Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är ingen anhängare af statslånesystemet, tvertom och aldraminst under nuvar. förhållanden; ty jag tror att det är för farliga vapen att lemna i händerna på dem, sorn måhända mindre väl förstå att sköta dem, och dermed förstår jag vår nuvar. representativa församling med sitt fyrkammar-systeme ; men jag tror det kunde vara ganska nyttigt alt hafva ett conior med sådana functioner som Riksg.cont., hvilket kunde hafva en utbildad credit, som icke behöfde för tillfället tillskapas för att kunna göra nödiga operationer.
Jag tror att det vore mycket nyttigare, mycket mera ledande till controller, om detta Riksg.cont. finge mottaga alla statsmedlen, för alt göra öfverskotten fruktbärande, så fort sig göra läte, och jag finner intet skäl af allt som blifvit anfördt för det motsatta förhållandet, att öfverskotten af de bevillningsbidrag, hvilka blifvit folket affordrade, skola, till högre belopp än för statsutgifterna fordras, under flera månader, att icke säga år, mången gång 12 å i5 månader, ligga i Stats-cont., utan alt på något sätt göras fruktbara.
— Här har blifvit sagdt, att Stats-cont. behöfde använda dessa öfverskottsmedel för att icke förskottsvis behöfva begära alltför mycket af Riksg.- contoret.
Denna invändning synes mig förfalla helt och hållet, då Stats-cont. finge sig tillhandahållet allt hvad detsamma efter af R.
St. bestämda och fastställda stater hade att fordra, och då dessa medel kunde erhållas qvartalsvis och äfven månadsvis.
Jag tror att genom en så beskaffad åtgärd, som den att Riksg.cont. emottoge statsmedlen , kunde man komma derhän att folket ej behöfde belastas med statsafgifternas erläggande på en gång, såsom här i landet sker,emot förhållandet i andra länder, der man mantalsvis erlägger dem, hvilket äfven hos oss vore för den skattdragande af obestridlig vigt och af ett obestridligt större intresse.
48» Den 38 Not cm her c. m.
Jag erkänner, mine herrar! alt jag helt och hållet öfvergifvit att anteckna mina motståndares yttranden för alt derpå grunda en formlig vederläggning.
Jag har öfveigifvit det längesedan, då jag sett huru litet mina åsigter kunna inverka på Husets öfvertygelse, och finner ganska väl alt jag i sådant hänseende gör illa att upptaga ens R. o. Adis tid med att motsäga de yttranden, som icke öfverensstämma med min mening.
Det är på denna grund jag endast ganska lösligt kunnat lillvägagå, vid bestridandet af hvad emot mitt förslag blifvit yltradt.
Jag loide få taga mig friheten anmärka emot det historiska af frågans behandling, som Hr von Hartmansdorff framställt, att ehuru han yttrat att detta förslag aldrig förut af något StatsUtsk. och aldrig af några RiksSt. vunnit afseende, så torde jag få erinra, att vid i8?.3 års riksdag tillstyrktes af StatsUtsk. och bifölls af alla fyra RiksSt:n förslaget om tullbevillningens ingående till Riksg.- contoret.
Således hafva vi redan varit på någon väg i afseende på bifall till motionen.
För min enskilda tillfredsställelse har jag mera än tillräckligt, då det hufvudsakliga af min motion blifvit äfven af nuvar, StatsUtsk. tillstyrkt.
Jag hade i min motion begärt, att alla statsmedlen utan undantag skulle ingå till Riksg.eontoret.
Jag har i den delen , som rör de ordinarie-statsinkomsterna, blifvit af StatsUtsk. vederlagd med sådana skäl, att jag icke ens anser mig kunna eller böra söka alt bestrida dem, utan åtnöjer mig fullkomligt med det afslag. som StatsUtsk. i detta afseende tillstyrkt å min motion.
Hvad sjelfva beslutet angår, så skulle jag vilja taga mig friheten att till 11. o. Ad. hemställa, huruvida nu en återremiss är af nöden.
Jag tror alt våra riksdagsförhandlingar ändock äro tillräckligt betungade af återremisser.
Jag skulle föreställa mig att föga eller intet annat än mycket onödigt skrifveri kunde vinnas genom en återremiss, ty jag föreställer mig, att StatsUtsk. grundat sin hemställan och sitt förslag till R.
St. på så goda skäl, alt Utsk. troligen icke kan frånträda dem.
Det vore således efter min tanke mycket bättre att genom propos till bifall på belänk. få det afslag på detsamma, som otvifvelaktig! inom Huset väntar det.
Hvad de särskildta detaljförhållanden vidkommer, som Hr von Hartmansdorff och Frih.
Cederström förmält lemna anledn. till bifall, så kunde ju dessa på särskild propos. blifva bifallna och det öfriga afslås utan återremiss; ty i de delar, der Utsk. underkänt min åsigt, yrkar jag icke återremiss och tycker att det II.
Ståndet kunde göra på samma sätt.
Jag anhåller 0111 propos. på bifall till betänkandet.
Då jag sednast begärde ordet, skedde det med anledn. af ett yttrande af en värd ledamot på andra sidan, som ansåg att min ödmjuka anhållan hos Ht Frih.
Den 28 November e. m, Frih. o. Landtm, varit mindre riktig.
Jag har nu intet vidare att tillägga i den frågan, sedan Hr Landtm, täckts besvara den af en annan ledamot framställda lika lydande fråga.
Men jag ber att i hufvndsaken få tillägga några ord.
Jag får då här, likasom inom Utsk., då denna fråga der förevar, börja med den förklaring, att icke det ringaste misstroende hos mig ligger till grund för den ifrågavar. framställningen, hvilken jag biträdt.
Det är mig fullkomligt lik— gillligt, 0111 det verk , dit medlen ingå , heter R.
St:s eller Statens verk.
Jag är nog ung ännu eller nog lycklig att kunna anse R.
St:s eller Konungens eller Statens verk vara ett och detsamma.
Jag tror att hvarje tjensteman, han må vara anställd i det ena eller andra verket, äger ett samvete och att han enligt della samvete skall uppfylla de pligter, som honom åligga.
Det är således icke ett sådant misstroende, som ligger lill grund för min mening.
Jag anser således att denna fråga är helt och hållet en opinionssak, och om jag hade tvekat att så anse, vore jag dock nu fullkomligen öfvertygad derom efter den discussion, sorn här förefallil.
Man behöfver, för att finna det, endast egna den flygtigaste uppmärksamhet åt de skäl, som här blifvit framdragna.
När jag t. ex. tager i betraktande, att en talare, som då var på andra sidan, anförde såsom ett skäl emot delta betänkandes antagande, att Riksg.cont. skulle få gå i författning om försäljning af spanmål och många andra sådana saker, ehuru här icke är fråga om annat än tullmedlen, saluaccismedlen , postmedlen och brännvinsbränningsafgilten, så visar sig svagheten af de skäl, som på den sidan kunna anföras.
Beträffande hvad jag derom tänker, så har jag blott att referera mig till den nästföregfde talaren.
Det har icke varit hvarken min tanke, eller, såsom jag tror, någon af Utskis ledamöters mening att intränga på konungamaktens område.
Det står i grundlagen tydligen föreskrifvet, att Konungen äger disponera de till statsverket anslagna summor; men der står lika tydligt: till de af R.
Utskts förslag skulle icke taga något derfrån, och sådant kan så mycket mindre vara meningen, sorn i betänk., om man vill fästa uppmärksamhet derpå, finnes följande mening: ”Deremot och på det att K.
Stats-cont. icke framdeles, i följd af tullmedlens nu föreslagna inleverering till Riksg.cont., må sakna den erforderliga tillgång, sorn öfverskotten hitintills lemnat, för godtgörande af uppkomna brister å de s. k. förslagsanslagen, intilldess rikshufvudboken för året hunnit afslulas och liqviden derefter öfver statsverkets öfverskott och brister med Riksg.cont. uppgöras, har TJtsk. ansett sig, i sammanhang med dess här ofvan framställda förslag, böra hemställa, att K. Stats-cont., i händelse af berörde förslags bifallande, hädanefter må varda berättigadt att redan under årets lopp från Riksg.cont. utbekom17 H. Gi 482 Den 28 November e. m. ma de medel, som huuna erfordras för att bestrida de för slagsanslagen tillhörande utgiftssummor, hvilka, enl. K. Statscont:s räkenskaper, öfverskjuta dessa anslags i riksstaten beräknade belopp.”
Deraf torde hvar och en opartisk kunna se, ett meningen ingalunda varit att fråntaga Stats-cont. något af de medel, som lill bestridande af utgifterna blifvit detsamma anvisade.
Man har äfven anmärkt, att det skulle vara en besynnerlighet, om ett R.
St:s verk skulle erhålla rättighet alt utdela några befallningar åt eller mottaga redovisning af Statens embetsman.
Detta är dock ett förhållande, som redan äger rum.
Vi hafva t. ex. sterbhusafgiften, öfver hvilken, enl. hvad jag såsom ledamot af StatsUtsk. haft tillfälle inhemta, förslag till Riksg.cont. ingå från de Statens embetsman, som dermed hafva befattning, och enligt hvad prottna visa, hafva äfven desse embetsman fått från Riksg.cont. emottaga påminnelser att skyndsammare inkomma med sådana berättelser.
Man har sagt att Riksg.cont. ej skulle kunna handhafva controllen.
Jag tror att äfven conlrollen skulle kunna i Riksg.cont. utöfvas lika väl som i Stats-contoret.
De förslag, på hvilka controllen bör grundas, kunna lika väl inlemnas till Riksg.cont. som till Stats-contoret.
Jag kan således icke finna någon skilnad i detta fall, med undantag af den, sorn jag nyss nämnde eller hvad som endast beror af opinionen.
Man har äfven anmärkt att afsigten ej skulle derigenom vinnas.
Jag medger visserligen alt härvid ej vinnes allt hvad jag skulle önska, ty jag önskade att alla statsinkomster skulle ingå till endast ett verk ; men jag medger att jag tycker dock något vara vunnet , om ett verk hade alla de exlra-ordin. inkomsterna och ett annat alla de ordinarie.
Derigenom vunnes enl. min öfvertygelse ordning och reda, hvilket redan vore något.
Jag kan derföre icke bestrida, att detta i andras öfvertygelse må vara en vinst, som icke vore att åsyfta.
Denna discussion börjades med mycken värma af en talare, som ville bevisa att det afUtsk. framlagda förslaget var grundlagsvidrigt.
Han yttrade dervid ganska philantropiskt den farhågan, alt han möjligen skulle finna sig nödsakad att spränga en eller annan galla.
Jag tror att han i detta afseende äger allt möjligt skäl att lugna sig, ty såvidt jag kunnat förnimma, sprängde han alldeles ingenting, med undantag af den logiska tråden af sin bevisning. 64 §:n Reg.Ftn torde för en hvar, som uppmärksamt genomläst densamma, just vara den som säkrast lugnar alla farhågor i afseende på den grundlagsenliga beskaffenheten af det framlagda förslaget.
Den innehåller nemi.: ”Så väl
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster sorn hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extra-ordinarie utlagor eller bevillningar till statsverket af R.
St. anslås” etc.
Hvad är Dan a8 November e. m. 483 det som nu är omförmäldt?
Jo! det sorn sednare omförmäles före 64 §:n är den i 62 §:n omnämnda ordinarie be vi Ilningen, oell framför densamma omförmäles i 60 §:n den s. k. extra-ordinarie bevillningen.
Skulle således här meningen vara, att hvad som är omförmäldt alldeles icke får passera Riksg.cont., utan skall directe ingå till statsverket, så gäller detta lika mycket den ordinarie bevillningen som tullen, postmedlen , brännvinsbränningsafgiften , etc. , och således skulle det då hafva varit ett fullkomligt grundlagsvidrigt förhållande, att den ordinarie bevillningen anda hittills ingått till Riksg.contoret.
Men om man närmare ger akt på meningen, så finner man att det ingalunda står föreskrifvet alt dessa bevillnings-inkomstartiklar skola ställas till Konungens disposition belt och hållet, ulan det står med tydliga ordalag, alt hvad deraf till statsverket anslås skall vara under Konungens disposition.
Just detta uttryck innefattar ganska tydligt, att R.
St. kunna till statsverket anslå en del deraf och disponera resten åt annat håll.
Således torde grundlagsenligheten icke vara något synnerligt tvifvel underkastad.
Hvad åter lämpligheten och nyttan af förslaget angår, så erkänner jag visserligen, att det icke är af någon så stor vigt, att det kan synnerligen löna mödan att förifra sig under debatten derom.
Likväl har jag för min del biträdt Utskts förslag, och det hufvudsakligen derför alt jäg anser det ledande till reda för statsverket och till betryggande af statsmachinens jemna gang, till betryggande deraf att statsverket icke kan i något fall komma att sakna hvad som enl.
St:s anslag bör detsamma tillkomma.
Men sådant kan ganska lätt inträffa under nu var. förhållande.
PKOTOCOLL, HÅLLNA uos HÖGLOFLIGE M©ä)ia®äÅ®iäst ©©a auma VID t lagtima Uthagen t ^tadtljalm, in 1859—1860.
Tredje Miiiftet.
STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 1860. i)eii 4 .1 anua-ri.; Onsdagen den 4 Januari 1860.
Justerades ett Prot.Utdrag för den 53 och 58 sisth Dee., 8 Prot.- Utdrag för sistn. dag samt PleniProtm för den 1 i nämnde månad f. o. e. m. . H.
Exc. Hr. Gr. o. Landtm, anmodade Ii. o. Ad:ns Hrr Bänkman att sammanträda för utseende af en Elektor efter Hr af Nordin, Gustaf, hvars anhållan om entledigande från nämnde befattning blifvit af B. o. Ad. i förra Plenum bifallen.
PresteSt. ankommet Prot.Utdrag N:o 115, innefattande inbjudning till MedSt. att förena sig uti nämnde RiksStis för dess del fattade beslut att anmoda StatsUtsk:t att oförtöfvat behandla K. M:s nåd.
Propos. om anskaffande af medel för fortsättning af Statens jernvägsbyggnader.
Sedan detta Prot.Utdrag blifvit begärdt på bordet af Gr.
Anckarsvärd, Carl Henrik, anmälde sig och yttrade Hr Åkerman, Fredrik:
Då jag hör att frågan blifvit begärd på bordet, får jag för min del till Prot. förklara att jag icke kan annat än beklaga ett sådant upskof, som derigenom upstår vid låns uptagande på utrikes ort.
Framgången derutaf beror hufvudsakligen derpå, att man begagnar sig af gynnsamma konjunkturer, och att sådana i sjelfva verket nu förefinnas, bevisas bäst deraf, att redan flera anmälanden att öfvertaga det i och för jernvägs-arbetenas fortsättning äskade lånet hafva från utländska spekulanter till Riksg:sKont:t inkommit.
Det hade varit önskligt att StatsUtsk:t genast behandlat lånefrågan, utan att samtidigt dermed hafva ansett sig böra fästa afs:de vid, den sträckning, jernvägarne skulle komma att taga, i synnerhet som man torde kunna taga för gifvet att K. M:ts Propos. i detta fall kommer att hufvudsakligen af Ständerna bifallas.
Man har kanske redan i följd af frågans långsamma behandling försummat sig att begagna den mest gynnsamma tid, ty medgifvas måste val, att ställningen i penningemarknaden utrikes visat sig ganska fördelaktig; men då man känner de hastiga skiftningarne inom Europeiska politiken, hvartill vi dagligen äro vittnen, vet man ej huru länge de goda konjunkturerne kunna blifva beståndande.
4 I)en 4 Januari.
Af dessa skal tror jag att en skyndsam behandling hi denna fråga vore af yttersta vigt.
I början af denna Riksdag tog jag mig friheten väcka en motion med anmodan till StatsUtsk:t att företrädesvis sysselsätta sig med statsregleringen för att i möjligaste måtto förkorta våra för sin längd så allmänt bekanta Riksdagar.
Hvad nu serskildt beträffar den af Herr Akerman öfverklagade tidsutdrägt, som skulle komma att upstå i följd af frågans hvilande på bordet, så tror jag att deraf ej är så mycket att befara, som den siste värde talaren förespeglat.
Skulle verkligen konjunkturernas fluktuation vara så hastig, som här antydts, kan jag icke föreställa migj att, då vi fästa afseende på den säkerligen ej korta tid, som erfordras för StatsUtsk:t att inkomma med sitt utlåt, i ämnet, denna tidsutdrägt af endast
Ane dagar kan hafva ett så menligt inflytande på ifrågav:de låns uptagande.
Jag har äfven haft en annan anledn., m.
Hrr! hvarföre jag bordlagt frågan.
Jag har nemi. under tiden mellan denna och nästa plenidag velat rådgöra med några af MedSt:s ledamöter, huruvida det ej skulle vara lämpligast att för ifrågavide ärendes skyndsamma behandling tillsätta ett särskildt Ut,sk., i hvilken händelse StatsUtsk:t kunde oafbrutet få sysselsätta sig med Statsregleringen och man kunde fortare komma till önskvärdt resultat i båda frågorna.
Dessa hafva varit mina motiver för yrkande af bordläggning, hvarifrån jag ej anser mig, till följd af den siste värde talarens anförande, kunna afstå.
Hvad jernvägens sträckning beträffar, har det aldrig varit min afsigt att söka göra någon förändring i hvad som en gång blifvit föreslaget, utan anser jag blott, att man först och främst bör öfverlägga om behofvet, derefter huru lånen skola uptagas, och sedermera huru de skola användas och slutligen en gång betalas; hvilket allt bör bestämmas samtidigt med sjelfva lånefrågan.
Jag anhåller att till afla delar få förena mig i hvad Hr Akerman anfört till prot. II.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att sedan det ifrågavar:de prot.-utdraget blifvit af en ledamot begärdt på bordet, detsamma komme att der hvila till nästa plenum.
Instämmande för min del i hvad Hr Åkerman yttrat, anhåller jag att .Hr Gr. o. Landtm, måtte framställa propos. derom, att detta vigtiga ärende måtte sättas först på föredragningslistan till nästa plenum.
Denna hemställan blef af R. o. Ad., uppå derom gjord framställning, bifallen.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:ts den 21 och 28 sistl.
Dec. på bordet lagda Be - Den 4 Januari. 5 tänk.
N:o 3, i anledn. af föreslagna bestämmelser till minskandet af transportsökandet bland presterskapet.
1 :sta punkten, deri Utsk:t tillstyrkt, att vackt förslag, det kyrkoherde icke skulle ega rättighet att under en viss tid, exempelvis angifven till fem år, efter tillträdandet af sitt innehafvande pastorat söka ett annat, så vida detta ej såsom prebende vore med annan befattning förenadt, icke måtte till någon R.
Denna punkt blef utaf R. o. Ad. bifallen.
2:dra punkten, innehållaude hemställan, att R.
St:r måtte hos K. M. i underd. begära utfärdandet af sådan författn., enl. hvilken, utan inskränkning af deras rätt, hvilka ega att till predikoprofs aflåggande eller till mottagande af ledig prestbefattning kalla den de önska, prestmän icke må efter 6 5 års ålder upträda såsom sökande till ledig presterlig befattning.
Det torde väl kunna antagas vara ett undantagsfall, om vid något tillfälle på ett förslag till ett pastorat voro upförde prester af öfver (15 år.
Att bifalla det förslag, Utslct afgifvit, skulle, enl. mitt förmenande, icke åstadkomma åsyftad nytta, och jag hemställer till Eder, mine Hrr, hvartill det skulle tjena att förbjuda en församling att välja en person af öfver 65 år till sin själasörjare, om han vore dertill lämplig och församlingen så önskade?
Af ett stadgande, sådant som det föreslagna, kan jag ej finna att något annat blir följden, än att ej mindre församlingarne inskränkas i sin rätt vid ifrågavar:de val, än äfven K.
M. vid bortgifvande af regala pastorat.
Med ett stadgande, i enlighet med Ekon.Utsk:ts förevarande förslag, är ej heller så brådtom, alldenstund förslag till förändringar i lagarne rörande presternas befordringssätt komma att vid denna Riksdag blifva föremål för pröfning; och då vore kanske rätta tiden att i sammanhang dermed behandla denna fråga.
Jag anhåller vördsamt om afslag å Ekon.Utskds ifrågavar:de förslag.
Jag behöfde i sanning ej mer än hänvisa R. o.
Ad. till de reservationer, som åtfölja detta Betänk., för att, med stöd af dessa, yrka positivt afslag.
I allmänhet måste man väl medgifva, att sådana undantagslagar, som Ekon.- Utskit här föreslagit, äro alldeles olämpliga, såsom ledande till de mest uppenbara orättvisor.
Man behöfver blott tänka sig en sådan lag tillämpad för att finna detta, och i detta ändamål anhåller jag att få anföra ett exempel, hvartill man skulle kunna foga oändligen många.
Till en början det torde vara allmänt bekant, att det finnes obefordrade komministrar, sorn vid 65 års ålder äro vid sin fulla kraft och styrka samt kunna vara berättigade att söka pastorater ; vore det enligt med rättvisan, om dessa skulle genom en så orimlig lag blifva utestängda från befordran?
och vore det dessutom rätt och klokt att på samma gång inskränka församlingens rätt att välja den 65-åriga komministern, om församlingen just sökte hans kanske förut bepröfvade och mognade erfarenhet?
Det är icke blott 6 l)en 4 J & nu ari. kunskap utan äfven mognad andlig erfarenhet vår tid göres behof i afs:de på själavård.
Och som stöd härföre må jag anföra ett exempel, hemtadt ur Eecles.-Tidningen, såsom jag vill minnas för Nov. månad.
Inom Linköpings stift upfördes nemi. å förslag till ett dervarande ledigt pastorat i första rummet en prestman öfver 6 5 år; de som innehade 2:dra och 3:dje rummet, voro vida yngre.
Nu valde församlingen likväl den, som var öfver 6 5 år, och hvad bevisar val detta, om icke att församlingen mer såg på en bepröfvad mognad erfarenhet, utan att låta förvilla sig i sitt omdöme deraf att de andra voro yngre till åren.
Hvem vet dessutom eller hvem vågar bestämdt påstå att en yngre har mer krafter och rörlighet ån en äldre.
Böra undantagslagar finnas, hafva vi ju redan sådana genom ett K.
Bref, hvari K. M. anbefaller Konsistorierna, att då en prestman genom långvarig sjukdom varit hindrad från tjensteutöfning eller förklarad oförmögen att utöfva en mer ansträngande tjenstebefattning, han ej får å förslag till pastorat upföras, förrän han genom läkareattest styrkt, att han är till helsan återställd.
Det är ej mera ån
Vj år sedan det förhållande inom erke-stiftet egde rum, att en prestman ingick till K.
M. med klagomål deröfver, att han af Konsistorium i Upsala blifvit vägrad förslagsrum, derföre att han, tillfölje af sin kända sjuklighet, ansågs oförmögen att bestrida någon pastoralvård.
K. M. gillade härvid Consistorii förfarande, och nämnde prestman blef icke upförd å något förslag, förrän han genom läkare-attest styrkt att han var ånyo tjenstbar.
Just detta gifver stöd för min anhållan att R. o. Ad. måtte afslå denna punkt, för hvars afstyrkande torde vara så mycket mindre fara, som redan förefinnas och framdeles komma under behandling flera förslag till förändringar rörande såväl presternas befordran som lönevilkor.
Detta yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Stat6-Rådet och Kommendören af K.
Mds Nordstjernc-Orden, Henrik Gerhard Lagerstråle, hvilken å K.
Mds Höga vägnar öfverlemnade 14 nåd.
Propos. och 5 nåd.
St;r.
Ehuru jag inom Utskd ej har an tecknat mig bland dem, som reserverat sig mot det fattade beslutet, tillhörde jag dock den starka minoritet, som motsatte sig detsamma.
Hufvudsakligen har jag intet annat att tillägga, än att fästa upmärksamheten vid det inkonseqventa deri, att, sedan man beslutat att transport skulle få sökas af prester, man ville hindra deras befordran.
Det är ju alldeles klart, att, om en församling lider af att få alltför gamla själasörjare, blir ju förhållandet enahanda, om de kommit dit genom transport eller genom val.
Det finnes således för mig ingen anledn. att gilla ett sådant skäl rör: de befordingsfrågan, som Utskd antagit.
Den enda olägenheten af nu gällande förf. är den, att, om en prest vid 65 år söker ett pastorat och hans medbroder vilja hjelpa honom att få detsamma, kunna de vidtala gubbar att söka i de begge andra förslagsrummen och således betaga yngre sökande möjligheten att blifva valde.
Men dessa fall måste vara så sällsynta
Den i J an u «r i. 7 undantag, att jag för min del anser att man ej bör fasta upmärksamhet derå, och derför förenar jag mig med dem, som yrka afslag å betänkandet.
Jag återigen vill biträda den sidan, som röstar för förslagets antagande, utgående från den åsigt, att en prestman vid 6 5 år i allmänhet måste anses hafva hunnit den ålder, då hans egentliga verksamhet här i lifvet uphört.
Undantag finnas visserligen, men vanligen anser man den egentl. kraften vid den åldern vara bruten.
Det är sant att bland civila tjenstemän finnes ej något stadgande, hvarigenom de hindras att efter 65 år söka annan befattning; men jag hemställer till R. o. Ad., huruvida det ej är en känd sak, att vid civila tjensters tillsättande ej allenast tjenståren utan äfven skicklighet och duglighet bestämma förslagsrummen ; så är ej förhållandet vid presters befordringar, ty vid pastoraters tillsättande upföras alltid på förslaget de äldste sökande.
Detta förhållande kan äfven jag uplysa med ett exempel.
Det hände nemi. inom en församling, som jag känner till, att vid inträffande ledighet anmälde sig bland de sökande tre Komministrar, hvilka alla upnått en sådan ålder, att, om Utsk:s Uti. hade tillämpats, de ej ens kunnat blifva ifrågasatte till förslagsrun.
Nu togo deremot dessa förslagsrummen, och församlingen var tvungen att välja en af dem, hvilken, jag försäkrar det heligt, aldrig blifvit vald, om någon af de yngre medsökande blifvit i förslaget upförd.