Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Striden mellan dessa tvänne partier har emellertid hittills icke kunnat vara synnerligen liflig hos oss då det första partiet i det närmaste saknats intill de senaste åren.
Det var August Strindberg som först bröt isen med sitt väldiga drama “ Mäster 01of “.
Det sätt, hvarpå detta märkliga arbete då det först utkom 1878 mottogs, är betecknande nog för det envälde den gamla skolan då utöfvade inom kritiken — likasom det icke är utan sitt intresse att se huru detta envälde till och med inom Posttidningen nu måste maka åt sig, när dramat ännu en gång framdragits.
Strindbergs nästa arbete som utkom var “ Röda rummet “, en produkt som med alla sina fel och alla sina öfverdrifter, dockgenom sin originalitet förtjenade den för våra förhållanden kolossala framgång den rönte.
Det var tal i sak i denna bok, och Strindberg nämner tingen vid sina rätta namn.
Det var ett steg, om ock något på sidan så dock framåt, för den realistiska romanen i Sverige.
På ett annat fält, på den bundna formens område, följde honom A.
U. Bååth, som med samma originalitet i sina dikter förenade en rent fosterländsk anda och både hvad innehåll och form beträffa stötte undan den gamla glittrande men slitna skaldedrägten.
Deras mottagande af kritiken blef äfven derefter.
Likasom det var Nya Dagligt Allehandas dåvarande litera-turantfiälare som ensam förde striden för “ Mäster 01of “ och påvisade dess värde och betydelse som idédrama, likaså är det äfven nu samma tidning som först och tydligast påvisat värdet i Bååths dikter, stält dem i sitt rätta ljus och gifvit sitt erkännande åt den riktning som deri tagit uttryck.
När “ Mäster 01of “ först utkom var det Aftonbladet som först stod främst i ledet på den motsatta sidan, nu är det Posttidningens anmälare som kämpar främst — och det är sannerligen en kämpe god.
Men han har heller icke ovärdiga motståndare, och det utbyte af åsigter gentemot den nyare diktningens produkter som började med Karl Warburgs präktiga motkritik om Kjelland i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning samt.
fortsattes af Nya Dagligt Allehanda om Bååth, skall säkerligen fortsättas med ännu mera kraft och ännu mera verkligt utbyte om Ibsens “ Gengangere *.
Det skall bli af verkligt intresse och af mycken nytta att se huru denna strid utfaller.
Det unga partiet är starkt och äregirigt, det gamla intaget af dystra aningar om sitt fall.
Utbytet, produkten af en sådan meningsbrytning inom kritiken, skall icke allenast blifva till en väckelse och en maning för mången ung talang, hvilken nu nöjer sig med att trampa de nötta fotspår som leda till en fallfärdig institutions belönings-slantar — en fröjd för epigoner; det skall icke allenast blifva till ovärderlig vigt för literaturen i och för sig utan för hela vårt samfundslif, som, låtom oss aldrig glömma det, står och måste stå i ett innerligt om än föga påaktadt och af mången förnekadt samband med literaturen.
Vi hafva redan sett huru de frön som utsätts genom det meningsbyte hvilket redan egt rum inom pressen angående “ Gengangere " och Bååths dikter, fallit i god jord; huru intresset förfrågor af sådan art växer npp inom samhällena, äfven inom sådana små samhällen der de stora andliga brytningarne aldrig kännas, der allt koncentrerar sig i en småaktig förvärfslusta som icke kan, icke vill befatta sig med något derutom och der en sillglimt på fjorden är fÖF mer än en glimt af sanning och ljus i literaturen.
Men som sågdt, man börjar vakna litet hvarstädes till in-sigt om att måttstocken på ett lands, ett folks värde och ställning icke allenast utgöres af siffrorna i handelsbalansen, utan att det äfven iinnes en annan måttstock hvarmed mätes halten af vårt inre värde, arten af våra känslor, böjelser, fel och för-tjenster — och denna måttstock är literaturen.
Men den får icke förfalskas, den får ej föråldras.
Den måttstock hvarmed vi förr mätit är för liten, sliten, och måste såsom alla andra mått och vigter justeras om.
Och de som äro satte att justera dessa måttband för nationerna det är snillena.
Ibsen är en sådan justeringsman, och en som £j låter sig bestickas.
Detta är en sida af hvad " Gengangere " hos oss måste komma att uträtta — och den bar för visso sin betydelse.
Gustaf Gullberg.
En politisk gåta.
Fjolårsminne af Olle Bill.
Mr Thomas Wilkinson var en dag min tillfällige bordsgranne på ett af kaféerna i Kings Head i Londons City.
Medan mitt kaffe rök af en allt för stark värme, lät jag blicken följa de tnnna uppstigande ångorna, tills den, tvärs igenom dem, stannade på mr Wil-kinsons ansigte.
Jag knnde lika gerna hafva valt en vägg att stirra på, ty den hälft af hans ansigte, som vette åt mig, hade ett stelt och utskjutande emaljöga och röjde för öfrigt, täckt af ett gråsprängdt helskägg, intet tecken till medvetande om att jag betraktade det.
Hufvudet var tilldragande vackert, och uppbars af en frodig kropp, hvars alla lemmar tycktes försjunkna i dåsig hvila.
Det var för ett ögonblick blott jag lemnade honom för att egna min uppmärksamhet åt kaffekoppen, men då jag ånyo upplyfte hufvudet, fonn jag mr Wilkinsons seende öga riktadt på mig och dess blick talade om ledsnad.
Då våra ögon möttes, tog mr Wilkinson hastigt sigte på taket och jag på en afbränd tändsticka.
I nästa minut ledsnade min granne vid taket * och flyttade sina betraktelser öfver till tändstickan.
Denna var nu ett allt för litet föremål för två personer att stirra på, hvar-för vi båda samtidigt sågo upp, tittande allvarligt in i hvarandras ansigten — och der låg mr Wilkinsons mjuka hand på min arm och på hans läppar en förfrågan, huruvida jag hade lust för ett parti domino.
” Ja, af hjertat gerna. ”
Det fans intet besynnerligt i denna första bekantskap och sedan dess hafva vi mången gång öfver dominobrickorna eller schackbrä- ' det vexlat förtroliga ord med hvarandra.
* Från en svensk författare på besök i London bafva vi erhållit denna skildring af hvad han upplefvat mellan skål och v&amp;gg i den stora verldsstaden.
hvilket jag genast anade, en af dessa beresta engelsmän, hvilka nästan året om travellera kors och tvärs i Europa, och mitt nöje har o.fta varit att lyssna till de många historier hans rika erfarenhet eller goda hufvud haft att bjuda på ..
Nu hade vi ej träffats på flere månader oqh vid en titt jag gjorde på mr Wilkinsons kontor i Cornhill, blef jag upplyst om att han vistades på kontinenten, hvar, var ioke godt att säga, men en rödlufvad och bläckig kontorist antog att ” Germany ” för närvarande var vistelseorten, Dess mer öfverraskad blef jag en dag i slutet af oktober, då jag på min väg i folkvimlet hade [intagit en begrundande ställning framför ett butikfönster och hastigt blef bragt att vända mig om vid ett slag på axeln och ett ljudligt ” hallo ” — och ögonblicket derefter kramade jag varmt mr Wilkinsons händer, hvar-vid min första iakttagelse var, att dessa magrat på samma gång som deras egares ansigte företedde en lustig mängd af rynkor.
” Har ni sköljt bort hullet vid någon badort? ” var min naturliga fråga, ” eller hafva strapatserna varit i stånd att skala af er så betydligt? ”
Der låg en leende glimt på djupet af mr Wilkinsons öga, då han till min häpnad svarade:
” StrapatserP Ja, jag har spelat politisk storhet under loppet af en dag, och ” — mr Wilkinson blef blossande röd i ansigtet — ” och förbanna mig, o — om jag skulle stå ut med det yrket en .qvart till. ” Det var en vana hos mr Wilkinson, att ‘ bita af och hacka på första ordet i en mening, då han blef ond eller upprörd.
Jag var uppriktigt förvånad, då jag invände: ” Men vi hafva ej sett till er i tidningarna.
De bruka eljest — ”
” Det är just så ni har ändå, ” afbröt han.
” Tidningarna är det, som snokat reda på mig och som dukat upp hela historien, o — och jag vill dö nöjd, när jag sett dem skofla jord öfver ett sådant elände, sojn en tidningsredaktör.
För sådana påflugna och tvärsäkra varelser de äro — det står inte till för någon vanlig menniska göra efter. ” Min tankegång stod stilla eller kunde sägas rida på en snigel, innan jag fick klart för mig sammanhanget af allt detta.
Men medan vi sutto i mr Wilkinsons hem vid ett godt glas claret, gaf han mig del af historien, sådan den här befinnes.
En dag i sistförflutna veckan hade mr Wilkinson tillfälligtvis dykt upp i Varzin och vagnen, som förde honom från j era vägsstationen, hade knapt stannat utanför hotellets port, förrän mr Wilkinson observerade en liten, glasögonklädd herre, som tydligen hoppade ut från vagnens underrede.
Så snart han kommit på fötter igen, infann sig denna personage, nedsölad af gatsmutsen, framför vagnsteget och tog en stirrande öfverblick af mr Wilkinson.
Denne som hade fulltupp af ressaker att taga hand om, låtsade ej märka huru han under alla dessa bestyr följdes tätt i hälarne af den lille mannen, som tog på sig en obesvärad min, när en diger resväska föll ur mr Wilkinsons hand och slumpvis tillplattade mannens näsa; kort derpå kom en stor kappsäck och skafde afsigtslöst litet af knäskålarne, så att der var snart ingenting af hela resgodset, hattaskar, filtremmar, paraplyer och annat smått och godt, som icke hade gjort anlopp mot den lilla tysken, innan han slutligen stack i väg, men då, som om en orkan hade fattat honom.
Plötsligt stoppade han vid nästa gathörn och vände ännu en gång sina mot solen blänkande glasögon ned mot mr Wilkinson, liksom ett tvifvel hade fått makt med honom — strax derpå blåste han ur sigte.
Nu steg mr Wilkinson in i hotellets förstuga, andfådd och upphettad, ty det torde ej behöfva nämnas, att de så lömskt slungade reseffekterna samtliga utgått från hans hand.
— Nå, nu kunde han då inte hålla tillbaka munterheten, der stod ju den förbaskade lille tysken igen oöh spände upp ögonen som en flundra.
Han hade bara sprungit rundt qvarteret och hade nu vid sin sida en ung man, som skenbarligen föll i vanmakt vid åsynen af den inträdande engelsmannen.
Denne yngling, som var utrustad med ett ofantligt bår, och hvarS tillvaro tycktes nedtyngd af ett par manschetter, hvilka stodo ut likt basuner vid armlederna, hade hastigt fått ur manschetterna ett par fingrar och en penna, som — afsigten var tydlig — gjorde sig beredd att rita af mr Wilkinson.
Detta gick nu för långt, så att mr Wilkinson stod i begrepp att i hetsigt blod kasta sig öfver dem båda, just som de i lagom tid gjorde sig osynliga.
Den uppretade engelsmannen begärde en förklaring angående ” de stupida varelserna ” af den bugande värden, hvilken med en förtrolig blinkning upplyste:
” Tidningsreporter, monseigneur? ”
” Hvad behagas? ”
” En sådan der, som spårar upp notiser, ers excellens förstår. ”
” Ä -- är jag nå ’ n notis jag?
J -- jag bara frågar, om
herrn kan se någonting hos mig som är likt en notis? ”
Med ett undfallande och ursäktande leende hostade värden bakom handen, innan han yttrade sig: ” Ers excellens vet nog, att ers excellens, om ers excellens — ”
” H — håll inne med det der ordet! ” och mr Wilkinson lyfte varnande sin hand.
Värden hoppade förskräckt upp ur sin ödmjuka ställning, men kunde dock ej underlåta att gifva sig in på det förbjudna fältet, då han öppnade dörren till mr Wilkinsons våning, hvarvid han framkom med ett: ” s ’ il vus plät, ers excellens ” och ögonblickligen skyndade undan mr Wilkinsons vrede.
— Denne satte sig stilla ned i enstol och funderade, tills det lefvande ögat och stenögat båda stirrade lika fånigt och intetsägande ut i rymden.
Just i samnla ställning satt han i en timme väl, kanske längre, utan att en klar tanke slog rot i hans hjerna.
Slutligen steg han upp och gick fram till fönstret.
Der, midt öfver gatan stod en tyst folkhop, och alla hade ögonen fasthakade vid den fönsterpost, bakom hvilken mr Wilkinson tagit plats.
Denne drog sig genast förläget tillbaka och gjorde ett slag i rummet.
Så tog han förstulet en ny titt och fann, att ännu ett dussin ögon fastnat vid samma fönsterpost.
Då blef han orolig och gick ned för att se hvad som stod på, om taket brann möjligen — eller hvad det nu kunde vara.
Så snart han sällat ' sig till folkmassan dernere, förspordes en liflig rörelse och en brådmogen pojke vände sig till en annan och frågade:: ' Å ’ hanGam-betta? ” och spridda rop af ” tyst ” och ” han vill säga något ” nådde mr Wilkinsons öron, men han märkte först, att saken gälde honom, när som hela mängden af menniskor plötsligt tågade öfver till andra sidan af gatan och vände derifrån mot honom sina dumt gapande munnar och framåtsträckta halsar.
Mr Wilkinson klef ännu en gång tveksamt öfver gatan, men då upprepades experimentet och folkhopen lemnade honom ånyo ensam samt måttade på honom från motsatta trottoirkanten med sina nyfiket uppspärrade ögon.
Nu öppnade han munnen, och en röst ropade ” tyst ”, ehuru hopen stod der i andlös spänning.
Då sade mr Wilkinson:
” H — hvad gapar ni på, godt folk? ”
” Hurra för Gambetta! ” Der blef ett vildt skrän och hviftande med mössor, medan mr Wilkinson ursinnig rusade upp på sitt rum, stängde dörrarne, rullade ned gardinerna och smög genom en bakport ut på fältet, ett rof för underliga tankar.
Hans väg ledde öfver blomstrande ängar och beskuggades af trädgrupper, ännu endast lätt berörda af höstvindarne, men hans själ var sluten för alla intryck af natarens skönhet och hans fot trampade oförsynt på blommorna.
Så traskade han omkring i det vänliga solskenet, tills svettdropparne började att perla fram på hans panna och gjorde sinnet vekt och öppet för iakttagelser af omgifnin-garne.
Han hade stannat framför parkgrindarne till furst Bismarcks residens i Varzin.
Det engelska turistblodet var genast vaket och ingaf honom tanken att bese denna ryktbara plats.
Mr Wilkinson har aldrig utmärkt sig för någon högre grad af blygsamhet, men han öfverfölls af förvåning, då han inträdde i palatset och af en kammartjenare emottogs, precis som om han varit väntad.
Betjenten tog liksom hand om hans person och förde honom uppför en baktrappa, ehuru mr Wilkinson protesterade och sade sig ega föga intresse för köksvåningen.
Då de strax derpå trädde ut iett praktfullt galleri, lugnade sig dock mr Wilkinson och hade redan, tafla för tafla, börjat fördjupa sig i åskådandet af den rika samling här fans.
” 0, se der! ” mr Wilkinston kilade just tvärs öfver golfvet, för att på närmare håll beundra en mästerlig tafla, då betjenten i det samma slog upp en deuxbattant och oförhappandes sköt in engelsmannen derigenom, hvarpå han stängde dörren och försvann.
Mr Wilkinson blef först bländad af den skarpa dager qvälls-solen kastade in i detta rum, hvilket tycktes möbleradt till skrifka-binett, men då han hade tagit tre steg på mattan, såg han en mensk-lig gestalt resa sig upp från en stol i rummets midt, och då denna gestalt omisskänligt visade sig vara furst Bismarck sjelf, var mr Wilkinsons första impuls att vända sig om och taga till benen.
Men dörren var stängd bakom honom och denna handling sknlle för öf-rigt föga anstått en son af det stolta Albioh.
Han stod således q var på sin plats och såg darrande den mäktige mannen kommft emot sig med artigt leende mun och med de verldsbekanta tre hårstråna tydligt skönjbara i den klara dagern.
Oväntadt och till mr Wilkinsons stora förvirring st,eg nu den vänlige fursten fram och omfamnade honom, hvilken smekning mr Wilkinson uppbar med slappt nedhängande armar och svigtande knän — det öfvergick hans begrepp om furstlig nedlåtenhet — och då rikskansleren hjertligt gaf honom handen och förde honom fram i rummet, såg han ut som en ångerfull mördare.
” Monsienr Gambetta, ” började fursten, ” det är mig särdeles kärt att se eder och jag tackar er för denna uppmärksamhet. ”
Mr Wilkinsons ansigte klarnade för en idé, som sprang upp i hans hjerna, men i nästa ögonblick blef han blodröd af ansträngning att få fram orden öfver den torra tungan.
” B — beklagligtvis ” — så stoppade han tvärt och var idel förvirring.
Fursten låtsade icke märka detta odiplomatiska tillvägagående, utan fortsatte:
” Politiken måhända skiljer oss åt, men i det privata räcker jag er alltid en vänskaplig hand. ”
Nu fattade mr Wilkinson ånyo tag i samtalstråden:
” J — jag får säga ...
d — det är ett misstag ... ”
” Jag ber er förlåta, ” fursten såg häpen ut, ” men jag förstår ej er mening. ”
” M — mitt namn är Thomas Wilkinson, född och bosatt i London. ”
Mr Wilkinson har försäkrat mig att Bismarcks talrika fiender skulle haft en glad stund, om de kunnat se den förlängning hans ansigte rönte, men blott för ett ögonblick; i det nästa var han samma förbindligt leende man, och han följde sin gäst vänligt till dörrenoch tryckte mr Wilkinsons hand och ändrade icke en min, då denna stora humhug af Gambetta trädde ut från audiensen.
Så snart mr Wilkinson lemnat fursten ansattes han af en förfarlig tanke.
Huru många exempel uppvisade ej historien på mäktige mäns vana, att förse sina palats med hemliga falluckor, genom livilka dem misshagliga personer störtade ned i en okänd graf; — han fortsatte rysande sin väg genom trappor och korridorer.
Solen hade redan gått ned och en ovanligt mörk höstafton låg tyst och dyster öfver landskapet.
Enstaka ljus lyste nedifrån parkby gnaderna, men gårds fasaden af palatset stod som en svart ' - massa i den omgifvande natten.
Den landtliga stillhet, som öfverallt rådde, stördes plötsligt af ett vildt ångestrop, som återgafs af ekot från de kringstående bygnaderna.
En vid trappans fot försåtligt qvarglömd planka hade vippat under mr Wilkinsons fot och det var i detta forfarliga ögonblick rynkorna togo plats i hans ansigte.
I ledsam sinnesstämning och med vacklande steg skyndade han nu vidare utom residensets råmärken och tog vägen ned till hoteUet.
Jag har hittills för berättelsens gång underlåtit att nämna, det mr Wilkinson vid första påseendet verkligen liknar Gambetta, endast ■att håret är något tunt och att han fullkomligt saknar ” diplomatisk blick ”.
Nu hade han sjelf klart för sig hela gåtan och beslöt att genast begifva sig af härifrån såsom det bästa han kunde göra, näst det att storma en tidningsbyrå.
I trappan till sin våning mötte han den unge mannen, som nu tycktes uppbära sina manschetter med en anstrykning till liflighet.
Mr Wilkinson gick löst på honom och såg honom, likt en sköldpadda försvinna inom de ofantliga manschetterna.
— Men deruppe i det yttre rummet satt, tåligt väntande, den lille mannen m * ed glasögonen och med en underkropp, som liknade en väl viken papperskråka.
Vid mr Wilkinsons inträde, hoppade denna fågellika varelse honom tillmötes och sade, i det han gestikulerande svängde ett tidningsblad i sin venstra hand:
” Monsieur!
Oaktadt edert inkognito, torde jag ej synas allt för djerf, om jag tager mig friheten begära några upplysningar — hm — i inskränkt mening.
Folken förlita sig på er öppna blick vis å vis * - hm — vis å vis vissa politiska frågor ..
Mr Wilkinson och interviewaren befunno sig nu vid dörren och i nästa ögonblick skilde denna dem åt.
Mr Wilkinson tog upp från golfvet tidningsbladet, hvilket den förbluffade egaren tappat och på en framstående plats i detsamma var införd följande artikel:
” Gambetta har i dag inkognito besökt furst Bismarck.
Af hvilken betydelse för vårt politiska lif detta möte år, inses af en hvar.Vi skulle härur kunna leda många reflektioner, men den mest glädjande år att, hoppet om Gambettas fredliga af sigter nu tyckes befästadt " Denna artikel har, som vi alla veta, gått genom hela europeiska-pressen.
— Verlden blef i okunnighet om rätta förhållandet och tid-ni ngsskrifvarne egnade sina bästa tankar åt detta politiska möte. ” Mr Wilkinson reste med första nattrain till Hamburg samt gick omedelbart ombord på en Nordsjöångare och hans upprörda sinne kände sig lugnt först när hemlandets kuster skönjdes genom hafs-dimman.
Så slutar denna med ” Der Dobbeltganger ” analoga berättelse.
Vi tömde sista sqvätten af våra glas, hvarvid mr Wilkinson, nu vid riktigt godt lynne, undrade, om han skulle få ro förrän Gambettas öga brister.
Dikt och sanning i operan ” Nordens Stjerna ”.
Nyligen har i ett tyskt arbete, af en professor i Dorpat, resultatet blifvit framlagdt af mångåriga vetenskapliga undersökningar röranda en af verldshistoriens allra märkvärdigaste företeelser, med ett ord en af hufvudpersonerna i operan ” Nordens Stjerna ” *.
Vi föreställa oss, att det skulle intressera våra läsare, om vi kunde lyckas återgifva ett och annat af de mest fängslande dragen i czar Peter » gigantiska företeelse, med särskildt afseende på den romantiserade teckning, som gifves af honom i ” Nordens Stjerna ”.
Vare det långt ifrån oss, ätt vilja gå till rätta med den store tusenkonstnären Eugéne Scribe och hans libretto.
Han är ju i sin goda rätt, då han icke visar sig synnerligt bunden af tid eller rum, då han t. ex. förlägger till Finland hvad som kanske passerade i Holland m. m. dylikt.
I hufvud-sak äro dock händelserna i ” Nordens Stjerna ” mindre romantiserade * an man skulle tro, och karaktersteckningen är riktigare än hvad mången kanske föreställer sig.
Sedan en tidrymd af tre årtionden har Peter den stores, tide * hvarf icke blifvit tillgodosedt utanför fackmännens krets, men under dessa tretio år hafva ytterst värdefulla materialier — monografier, brefsamlingar och dylikt — småningom blifvit publicerade, hvilket allt nu vid ingången af 1880-talet lagts till grund för det ifrågavarande monumentala arbetet af professor Briickner, en författare som företagit sig det svåra men tacksamma värfvet att gifva en helgjuten bild af czar Peter.
Vi vilja nu försöka att bland denna embarras de richesse göra ett litet urval.
Hurudant var framfor allt, enligt historiens nu sorgfälligt granskade vitnesbörd, czar Peters förhållande till den andra hufvudper-sonen i ” Nordens Stjerna ”, den fagra Katarina?
Innan vi besvara denna samvetsfråga, skola vi taga en liten öfverblick af czar Peters förhållande till det täcka könet för öfrigt.
•Titeln är: n Peter der grosse von Alexander Bruckue) ' ” (Berlin, Grotesche ' Buchhandlung), en diger volym i stor oktav, med porträtt af czar Peter, Karl XII m. fl.
Efter alla tecken att döma, förhöll det sig icke med honom som med hans store samtida på, svenska tronen.
Särskildt skulle icke på Peter kunna tillämpas att
” Högbarmad, smärt, gullhårig En ny Aurora kom.
Från kämpe tjugoårig Hon vände ohörd om. ”
Vid hofvet i Dresden 1698 sammanträffade nämligen czar Peter •med den berömda grefvinnan Königsmark jemte några andra vackra damer, och det heter i samtidas relation om denna tilldragelse, att •czaren under taffelmusiken vid supén blef vid så godt humör, att lian i. damernas närvaro fattade en trumma och behandlade den med sådan perfektion, att han vida öfverträffade trumslagarne.
Ett annat drag af hans uppmärksamhet mot damerna har blifvit bevaradt medelst notisen huruledes han under sin ryktbara utländska resa af pur artighet bytte snusdosa med kurfurstinnan af Brandenburg.
I sammanhang härmed må det tillåtas oss att göra en liten - digression från det egentliga ämnet.
En af de många liberala förändringar, genom hvilka Peters regering utmärkte sig, angick införandet af indianernas barbariska bruk att genom ett rör leda in i ' munnen röken af en giftig narkotisk planta och sedan åter utblåsa densamma eller också att i näsan instoppa pulveriserade blad.
Detta oskick hade före Peters tid varit strängt förbjudet i Ryssland.
Många liade under hans företrädares regering till och med blifvit dömda till pinbänk och stympning, derför att de öfverträdt förbudet.
Tobaken ansågs enligt den dåvarande religiösa uppfattningen i Ryssland såsom ” en af Gud förbannad, djefvulsk planta ”.
Emellertid konsumerade man i hemlighet ganska betydliga partier deraf, och det var alltså icke for czar Peter svårt, att genomdrifva den reformen, att man kunde röka och snusa uppenbart.
Svårare var det, då han företog sig att bära hand på tideräkningen.
Denna hade dittills antagit att verlden blifvit skapad den 1 ■september 5508 år före Kristi födelse.
Alltså skref man år 1699 året 7207.
Då utsändes den 20 december sagda år en ukas, som bestämde att man hädanefter skulle räkna tiden icke från verldens skapelse, utan från Kristi födelse, och att man skulle börja året icke den 1 september, utan den 1 januari.
Rys same invände i underdånighet, att Gud icke hade skapat verlden på vintern, utan på hösten, då all spanmål och alla frukter voro mogna, men Peter tog då fyndigt nog fram en glob, som visade, att Ryssland var icke hela verlden ochatt på andra trakter af jordklotet kunde-det vara ganska varmt äfven i januari, hvarför han yttrade att man borde äfven i detta stycke foga sig efter det öfriga Europa.