Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
„Om jag nu också låter dig fara så här åstad, så får du lofva mig att under resan i allt rätta dig efter din Bonne Amie.“
„Har jag nånsin ämnat annat, min sötaste, snällaste, lillaste Pappa“ genmälte Augusta, kysste Fadren väl tjugu gånger och sprang ut.
Dagen efter, togo Föräldrarne med djup rörelse afsked af henne.
„Jag anförtror henne åt Er“ sade Grefvinnan, gråtande till Margareta.
„Gudskelof att jag kan göra det med lugn och tillförsigt“ tillade hon något tvunget, och omfamnade Margareta, som med tacksamhet och glädje emottog denna vänskapsbetygelse.
Af Grefvinnan behandlad – helst den sednare tiden, med köld, (de flesta hade visserligen sagt ovänlighet) uppehöll Margareta sig aldrig dervid – hon kände att det för Augustas Mor ej kunde vara angenämt, att en främmande person intog förnämsta rummet i Dotterns hjerta, och vördande moderskänslan äfven i dess afvikelser, uppförde hon sig så, att Grefvinnan emot sin vilja nödgades högakta sin lyckliga medtäflarinna – hvilket, enligt Margareta, redan var mer än tillräckligt.
Resan gick lyckligt.
Den lifliga trettonåriga Augusta fann den snart förtjusande i sin älskade Bonne Amies sällskap.
Det ena förslaget för brorsbarnens uppfostran efter det andra uppgjordes af henne, och af idel lust att trösta sin broder, hade hon nära glömt hvad han sörjde öfver.
Hon blef munter, såsom hon icke varit det alltse’n Emilies död, hvarpå hon ej började riktigt tänka, förrän de, efter att hafva rest två och en half dag, endast hade några mil fram till Sjöborg.
Men då återföll vissheten af broderns sorg och oersättliga förlust så tungt på henne, att hon, tillika förebrående sig de förra dagarnes munterhet, häftigt skakades.
När de bytt om hästar på skjutshållet närmast Sjöborg, hade hon så arbetat upp sig, att Margareta såg, det en af hennes fordna nerfattacker var i antågande, och då de kommit till en vacker lund ungefär en fjerdingsväg ifrån gästgifvaregården, befallte Margareta att vagnen skulle stadna.
„Ett stycke från landsvägen skall här vara en god källa – skjutsbonden har lofvat att hämta oss vatten derifrån, och under tiden kunna vi spatsera litet i skogen“ sade hon till Augusta, som, dragande hatten ned för ansigtet, följde fastän ogerna, sin Bonne Amie.
– De gingo ett stycke in i lunden, tills de träffade på en nedhuggen gammal ek.
Margareta satte sig derpå och bjöd Augusta att göra sammaledes, men Augusta längtade så mycket att komma fram till Sjöborg, att hon ej hade ro att sitta der.
Margareta tyckte, det var ledsamt, ty hon ämnade icke återgå till vagnen förrän Augusta något lugnat sig.
„Jag kan icke hjelpa att jag är ledsen“ svarade Augusta och började gråta än häftigare än förut, men satte sig likväl bredvid Bonne Amie, som tog hennes ena brännande hand emellan sina och sade:
„Nej mitt barn, det vet jag nog – men hvad jag också vet är att om dina Föräldrar anat, huru dina känslor skulle öfverväldiga dig, hade de säkert icke gifvit efter för dina enträgna böner att få resa till din bror.“
Augusta hade intet svar härpå – hennes hufvud föll ned på Bonne Amies axel, och hennes hjerta klappade så våldsamt att
Margareta, emot hvilken den unga flickan lutade sig, kunde räkna dess slag.
Skjutsbonden kom till dem med friskt vatten ifrån källan, hvaraf Augusta, oaktadt några invändningar, måste dricka ett glas, och när han åter aflägsnat sig, sade Margareta:
„Du har ju så innerligt gladt dig åt föreställningen att i någon mån kunna trösta din bror – nu är det icke tid att förlora ur sigte målet för vår resa.
– Betänk sjelf, att om du kommer sjuk till Sjöborg, blir det blott att öka hans bekymmer, och icke blott hans, utan äfven dina Föräldrars.
– – – Hugsvala om möjligt din bror och var god mot hans barn, på det sättet sörjer du bäst din förträffliga svägerska.
– Tänk på lilla Carl, lilla Emilie!“
„Jag skall, jag skall“ suckade Augusta, tog af sig hatten, inandades en stund den svala aftonluften och – blef verkligen lugnare.
De återvände till vagnen, som framrullade en god halfmil, under de – (inuti den) – åkandes fullkomliga tystnad.
För första gången på bra länge var Augusta ej rätt nöjd med sin Bonne Amie, som nog i dag varit något obillig.
– Det var ju så naturligt – så tillåtligt – att sörja Emilie!
– Skulle man vara falsk och låtsa sig vara glad, när man verkligen var, och hade skäl att vara ledsen?
– Skulle man tvinga sig att låta bli att gråta?
– – Icke alla hade lika ondt efter tårar.
– – Dessa undringar gåfvo imedlertid en ny riktning åt Augustas tankar – och tankar och känslor voro i den unga flickans själ sammanväfda med Margaretas bild, så att hon omöjligt kunde lefva länge utan att råka på den – hon måste, det kände hon, älska Margareta äfven med hennes obillighet, och tagande Guvernantens hand, förde hon den sakta till sina läppar.
„Bonne Amie har ju varit sträng i dag“ sade Margareta leende.
Augusta blef purpurröd.
„Hur kan Bonne Amie veta hvad jag tänker“ utropade hon i sin förvåning.
„Det skall jag säga dig en annan gång.“
„Hvarföre icke nu genast?“
„Då skulle jag liksom försvara mig, och jag är glad att veta mig i ditt hjerta hafva förespråkare som ej behöfva min egen röst till min hjelp.“
„Är Bonne Amie säker derpå“ frågade Augusta glad, såsom om hon blifvit säkrare på sig sjelf genom Guvernantens ord.
„Ja.“
Nu började tornspetsarne af det på en höjd belägna Sjöborg att synas.
De resande blefvo åter tysta, men Augusta förblef sansad och lugn.
De ankommo till sorghuset, der allt, stort som smått, syntes vara utan sammanhållningspunkt.
Häradshöfding
Malung emottog dem.
„Han måste hän“ svarade han kort på deras frågor om Carl. – – –
Augusta omfamnade snart den af hennes ankomst öfverraskade brodern, som utan att fälla en tår, tryckte henne till sitt hjerta, och flickan gret sakta och mildt vid broderns bröst.
„Våra Föräldrar“ var det första Carl yttrade.
„De må temligen bra och hafva skickat mig hit till dig“ svarade Augusta halfhögt.
Nu blef Carl varse Margareta, som under syskonens helsning med djupt deltagande anmärkte den beklagansvärda Änklingens förändrade utseende – hans höga, ridderliga gestalt var sammankrympt, lutande mot jorden – dödsblekhet vanställde de ädla dragen – han var knappast igenkänlig!
Carl gick bort till Margareta, fattade hennes hand och sade:
„Hon älskade Er,“ men i detsamma kommo Emilies sorgklädda barn inspringandes, helt glada öfver de oväntade gästernas ankomst.
– Vid deras åsyn öfverfölls Fadren af en häftig darrning – han släppte Margaretas hand, vacklade, och hade fallit, om icke hon och Häradshöfdingen skyndat till hans hjelp.
Om aftonen, sedan Margareta och Augusta lagt sig, sade den sednare: „Bonne Amie lär nog haft rätt i dag också.
Nu sedan jag sett Carl, begriper jag, att tårar här tjena till ingenting.
Gud tröste honom och beskydde hans stackars barn.“
Margareta instämde deruti, och den af resan trötta Augusta somnade sent omsider, men hennes Guvernant tillslöt ej ögonen under hela natten.
Två dagar voro de på Sjöborg, innan de vågade nämna orsaken till deras ditkomst.
Det var Margareta som först vidrörde den.
Mildt, men med fasthet besvarade hon Carls alla inkast, – hennes lugna föreställningar, Augustas böner, skakade honom, och när hans vän förklarade att Emilie önskat det samma som hans öfriga närmaste, gaf han ändtligen vika.
Augusta återkom verkligen, som hon lofvat, till Winäs med sina brorbarn.
Något sednare än hon, anlände hennes broder dit.
– En dags vistande hos Föräldrarne – ett sönderslitande afsked af dem, af sina barn, och Grefve Carl lemnade Fäderneslandet, åtföljd af sin trogna vän.
Nya ansvarsfulla pligter emot de moder – man kunde nästan äfven säga – faderlösa barnen, ålades Margareta.
Med glädje uppfyllde hon dem, derutinnan understödd af Augusta, på hvilken de smås närvaro högst förmånligt verkade.
„Om jag också icke annars skämdes att vara oförståndig och stygg, så gjorde jag det visst för deras skull“ yttrade hon ofta, och fästade sig allvarligt vid de älskeliga barnen,
öfver hvilka den döende Moderns välsignelse skenbart sväfvade.
„Die meisten Menschen haben vielleicht nur eine gleiche Zahl guter Gedanken und Thaten; aber es ist noch nicht bestimmt wie lange der Tugendhafte die guten Gedanken, die weniger als gute Thaten der aüssern Welt bedürfen, durch gleichgültige unterbrechen darf.“
Augustas Mor, som en tid hyst farhågor, att hennes dotter skulle blifva ett hufvudhängande, till fattiga, strumpstickande Helgon, trodde sig derefter få skäl att befara, det Augusta vorde en allt för läsande Fröken.
„Det var mot Augustas natur att sträfva så mycket – hennes helsa skulle säkert lida deraf – Augusta hade fordom hatat all lektyr 3 – hennes nu visade håg derför härledde sig troligen ifrån åstundan att i allt vara sin Guvernant behaglig – den myckna läsningen, skrifningen, räkningen, kunde visserligen vara nyttig för många, men den rika, vackra Fröken C. behöfde ej nedgräfva sig deri,“ – detta och mera dylikt sade Grefvinnan åt Margareta, som stilla och ödmjukt städse upptog hennes tillrättavisningar, och – derur hämtat mången nyttig lärdom.
Den ursprungligt godsinta Grefvinnan måste också i längden medgifva, det Margareta var en af de minst snarstickna personer hon någonsin träffat på, och när nu tillika Augusta – oansedt all intellektuell sysselsättning – ej blef tankspridd, icke illa klädd, icke ens sjåpig vid inträdet i ett stort, befolkadt rum, – dertill spelade Fortepiano, sjöng, ritade, talade med färdighet ett par andra språk än det Fransyska (hvilket hon redan före Margaretas ankomst, kunde pladdra) och – på köpet började att omtalas såsom en charmant väl uppfostrad flicka – lät Grefvinnan det passera, som en inre röst i hennes själ sade att hon ej borde söka att hindra.
„Han, hon vet, han, hon visste intet bättre“ plägade Margaretas första sköterska säga, då hon ville förklara en och annan, i det allmänna lifvet eller ock i sagor förekommande persons dåliga uppförande.
Dessa ord hade en verkan, som den goda, men icke särdeles boksynta Gumman säkerligen icke trott sig kunna åstadkomma, i thy att de, hos hennes fosterbarn väckte en utomordentlig vettgirighet, en håg för Studier, hvilka, ledde af en Fader, i sin mån bidragit att ställa Margareta på den sjelfständiga plats hon intagit i lifvet.
– Det var – det hade icke varit fråga om lärdom.
Ej alla hafva lust och mod och kraft att blifva lärda – men alla vilja lefva; alla vilja vara lyckliga, – och om somliga ej kunna trifvas med mindre de få åtskilliga dunkla, dem aldrig lemnande frågor – så långt görligt är – utredda och besvarade – hvarföre lägga hinder i deras väg?
Månne derför att den själ, som hyser dessa som skuggan trogna frågor, råkar vara innesluten i en qvinnoskepelse?
– – Åh, det är icke så farligt – qvinnan, hos hvilken den heliga moderskänslan uppenbarar sig som instinkt, qvinnan i sin styrka och sin svaghet, flyktar ifrån spekulationens rymder, ifrån det i lärdom sig vaggande tviflet, ifrån verldshändelsernas virrvarr – gerna in i ett Hem!
Vare detta blott så ljust, så luftigt, som möjligt – på jorden!
Man har skrattat åt lärda fruntimmer – man har börjat liksom försvara dem.
Margareta var neutral under en strid, som väl mera afser ord än mening.
Att i Skandinaviens häfder mången vis qvinna omnämnes, men så vidt hon visste, högst få lärda, var en liten vink, den hon trodde, att Svenskorna ej borde förakta – och Grefvinnan C. hade sannerligen från Margaretas håll, ingen lärdom att frukta för sin dotter.
Men efter menskligt sätt att förutse, skulle Augustas lefnad framflyta i samhällets högre område.
Skulle hon der, delande deras tankar, som tro ingen ansträngning finnas utom den kroppsliga, förmena sig antingen frikallad från arbete, då det ej behöfde ske för brödfödan – eller ock dömd till sysslolöshet, af brist på sysselsättning?
Skulle hon af inre tomhet och yttre öfverflöd på tid, inledas i den vilda jagt efter nöjen, som varit otaliga medsystrar så förderflig?
– Nej och nej och återigen nej!
Menniskan skall äta sitt bröd i sitt anletes svett, hon skall tänka på att helga hvilodagen – – detta gäller för alla, och ingen har ostraffad brutit deremot.
„Så snart det hos oss utvecklar sig en kraft „till, föreskrifver moralen oss en pligt till.“
– Augusta måste, sedan hon märkt sig ega en själ, blifva betänkt på dess närande.
Med bröd, om än aldrig så sublimeradt sockerbröd, lät den icke mätta sig.
Dess anspråk voro vida högre . . . .
Men att till dess uppehälle tigga almosor af de andligt rika, borde ej den unga, friska Fröken C. vara för stolt dertill?
– – Var det ej bättre att arbeta, arbeta redligt, och i så fall helt säkert icke utan framgång, – hvad
hon lyckades att förvärfva, kunde hon med så mycken trygghet använda till sin, och – hvilket den unga känsliga varelsen varmt önskade – äfven till andras nytta.
Ifrån detta, noga betänkt och mycket öfvertänkt af Margareta, härledde sig väl Augustas ofvannämnda håg för „sträfvande.“
Men ju mer denna håg tilltog, desto tvånglösare, friare, lugnare, rörde Augusta sig i det yttre lifvet, och hon var lycklig nog, att ännu i högst unga år göra den upptäckt, hon kort före sin första nattvardsgång, förtrodde sin älskade Bonne Amie med de orden:
„Det är besynnerligt – „För att kunna vara riktigt god, behöfde jag „veta allting, – men för att kunna veta all„ting behöfde jag vara riktigt god.
– Det är „ändå icke så besynnerligt“ tillade hon, efter en stund, med låg röst och strålande ögon.
„Den samme som är Allvetande är ju Allgod!“
„Andarnas Fader hvi är jag förgäng-
lig?“ så Skönheten sporde –
„Gör dig ej“ svarade Zeus „just din
förgänglighet skön.“ –
„Hvad är då Skönhet, efter Matilda Br. säger, att du inte är skön“ hade den nioåriga Hedda en dag frågat sin äldre syster, som till en början, den gången svarade, att, vara skön var att vara vackrare än bara vacker.
– Men vacker är du, det vet jag; och jag är också vacker, det har Gudfar sagt och andra med,“ återtog Hedda, och då hon för första gången i sin lilla lefnad, ej ville tro Systern, den der sade sig icke heller vara vacker, beslöt hon att vädja till deras Fader, för att riktigt få slag i saken.
„Pappa“ utropade hon, så snart hon samma dag blef honom varse, „hur kan det „vara att Margaret säger, hon inte är vacker?
– „Visst är hon vacker – Jag är ju vacker“ – „Margareta är icke vacker, hon är lik mig“ svarade Herr Aldén, och bemödade sig att dölja ett leende, – „Är du vacker så är det, der„före att du liknar din goda Mamma.“
– „Ja men jag vill likna Pappa och Margret med.
– Mamma säger ju så ofta, att om jag blef lik Margret, vore det „mycket bra“ invände Hedda, något misslynt, och påstod sedan alltid, att hon, från den dagen, allenast för sin moders skull, icke föraktade både Vackerhet och Skönhet.
Dermed måtte nu hafva varit huru som helst, så var Margareta, ehuru af de flesta ansedd ful, fullkomligt belåten med sitt utseende, som nu en gång var henne beskärdt, och med hvilket hon alltså icke insåg, hvarföre hon skulle lefva i osämja.
Denna filosofiska åsigt af saken var ej tillkämpad, utan hade under skydd af inre och yttre förhållanden i det älskade Fädernehemmet, stilla och oförmärkt utvecklat sig i Margaretas sinne, och hon välsignade dagligen sina Föräldrar, som tidigt hos henne qväft hvarje möjligt uppvaknande gnista af afund, af en känsla, så förnedrande, så kringgripande, – så gränslös.
– Måste ej den afundsjuke, om äfven uppsvingad på den eftersträfvade lyckans öfversta höjd, ännu afundas – och – det oaktadt slutligen nedsjunka i sitt och sitt afundade slägtes gemensamma hvilorum? . . . . . . .
Ingalunda värd hans möda blifver i sanning lönen!
„Det är lätt att så säga“ invända många.
„Det är lätt för den lycklige att utlysa allmän belåtenhet.“
– – Men hvem är då lycklig?
Den fula, ifrån rikedom i armod, i hvad man kallar beroende nedstörtade
Margareta var lycklig, men också fanns icke afund eller bitterhet i hennes själ, der endast lugn och frid och kärlek bodde.
„Hvad är Skönhet“ sporde Hedda.
Så mången före och efter henne.
Hvad är qvinnans skönhet hade Margareta ofta frågat sig, och med bästa vilja att göra nya upptäckter, aldrig kunnat komma till annat, än att Skönheten var någonting mäkta skönt och förgängligt – hvilket är en ganska gammal sanning, men hvari Margareta trodde sig finna samma varning för missbruk, som Försynen nedlagt i sjelfva väsendet af alla andra oss förlänta gåfvor.
Till „det dunkla och förskräckliga som lig„ger i djupet af all Hedendom“ hörer äfven Sagan om Saturnus (Tiden) som uppslök sin egen afföda.
– Numera borde sådant icke ens låta tänka sig, och likväl – – hvartill räkna någon viss ålders, vissa års af vår lefnad framdragande på de öfrigas bekostnad?
Skulle väl af ett, menniskornas ofta åttioåriga vistande på jorden, endast någon kort tidpunkt förtjena att kallas lif?
Skulle väl qvinnan, sedan ungdom och skönhet flytt, ej en gång sjelf tilltro sig rättighet att vara lycklig?
Margareta tänkte icke så – hon aktade sitt kön för högt att kunna tänka så.
„Man må säga hvad man vill, den största olyckan för oss ändå är att blifva gammal“ sade, när Margareta var ganska ung, en för qvickhet och amabilitet känd Fru till henne.
„När jag tänker på en skrynklig, tandlös, gråhårig framtid fasar jag derför, – det måste vara rysligt att se sig med hvar dag blifva fulare och fulare.
Se denna sköna nyss utspruckna ros!
När hon vissnat, hvad duger hon annat till än att bortkastas?“
„Men denna ros hafva vi ju för roskull, egoistiskt skiljt ifrån roten, som närde henne“ svarade den sextonåriga Margareta halfhögt och rodnande.
„Vissnade hon icke äfven på busken?
„Hennes blad hade fallit af“. . . .
„Ha!
Ni är Botanist och Moralist“ sade Frun afbrytande samtalet.
Att hon var Moder hörde
Margareta sedan med djup förundran.
Den qvicka Fruns halfsanna liknelse ihågkom Margareta ofta under början af sitt vistande på Winäs, ty Augusta hade ganska tidigt fått veta sig vara skön, och af det sätt, hvarpå denna nyhet bibringats henne, dragit åtminstone den slutsatsen att hon, emedan, – tillfälligtvis – begåfvad med skönhet, egde att i allt stegra sina redan förut ganska högt uppdrifna anspråk.
Men långt ifrån att stöta sig vid hennes öfvermodiga, pockande fåfänga, trodde Margareta den nog skulle fly sin kos, allenast Flickans ögon blifvit öppnade, och lät henne obehindradt drifva sitt spel med klädsel, spegling och mera sådant.
Ja, när Augusta i följd af någon nyck, ibland försummade sitt yttre, ogillades det alltid af Guvernanten, som en dag, till svar på en sin anmärkning öfver Elevens vårdslösa håruppsättning erhöll den försäkran, att det gjorde ingenting.
„Huru så“ frågade Margareta.
„Om mitt hår – jag ville säga – om jag vore . . . . . jag menar – – i alla fall“ stammade Augusta i stor förlägenhet.
„Du vill väl säga det du är vacker, äfven med oredigt, okammadt hår?“
Augusta nedslog ögonen.
– Der var intet svar på den gissuga Bonne Amiens så underligt sammanställda ord, hvilka väl medgåfvo att Augusta var vacker, men också ingenting mer.
„Om jag nu icke heller redde mitt hår, derföre att jag i alla fall ej kunde blifva vacker återtog Margareta.
„Tala icke mer härom“ utropade Augusta.
„Jag har varit bra dum.“
– Det hade hon också, oaktadt mycken medfödd qvickhet, verkligen varit i många hänseenden – och allt efter som hon sjelf började finna det, föregingo, enligt Margaretas uträkning, märkliga hvälfningar i hennes tankegång.
– – – Tron på Skönhetens ofelbarhet kunde Augusta således icke i längden behålla, men att hon, efter denna Tros förlust, sjelf blef skönare, är en sanning, den många kunnat intyga – deribland Margareta, hvars (ögon) fägnad åt Elevens härliga blomstring, ljuft förenade sig med fröjd öfver den
inom dess själ vaknade, och med Guds hjelp – aldrig förbleknande våren.
„There was a touch of misfortune in his melancholy smile.“
Augusta fyllde sexton år.
När Margareta vaknade på hennes födelsedag, stod Augusta redan klädd vid sin Bonne Amies säng. “God morgon Bonne Amie“ sade hon, så snart Margareta slog upp ögonen.
„Lofva mig en sak i dag!“
„Säg mig först hvad jag skall lofva?
„Lofva mig“ sade den unga flickan, sjunkande på knä bredvid sängen och med de stora dunkelblå ögonen fästade på Margareta, såsom om hon velat skåda ner i djupet af dennas själ, „lofva mig att stadna här ännu ett år.
– „Jag vet att Fru Aldén och Hedda längta „efter Bonne Amie – jag såg nog att Bonne „Amie blef ledsen i går, när deras bref kom, – „men Bonne Amie har gjort förmycket för mig „att icke göra allt.
Lemna mig icke nu – „Pappa och Mamma vilja ju att jag skall ut i „verlden.
– Hvad blir det af mig der utan „Bonne Amie!
Öfvergif ej sitt barn, sitt dyr„köpta barn, innan det riktigt kan hjelpa sig sjelf.“
Tårar duggade ner på Augustas sköna kinder – hon tog Margaretas hand, tryckte den till sina läppar och fortfor:
„Det är längesedan jag sagt „Pappa och Mamma, att det enda jag önskade „i dag, var vissheten att ännu ett år få behålla „Bonne Amie.
De önska det äfven så myc„ket4.
Neka oss ej!
Bara ett år.“
Margareta lofvade att qvarblifva hos Augusta, så vida Fru Aldén ej uttryckligen fordrade annorlunda.
„Fru Aldén håller af mig för Bonne Amies skull,“ genmälte Augusta.
„Hon skall „icke vilja att Bonne Amies möda med mig va„rit fruktlös.
Jag skrifver till henne i dag.“
– Augusta skref och fick svar, efter önskan.
„Nu „är jag ej mer rädd för att fara till Stockholm,“ utropade hon glad, och hela familjen begaf sig till hufvudstaden.
Om Augustas inträde i stora verlden torde ett och annat anföras i nästa Kapitel.
– Vare det till en början sagdt, att hon, åtföljd af sin Mor, bevistade baler, spektakler m. m. hvarunder Margareta sysselsatte sig med Grefve Carls uppväxande barn, hvilka för henne hyste en tillgifvenhet nära lika entusiastisk som Fasterns – och ofta tillika med dem höll deras, af gikt merendels i sina rum inneslutne Farfader sällskap.
Efter några i Stockholm tillbragta, men ej bortdansade månader återvände Augusta, frisk och glad med de sina till Winäs, dit Carl nu väntades.
Dagen och stunden för hans ankomst utsattes slutligen och hanns ändtligen upp.
– – Augusta vandrade med hans båda barn, som af glädje icke kunde stadna i rummen, utåt den väg, hvarpå han förmodades skola komma.
– Grefvinnan gick under orolig väntan af och an i de stora samlingsrummen.
– Hon hade bedt
Margareta vara inne hos den, efter sin son innerligt längtande, men som vanligt krassliga Grefven.
Dennes rum voro i undra våningen med utsigt och utgång åt både gård och trädgård.
Med blicken rigtad åt det håll (gårdens) der den vördnadsvärde Gubben hoppades att snart varseblifva sin på mer än halftredje år icke skådade Carl, hörde han då och då ett ord af de Utrikes Nyheter Margareta uppläste för honom.
– – – Dörren, som vetter åt trädgården öppnas sakta – – en hög gestalt träder fram – det är Carl, som slutes i Faderns armar.
Margareta skyndar med glädjebudet upp till Grefvinnan.
– Hon måste ner att omfamna sin son, men nödgas under vägen stödja sig på Margareta!
Åter en mållös helsning.
„Gud ske lof, Gud ske lof att jag ser dig åter“ var det första den gråtande modern efter en lång stund förmådde säga.
– Nu kom ordningen till Margareta att niga och helsa, men nigningen blef icke särdeles djup, ty hon kallades genast bort till den gamla Grefven, som hviskade åt henne: „Carl är, vet Bonne Amie, sig alldeles lik som förr, i den gamla goda tiden.“
Margareta delade ej denna åsigt, – visserligen hade Carl repat sig, men – alldeles den samme som förr var han dock ej; der var någonting man kunde se, att han saknade – tillochmed vid hvarje andedrag!
Efter något tal om allahanda småsaker började Carl att se oroligt omkring sig – men i detsamma hördes ljudet af hastiga steg, och Augusta och barnen voro inom ett ögonblick framme hos den älskade ankomlingen.
En glädjestråle ljungade ur Carls ögon, när han fick se barnen.
Han lyfte sonen, han lyfte dottren upp i sina armar.
Lilla Emilie var sin Moders fullkomliga afbild.
– Den bleknande fadern betraktade
henne länge.
Näf den femåriga flickan åter nedsläpptes på golfvet, skyndade hon, nästan skrämd af den djupt rörde faderns stumma helsning, till Margareta, och ibland hennes ljusa lockar glänste tårar . . . .
Carl återvann strax sin fattning.
Augusta tryckte han med broderlig ömhet till sitt bröst, och ett förtroligt, hjertligt samtal börjades . . . .
Fjorton dagar blef Carl denna gången på Winäs.
Derunder beramades, att så länge Margareta var hos Augusta, skulle lilla Carl och Emilie stadna hos Farföräldrarne.
„Det var klokt af dig“ sade Augusta till sin broder, när hon underrättades om detta beslut.