Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att emedlertid detta förordnande, ej mindre än det förstnämnda beslutet förtjenat uppmärksamhet och rätteligen bordt iakttagas, är tillräckligen ådagalagdt genom hvad jag här ofvan i allmänhet andragit i fråga om Rikets Ständers behörighet att angående Statsregleringen lagstifta; hvilket allt jag ock nu vördsamt åberopar.
Med tillämpning af begge dessa Rikets Ständers beslut och enär den af Konungens Rådgifvare tillstyrkta lönförbättring, ehvad benämning densamma än må tilläggas, ändock, såsom för visst ändamål och på en gång stadgad samt till utgående å besparingarne anvisad, verkligen utgjort ett, ehuru utan Rikets Ständers samtycke, på Stat bestämdt lönanslag, måste det äfven anses vara fulleligen styrkt, att denna rådgifvande åtgärd beredt användande af Statens medel annorlunda, än faststäldt blifvit; hvilket, såsom stridande emot Regeringsformens 65 §., lägges de Herrar StatsRådsLedamöter till last, hvilka i åtgärden deltagit. 10:d<? 245 10:de Punkten.
I afseende å anmärkningen dervid, att, genom Konungens Piådgifvares tillstyrkanden den 16
Maj 1835 och den 5 Maj 1837, angående anvisningar å Andra hufvudtitelns besparingar till fortfarande kostnader för VexelKontrollörsbefattningarne i Stockholm och Götheborg, Rikets Ständers, vid Riksdagen nästförut, i Deras skrifvelser af den 24 April och den 6 Oktober 1834 lemnade föreskrifter om dispositionen af besparingarne blifvit åsidosatta och följaktligen, emot 65 §.
Regeringsformen, öfverträdda; finnes å svarande sidan förklaradt, att då, på sätt StatsRådsProtokollet den 20 November 1834 utvisar, frågan om upphörande af nyssnämnda befattningar uppskjöts, en nödvändig följd deraf blef, att de YexelKontrollörerne tillagda lönförmåner, som allt sedan år 1816 utgått af Andra hufvudtitelns besparingar och sålunda ej inneburo någon ny eller tillökad anvisning å dessa besparingar, måste fortfarande på samma sätt som dittills utbetalas; men denna, sedan år 1828 med 1,200 R:dr årligen utgående, kostnad nedsaltes år 1837 till endast 400 R:dr såsom expenser.
Häremot och i öfverensstämmelse med anmärkningsmemorialets innehåll nödgas jag erinra, att, om än uppskofvet med frågan om VexelKontrollörsbefattningarnes upphörande gjorde ett fortsatt anslag för dessa befattningar oundvikligt, hvarken af detta förhållande eller af anslagets utgående dittills af Andra hufvudtitelns besparingar torde hafva följt nödvändigheten af anslagets fortfarande anvisning å dessa så kallade besparingar; hvilket tvertom, vid ifrågavarande tillfällen, serdeles det förstnämnda af år 1835, borde synas destomera betänkligt, som Rikets Ständer emedlertid hade, uti Deras skrifvelse den 24 April 1834, jemte förnyad framställning om VexelKontrollörsbefattningarnes upphörande, anhållit, att, om dessa befattningar vidare bibehöllos, de derför utgående arfvoden icke måtte å Andra hufvudtitelns besparingar anordnas, och i StatsKontorets vid tillfället föredragna skrifvelse, med förfrågan, om och huruledes VexelKontrollörsarfvodena skulle fortfarande utgå, tillika anmäl tes, att de utbetalningar på Andra hufvudtitelns hesparingai’, sorn intill 1832 års slut egt rum, öfverstigit tillgångarne, och att anledning ej vöre, att denna tillgång sedermera blifvit mera tillräcklig; samt för öfrigt af Rikets Ständers skrifvelse den 6 Oktober 1834 kunde inhämtas Deras beslut, att hufvudtiLlarnes besparingar dädanefter ej fingo användas till några bestämda lönanslag på Stat.
Men då icke destomindre ofvannämnda omkostnaders fortfarande anvisning på Andra hufvudtitelns besparingar tillstyrktes, lärer ock svårligen 32 246 kunna bestridas, att sådana tillstyrkanden, de må hafva afsett större eller mindre utgiftsbelopp, varit oförenliga med Rikets Ständers nyssberörde föreskrifter samt derjemte åsidosatt den vigtiga omständigheten, att ingen tillgång, utan verklig brist, å Andra hufvudtiteln förefanns.
Om och huruledes andra utvägar till dessa utgifters bestridande kunde beredas, synes deremot icke hafva kommit i öfvervägande; men att sådana utvägar alldeles saknats, är nu ej heller uppgifvet, än mindre styrkt.
Enligt dessa åsigter kan jag icke undgå att oförändradt fullfölja anmärkningen i denna punkt, såsom den blifvit i mitt förra memorial omständligen framställd. 11 :de Punkten.
Anmärkningen emot den rådgifvande åtgärd, i följd af hvilken, den 23 Januari 1836, beviljades ifrån Nionde hufvudtiteln ett lånunderstöd af 5,000 R:dr Banko för iståndsättande af Häradshöfdingebostället Alleqvia på Gottland, bemötes i förklaringen med en framställning om behof vet af detta lånunderstöd, hvilket, efter hvad slutligen säges, kunde anses hafva främjat ett allmänt nyttigt, för Hufvudtiteln icke främmande ändamål, så vida derunder iståndsättande af ett till åbyggnad och jordens bruk alldeles förstörd t liäradshöfdingeboställe skäligen borde begripas.
Men härmed lärer anmärkningen ej vara vederlagd.
Nionde hufvudtitelns anslag är, med uteslutande af andra ändamål, endast bestämdt för åkerbrukets „ handelns och näringarnes befrämjande , derunder dock ingalunda måtte kunna begripas den eljest obestridliga fördelen för innevånare i ett härad och för rättssökande i allmänhet, att, såsom här i fråga kommit, tingshus må byggas och liäradshöfdingeboställe, der det finnes, iståndsättas, så att det kan bebos af Domaren, hvilken för öfrigt ensam har nyttan af bostället och dess brukande.
Endast i sistberörda hänseende synes ett bidrag eller lånunderstöd från nämnde hufvudtitel vara ett för densamma icke alldeles främmande ändamål.
Men utom det att, i förevarande fall, på sätt handlingarnc visa, blott en del af understödet erfordrades för boställets jordbruk och häfd, kan härvid den tillförne gjorda, i förklaringen ej bestridda, erinran förnyas, att sådana behof, der endast boställshafvares enskilda nytta kommit i beräkning, icke blifvit afsedda vid regleringen af Nionde hufvudtiteln, så vida otvifvelaktigt alla utgifter å denna titel måste åsyfta företag, som äro allmänt nyttiga; äfvensom det torde förtjena uppmärksamhet, att StatsKontoret, uti dess afgifna utlåtande, i första rummet föreslagit lånbeloppets anvisning å de under åttonde hufvudtiteln uppförda Extra utgiftsmedel.
För öfrigt och då 247 det tillstyrkta lånunderstödet blifvit, utan någon derför ställd borgen, lemnadt, lärer föi-st i en framtid upplysas, huruvida detta kunnat ske, ”utan att Staten derigenom kommer att någon egentlig utgift vidkännas.”
Emedlertid bör jag nu fortfarande anse de i rådslaget härom deltagande Herrar StatsRådsLedamöter dervid hafva, emot 65 §.
Regeringsformen, tillstyrkt användande af Rikets medel annorlunda, än faststäldt blifvit. 12:te Punkten.
Uppå anmärkningen emot de Konungens Rådgifvare, hvilka den 1 September 1837 tillstyrkt, att, med anledning af hvad, genom Kongl. Brefven den 22 April och 30 September 1830 samt den 23 Juli 1831, blifvit förordnad! till beredande af postportofrihet för Kongl.
Maj:ts Beskickningar vid främmande hof, de ibland dessa Beskickningar, hvilka, i anseende till främmande länders postförfattningar, icke kunnat tillgodonjuta en sådan frihet, måtte för utbetald postporto erhålla ersättning af pöstmedlen, är i förklaringen svaradt, att delta tillstyrkande innebar blott en tillämpning af Kongl. Maj:ts omförmälda i ämnet fattade beslut, emot rådgifvande åtgärderna hvarvid anmärkning af Konstitutionsutskottet vid derpåföljda Riksdagen ej skett; och att för öfrigt Statens Embetsv erk, äfvensom flera serskilda embetsman, utan afseende å de för dem anvisade lönanslag eller expensmedel, njöto portofrihet för deras brefvexling i embetsärenden, hvilken frihet för dem, som hade brefvexling på utrikes orter, skulle sträcka sig till både afgående och ankommande bref, hvarför kostnaden af postmedlen godtgjordes.
Härvid får jag vördsamt erinra, att de rådgifvande åtgärder, som föregått Kongl. Maj:ts högstberörde, åren 1830 och 1831 fattade beslut, hvarken äro bekanta eller, om de än voro det, utgöra föremål för min granskning: att behörigheten af äldre besluts tillämpning under en sednare tid esomoftast kan vara tvifvelsmål underkastadt, helst då emedlertid förändrade förhållanden inträffat: att frågans anmälan och behandling år 1837 nogsamt antydt behofvet i allmänhet af nya förfoganden, hvilka tillförne blott i afseende å en af de utrikes Beskickningarne, enligt Kongl.
Brefvet af år 1831, egt rum, men hvarom icke förmäles i de äldre besluten af år 1830: att anmärkta tillstyrkande åtgärden således innebar icke blott en tillämpning af förra besluten, utan en åt desamma gifven utsträckning, så vidt dervid afsågs den del af postportoafgifterna, som icke kunnat genom den, enligt 1830 års beslut, tillåtna frankering å Svenska Postkontoren i Greifswald och Hamburg betäekas, och att för öfrigt uppgiften om andra EmbetsVerks och serskilda embetsmäns postportofrihet vid utrikes brefvexling i embetsärenden ingalunda, åtminstone 248 af Domstolarnes och min egen i detta hänseende för värf vade erfarenhet, bekräftas.
Vid dessa omständigheter och då, såsom förut är anmärkt, MinisterStaten, för hvilken serskildt anslag af Rikets Ständer är gjordt, icke måtte kunna anses, för det nu uppgifna behofvet, ega något anspråk på de af Rikets Ständer vid 1834 och 1835 årens Riksdag uttryckligen Postverket förbehållna och företrädesvis till sjelfva Postinrättningens förbättrande anvisade medel, bör jag äfven, till laga påföljd, antaga såsom ådagalagdt, att de vid ofvannämnde tillfälle närvarande Herrar StatsRådsLedamöter medelst deras rådgifvande åtgärd, emot 65 §.
Regeringsformen, tillstyrkt medels användande till andra ändamål, än Rikets Ständer fastställt. 13:4c Punkten.
I svaromålet å de tvänne serskilda anmärkningar, som, med stöd af 77 och 65 §§.
Regeringsformen, blifvit gjorda emot Konungens Rådgifvares tillstyrkande den 16
Maj 1835, angående dels försäljning af åtskilliga till Carl Gustafs Stads Gevärsfaktori hörande hus och lägenheter, dels användande af en del utaf Rikets Ständers vid förutgångna Riksdagen gifna anslag för gevärs tillverkning, till förändring och utvidgning af samma faktori, förekommer, i förra hänseendet, den framställning, att med de i Regeringsformens 77 §. omförmälda Kronans egendomar skulle förstås endast sådana, af hvilka Kronan droge skatt, ränta eller inkomst, hvarföre de ock uti 5 §. af AnsvarighetsLagen för Konungens Rådgifvare kallades gemensamt Kronans domäner, men icke sådana, hvilka till gagn och nytta för någon serskild inrättning finnas till Konungens disposition under en bestämd hufvudtitel och således upphört att vara domäner, såsom förhållandet vöre med de ifrågavarande lägenheterna, hvilkas försäljning tillstyrktes emot köpesummans användande just till förbättringar vid den inrättning, hvartill de hörde.
En sådan, till sina följder nog vådlig, tolkning af åberopade grundlagsstadgandet kan deremot å min sida icke antagas, emedan den synes oförenlig med sjelfva stadgandets ordalydelse, hvilken åter ej lärer kunna genom någon annan författning förändras eller förklaras.
Regeringsformens 77 §. måtte nemligen, just genom det deri, efter uppräkning af Kronans betydligare egendomar;, tillagda allmänna uttrycket:
Kronans öfriga lägenheter, lika tydligt som bestämdt utmärka, att icke någon henne tillhörig lägenhet_, af hvad namn och beskaffenhet den vara må, blifvit undantagen ifrån förbudet emot försäljning eller afhändande annorledes, utan Rikets Ständers samtycke, och att detta förbud således gäller kronans alla så beskaffade tillhörigheter, icke 249 blott dem, af hvilka hon sjelf dräger inkomsten, utan äfven de till boställen eller andra allmänna behof upplåtna, helst dessa ändock bibehålla deras krononatur.
Denna mening synes jemväl ytterligare bekräftad i det följande af samma §., der det heter, att ”de (kronans egendomar) skola förvaltas efter de grunder Rikets Ständer derom föreskrifva,” och der slutligen serskildt nämnas de förhållanden, under hvilka en friare dispositionsrätt må ega rum.
Men då ibland dessa förhållanden ej antydes något, som afser lägenheter, hvilka finnas till Konungens disposition, under en bestämd hufvudtitel, ställda; följer ock deraf oemotsägligen, att sådana lägenheter, detta oaktadt, likasom de åt embets- och tjenstemän upplåtna boställen och annan till allmänna behof anslagen kronoegendom, äfven äro oförryckt qvar i kronans ego och således väl må för deras afsedda ändamål förvaltas, men icke kunna, till större eller mindre del, utan Rikets Ständers samtycke, försäljas eller på annat sätt Kronan afhändas.
Sådant måtte förhållandet vara med de ifrågaställda, till Gevärsfaktoriet hörande, hus och lägenheter, hvilka, vid faktoriegendomen fästade på samma sätt, som derunder lydande qvarn samt åker och ängsmark, naturligen äfven böra anses af samma egenskap, som de sistnämnda, ehuru inkomsten af dessa, såsom för faktoriet ej beliöfliga, till Statsverket ingått; hvadan någon skiljaktighet emellan de förra och de sednare, i fråga om försäljning eller afliändande annorledes, icke kan förefmnas.
Härmed tror jag mig hafva ådagalagt, att de i detta mål deltagande Herrar StatsRådsLedamöter öfverträdt Regeringsformens åberopade 77 §., då de tillstyrkt afsöndring ifrån Kronan af förrberörde lägenheter, de der, enligt hvad genom försäljningen utrönt blifvit, innehafva det betydliga värdet af 17,793 R:dr 24 sk. 5 r:st.
Och enär detta tillstyrkande ej heller kan rättfärdigas derigenom, att den för lägenheterna influtna köpeskilling är vorden till Gevärsfaktoriets förbättring använd, bör jag således anmärkningen i denna del vördsamt fullfölja.
Hvad åter angår anslagets för Gevärstillverkning användande till nyssnämnda behof; får jag, i anledning af de i förklaringen härom framställda frågor, vördsamt erinra, att, ehuru visserligen af en hvar inses, att gevär icke kunna tillverkas utan machiner och hus, det ändock kan med fog påstås, att anskaffande eller tillverkning af de förra är något helt annat, än anskaffande och uppförande af de sednare: att, då behofvet i sistnämnda hänseende vanligtvis erfordrar betydliga kostnader, det tvifvelsutan alltid ansetts nödigt, att detta behof, när det förefunnits, blifvit serskildt uppgifvet, men icke inbegripet i det för anskaffande eller tillverkning af sjelfva Gevären beräknade anslag, hvilket ock synes destomera tillbörligt, som pröfningen af hvarje behof 250 på Rikets Ständer ankommer: att, såsom tillförne är anmärkt, förhandlingarne vid 1834 och 1835 årens Riksdag icke gifva någon anledning dertill, att ett sådant behof ingått i beräkningen vid det anslag af 300,000 R:dr, sorn för tillverkning af 15,000 gevär, genom Kongl.
Maj:ts Pi’oposition äskades, eller uti det, för anskaffande af 9,000 gevär, i förhållande derefter nedsatta anslag af 180,000 R:dr, som Rikets Ständer beviljade: att, efter hvad StatsRådsProtokollet för ofvan förstnämnde dag upplyser, den summa af 32,156
R:dr 43 sk. 1 r:st., som af berörde anslag tillstyrktes till användande på sätt ofvan förmäldt är, endast utgjorde ett temporärt öfverskott, tillkommet derigenom, att, enligt tillika gjordt tillstyrkande, den emot anslaget beräknade gevärstillverkningen i samma mån skulle under de påföljde åren minskas: att emedlertid, då ett anslag göres med något serskildt eller uttryckligt vilkor, såsom t. ex. att anskaffa gevär, icke tili obestämdt antal, utan till ett visst emot anslaget beräknadt, detta vilkor synes böra först iakttagas, men dess uppfyllande åtminstone icke göras omöjligt derigenom, att någon del af anslaget annorlunda disponeras; och att, vid dessa omständigheter, äfven måtte kunna sägas, det en sådan disposition, om än i och för sig sjelf nyttig, likväl frångått anslagets ändamål, nemligen sjelfva materielen, som skulle frambringas, men icke blifvit frambragt.
I följd häraf kan jag ej heller underlåta att förnya min i förra memorialet gjorda anmärkning emot Herrar StatsRådsLedamöters tillstyrkande i denna del, hvarmedelst sistnämnda summa af anslaget för gevärstillverkning blifvit till annat ändamål, än det fastställda, använd och sålunda öfverträdelse af Regeringsformens 65 §. beredd. 14:de Punkten.
För att vederlägga anmärkningen i afseende å de, enligt dels StatsRådsProtokollen den 5 Augusti och den 19 December 1835 samt den 13 Juli 1836, dels Kongl. Regeringens den 14 Maj 1839, fattade beslut, till följd hvaraf medel ifrån anslaget för publika byggnaders i Stockholm reparation och underhåll blifvit anvisade till reparation och nybyggnad vid Konungens LifGardes till häst kasern, uppgifves i förklaringen, att denna kasernbyggnad, allt ifrån dess fullbordan, varit räknad bland Kronans publika hus i hufvudstaden, hvarföre ock kostnaderna för dess reparation allt sedan år 1817 utgått af ofvannämnda anslag, utan att någon erinran deremot egt rum förr än af Rikets Ständers Revisorer år 1832, hvilken erinran likväl vid påföljde Riksdagen lemnades utan afseende; något förbehåll, att af samma anslag sådana kostnader icke vidare finge bestridas, hade Rikets Ständer sedermera ej heller gjort, men vid 251 1834 och 1835 årens Riksdag i detta hänseende framställt endast en anhållan, dock utan att anvisa andra medel att i stället användas; och om denna anhållan bifallits, hade kasernbyggnaden således, till allmän skada, kommit att förfalla.
Det är nu icke fråga om, huruledes eller af hvilka medel omförmälda kasernbyggnads underhåll tillförne blifvit bekostadt, emedan sådant ej kan hafva skett utan Rikets Ständers bifall eller åtminstone begifvanden.
Att emedlertid kasernens egenskap af Kronans hus icke måtte utgöra tillräckligt skäl för den tanka, att underhållet finge bestridas af det för publika byggnader i Stockholm beviljade anslag, torde med säkerhet kunna slutas deraf, att öfriga härvarande kasernbyggnader, ehuru dessa äfven äro Kronans hus, aldrig undfått någon del af samma anslag, utan underhållas af andra dertill anvisade medel, såsom exempel hvarå kan anföras, att en å Svea LifGardes kasern nödig ansedd större reparation, åren 1825—1829, blifvit bekostad dels af anslaget till oförutsedda militära utgifter och dels af tredje hufvudtitelns besparingar.
Af Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse den 12 December 1827, om befrielse tills vidare för LifGardet till häst att kostnaden för underhållet af dess kasern bestrida, måtte ej heller den slutföljd vilja dragas, att ett sådant underhåll, vid förefallande tillfällen, allt framgent skulle af förstberörde anslag utgå, oaktadt Rikets Ständer under tiden annorlunda om anslagets disposition sig yttrat.
Men det är ett så beskaffadt yttrande, som å min sida blifvit till stöd för ifrågavarande anmärkning åberopadt, nemligen Rikets Ständers skrifvelse af den 15 December 1834, hvaruti De, med anledning af en förut gjord disposition af meranämnde anslag för verkställd nybyggnad vid LifGardets till häst kasern och jemte förmälan, att utgiften icke syntes vara af beskaffenhet att hafva bordt påföras detta anslag, derföre äfven anhållit, att detsamma dädanefter icke mätte till kaserners nybyggnad eller underhåll disponeras.
Med ytterligare åberopande häraf, och så vida det icke kan ifrågasättas, utan fastmera synes ©tvifvelaktigt, att, såsom jag förut uppgifvit, Rikets Ständers oinförmälda anhållan haft afseende å dispositionen af de till vissa ändamål anordnade medel samt följaktligen angått ett ämne, deri Rikets Ständers yttrande, vid jemförelse af 57, 64 och 65 §§.
Regeringsformen, bordt tjena till efterrättelse, hvilket likväl icke iakttagits vid ofvan anmärkta tillfällen, åren 1835, 1836 och 1839, då anvisningar å förrberörde anslag till kostnader för nybyggnad och reparation vid LifGardets till häst kasern blifvit beredda; men såsom giltig anledning dertill ej heller måtte kunna gälla, att andra tillgångar till sådana kostnaders bestridande saknats; är jag således föranlåten att nu, 252 till laga påföljd, anse de Herrar StatsRådsLedamöter, liv ilka, vid dessa tillfällen eller vid någotdera af dera, antingen genom tillstyrkande eller såsom sjelfva beslutande, biträdt de i nyssnämnde afseende vidtagna åtgärder, dervid hafva handlat i strid emot Regeringsformens 65 §., som bjuder, att Statens medel icke skola användas annorlunda, än Rikets Ständer fastställt. 15:de Punkten.
Till bemötande af hvad anmärkt blifvit emot Kongl.
Regeringens den 15 Maj 1839 fattade beslut, enligt hvilket kostnaden till en förändrad inredning af Kongl. Thealerns
Salong skulle anvisas å anslaget för publika byggnader i hufvdstaden, anföres i förklaringen, att det så kallade byggnadsanslaget icke vore anvisadt endast för de publika husens yttre underhåll, men att äfven deras inredning och inre reparation måste af detta anslag bekostas, med undantag blott i viss mån för de lägenheter, som äro till boställen upplåtna; samt att för öfrigt byggnadsanslaget tillförne alltid, utan anmärkning, varit i afseende å Operahuset användt, och jemväl vid ett tillfälle å 1831 i lika beskaffadt fall, som det nu anmärkta.
Ehuru jag ej anser mig tillständigt att meddela något yttrande öfver förhållanden, som tillförne egt rum, kan jag likväl icke medgifva den tillämpning af desamma, som skulle derigenom behörigheten af nu anmärkta åtgärd vara ådagalagd.
Att byggnadsanslaget må kunna anvisas till publika husens både yttre och inre underhåll är deremot å min sida icke ifrågasatt.
Men det är af mig anmärkt och äfven styrkt, att den förändrade inredning af Theaterns Salong, för hvars bekostande anvisning å byggnadsanslaget skedde, hufvudsakligen åsyftade en större inkomst för Theatern; hvarföre och då en så beskaffad förändring icke torde kunna hänföras till husets underhäll, men det så kallade byggnadsanslaget endast blifvit till underhållet af publika byggnaderna anordnadt, jag ej heller kan undgå att fullfölja den anmärkning vid ofvan berörde åtgärd, som i mitt förra memorial, emot de der nämnde Herrar Ledamöter af Kongl.
Regeringen och bägge vid tillfället närvarande Herrar tillförordnade Statssekreterare, är vorden framställd. 16;de Punkten.
Beträffande slutligen anmärkningen emot de Herrar Ledamöter af Konungens StatsRåd, hvilka den 29 November 1839 tillstyrkt, att Herr StatsRådet och vice Amiralen, Friherre Lagerbjelke måtte tillåtas att, för den tid, han aftjenade begrafningshjelp å StatsRådslönen, få, jemte sin innehafde Kontre Amiralslön - 253 Amiralslön på Stat, af besparingarne å Riksstatens fjerde hufvudlitel uppbära den fyllnad i vice Amiralslön med tjenstgöringspenningar, som lian förut, i egenskap af Befälhafvande Amiral i Carlskrona, åtnjutit; så erkännes väl nu, likasom uti StatsRådet, att Herr Friherre
Lagerbjelke icke hade någon laglig rätt lill en sådan förmån; men det kunde ändock icke inses emot hvilka Rikets Lagar denna rådgifvande åtgärd stridde; här vore fråga blott om de så kallade Nådårsförfattningarne, från hvilkas reglementariska föreskrifter undantag flera gånger egt rum i serskilda, fastän icke med förevarande fullkomligen likartade fall; och enär Konungen hade obestridlig rätt att, på förekomna skäl och omständigheter, göra undantag från speciela författningar, måtte äfven StatsRådets rätt, att sådant tillstyrka eller afstyrka, vara obestridlig.
Med åberopande af ofvanbemälde Herrar StatsRådsLedamöters förklarande, att Herr Friherre Lagerbjelke icke hade någon laglig rätt till den förmån, hvilken icke destomindre af dem tillstyrktes, men af StatsRådets öfrige vid tillfället närvarande Herrar Ledamöter af styrktes, är uti mitt förra memorial anmärkt, att tillstyrkande åtgärden innefattade en erkänd öfverträdelse af Rikets Lagar, angående embets och Ijenstemäns aflöning under det den så kallade begrafningshjelpen aftjenas.
Något tvifvelsmål synes alltså icke kunna uppstå om hvilka Lagar här åsyftades, så vida under denna allmänna benämning naturligen måste kunna begripas alla Påbud och Författningar, hvarigenom ej mindre medborgares i allmänhet, än embets och tjenstemäns lagliga rättigheter bestämmas.
De ifrågavarande elier så kallade Nådårsförfattningarne, hvilka härleda sig ifrån äldre tider och tillkommit i öfverensstämmelse med då gällande Statsskick, innehålla i sina reglementariska föreskrifter vigtiga stadganden i afseende å dessa sistnämndes rätt att tillgodonjuta de med innehafvande embeten eller tjenster förenade lönförmåner.