Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad för öfrigt lyxartiklar och delikatesser i matväg angår, så finnas de tyvärr redan nu i hvarje småstadsbod, och lär förbrukningen deraf ej kunna nedsättas genom några införseltullar, utan synas goda exempel vara det enda verkande medlet deremot, och vänder jag mig derför till eder, Mine Hrr! med en uppmaning att föregå med sådana.
Sedan jag nu yttrat min åsigt om den statsekonomiska sidan af saken, vill jag öfvergå till en annan fråga, dess grundlagsenlighet.
Man bär sagt att traktatens afslutande strider mot 60 och 61 §§:ne R.
F. Jag kan ej finna annat, än att 60 §m blott förbjuder förhöjning af allmänna afgifter, hvilket, enligt mitt begrepp, betyder något helt annat än nedsättning; hittills har regeringen alltid haft obestridd rättighet att lindra folkets bördor i tullväg.
Denna regeringens rätt framgår ock af 89 §:n, som berättigar regeringen att afsluta traktater med främmande makter, ty dermed afses ej blott o
IT- och defensiv-allianser, utan äfven handelstraktater, hvilka lätteligen kunna medföra nedsättning i tullar; att regeringen äfven måste kunna afslula sådana för flere år, är älven temligen klart, ty om hon skulle föreslå en främmande makt en handelstraktat på ett år, så skulle man skratta regeringen midt i ansigtet.
Den omstridda rättigheten till nedsättning af tullar är dessutom en vigtig rättighet icke blott för konungamakten, utan äfven för vårt fatliga lölk.
Det låter nemligen icke bestrida sig, att enskilda intressen vid riksdagarne hädanefter som hittills kunna tillvälla sig sä stort inflytande, att de oskäligt höja tullarne och derigenom priserna på lörnödenhelsvaror, och då är det nödvändigt att regeringen har sådan makt, att den kan jemka förhållandena så, att kyrkan kommer att stå midt i byn.
Man har sagt, att 344 Den 7 Februari f. m. prejudikater ej gälla mot grundlagen, som måste tolkas efter ordalydelsen, och detta är sannt.
Att sådant dock ibland är oundvikligt, visar en mångårig erfarenhet just med afseende å nu ifrågavarande grundlagsparagrafer, som tolkats olika af olika talare, båda med stöd af ordalydelsen.
För mig synes då den tolkning af grundlagen, som gjort sig gällande ända sedap 1809, dock hafva gällande kraft.
På grund af hvad jag nu anfört och med anledning af do förhållanden, som af den förste värde talaren blifvit utvecklade, förenar jag mig i det yrkande, som i Professor Wistrands mot Utsk:ts beslut afgifna reservation blifvit framstäldt, och anhåller att R. o. Ad:s beslut måtte blifva, att H.
St:r funnit för godt att för sin del lemna sitt godkännande till den af Kongl. Maj:t med Frankrike uppgjorda handelstraktaten, hvarjemte 1!. St:r velat, uttala sin erkänsla för den åt vårt land dermed beredda fördel.
Sedan mer än 15 år tillbaka har jag förgäfves arbetat på att bli hvad man här förstår med namnet »frihandlare.»
Vid nämnde tid inträdde jag första gången i Bevilln.-Ufskd, ochjag har försökt att sätta mig in i de frågor, som dithora.
Afven nu har jag förtroendet att sitta i detta Utsk., och har haft den mindre behagliga pligten att yttra mig om lösningen af förevarande fråga.
Då jag reserverat mig mot Utsk:ts beslut, anser jag mig skyldig att här genom en närmare utredning af ämnet komplettera min reservation och mina åsigter deruti.
Jag vill först kasta en blick på historiens blad i afseende på andra länders lagstiftning i denna väg, och jag börjar med det land, som häruti alltid varit vår föresyn och hvilket land kallar sig »frihandelns vagga,» nendigen England.
Af hvad jag kommer att anföra, är det mesta bekant fiir många af detta hus, och jag borde derföre bedja Eder om tillgift, M.
Hrr, men då jag vet att flertalet icke eger den kännedom härom, som är nödvändig för att bedöma saken, så har jag ansett det nödvändigt.
Före Henrik den 7:s tid var England en magt af föga betydenhet.
Han var den förste som undanröjde skrankorna för industriens utveckling, och under Elisabeths tid biel detta system vidare utveckladt.
Hon emottog de från Nederländerna fördrifna fabrikanterne och arbetarne och inkallade dessutom från Holland bergsmän och andra konsterfarne; hon biel' nödsakad att bygga fartyg för att emotstå Philip II:s så kallade »oöfvervinnerliga flotta,» och fick derigenom England en flotta för sin handel af stor betydenhet.
Cromwell fortsatte samma handels- och sjöfartssystem genom sin navigationsakt, sorn l:o förbjöd alla fartyg, hvilkas redare, skeppare och tre fjerdedelar af sjöfolket icke voro Brittiske undersåter, att segla på Englands besittningar och plantager eller i kustfart på St.
Brittannien; 2:o medgaf införsel till sistnämnde land af en stor mängd varor endast i nyssberörde slags fartyg, eller i skepp från det land der varorna producerats, så vida nerol, redare, skeppare Den 7 Februari f. ra. 345 och tre fjerdedelar af besättningen vore detta lands undersåter, dä likväl dubbel tull fick betalas; 3:o förbjöd till införsel en mängd artiklar äfven i Brittiska fartyg från något annat land än det i hvilket varorna producerats; allt detta vid äfventyr af konfiskation å skepp och gods; och 4:o belade nied dubbel tull saltad fisk samt ben, olja och späck af hvalfisk.
I samma syftning fortsattes systemet ända till 1840-talet, under hvilken tid mångfaldiga traktater och förbund till Englands fördel stiftades.
Sedan England gjort sig Portugal förbundet genom en allians emot Spanien, ingick England 1703 en traktat med Portugal, enligt hvilken detta land skulle mot en tull af 23 proc. af varuvärdet öppna sina hamnar för Englands fabriksalster.
England förstod att till hälften angifva det verkliga värdet på sina produkter och öfversvämmade dermed landel, så att inom kort Portugals fabriksindustri, hvilken var högt uppdrifven under förbudssystemet, helt och hållet utdog.
Dessutom bortförde de Engelska köpmännen i utbyte från Portugal en stor mängd af guld, silfver och diamanter, så att föga af dessa redbarheter återstod för landets innevånare.
Ett motstycke till denna traktat var den med Spanien 1713, hvarigenom England fick tillträde till de Spanska kolonierna och tillskansade sig derigenom en oerhörd vinst.
På 1840-talet började liberalare idéer göra sig gällande i England, men jag skall visa att det var nödvändigheten, som dref dertill.
Sedan England, såsom nämndt är, behandlat nästan alla nationer, med hvilka det stod i affärer, uppstod hos dessa en känsla, att icke helt och hållet duka under, och de började försöka att sjelfva tillverka de fabrikater, de behöfde.
Sålunda uppstod en täflan med England, som då, för att. kunna nedsätta priset på sina varor, nedsatte tullen på lifsförnödenheter, hvarigenom arbetarnes lelnadskostnad minskades.
Nödvändigheten bief en dygd. 1846 genomdref Manchesterskolan en lag härom; och sedan den tiden hafva Engelsmännen kallat sig »frihandlare.»
De bibehålla likväl ännu skydd för egna näringar och produkter genom höga tullar.
Jag kan nu öfvergå till ett annat land, som äfven kallar sig winhandlare,» Frankrike.
Det har liksom England skyddat sig genom förbud eller snarare genom höga skyddstullar.
Grunden till och rigtningen af Frankrikes handelspolitik lades fiir 200 år sedan af Colbert, som år 1667 utfärdade en akt, liknande den af Cromwell år 1664 utfärdade navigationsakten för England.
Konventet proklamerade åren 1793 oell 1794 det stränga förbudssystem, som sedan dess under alla de olika statshvälfningarne och styrelsesätten vunnit efterföljd.
Annu år 1837 innehöll Franska tullstadgan 494 förbud för införsel och 94 för utförsel.
År 1860 inträdde Frankrike på frilla ndelsbanan, men på hvad sätt?
Jo, sålunda, att skydds- och förbudssystemet oeftergiflig! vidhållits emot alla de stater, som icke genom särskilda fördrag och dervid gjorda stora eftergifter köpt sig till Frankrikes gunst, att jag så må säga, eller fördelarna af det liberalare systemet.
År 1851 yttrade Frankrikes 346
Den 7 Februari f. ra. dåv:de och ännu varande finansminister i lagstiftande kammaren dessa ord: »Hvad angår tulltariffen, så är all förrändring, som hastigt påkommer och förut ej blifvit beredd, farlig.
Men vi böra aldrig förlora ur sigte, och jag skall aldrig göra det, att vår tullagstiftning bar ett dubbelt ändamål: skydd för den inhemska industrien och statsinkomst.
Det är för att verkliggöra dessa fördelar, utan att offra konsumenten för producenten, som regeringen och den lagstiftande församlingen böra handla.
Det är ett svårt problem, men nödvändigt måste det tagas i betraktande.
Principen för frihandeln är denna: hvarje land skall uteslutande producera hvad naturen medger det att producera för den lägsta kostnad.
Men denna princip bestrida vi uttryckligen, såsom oförenlig med ett stort folks säkerhet och oberoende.
Vi bestrida den såsom förstörande för de ädlaste grenarne af vår industri.»
Detta yttrade en finansminister, som vetat bevaka sitt lands väl, Det förefaller mig som om, vid ifrågavarande traktaten, i samma mån Frankrikes väl stigit, Sveriges har fallit.
Frankrikes exportvärde utgjorde år 1863 öfver 2,643 millioner francs och samma år utgåfvos öfver 100 millioner francs i tull-restitutioner och premier för begagnadt salt vid salterierna, förutom hvad som till uppmuntran af jordbruksindustrien användes.
Ej underligt då, om Frankrike till någon del kan lossa på sina restriktiva tullagar.
Franska Regeringen har i April 1865 framlagt ett förslag till lagstiftande församlingen om modikation i navigationslagarne eller »projet de loi sur la marine marchande,» hvaruti föreslås fri införsel af alla malerialier för skeppsbyggnad: att utländska fartyg må förvandlas till Franska mot erläggande allenast af 2 francs per tonneau: att inom tre år denna och alla andra algifter, fastställda till skydd för Franska flaggan, må upphöra; samt att skeppsfarten mellan Frankrike och Algier må bestridas under hvilken dagga som helst och generalguvernören derstädes tillåta utländska fartyg kustfart.
Denna proposition blef till afgörande uppskjuten af lagstiftande församlingen den 6 Juni 1865 till nästa års session.
Jag vill icke säga att våra underhandlare hade kunnat taga detta förslag i betraktande, emedan det icke var framstäldt före underhandlingen om traktaten; men vi, som nu skola bedöma densamma och känna delta förslag, som, efter all sannolikhet, förr.eller senare inom kort skall antagas, då Frankrikes regering funnit med sin fördel öfverensstämmande att detsamma framlägga, vi, säger jag, kunna göra afseende på detsamma, då vi nu skola lemna våra röster för iller emot traktaten.
Jag vill nu gå öfver Atlanten för att söka ett exempel i Förenta Staterna, der en strid pågått mellan frihandel och prohibitism ända sedan unionen stiftades.
De norra staterna började snart efter freden med England att bekämpa detta lands industri genom anläggande af fabriker och förarbetande af egna Den 7 Februari f. m. 347 naturalster, och funno i täflan med Englands industri det bästa vapnet mot detta land.
Men Sydstaterna, der endast två slags menniskor funnos, slafegare och slafvar, och som icke hade någon industri, motsatte sig Nordstaternas system.
År 1832, då Jackson, sjelf en Sydstatsman, var president, var af denna anledning ett krig nära att utbryta mellan norra och södra staterna. flan besvor dessa sistnämnde förgäfves att afstå derifrån, och det hade utan tvifvel då utbrutit detta krig, om icke det slutligen lyckats en annan underhandlare att förekomma det genom framställda förmedlingslörslag i afseende på tullagstiftningen, som af Nordstaterna antogos efter ett friare system.
En följd häraf biel': landets öfversvämrnande af utländska varor, den metalliska kassans exporterande och den ena financiella krisen efter den andra.
Den lörsta större financiella brytningen inträffade år 1834, den andra, vida betänkligare, 1837, då inom tre månader samtliga bankerna i Unionen inställde sina betalningar med metalliskt mynt samt hundratals köpmans-, bankirs-, fabriks- m. (1. andra hus bankrutterade; den tredje 1839, då den år 1836 bildade nya statsbanken i Pennsylvania, jemte åtskilliga privatbanker, gick öfver ända; den fjerde år 1841, då 69 privatbanker, utom en mängd affärsmän, cederade bonis, samt nio af de särskilda unionsstaterna med en skuldsumma af 114 millioner dollars förklarade sig insolventa.
Då infördes åter skyddstullsystemet, mynttillgången steg och landets tillstånd i allmänhet förbättrades.
Skyddssystemet upphörde åter 1847 och samma följder, som nyss nämndes, visade sig-snart.
Sedan dess har Kaliforniens guld tillströmmat i myckenhet.
Man beräknar det till ett värde af 45 millioner dollars årligen, och det oaktadt liar financerna icke varit goda.
År 1857 om hösten inställde nästan samtliga bankerna inom Unionen sina utbetalningar i metalliskt mynt.
Orsaken till alla dessa våldsamma financiella skakningar anses allmänneligen vara i en obegränsad utsträckning af sedelutgifvande banker samt bejdlös import af utländska varor.
Hvad Sverige angår, har äfven der skett vexlingar.
Under Carl XI:s tid hade vi ett skyddssystem, som visade sig för alla näringar högst välgörande; men redan under sista åren af Carl XIl:s regering gjorde sig andra åsigter gällande, och följden blef, att alla näringar, som uppblomstrat under Carl XI, dukade under, och vår utrikeshandel dog i det närmaste ut, till dess vår högt förtjente förste
Ahlströmer lyckades utverka 1724 års produktplakat, och genom de af honom i öfrigt vidtagna kraftiga åtgärder lyckades sätta lif i åtskilliga näringsgrenar.
Ar 1734 infördes åter förbudssystemet.
Då blef för Sverige en bättre tid, som fortfor under frihetstiden, så länge den vise Arvid Horn styrde.
1766 infördes tullnedsättning, och alla näringar råkade åter i lägervall.
Friare och restriktiva åsigter gjorde sig sedan omvexlande gällande.
Ett lörbudssystem qvarstod på papperet till 1825, ifrån hvilken tid banden 348 Den 7 Februari f. m. småningom lossades.
De sista utförselafgifterna borttogos 1857.
Erfarenheten, såväl från andra länder som
Irån vårt eget land, synes således varna lör ett hastigt framåtskridande på den bana, som, om ock i principen önskvärd, icke i närvarande tidpunkt under allmän penningebrist och under fortsatta låne-operationer för Statens räkning synes böra omfattas med förkärlek.
I förbigående vill jag ock nämna, att vår östra granne, Ryssland, som 1815 antog de friare åsigterna i tullagstiftning, redan år 1821 fann för godt att lemna dem och införa ett skvddssystem, som ännu bibehå lies.
Sedan jag nu återfört minnet till tullagstiftningen i åtskilliga länder, ber jag att få öfvergå till den tulltaxa, som ligger till grund för ifrågavule Franska traktat, .lag lörbigår spritvaror, hvarom jag tror att en annan talare ämnar yttra sig 1863 års tull på sidenväfnader var 6 rdr pr ft.
Regeringen ansåg sig icke kunna nedsätta denria tull till lägre belopp än 3 rdr pr U, men vid underhandlingen bestämdes slutligen traktatstullen till 1 rdr 50 öre från och med år 1868, eller 3^ proc. af varuvärdet.
Paraplyer, siden eller halfsiden, nedsattes från 1 rdr 50 öre till 75 öre pr stycke.
Yllefiltar och mattor från 40 öre till 25 öre pr fE elter 2 år, eller 6| proc.
Ylleväfnader, andra slag, från 1 rdr 50 öre ® till 75 öre, från och med år 1868.
Då jag nämner yllevaror, kan jag ej undgå att lästa uppmärksamheten vid några ord i Hr Finansministerns yttrande till statsrådsprotokollet den 21 Nov. 1862, som synas mig borde hafva ledt till ett annat resultat i afseende på rubriken »ylleväfnader, andra slag».
Han säger nemligen: »Då man af goda skäl, till förekommande af tvister, omgång, osäkerhet och äfven underslef, så vidt som möjligt sökt undvika förtullning , efter värde, och i stället utsatt specifika tullsatser för hvarje artikel, oftast efter vigt, fordras dock, enligt min tanke, att icke i en och samma klass med lika tullsats sammanföras efTekter af så högst betydligt olika beskaffenhet och värde, som nu i flera fall skett; åtminstone ej der en lämplig underafdelning — i likhet med hvad som förekommer i alla andra mig bekanta tulltariffer med specifika tullar—utan synnerlig svårighet kunde åstadkommas.
Det är nemligen klart, att t. ex. i fråga om väfnader af bomull, linne och ull, der värdet i allmänhet stiger, icke i förhållande till vigten (som utgör grunden för tullafgiften), utan lästheldre i det motsatta förhållandet, eller efter friheten, så måste det inträffa, när alla de ej särskildt specificerade slagen af dessa varor sammanföras till en enda klass med lika tullsats, att denna tullsats otta kommer att utgöra en efter varans värde illa lämpad och föga rättvis beskattning.»
Men denna åsigt gjorde sig beklagligen icke gällande i afseende å rubrikerna i den nya tulltariffen.
Hr Finansministern
Den 7 Februari f. m. 349 har således gifvit vika för Tullkorniténs i dess Betänk, afgifna skäl; och följden synes blifva upphörandet af tillverkning af finare kläden; våra fabriker måste uteslutande tillverka den grofva, tunga varan, och detta måste vara en återgång till fabrikationens utgångspunkt, i stället för ett framåtskridande till något bättre och önskligare.
Bomullsväfnader, andra slag, oblekta, ofärgade, från 40 till till 25 öre pr fE; likaså kläder, ej specificerade, från 50 till 20 proc. utöfver tullen för öfvertyget.
Hudar och skinn, oberedda, torra, frigifna.
Af dessa varor infördes år 1863 en qvantitet af 30,813 centner, som gaf i tull 49,379 rdr.
Handskar från 3 rdr till 1 rdr pr fL Papper från 15 öre för postpapper och 12 öre för skrif papper till 8 öre pr ® från och med 1868.
Ar 1863 funnos 48 pappersbruk i riket. 1 alla Europas länder, utom England och Sverige, är lump antingen till utförsel förbjuden eller belagd med dryg tull.
I Sverige utgjorde utförseltullen på lump från 1836 lill 1857 1 rdr 88 öre pr centner, i 1857 års tulltaxa bestämdes den till 2 rdr, i 1860 års tulltaxa till 1 rdr, men från och med 1864 har denna vara till utförsel varit tullfri.
Verkningarne häraf kunna ses af utförseln år 1863, som utgjorde 9,852 centner, och 1864, då deraf utfördes ej mindre än 19,904 centner.
Frankrikes utförselstull deremot på lump utgör nära 4 rdr pr centner.
Hvad lumpor beträffar, så hade jag vid 1863 års riksdag icke någon röst i Bevillnings-Utsk:t, och ville då icke på detta rum motsätta sig Utskits förslag i afseende på utförseltullarnes borttagande på ben och lumpor.
Men det tycks vara naturligt att den råvara, som utföre.s, måste ersättas genom motsvarande införsel af en förarbetad vara eller ett råämne, som blir mycket dyrare då det skall köpas af utländningen.
Det var derföre med smärta jag hörde bifallet till detta förslag.
Papperstapeter och bårder från 40 öre till 8 öre pr ft.
På konserver, som år 1862 inbringade cirka 21,000 rdr i tull, föreslogs en nedsättning af de Svenska underhandlarne från 50 till 25 öre pr helst Frankrike medgifvit Norge samma tullsats; men Frankrikes underhandlare fordrade att tullen skulle nedsättas till 16 öre, och detta beviljades.
Likaså i afseende på champignoner och tryffel, hvarå tullsatsen nedsattes från 50 till 16 öre.
Blommor, konstgjorda, från 22 rdr 50 öre till 5 rdr pr *5 från och med 1867, eller 78 proc. nedsättning.
I afseende på blommor, konstgjorda, som tillverkas här i landet allmänneligen af fattiga fruntimmer, hade det varit önskligt att den känslopolitik gjort sig gällande, hvilken vid förra riksdagen till fördel lör de mest fattiga föranledde borttagandet af utlörseltullarne på ben och lumpor.
Dessa fattiga fruntimmer, som sysselsätta sig med tillverkning af blommor, hafva thy värr fått en ringa ersättning genom den tillåtelsen, vi här - 350 Den 7 Februari f. m. om aftonen tillstyrkte för qvinnan att studera till doktorsgraden, då sannolikt högst få af dem komma alt begagna sig af detta tillstånd; och för min del anser jag, att deras medsystrar i samhället med lika mycken heder och tillfredsställelse kunna pryda sig med den inhemska tillverkningen af blommor, som med utlandets fabrikater i denna väg.
Hår- och tagel-arbeten från 4 rdr 25 öre till 35 öre pr 'S eller 92 proc.
Hattar, af ull, hår, fdt eller felb, från 2 rdr till 40 öre för de fina eller 33 proc., och för de grofva till 6f proc. af varuvärdet.
Jag har i min reservation sagt att, utom de båda hufvudskälen för afslag, näringarnes skydd och Statens inkomster, anser jag det äfven orätt och oförsigtigt att ingå denna traktat.
Jag anser det orätt, derföre att det är ett ingrepp i efterkommande nationalrepresentations rättigheter, (och så ansågs det vid 1853 och 1854 arens riksdag, då det var fråga om att antaga en 10-årig tulltaxa); och oförsigtigt derföre, att den lägger Sverige under Frankrikes ok för en obestämd tid.
Alven om vi finna att vi gjort ett misstag, kan detta misstag icke rättas på 11 år, och vi veta icke i hvad förhållande Sverige efter denna tids förlopp står till Frankrike.
Kanske äro vi då icke i den oberoende ställning, att vi kunna uppsäga traktatens bestämmelser, äfven om vi finna dem för oss skadliga.
Jag anser mig icke böra taga liden i allt för stort anspråk, och jag afbrvter derföre detta ämne, som jag skulle kunna fortsätta ännu en timma.
M:t framlagt en sak till K.
St:rs pröfning, anser jag att denna pröfning bör ske på sam vete och derefter ett öppet uttalande ske af hvad man anser vara det rätta.
Jag måste derföre motsätta mig traktaten.
Jag respekterar allas åsigter, och kan icke afgöra hvilkendera sidan har rätt, jag och med mig liktänkande eller våra motsåndare; det måste framtiden utvisa.
Den röst jag afger är dikterad af den största kärlek icke blott till fäderneslandet, utan äfven till den konung, som styr detta land.
Innan jag börjar mitt yttrande rörande sjelfva hufvudlrågan, nödgas jag upptaga ett yttrande, som förekom i Hr Frih.
Manderströms skriftliga anförande.
Så vidt jag kunnat förstå den underlagda meningen, innebar nämnda anförande elt tillkännagifvande, att, om den Franska handelstraktaten skulle komma att afslås, Hr Frih.
Manderström ansåge sig icke kunna återknyta de diplomatiska förhandlingar, som deraf skulle blifva en följd.
Då en sådan sats redan en gång förut blifvit af samme värde talare på detta rum framställd, anser jag det vara af vigt, att genast i dess grodd bemöta densamma.
Jag tror, att när det gäller Sveriges väl eller ve, hvarje enskild person — han må stå huru högt som helst — väger fjäderlätt.
Sverige har fördragit förlusten af sin störste Konung, som föll på Liitzens blodsköljda Den 7 Februari f. ro. 351 valplats.
Hela Sverige var då försänkt i sorg och tårar.
Omlivärdt af fiender, sväfvade det Svenska statsskeppet i de största faror på ett stormande haf — det höjde sig för stormvindarne, men dess egen beskaffenhet gjorde att det åter reste sig och ingick i hamnen, segrande elter ett 16-årigt krig.
Det kunde så, ty vid styret stodo män, värdiga Gustaf Adolf, oaktadt hans spira slumrade i händerna på ett harn, och detta harn var en qvinna, .lag är fast öfvertygad derom, att folkens öden hvila i Försynens hand; men jag tror ock, att det är medborgarens pligt att fullgöra sitt kall, utan menniskofruktan och utan aflan efter rncnniskogunst.
Så ernar jag ock göra, då jag nu går att uttala mina åsigter i denna för Sveriges framtid ödesdigra (råga.
Jag skall till en början erinra om några historiska data.
Vid riksdagen 18B3 bestämde R.
St:r, under behandling af tulltaxan, att en viss skyddstull skulle åsättas landtmannaprodukter, sprit, m. fl. artiklar.
St:rs beslut — ty R.
St:r allena ega, enligt Grundlagen, att derom besluta — blef af Regeringen så hehandladt, att i den tulltaxa, som den 4 December 1863 utfärdades, bortströks det skydd, som af R.
St:r ansetts nödigt för landtmannavaror, hvarjemte tullen för artikeln sprit nedsattes från 55 till 45 öre per skålp. alkohol.
Då vidare Regeringen vid samma riksdag tdlkännagifvit, att underhandlingar voro inledda för åvägabringande af en handelstraktat med Frankrike, ansågo sig R.
M:t ingå med en underd. skrifvelse i ämnet; och denna skrifvelse ansågs vara af den vigt, att den borde intagas i Riksdagsbeslutet, der den återfinnes under § 23.
Hrrme torde erinra sig, att R.
St:r deri nämnde, »att R.
Sl:r för några artiklar beslutat nedsättning, allt i enlighet med deras, den 4 Nov. förutgående år i detta ämne till K.
M:t aflåtna underd. skrifvelse, deruti de tillika anhöllo, att K.