Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Victoria Benedictsson (VB) och hennes styvdöttrar Hilda och Mathilda hade i början av augusti 1886 gästat sign.
Stella Kleves, dvs Mathilda Kruses, hem i Vetteryd.
Se SB II, s. 340 ff.
Axel Lundegård, VBs vän och författarkollega, talar om den olycka som drabbat Anna Nordqvist, en gemensam bekant, då hennes fästman Paul Kristian Holck- Clausen drunknat i Ringsjön i juni 1886.
Se SB II, s. 307 ff, 312 ff och 330 f.
Avskrift av brev från Axel Lundegård (AL) till hans yngre syster Sofie.
– Hundturken – skymfnamn på turkarna.
Benämningen berodde på en gammal föreställning att turkarna var kannibaliska halvmänniskor med hundhuvud.
Denna tro, som också hystes om hunnerna, har sina rötter i senantiken och medeltiden, vars författare beskrev avlägset boende folk som mer eller mindre djurgestaltade.
– Ordet användes senare om råa och ohyfsade individer i allmänhet.
– Att Lundegård kallas polygamist, mormon och osedlighetsapostel hänger samman med en föredragsturné han gjort våren 1886, där han försvarat den påstådda osedligheten i 80-talslitteraturen.
Se SB II, s. 286 f och not 291.
Utkast till brev från VB till Sofie Lundegård rörande ALs föreläsningar.
Sannolikt är det detta brev VB syftar på när hon den 6 aug. 86 skriver i Stora boken:
Tusen småsaker sammansvärja sig för att inge honom [AL] en dålig tanke om mig [...] – sedan han kom hem – var det första han fann i Hörby mitt sentimentalt gudaktiga bref till Sofi, afsedt för gubben [Lundegård].
Hvilket intryck af faddhet måtte det icke ha gifvit (SB II, s. 337).
– Bibelcitatet, ”allt vad
I viljen ...” från Jesu bergspredikan i Matteus 7:12.
Brytningen med AL hade ägt rum i juni 1886.
Se SB II, s. 299 f, 306 och 309 f.
– Brevet bör ha varit från Karl af Geijerstam, som den 24 aug. 1886 förlovat sig med Mathilda (Matti) Benedictsson.
Brev till AL, som befinner sig i Köpenhamn.
– Treaktaren Final är VBs och ALs gemensamma arbete.
– Ernst Lundquist, lektör vid Dramatiska Teatern, har refuserat pjäsen.
Se SB II, s. 233.
Passagen – som VB ju verkar måttligt förtjust i – är en utvidgning av samtalet mellan makarna Bruhn i andra akten av den 1885 tryckta versionen av Final (s. 60).
AL och VB omarbetar pjäsen för att få den antagen till spelning i Sverige eller Danmark.
I VBs annotationsalmanacka står den 12.9: Söndag.
Hela förmiddagen till Lundegårds.
Kunde inte arbeta; liknöjd och modlös.
Känner vämjelse för Final och har inte lust att skrifva till Lundqvist.
Den 13 och 14 likartade anteckningar.
K. af G.
– Hon
– Resan till Sextorp ägde rum den 22 aug., den dag då Karl af G. och Matti B. förlovade sig.
Se SB II, s. 347 ff.
– min ”lagliga” dotter
VB åsyftar förstås Matti.
VB har aldrig varit särskilt förtjust i sin författarkollega Alfhild Agrell.
Ölsupa var ett slags välling bestående av mjölk, vatten, mjöl, salt, svagdricka, ingefära och socker.
Soppan skulle vispas och serveras med fradga.
Episoden måste ha utspelats i Vetteryd, se SB II, s. 340 f.
De inblandade är Ola Hansson och Sigrid Kruse.
– styre, dial.
Om Georg Brandes se nedan not 25.
VB är mitt uppe i intensivt arbete med Fru Marianne.
I sept. har hon varit sjuk.
Företalet till sin 1885 utkomna roman Fra Kristiania-Bohêmen inleder Hans Jæger så: ”Jeg ved, at denne bog er et monstrum af en bog – literært som socialt.
Men desværre, den måtte bli det i begge henseender.”
Boken beslagtogs samma dag som den kom ut, och i april 1886 dömdes
Jæger till 80 dagars fängelse på vanlig fångkost och böter på 80 kr, och boken konfiskerades.
Efter överklagande och ett lysande försvarstal i Høyesterett fick Jæger straffet mildrat till 60 dagar.
Domen motiverades med att boken innehöll obscena avsnitt samt att Jæger gjort sig skyldig till hädelse.
– Jmf not II, 375.
Eek är jag-berättaren i Jægers bok.
Hilma Hagelbäck, VBs väninna sedan många år.
Hon var modist.
– I Alexandre Dumas d. y.:s pjäs L’étrangère från 1876 (dansk övers.
Den fremmede) spelade Josefine Eckardt (1839–1906) huvudrollen.
Om fru Eckardt se även not 81.
– A Porta
Denna episod har av Jette Lundbo Levy i Dobbeltblikket (1980) tolkats så att VB ryggar för att vara opassande, att hennes handlande är inautentiskt, hon vågar inte göra det hon helst vill.
Snarare är scenen en mätare på VBs sjävkänsla – hon vill inte utsätta sig för de unga danska esteternas nedlåtenhet eller snobbism.
Avskrift av brev från Karl af Geijerstam till Ellen Key.
– Ellen Keys artikel om Gustaf af Geijerstams roman Erik Grane stod i Ur dagens krönika, 1886, s. 467 ff. Den långa recensionen är anonym, och red. meddelar i en not att den sänts in av ”en af våra mest bemärkta, yngre författarinnor, som dock vid detta tillfälle önskat vara okänd [...]”.
Det var inte bara VB som aktade sig för att öppet deltaga i sedlighetsdebatten.
– Sanna qvinnor.
Skådespel av Anne Charlotte Edgren, från 1883.
Om Karl af Geijerstams och Anna Whitlocks förhållande se SB II, s. 353 f.
– I sin bok Anna Whitlock berättar Sigrid Björklund hur Anna Whitlock av en slump mötte en liten flicka, Helga, som några månader senare blev hennes fosterdotter och växte upp i hennes hem (s.
132 ff).
Rostad är det seminarium i Kalmar, där fadern af G. är rektor.
De som gifter sig är Karls syster Stina och grosshandlare Gustaf Kreüger.
– ”Hon” är förstås Matti, som Karl lärt känna i Stockholm vintern 1886 och sedan brevväxlat med.
– Ellen Key och Karl möttes också mycket riktigt hos VB i samband med hans besök där, som ledde fram till förlovningen med Matti.
Dispyten gäller fortfarande Erik Grane och Sanna qvinnor.
– Malle – kan vara den yngste brodern Emanuel af G., f. 1867.
Den 27 sept. reste VB från Malmö till Köpenhamn.
– Borchsenius, dansk förläggare.
Se not II, 223.
Björnstjerne Björnson, den norske diktaren (1832–1910).
– Stella Kleve-affären speglas i DoB II, s. 156 ff. och i C. Sjöblad, Baudelaires väg till Sverige, s. 113 ff.
– Orsaken till de upprörda brev som skrevs mellan t.ex. Ola Hansson och VB var en artikel i Framåt den 1.9.86 av Stella Kleve:
”Om efterklangs- och indignationsliteraturen i Sverige”.
– ”judekotteriet i Köpenhamn”, dvs kretsen kring bröderna Brandes.
För VB, liksom för så många andra samtida författare i Norden, hade Georg Brandes föreläsningar och skrifter haft en enastående betydelse.
Han var 80-talsförfattarnas idégivare och väckare, han hade givit inte bara deras författarskap utan i många fall även deras personligheter avgörande impulser.
Redan 1884 i ett brev räknar VB upp 6 böcker av GB som hon läst (SB I, s. 285).
– Rörande
VBs mer skeptiska inställning till Edvard Brandes se SB II, s. 324 f.
Den danske förf. Sophus Schandorph (1836–1901) påverkades av Georg Brandes att överge efterklangspoesin och skriva realistisk prosa om själländskt småstadsliv och psykologiska romaner.
”Afslaget” gällde ett penninglån, som VB nekat AL i juni 1886.
Jmf SB II, s. 299.
– I almanackan den 29.9 har VB skrivit:
Skymningsprat med drufvor och cigarretter.
Sedan gick jag ensam på teatern.
”I stiftelsen”.
– Pjäsen var av Gustav Esmann, skriven samma år.
Denna anteckning är nedskriven den 9 okt., när VB är tillbaka i Hörby.
Rättelserna hänför sig alltså till uppgifter hon lämnat i deras samtal.
– Fru Sofie Horten, f. Jacobsen (1849–1927) var VBs danska översättarinna.
I Framåt 15.8.1888 skrev hon en dödsruna över VB.
– Schéele, se not I, 159.
– Schou, se not II, 203.
På Leopolds Hotell, vid Hovedvagtsgade 6, hade VB bott under tidigare Köpenhamnsbesök.
Tidens konsthistoria III uppger på s. 403:
Aldrig har det målats så många bilder ur Erik XIV:s sorgliga levnad som dessa år kring 1870.
(Bo Lindwall) – En av dem som fastnat för motivet var Georg von Rosen, som både 1871 och 1881 avbildat Erik och Karin Månsdotter.
Mest troligt är emellertid att VB och AL påminner sig ett gemensamt besök på Stora Teatern i Stockholm, där de den 1 jan.
1886 tillsammans med Ola Hansson sett J. Sellmans skådespel Kung Erik, i 5 akter.
Kortets lydelse var enl. almanackan: ”Fru Vict.
B. tager sig friheten erinra doktor Brandes om det utlofvade besöket och betygar sin tacksamhet.”
I boken om VB och Georg Brandes har Böök överdrivit VBs iver.
Böök skriver:
”Hon gjorde uppköp i butikerna, för att kunna värdigt ta mot sin besökare – i kassaboken är det tal om blomställ för 12:75, mattor för 16:– kr., handskar och en kinesisk parasoll, ett skrivställ.” (s. 16) Det är riktigt att utgifterna är bokförda, men utan datum, och av almanackan framgår att det var den 27 sept., på väg till Köpenhamn, som hon i Malmö inhandlade ”blomsterställ, mattor etc.” Rätt ska vara rätt!
O. M.
Reuters verk De lägre djurens själslif (I–II, 1886–88) ingick i serien Ur vår tids forskning.
Detta är första gången VB stavar sitt efternamn med endast ett s. I fortsättningen kommer hon att hålla fast vid denna stavning, sannolikt beroende på att Georg Brandes stavar det så.
Det kan också vara ett sätt att markera att äktenskapet är upplöst.
Hösten 1885 hade VB skrivit brev från sin vistelse i Stockholm i den danska tidningen Morgenbladet.
Se not II, 261.
– Stakkel, da.
Kammarherre Edvard Fallesen (1817–1894) var i 18 år chef för Det Kongelige Teater, från 1876 till sin död.
Han hyste sympati för de unga och för den moderna dramatiken.
Fru Edgrens roman
En sommarsaga, 1886, behandlar frågan om en kvinna kan förena konstnärskallet med äktenskap.
– Rektor Adam Hauch (1836–1914) var son till Carsten Hauch, vars professur Brandes hoppats få överta (se not 77).
Adam H. och fru Edgren stod varandra nära.
– Ullman som sägs ha stått modell åt den norske folktalaren Rolf Falk i En sommarsaga kan vara norrmannen Viggo Ullman (1848–1910).
Han höll politiska (frisinnade) föredrag i Sverige våren 1884, varefter det ordnades en bankett, ”Ullmanfesten”, i Stockholm för att manifestera Sveriges sympati med den norska vänstern.
Ullman ivrade för kvinnosaken och för kvinnlig rösträtt.
Fru von Vollmar,
Kjellberg (1849–1923), var väninna till Ellen Key och Anna Whitlock.
Sommaren 1876 gjorde de tillsammans med ännu en ung flicka en lång fotvandring i Norge, där de bl.a. besökte Björnstjerne Björnsons hem.
Julia Kjellberg gifte sig med den tyske politikern och socialisten Georg von Vollmar (1850–1922).
Brandes artikel om Jægers bok i Politiken har tryckts om i Samlade Skrifter, XIII, 528 ff. Det är en rå bok, skriver Brandes, rå genom den ton i vilken den berättas.
Men ”Fra Kristiania-Bohêmen har endelig ligegyldigt hvad man mener om Bogens Sigte og Lærdomme, en Styrke ved sine Skildringers Sandhed.
Det nytter ikke at lukke Øjnene derfor: som Bogens Hovedpersoner tilbringer deres Ungdom, saaledes tilbringer et meget stort Antal af unge Mænd i Nordens større Byer og i Sverigs Universitetsstæder deres.”
Boken är dock okonstnärlig och illa komponerad, menar han.
Tjenstekvinnans son I kom ut i maj–juni 1886, Utopier i verkligheten hösten 1885.
I slutet av aug. 1885 trycktes Strindbergs ”Fabler” i Politiken.
Georg Brandes översättning av J.S. Mills skrift hette Kvindernes Underkuelse och kom ut 1869.
Brandes hade också skrivit företalet.
En andra upplaga trycktes 1885, med ett delvis omarbetat företal.
– I tidskriften Tilskuerens augusti- och septembernummer 1886 hade Georg Brandes publicerat en stor essä om Oehlenschlägers skådespel Aladdin.
Om Esmanns I stiftelsen se ovan not 27.
Om förf. Peter Nansen se SB II, s. 325 och not 202.
Den 2 okt. lämnade VB Köpenhamn.
Hon övernattade på hotell Kramer i Malmö och fortsatte nästa dag till Hörby.
Den 25.9 hade Ola Hansson, Axel Lundegård, VB och ”babianen”, alias ALs vän Valdemar Skarstedt, superat på Kramer i Malmö.
Vem den femte deltagaren var framgår ej.
I almanackan den 25.9 har VB endast skrivit: /.../
Med 5-tåget reste jag till Malmö.
Supé med Ola.
Skrå, skånsk dial.
Anna von Seth, se not I, 70.
Skandaltidningen Budkaflen med VBs släkting Janne Bruzelius i redaktionen har flera gånger innehållit kritiska artiklar om VB.
Denna gång avbildas hon i dans kring förläggaren ”Moses”, dvs Bonnier, tillsammans med alla
Det unga Sveriges författare.
En strof i den beledsagande dikten lyder:
Min fru var inte skral,
Klas V. Fåhræus (1863–1944) var son till grosshandlare Eskil F. i Göteborg.
Efter studentex.
1881 studerade han i Uppsala.
Senare skrev han bl.a. konstkritiska essäer och skapade en betydande privat konstsamling.
Om orsaken till fnurrorna mellan VB och AL se t.ex. SB II s. 299 f, 320 ff, 325 f, 337 f.
VB är ledsen över att deras gamla goda kamratskap är borta.
Bråket med Ola Hansson rör säkerligen ”Stella Kleve-affären”, dvs en artikel av Stella Kleve i Framåt om efterklangslitteratur, som VB tyckte mycket illa om.
Ola Hansson däremot hade rekommenderat Framåt att ta in artikeln.
VBs brev i denna sak till OH står i DoB II, s. 156 ff.
– Brytningen med Gustaf af G. rör hans pjäs, vars offentliggörande VB avrått ifrån.
Se not 51.
– Nordensvan, se not I, 79.
Parentesen är tillskriven med rött bläck.
– G. af G.
Den 21 okt. uppger almanackan: ”Ett sentimentalt, narraktigt bref från Gustaf om hans familjepjes.” VB svarade och fick den 23 ett nytt brev ”från Gustaf att han icke förstår mitt bref.”
– ”Jag har sjelf en nyfödd enaktspjes liggande” – almanackan anger den 14 okt.: ”Började på en 1aktspjes, som jag drömt mig till under natten.”
Den skrevs klar den 15 och 16 okt.
Pjäsen där utdrag ur Ellen Keys Erik Granerecension i Ur Dagens Krönika i maj 1886 återfinnes, har sannolikt förblivit otryckt.
G. af G:s första publicerade pjäs är ett lustspel i 4 akter, Svärfar, som kommer 1888.
– Nennie är Gustafs hustru.
– den nyfödda enaktspjäs VB talar om är I telefon.
VBs roman Fru Marianne skall gå som följetong i Stockholms Dagblad innan den kommer ut i bokform på Z.
Hæggströms förlagsexpedition våren 1887.
Gustaf af G. hjälper VB att förhandla om villkoren med Stockholms Dagblad.
Text på pärmen till den fjärde volymen av de stora böckerna.
– På nästa blad följer en rad chiffertecken.
VB har skrivit upp tecknen i sitt chifferalfabet, baklänges.
Gumman
– Siri Fick har ej kunnat identifieras.
– Dick är smeknamn på VBs äldste styvson, Uno Benedictsson.
Brevet finns med i korrespondensen mellan VB och AL.
Almanackan 30.10:
Afsände brefvet till Axel och ångrade det.
– Tobiasson är den vankelmodige huvudpersonen i en av VBs noveller, ”Herr Tobiasson”, enl. almanackan avslutad den 26 okt. 1886.
Den trycktes i Dagny samma år, därefter i Folkliv och småberättelser 1887.
Parentesen och raden vid asterisken är i ms tillfogade med rött bläck.
– ”comme un enragé”, fr.
– Uppsatsen om Strindbergs Giftas II har VB ännu sannolikt bara hört omtalas i brev från G. af G.
Den trycktes först den 3.11 i DN.
– Hösten 1886 höll G. af G. två föredrag om Zola i Vetenskapsakademiens hörsal inför en ganska fåtalig publik.
(Melker Johnsson, En åttitalist, s. 162 och 286.)
– ”De dina” – Gustaf och Nennie hade den 23.3.86 fått en son, som uppkallats efter VB och i breven från modern kallas Lill-Ernst.
Jmf ovan s. 56 och not 48.
Brev till AL.
– I början av sept. har VB med hjälp av ett anonymt extra honorar kunnat inreda ett eget arbetsrum i postmästargården.
Brevet sannolikt – av underskriften att döma – riktat till Karl af Geijerstam.
Mathilda Roos’ berättelse ”Hårdt mot hårdt” gick som följetong i Stockholms Dagblad under tiden 6 sept. – 15 okt.
1886 och utgavs därefter i bokform.
Mathilda Roos (1852–1908) ägnade sig från 1881 åt författarskap.
Hon utgav realistiska skildringar ur borgerlig miljö inspirerad av bl.a. Strindberg och Jacobsen.
Efter en religiös kris mot slutet av 80-talet får hennes böcker alltmer karaktär av uppbyggelselitteratur.
Den 9 nov. hade VB återvänt till Köpenhamn.
– Hon hade ”sina flickor” med sig, styvdöttrarna Hilda och Matti.
– Almanackan 10.11.:
För att hyra rum.
Bråk.
Om jag bara kunne få det hemtrefligt!
Bref från Lundqvist om min pjes.
[Sannolikt I telefon] Vi voro på Brandes’ första föreläsning.
Han, Axel och mina flickor följde mig hem.
Axel och flickorna drucko té hos mig.
Rätt muntert och gemytligt småprat.
I sin almanacka har VB antecknat adressen till operasångare Algot Lange (1850– 1904), som sedan 1884 var knuten till Det Kgl. Teater.
Han var gift med pianovirtuosen och författarinnan Ina Blenda Augusta Forstén, f. 1849, som publicerade sina böcker under pseud.
Daniel Sten.
Här laborerar VB på ett lustigt vis med pseudonymer.
Moloch är ett annat namn för AL, som tidigare skrivit en pjäs med denna titel.
Alter ego, gamle Tobiasson och gubben Ernst är alla olika men delvis sammanfallande sidor av VB själv, som med sitt ”vi” tydligen menar sitt alter ego och sig själv.
Överskriften inom parentes tillfogad med rött bläck.
Under dagen, den 17 nov., hade VB besökt fru Lange, som dock inte var hemma, varit hos sömmerskan med fru Horten, haft besök en stund av Ola Hansson och AL samt åhört Brandes’ andra föreläsning, som behandlade Hoffmann och Chamisso, allt enl. almanackan.
Karbolvatten
– GB hade den 10 nov. börjat sin föreläsningsserie om tysk och dansk romantik.
– vrøvl, da.
– vrantet
– GB funderar tydligen på de föreläsningar han skall hålla under sin planerade resa till Ryssland, Finland och Polen under våren 1887.
Ingeborg Larsen var uppasserska på Leopolds Hotel.
– Laura Mohr, sign.
Laura Marholm (1854–1928) kommer VB att lära känna senare.
De umgås bl.a. under VBs vistelse i Paris våren 1887.
I sept. 1889 gifte hon sig med Ola Hansson, som hon lärt känna midsommarafton 1888 hos Georg Brandes.
I Ingvar Holms avhandl.
Ola Hansson (Malmö 1957) finns ett utförligt kap. om Laura Mohr, s. 209–222.
Den danske förf. och riksdagsreportern Joachim Reinhard (1858–1925) hade 1880 under pseud.
Elbert gett ut berättelsen ”Ild og Aske”, vars manliga huvudperson är en karikatyr av GB.
Böök berättar hur GB för VB beskrivit
Reinhard som en fruktansvärd skurk och verkligen skrämt upp henne för honom, medan andra ansåg R. för en älskvärd person.
(Böök 1949 s. 69.)
– [reporter] har här satts till.
Ordet har fallit bort, då VB just här börjat på ny sida.
– Ernst van der Recke (1848–1933) skrev 1871 det lyriskt romantiska dramat Bertrand de Born, som hyllades av motståndarna till den frambrytande naturalismen.
Kapten Marcussen är sannolikt identisk med Poul Marcussen, senare teater- och litteraturanmälare i högerbladet Avisen.
– Massie Bruhn (1846–1895) hör till dem som VB träffar ganska ofta på olika ”chokolade-bjudningar” hos fru Horten eller fru Lange under detta köpenhamnsbesök.
Hon var författare, journalist och kvinnosakskvinna.
I Hvad vi vil skrev hon 1 sept. 1888 en artikel om VB.
– Grundtvigianare – Grundtvigianismen, som fått sitt namn efter grundaren Nicolai Frederik Severin Grundtvig (1783–1872), sätter en historisk-kyrklig förståelse av kristendomen i stället för den bibel-teologiska.
Bibeln är inte Guds ord, bara en bland många verkningar av gudsordet.
Guds ord är i stället det levande ord, som Jesus talat och ännu talar i sin församling.
– Christen Berg (1829–1891), dansk politiker, som anslöt sig till den grundtvigianskt präglade ”nationale Venstre”.
Han samlade 1870 de olika vänstergrupperna i ”det forenede Venstre”, som 1872 fick majoritet i folketinget.
År 1883 blev Berg talman i folketinget, 1881 grundade han tillsammans med Viggo Hørup och Edv.
Brandes Morgenbladet.
Efter slitningar inom partiet avgick Berg som talman 1886 och ur folketinget 1887.
Evald kan åsyfta författaren Carl Ewald (1856–1908) som bl.a. var verksam som journalist i Politiken.
– Skovrider, da.
Georg Nordensvan hade 1885 givit ut Figge.
– ”Tu l’as voulu, George Dandin.”
VB citerar här ett bevingat ord ur Molières pjäs George Dandin, med innebörd; Rätt åt dig!
Tilskueren var en månadsskrift för litteratur och samhällsdebatt som börjat utkomma 1884.
– Om Amalie Skram se not II, 369.
– Förf.
Axel Steenbuch (1856–1935) skrev satiriska berättelser och senare psykologiskt-stämningsfulla dramer i Maeterlincks anda.
– ”En strid” heter på svenska ”Tvist” och trycktes i Folkliv och småberättelser 1887.
Den publicerades först i Tilskuerens oktoberhäfte 1886.
– lovlig, da.
– rensmagende – om matvaror som har en ren, ofördärvad smak.
Laura Mohr var född i Riga 1854 av tysk mor och från Danmark stammande far.
Läsning av Ibsen hade inneburit en omvälvning i hennes liv, som fått henne att ta kontakt med Georg Brandes.
Hennes författarskap inleddes med historiska intrigdramer.
Hon skrev även recensioner och litterär essäistik.
Jmf not 67 och I.
Holm, Ola Hansson, s. 211 ff.
GBs besök ägde rum den 22 nov.
Även dagen innan hade han tittat upp till VB.
– Ida Aalberg (1858–1915), senare gift Uexkull-Güllenband, berömd finländsk skådespelerska, mest känd för sina Ibsen-tolkningar på tyska scener.
År 1886–87 spelade hon på Dagmarteatret i Köpenhamn.
Om Marie David, Siri von Essen och Strindberg se not II, 376.
Konstnären Karl Nordström bodde i Grez samtidigt med familjen Strindberg.
Georg Brandes två döttrar Edith och Astrid var födda 1879 och 1880.
Astrid dog 1890.
Deras mor, tyskan Henriette Strodtmann, senare Gerda Brandes (1845– 1931), hade tidigare varit gift med förf. Adolf Strodtmann.
År 1876 gifte hon sig med Georg Brandes.
Med opinionsstormen mot sig och sitt parti syftar GB sannolikt på det uppseende hans första föreläsningar vintern 1871–72 hade väckt.
De kom ut i bokform 1872 med titeln Emigrantlitteraturen, och bokens fritänkeri och angrepp på samtidens ideal väckte stor bitterhet mot honom.
När Hauchs lärostol i estetik blev ledig 1872, var det inte tal om att GB skulle få tillträda den, trots att han var den som stod närmast till.
Först år 1902 blev han titulärprofessor.
– Brandes ungdomsbrev till Magdalene Thoresen finns i Oslo UB, hennes brev till honom i Brandesarkivet i Köpenhamn.
Om Ina Lange jmf not 63.
Besöket hos E.
Brandes ägde rum den 23 nov.
– Kielland utgav 1886 romanen
Sne och lustspelet Tre Par.
– Tor Hedbergs roman Johannes Karr hade utkommit 1885.
Skådespelerskan Betty Borchsenius (1850–1890) spelade ingenueroller i naturalistiska stycken.
Hon hade tidigare varit gift med förf. Otto Borchsenius, som VB kände (se ovan s. 33).
Josephine Eckardt, f. Thorberg (1839–1906) var skådespelerska och fick oftast roller som konverserande världsdam.
Fru Eckardt ägnas en egen betraktelse i Tilskueren, febr. 1886.
Den egenskap som gör hennes ”Damer” till så god konst, skriver A.
Aumont där, är den självsäkerhet med vilken hon tolkar dem, men skall hon spela varma unga kvinnor, blir hennes figurer bleka och utan helhet.
Ibsens skådespel Rosmersholm kom ut 1886.
– ”Salig fruen tok dem,” är slutorden i dramat, uttalade av hushållerskan sedan huvudpersonerna kastat sig i kvarnforsen.
– ”denna beundransvärda kvinnofigur”
– Hela passagen från ”Jag har just slutat” till ”Resignation?
Aldrig.” är förstreckad i kanten.
Den 11 dec. var den dag VB beslutat att resa hem.
Den 22 nov. står det i almanackan:
Efter middagen var G.
Brandes här, jag var inte enkel, uppriktig och naturlig, som jag borde ha varit.
Han är så mensklig.
Jag tror att man ovillkorligen måste komma att hålla af honom strax man blir bekant, men jag undrar hur han sedan är.
Hvarför falla alla ifrån?
Inte alla.
Nu var jag dum.
– bagatellpjesen
Om Janne Bruzelius i Budkaflen se not 48.
– Med Saxon syftar VB troligen på tidningsmannen Johan Lindström Saxon (1859–1935).
År 1880–84 var han red. i Arboga tidning och 1885–86 i Jämtlandsposten.
Han skrev oftast under sign.
Saxon, och 1901 antog han detta namn.
År 1929 grundade han med några släktingar Saxon & Lindströms förlag.
Edvard Brandes naturalistiska skådespel Et Brud, om till dygd förklädd sinnlighet, kom ut 1885.
– 1887 gifte sig Edvard Brandes med Ingeborg Charlotte Thaulow, f. Gad (1852– 1908).
Det var EBs andra äktenskap, och hustrun hade tidigare varit gift med den norske målaren Johan Fredrik (Frits) Thaulow (1847–1906).
Cul de sac, fr.
– Julhistorien är sannolikt ”Herr Tobiasson”.
Löp är en scanism.
Passagen från: ”Jag sade honom att” till ”Jag vet det icke ännu” förstreckad i kanten.
– Rosmer
Haj, åld.
– bêtise, fr.
– Det nittende Aarhundrede var en månadsskrift för litteratur och kritik som gavs ut av Georg och Edvard Brandes 1874–77.
Ämnet för GBs föreläsningar denna höst var tysk och dansk romantik.
Denna gång talade han om von Arnim och Brentano.
Jmf s. 105.
Især, da.
– snærpet
– Om Hans Jæger och Fra Kristiania-Bohêmen se SB II, s. 346, 378 och not 375.
– drille, da.
– fröken Mohr
– Gefion hette hjulångaren som gick mellan Malmö och Köpenhamn från 1874 till 1931.
Hallberg – enl.
VBs almanacka hette han Sigurd Hallberg.
Den 24 nov. läser man att hon träffat ”den dödsdömde unge Hallberg”.