Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
gjord af undertecknad. \
ensidighet.
Meji nog om honom!
Godbiten talar for sig sjelf och ger ämne till många utläggningar.
Men när man läser den och annat i samma anda, nedgörande utan tecken till bevis för hvad man påstår — “ det är en gång så, men det förstår inte du, “ som man plägar säga till barn, när de fråga om något, som man har svårt att svara på — då börjar man att tvifla på en fredlig sammansmältning af de olika åsigterna.
Och om man ofta får läsa dylika åsigter utan kärna, som döma allt det spirande nya såsom förkastligt, då händer det, att man blir ond till slut på desse ungas vägnar, som dömas i klump.
Och då händer det äfven, att dessa — det har jag sagt förut och jag skall upprepa det — att dessa ungä sluta sig ' allt fastare till samman och bilda ett parti — något sådant finnes nämligen ännu icke — och med partibildning födes lidelser, hätskhet och oförsynthet, kanske också styrka.
Ett exempel!
Inom Frankrikes konst vädrades i detta århundrades midt en vind, föga välkommen för dem, som voro vana vid den vanliga atelierluften.
Der höjdes röster emot det gamla, som naturligtvis också var det goda, der ropades på rättvisa och på plats för unga friska viljor.
Men gubbame skakade på sina hufvuden, och så blefvo de onda.
Sådana oförskämda pojkar, som vågade komma med anmärkningar om det, som en gång var erkändt för fullgodt och som ännu var godt!
Man beslöt stå stark mot de nya bråkmakarne, som tyvärr drogo till sig allt flera af de missnöjde.
Man gjorde hvad man kunde för att taga modet ifrån rabulisterna, man stängde salongens portar för deras taflor, och man hånade dem och dref med deras arbeten i tidningarne.
Det var inte många, som hade fasthet nog att tro på dessa utstötta, föraktade galningar.
Hvem trodde på Rousseau, på Gorot, till och med på Delacroix?
Eller på Millet eller Monet?
Nu ha ett par årtionden gått sedan striden slutades och nu ropa fransmännen med en mun, att Delacroix ärårhundradets största konstnär (en åsigt, som kanske tål att prutas på), nu står gubben Corots staty på hotel de ville, bredvid den store Horace Vernet, mot hvilken vår egen tid blifvit så sträng, och Rousseau och Millet ha namn bland konstens store.
Nu kan man göra två invändningar.
Den ena som ligger så nära till hands är den, att fastän den oförstådda storheten ofta varit förföljd, så är det derför långt ifrån säkert, att den förföljde och oförstådde är en storhet för det.
Vår tids impressionister tala gerna om Rousseau, Co-rot, Millet och de andra och trösta sig, då de ej vinna framgång, med utsigten att äfven de sjelfva i en framtid skola blifva stälda på mycket högre platser än hvad deras otacksamma samtid har lust att anvisa åt dem.
Den andra invändningen lyder så: Gorot, Millet och de der andra — Gourbet bör väl också räknas med — utvecklade sig ytterst långsamt.
Då deras konst omsider mognade och blef ett tydligt uttryck för hvad de ville ha fram i sina verk, då vunno de också framgång, och en framgång så stor, att den gjorde dem skadelösa för de många pröfvo-åren.
Den invändningen är kanske träffande, och jag för min del tror, att den är sann hvad en eller två af dessa konstnärer vidkommer.
Men äfven om nyhetsmakarnes arbeten ej visade fulländning, så visade de likväl skarpt nog, hvartåt deras sträf-van gick — precis som hos våra literära rabulister — och då är det kritikens skyldighet att beväpna sin blick och skärpa den så, att den under det omogna försöket att åstadkomma något fullgodt arbete skönjer det goda, skönjer kärnan, skönjer den starka, redliga viljan att biträda vid vägbrytningen för tidens idéer, som peka framåt.
Hur många voro ej de fransmän, som läste en nedgörande tidningsuppsats om monsieur Millet och sedan inför andra smålog medlidsamt, då detta namn uttalades, utan att någonsin ha sett ett penseldrag af den der mon-sieurns hand?
Och månne det aldrig hände, att man be-dömde Gorot efter Gourbets öfverdrifter, att man ej ens gaf sig mödan att skilja nyhetsmakarne åt utan skar dem alle-samman öfver en enda kam?
Hvarför ej taga hvarje sak för hvad den är?
En konstnär visar fram en tafla.
Den är tilltalande, vacker, verkar sann och ärlig; det är första intrycket deraf.
Sedan ser man på nära håll efter, huru den är gjord, och då kan det hända, att man förargas öfver någon vårdslöshet i behandlingen eller öfver hufvud taget öfver, att den ej är gjord på det sätt, som man sjelf anser för det enda rätta.
Men är man förståndig, så låter man intrycket af totalbilden blifva det bestående; hur konstverket är gjord t, kommer i andra rummet, åtminstone för dem, som ej äro konst-
* närer sjelfva.
Men när män skär upp en nyutkommen bok, då ser man allra först efter, om författaren är realist eller naturalist, - om han hör till högern eller venstern eller centern, och så bildar man sin uppfattning, i främsta rummet, efter förutfattade meningar och sedan efter skriftställarens ståndpunkt.
Hvarför ej börja med att söka det sanna, det goda i arbetet, söka dess mening, dess själ?
Låt boken vara skrif-ven med höger eller venster hand, hvad gör det, blott det är ett ärligt arbete.
Ty det är och förblir i alla händelser hufvudsaken.
Men de, som resonnera på så sätt, de äro och för-^blifva ohjelpligt ensidiga.
Medan deremot de, som akta sig att röra vid en bok med författarnamnet Zola, eller som af princip aldrig läsa böcker, der qvinna stafvas med kv, de som våga streta emot allt nytt, de ha det sanna modet de, — eller berömma sig åtminstone sjelfva för att ha det.
— Men strid har det emellertid blifvit, ensidig, hänsynslös strid, en sådan, då till och med den, som utropar “ heder åt hvarje försonlig sträfvan, “ snart glömmer dessa vackra ord och blir lika orättvis som de unga påstås ' vara.Hvem som har rätt?
“ Det är aldrig ens fel, när två träta, “ säger ett gammalt ordspråk.
Och man får lefva i hoppet om att striden måtte leda till något resultat, måtte alstra andra frukter än endast bitterhet och öfverilningar.Björnsons sista stycken.
En handske.
Af Anselmus.
Hvarje nytt skådespel af Björnson afvaktas numera med en spänning, som är blandad med en icke så liten tillsats af oro.
Det var en profetiskv aning, som förestafvade Auerbachs ord, när han som Brändes berättar i sin bok Men-nesker og Vserker efter att hafva genomläst Magnhild lät helsa de§s författare, att han lugnt kunde skrifva tre sådana ' böcker till — hans anseende skulle icke lida derpå
— men tilläde han, sedan får han heller icke skrifva flere.
Det är med växande bekymmer vännerna af Björnsons diktning se honom nalkas de stora samhällsproblemen, kasta sig in i striden om dem och i sin blinda tilltro till sin saks seger förakta alla vanliga försigtighetsmått.
En handske är ett af dessa ströftåg på social mark, som diktaren företagit.
» Problemet, som han här uppstält, hör till de svåraste och minst utredda.
För att utredas fordrar det kanske mera erfarenhetsmaterial än vår tid möjligen är i stånd att gifva, för att klart framställas fordrar det en skarpsinnighet, hvarpå Björnson åtminstone icke gifvit några prof i detta stycke.
Det är icke likgiltigt, hvilka sidor, som betonas af den stora frågan, ett urval bland allt det, som kan sägas, måste göras, ämnet måste grupperas för att få en fäst form och en bestämd begränsning.
I stället har förf.
sammanhopat en kaotisk mångfald af stoff, pjesen suckar under materialets tyngd, och skäl och motskäl defilera i en brokig bland-ning, samma brokiga blandning, som möter oss i ett vanligt samtal, der slumpen regerar så godt som enväldigt.
Björnson skrifver på samma sätt som han talar på folkmötena, han går öfver från det ena ämnet till det andra allt efter som anden ingifver honom, och sedan han letat fram en djupsinnig och glänsande paradox eller en fyndig aforism, lemnar han den saken för att öfvergå till något annat.
Hans fantasi behöfver ingen betänketid, intet andrum, ur dess grufva af infall öser han med fulla händer och bländar med sina skatter åhörarne och sig sjelf.
Men att ställa ögonblickets infall vid rodret, kan iöra till målet i ett tal, der man kan sluta, när man vill och der man icke behöfvér hålla sig till ämnet, betänkligare är förfaringssättet i ett dramatiskt stycke med dess kedja af sins emellan afhängiga situationer, der lider man lätt skeppsbrott, innan man hunnit fram.
Slutscenen är föga bättre än ett dylikt skeppsbrott i sjelfva hamnen, och det sista samtalet mellan Alf och Svava är verkligen så svagt och meningslöst som vore det sammanskrifvet för att tillfredsställa tryckeriets be-hof af manuskript, medan tryckeripojken väntar i farstun.
Samtidigt med denna pjes har diktaren släppt ut en annan, som han kallat Over evne.
Den innehåller mycket, som är gåtfullt, och mycket, som helt enkelt är omöjligt, men den innehåller tillika saker, som tillhöra det bästa, varmaste diktaren känt och ställen, som täfla med det djupsinnigaste, som han tänkt.
Den är glädjande, derför att den slående visar, att Björnson ännu är i sin fulla kraft, men å andra sidan reser den just derigenom en anklagelse mot honom, ty när man kan skrifva så, bör man också taga vara på sina gåfvor.
Svava och Alf äro nyförlofvade.
Hon har hos honom trott sig finna en högre renhet, en större karaktersstyrka med ett ord andra dygder än dem, som falla på flertalet af unge mäns lott.
Då får hon plötsligt veta, att äfven här ytan bedragit, hon får veta, att han tillhört en annan, att denna andra varit en gift qvinna.
Låt oss genast här görahalt.
Är det diktarens allvar, att vi skola hafva en åsigt om Alf, efter de fattiga och sväfvande upplysningar, som i stycket lemnas om honom och hans käresta?
Hvem är han?
Yi känna honom blott så mycket, att vi kunna sägas vara presenterade för honom.
Skola vi lita på Svavas ord eller på våra egna ögons vitnesbörd, när han befinner sig under inflytandet af kärleksruset till Sva va?
Och hon — hans älskarinna!
En gift qvinna, en f. d. kammarjungfru, det är allt, hvad vi om henne få veta och det är allt för litet.
Hvad har händ t honom, hvad är det för ett äfventyr, han har haft?
Han har förfört henne, nej, det veta vi icke, kanske det är hon, som förfört honom
— sådant händer — men det gör detsamma, hvilketdera det nu var, var han ung, när det skedde, hurudan var hennes man, hvilken roll spelade Alfs far i denna mystiska affär, ty att han spelade en roll så mycket veta vi, men hvilken, hvilken?
På alla dessa frågor af yttersta vigt för oss, har diktaren icke ansett det löna mödan att svara.
Men för att kunna se med någon klarhet i Alfs sak, hade det väl ändå behöfts någon explikation, om också aldrig så liten.
Svava dömer honom ohördan, för henne är sjelfva faktum tillräckligt som för de flesta andra qvinnor, hon dömer som en qvinna, är det diktarens mening, att vi skola döma på samma sätt?
Men Alf gör väl sjelf någonting i sin egen sak, skalle man tycka, af honom få vi väl åtminstone några upplysningar?
Man bedrager sig.
Alf uppför sig hela tiden som ett trumpet barn, som har dåligt samvete.
Derför håller han också till godo med slaget i ansigtet, och när han gör några matta försök att vara värdig, lyckas han att vara-komisk men ingenting annat.
Till sitt försvar har han ingenting af vigt att anföra — skall det betyda, att han verkligen ger sin sak förlorad?
Till och med de värsta brottslingar bruka dock ha godt om ganska vederhäftiga försvarsgrunder.
Men Alf, den utmärkte unge mannen, han tiger.
Ännu en gång — hvad betyder hans tystnad?
Den kan betyda rädsla för Svava, en rädsla som vore helt na-turlig, när man betänker deras förhållande, så vida icke nöd bröte lag vid sådana tillfallen.
I förevarande fall är hans blygsamhet olycklig af det skälet, att den hindrar den dramatiska knuten att gå sin naturliga upplösning till möte.
I stället för att saken borde afhandlas mellan honom och henne, de båda, som frågan egentligen rör, afhandlas den på omvägar, mellan ombud, fullmäktiga, familjeråd m. m.
I sista akten har Svava fått sin vilja fram.
Alf är förkrossad.
Han gör hvad som helst för att ¿ter blifva tagen till nåder.
Han begär ett.
tecken på ett försonligare sinnelag hos Svava.
Denpa räcker honom sina bägge händer.
Hon är nöjd med håns ånger, hon tillåter honom att af-tjena sitt stnaff.
Han tiger äfven nu med det väsendtliga.
Han erkänner derigenom, att hon har rätt.
Han är en dålig menniska, och han skall bli en bättre menniska.
Innan vi tala om Svavas uppfattning af Alfs fel, måste vi anmärka, att om vi i det följande utelemna den försvårande omständigheten vid detta, att föremålet för hans in-klination är en gift fru, beror det icke på något förbiseende från vår sida: vi följa dermed endast diktarens exempel och Svavas exempel.
Det är naturligtvis af vigt för diktaren att icke belasta Alf med någon annan skuld än just den, som utgör pjesens ämne: lättsinnet.
Och när det nu så olyckligt är, att han af en händelse, som icke ser ut som en tanke, dessutom har en annan, tillgrep diktaren den utvägen att låta udda vara jemnt och icke låtsas om, att någon bedragen man är inblandad i historien.
När Svava gör sina slutsatser om Alfs karaktär, är det derför blott i egenskap af förförare hon dömer honom.
Och härmed äro vi inne på kapitlet Svava.
Det är en ovanlig flicka: efter den förkrossande upptäckten beredd att höra skäl, besvara inkast och gifva sig in på långa räsonnemang.
Men låt oss se bort från detta.
Låt oss antaga, att det är möjligt, att hon tänker så mycket på de sociala följderna af qvinlig och manlig förnedring och att hon ser sig som länk i verldskedjan och icke
3ser sig som individ.
Är hennes uppförande i alla fall naturligt?
Med hennes uppfattning af pligten, är det naturligt, att hon tager steget för att möta Alf?
Någon förändring eller förmildring i hennes tänkesätt om hans skuld, kan man icke förmärka.
På samma sätt som hon dömer om Alf i första hettan, på samma sätt dömer hon också om honom, när hon bräcker honom sina bägge händer.
Huru hon med en sådan uppfattning af hans fel, med så starka tvifvel på hans karaktär, med en så stark känsla af att hans viljas “ renhet, ädelhet, trofasthet “, som fru Riis uttrycker sig, icke bestått ’ profvet, kan räcka honom handen till försoning, är ganska besynnerligt.
Och denna Svavas försoning kastar ett ganska tvetydigt ljus öfver hennes karaktär dessutom.
Innan en förändring i hennes åskådningssätt försiggått, borde hon sannerligen icke mottagit några ' fredsanbud.
Man underhandlar icke med en sådan man, som hon anser honom vara.
Jag inser icke, att någon af hennes farhågor om Alf såsom äkta man blifvit upphäfda genom hvad som förekommer i styckets senare del.
Tvärtom borde de blifvit uppjagade ännu mera genom hennes upptäckter om sin egen far.
Och dock vill hon förlåta Alf mot det att de skola skiljas.
Detta vilkor hör till styckets minst lyckliga uppslag.
Hvartill skall denna skilsmessa tjena?
Skall någon kontroll utöfvas öfver Alf, vore väl Svava den rätta att göra det.
Det borde väl vara under hennes ögon, han skulle återförtjena sitt förtroende.
Det är ju icke meningen att ställa honom under polisuppsigt, skall man invända.
Men är icke detta meningen, hvilka ytterligare garantier erbjuder då en skilsmessa?
Att undandraga honom Svavas för honom isynnerhet nu välgörande inflytande tyckes snarare böra leda bort från målet än närmare detsamma.
Men målet, det är detta, som är oklart.
Med hvilka dokument skall han, när hän återkommer, styrka sin behörighet att återinträda i sina rättigheter öfver Svava, skulle vi vilja fråga.
Hur skall han kunna leda i bevis, att han verkligen då för-tjenar Sva vas fulla förtroende?
Hon måste då tro honom på hans blotta ord, hvarför skall icke hans blotta ord kunna gälla lika mycket nu som då?
Och hvarför säger han icke, om han verkligen älskar Svava, och vi hafva ingen anledning att betvifla det, nu detta ord, som skulle göra allt godt mellan dem igen?
Vi äro nästan fardiga att misstänka honom att icke älska Svava * att känna sig så svag mot frestelsen, att han icke vågar göra något löfte om sig sjelf.
Huru han då kan hoppas att någonsin vinna kraft nog, är mera än vi kunna förstå.
Diktaren går ut ifrån, att bandet mellan Alf och Svava är af samma natur som det mellan Alf och fru Hoff.
De märkliga ord, som visa detta, innehållas i följande repliker.
^ Fru Riis.
Hvarför skall trolöshet gå öfver, när man blir gift?
Då älskar man ju.
Fru Riis.
Då älskar man?
Man har kanske icke älskat förr också?
Men det är dock skilnad på kärlek och kärlek.
För en varm karaktär sådan som Alfs är den sanna kärleken en epok i lifvet.
Alf kan derför icke heller jemföras vare sig med Christensen eller hr Riis: för honom är icke som för dem äktenskapet en bisak eller äktenskapslöftet ett tryckande band.
Vid ingåendet af hvarje äktenskap och i af-läggandet af hvarje trohetslöfte ligger en smula vågspel.
Men så mycket böra tvänne personer kunna se, om de ega Svavas och Alfs gemensamhetskänsla och kärleken dessutom förbinder dem, att de kunna våga steget med så stora utsigter till framgång som menskliga förhållanden öfver huf-vud kunna medgifva.
Antag det värsta: om sedan Svava skulle upplefva en sorglig erfarenhet och Alf i sitt äktenskap skulle göra ett återfall, skulle visserligen hennes missräkning vara bitter och hennes lidande djupt.
Men om icke passionen förblindade henne alldeles, skulle hon väl kunna \
neka dertill, att det fans ett starkare band mellan henne och honom än emellan honom och hvarje annan qvinna?
Skulle icke den dagliga erfarenheten bekräfta, att hennes makt öfver honom var en * andlig naturmakt som öfvervunne alla smärre naturhinder?
Och skulle icke Alf genom åberopandet af denna makt kunna häfva hennes sista betänkligheter?
Hon vill uppfostra honom genom sitt misstroende: hade det icke varit bättre att uppfostra honom genom ett.
stort förtroende!
Om styckets alla glansställen är här icke sagdt ett ord.
Men hellre hafva vi velat upptaga hufvudfrågan från några synpunkter, som framstält sig för oss, då intresset i detta stycke i alla fall samlar sig kring denna, än att genom några estetiska fingervisningar utpeka, hvad hvar och en kan se sjelf och ser bättre med egna ögon än andras.Tidslyten och drömsyner.
Ocks&amp; en byårskrönika.
Af Alfred Hedenstierna.
Den gamle riddaren var dödstrött och stödde sig tungt på slagsvärdet, å hvars dunkelblåa egg ännu sjödo och skälfde några droppar hjerteblöd ur bröst, hvilkas käraste illusioner den bistre gubben härjat.
Han stod deruppe vid nordpolen, dit ännu ingen annan kunnat tränga, han kände gamla Tellus gno i väg under sina fötter, han lyfte sin rostade hjelm och strök isgråa lockar ur fårad panna med darrande hand, han kastade ännu en blick ut öfver det herradöme hän skulle lemna: öfver Paradisets land, der förtrycket nu firar sina blodsfester, öfver Caesars land, der lyckans och frihetens morgongryning beglänser ett ramladt Gapitolium, en på sina grundvalar skälfvände quirinal, öfver Jesu Kristi land, der röfvare leka kurra gömma vid foten af hvad som en gång var Salomos tempel, öfver Luthers land, som vrider sig under militäris-mens jernhäl, öfver Voltaires land, hvars folk tror allt ifrån att ha trott på intet, öfver Newtons land, som följer tyngdlagar orubbligare än Newtons mot sitt eget fall, öfver Wasas land, som står och kråmar sig deruppe under Garlavagnen, och skryter med sina minnen, som det illa vårdar, med sin sjelfständighet, för hvilken det intet vill offra, med sin fattigdom, som det så lätt kunde komma ifrån.
Gamlingen mäter allt detta med en enda lång blick; ömkligt tog han emot det, värre lemnar han det — och nu är stunden inne att bjuda farväl !Stackars gamla år!
Del flammar till i österled, ur tunga skyar sänker sig en strålande, af vingade väsen dragen char till riddarens fot, och en klar barnastämma helsar: Hell dig, fader!
Stackars lilla nya år!
Men gubben tager barnets hand, fäller en tår, snyter sig och säger:
— Min son, som vanligt ' i vår slägt vill jag högtidligen aflemna verlden till min efterträdare och begagna min makt, att vid nyårsnattens tolfslag låta allt hvad som tilldragit sig under miri regering i ett ögonblick passera revy för dina oerfarna blickar.
Du skall hafva nytta deraf, min gosse.
“ Nu eller aldrig, “ menade jag, då de två några ögonblick derefter bland molnen öfver Taxås klint intogo en lätt frukost af dimma och rimfrost, och så sporde jag:
— Ers excellens, får jag följa med på färden?
— Hvem är du, son af en vird, att du spörjer mig detta!
Dock, lika mycket, följ med genom ditt fosterland, men förtig hvad du hör och skådar, att dina landsmän icke må ropa på skandal!
Och så bar det i väg öfver rödfärgade ladugårdar med fylda lador, öfver sofvande meriniskobarn med fylda magar, och vid vi så foro hit och dit som dagsopinionen inom Sveriges riksdag, sporde den unge sin pappa hvad gamla Svea under hans regemente gjort för.
andens, särskildt national-andens utbildning.
— Man har danska lärare vid Stockholms högskola.
Nå vidare!
— Man har firat jubileer öfver tyskarna Luthér och Gutenberg.
Luthers lära har under seklens lopp undergått så många tidsenliga förbättringar, att jag knappast tror det doktor Martinus skulle finna sig hafva rätt mycket gemensamt med en af våra kontraktsprostar, men Luthers lif har emellertid berättats för bondbarnen i alla rikets socknar; inte ens fasonen på hans faders * peruk eller formen på det bläckhorn, han kastade efter fan, ha blifvit glömda.
— Och den inhemska literaturen?
— De ha goda öfversättningar af Björnson och Ibsen; tro de icke dem så tro de icke heller om Hedberg och Wij-kander uppstege som yrvakna Sängkammarsmågar med stämmor af Malm och Medborgerligt förtroende för två hela qväl-lar.
Och så hafva de Strindbergs dundrande codex sinaiti-cus för alla, som bära byxor, och fru Edgrens ljufliga evangelium för allt skapadt i kjol.
— Och vetenskapen?
Den menskliga forskningen?
Inte ett dugg sa ’ gubben, men jag tyckte han viftade
bort en grönländsk inlandsfluga från sitt harnesk.
— Och dratfjat?
— En liten svartmuskig, tilltagsen dalapojk, hvars geni är lika obestridligt som hans bygdemål, en äldre, aktningsvärd qvinna från nabolandet, med lediga och vackra armrörelser, och en af Tivanders gamla flickor, som i Kongens by fick en Lidnersknäpp af Melpomene, ha från scenen ta-.
lat om för oss, att man förr eller senare får ondt i ryggen och blir ledsam till humöret, om inte ens föräldrar lefvat hyggligt i sin ungdom.
Herrarna, som rodnande sutto på nedre parkett med uppfiffade fiskblöterskor till “ förkläden “, svimmade, men fruntimmerskladda individer på öfre parkett klappade händer; kungliga teaterstyrelsen blef afundsjuk, på Patriis musis voro anletena höljda, och Sveriges förnämsta skådespelerska måste fästa en maskros i sin lager, måste ge lif och fårg åt figuren, som den aktningsvärda qvinnan med de lediga armrörelserna förut tolkat som en den der går i sömnen.
— Moral och goda seder blomstra väl eljest fortfarande i detta land, der en karg natur nödgar menniskan till ett arbete, som förjagar sinnligheten, lättjan och de onda tankarna?
Gamlingen log.
Sedan fattade han oss med starka armar, lyfte sig i höjden, och om några ögonblick sänkte vi
\ oss åter ned öfver den herrliga Mälardrottningen, Birgers gamla stad, nordens Napoli, bäddadt i ljus och vyssjadt till sömns af smekande vågor.
Hvilken flit, hvilket lif, hvilken stor snusdroppe under Carl den trettondes näsa, hvilken gäll timbre i glädjeflickans sopran, då hon vrider sig under “ bygelns “ fingrar, hvilken glöd i de kyssar, söm vid husknutarna vexlas mellan nyomvända handelsbiträden, troende ångbåtskallar och qvjnliga sergeanter i frälsningsarmen!
Bort till ' ett stort hus och in genom ett litet nyckelhål.
Deririne är en stor församling.
Stor och blandad.
Gamla herrar och unga fruar.
Trasgranna slinkor med fräcka miner.
Unga fröknar med emanciperade later.
Andra, ännu yngre fröknar med rodnad på ' kinderna.
En bland de skalligaste och synbarligen af passionernas motståndslösa framfart mest härjade gubbarna förkunnar ätt fröken Nyponknopp har ordet.
Fröken Nyponknopp är bara sjutton år, och det är första gången hon talar offentligt.
Hon har konsumerat en otrolig mängd af kungens af Danmark bröstkarameller och t. o. m. tagit ett litet glas punsch, innan hon gick upp, men hennes stämma låter ändå en smula hes och förskrämd, då hon börjar:
“ Käre vänner!
Det * är icke nog med att vi i tal och skrift strida mot mensklighetens förnedring, det är icke nog, att vi uträcka en räddande hand åt de arma, hvilka fallit olyckliga offer för den Moloch, som det moderna samhället nämner prostitution.