Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ensam gick han såsom aldrig förr, och ensam skulle han upplyfta den gamle konungens spira.
Intet finge bli förmer än Sverige, och af alla Sveriges konungar ville han bli den yppersta och främsta.
Hade han icke ur den allsmäktige gudens händer mottagit ett tecken däruppå, då han redan så ung upphöjdes till en furste med ett långt lifs många år framför sig?
Det gamla, som ådragit sig Guds vrede, var nu förbi.
Det sjöng i höjden, det jublade af trummor och horn.
Han steg upp, och handen sjönk med ett lätt slag mot bordskanten.
Piper hade rätt!
Piper hade sagt, att Sverige var ett stort rike med ett litet småstadshof vid världens ände.
Därpå skulle bli ett slut.
Själf hade han satt kronan på sitt hufvud och ridit med den till kyrkan.
Hade han icke redan fått den af Gud i sin födelsestund den junimorgon, då den klara stjärnan Lejonhjärtat höjde sig öfver Österns rand!
Mattorna på gatan, i hvilken hästhofvarna slogo hål, hade han skänkt åt bondeståndet att kläda upp sig med, men adeln hade fått gå till fots, och själfva rådsherrarna hade burit himmeln och betjänat honom vid taffeln som vaktmästare.
Hvarför skulle han hyckla, hvarför skulle han hedra de män, som han icke ärade i sitt sinne.
Hade han ens gifvit en konungaförsäkran!
Ständerna men icke han hade att svärja.
Sin konungaed hade han i tysthet svurit inför Gud, då han stod vid altaret.
Nu, nu, var han herre öfver allt Sveriges land!
Han gick till väggspegeln och granskade belåtet de små koppärren i sitt flickskinn och hoptryckte med fingrarna barska veck i pannan.
Därefter pekade han i luften och satte sig grensle öfver en stol och galopperade kring rummet.
– Framåt, gossar, framåt för er kung!
Hopp, Brillant, hopp, hopp!
Han inbillade sig, att han red öfver en ängsmark mot fienden och att hundratals kulor slogo mot hans bröst men tillplattade föllo i gräset.
Rundt omkring på höjderna stodo åskådare, och på afstånd kom själfva kungen af Frankrike på en hvit häst och vinkade med hatten.
I salen nedanför stodo ännu de gamla storherrarna i samspråk.
När de hörde bullret, tystnade de ett ögonblick och lyddes, men Cronhjelm ritade i imman och brummade halfhögt:
– Det är bara hans majestät som är sysselsatt med regeringsbestyr.
Han uttänker nådevedermälen åt oss för myndighetsförklaringen.
Wallenstedt blåste upp läpparna och gaf honom ett ursinnigt ögonkast.
Då konungen hade galopperat hela sitt förmak rundt, slog honom en plötslig hågkomst och han gick till dörren:
– Klinckowström! – ropade han.
– Klinckowström, kan du säga mig hvarför jag just nu fått en sådan lust att rida till Kungsör och jaga björn?
Klinckowström, en munter page med röda kinder och lätt tunga, svarade:
– Därför att det är beckmörkt och ett Herrans väder och därför, att ingen björn är uppdrifven, så att jakten är omöjlig.
Skall jag säga till om hästar och fackelryttare?
– Har du något bättre förslag?
– Alla andra förslag äro bättre, men ...
– Nej, du har rätt.
Vi måste rida till Kungsör just därför att det tycks omöjligt och därför att vi vilja det.
När nu konungen en stund senare red
Drottninggatan uppför, kom han tätt förbi en malmgård, hvilken sträckte sig nedåt
Klara kyrkogård till ett gulmåladt hus.
En gammal änka, som kallades mor Malin, höll där härberge.
Malmgården var inhägnad med plank, på hvilket slottsbyggnadsgesällerna, då de om sommaren tömde sin bägare hos mor Malin, hade uppmålat triumfbågar och obelisker och dansande italienare.
I ena hörnet låg ett lusthus med eldstad och skorsten och med det ena fönstret utåt Drottninggatan.
Det andra vette inåt plommonträden och de öfversnöade blomstersängarna.
Sedan några veckor hade mor Malin dagligen burit mat till lusthuset, men ingen af hennes gamla kunder visste något med bestämdhet om den gäst, som hon hyste där inne.
På en försäljning hos en adlig familj, hvilken reduktionen böjt till jorden, hade hon åt sin gäst inköpt ett klaver, och om aftnarna hördes bakom de tillskjutna luckorna främmande melodier, ledda af en spröd och svag stämma.
När nu konungens fackelbärare nalkades, stod just mor Malin vid en springa i planket och såg ut på den mörka gatan.
– Det är han själf! – utbrast hon och dunkade på lusthusdörren.
– Det är kungen, som kommer.
Släck lyset och titta genom hjärtat på luckan.
I detsamma jagade konungen förbi i vildt fyrsprång.
– Så vacker han är om kinderna den nådiga unga herren! – sade hon och gick tillbaka nedåt härberget.
– Och rent och heligt är ju hans lefverne.
Men hvarför skulle han fresta Gud och med egna händer sätta kronan på hufvudet?
Därför halkade den också af honom under vägen, och smörjelsehornet datt i kyrkgolfvet.
Så gick den natten och månad efter månad, och i malmgården grönskade åter kastanjer och plommonträden bakom berberis- och vinbärsbuskar, majstången restes och hofvet åkte förbi till Karlberg.
Bredvid konungen satt hertigen af Holsten, som kommit för att äkta hans syster prinsessan Hedvig
Sofia och göra ett slut på den odrägliga tråkigheten.
Då han åkte förbi lusthuset, råkade han af en händelse att kasta en blick genom det vidöppna fönstret.
Om kvällen kom en man med kappkragen uppslagen och bultade smygande på härberget, men mor Malin betraktade honom misstroget.
– Drag han för satan i våld med sin kappkrage! – sade hon.
Han gapskrattade och talade bruten svenska.
– Jag ligger här på en af de tyska galejorna och vill bara ha en mugg bärsaft i din malmgård.
Han stack henne ett par mynt i handen och knuffade henne åt sidan, och hon var nära att gifva honom ett slag, men så räknade hon silfverpengarna och betänkte sig.
Hon ställde fram saftmuggen på jordbänken i malmgården, men själf satte hon sig bakom ett par af de halft igenskjutna fönsterluckorna för att ha den nya kunden under ögonen.
Han smuttade litet på saften och ritade med klacken i sanden och såg sig omkring.
När han hade suttit en stund och trodde sig obemärkt, reste han sig och slog ned kragen.
Han var en ung, vacker herre med djärf och munter uppsyn och han gick långsamt gången framåt.
– En sådan ärans kanalje! – puttrade mor Malin.
– – Jag tror han ställer sig att bulta på själfva lusthusdörren!
När dörren förblef stängd, vek han några steg åt sidan till det öppna fönstret och stack ridderligt hatten i armhålet.
Därefter satte han sig på fönsterkarmen och talade sakta och ifrigt.
Då brast tålamodet hos mor Malin och hon gick ut.
Hon kom på sandgången och virade en garnända mellan fingrarna och höll hufvudet lömskt framåtböjdt.
Under tiden grundade hon på de otidigheter som hon skulle säga.
Men när hon hade gått ett litet stycke, flög den unge herren fram ur berberishäcken och röt med vanvördigaste ursinne:
– Ih, du kärring, marsch!
Jag är hertigen af Holsten.
Men aldrig ett ord därom!
Mor Malin blef så häpen, att hon bara vände sig rundt åt alla sidor och slog sig på knäna.
Ännu då hon kom tillbaka in i huset slog hon sig på knäna och kunde icke fatta, att just hon i sitt ringa tjäll skulle få upplefva något så stort och besynnerligt.
Det hände sedan ofta i de ljusa sommaraftnarna, när kastanjerna stodo utan en vindfläkt, att hertigen kom till malmgården.
Lusthusdörren blef aldrig öppnad, hur inställsamt han än visste att knacka, men han satt på fönsterkarmen, och mor Malin, som allt emellanåt fick sig en blank dukat i kjortelsäcken, uppdukade där både saft och vin och en gång till och med en russinkaka, på hvilken hon skrifvit med ägghvita:
Större Printz ej Jorden mints.
Just den kvällen dröjde hertigen längre än eljes, och inifrån lusthuset ljöd klaveret.
Då han slutligen reste sig för att gå, sade han:
– Makt, makt?
Nåja, därefter ropa alla.
Hvarför skulle du ensamt tiga?
Kår du för att far din spelade bort sin sista souvereign!
Ade, ade!
Bommar du på lejonet, så lofva, att du härnäst håller dörren öppen för vargen!
Hertigen stod framför fönstret.
Det var tyst och stilla, ty nere i härberget hade redan alla gått till sängs.
– Du svarar inte! – fortsatte han.
– Är det blyghet?
Svara då med tecken!
Ett slag på klaveret betyder ja, men knäpper du med de små fingertottarna, betyder det nej, oåterkalleligt nej.
Han gick dröjande nedåt gången.
Natthimmeln var ljus och marken utan skuggor, och han trefvade i en stickelbärsbuske utan att kunna hitta någon kart.
Då ljöd sakta ett ackord från klaveret.
Han tryckte hatten på hufvudet och drog kappan om sig och skyndade med muntra steg ur malmgården.
Sedan den natten gick mor Malin förgäfves och väntade att i skymningen få öppna porten för den höga herren.
I sitt missmod begynte hon slutligen att upplocka ur kjortelsäcken och åter genomräkna dukaterna, och hon bannade sig själf, därför att hon inte, medan det var tid, förstått att tillocka sig ännu fler.
En afton hade emellertid en barberaränka jordats på Klara kyrkogård, och sedan de sista fackelbärarna gått, stannade två gesäller för att hålla vakt.
De sutto på plankorna vid grafven och talade illa om sorghuset.
– Böta borde di!
Den gamla blesan låg svept i kammarduksmössa med florsband alldeles som en adlig, och både krydderier och insyltadt stod det på bordet, men hit till oss ha de inte ens skickat ett stop svagdricka.
– Jag ser öfver muren, att det lyser ur hjärtat på mor Malins fönsterluckor.
Om vi skulle gå dit och bulta?
De gingo ut på gatan till det gula trähuset och dunkade på blecket.
Mor Malin gläntade på den ena luckan.
– Ni komma just i grefvens tid, pojkar, – sade hon, då hon igenkände gesällerna.
– Traktamente har ingen så här dags att bjuda, men en vacker penning kunna ni förtjäna.
Hon sköt upp luckan ännu mer och sänkte rösten.
– Här har ni en hel karolin hvar.
Ja, vänd ni på den, drafvelspojkar, den håller nog att ta i.
Här inne står en kunglig page, som snart kommer ned till er.
I dagningen lära som vanligt nattgökarna från hofvet rida här förbi.
Då låtsas ni kullkasta och prygla den unga herren och ta sedan till fötterna.
– Det må väl gå, – sade gesällerna och tummade mynten.
– Det värsta blir att inte i hettan lägga till, så det biter.
De gingo tillbaka till kyrkogårdsporten och väntade, och de hörde mor Malin tissla med pagen uppe i kammaren.
Tiden blef lång.
En stjärna flämtade i sommarnatten öfver bårhuset, brandvakten ropade på Brunkeberg, och dagningen stod nära.
Då knarrade det och skrek i mor Malins trappa, och pagen, som gick med knäna något inåt och knäppte och jämkade på rockknapparna, kom ned till gesällerna.
I gränden från Drottninggatan hördes stoj och hästtramp.
Först red Klinckowström, och var han så drucken, att han måste hålla sig fast i hästmanen.
Bakom honom framskymtade konungen och hertigen af Holsten och ett tiotal andra ryttare.
Alla hade klingorna i handen och alla utom konungen voro i blotta skjortan.
Han var tokig af dryckjom, och med värjan stötte han in fönsterrutorna och lyfte af skyltarna och högg i trädörrarna.
Nu fanns i hela vida världen ingen, som han behöfde lyda.
Nu kunde han göra hvad som helst, hvad som föll honom in, och ingen skulle ha ett enda ord till förebråelse.
Man skulle bara våga!
Vid kvällsmålet hade han slagit faten ur pagernas händer, och kastat krokanbitarna på kamraternas kläder, så att de hade hvita märken som efter snöbollar.
Nu var det gamla odrägliga förbi.
Gubbarna kunde gäspa och harkla sig vid sina snusburkar bäst de behagade.
De hade icke längre annat att beställa än att vara narrar.
Åt ungdomsmodet och glädjen vigde han sitt gamla björnrike.
Hela Europa skulle häpna!
Emellertid hade den okända pagen lagt sig på marken i kyrkogårdsporten, och gesällerna nöpo och slogo af hjärtans lust och grepo efter strupen.
– Wer da? – ropade konungen och satte efter gesällerna, som genast flydde in mellan grifthällar och kors.
Han var hack i häl och stack den ene flera gånger i vänstra armen, så att blod droppade.
Slutligen lyfte de till värn en af plankorna vid barberaränkans till hälften igenfyllda graf.
Då vände konungen skrattande och red tillbaka till grinden.
– En af de våra?
Hvad? – sporde han den okände, som åter hade rest sig upp.
– Är du så pirum, att du inte ens kan vår lösen:
Snus på perukerna!
– Schadet nichts!
Sitt upp bakom vår vän Klinckan och håll honom fast på vallacken.
Sjungande och hojtande jagade den skjortklädda skaran vidare uppför gator och backar och viftade och räckte lång näsa åt de yrvakna människorna, som kommo i portarna.
När rutorna klingade hos överstemarskalken Stenbock, gick den högförnäme gamle i nattrock själf till fönstret och begynte bugande klaga öfver, hur det till sist blef honom nödigt att flytta utom riket.
Men konungen slet af honom peruken och högg den med pliten i två hälfter.
– Detta är lefva! – ropade hertigen af Holsten.
– Hattarna i vädret!
Finge vi nu bara också ta i hop med alla de friande kungliga fruntimren, som sitta och glytta i sofstugorna!
Perukerna i vädret!
Res er i stigbyglarna och pinkilera öfver hästhufvena!
Såja, gossar!
Djäfvulen tage er!
Vivat Carolus, rex svecorum et scandalorum!
Skjortorna pöste, hattarna, perukerna och handskarna lågo på gatan, hofvarna sprätte eld, och hästarna rusade fram som i sken.
När de vilda ryttarna kommo åter till slottet, sprungo de ur sadeln och läto hästarna löpa bäst de gitte.
Uppe i trappan bröto de sönder ljushållaren och anyrade pistolskott på en marmor- Venus.
– Vorwärts! – ropade konungen och stormade med hela sitt följe in i slottskapellet och högg löst på bänkarna.
– Här skola de till söndagen få stickor i böxorna!
Hertigen stötte i golfvet och äskade ljud, och Klinckowström, som satt sig att slå tärning på altarringen, höll sig själf om munnen för att kunna tiga.
– Käre åhörare! – begynte hertigen.
– Intet skulle göra denna allvarliga fest högtidligare än om min höge och kärälskelige svåger i denna morgonstund ville gifva oss, hans trogna tjänare, en vink om sitt hjärtas val.
Låt oss tala om frierskorna!
Låt oss tänka på fruntimret från Bewern, som skumpade ända hit upp med söta mor, fast här ju knappast fanns logement efter slottsbranden.
Uhuh! säger ufven.
Bara åtta små tulipanröda somrar äldre än ers majestät.
Eller på prinsessan af Würtemberg, som redan visade sin kärlighet genom att fria till ers majestäts högstsalige herr fader och som är klen i bröstet.
Hosta inte i brudvigseln!
Eller på furstinnan af Mecklenburg-Grabow som med mor sin också lär speta upp i resvagnen.
Eller på den preussiska prinsessan, som bara är två aldrig så små sockergrynsår äldre, eller danska prinsessan, tuttelutteliten gullfågel och skär, som bara är fem små rosentäcka år äldre.
Allihop hålla de ju på att fria och uppfiffa och försköna sina konterfej, ty deras älskog gör dem svåra kval.
Konungen blef brydd och svarade:
– Har jag inte alltid sagt, att före det fyrtionde året behöfver väl inte en man tänka på giftas!
Då hertigen märkte hans förlägenhet, blinkade han åt pagen från härberget och stötte på nytt i golfvet.
– Nåväl.
De svenskes majestät vill icke dela sin gloire och sina undersåtars kärlek med andra än mannamodet och glädjen.
Vore jag de svenskes förste, skulle jag därför vettskrämma gubbarna genom att också befalla de vackraste jungfrurna och slinkorna till mina gillen.
Potztausend!
De skulle sitta framför oss i sadeln och vara med tills hanen gol tredje resan.
Nej, om jag kan tala längre!
Sätt knät mot bänkgaflarna!
Banka och bräck, knacka och knäck!
Stampa i golfvet!
Herr Gott, bringen Sie Wasser!
Kungen är sjuk.
Wasser oder Wein, nur Wein! – Wein!
Konungen hade bleknat af och tog sig om pannan.
Det gjorde honom ingenting, att de andra voro rödflammiga och vacklade.
I grunden älskade han kanske ingen af dem till hjärtat.
Hvad betydde det, om de kallade hvarandra druckna, men aldrig skulle något sådant få sägas om honom, den af Gud utkorade.
– Det kan vara nog nu, gossar! – sade han och försökte sticka pliten i skidan, men då märkte han, att han hade tappat denna.
Därför stack han i stället helt lugnt vapnet tvärs genom rockskörtet och gick med bestämda steg mot dörren.
Hertigen grep den okände pagen i armen och hviskade och tecknade med händerna.
Pagen skyndade genast efter konungen och öppnade dörren för honom samt följde honom uppför trappan.
– Om jag någonsin mer skall smaka vin! – tänkte konungen.
– Jag skulle icke kunna bära, om man berättade att jag lallat på målet och tagit pagerna i famn.
Hvarför skulle jag sedan aktas för mer än de?
Och inte smakar vin så mycket bättre än svagdricka.
Det beror på vana.
En braf vis dricker vatten.
De gingo genom trappor och gångar och kommo slutligen till hans sängkammare.
Här väntade redan Wallenstedt och ett par andra höga herrar.
Wallenstedt blåste upp läpparna.
– Klockan sex på morgonen brukar vara den tid, – begynte han, – då vi föredraga regeringshandlingar.
– Om det gäller brottmål ja, – svarade konungen, – men annars vill jag inga råd bekomma utan ställer och beslutar som rättvist mig synes.
Han grep icke eldgaffeln som fadern.
Han var lika vaksamt mån om sin värdighet som en ädelboren jungfru om höfviskt skick.
Småleende och bugande gick han herrarna rakt på lifvet, så att de baklänges måste lämna kammaren.
– Det blef vår lön för att vi satte ett barn på tronen, – tutade de skadegladt Wallenstedt i örat.
Pagen hade dock redan kastat dörren i lås bakom dem med en förödmjukande skräll.
Detta behagade konungen.
Han stod lutad mot himmelsängens gafvel bredvid det skrin, i hvilket fadern hopsamlat juveler och dyrbarheter af alla slag och som nu upphämtats ur skatthvalfvet Elefanten.
– Hvad heter du? – frågade han pagen.
– Hvarför svarar du inte?
Pagen andades häftigt och famlade och plockade på sina kläder.
– Nå, men svara då, gosse!
Du vet väl ditt eget namn.
Du står ju nästan med ryggen åt mig, så att jag inte kan se dig.
Nu steg pagen fram midt i kammaren och lyfte peruken från hufvudet samt kastade den på nattbordet och svarade:
– Jag heter Rhoda ...
Ehoda d’Elleville ...
Konungen såg, att det var en helt ung kvinna med svartpenslade ögonbryn.
Det gula håret var burrigt och krusadt med locktång, och en lätt skuggande fåra darrade kring munnen.
Hon sprang fram och slog armarna om hans hals och kysste häftigt hans vänstra kind.
För första gången svek själfbehärskningen den sextonårige.
Det flammade för ögonen, kinderna blefvo gråaktigt hvita, och händerna hängde viljelösa.
Han såg endast, att pagerocken var uppknäppt öfver bröstet, så att spetsarna hängde fram.
Hon höll honom hårdt kvar i sina armar och tryckte en lång kyss på hans mun.
Han hvarken besvarade den eller gjorde motstånd.
Först så småningom höjde han händerna och lyfte hennes armar tillbaka öfver sitt hufvud som en ring.
Därefter gick han stammande och djupt och kruserligt bugande åt sidan.
– Pardon, mademoiselle! – Han skrapade med foten och smällde med klackarna och bugade och bugade för hvart steg och gick allt längre undan.
– Pardon, mademoiselle, pardon!
Hur noga hade hon icke på förhand inlärt hvart ord, som hon ärnade säga.
Men nu mindes hon intet.
Hon talade, på måfå och utan att själf längre veta, hvad hon sade.
– Nåd, sire!
Den gode guden är excuserad, om han straffar en sådan förmätenhet som min.
Hon böjde knä på mattan.
– Jag har sett er à cheval, sire ...
Jag har sett er från mitt fönster.
En rêvant har jag sett er, innan jag reste den långa vägen hit upp, sett min hero, min Alexander.
Han gick genast fram till henne och fattade henne under armbågen och förde henne lillgammalt kavaljersmässigt till en stol.
– Inte så, inte så!
Sitta, sitta!
Hon höll kvar hans hand och rynkade pannan något litet samt såg honom klart in i ögonen – och sedan brast hon i ett klingande och lättande skratt.
– Nå, ni är ändå människa, sire.
Inte ett spår predikant.
Ni är den första svensk jag råkat, som förstår, att dygden har ögonen inåt och skelar inte elakt efter andra.
Era gunstlingar dricka och slå tärning och uppvakta fruntimret utan att ni säger något därom.
Ni beaktar det ju knappast.
Låt oss tala om dygden, sire.
Parfymerna, lukten af hennes hår, af kvinna kväljde honom så häftigt, att han var nära att få uppkastningar.
Beröringen, känslan af hennes varma hand äcklade honom som snuddandet vid en råtta eller ett lik.
Han tyckte sig förnärmad och kränkt både som den ensamme af Gud utkorade konungen och som person, därigenom att en främmande vidrörde hans kläder och ansikte och händer.
En annan, låt vara en kvinna, hade gripit fast i honom som ett rof, som en eröfrad fånge.
Den, som vidrörde honom, blef strax en fiende, med hvilken han ville fäkta och som han till straff för majestätskränkelsen ville slå ned.
– När jag ännu var så godt som ett barn, – fortfor hon, – blef min biktfader förälskad i mig.
Han vred händerna och stred med sig själf och babblade böner, och jag lekte med den token och gjorde narr af honom.
Sire, hur olik ni är mot honom!
Ni strider aldrig med er själf.
Ni är rätt och slätt likgiltig, sire.
Dygden är hos er så medfödd, att (hon skrattade lekfullt) jag vet inte, om jag ens kan kalla den dygd.
Han försökte vrida sin hand fri och brukade allt mer och mer sin styrka.
Hur hade icke under de sista veckorna hertigen och pagerna och vaktmästarna tutat honom i öronen om frierskor och vackra mamseller!
Var nu också detta ett spel bakom hans rygg?
Fick han då ingen frid?
– Pardon, mademoiselle!
– Jag vet, sire, att ni hela timmar kan sitta och bläddra i de Tessinska kopparsticken och att ni synnerligen betraktar skilderier med högväxta jungfrur.
Det är kanske bara den estime för konsterna, som ni ärft af er höga fru farmor, men skall ni alltid förbli sådan?
Jag är intet dödt skilderi, sire.
Ehuru ständigt bugande slet han sig nu lös med sådan häftighet, att han på samma gång ryckte Rhoda d’Elleville upp från stolen.
– Nej, ni är en lefvande page, mademoiselle, och pagen befaller jag att gå ned i slottskyrkan och skicka kamraterna till östra förmaket.
Hon såg med ens, att spelet var hopplöst ute, och det skuggande draget kring munnen vardt djupare och tröttare.
– Pagen har att lyda, – svarade hon.
När konungen blef allena, var han åter lika lugn.
Endast stundvis uppflammade öfver hans tankar en glimt af förtrytelse.
Det oväntade äfventyret hade jagat vindunsterna från hans hufvud, och han ville icke gå till hvila efter nattens upptåg som en vekling utan fortsätta dem timme efter timme.
Han afkastade rocken.
I skjortärmarna samt med värjan i hand gick han ut till kamraterna i östra förmaket.
Det var öfverstänkt med intorkadt blod.
Golfplankorna voro genomdränkta och bruna af blodpölar, och vid väggarnas porträtter, på hvilka ögonen utstungits, hängde klumpar af hår och gammalt stelnadt blod.
I kammaren utanför hördes råmande.
En kalf inleddes och framfördes midt på golfvet.
Konungen bet i underläppen, så att den hvitnade, och i ett enda susande hugg afslog han kalfvens hufvud.
Med blod under naglarna kastade han därefter genom det krossade fönstret hufvudet ned på de förbigående.
Utanför dörren hviskade hertigen under tiden brådskande med Rhoda d’Elleville.
– Min höga svåger lär alltså ingen få ur sin halsstarrighet.
Gubben Hjärne – drollig in’s Gesicht – talar om att koka en kärlekssump, men lär den föga båta.
Hade han inte ärft faderns kyla, skulle han med sitt trots bli Sveriges Borgia.
Får han inte snart bli en halfgud, så blir han en djäfvul.
När en sådan fågel inte hittar svängrum för vingarna, stöter han sönder väggarna i eget bo. Tss!
Det kommer någon!
Glöm inte!
I kväll klockan nio hos mor Malin!
Haf till hands litet fikon och russin!
Bakom dem i trappan kom gamle trotjänaren Håkan och ledde två getter.
Han stannade och slog händerna upp i luften och suckade ångestfullt:
– Till hvad ha de gjort min unge herre!
Aldrig har något sådant setts i Sveriges konungahem!
Allsmäktige Gud, förbarma dig och gif ännu större olyckor än tillförene, ty den stillheten, som nu kommit, kan hvarken bäras af de svenske eller af en sådan förste!
HÖGSOMMARLEKEN.
I hagen stodo småflickorna med ett såll, och bredvid på en mossig sten satt, lat och halfsofvande, deras bror Axel Fredrik, som i dag fyllde tjugu år.
Hans trolofvade, den förskrämda lilla Ulrika, hvilken kommit till gården på besök, böjde enriset öfver sållet och hackade med skäran.
Småflickorna sträckte händerna för att hålla kvistarna och hjälpa till, och smältande snö droppade från björkar och albuskar.
– Ack!
Själfva morfar har kommit ut i detta Guds väder, – sade Ulrika och pekade ned mot stora huset.
Då började småflickorna ropa och hoppa och togo sållet mellan sig och tågade åstad ned mot stora huset, under det att de gungade sållet i takt och trallade:
Och vårens fåglar de sjunga så väl.
Kom, getapiga, kom!
I kväll blir det dans och i kväll blir det spel.