Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle man verkligen vilja försvara den olika arfsrätten och säga att den ej kan vara stridande emot något moralbud, derföre alt Svenskar och Engelsmän ännu bibehållit den; så kunde man äfven försvara slafveriet och säga, att det icke är stridande emot något moralbud, emedan en så upplyst nation som Amerikanarne bibehållit slafveriet.
Ämnet har i öfrigt blifvit så nlveckladt, att jag finner mig icke böra tillägga något vidare, utan blott velat tillägga dessa ord i afseende på sjelfva principen och förnyar min begäran om återreraiss.
Hr Cederschjöld tvingar mig till en vid lyftighet, för hvilken jag vördsamt begär Ståndets öfverseende.
Jag trodde sannerligen icke, att jag skulle hos Hr Cederschjöld behöfva erinra om vigten, om den stora angelägenheten af att hvarje lagprincip pröfvas icke isolerad, ulan i sitt sammanhang med andra principer.
För att Hr Cederschjöld, som icke är jurist, må så mycket bättre förstå mig och gifva mig rättvisa, vill jag här utsträcka mitt klander emot LagUtskcs betänk, längre än jag gjort.
Jag erkänner uppriktigt, att jag af skonsamhet icke velat taga fram det.
Hr Cederschjöld tvingar mig nu dertill.
Man kallar den olika arfsrätten arfsrätt efter landsrätt, och den lika arfsrätten arfsrätt efter stadsrätt.
Nu förhåller det sig så, att testamentsrätten är också olika efter landsrätt och efter stadsrätt.
Nu, om vi upphäfva skilnaden emelian landsrätt och stadsrätt i förhållande till arf; skulle det måhända icke löna mödan, icke vara en nödvändighet för vår säkerhet i beslut, att vi tillse, huru det inpassar med olikheten i testamentsrätten efter landsrätt eller stadsrätt?
Jag vill icke vara vidlyftigare, hvarje jurist förstår mig, och jag tror, att jag måste vara förstådd nog af Hr Cederschjöld för att vinna mitt ändamål, som är att visa, huru osäkert man går tillväga, huru klandervärdt man pröfvar, när man glömmer eller förbigår att taga i pröfning alla de trådar af sammanhang, som ämnet har med andra i lagen stadgade bud.
Det är visser ligen icke min mening att förlänga discussionen med att ingå i sjelfva saken.
Jag har tillräckligen tillförene dels i LagXJtsk. och dels på detta rut» derom yttrat mig, och jag instämmer fullkomligt med de herrar, som önskat att det ma 92 Den a September e. m. få förblifva vid den arfs- och giftorätt, sorn för närvar, äger rum.
Jag skulle visserligen kunna lägga manga skäl till dera, som för denna mening blifvit anförda; men jag hemställer blott lill dem, som vilja alt betänk, skall återre mitteras, huruvida sådant kan vara tjenlig! eller lämpligt.
Då åtminstone 2:ne Stånd, och, såsom jag vill minnas, 3:ne
Stånd laifallifc betänk , så lärer det vara afgjordt att en återremiss tjenar till intet.
Det är bättre att nu här få afgöra betänk., och att de olika meningarne få förena sig om bi fall eller afslag å förslaget.
På samma sätt tillgick äfven vid förra riksdagen, alt betänk., första gången det förevar bär, afgjordes ulan ålerremiss och blef afslaget.
Jag hemställer således till de värda ledamöterna af olika meningar, att de kunde begifva sig till ett sådant behandlingssätt, alt frågan nu kunde här slutligen afgöras.
Den siste yärdg talaren har, såsom jag tror, irrat sig.
Förhållandet ar verkligen icke sådant han uppgifvit, åtminstone har man sagt mig annat.
i Stånd hafva bifallit betänk., men PresteSt. har uppskjutit afgörande!, lills R. o. Ad:s beslut blefve kändt.
För denna grannlagenhet af PresteSt äro vi skyldige dess medlemmar aktning, ty frågan angår icke PresteSt., utan R. o. Ad. samt bönderna- Också vid sista riksdagen iakttog PresteSt. en sådan grannlagenhet.
Vid ?.;ne föregtde riksdagar bifölls förändringen af Preste- och BorgareStrn; men frågan förföll, derigenom att R. o. Ad. samt BondeSt. afslogo deri.
Men vid sista riksdagen blef förhållandet annorlunda.
Då, sedan både adeln och bönderne bade afslagit saken, förklarade PresteSt., att sedan de i Stånd, hvilkas arfsrätt frågan egentligen angår, hade afslagit densamma, så ansåg PresteSt. sig äfven böra afslå den.
Det yar således vid sednaste riksdag 3 Stånd, som afslogo förändringen.
Nu har, såsom man försäkrat mig, PresteSt. uppskjutit afgörandet tills R. o. Ad. pröfvat frågan.
Vid denna beskaffenhet och då jag bär hört flera talare yilja förbigå den preliminära hemställan jag gjort, nemi. om uppskof, skall jag icke vidhålla densamma, utan skall jag begifva mig till hvad den siste talaren begärde, och ti|l stöd hvarför han åberopade sista riksdagens praxis, då jag anhåjley om propos. till afslag på betänkandet.
Det är icke första gången, som jag har betänkt arfsförhållandena här i landet.
Jag har vid åtskilliga tillfällen under flera år begrundat denna sak.
Det enda, som gjort mig vacklande för det närvar., har varit TJtsk:s propos. i frågan.
Jag har af en tillfällig ögonsjukdom icke förmått att genomläsa motiverna till detta betänk, och stannar derför i en särdeles obligation lill Frih. Anders Cederström, som varit nog god att uppläsa dem.
Jag hade eljest saknat de underrättelser, som jag önskade, och får nu Don 2 S c p t c tu b c r e. m. tillkännagifva, alt sedan jag alliert Utskts moliver, min törni fattade mening i denna sak icke blifvit rubbad.
Man talar bär, oell det med skäl, om hvad som kan vara rätt; men man måste tänka sig en grund för denna lätt.
Man bar anfört, alt inför lagen iiro arfvingar af båda konen lika.
Det är visst sanni, att man inför lagen är lika; men det är dock vid denna saken några om och men att betrakta.
Här är fråga om, etter min tanke, hvad den ena eller den andra behöfva r till sjn fortkomst i detta (ifyet.
Jag skulle tro, att örn man sätter föraldrar isynnerhet af hprre.?c|assen i den belägenhet, att de nödgas depensera liela sin förmögenhet för sina barns uppfostran och fortkomst, samt desse föräldrar hålla noggrann räkning öfver hvad som åtgått för dottren elfer sonen, skall, vid räkningens slutliga uppgörande och alslutande, sonen befinnas hafva fått mer än dubbelt emot dottren.
Af delta exempel, som icke torde vara alldeles utan vigt, skulle man möjligen kunna sluta till rättvisan i det nuvar. stadgandet om arf.
Man klagar i allmänhet öfver allltör ofullständig uppfostran af herre-classens söner, pcb det ur icke utan skäl.
Betrakta vi hurudan uppfostran nu för tiden linder en lång följd af år har varit, emot hvad ilen var för ett par hundra år sedan, så finna vi deri en ganska betänklig skilnad.
Jo, jag tror att prsaken är brist pä tillgångar.
Skulle vi nu åter minska tillgångarna för att uppfostra våra söner, eiler för afl gifva deni medel i händerna att, i händelse af fnräldrarnes frånfälle, sjelfve förskaffa sig den uppfostran de behöfva såsom embetsman, så fruktar jag att följderna blifva ganska ine nr liga för fäderneslandet.
Jag skulle deremot tro, att allt hvad vi kunna göra för att skalla tillgångar för våra söner att förvärfva sig en fullständigare bildning, skulle verka fördelaktigt, så vijl på fäderneslandet j det hela, som på individerna deruti, hyarifiån ruan icke får utesluta qvinnan.
Ja» hör jemnt och har under hela min lifstid, vid raisonnementer bland unga karlar utan tillgångar, då de dels måste depensera, dels depensera utan behof, hört det ganda ordspråket; det skall en rik flicka bptala.
Jag tror att sådana speculationer icke äro nyttiga, hvarken för qvinnan eller mannen.
Jag tror att om man är i tillfälle att välja sig en hustru lill följpslagerska i lifvet, ulan afseende på hennes förmögenhet, så är det bäst.
Verkan af att hopa mera förmögenhet hos qvinnan och minska den hos mannen blefve också vid äktenskap densamma som nu, att ju mera qvinnan liar, ju förr blir hon gift, och den fattiga får gä ogift.
Voro nu alla qvinnor mindre förmögna, så skulle man icke tänka på den der förmögenheten så mycket, utan blott valja hustrun för hennes egenskapers skull, och en qvinna, viri uppfostrad, beheifver för att blifva maka icke mycket penningar, örn mannen har någorlunda, så att han kan berga sig, eller fått en sådan uppfostran, att han blir eftersökt så - 94 D e a a September c. m. som tjensteman, och kan med sin lön förvärfva sin bergning.
Jag vill icke vara vidlyftigare i delta ämne, då derom förut så mycket här blifvit ordadt.
Till följe af hvad jag sagt, lärer ingen misstaga sig om min tanke; men jag måste dock förklara, att jag öfverensstämmer med dem af Husets ledamöter, som önskat att Utsk:s betänk, ej måtte bifallas.
Jag gillar fullkomligen grund satsen örn lika arfsrätt och lika giftorätt.
Då jag således ej kan godkänna de skäl, som från motsatta sidan blifvit yrkade, mäste jag likväl erkänna, alt derifrån har under denna frågas behandling blifvit ådagalagd en utmärkt skicklighet i den parlementariska taktiken.
Man har nemi. börjat med att blott göra anmärknlr i syftning att få betänkandet återremitteradt.
Till och med den Värde ledamot, som vanligen plägar dictera majoritetens beslut, sade sig icke vilja bestrida återremiss.
Det är först nu, sedan klockan är nära io, och den största delen af Husets ledamöter gått bort, i öfvertygelse att en återremiss blefve det gifna resultatet af debatten, som man helt behändigt kommit fram med yrkande af ett afslag eller att få saken slutligen afgjord. R. o.
Ad. har likväl hittills i hvarje fråga af större omfattning, sorn första gången förevarit, icke haft för vana att vägra återremiss.
Jag skulle tro, att det visserligen icke vore rätt handladt, om man nu skulle undertrycka ett förslag af den vigt och betydenhet för framtiden, som förevar. betänk, omfattar.
Jag tror ingalunda, att man derigenom uppfyllde de pligter, som åligga representanten emot samhället.
Jag tror att frågan bör behandlas öppet och ärligt, efter de vanliga formerna, och icke sålunda nedtystas genom en liten behändig manöver.
För öfrigt äro visserligen redan sedan i5 år tillbaka skälen för och emot så många gånger upprepade, alt det kunde vara öfverflödigt, synnerligen för den, som icke tillhör de lagklokes antal, att derom något yttra; men jag kan likväl icke undgå att förklara, det jag ingalunda godkänner den framställning om upphofvet till stadgandet om den olika arfsrällen, som här i afton blifvit gjord.
Jag tror icke, att det har lill upphof några beräknade politiska skäl.
Anledntn dertill finnes ganska tydligt uppgifven af historien, såsom redan af en värd talare blifvit antydt.
Qvinnan kunde icke börja med att äga, emedan hon då ägdes såsom lifegen.
Deraf finner man ännu spår i landslagen, som dock utgafs nära ett halft årtusende efter ehristendomens allmännare antagande.
Der står ännu i Tjufva-b:n:
Bästa ting, som bonde i bo sino häfver, det är hustru hans, och hvilken henne från bondanom stjäl, han är värste och störste tjufven och skall hängas öfver andra tjufvar.
Det var sålunda visserligen ett stort steg framåt, då qvinnan kunde få börja Den a September c. m. a 11 ärfva hälften emot mannen, men dermed var ingalunda saken fullgjord, lika så litet som civilisationen nått sitt mål, då Ansgarius införde christendomen eller då Gustaf Wasa införde reformationen.
Dessa steg voro stora, men många andra steg på rättvisans och civilisationens bana återslå.
Det är icke ett obetydligt steg på denna bana, som bär är i fråga.
Det utgör erkännandet af en rättsgrund, det är densammas bringande i verkställighet; och om man icke kan bestrida att samhällets högsta mål är att i sig sjelft framställa efterdömet af en fullkomlig rättvisa, så lärer man ej heller kunna neka, att sedligheten står i nära samband med det ämne, som nu är under öfverläggning.
Ingalunda kan den anmärkn. godkännas, som man velat hemta deraf, att en eller annan nation, som icke i allmänhet kan sägas stå lågt i moraliskt afseende, likväl bibehåller den olika arfsrätten; ty det är mångfalldiga orsaker, som verka på folkens sedlighet, och lika mångfalldiga äro de förhållanden, hvarefter denna sedlighet bör bedömmas.
Hr von Hartmansdorff tycktes anse Fransmännen mindre sedliga än Engelsmännen, och ville deraf draga den slutsats, att den olika arfsrätten stod mycket väl tillsammans med en hög grad af sedlighet och måhända befordrade densamma.
Men jag hemställer då till den värde talaren, om han ej anser att för ^ sekel tillbaka Engelsmännen voro ett sedligare folk än Italienarne, och om han derföre skulle vilja påstå, att de som idka slafhandel äro sedligare än de som icke idka densamma.
Det torde icke behöfvas mera än detta enstaka exempel, för att ådagalägga hela grundlösheten af en sådan argumentation.
Hr von Hartmansdorff har vidare försökt att framställa alla de slutföljder, hvartill man skulle komma, derigenom att man beviljade qvinnan lika rättigheter med mannen.
Jag betviflar att lian hade fullt allvar med hvad han då talade, ty ingalunda blir af den lika arfsrätten en följd, alt qvinnan slutligen skall t. ex. deltaga i riksd.förhandlingar, lika litet som sådant blifvit satt i fråga inom Borgare- och PresteSttn under de 2 sista århundradena.
Men efter den värde ledamoten fästat uppmärksamhet på qvinnans icke-deltagande i lagstiftande maktens utöfning, så får jag också förklara, att han omtalat just det skäl, hvarför qvinnan i många länder icke ärfver lika med mannen.
Hvarföre hon i detta afseende icke njuter full rättvisa, utan verkligen misshandlas, det är derföre att hon icke deltager i stiftandet af lagarna, och man måste beklaga, att den olika arfsrätten just utgör ett bevis på ofullständig moralitet, då den visar att de, som ensamne stifta lagar för båda delarna af roenniskoslägtet, så behandla denna rättighet, att de derigenom tillvälla sig enskilda fördelar.
Hvad åter angår qvinnans och mannens uppfostran, så må det visserligen äga sin riktighet, att mannens är dyrare än qvinnans; men sedan den är fulländad, så bör också mannen, om han icke är af naturen alltför o - Den a September e. m. lyckligt lottad oell linn vill begagnade gåfvor, som naluren oell uppfostran honom lemont, kunna berga sig sjelf och lefva ett lyckligt, oberoende lif, äfven utan förmögenhet.
Men så är icke förhållandet med qvintian.
Dessutom bör man komma ihåg, alt uppfostran vanligen icke besörjeS med de arfslotter, som man erhåller, ulan i allmänhet med de gäfvor, som föräldrarne redan i lifstiden lemna sina barn.
Man bar talat om behofWt af deritia uppfostrans fullkomnande, och man har sagt, att den nu vöre sämre än för 200 år sedan.
Jag bestrider fullkomligen detta factum, likasom jag bestrider, att de medlemmar af vår nation, som baft de rikaste föräldrarna eller fått de största arfslotterna, blifv it bäst uppfostrade i allmänhet.
Om mari närmare granskar förhållandet, skall tilan finna att Våra mest utmärkte märi, vare sig i lärdom eller på embetsmannabana!!, framgått ur ganska torftiga villkor; att de med verklig nöd eller åtminstone i stor knapphet dragit sig fram genom läroåren, och ätt det sedan varit gerion) deras utmärkta egenskaper och genom rådlös verksamhet, som de framgått till heder och förmögenhet.
Män har vidare talat 0111 det omoraliska deruti; alt flickor, försedda med rika a rf,- skulle sökas endast för penriifigeri.
Jag vill icke bestrida att så är fallet.
Det är verkligen något icke allenast poetiskt skönt utan äfven moraliskt vackert, när den ena maken söker den andra uteslutande för dess personliga egenskaper; men sådant gäller lika för den ena sidan, sorn för den andra.
Vill man bringa saken derhän, så måste man således först åstadkomma, att så väl alla qvinnor blifva ulan förmögenhet, sorn ock alla männer blifva det, på det att qvinnan ej skall vara utsatt för någon dylik frestelse.
Man mäste följaktligen också bringa saken derhän, att det blir möjligt för deni att förena sig och lefva lyckliga utan att äga något.
En hvar lärer finna, att ett sådant förhållande endast hörer till phanfasiens drömmar och aldrig kän vinna fullbordan.
Skulle derföre R. o.
Åd. nit vilja företaga detta betänk, till slutligt afgörande, så nödgas jag ovillkorligen yrka bifall på detsamma; men jag skulle likväl tio, att det vore lämpligare att, i öfverensstämmelse med det sätt att tillvägagåj söm här i allmänhet blifvit följd t,- nu inskränka sig till en återremiss.
Hr Lagerhjelm, Pehr: Då R. ö.
Ad. under sin öfverläggning hufvudsakligen sysselsatt sig med principfrågan, och icke gått in i några så beskaffade detaljer, som egentligen skulle föranleda till återremiss; så ser jag icke något skäl till en sådan.
A den ena sidan gör man sig försäkrad, alt man ser saken rätt.
Der talar man ur synpunkten af den naturliga rätten.
Hvarföre är den olika? säger man.
Man tillskrifver sig att hafva största graden af upplysning, då man yrkar verkliggörande af denna rätt, och nian ser tillbaka - Den i September c. m. baka på förfäderna med ett visst nedsättande, efter de icke baft nog bildning för att kunna böja sig till samma ståndpunkt, som man ager sjelf.
Denna åsigt tyckes vara temmeligen bestämd.
Om LagUtsk. nu får denna fråga tillbaka, så ser jag ingen annan följd, än att Utsk. antingen går ifrån sin mening eller också vidblifver densamma.
Den andia sidans talare, till bvdka jag äfven börer, tyckas vara ense derom, att i händelse endast den naturliga rätten här skulle gälla och vara tillfyllestgörande för att åstadkomma ett lagstadgande, som vore nyttigt och välgrundadt för framtiden, så hade man haft skäl förmoda, att det redan, då vår nuvar. lag stiftades, skulle blifvit intaget i densamma.
Men dertill kommer den gamla satsen, som i Sverige gjort sig gällande under många århundraden, att man velat att jorden skulle blifva slägtens tillhörighet, och huru man än resonerar, antingen såsom Utsk. eller såsom de talare, hvilka här yttrat sig för lagförändringen; så lärer det blifva en ostridig sanning, att genom arfsrätlens ordnande, såsom nu blifvit föreslaget, måste en stark inverkan på allmogens besuttenhet uppkomma, och huruvida den kan vara nyttig för allmogen och Riket i allmänhet, lärer icke vara svårt att inse.
Också är det denna punkt, som författarne af den nya lagen hufvudsakligast fästat sig vid, i thy att de alternativt framställt möjligheten, att icke en sådan betydande afvikelse från hvad hittills är stadgadt skulle komma att äga rum, utan det skulle möjligen förblifva vid hvad nu är gällande.
På grund af dessa åsigter, och icke för min del genom någon liten behändig manöver, som jag icke tillerkänner mig sjelf och icke anser mig berättigad att pådrifva någon annan, vågar jag vördsamt tillstyrka afslag å Utsk:s betänkande.
Den ledamot, som bär tillåtit sig att til lägga sina motståndare parlamentarisk taktik, parlementarisk manöver, må gerna hafva för sin räkning dessa yttranden i protocollet.
Det torde icke blifva de enda vittnesmål om hans sätt att behandla sina motståndare.
Jag skall icke reciproquera.
Jag skall aldrig glömma aktningen för mina motståndare, för det att andra glömma den.
Men jag skall begagna min rätt att ådagalägga, att den förändring jag gjort i min begäran om propos. alldeles icke hörer under en sådan benämning, som Hr von Troil begagnat.
Jag begärde först propos. på att R. o. Ad. ville uppskjuta med afgörandet, intilldess att nya lagen förekommer; men sedan jag trodde mig under discussionen finna, att detta icke vann bifall, och jag derjemte eftersinnade, att då jag begärde afslag, så kora jag till alldeles samma resultat, emedan ett afslag, mine herrar! icke betyder någonting annat än att frågan förekommer i sin helhet med nya lagen nästa gång, så förän »3 H. ii 98 Den a September e. m. drade jag min begäran.
Vi afslå icke för alltid, vi afslå nu, och vi få göra rättvisa åt Hr von Troils åsigter, om de förtjena det, efter vår öfvertygelse, när frågan nästa gång förekommer.
Jag har nu förklarat och tror jag gjort begripligt för hvart sundt förnuft, att det icke ligger någon motsägelse i mina yttranden.
Dessutom öfverlemna»- jag till hvar menniska, som vill domina rättvist, om det var möjligt, att jag i går förmiddags, då jag vid mitt skrifbord författade det anförande jag i dag uppläst, kuude veta, om bänkarne skulle vara tomma eller fulla, då jag boide läsa upp det.
Jag begär propos. till afslag på betänkandet.
Blott för att underhjelpa den si ste talarens minne, skall jag utbedja mig att få erinra, det han från början ogillade den lika arfsrätten, men i högsta grad gillade den istadarätt, som i betänk, förekommer; och emedan dessa frågor icke kunde afskiljas nu, då saken första gången är före, så ligger det för milt minne åtminstone, att att han ansåg sig nödsakad begära återremiss på det hela, för att vid betänkis återkomst kunna förkasta det ena och antaga det andra.
För öfrigt, efter jag nu fått ordet, skall jag utbedja mig att, i anledn. af samme talares yttrande tillförene, att nu förevar, betänk, icke stod i sammanhang med testamentsrätten, ett argument, som han ansåg vara af mycken vigt, endast få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att ingenting hindrar, att en särskild motion derom göres, och att Utsk. jemte återremissen upplager den till besvarande, hvarigenom de scrupler försvinna, som den värde talaren derpå grundat.
Jag förklarar min förbindelse till den sista värda talaren för hans ganska riktiga erinran.
Det är ganska sannt, att då jag författade det betänk, jag läst upp, var jag af den tanken, alt formen förbjöd R. o.
Ad. annan åtgärd än återremiss; men sedan jag här blifvit påmint derom, att man vid sista riksdagen icke återförvisade saken, utan genast afgjorde den, så har jag gått öfver till samma tanke, som då gjorde sig gällande.
Derföre har jag icke Jagt hinder i vägen för frågan om istadarätten.
Jag har blott gifvit åt den samma marsch, som åt de öfriga frågorna, att få i sammanhang med andra lagfrågor vid nästa riksdag förekomma.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, ora R. o.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behade bifalla LagUtskrs betänk.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg Gen a September e. m. 99 de vid LagUtsk:s betänk.
N:o 99 gjorda anmärk:r föranleda dess återremitterande.
Ropades ja och nej samt votering.
Boye samt en eller annan ledamot utom honom, som likväl icke kunde på rösten till protocollet urskiljas, började att lala utan att vara uppropade, men afbrötos af Hr Landtm., hvilken derefter uppropade Frih. Boye, som yttrade:
Jag får vördsamt erinra att jag begärt propos. på afslag, som är något helt annat än återremiss.
Här äro åtskil lige, som begärt återremiss, och deribland är jag en.
Jag tror att då för återremiss är taladt af flera, så är det alldeles i sin ordning, att Hr Landtm., då betänk, icke bifalles, först frågar om de anmärkntr, som äro gjorda, anses föranleda återremiss, samt derefter i 3tdje rummet framställer propos. till afslag.
Hr Ribbing, Arvid, förenade sig med Hr Lefre'n. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då han af svaren å de sist framställda propostna icke med någon säkerhet trott sig kunna bedomina af hvilken mening R. o. Ad:s majoritet varit, ansåg han sig nu böra framställa den tredje begärda propositionen.
Hr von Troil yttrade att votering vore begärd.
I den händelsen anhåller jag att afslag måtte blifva contra-proposition.
Efter gammal praxis plär den, som begär votering, få uppgöra contra-propos., och derföre skall jag, som begärt voteringen, vördsamt anhålla, att bifall till betänk, må blifva contra-proposition.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde till den afR.o.
Adis ledamöter, som begärt votering, om han icke skulle finna lämpligt att afvakta den förklaring, som Hr Landtm, kunde komma att göra, huru han uppfattat svaren på den propos. han ämnade göra; i annat fall kunde del hända alt Hr Landtm, uppfattat svaret alldeles i öfverensstämmelse med den mening, som den ledamot hyllade, hvilken begärt votering; i hvilket fall denne säkerligen icke vidare yrkade votering.
Hr Dalman, Wilh. Fredr., förenade sig med Hr Cederschjöld.
Då votering är begärd af Hr Ce derschjöld, hemställer jag till honom sjelf, huruvida lian kan anse alla meningar vara innefattade i voter:s-propos:n, då den ena meningen skulle vara för bifall och den andra för återremiss, äfvensom huruvida icke de egentliga meningar, som 100 Den a September e. m. här äro framställda, varit, den ena för återremiss och den andra för afslag.
Jag hemställer till honom sjelf, om han på allvar menar, att alla åsigter kunna göra sig gällande, med antagande af en sådan contrapropos. som han föreslår.
Då Hr Landtm, behagat göra första pro pos:n på bifall, och den blifvit besvarad med nej, så kan ju den icke nu mera komma i fråga i voter:s-propos:n.