Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:s härutinnan vidtagne åtgärd bifölls. 18:de punkten, ang:dc bevillning af föreståndare för commissionsconlor; och 19:de punkten, jungfrur.
Ilvad
Ulsk. i dessa punkter föreslagit och hemställt, blef af R. o. Ad. bifallet.
20:de punkten, ang:de beskattningen för de utländningar, som resa omkring i landet och utbjuda eller sluta handel om utländska varor.
Den af Utsk. i 14 § af förslaget till bevilln.stadga intagna redaction af stadgandet om ifrågavar. beskattning upplästes samt blef af R. o. Ad. bifallen. 21:sta punkten, ang:de Riksdagsm.
M. Månssons motion i fråga om rusttjenstbevillningen för jord af frälseskatte natur.
Utsk. har i sitt tillstyrkan de förblandat sak med följd, men har visserligen rör:de verkningarue deruti rätt, att frälseräntcägaren ansvarar för rusttjenstbevillningen; dock icke så till förståendes, som efter termerne i detta moment af det nu upplästa Utsk:s resonnement, att jordägaren icke har något ansvar för rusttjensten; ty om rustningen åter påbjödes, men försummades, förlorar icke ensamt ränteägaren sin frälseränta, utan jordägaren frälsenaturen på jorden, som blir kronoskatte.
Detta är en följd af äldre författningar och tillämpningen deraf: men icke svara rusttjenstmarkerne mot rusttjensts-skyldighelen; ty äfven i fall den underliga händelsen inträffade, alt Konungen befallde
Adelsfanan att uppsitta och rusttjensten således inträdde in natura, så afkorlades icke mera än hälften af rusttjenslniarkerna.
Men deremot om rusttjensten icke utgöres, utan ränteägaren sådant försummar, så förlorar ränteägaren hela frälseräntan och jordägaren frälsenaturen på sin jord, som förvandlas till kronoskatte.
Det går icke an, att uti en lagstiftningsfråga, som icke tillhörer Bevilln.Utsk:s behandling, Utsk. ger sig att berätta huru det är Den 30 November e. m. 577 är, utan att göra det rätt, och således kan jag ej annat än ogilla hvad Utsk. i anledn. af M. Månssons motion yttrat.
Bien jag kan å andra sidan icke neka, att det ju är ganska rätt alt i § förbyta ordet jordägare till ränteägare, emedan det verkligen är denne sistnämnde, som utgör rusttjenstmarkerne; men alt från detta stadgande i hevilla.förordningen hemta anleda, dertill att sjelfva rusttjensteu eller uppsättning af rustningen skall ensamt tillhöra räuteägaren går ej an, ty begge, jord- och ränteägare, äro underkastade förlust, i händelse af försummelse dervid, dea förre af sin jord, den sednare af sin ränta.
Jag anser, alt uttryc ket i den förra författningen, der det står ”jordägaren”, var bättre än det nu föreslagna.
Hvem som ansvarar för rusttjensten, det beror på det contract, som vid försäljningen ägt rum, då räuteägaren öfverlemnade hemmanet lill en annan och förbehöll sig räntan.
Jag skulle tro, ali det är åtskillige räntor, som utgå utan förvandling, och der contracten varit olika vid försäljningen än de varit vid de hemman, der räntan utgår efter förvandling; att således det finnes undantag, der rusttjensten ligger på hemmanen och icke bör utgöras af ränteägaren.
Jag tager mig för öfrigt friheten fästa uppmärksamheten på det förhållandet, att en ändring ägt rum uti 21 §, som ej blifvit omtalad i Utsk:s nu upplästa utlåt., nemi. att frälscräntans ägare belägges med 5 proc. bevillning för det capital, som svarar mot frälscräntans belopp.
Orden ”frälseräntans ägare” äro de, sorn blifvit här införda, och visserligen med rätta; men derom hade anmälan bort göras uti betänk.
Emedlertid blir nu frälseräntans ägare belagd först och främst med bevillning för hela frälseräntans belopp och dernäst med bevillning för rusttjenslmarkerne.
Gr. Cronhjelm, Polycarpus
Erik:
Det är visserli gen tillfredsställande för Bevilln.Utsk., att Frih.
Cederström, med de insigter, som allmänt tillerkännas honom i kameralmål, oaktadt han underkänt motiverna, likväl medgifvit riktigheten af Utsk:s förslag.
Frilun har sagt, att rusttjeustbevillningen icke motsvarade sjelfva prestationen, och att det uttrycket vore oriktigt.
Jag hoppas kunna bestrida detta, och torde för sådant ändamål ej kunna välja något säkrare document än K. br. till Kammarrätten af d. 17 Juni 1844, i anledn. af Kammarjunkaren Hammarskjölds besvär i fråga om rusttjenstbevillning af skattehemmanet stora Rothult och Skuru i Östergöthlands län, så lydande : OSCAR etc.
Vår ynnest etc. Hos Oss har Kammarjunkaren C. H, Hammarskjöld i und. besvärat sig deröfver, alt J, genom utslag d. 17 Dec. 1841, gillat och fastställt
Landshöfdinge-embetets i Östergöthlands län d. 20 förutgångne April raeddelte 2:ne särskilde beslut, hvarigenom, uppå klagandens, under 4 II.
73 578 Den 30 November e. m. åberopande af 23 § i 2:dra art. af 1835 års bevilln.förorda., gjorde ansökning alt, såsom endast ägare till frälseräntan af skattcfrälsehemmanen Stora Rothult och Skuru, varda befriad från erläggande af den för berörde hemman belöpande rusttjenslbevillning för åren 1836 till och med 1840, Landshöfdinge-embetet sig utlåtit, att då nämnde bevilln.förordn., som i den af klaganden åberopade § innehölle, att den förut erlagde bevillningen skulle såsom af grundskatts natur för ägaren till frälsehemman fortfara, icke allenast afsåge ägare till det s. k. pura frälset, utan ock frälseränteägare, deni det jemväl, enligt 68 §, ålåge ansvara för de deri omförmälde afgifter, hvaremot frälsehemmanets innehafvare benämndes besittningsägare, hvilket ock öfverensstämde med så viii allmänna lagens stadgande, som K. br. d. 19 Oet. 1691, adeliga privilegierne d. 16 Ocl. 1723 §§ 9 och 10, samt Kammareollegii circuliir d. 31 Juli 1805, deri sknttefrälschemman ålades svara för enahanda eller lika ulskylder och besvär med kronoskattehemman, för innehafvare hvaraf skyldigheten icke förändrats derigenom, att hemmanets ränta kommit ur Kronans i enskild mans hand, enär, jemlikt stadgandet i 5 § af K. förordn. d. 21 Fehr. 1789, lag samma vore om räntans utgörande, då den kommit från Kronan i frälsemanna hand genom byte, köp eller annat laga fång, som om kronoskatte hemman faststäldt vore, och rusltjensthevillningen nu mera motsvarade prestation af rusttjenst, hvilken alltid åligger frälsemannen eller ränteägaren och emot utgörande hvaraf denne, men icke, på sätt klaganden förmenat, jordinnehafvaren åtnjöte frälsefriheten, ansåge Landshöfdinge-embetet Kammarjunkaren Hammarskjöld ej kunna undgå att fortfarande, hädanefter som hittills ägt rum, ansvara för den på innehafvande frälseränta belöpande rtislljenstbevillningen; deruti klaganden af anförde, förmente skäl nu i lind. sökt rättelse.
Sedan J, efter vederbörandes hörande, häröfver med und. utlåt, inkommit, samt Vårt och Rikets Kammareoll. jemväl i målet sig yttrat, bafve Vi detta ärende Oss föredragas låtit; och dervid funnit Edert öfverklagade utslag vara på en rätt tillämpning af författningarne grundadt, hvadan Vi, med afslag å besvären, samma utslag i nåder gillat och fastställt.
Eder detta till svar samt egen och vederbörandes und. efterrättelse, late Vi nu särskild resolution för klaganden utfärda; och Vi befalle etc.
Stockholms Slott d. 1 Juni 1844.
Under Hans Majlis Vår Allernådigste Konungs och Herres frånvaro
Dess tillförordnade Regering si Ib. Ihre. O. IV.
Stael von Holstein. S. A. Munthe.
Peyron. A. F. Normelin.
Till Kammarrätten, angide Kammarjunkare!!
Hammarskjölds
Den 30 November e. m. 579 lind. besvär i fråga om rusltjcnslbevillning af skattehemmanen Stora Rothult och Skuru i Östergöthlands län.
Liklietcu med höga originalet intyga:
Af lia upplästa K. resolution torde R. o.
Ad. finna, att sedan Konungen gillat hvad under loppet af delta år såväl Kammarcollegium som Landshöfdinge-embelcl i Östergöthlands län beslutit, så torde Ulsk:s betänk, i den delen förtjena att bifallas.
Beträffande åter anmärka, vid 21 §, så är ingen förändring i sak införd.
Förut stod: ”hvilken afgift erlägges af ägaren till lVälseriiutan”; men som detta ej var god Svenska, flyttades orden om, oell man satte i stället ”frälseränlans ägare”.
Den siste talaren borde hafva funnit af det upplästa K. hr., att jag dir af samma tanka, som det slut, hvaruti Konungens Bef:h:de först och Konungen sedan stannat; men samina oriktighet förefinnes i Konungens Bef:h:des resolution i afseende på moliverne för resonnemenlet, ty det är icke de, sorn ligga till grund för frågan, alt ränteägaren skall svara för rusttjenstbevillningen.
Det är en sanning; men annat är detta, oell annat är frågan, att svara för rusttjensten, i fall den skulle utgöras in natura, ty härvid drabbas hegge, i det jordnaturen förvandlas lill kronoskatte och räntan indrages till Kronan.
Förtydligandet i 22 § är rikligt, att det är ränteägaren, som svarar för rusttjenstbevillningen; men jag har velat hafva min anmärka, till prut.; emedan under den andra förutsättningen, och i fall Konungen befallde rusttjenstens utgörande in natura, det kunde hända, att man ansåge frälseskalteägaren äga rätt behålla sin jordnatur, ehuru rustningen försummats, hvilket icke är fallet.
Räntan för frälsehemman är, lika med kronoskattehemman, igenom skattläggning bestämd, och således rusttjenslmarkerne derefter uträknade, men af dessa räntor äro ingalunda enl. skattläggningarna upplåtne, utan jå grund af särskilda köpeafhandlingar lill vida högre belopp, llusttjcnslmarkerne deremot äro beräknade efter skattläggningsmetlioden, emedan för frälseränlans belopp skola de erläggas under namn af bevillning, ehuru af grundskatts natur.
Mot den ifrågavap. § har Frih.
Oxenstjerna anmält sin reservation, hufvudsakligen på den grund, att det sätt, hvarpå förändringen blifvit gjord, vore mindre formenlig, såsom rör:de en utskyld, hvilken alltsedan 1810 i hvarje hevilla.stadga varit rubricerad ”såsom af grundskatts natur”.
Sådane skatter tror jag icke det tillkommer Bcvilln.Ulsk. alt föreslå, icke eller alt hemställa om några förändringar i desamma.
Genom den föreslagna förändringen är också, efter hvad jag tror, en förvexlipg gjord emellan frälseskatte och skattefrälse, som dock har en olika uppkomst.
Då den nuvar. förordningen tolkats på det sätt, att ränteägaren ut - J. H.
Sandahl, Kammarskrifvare i K.
Holmström, Kammarskrifvare uti K.
Kammarcoll. 5S0 Den 30 November e. m. gjort nämnde ränta, finnér jag icke någon otydlighet i stadgandet, hvaremot det nu väckta förslaget dertill kan föranleda; och af sådan anleda, anhåller jag om afslag å förändringen.
Den föreläsning i kameral lagfarcnhetcn, som Frih.
Cederström hållit, tror jag icke har sammanhang med saken, icke eller någon inflytelse på det förhållande, som skulle uppstå, i händelse rusttjenstens utgörande in natura blefve af Konungen anbefalld.
Kunde frälseränteägaren då icke uppsätta sin rustning, så torde han icke eller förmå att betala bevillning, och jordägaren komme väl i sådant fall att blifva den, som för dess erläggande måste ansvara.
Hvad åter Gr.
Mörners anmärkn. angår om skillnaden mellan skattefrälse och frälseskatte, så har jag, ehuru en icke så ringa del af min tjenstetid varit egnad åt handläggning af kameralärenden, likväl icke kunnat upptäcka denna skillnad.
Väl känner jag, lika med Hr Grefven, att uppkomsten af frälseskatte och skattefrälse är olika, men detta verkar ingalunda på saken; ty naturen af räntan, den må hafva tillkommit så, att hemmanet kallas frälseskatte, eller skattefrälse, är enahanda.
Orsaken, hvarföre Bevilln.
Ulsk. föreslagit detta tillägg, har varit de många tvister, som mellan jordägare och frälseränteägare uppstått om skyldigheten alt betala bevillning för frälseräntan.
De förre hafva bestridt denna skyldighet, de sednare också.
Resultatet af en sådan tvist har alltid blifvit det, alt den, som ägt frälseräntan, ansetts skyldig alt bevillningen betala, och för att en gång för alla göra slut på slika tvister, har Utsk. trott sig böra föreslå detta förtydligande.
Man har endast i form af lag velat stadga hvad genom mångfaldiga beslut blifvit förklaradt.
Hr Lagerbjelke, Gustaf: 1789 års författning stadgar, alt när äganderätten lill räntan och jorden å frälsehemman blifvit ifrån hvarandra skilda, genom öfverlåtelsecontract enskilde emellan, skall detsamma lända till ofelbar efterrättelse.
Ett sådant contract kan föreskrifva, att jordägaren skall svara för rusltjenstbevillningeu, och då ett dylikt stadgande icke bör rubbas genom bevilln.förordn., anhåller jag vördsamt om afslag på Utsk:s förslag i denna punkt.
Den upplysning, som Gr.
Lager bjelke meddelat, var mig icke obekant; men jag vet också, alt en domareregel finnes, som säger, att förord bryter lag.
Hvad lagen, som allmän regel stadgar, det gäller icke om t. ex. en frälseränteägare företer ett contract, som medgifver ett undantag från denna lag.
Jag hemställer, om den meddelade upplysningen kan bli ett skäl att afslå Bevilln.Utsk:s förslag.
Jag kan ej annat finna, än att Gr.
Lagerbjelkes anmärkn. är riklig.
Om 1844 års bevilln.förordn. är af sednare dato än sådane öfverenskommelser, så lärer, med den efterlefnad en af R.
St. anbefalld bevillning måste äga, då den ej för sådane afhandlingar gör något undanlag, den - Den 30 November e. m. 581 na bevilln.förordn. efter sin ordalydelse skola tillämpas.
Jag bekänner åtminstone, alt med mina kameralistiska studier jag ej kunnat finna våra kameralförfattniugar göra någon skillnad mellan frälseskatte och skattefrälse, ehuru jag skulle önska, att en sådan funnes och alt man olika benämnde de gamla skattehemman, som genom byte eller köp blifvit frälseskatlc och på hvilka det af Hr Gr.
Cronhjelm upplästa K. br. fullkomligt passa, och sådane gamla frälsehemman, hvarå skallemannarält åt åboen blifvit upplåten mot högst ringa penningeafgifter, stundom så obetydliga, att fall finnas, då frälserältsägaren icke på åratal funnit det löna mödan uppbära afgiften; och i så fall hemställer jag, om det ej skulle vara hårdt, all han genom executiva åtgärder för belalningen af rustljenstmarken blefvc erinrad örn tillvarelsen af cn så föga lönande äganderätt.
Min anmärkn. var ingen annan, än den Gr.
Lagerbjelke upptagit och Hr Rosenblad understödt.
I allmänhet är det visserligen sant, att det är ränteägaren, som svarar för rusttjensten och således äfven får svara för be vinningen; men det finnes undantag, och derföre skulle jag
Iro, ali 22 § — när man ändrar ordalydelsen och vill hafva den fullständig, ehuru den gamla lydelsen nog kan slå qvar, då efter 30 års förlopp man nog vet huru den skall tydas — borde ytterligare completterus med orden: der icke annorlunda öfverenskommet är.
I de köpslut om frälseränlor och skatterätt till frälse, som tid efter annan uppgöras emellan frälsehemmansägare och åboer å hemman, bestämmas, på ena sidan, räntan och skyldigheten för köparen och rättigheten för säljaren, å den andra.
Det faller af sig sjelf, att om delta conIract innehåller, att köparen till räntan skall svara för ruslljensbevillningen, så är han efter köpecontractet dertill förbunden; finnes åter icke något sådant villkor i conlractet eller köpebrefvet, så följer ock af författningen, alt de rusltjenslmarker, som på den ordinarie räntan äro beräknade, skola utgå af ränteägaren, men ingalunda af den nya jordägaren.
Detta är någonting så klart som det möjligen vara kan, och jag tror icke, alt någon bevilln.författn., den må skrifvas när som helst, deruti kan göra någon förändring.
Emedlertid är det icke emot ordalydelsen af sjelfva §, som jag gjort anmärkn., utan mot motiverna till denna förändring, de må nu vara hemtade från Landshöfdingens i Östergöthland utslag, eller hvarfrän som helst.
Fullkomligen instämmande i Gr.
Lagerbjelkes åsigt, får jag fästa uppmärksamheten derpå, alt desse frälseräntor till det mesta tillkommit deraf, att ofrälse män skulle kunna komma i besittning af frälsejord.
Mången gång har det inträffat, alt den ränta, som betingats af säljaren, blott varit en formalitet, och således bestämd till ett ganska ringa belopp.
Jag har sjelf varit försäljare af en frälse - 582 Den 30 November e. m. ränta, hvarå jag nu icke kan uppgifva siffran bestämdt, men jag kan säga, att rusttjenstmarkcrne gå lill nära lika belopp med räntan.
Jag föreslår således, att om den föreslagne förändringen skall ske, så må i § tilläggas: ”såvida icke särskild öfverenskommelse förut är träffad”, af det skäl, alt hvad som nu bestämmes 1844, kan anses som en lag, hvilken upphäfver den föreg:de, och att icke den gamla regeln, förord bryter lag, vidare kan appliceras.
Till hvad Gr.
Posse yttrat, ber jag att fä lemna den upplysning, att jag har varit ägare#lill frälseräntan af ett halft hemman Fallagärdet, hvarå denna ränta utgår med 3 r:dr b:co utan förvandling, ulan skyldighet ali ansvara för rustljensten.
Jag anhåller således, på grund af hvad förut af mig och andre talare blifvit nämndt, om tillägg i § af dessa ord: ”der ej annorlunda mellan honom och hemmausinnehafvaren öfverenskommet är”.
Huruvida detta tillägg är behöfligl, det lemnar jag till afgörande af deni, som äro i kammarärenden mera verserade än jag, och ber derföre blott att få fästa uppmärksamheten derpå, alt Utsk. icke sjelfmant, utan på grund af motion utaf en ledamot inom BondcSt. gjort denna förändring, och alt, då Utsk. ej kunde undgå alt pröfva frågan, kunde Utsk. icke eller som grund för sitt åtgörande lägga några säkrare beslämmanden, än dem, som voro att tillgå hos någre af Utsk:s ledamöter, som voro bevandrade i dessa ärenden.
Det är väl möjligt, på sätt Frih.
Palmstjerna yttrat, att han äger en frälseränta, för hvilken han icke hetalt någon rustljenstbevillning; men månne icke något conlract derför ligger till grund, eller månne icke jordägaren godvilligt åtagit sig all betala de der sk i 11 inga r ne i ruslljcnstmarker, hvarom nu är fråga, hvaremot Frih. beträffande den i 21 § omnämnda äganderältsbevilluiug icke lärer varit ifrån densammas erläggande befriad?
Frih. vet nogsamt, alt de 3 r:dr, hvarom han nämnde, skola förvandlas till capital, efter 5 proc., och att af delta capital äganderättsbevillning med 2 r:dr per mille skall erläggas.
Det är i håda dessa fall, som Utsk. ansett fratscränteägaren böra stanna för afgifterne.
Jag tror ej, och har icke, af hvad här blifvit ytlradt derom, funnit mig öfvertygad, alt något undantag bör äga rum för det fall, att särskild öfverenskommelse om rusltjenslbevillningens och rusttjenstmarkernes utgörande blifvit träffad; ty lagstadganden kunna ej hafva retroactiv verkan, och det skäl, som här blifvit anfördt, att öfverenskommelse!- kunna, i följd af 1789 års bref, finnas upprättade om skyldighet för jordägaren att ansvara för alla möjliga onera af ett hemman, således äfven för rusttjcnslbevillningen af frälseräntan, synes mig följaktligen icke medföra någon anleda, att afslå Beviiln.Utsk:s förslag, enär detsamma åsvftar att införa ett tydligt stadgande om hvad som genom mångfaldiga resolutioner blifvit förordnadt.
Den 30 November e. m. 5S3 Gr. Posse, Erik Ardvid sson:
Jag får hemställa till den siste värde talaren, om ej något missförstånd äger rum, då han talade om de der några skillingarne.
Här är icke ensamt fråga om bevillning för frälseränta::, utan om rustljenstmarken, sorn belöper sig lill llcre r:dr på eli hell hemman.
När räntan är obetydlig, så skulle det vara hårdt, om frälseränteägareu skulle betala dessa rusltjenstmarker.
Bevillning för den ränta han äger, mäste han sjelf naturligtvis erlägga.
Jag känner nogsamt, att frälseräntor äro disponerade för fattigförsörjningsanslalter och dylikt.
Om sådan inrättning fått en present af en frälseränta och skall sedan betala rustljenstmarken, så torde förmånen deraf vara ganska ringa.
Om det förbehåll är gjordt, att ägaren af hemmanet skall svara för alla deraf utgående oncra, så är det orätt att nu stadga en lag, som upphäfver sådant förbehåll.
Afven med ett sådant förbehåll, som den siste talaren omnämnt, nemi. alt köparen skall svara för alla af hemmanen utgående onera, skulle icke detta kunna tolkas till hans befrielse ifrån den ifrågavar. rusttjenslmarken, sedan det blefve stadgadt, att det icke vore jordägarens utan ränteägarens skyldighet?
Det är således icke vidare ett onus, som åtföljer jordeu, utan ägaren af räntan, och förbehållet skulle icke vidare skydda honom.
OfverUiggningen förklarades härmed vara fulländad och H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, framställde propos. till bifall å den af Utsk. föreslagna förändring i l:sta mom. i bevilln-stadgans 22 §.
Hopades starka nej, blandade med ja.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., hemställde derefter, om R. o.
Ad. ansåge, att, såsom Frih.
Palmstjerna föreslagit, ifrågavar. mom. borde erhålla följande lydelse.* ”Utom denna bevillning efter egendomsvärdet, komma oedannämnde förut erlagde utskylder, såsom af grundskatts natur, att fortfara och af ränteägaren erläggas, der ej emellan honom och hemmansinnehafvaren aunorlunda öfverenskommet är.”
Ropades starka ja, blandade med nej; hvarpå H. Ex. förklarade, det han trott sig finna, att R. o. Ad. bifallit den sed nare propos. 22:dra punkten, angide Hr Doctor Björkmans motion, att arrendatorer af minst ett eller åtminstone tvä mantal »lutte åläggas en modererad bevillningsafgift för rörelse.
Utsk:s yttrande ang:de den dubbla beskattning, som för utarrenderade egendomar skulle komma att aga rum, derest arrendatorn såsom sådan ålades bevillning, tror jag hafva tillämpning endast i afseende på den hevilla.förordn., som varit gällande före sista riksdag, emedan bevillning dä var påförd arrendator, utan att ägarens derföre minskades.
Vid sista riksdag borttogs all bevillning för arrendatorer.
Båda för - 584 Den 30 November e. m. ordningarne hafva, enligt min öfvertygelse, varit i denna del mindre rättvisa, enär jordägaren, då han utarrenderar sin egendom, afstår, på sätt Utsk. jemväl medgifvit, någon del af sin inkomst lill arrendatorn; och man måste dä, enligt mitt förmenande, äfven medgifva, att den skatt jordägaren betalar för samma inkomst, af arrendatorn öfvertages till så stor del, som svarar emot den afstådda inkomsten, ty i annat fall skulle jordägaren vidkännas bevillning för en inkomst, som han icke har, och arrendatorn befrias frän bevillning för en inkomst, som han åtnjuter.
Derföre tror jag rättast vore, att då en egendom utarrenderas, andra artikelns bevillning borde för egendomen utgå till oförändradt belopp, men fördelas mellan jordägaren och arrendatorn, så att den sednare betalde för så stor del af inkomsten, som man i allmänhet kan antaga att jordägaren måste vid arrenden afstå; på grund hvaraf jag tager mig friheten vördsammeligen föreslå, att arrendatorer mätte åläggas med jordägaren deltaga uti erläggandet af 2 artis bevillning för den arrenderade egendomen, på det sätt, att fem proc. af nämnde bevillningssumma af arrendatorn erlägges.
Mig synes, att Gr.
Lagcrhjelkes framställning grundar sig på ett misstag.
Här är fråga om att införa en särskild bevillning för arrendatorer, oberoende af den äganderältsafgift, som jordägaren, enligt nu gällande stadgande, skall betala.
Jag vet mycket väl, att en sådan utskyld varit i förra bevilln.förordn. arrendatorer påförd; men just af det skäl Utsk. anfört, har man ansett en sådan afgift oriktig och orättvis, emedan i annat fall en dubbel afgift ålades jordegendomen.
Att införa en sådan beskattning, som den Grefven föreslagit, torde vara destomera olämpligt, som han säkert erinrar sig, att vid arrendecontracters uppgörande, det står jordägarne fritt att uppgöra hvilka villkor som helst i afseende både på äganderättsbevillningen och alla andra onera.
Vill en jordägare befria sig ifrån alla afgifter, sä står det ju i hans makt; vill han åter sjelf öfvertaga någon del, så är han dertill oförhindrad.
Jag tror man gör bäst uti att låta jorden ensamt bli föremål för beskattning och låta sättet för densammas utgående bero på öfverenskommelse mellan jordägaren och arrendatorn.
H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm, fästade Gr.
Lagerbjelkes uppmärksamhet derpå, att Doctor Björkmans motion åsyftade, alt bevillning må erläggas af arrendatorer, men ingalunda afsåg, att nedsättning i jordägarens bevillning för fastighetsvärdet skulle äga rum; hvadan det syntes H. Ex. svårt att, i anledn. af ifrågavar. motion, komma till det beslut, som Gr.
Lagerbjelke föreslagit.
Då Hr Gr. o. Landtm, anser, att af Doctor Björkmans motion ej kan bernias anledn. lill mitt förslag, får jag derifrån afstå. H. Ex. Den 30 November e. m. 585 H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade härvid, alt han visserligen ansåg, att Gr.
Lagerbjelke kunde, i anledn. af Doctor Björkmans motion, hafva sig öppet att sjelf i den fråga han framställt, väcka en motion; men att denna i sådant fall borde remitteras till Utsk. och särskildt behandlas.