Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ligger vid klyfta och vaktar ren», sa hon kort, nästan kärft.
»Måtte han då bara ha ögonen öppna riktigt», sa jag bekymrad, »så det inte blir något gräl af med nybyggarna som vanligt.
De har ju sina beten på andra sidan?»
»Hvem kan vakta vind», svarade hon sorgset.
»Björn kommer — skred kommer — renar borta — inte lyda.
— Så ljuder bössa, pang!
Ren falla — lapp blir utan hjord.
– Lapp blir ond — bössa ljuda igen.
Hvem bryr sig om stackars usla lapp.
Ingen, ingen!
»O måtte inte ond bössa ljuda!»
Längre bort satt
Kat, yngsta dottern, frisk och brunkindad, med sina tunga pärltofsade flätor hängande öfver den snöhvita renkolten, sysselsatt med att sy grannlåt på en blå bröstlapp, och alldeles orörlig, utan att ens låtsa se oss, fortsatte äldsta sonen att tälja på ett par smala skidor, som han nog tänkte få sälja i stan.
Finns det några rarare djur än lapphundarna!
Höll inte de här fem små magra eländiga stackarna reda på sina 600 ’pensionärer’, så det var både fröjd och glädje åt’et.
Thord lät hela hjorden manövrera, så vi skulle få se den i marsch — det var en ståtlig syn!
»Men hvar är Thords två grannaste dragare?» sa jag.
»Dem har den store anden tagit», sa Thord undvikande.
Och som jag af erfarenhet vet, att det aldrig lönar bjuda till få en lapp att svara annorlunda än han vill, så gjorde jag inga frågor, fast nog hade jag mina tankar för mig om hvilka som spelat den store andens roll, nu som vanligt.
Gammelmor hade under tiden bredt ut hudar i kåtan, kaffepannan, svart som sot, dinglade på sin krok öfver stockelden, medan röken ringlade ut genom taket, och så slog vi oss ned som turkar med benen i kors. — Ruffen och jag med — till allmänt jubel — medan hundarna, aflösande hvarandra på ett riktigt militäriskt vis, litet emellan stack in sina spetsiga nosar för att se om det vankades något extra — och det gjorde det —.
Jag hade särskildt tänkt på dem.
Genom tältöppningen såg man de sex hundra vackra, brungrå, böljande renryggarna midt inuti ett rosenderödt snöglitter, som djurens hofvar rörde upp — och så — på afstånd — skogen — och vidderna belysta af solen, och hafvet, oändligt och hvitt!
Ja, det blef en af de taflor som hjärnan fotograferar — och gömmer!
På aftonen satt vi kring brasan hemma och talade litet om utfärden.
»Obegripligt», sa Kullen tankfullt, »att medan man i Sverige samlar miljoner och bygger miljonhus till förvarandet af våra etnografiska skatter, så litet görs för att skydda och bevara det mest etnografiska och mest intressangta vi äger — lapparna!»
»Ja», sa jag, »inte förstår jag mycket nyttan af det där etnografiska samlandet — fast nog är det rysligt bra att bli af med en hop skräp, som man eljest då rakt inte visste hvar man skulle göra af, men att lefvande föremål ska ha vård framför döda, det tycker jag faller af sig själft.»
»Lapparna är en landsplåga», sa kronofogden kort.
»För hvem?» sa jag stridslystet.
»För nybyggarna, först och främst!»
»Jag antar», sa jag, »att det är vår Herre, som skapat renarna med, och när de nu inte kan lefva utan renmossa, så måste de väl söka den, där den finns, skulle jag tro.
Men nybyggarna är inga renar, de, också kan de just hålla sig nå’n an stans, tycker jag.
»Och så är de så onödiga — som kulturinsatts betraktade.»
»Hvad vet du om det, om jag får lof att fråga?
Ingen enda människa är onödig, ska jag säga dig.»
»Men de är så osnygga», sa Ada förmedlande.
»Så ruinerar de sig inte på kläder och borstar och parfymer då, som vissa andra gör», sa jag med tonvikt.
»Och så narras de så otäckt», sa Beda.
»Aldrig sins emellan», sa jag.
»Bara mot ’Svensken’, för att löna lika med lika.»
»Tant Lova är en varm lappvän?» log Kullen.
»Det är jag», sa jag, »och tänkte bara höga öfverheten i Stockholm riktigt på, hvad det vill säga, att i sitt rike ha en klick folk, som aldrig knotar, som lefver af själfva landets fattigdom och inte begär annat än att få skörda, där ingen kan så, är jag säker den skulle vara en varm lappvän den med.»
»Men de super så förbåldt», sa Ruffen.
»Andra gör inte det?
Kan du säga, att andra inte gör det?
För öfrigt, Ruffen lilla, måste jag säga att det där är något som du inte förstår — värkligen inte alls förstår.
Om jag ger dig ett par gamla tofflor med pärlblommor på, så blir de bara ett par gamla tofflor med pärlblommor på, men för en lapp blir de någonting helt och hållet annat.
Minns du, Ada, hur Thord spikade upp dina gamla hasor, som han lyckades tigga sig till, öfver rent af som ett altare af sten?
Jag är säker, att de där pärltrasorna gaf både honom och hela hans familj ämnen till de mest högttrafvande känslor och drömmar.»
»Tant Lova menar, att lapparna är ett fantasifolk», sa Kullen och klappade mig på handen.
»Kanske det», sa jag tankfullt.
»Nog fordras det fantasi att stå ut med att lefva det lif de lefver, det är då säkert, och att nybyggarna ska ha rättighet att jaga dem från fjäll till fjäll som vilda djur, det är och förblir orättfärdigt, som —»
»Kanske när allt kommer omkring, går lapparna däruppe och bevarar lifskraft och märg åt vårt döende släkte —» skrattade Kullen, som nog såg att jag hade litet svårt tas med tårarna.
»Eller hvad säger du, kronofogde?
Tänk, om lapparna värkligen är vår blifvande kulturinsatts!
Intelligenta är de åtminstone!»
Ja, så började de att disputera, och vi andra att språka om annat, som väl var, så jag hann lugna mig litet.
När nu folk är blinda som mullvadar i fråga om lappar och nybyggare, så är det ju dumt att —
Men kronofogden har någonting i själfva tonen ibland, någonting så ofelbart, som kan sätta lif i hvarenda bloddroppe man har.
På kvällen kom »stora kölden» som en blixt öfver oss: 40 grader!
Hela huset knastrade som om en jätte höll på att krama sönder det, och medarna släpade så tungt på snön, att det lättaste fordon lät som det tyngsta lass.
Flickorna stannade öfver natten, medan herrarna, i pjäxor och vargskinnstulubber, sprang hemåt som om det gällt lifvet.
Utanför var allt nu så bländhvitt och gnistrande, att det rent gjorde ondt i ögonen se ut genom rutorna.
Men där ute på isen, midt i månskensfloden, märktes som en stor mörk skugga.
Det var renarnas, lapparnas och hundarnas från allt skydd och hygge utstötta hord.
Aldrig tyckte jag att de talat så vackert för sig själfva, som de gjorde i det ögonblicket, ensamma med Vår Herre, utan att begära något, utan att fordra något — annat än att få vara till, där ingen ann kan eksistera, med snön till bädd — och den förfärande kölden till sällskap
Och ändå kan det finnas människor som tycker, att också de begär för mycket!
»O, om någon ville skydda dem!
O, om någon ville det», sa jag och knäppte hop händerna, där jag stod.
Kanske »Någon» vill det ändå!
TJUGOFJÄRDE KAPITLET.
Ett högst viktigt kapitel.
Stora karlen föll mig om halsen och gret, så lycklig var han.
Jag tror nästan att jag föll honom om halsen och gret, jag med.
Vi får vår i familjen till nästa höst, en så länge efterlängtad vår!
Jag sprang naturligtvis genast ned till barnet, som såg så ljuf och lycklig ut, nästan som en vår själf!
Ruffen är så grufligt ointressangt vid sådana här tillfällen.
Han bara säger: »hm, hm» och ser schenerad ut.
Också skyndade jag till
Ada först för att riktigt få värma mig i hennes glädje.
Och glada var vi, ända till dess kronofogden kom och sa, »att han lyckönskade värkligen. »
Det svalkade af mig så, att jag genast begaf mig af hem.
Jag kan inte med, när folk låter förstå, att ett barnlöst äktenskap är en skam och inte en sorg.
»Naturligtvis, liten», sa jag nyss åt Beda, »kommer mormor att stå för hela utstyrseln åt lilla prinsen eller prinsessan.»
Jag trodde hon skulle bli så glad, men det var märkvärdigt så matt hon tackade!
Kanske hon tror det inte ska bli fint nog?
Men det ska det!
I går hade jag med mig till Beda ett det mest förtjusande ljusblå stycke siden till vaggtäcke, öfverklädt med en enda gipyrspets — d. v. s. det ska bli öfverklädt, fast spetsen inte är färdig än — och så den första lilla skjortan, sydd af batist, fint som silke.
Nu måtte hon väl bli glad, tänkte jag.
I stället började hon att stormgråta och rusade på dörren!
Förstå sig på det där den som kan!!
En sådan uppskakande scen!!
Ada har varit här, alldeles förgråten.
Hennes man och hon har haft sin första stora strid — och om hvad?
Jo, om lilla Gus byxor!
Kronofogden säger, att efter som Gus fyllt två år så ska han börja med byxor, och Ada vill inte.
»Det är ju en riktig grymhet», snyftade hon.
»Får han bara byxor på sig, så växer han alldeles ifrån mig, och jag har ju fått haft honom så litet.—
Det känns som om jag fått honom i går — och så vill han att Alf ska börja i — skolan — nästa år med — och — — och då mister jag honom också — — och — — och — — blir barnlös — — och — och — —
Han är en riktig — ty-tyrann!
Det är hva-a-ad han är!»
Hur jag kände mig vid de orden, kan jag knappt beskrifva.
Det var som om jag kommit midt i ett kalkljus, så skarpt belyst och så ful kände jag mig!
Här hade jag gått och afundats mitt eget barn hennes egen korta moderslycka, utan att en smul tänka på, att hvad som varit för litet för mig, ju också skulle bli för litet för henne — och det snart nog.
Här gällde emellertid att visa reson och inte blödighet, och så började jag att »tala förstånd» af bästa förmåga.
Jag till och med berömde hennes man och sa, att hon borde komma ihåg, hur rar han var, (rar, den där!) och att om barnens natur var att växa från mödrarna, så är det männens natur att växa fast vid hustrurna, om de bara möter den goda jordmån som behöfs, för att de ska kunna slå rot.
Ja, med ett ord, det blef en riktig uppbygglig predikan med mågen till både a och o och byxor och skolgång till mellanlägg, allt medan hjärtat sved, sved!
Ada torkade ögonen, såg litet förvånad ut, för hon hade nog väntat sig helt annat, kysste mig och sa, att jag hade så rätt och lämnade mig med bra mycket lugnare sinne än hon kommit!
Men den som inte var lugn, det var jag, det!
Jag var djupt, ja Gud ske lof ända till botten upprörd.
Den här gången lönade det sig att fördjupa sig i sig själf, så mycket slagg vände jag i dagen.
Nu tänkte jag också på Beda — — tänkte och förstod.
Skulle jag ha tyckt om, ifall min mamma, det hon aldrig gjorde, skulle ha velat ta ifrån mig den vackraste lycka en ung mor kan få känna, den, att med hvarje plagg hon syr tycka sig komma sin väntade älskling ett steg närmare?
Hur hade jag inte drömt öfver de små mössorna — hur hade jag inte presis sett den lilla älskade kroppen sträcka sig i de små linnena — och nu skulle »mormor» naturligtvis ta för sig hela fröjden ensam och låta den där stackars ungen, som så länge väntat på sin lycka, få sitta där som ett mehä, och så fordrade jag till på köpet, »att hon skulle vara tacksam och glad».
Detta var nog den värsta pärs jag någonsin kämpat igenom i hela mitt lif.
Det var min naturs sista försök att få njuta en förfluten lycka i första hand.
Nu hoppas jag striden ska vara öfver – för alltid.
Mycket mor — och mycket litet mor-mor, ska bli min lösen hädanefter — om jag bara kan.
Jag ska älska barn-barnen som mina barns barn, inte som mina barn-barn!
Det kommer de inte att förlora på, ty en renare och större kärlek kan ingen människa ge än den, som blifvit renad genom kärleken till andra.
Fast — —!!!
I går afton, just i skymningen, kvistade jag af in till Beda.
Hon satt och kurade i sin stora stol framför brasan, medan Axel, stora luffsen, låg på knä framför henne och läste högt ur Titania, som de alldeles förälskat sig i.
(Närmade sig bra mycket mitt ideal — läsning kring den stilla aftonlampan.
Tänk, om Axel blir mitt ideal till sist, ty någonstans måste de ju ligga på tillväxt efter det är så förfärligt ondt om dem i värkligheten.
— Bra lycklig och ljuf såg taflan ut, det är visst och sannt.)
»Vet ni barn», sa jag, sedan jag värmt upp mig med litet varm punsch — »det är för tråkigt med mina ögon — — »
Ja, så kom en liten historia om att jag inte kunde åtaga mig något finare syarbete vidare, som jag nog tror Vår Herre förlåter mig på den yttersta dagen.
Så hon strålade upp, fattiga ungen, vid tanken på den kära sysselsättning, som nu blef hennes.
När jag slutligen gick, slog hon armen kring halsen på mig och sa så värkligt tacksamt:
»Tack, älskade ma, för löftet om kristningsklädningen!
Jag ska bli så glad få den!»
Ja, Lovisa fick du nu ändtligen fullt klart för dig hur orättvist du delat — och hur orättvist hon tyckt att du delat!
Nog är det utmärkt bra att ha fått reda på sina fördolda synder och att ha gjort sig af med dem, men nog går det åt en bra tid, innan man trifs utan dem.
Jag känner mig så underligt barskrapad invärtes!
Den mest barskrapade mark kan få lif igen, om man bara vattnar flitigt.
Och nog har jag vattnat flitigt de här dagarna, det ska Gud veta, men nu har jag vattnat slut.
För mycket vattning skämmer rötterna, och så djupt får ingenting ta!
Bref från Thore med 300 kronor i till farbror Janne.
Men tänk, farbror Janne vill värkligen inga pängar ha!
När jag kom dit i morse, klef han omkring i »orangeriet» som en gammal fågelskrämma, med ett klädstreck kring ytterrocken och en rödrutig bomullshalsduk fladdrande under pälsmössan.
»Gå sin väg, säger jag», skrek han och började hytta åt mig med sin stora kvast. »Jag har inte göra med hennes pängar — herre je, trampa inte i min gödsel!
Jag gaf bort dem en gång, jag vill inte ha dem — då kommer han igen.
Herre je, nu bryter hon af mina halmtussar!
Gå sin väg, säger jag
— — Alla fruntimmer är dumma, utom ett — men hon är dummast.
Han sa han var kär — det gör ondt vara kär!
Jag är glad han for — jag vill aldrig se honom mer — Gå sin väg.
Hon ser ut som en stor röd gås!
Eljest kör jag ut henne!»
Det behöfver inte säga sig att jag kilade i väg förtjust — ja, öfverförtjust — både öfver farbror, Thore och allting.
Pängarna skickar jag igen i kväll!
Så glad han ska bli, präktiga pojken!
Har inte skickat igen pängarna.
Det finns någonting som heter att stäcka ambitsjonen hos ungt folk!
Det är farligt, ska jag säga — mycket farligt.
Tänk bara, hur han försakat och arbetat för att kunna bli »skuldfri karl.»
Får han nu igen styfrarna som en nådegåfva, så — —
Nej, det duger inte, duger inte alls.
Men hvad ska jag ta mig till med dem!
Nu vet jag hvad jag gör med Thores pängar!
Jag förskingrar dem — och »betalar igen när jag får.»
Det var en lysande idée!
På en gång modärn och praktisk!
Nu är det gjordt, och känner alla andra förskingrare och förfalskare sig så hjärtans belåtna som jag nu, så undrar jag då visst inte på, att det är så godt om dem som det är.
Har nyss varit hos Enes.
Där var jubelfröjd.
En knarrig moster de har i Hudiksvall (gammal bekant till mig), har skickat
Anna tre hundra kronor som hjälp till en badresa, »efter hon varit så sjuk», och lofvat litet mer längre fram.
»Att tänka sig», sa Ene, »att det är första gången den där rika gemena otäcka gamla markattan — —»
»Allan, Allan», sa Anna, som såg så söt ut i sin mjuka nattrock, att man bara ville kyssa henne.
»Den där alldeles utmärkta gamla markattan», menar jag, »den där älskade gamla markattan», menar jag.
»Markattans skål!» sa Anna, och höjde sin kopp.
(Vi höll på att dricka té!)
»Tack», sa jag högtidligt och höjde min tillbaka.
Så vi skrattade!
När jag smög mig därifrån, låg
Ene på knä framför Anna, med sitt hufvud i hennes knä och nästan snyftade:
»Du får fara och sköta dig — vi får behålla dig!
Hustrun min, hustrun min!»
Karlar är bra söta, när de är söta!
Väl, att det händer så ytterst sällan, eljest skulle vi kvinnor då inte kunna reda oss en enda smul.
Värmande för hjärtat var den där scenen visserligen, men bra litet styrkande för min moral.
Det kändes presis som om jag skulle kunna ha förskingrat hur mycket som hälst, för att få höra och se samma innerliga glädje som nyss.
För att hålla mig i stämningen, kvistade jag, nu af tvärs öfver skolgården in till Kullen för att hjälpa honom att möblera ett litet tag.
Allting i möbelväg är redan köpt, fast bröllopet blir först i Maj.
Arbetsrum och »salong» för bruden med sig från det gamla herresätet — resten ska vi ställa i ordning.
Sängkammaren är ett ideal i ljusblått halfsiden med silfverstrimmor i.
»En bild af de silfverstrimmor lifvet väft åt oss, medan vi väntat», säger Kullen, som rör vid allting som en katolik, som ställer i ordning ett kapell åt sitt hälgon.
Städerskan ser ond ut, så man får tandvärk af det –.
Vill inte flytta, förstås –.
Jag har gifvit henne in litet moraliskt bäska piller, få se hvad verkan de kan ha.
En sak har sårat mig litet — bara helt litet.
Jag har aldrig fått se något porträtt af fästmön.
Kan hon ha blifvit ful?
Men en man talar inte om en ful kvinna så, som han talar om henne!
Bref från gamla Holmen!
Resan har gått utmärkt — brodern och svägerskan tagit emot honom som riktiga syskon — och luften så stark att där behöfdes ingen stimulus!
Visste väl, jag, att det fanns stål i gamla Holmen!
Och så skref han att brodern redischerar sin tidning med ovett — inte med vett.
Den nya världen
Majestätiskt stilla som en svart svan hvilade jätteångaren på långa, svallande sjöar.
Han hade vridit sig rundt ett halft varf och vände i förnämt förakt ena långsidan västvart åt Nordamerikas flacka stränder, medan österut Oceanen, skumpiskad, häfde och sänkte sig i rytmiskt dån svindlande oändligt.
Masterna vaggade nästan omärkligt.
Öfver dem högt fjärran skymtade då och då, i starkt ljus från en osynlig måne, den svartblå eterkupan genom lågt drifvande moln, som kretsade likt mullgrå, fantastiskt skapade foglar med utbredda vingar öfver skeppet.
Att maskinen krånglade så här ända in i det sista, väckte icke längre panik, endast surmulen otålighet, hos de sextonhundra själar, som kolossen slöt inom sina relingar.
Profturen till nya världen hade gäckat alla tidsberäkningar, man var fullständigt kufvad, och värmen, som gradvis tilltagit alltsedan Newfoundländska vattnen passerats, kväste hvarje återstod af ilsken opposition.
Just nu komma första klassens passagerare från middagen, de träda makligt ur det lysande jättegapet af elektriska lågor, glänsande mässingsstänger och purpurbonader ut i det rymliga, aftonsvala halfdunklet: beniga, skarpögda amerikaner, världsberyktade aktörer, finfint putsade japaner – en leende, diskret sorlande rad, som med lättjefulla åtbörder sprider sig öfver mellandäck.
Damerna utgöras mestadels af hemvändande amerikanskor, trots den nära förestående framkomsten sorglöst klädda i aftontoalett.
Som oftast äro de smala, långa gestalter med underbart fina ansikten och graciöst formade hufvud, de röra sig en smula vårdslöst, dock aldrig oafsiktligt, och deras dräkt bär denna prägel af till hälften ultra parisiskt dagsmode, till hälften personligt kynne, som väl ingen i världen djärfves sammansmälta så som den mondäna yankeekvinnan.
Där de luta sig tillbaka i hvilstolarna, med de något långa, smala fötterna i tunnsulade skor rakt utsträckta, medvetna och en smula ringaktande, seende med klara, fasta ögon bortåt land, likna de härskarinnor.
Kanske öfver den unga världen därborta – öfver situationen, öfver sig själfva, afgjordt öfver något, möjligen öfver alltsammans.
De ha uppenbarligen ingen brådska hem.
Det leker ett visst drömmeri på bottnen af deras afvisande ansiktsuttryck ...
Alltjämt vältra nya, långa böljor tungt afmätt fram under kölen, och skyarna jaga under fästet, skocka sig samman, mörkna, slita sig lösa, ljusna – förtunnas till den finaste hvita slöja af fjun öfver månskifvan.
Då bleknar det lysande elektriska svalget, och ut träda i spöklikt blått sken dessa lättjefullt flanerande och poserande män med runda, mjuka mössor och rockarnas eleganta uppslag vårdslöst skjutna åt sidan, blottande hvita skjortbröst och en och annan glimmande diamant, och sorlet af deras lätta ord och säkra, sorglösa skratt blandas med vågornas dofva brus, lägger sig upp på deras breda rygg och förtonar långsamt i fjärran ...
Så visst som något äro dessa två svensk-amerikaner!
Här ... tätt intill ... se hur de pusta i middagstoalett och snegla åt akterdäck, där deras själar naturligtvis höra hemma, kraftiga och plebejiska som de se ut ...
Glammet därifrån tycks tränga rakt ned i deras hjärtan!
Hvarför icke småländska vallgossehjärtan ?!
Icke osannolikt ...
Men nu draga sig molnen samman öfver mastkorgen på allvar, det strömmande vattnet går öfver från silfver till blanksvart, och människorna upplösas i betydelselösa skuggor ...
Själfva den förnäma fru abedissan här vid relingen ... hon som hittills trotsat eterns alla nycker ... nu lägger hon bort bandet af ... åhja Walter Scott, det är lätt att se ... och blickar kallt och stillatigande framför sig utan att röra sitt stolta dokhöljda hufvud.
Bredvid stirrar den uppvaktande nunnans slutna anlete utåt vattnet, hennes händer hvila i skötet, också hon tyst, orörlig, betraktande ...
Således stora världen härute, detta mellandäck ... en mättad, solid, oåtkomlig och alldeles konkret värld ...
Pah ... på det hela en portmonnäfråga ... helt obetydlig till på köpet.
Detta är ju tröstande!
Louise Niefelt släppte med ett litet öfverlägset leende stängselrepet, som skilde öfverklassen från akterpassagerarna, hvilka hon tillhörde, men leendet fick i detsamma en själfironisk anstrykning.
Hon hade förströdd och obestämdt iakttagande stått och stirrat in i det förbjudna, strålande gapet och såg ned på sina fingrar, där den grofva linan skurit röda ränder.
Om hennes rätta plats nu också vore på den andra sidan, så befann hon sig emellertid faktiskt på underklassafdelningen.
Men medvetandet att det endast var af sparsamhetshänsyn, hjälpte dock upp saken.
Situationen var egentligen komisk.
Med en världsvan knyck drog hon handskarna på de små händerna, slätade smeksamt ned skinnet, svepte det korta, hvita floret tätt om ansiktet under en jokeymössa af siden och började, nynnande på en melodi, att promenera fram och tillbaka.
Det var så egendomligt tillfredsställande att hafva dessa fruktansvärda resdagar bakom sig.
Hon rörde sig elastiskt, med en egendomlig svikt, och det guldfärgade sidenfodret i reskappan svängde energiskt ut för kvällsbrisen.
Däckssällskapet var något blandadt.
Den världsberyktade aktörens betjent gick och kände sig hemmastadd och var oförskämd nog att med sina kvicka gascogneögon till kasta henne ett och annat leende; därinne i däckssalongen sjöng en gentil neger Faust- arian – att icke tala om alla irländskor, som sågo ut som pigor och alla svensk-amerikanska pigfruar, hvilka man icke kunde misstaga sig på.
Plötsligen slets skiljolinan loss, en öfvermodig skara af det unga Amerika stormade in och togo med ett vårdslöst: »Beg’ pardon» akterdäck i besittning för en dans i skumrasket.
De promenerande gingo beskedligt och satte sig, första klassen tog sig detta privilegium, ehuru deras eget område naturligtvis var fredadt.
Det tjänade ingenting till att nöta bort sitt goda lynne på ett faktum.
Och de smidiga unga kropparna i hvita dräkter och låga klacklösa skor rörde sig stolt och säkert i fullt medvetande af sitt företräde.
Men det föll Louise Niefelt in att känna sig kränkt i dag, och blodröd i ansiktet fortsatte hon att gå fram och åter, för hvar gång afbrytande dansen.
Slutligen måste den uppgifvas, Louise kände genom halfmörkret de föraktfulla blickar, som bestodos henne, och hon hörde en flicka säga i spotskt förnäm ton:
– Fred – jag sa dig ju det – hvad hade vi här att göra bland ouppfostrade emigranter.
Ha ha ha! men inte finge man räkna på millionärerna, som foro till Europa för att hämta intryck.
Det var icke det Amerika hon längtade efter.
En dämpad salva handklappningar och skratt ljöd från en vrå i lä under rökhytten, där skandinaverna slagit sig ned och nu i afskedskvällens vemod tömde den sista, dyrbara halfbuteljen punsch, som lyckligt smugglats öfver.
Ett sorglöst sällskap, mestadels stadt på lusttur till nya världen; ingeniörer med stipendier, disponenter för mekaniska affärer och ett fåtal återvändande burget folk från stora Västern.
Då de ropade fröken Niefelts namn, gick hon dit och sade litet gråtmildt tyckmycket, icke fritt från koketteri:
– Jaa, gjorde jag inte rätt kanske.
Handklappningarna förnyades.
– Naturligtvis – det var utmärkt – men sitt ner fröken, ni är ju alldeles osynlig i dag, hur har ni det egentligen?
Hon kände en plötslig stark olust att gifva sig in med dem, vände något tvärt och gick uppåt däck, där hon stannade och såg ut öfver vattnet.
I den svenska gruppen dog emellertid glammet bort.