Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Venster (med en förtviflad ansträngning att vara qvick) Det var bra att få veta hur mycket man har att betala om man skulle behöfva anlita dig.
Profess.
Åh ja, ditt lif kunde väl icke vara mera värdt.50
”Moster Johanna” var född i Trelleborg på 1760-talet, hennes far var köpman och hennes mor var köpmansdotter, också från Trelleborg.
Hon har för Mamma berättat:
Niper – Mäster med skinnluan – Den dumma käringen (”rör om, rör om”) – Flickan, som ville se sin blifvande man.
– Mätta med träklädningen.
– Den late pojken.
– Röfvaren (”jungfru lilla var dristig”,) Glasrockarne.51
Men penna och sax.
Fyra skånska folksagor, framställda af – t – n.52
Svinavakterskan.
Det var en gång en enka som gifte om sig med en enkling, hvilken hade en enda dotter, förnöjsam till sinnes och vänlig emot alla.
Enkan hade äfven sjelf en dotter, högfärdig i åthäfvor och ovänlig i tal, men hon satt alltid pyntad och fin vid spinnrocken under det den andra måste gå ute och förrätta tungt arbete.
En dag då mannens dotter stod och mol på en handqvarn hände sig att en sparf kom flygande, satte sig på qvarnen och sjöng:
”Piga lilla, gif mig lite korn!”
(eller:
Lyss till stackars sparfvens qvitter
hungrig han på qvarnen sitter).
Flickan svarade: ”Plocka så mycket du vill, jag unnar dig väl.”
Då hoppade fogeln ned i qvarnen och åt till han vardt mätt, sedan flög han åter upp och sade:
”Vänlig och blid har du varit emot mig, så ringa jag än synes, och ingalunda skall du härför blifva olönt.
Högmodig blifver du aldrig det skönjer jag granneligen, och dig må det väl gå i verlden.
Ett godt hjerta har du, men om du också icke det hade, skulle jag ej kunna skänka dig det, andra, ringare gåfvor hafver jag dock och dem vill jag gifva dig.
Ditt hår skall varda likt hängande guld, för hvart ord du säger skall en rosenbubbla gå ur din mun, fin och fager skall du vara att åse som ett markens blomster.”
Sedan fogeln sagt detta flög han bort och flickan stod ensam och mol som förut.
Men när hon slutat sitt dagsarbete och kom in i stugan var hon så skön att det skar i stjufmodrens afundsjuka hjerta och hon talade många hårda ord, sägande att hon nogsamt visste hur det plägade gå med arbetet när man mera handterade spegel, kam och förskönande oljor än det man borde hafva för händer.
Flickan svarade hvad sanning var, nemligen att hon den dagen hvarken sett spegel eller förskönande oljor, och för hvarje ord hon sade kom der en doft af friska rosor från henns läppar och hon var som fogeln sagt: fager och fin som ett markens blomster.
Stjufmodren var kunnig i allehanda konster och anade att någonting ovanligt hade händt, derföre skickade hon den följande dagen sin egen dotter till qvarnen, men stjufdottren måste gå ut på marken och valla svin.
Bäst enkans dotter stod och mol kom fogeln, satte sig på qvarnen och sjöng: ”qvitter, qvitter, fogelqvitter,
hungrig sparf på qvarnen sitter.”53
Men flickan jagade honom undan och förmenade honom att plocka af kornet, då flög han upp i ett högt träd och ropade:
”Elak och ond hafver du visat dig emot mig derför att jag synes dig ringa och maktlös, men ingalunda skall du förbli olönt derför.
Högfärdig är du i ditt sinne och dig lär ingalunda väl gå i verlden, men något vill jag skänka dig till åminnelse af detta vårt möte, så att du aldrig med fagert tal må kunna lura någon.
Som hopsnodda ljusvekar skall ditt hår hänga, hickande och stammande skall ditt tal varda och hvart du går skall du följas af en hoppande padda.”
Derefter flög fogeln bort, men flickan sprang in till sin mor, och efter hoppade paddan.
”Hur ser du ut, dotter min!” utropade modren förskräckt.
Dottren ville berätta hur allting tillgått, kunde dock icke få fram något på en lång stund bara för hickande och stammande.
Då slog modren händerna ihop och förstod att dottren kommit för något ondt, men bota henne kunde hon icke.
Efter den dagen fick den stackars stjufdottren aldrig komma in i stugan utan hvarje dag gå ute med svinen i vall och hvarje natt sofva på höet på skullen, och aldrig fick hon någon kam att reda ut sitt hår med.
En dag hade hon dock tagit en ryktborste ut med sig på fältet, med den redde hon sitt långa hår och det glänste så att det syntes långa vägar.
Då kom der en herreman åkande i en ståtlig vagn och han såg något som sken och lyste ute på fältet, men kunde icke urskilja hvad det var, då lät han kusken springa och se efter och kusken kom igen och berättade att det endast var en vallflicka som kammade sitt hår, då bad herremannen om hon ville komma fram till honom.
Hon gjorde så och håret hängde öfver de grofva vadmalskläderna som den rikaste mantel.
Herremannen talade vänligt och höfviskt med henne och hon förtäljde honom hela sin lefnadshistoria.
Han uppmanade henne då att följa med honom bort derifrån, men i förstone nekade hon.
Han lofvade att sätta henne i lära hos de konstfärdigaste klostersystrar i landet samt att han icke i något skulle tvinga henne, sägande att han icke kunde lida det så fager en jungfru skulle gå och valla svin, då hon väl bättre passade till att sitta i stugan och väfva silke och gull.
Då tackade hon honom och sade att om hon i allt finge hafva sin frihet, så ville hon gerna följa honom till klostersystrarne, men sin hund ville hon hafva med sig i de goda dagar som nu tycktes stunda, ty han hade troget följt henne i de onda, som varit.
Och hunden hette Niper.
Så blef det, och hon följde med herremannen.
Stor glädje hade han af denna gerning ty svinavakterskan blef den ståtligaste och kunnigaste tärna, men dock blid och vänlig emot alla.
När ett år gått till ända tyckte han sig hafva fått visshet i sitt sinne och begärde att få henne till sin husfru, hon samtyckte gerna ty hon likade honom godt och höll honom mycket kär.
Men allt detta kunde icke hållas tyst utan spordes vida omkring och nådde äfven till den elaka stjufmodrens öron.
Samma dag som bröllopet skulle stå kommo både hon och hennes dotter för att besöka bruden samt bedja henne om förlåtelse för alla de hårda ord hon förr fått uppbära af dem.
Detta såg hon gerna, ty hon kände sig dubbelt lätt till sinnes vid att veta det hon nu inga ovänner egde i verlden samt att hennes lycka missunnades af ingen.
Det var ännu god tid innan brudgummen och hans följe skulle komma, men hon var redan iklädd sin guldstickade skrud och vandrade fram och åter i den tysta klosterträdgården stadd i lifligt samspråk med stjufmodren och hennes dotter.
Dessa kunde icke nog beskärma sig öfver den vackra drägten, de rika skänkerna och framför allt öfver brudens skönhet.
Stjufmodren sade suckande att hon väl aldrig kunde vänta det hennes egen dotter skulle komma till sådan härlighet, men ett önskade hon dock, och det vore att blott för en minut få se henne iklädd den drägt som deras fränka nu bar.
Hon bad så ödmjukt och enträget att stjufdottren slutligen gaf vika och tillät henne att profva den guldstickade drägten på sin dotter.
De gingo derföre alla tre in i en grotta.
Då brudgummen efter en stund kom för att hemta sin brud fann han henne ensam i trädgården med slöjan för ansigtet, han tog henne vid handen och hon följde honom under tystnad, men när brudföljet red in på borggården och der steg af hästarne kom en silfverhvit anka simmande på slottsgrafven och så vacker var hon och så klart lyste hennes fjädrar att alla gåfvo akt derpå.
Brudens hund gick hela dagen sörjande omkring bland gästerna liksom han sökt någon och när alla gingo till hvila om aftonen lade han sig i köket framför eldstaden.
En gammal tjenare som varit på gården under herremannens föräldrars tid hade sitt rum innanför köket och då han ej läst dörren rigtigt igen fans der en liten springa så att han kunde märka hvad som tilldrog sig derute.
Bortemot midnatt hörde han snattrandet af en anka vid rännstenen som lopp ifrån köket.
Mannen var kunnig i att tyda djurs läten och hörde ankan säga:
”Sofver du Niper?”
”Nej,” svarade hunden.
”Sofver herremannen den mig fäst hafver?”
”Ja,” svarade hunden.
”Sofver hexedottren den mig sorg vållat?”
”Då,” sade ankan, ”skall jag komma in till dig.”
Tjenaren smög sig fram till dörrspringan och hörde hunden gny och hoppa som om han fägnat sig åt någon, derpå sade en blid röst som den gamle väl kände:
”Ännu tvenne nätter kan jag besöka dig, men sedan aldrig mera.”
Han hörde någon blåsa på den halfslocknade elden och vid dess sken såg han den vackra svinavakterskan sitta framför spiseln, inhöljd i sitt långa hår som i en vid kappa, och tala vänliga ord med hunden.
Sedan hon värmt sig en stund slog hon sina armar om hans hals, sade honom farväl och försvann.
Men tjenaren låg och grubblade öfver hvad han sett, tills dagen grydde, dock för ingen omtalande hvad han sett.
Nästa natt lät han ånyo dörren stå och såg det samma upprepas.
Då visste han att här förelåg någon elak trolldom och medan han satt som bäst och grundade öfver medlet att upphäfva den, kom herremannen med bekymrad min till honom och sade:
”Nog tyckte jag mig träda i brudstol med den fagraste jungfru och mycken glädje väntade jag mig af hennes blida umgänge, men illa hafver jag blifvit bedragen, ty föga liknar min husfru den mö jag fäst mig.
Stygg är hon att åse, om jag talar till henne förskräcks jag af hennes stammande svar och hvart hon går följes hon af en padda, hvilken återkommer lika ofta som hon jagas bort.”
”Ja, illa hafven
I blifvit bedragen,” svarade tjenaren, ”men än råder väl bot derför, om i blott viljen lyda mitt råd och icke af något låta eder förskräckas.”
Derpå omtalade han allt hvad han sett de föregående nätterna samt gaf herremannen många goda råd och lärdomar, huru han sig förhålla skulle.
Följande natt vakade de båda och då svinavakterskan satt vid elden smög sig herremannen obemärkt fram och skar henne hastigt i lilltån med sin knif, så att blod framsipprade.
Då förvandlades hon efterhand till allehanda vilda och rofgiriga (förskräckliga) djur, men herremannen lät icke skrämma sig, utan räckte stadigt ut sin hand emot henne, ända tills hon åter antog sin menniskoskepnad och lade sin hand i hans, sägande:
”Stor tack var jag eder skyldig då I upphöjden mig från en ringa svinavakterska till eder fästeqvinna, och än större tack nu då I genom er oförskräckthet befriat mig från ond trolldom och lifslång sorg, men väl [är] oss [båda] att I dertill egden mod, ty svårt svek har emot oss blifvit begånget, hvilket nu skall veterligt varda.”
Och så förtäljde hon hur stjufmodren öfvertalat henne till att låta dottren profva bruddrägten, för att så få tillfälle att utöfva sina leda konster.
Stor glädje vardt nu på gården och ett ännu ståtligare bröllop än det första hölls i glädje och gamman, men hexan och hennes dotter fingo den lön de voro värda.54
(Else Sjöberg.)55
”Pingsoen.”
(Igelkotten)
Det var en gång en man som satt i stugan och slöjdade vattenösor en hösteqväll, då blåsten flög och for kring knutarne.
Han hörde någonting krafsa på stugudörren och när han öppnade såg han en igelkott sitta derutanför, men icke af vanligt slag, ty den kunde tala liksom en menniska.
”Låna mig herberge i natt ty det är så kallt,” sade igelkotten.
”Inte behöfver en sådan, som du, låna hus,” svarade mannen, ”du kan sitta i ett stengärde, det passar dig bäst.”
”I ett stengärde kan du sjelf sitta när det blåser genom märg och ben,” svarade igelkotten, ”låt mig nu låna hus, så skall du inte bli olönt.”
”Så kom då,” sade mannen och släppte in det underliga djuret, som strax satte sig under kakelugnen.
Mannen återtog sitt arbete och igelkotten satt i vrån och bligade på honom under det han slöjdade på sin ösa.
”Sälj mig den ösan,” sade igelkotten.
”Ah, inte har du något att betala med,” svarade mannen.
”Pengarne skall du hitta på förstubron i morgon,” sade igelkotten.
Då sålde mannen ösan, men igelkotten satt under kakelugnen och såg på medan han arbetade, hanen vaknade emellertid i sin vrå och började röra på sig; det hörde igelkotten.
”Sälj mig din hane,” sade han.
Mannen ville inte gerna, men igelkotten bjöd honom så mycket att han slutligen måste gå in på köpet.
Följande dag fann mannen penningarne på förstugubron, men igelkotten spände hanen för ösan och åkte bort, tagande vägen åt kungsgården.
I skymningen kom han dit, åkte in på borggården och så rundt om.
Den äldsta kungadottren, som stått i fönstret och sett detta, sprang ut för att taga det lustiga åkdonet i skärskådande, men då körde igelkotten bort det värsta hanen orkade och prinsessan skyndade efter, barhufvad som hon var.
Så kommo de långt ut i parken och der stannade igelkotten vid en stickelbärshäck, rullade som ett nystan rundt omkring prinsessan, så att hon hvarken kunde komma fram eller tillbaka, och sade:
”Antingen skall prinsessan gifva mig en kyss, eller också krypa igenom den der stickelbärshäcken, förr kommer prinsessan aldrig härifrån.”
Han rullade som besatt rundt omkring henne och taggarne stodo ut omkring honom som spjut.
Prinsessan ville för ingen del kyssa ett sådant otäckt djur, och så måste hon krypa igenom stickelbärshäcken.
Söndertrasad och förrifven kom hon fram; med svidande lemmar och förgråtna ögon sprang hon upp på sin kammare och lade sig till sängs.
Då lockade igelkotten den andra kungadottren med sig och det gick henne på samma sätt.
Sist fick han den yngsta att följa efter och då de kommit till stickelbärshäcken sade han, att antingen skulle prinsessan kyssa honom eller krypa genom den taggiga häcken.
”Usch, ditt lilla otäcka djur! – det vore just rart att kyssa dig!” sade hon.
”Hjelper inte,” svarade han och hjulade rundt så att hon icke kunde komma ur stället.
”Undan med dig!” sade hon och ville sparka, men taggarne stodo som spjut, och hon vågade icke röra honom.
”Kyss mig, lilla prinsessa!” ropade han och rullade runt.
”Usch, du har ju ett tryne,” sade hon, men kunde icke hålla sig för skratt.
”Kryp genom stickelbärsbusken då!” ropade igelkotten.
”Han rifs så,” sade prinsessan.
”Nå så kyss mig!” ropade igelkotten.
”Ja, men då vill jag hålla näsduken emellan,” sade prinsessan.
”Ja, gör det,” svarade igelkotten, fällde ned taggarne, satte sig spakt på marken och såg riktigt menlös ut när prinsessan lyfte upp honom.
”Fy, du är ju luden i ansigtet,” sade hon då hon lade sin spetsnäsduk öfver hans nos, men snabbt som blixten drog han näsduken undan med sin tass och kysste prinsessan midt på munnen.
Då löstes den förtrollning hvari han varit bunden, och han blef den ståtligaste prins man någonsin ville se.
När han härnäst kysste prinsessan var hon hans trolofvade brud och brydde sig icke om att lägga näsduken emellan.56
(Else Sjöberg.)
Doktor m. m.!
I förlitande på Edert varma intresse för allt som rör ”de nordiska folkens lif” tager jag mig friheten att, ehuru obekant, vända mig till Er angående några skånska folksagor, till hvilka jag ju förr dess hellre önskar få förläggare.
Född och uppfödd i Skåne, har jag redan som barn lärt mig att älska de sagor och sägner, som ännu qvarlefva på folkets läppar, men hvilka – nu då läsningen undantränger de muntliga berättelserna – snart torde dö alldeles ut.
De sagor jag har att erbjuda äro sju – men korta.
Skulle Ni vilja intaga dem i skildringarne ”Ur de nordiska folkens lif skulle det naturligtvis vara mig särdeles angenämt, men i hvilket fall som helst anhåller jag om ett par ord till svar snarast möjligt i medföljande frankerade kuvert.
Profark af sagorna bifogas
ödmjukligen, af
Samlaren57
7.9 1882.
Ljudbeteckning (efter A.
Bondesson.)58
a – far.
a – lutning åt å som i engelskan all. a – hatt
e – se. g – gå.
k – kam – k – köpa
tj – tjänst ng – tänk sj – sju. sk – skört
sj – skjuta u – brud u – hund.
Hazelius
fv ersättes med v. hv – v, stumt d och l i dj och lj aflägsnas.59
Till ett lösryckt näckrosstånd.
Hvi ilar du med stridan ström
mot hafvets öde strand,
då du blef född till sommardröm
vid bäckens klara rand?
Den salta våg skall slita af
de fina, hvita blad,
skall kasta dig i tidig graf
bland stela klippors rad.
Så stanna! – ännu är det tid,
än kan du botten nå,
och här i skogsviks /vikens/ lugna frid
väl äfven rötter slå.
Om då det synes som ännu
du följde vindens kast;
hvad gör väl det? – om endast du
i djupet håller fast.
Och skulle du än ensam stå,
och skild från vänners ring /ryckt ur (syskonring)/
– blott samma grund
I växen på –
gör det ju ingenting!
Mars 1881 – 12.9 1882.60
– – ”face – – – ” noble and beautiful as it was wont – – – .
I am pleading for the picture, but
I can not say how much I long for the original – – – .
E. ”
Skånska folksagor framställda med sax och penna af.
Pingsoen.
Skånsk folksaga, upptecknad i Frosta härad, på bygdens mål af.
Ded va ain gång ain man som sad raint aina i sin stua ain qväll o gjore vannösor.
Väred tuda o peb i alla görnor o klamra mä nonna döra sau ded va raint fårrhualitt, o mannen tytte åsse åd darr va nod som skraba o snusa ve dören.
Når han glänta på dören så han ain pingso som sad i fåstuen, men ded va ingen räkti pingso, fårr hum konne tala, liasom ain menskha.
”La me launa hus,” sa pingsoen.
”Ente kan tilli ain som du behöva o launa hus,” sa mannen, ”du kan seda i aitt stengäre.”
”I et stengäre kan du säl seda når ded e kållt,” sa pingsoen, ”men jag trår ente etter ed, så la me nu launa hus.”
Dau motte mannen släppa na ing i stuan, o hum satte se ongen kackelonen, o glode pau mannen men han talde på sin ösa.
”Den ösan vill ja köba,” sa pingsoen.
”Ih – ha har du o betala mä?” sa mannen.
”Du kan titta ätte pau döraskammelen i maren tilia, sau får du sai hadd ja har o betala mä,” sa pingsoen.
Mannen motte äntelin la na fau ösan, o den va rätt te pass fårr pingsoen o hum satte se i na.
Når ded va gaud letta börja hanen o skobba se hänne ve kackelonsbäntjen, o ded hörde pingsoen.
”La me köbe din tåcke,” sa hum.
Mannen velle ente garna va au mä sin tocke, men pingsoen ba nom sau många pänga fårr nom, så te sist motte ha la na fau nom, o ente blai han bedraen fårr om marnen hitte han pängana udanfårr dören.
Men pingsoen spände hanen fårr ösan o körde sin väj.
Om qvällen kom hum te kongagauren, o dair ga hum se te o köra opp o nör po ded varsta hanen tyde, så ösan flö o for omkring te alla sior.
Den älsta au kongadottrana sto o titta på ditta harrnade, men ded va i skomringen så hum konne ente saj rajted, demesså sprant hum ud po gauren.
Pingsoen skompa fåre i sin ösa, o pringsessan ätte.
Fåsst kom dai ud i haven o sin i ain trävara, te ain stor stitjelbärahätj, darr stämde pingsoen o hoppa au ösan.
”Äntan ska pringsessan ge me ain köss ella ska hum kryba iginom stitjelbärahätjen,” sa pingsoen o bårja trilla rongen om, rongen om så pringsessan konne äntan komma fram ella tebaga, fårr pingsoen va som hum hade vad raint galen o piddjana sto rätt ud som harrepinga.
Pringsessan velle ente kyssa ett sånt lett itt o sau motte hum kryba iginom stitjelbärahätjen.
Hum sprant ginast ing o la se, fårr hum va sau fårrstocken o sau fårräfven så hum va rain sjyv.
Präciss liadant ge de me den anra kongadottren.
Te sist fe pingsoen den tredje me se ud, o sa åd änten skolle hum kössa na ella kryba iginom stitjelbärahätjen.
”Ih, höm skolle vella kössa de, ditt aede?” sa pringsessan.
”Ja vell hum ente kössa me så ska hum kryba iginom stitjelbärahätjen, fårr ella kommer hum allri härifrau, sa pingsoen o trilla rongen om.
”Gack me de ditt laia!” sa pringsessan o velie sparka, men hum tore ente röra na fårr pingsoen satte ud piddjana som dai hvassaste harrepinga.
”Kryb iginom stitjelbärahätjen,” sa pingsoen.
”Nä, då fårrdarfvar ja me,” sa pringsessan.
”Så köss me då.”
”Ditt lilla tröll, du har jo aitt tryne.”
”Ajo gånn, po ded e ente nonna pidja.”
”Men du e löen i synen.”
”Vell hum ente kössa me sau kan hum kryba iginom stitjelbärahätjen.”
Når pringsessan marte ded ente blai fårr better sau motte hum jo kössa pingsoen, tytte hum, men konne knafft la va o grina, o så sa hum åd hum velie äntelin håla nesdugen emellom, o ded ga pingsoen hinne låv te.
Men nårr hum satte mongen te pingsoen slo den nesdugen te sies me sin tasse o kösste na räktit.
Me de samma ble pingsoen te den grannaste prings, fårr han hade bara vad fårhexad o ded skulle han va ända te han konne fau ain pringsessa te o kössa se, sau räli o piddjed som han va.
Ain kan väll veda åd pringsessan hum va falia skamfull når hum sau åd hum hade staud o kösst aitt frammad manfolk, men pringsen fria me de samma o hum svara ja, fårr näj konne hum dau raint ente si, men han sau så skälmaktier ud o sa åd nu va de bäst åd hum skynga se o satte nesdugen fårr men hum mainte åd nu vesste hum jo åd ded ente nytta.
Sau blai darr röstad te brollop o ded som vara i åta da.
Men tocken blai oppstoppad te ain aumingelse o bodde han o vannösan staur i aitt glasskab i den da som i da e, så dai kan i fau sai om I vell.61
En tysk som vintertid kom till en svensk gästgifvaregård men blef obehagligt öfverraskad af att finna sitt rum oeldadt sade till pigan: ”Lägg mick i den kackelugn och stopp mick man bra in.”
På den tiden då man i stället för jernvägar oftast måste hålla sig till ”kärlekens vingar”, när man ville förflytta sig från den ena landsändan till den andra fans det någorstädes en viss liten herre, vi vilja kalla honom asessor P., hvilken var så rädd för att åka att han ansåg sig som ”dödsens kattunge” hvarje gång han besteg en vagn; nota bene: om der fans häst för.
Men nöden har ingen lag och en mans mod kan trotsa de rysligaste faror, så tänkte asessorn då han begaf sig på långresa från Kristianstad till Engelholm och det med gästgifvareskjuts till på köpet.
Vår asessor hade ett litet naturfel, ett obehagligt litet naturfel, hvilket tilltager i oroväckande grad vid hvarje häftigare sinnesrörelse: han stammade.
Under det han vid ett hästombyte satt och vederqvickte sina själs- och kroppskrafter med ett glas vin, kom en bekant in på gården och såg genom fönstret den lille asessorn.
Det var en spjufver och då han gick förbi det väntande equipaget sade han åt skjutsbonden:
”Hör du, jag känner herrn som skall åka med dig, han är rik som ett troll men vill köra som en galning, om du därför vill förtjena bra med drickspengar skall du bara köra af tusan dj--a.”
Skjutsbonden menade att kom det icke an på annat vore det ingen nöd och knappt hade asessorn satt sig i vagnen för än den rullade af i dånande fart och ut åt landsvägen så att dammet yrde.
Den stackars asessorn hissnade, så att andan ville förgå honom, och trodde sin sista stund vara nära.
”Kö - kö - kö - kör – – – !” stammade han med ångestsvetten på pannan, men afbröts af ”tagelhurrans” i hans och hästarnes öron så fruktansvärda hvin.
Förlamad af skräck teg han en stund, men då han hemtat sig något började han åter:
”Kö - kö - kö - kör – – – !” men man susade i det samma utföre en backe så att buskar och träd tycktes ila förbi som rasande; asessorns mun drog sig i spasmodiska ryckningar än mot ena örat än mot andra, men något ord kunde han ej få fram.
Han tillslöt ögonen och beredde sig på sitt sista, ville dock först våga en yttersta ansträngning för att rädda lifvet, hvarföre han ropade af full hals:
”Kö - kö - kö - kö – kör inte så fort!” men då låg han i diket.
Sångaren Arnoldsson var en gång vid ett besök i Lund inbjuden till en studentsexa, här vankades sång och bland andra uppträdde en särdeles egenkär dilettant med ett par solonummer, en af hans lifligaste beundrare frågade konstnären hur han fann sången, Arnoldsson svarade:
”Jo sången är anspråkslös, skulle gladt mig om jag kunnat säga det samma om sångaren.”62
Innan jag berättar min historiett får jag påminna om att prinsar kunna taga sig små älskvärda friheter hvilka skulle stämplas som blott okynne hos andra dödlige.
På den tid då detta kanske i ännu högre grad var fallet än nu hände sig att en munk hade fått i uppdrag att predika för ett litet hof, begåfvadt med många prinsar, af hvilka åtminstone icke alla voro af det andäktiga slaget.
En af dem hade fått sin plats vid foten af predikstolen och hans ogudaktiga ögon vandrade omkring bland menigheten sökande hvem de uppsluka månde, de fingo emellertid icke tag i något och vandrade derföre tillbaka till predikstolen igen, af hvilken de icke kunde se mera än foten.
Jo, der fans verkligen äfven någonting annat, någonting som i all sin obetydlighet intresserade prinsen ofantligt: en liten repända som ibland tittade ned genom ett hål i predikstolens golf då den gestikulerande patern i sitt nit hukade sig ned som ett lurande rofdjur, men som blixtsnabbt drogs upp igen då [han] rätade ut sig [och] med en bitande sanning kastade sig öfver åhörarne.