Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flocken skingrade sig skrikande, men i stället för att taga vägen hemåt sprang mor Malenas höna åt foderladan till.
Det var en fräckhet utan like.
Nils Mattsson slungade ännu en sten — större än den första — efter den flyende.
Och den tog.
Nu var det en egenhet med Nils Mattsson, att han kunde vara hur elak som helst emot menniskor, men emot djur var han till ytterlighet blödig.
Om det så inte var mer än en tordyfvel, som fallit på rygg och låg och spelade i luften med sina makliga ben, så måste han böja sig ned och med ett långt, stönande »a-ah» hjelpa honom på fötter igen med sitt styfva pekfinger.
När han nu slog efter hönan hade han mor Malena i sina tankar, men när han träffat, fans det ingenting annat än det misshandlade djuret.
Allt hade varit ett ögonblicks verk, och innan han hunnit företaga sig något hade hönan, flaxande med vingarne och med det afslagna benet dinglande vid sidan, flyktat till en stor rishög, som låg i ett hörn af gården, och hvari hon stum och utan en klagan hasade sig in.
Derifrån kunde hon, om hon orkade och ville, krypa ut under planket och komma hem till sitt igen.
Så långt var allt godt och väl, men Nils Mattsson mådde ordentligt illa, och med ångrens tagg i sitt hjerta gick han in i stugan.
När mor Malena senare på eftermiddagen, bort emot qvällen, kom för att fråga efter sin höna, var han emellertid morsk nog, stod på gården och rökade pipa.
Först tittade mor Malena endast in om porten, och han låtsade icke se henne, utan stod stilla på den af en qvarnsten bildade förstugutrappan, betänkande sig på hvad han skulle säga.
Mor Malena var lång och stor, men genom en ödets ironi råkade hon alltid få kjolar, som sytts till små fruntimmer, hvilket gjorde att de oftast släppte en half aln upp på benet.
Och hvilka ben!
Det fans hvarken vador eller smalben; de voro som timrade af godt virke, rakt upp och ned, utan onödiga grannlåter, bastanta att gå på, fast inte prydliga att se till.
På afstånd såg det ut som om hon kom gående på styltor, i synnerhet som hennes träskor hade en för dem egendomlig form, uppslitna på klackarne ända ned till marken och ännu som nya vid tårna, som deraf kommo att stå högre, så att fotbladet fick utseendet af att helt enkelt vara ett stycke af benet, tillplattadt i hast och vikt efter behof, ingenting vidare, intet onödigt fjesk med vrist eller så.
Nu kom hon in på gården.
»Jag undrar om inte min höna har kommit hit in?» sade hon genom näsan med ett snärpande ljud, likt en ankas röst.
När hon kände sig brydd, snärpte hon alltid värre än eljest.
Nu först bevärdigades hon med en blick.
»Jo, det har hon.
Och jag har slagit benen af’na.
Hon ligger der inne i risbunken, der kan I sjelf leta.»
Mor Malena såg förstummad på honom ett ögonblick, det var nästan omöjligt att tro honom.
Han stod likgiltigt qvar och rökte som förut, endast en skadeglad blick smög sig under hans halfsänkta ögonlock fram emot henne.
Nu förstod hon.
»Nej, har I ta’t lifvet, så kan I ta skrået mä», svarade hon derefter med smärtans oåtkomliga majestät och lemnade gården.
Nu var tvistefröet borta, nu borde det vara fred i fattighuset, och fred var det, men det var en tungsinthetens ödsliga stiltje.
Mor Malena talade till ingen; med bittert sinne bar hon ensam sin sorg.
Pojken i de slubbiga byxorna gick rådlös omkring och visste inte hvad han skulle taga sig till; han hade mist sitt käraste sällskap.
Det var som en af medlemmarne i en förr liflig familj plötsligt nedstigit i grafven.
Man kan tycka att denne medlem endast är källan till onödigt bråk, och dock skall han kanske en dag lemna ett tomrum efter sig, som af ingenting kan fyllas.
Så var det med hönan.
Ingen hade tänkt på hvad hon varit för dem alla, förr än hon var borta.
Hon hade varit den enda omvexlingen i deras dagliga lif.
De ovädersutbrott hon föranledt hade rensat luften; nu stod den tung och död omkring dem.
Och hur det var, så hade hon nog också framkallat solskensstunder.
Man erinrade sig det först efteråt.
Hur många gånger hade icke mor
Malena gått bort med ett halft tjog ägg att sälja, och så hade hon kommit hem med kaffe och socker, och i godt humör.
Hon hade tinat upp sjelf och hon hade bjudit.
Och så hade man suttit der vid sin varma tår, druckit den skållhet ur tefatet och talat om allt som händt ute i verlden, att Jöns Jöns Kristina hade rest till Amerika, eller att Per och Karna tagit ut lysning, eller om allt sådant, som hände och som icke borde ske, hvilket naturligtvis var det allra intressantaste.
Och så hade man glömt år och krämpor och verldens onda lefverne och haft det så hjertinnerligt godt för en stund.
Men nu var det förbi.
Malena gick jemt och såg sur ut, hon teg, och kaffe kom aldrig i fråga.
I början trodde man att hon i förargelsen gått och sålt sin höna, men så småningom kröp sanningen fram.
Då var det inga vackra orlofsedlar Nils Mattsson fick inne i fattighuset.
»Di rika kunna göra allt hvad de vilja», hette det med jäsande missnöje.
Det mullrade i samhällets lägsta lager.
Men ödet har underliga vägar; den gången blef det ingen revolution.
En dag när Nils Mattsson stod och matade sina höns, kröp det en skepelse fram ur rishögen, — ruggig, mager, med ett bröstben som ryggen på en brödknif — det sannskyldiga spöket af en höna.
Nils Mattsson kände i det ögonblicket kan icke beskrifvas: medömkan, ånger, ett innerligt begär att försona.
Han var alldeles öfverväldigad, han hade tårar i ögonen, och han sade för sig sjelf med en moderlig ton:
»Jösses det kräket, det stackars kräket!»
Och en hel handfull korn regnade bort till rishögen.
Liggande på sidan och kraflande sig fram med det ena benet som med en åra började hönan att plocka.
Det fröjdade Nils Mattssons gamla hjerta, men han nämde för ingen hvad han hade gömdt i rishögen.
Inom kort var emellertid hönan så bra, att hon kom linkande fram till de andra hönsen, skef i benet, som fått en egendomlig svängning, men glad och meddelsam, glad att ha lidandet öfverståndet och att få taga sin skada igen.
Detta kunde dock icke fortgå.
Nils Mattssons rättskänsla uppreste sig mot att behålla hönan; dessutom for hon ju visst inte illa i fattighuset, och om hon någon gång skulle komma in på hans gård, så var det väl inte hela verlden med det.
Han blef väl inte utfattig på hvad den hönan åt!
Bortåt qvällen, när hönsen satt sig till ro och den halta hönan gjort sig en rede i ett hörn af hönshuset — ty hon var ännu för svag att sitta på pinne — beordrades derför Nils Mattssons pigstänta att bära hem hönan, men hon skulle hålla »nätt» på henne, annars ..
Och här följde några för tillfället lämpliga ord.
Det var nästan mörkt i fattighusstugan när tösen kom in.
»Jag skall helsa från Nils Massen att här är jer höna, och så är här en påse korn te’ ’na, så kanske
I har lättare te’ å hålla ’na hemma.»
Mor Malena blef slagen mållös af förvåning.
»Tack», fick hon slutligen fram, »helsa och säg tack.»
Så gick tösen.
Mor Malena var så upprörd, att hon måste tända tre stickor innan hon kunde få ljus.
Det var många par ögon, som då fästes på hönan, ty ungarne hade vaknat ur sin skymningssömn och Pernilla satt vid fönstret och stickade i skumrasket på en strumpa för att spara på ljuset.
Hönan haltade ju, men var fet och välbehållen.
»Ha vi inte haft kaffe förr, så jaggu ska’ vi icke ha’t nu!» ropade mor Malena, som qvicknade till.
Huj så det sken öfver allas ansigten vid de orden!
»Och vi ska’ ha kagor te.
Spring ner och köp för sextan styfver skorpor, nej, det förslår inte, här har du ti’ öre, och så får du en te’ på handelen, det vet jag.»
Man hade inte på åratal sett Malena vid sådant humör.
Det blef lif i stugan.
Det lades torf i spiseln, det flammade och värmde, man kände sig upptöad och pratlysten, barnen hade kommit på benen.
Och kaffet dracks, både med dopp och på bit, belåtenheten var allmän; man skulle kunnat tro att det var julafton derinne.
Ja, mor Malenas försonlighet steg till en sådan höjd, att hon med sin mildaste och minst snärpiga röst sade åt pojken med de slubbiga byxorna: »Mårten, hur gör hönan?»
Och Mårten steg ut på golfvet, sträckte fram ena foten så att benet fick en viss liksom redlös sväng i den kjortelliknande byxan, linkade så bort till kakelugnen, satte sig ned på golfvet och bredde ut sig som om han rufvade något, ty hönan satt redan borta i motsatta hörnet och sof.
Storhandel.
Regnet plaskade ned strömvis, lugnt och ymnigt, letade sig in i långa ränder nedåt fönsterrutorna och gjorde dem så tjocka af bara vatten, att man knappt kunde uppfånga en skymt af gatan der ute.
Men dess vänligare föreföll det lilla rummet med sina hemväfda mattor, med sina bokhyllor och fack rundt kring väggarne, samt slutligen med sitt skrifbord, der hvarje småsak låg på sin vanliga gamla plats, med ett utseende så godmodigt bekant, som hade det varit idel små tomtar, färdiga att stå till tjenst.
Vid bordet satt ett äldre fruntimmer och skref, lugnt och jemnt, utan en raspning eller ett ljud.
I ena hörnet af den skröpliga soffan hade en ung flicka krupit ihop, med djupsinnigt intresse hängande näsan öfver en bok.
I dag var det så fult väder, i dag skulle det säkert icke komma några bokhandelskunder.
Det var således att helt och hållet hängifva sig åt sin sjelfvalda sysselsättning.
Och så kom det i stämningen något af detta egoistiska välbefinnande, som njuter dess mer af värmen och lugnet, derför att andra måste sträfva der ute i vind och regn.
Då afbröts tystnaden af steg i förstugan, — detta sandkornens knastrande, som tyder på träskor.
Jo vackert fick man vara i fred!
Det dröjde några ögonblick innan dörren gick upp.
Den unga flickan fortfor med sin läsning, men det äldre fruntimret lyfte hufvudet och ett par uppmärksamma ögon väntade på de inträdande.
Hvad kunde det vara för folk?
En lång tidspillan månne?
Kanske en fästman, som ville köpa psalmbok åt fästmö sin, och en half timme förgäfves kunde pruta för att få några öres afslag på de fyra kronorna, eller för att förmå henne att sälja boken tio öre billigare än den stod henne sjelf i?
Till och med för hennes vanda blick var det omöjligt att afgöra om karlen var en tiggare eller en kund.
Lång var han och mager, tarflig och osnygg, men trasig var han ej och icke värre än mången välbergad karl kan vara, hvad det beträffar.
Men det var icke en vanlig bondfysionomi med sin trygga dåsighet, icke denna min, som tycks säga att den inträdande tror sig ega större rätt än den hemmavarande.
Nej, det var en viss tvetydig civilisation, — den, som gör att stadsproletären skulle bli förnärmad af att kallas för bonde.
En »strykare» var han, men ville han sälja eller tigga?
Bokhandelns egarinna fann ett nöje i att söka gissa sig till det innan han talade.
Hon brukade kunna se på sitt folk hvad det skulle bli fråga om.
Här fans tid tillräckligt.
Preludierna upptogo honom så helt och hållet, att han icke tycktes lägga märke till att det fans någon i rummet.
Han hade hvarken tid att se sig om eller helsa, så upptagen var han.
Ansigtet var smalt, näsan lång och bugtig, kroppen lika så.
Man kunde säga att det fans »stil» på karlen.
Yllehalsduken var surrad kring den långa halsen, försvann under västen och slöt sig tätt åt som en militärkrage.
En käpp bar han öfver axeln, och på den käppen hängde ett blårutigt knyte, stort och knöligt.
Käppen stretade på sitt håll och knytet bredde sig på sitt.
Det skulle icke så liten konst till att klarera sig i den trånga passagen mellan kakelugnen och bokhyllan, ty käppen skrapade omkring, och knytet törnade emot.
Men mannens lugn var orubbligt och hans allvar icke mindre.
Den unga flickan såg flyktigt upp, gjorde en försmädlig liten min och läste sedan vidare, som om ingen funnits i rummet mer än förut.
Frun doppade åter pennan och började skrifva, ty detta kunde vara länge ännu, och hvad den menniskan kunde vilja var det rakt omöjligt att gissa.
Händelserna måste utveckla sig sjelfva.
När hon åter såg upp, hade karlen fått käppen från axeln och fångade nu sitt knyte som om det varit en från trädet nedplockad frukt.
Han stälde det varligt på golfvet mellan kakelugnen och soffan.
Först då han böjde sig ned såg hon att han icke längre var ensam.
Följeslagaren hade kommit in så tyst att hon icke märkt honom.
Träskorna hade han satt utanför dörren och stod der nu på sina grågula strumpsockar, orörlig som en bildstod och synbarligen genomträngd af stundens vigt.
Det var tydligt att han icke sjelf hade något ärende, utan endast var med som sällskap eller vittne.
Det är omöjligt att tänka sig någonting mera urblekt och färglöst än denne lille gubbe.
Hår och skägg voro lurfvigt grå, ansigtet smutsgult, och kläderna hade färg som en gammal säck.
Ögonen kunde man icke se, ty han höll dem fästa på golfvet, som den der i djupa tankar glömmer hvad han ser på.
Den enda bestämda färg som fans att se på hela menniskan var den breda snusranden mellan näsa och mun, ty den var mörkbrun.
Der stod han på sina breda ullsockar, utan att röra sig och med mössan tryckt emot bröstet, — högtidlig som en egyptisk mumie, komisk som sjelfva bondhumorn och andäktig som skulle han bevittna någon helig handling.
Hvad kunde de vilja, dessa två?
Hvad i Herrans namn kunde de vilja!
Hela situationen hade blifvit till den grad skrattretande, att det icke fans någon annan råd än att tiga och hålla sig stilla.
»Mina goa herrskaper», började den långe, tog hatten i hand och gjorde en bugning, en långsam gnölande bugning, innan det kom något ord.
Nu var det ju klart att han ville tigga!
Man tänkte redan på en femöring ur kassan; det vore väl enda medlet att bli af med honom.
»Jag skulle be att få köpa två kuverter», tillade han emellertid.
De båda fruntimren höllo på att brista i skratt.
Detta var således hela den storartade affären!
Flickan reste sig för att taga fram det begärda.
Frun satt stilla på sin plats och betraktade kunderna.
Det var tydligt att de hade druckit; icke så att de måste ragla, men så att de framstälde den karikatyr af sitt eget skaplynne, som på fackspråket kallas ölsinne.
Detta tycktes vara goda ölsinnen; det var någonting groteskt, men ingenting skrämmande.
Den långe tog ett steg framåt, försigtigt, för att ej blöta ned golfvet.
Det fans en viss fredlig humor i hans små gråa ögon.
Han var nyktrare än den lille gubben.
»Nu ville jag be fröken om en sak», sade han med stor omständlighet, »och det är att det ena kuvertet blir så stort, att man just kan stoppa det andra inuti.
Kan det gå för sig?»
»Ja bevars.»
»Tackar.»
Han följde med ögonen hennes rörelser, medan hon stod vid bordet och profvade kuverterna.
»Jag skall säga fröken, att jag har en fästemö», yttrade han i vördnadsfull, belefvad ton.
»Såå, har han det», svarade flickan och såg på honom en smula skrattlystet.
Hon tyckte på sitt sätt att han för länge sedan passerat åldern för dylika dårskaper.
Han kunde väl vara närmare en femtio år.
»Ja», fortsatte han med en stolthet, som ville synas anspråkslös, »jag brukar skicka kuvert till henne och skrifva min adress på, så är det lättare för henne när hon skall skrifva till mig.
Fruntimmer ha ju ändå svårt att reda sig med sådana saker; man får hjelpa dem en smula.»
»Javisst.»
»Ja — se annars behöfde jag det visst inte, för hon är rikare än jag.»
»Det var ju roligt.»
»Ja, hon står sig verkligen godt, ska’ jag säga, så för den skull behöfver jag inte göra det, men — det är liksom en smula — hm — uppmärksamhet, ser fröken.»
»För jag skall säga att jag är resande. — jag är ute på luffen.
Om jag inte gjorde så här, så kunde hon inte veta hvar hon hade mig.
Och då skulle hon bli lessen, kan fröken tro.»
— Det ryckte betänkligt kring
Fannys mun, men hon höll sig tappert.
»Hon tycker inte om när jag är så länge borta.
Sist hade jag varit två dar öfver en vecka, och jag fick så mycken skam, när jag kom igen, kan fröken tro.»
»Åh?»
»Ja, inte gräl eller så — förstås — utan bara så der i all beskedlighet, bara derför att hon är så glad vid mig.
Och då får man ju tåla en del.
Med fruntimmer får man inte räkna så noga.»
Mumien nere vid dörren mumlade något, men ingen kunde höra hvad han sade och han stod fullkomligt liflös.
»Fröken kan tro det käns godt att veta att der är någon som håller så mycket af en.»
»Tror väl det!»
Hon räckte honom paketet, och han begynte fumla i sina fickor, — plockade upp hvarjehanda derur, såsom segelgarnsändar, några spik, en näfverdosa, cigarrstumpar, en half hästsko och åtskilligt annat.
Slutligen fick han rätt på en del slantar och lät så det andra falla ned i fickorna igen.
»Ack, nu glömde jag ändå en sak!»
— Han torkade behändigt sina af regnet våta nypor mot byxbenet, for så med handen i bröstfickan och drog försigtigt fram ett litet väl inlindadt paket.
— »Här har jag två kuverter till, det ena inuti det andra.
Skulle fröken vilja vara så innerligt god att lägga dem hos de andra två, så har jag lättare att hålla reda på dem.»
Hon tog upp paketerna och gjorde som han bad.
Han stod och tittade på, med en illmarig liten ryckning i ögonvrån.
»Jag skall säga fröken att jag har en fästmö till.»
»Åh!»
— Nu höll hon på att storskratta.
»Hm — joo.
Och så vore det allt bäst, om jag finge fyra frimärken med.»
Han räknade upp pengarne på bordet och hon gick efter frimärkena.
Under tiden gick han bort i kakelugnsvrån och började ställa med sitt knyte.
Då hon åter kom fram till bordet, reste han sig och höll knytet i handen.
»Och så får jag be fröken om en ting till.
Vill hon vara så god och sätta frimärkena på brefven», sade han ytterst höfligt, »det är nästan skam te’ å begära, men jag kan inte sjelf, för — ja’ har snus i mun’.»
Hon kastade hans pengar i kassan för att få tillfälle att vända sig om, så kom hon igen och klistrade fast frimärkena.
Om han inte snart ville gå, skulle hon förgås af skratt.
»Men när han nu på det sättet går och har en fästmö, som den andra inte skall veta om, så kan det ju hända att hon i sin tur har en extra fästman, som han inte vet af.»
Den långe tvärstannade med knytet och käppen halfvägs lyfta mot axeln.
Han såg på henne, slagen af det nya i denna tanke.
Så gled det ett knipslugt och medgifvande leende öfver hans pergamentbruna ansigte.
»Ja, det kan man aldrig veta», svarade han med oförstäld beundran för det sinnrika i hennes anmärkning, »det kan man aldrig veta», — han sänkte rösten, lade hufvudet på sned och log, — »för se fruntimmer di ä’ så rasande illmariga.
Med en beslutsam knyck slängde han käppen och knytet öfver axeln.
Gubben vid dörren murrade något, utan att förändra en min, men icke heller nu kunde någon höra hvad han sade.
Han hade synbarligen ett horn i sidan till qvinnokönet i allmänhet.
Hvem vet — kanske gick han och bar på en besviken kärlek.
Hvarför skulle icke en sådan der snusig gammal fattighusgubbe få hålla sig med en smula romantik!
Fanny kastade sig på soffan och höll händerna för munnen.
Och så gingo kunderna.
»Men han glömmer ju brefven!» ropade hon just som de stängde dörren.
Den långe kom in igen.
Han skakade på hufvudet, när han såg sitt paket ligga på bordet.
Så såg han på flickan, — tacksamt, slugt, humoristiskt.
Och så skakade han på hufvudet igen, tog paketet och stoppade det i fickan.
»Fröken», sade han och vände sig om med handen på låset, »lilla granna fröken — skulle jag säga, — gift sej aldrig mä nå’n som sypper, för det försummar måtro mycket.
Det har det gjort för mig.»
Om en hökass.
Håkan, ska’ vi hålla här?» ropade den främste af forbönderna i det han vände sig om på lasset och höll in hästen.
»Ja, la voss hålla imän gäulen derhänne, der ä’ de’ lunt», svarades från den eftersta vagnen.
Och så rasslade de tre fororna framåt gatan igen, tills de hunno den utpekade gafveln.
Det var en ruskig novemberdag, hvarken vinter eller höst.
Luften var tjock och grå.
»En bler valen om nyporna», sade den, som först ropat, i det han hoppade af lasset och tog sig en duktig åkarbrasa.
Han var en medelålders man med vindpiskadt ansigte, smutsgula polisonger och likadant hår.
En trög godmodighet var det förherskande draget i hans ansigte.
»Hur ä’ de’ me’ jär, Tore?
I har väl onte fröset ihjel på väjen?» återtog han, denna gång vänd till sin närmaste man, en gammal gubbe i blå vadmalskappa och med en förfrusen nästipp, hvarpå ytterst ute hängde en vattendroppe.
»Han behöfver bara en köresypp», ropade den siste i raden, en helt ung man, med rödlett ansigte och lefnadslustiga blå ögon.
Han hade en elfva års pojke bredvid sig på brädan, och just som vagnen stannade, hoppade båda af, hvar ifrån sin sida.
»Jag svarar inte nej te den som bjuder», svarade gubben, som ännu satt qvar på lasset och säfligt började hasa sig utför dess kant i små afsatser, tills han med ett hopp kom ned på marken, så att träskorna skrälde i stenläggningen.
»Snygga gator di håller sej me’ i dennehärnade byen», anmärkte den som blifvit kallad Håkan, och såg med försmädlig min på sina nysmorda stöflar, som sjönko ned öfver sulorna i smutsen.
Derefter surrade han raskt loss sin hökass, d. v. s. ett af rep knutet nät till förvaring af foder åt hästen.
Han var den ende af de tre, som bestod sig med denna lyx.
De andra hade sin foderknippa lös i vagnen.
Hvar och en stälde först i ordning för sin häst och tog sedan fram matpåsen.
Elfvaåringen värmde sig genom att slå sina händer på samma sätt som nyss den ene af forbönderna, derefter stälde han sig vid vagnen för att vänta på förtäringen.
Han var sin faders fullständiga afbild: samma drag, samma tvärsäkerhet och samma kläder, — grått, hemväfdt tyg, varmt som ett skinn och nyss kommet ur pressen.
Snitten på den lilles kavaj skilde sig icke en hårsmån från hans pappas; ja, ända till den styfva vikningen längs ryggen — talande om ordningen i »mors» kistor — så fans den der.
Hela pojken såg ut som en tokrolig parodi på den äldre; en alldeles omedveten parodi.
Sedan Håkan stält matknytet på åkebrädan, stack han handen in i halmen, och efter åtskilligt fumlande fick han fram en butelj.
Tore löste upp för sitt matknyte och låtsade af grannlagenhet ingenting se.
»Skål, Tore», sade Håkan i det han tog sig en klunk af flaskan och sedan räckte henne åt den gamle.
Denne vände sig om, snöt sig ut i luften och torkade sig om näsan med kappärmen innan han drack.
»Tack, de’ gjorde godt i skråt», sade han belåtet och ville lemna flaskan tillbaka.
»I får ha en i de’ andra benet, ellas bler
I halt», sade Håkan gemytligt.
»De’ bler ja’ ändå, för ja min lif sprack icke träskoen, när ja’ hoppa au vöjnen», sade den gamle och drack ännu en gång.
»Ja I larma’ nock så!
I trödde, så ja’ trodde, I skollen trödt igenom brostenarna», sade Håkan skrattande.
Nu var turen hos den tredje i laget.
Han stod och åt ost och bröd med en min som om han aldrig i verlden väntat på något att skölja ned det med.
»Var så bra», sade värden.
»Ja’ sier tack», svarade den andre makligt, satte flaskan för munnen och drack ett dugtigt tag.
Till sist tog Håkan åter en klunk, och så började han äta.
Pojken hade hela tiden följt honom med ögonen, på samma gång han gjorde dugtiga angrepp på ett stycke skinka och bröd.
Hvar stod vid sin vagn, och man hörde endast hästarnes mumsande, höets sakta prassel eller en jernlänks klang mot vagnshäcken.
Bränvinet gick åter rundt.
Alla sågo varma och belåtna ut.
»Ska’ ente du ha en tår å sätta värme i kroppen me’?» sade Håkan till sin pojke, då flaskan var nästan tömd.
»Ah i helsingen!» svarade ynglingen, stolt både öfver att bli bjuden och att afslå.
Håkan såg vädjande till sin närmaste man.
»Nej, tro’et aldrig», sade han beundrande, »ja’ byr’nom så tidt, men han sier alltid nej, för mor har förbjudt ’nom».
Pojken tog emot berömmet med en min, som om det rört någon annan än honom.
Håkan gick bort till den med ljusa polisongerna.
»Jens», sade han och slog honom på axeln, »du å ja’ vi ha då alltid va’t såna goa kammerater.
— Han drog sina skånska a så långt och kärvänligt.
»Ja, de’ ha vi alltid va’t, och de’ ifrå barnsben», svarade den andre bekräftande.
Gubben stod tyst borta vid sin vagn och såg belåten ut.
Hans spetsiga nästipp var rödare än förut, men med sin sedvanliga vattendroppe ytterst ute.
»Hör I, pauga, nu går vi hän på gästgifvaregården och får voss ett glas bir!» skrek Håkan med en beslutsam gest.
Han tycktes ha kommit riktigt i humör nu.
»Lars, du kan väl se te ögen?» vände han sig till pojken.
»Nä jäderen i me’, om ja’ de’ gör!» svarade pojken, icke mindre karlavulet, med sin gälla falsett.
»Jens, hörde du på paugen?» sade fadern med ett leende af stolthet, »tror du de’ blir karl au den me’ tiden!
Kom nu, så går vi.»
»Ja’ passar ente ögen!» ropade den förhoppningsfulle unge mannen efter dem.