att detta nya foster af Hr Gris riksdagsmannaverksamhet, hvilket blifvit likasom qväfdt i dess födsel, icke skulle vidare låta höra af sig.
Men elter någon tids förlopp, hvarunder åtskilliga utskisledamöters uppmärksamhet lärer blifvit fastad å de särskilda omständigheter, som gjorde det af Hr Gr. framställda förslaget utmärkt fördelaktigt i både enskildt och allmänt hänseende, blef detsamma i en något förändrad form förnyadt i Utskis plenum under mera gynnande auspicier.
Genom väljandet af en högst lämplig tidpunkt för denna frå - Den 4 Maj f. m. 45 gas afgörande tillkom nemi., medelst en pluralitet af i5 röster mot en minoritet af t4, det beslut, som innefattas uti nu förevar, betänk., emot hvilket likväl sedermera ej mindre än 20 ledamöter af Utsk. sig reserverat.
— Beträffande det misstroende, för hvilket Ilr Gr. behagat beskylla mig, måste jag visserligen medgifva, att jag, likasom nästan hela den delen af Svenska folket, som gjort bekantskap med Hr Gris politiska personlighet, hyser verkligt misstroende till densamma.
Ett sådant misstroende torde dock Hr Gr., som förmodligen ännu har i friskt minne sina mångfaldiga bemödanden att framlocka detsamma, vid närmare eftersinnande finna något ursägtligt.
Hr Gris nu sednast ådagalagda nit alt gifva bicolagens 7 § en tydning, som vid denna lags stiftande icke ens var ifrågasatt, i väsendtlig mån bidragit att öka detta misstroende både för Hr Gr. sjelf och. dess produQter, torde icke heller kunna bestridas.
Man lärer också svårligen kunna tänka sig en åtgärd, mera tjenlig att väcka allmänt misstroende, än framställandet af ett förslag, enligt hvilket den nyss åberopade verkligen oskyldiga lag-§:n skulle erhålla en, vid dess antagaude,icke anad tolkning.
Då man af ett sådant stadgande, som i denna § förekommer, söker alt draga den slutsats, att reglementet för Bankens förvaltning skall på grund deraf, tvärtemot grundlagarnas uttryckliga föreskrift, underställas K.
Mis pröfning, torde det också vara förlåtligt, om hvar och en, som anser sig efter sin yttersta förmåga böra förekomma hvarje inskränkning i Svenska folkets grundlagsenliga rättigheter, i'öjer något misstroende till den, som bringar dylika försök å bane.
— Hr Gr. har vidare framkommit med den anmärkningsvärda uppgiften, att riksdagen skulle blifva förlängd genom underlåtenheten att till K.
M. öfverlemna bieoreglementet.
Huruvida icke en sådan förlängning just skulle blifva det första egentliga resultatet af Hr Gris förslag, lärer en hvar lätteligen kunna bedöma.
Efter vanligheten är det äfven vid denna riksdag omöjligt för BancoUtsk. att förrän under sista dagarna af densamma kunna fullända berörde reglemente.
Om nu reglementet skall derefter särskildt utskrifvas, för att insändas till K. M., och Dess nåd. svar afvaktas, hvilket åter icke lärer kunna erhållas, förrän Högstdensamme hunnit genomgå och pröfva detta vidlyftiga arbete, torde sådant, äfven om K.
M. icke skulle finna sig föranlåten att i anledn. deraf afgifva några nya proposir, komma att fördröja riksdagens afslutande både en och annan vecka.
Det synes mig dessutom både oformligt och olämpligt, att B.. St. ingå till K.
M. med en så obestämd framställning i afseende på det af deras BancoUtsk. uppgjorda reglementes promulgerande, som den Hr Gr. föreslagit.
Det förefaller åtminstone mig, sorn ordningen och allmänt antagna former skulle fordra, att R.
St. något närmare bestämde eller åtminstone antydde de delar af detta regleiaen - 44 D c ifi 4 Maj f. m. te, hvilka de ansågo böra, genom K.
M:s derom utfärdande nåd. kungör., komma till allmänhetens kännedom.
Men för att, särdeles i afseende på lånerörelsen, kunna med noggrannhet bestämma hvilka stadganden uti det nya brcoreglementet böra uti en sådan kungör, införas, äfvensom med tillförlitlig säkerhet kunna afgöra, hvilka öfriga nya eller förändrade omständigheter dervid behöfva iakttagas, erfordras en både vidlyftig och tidsödande granskning af alla äldre, tid efter annan utfärdade, ännu gällande föreskrifter yör:de dessa ämnen.
Då jag nu anser R.
St. hvarken kunna eller böra besvära Regeringen med detta för dess egentliga befattning helt och hållet främmande arbete, och då detsammas uppdragande åt BancoTJtsk. skulle förorsaka en betydlig tillökning i dess göromål, och således i samma mån aflägsna tidpunkten för dessa göromåls och riksdagens derpå beroende afslutande, kan jag icke föreställa mig någon annan fullt lämplig och ändamålsenlig utväg, för att få de ifrågavar. delarna af reglementet genom K.