Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det borde visserligen vara tillräckligt att häruti förena sig med Friherre Anckarsvärd, som, efter mitt begrepp, med en så riktig militairisk blick genomskådat detta mililairiska irrbloss; men jag måste utbedja mig, att få tillägga några ord rörande det förstnämda, eller det så kallade Centralförsvaret, denna höglärda benämning, som jag nästan ingenstädes finner vara använd, såsom här till ett helt rike, utan endast lokalt till det landskap eller den provins, hvaruti arméen står och skall agera emot fienden.
Det blifver en märkelig skilnad i resultat, emellan att vilja använda detta försvar till förra eller senare fallet.
I det senare, nemligen, då fråga är om en provins, lemnäs endast en liten landsträcka i fiendens händer, och som, efter en enda vun - 7Q Den 2 M a r s f. m. nen batalj, vore återtagen, I förra fallet deremot, och i synnerhet det här ifrågavarande, lemnäs flere och de bördigaste provinser i fiendens våld, hvilka kunna kosta oss io vunna bataljer för att åter-eröfra, och som säkerligen lemnades oss, härjade och utplundrade till den grad, att det fördrades flere sekler, innan de kunde åter re* pa sig; ty sådant sker icke så lätt i Sverige efter ett dylikt krig.
Det är för mig obe-' gripligt, hvarföre man vill börja med ett så kalladt RiksCentralFörsvar, föregifvande det man bör locka fienden djupt in i landet till de folkrikaste provinserna, förmodi ligen i den afsigt att förlänga hans Operai tionslinie och förstöra honom genom insurrection, Emot detta försvars-sätt, som skull le blifva det mest härjande för landet, efter hvad jag nyss förut har nämnt, förete sig a:ne svåra omständigheter.
Den första är att, genom Stockholms intagande, fiendens operationslinie blifver ansenligen förkortad och kan derefter nästan anses utgå derifrån; den andra är att Sverige, i anseende till sin ofantliga vidd, icke är något land, sorn med fördel kan insurgeras.
De länder, som kunna föra ett sådant krig, måste vara öfverallt starkt couperade, detta ära vi till en del, de mäste äga mycket folk på en liten yta samt tillgång på föda åt Gerillorna; ty dessa kunna icke endast och alltid lefva af rof.
Dessa förmåner hafva vi icke.
Svårligen lärer man, Den a Mars f. m. 7i till fördel för det här såkallade CentralFörsvaret, kunna citera Rom, Ryssland och Spanien.
Hvad det första angår, så var det visserligen icke ett upgjordt CentralFörsvars-system, som besegrade Hannibal; det var rätt och slätt oförsigtigheten af honom, att, med en obetydlig armee, våga sig för långt på operationslinien; men framför allt afunden, som nekade honom alla förstärkningar.
Hvad åter Ryssland beträffar, hade det troligen, med sitt förträffliga RiksCentralFörsvar, varit ohjelpligen förloradt, i fall Franska arme'ens stora härförare behagat gå något mera regelmessigt tillväga, och icke så långt aflägsnat sig, utan att försäkra sin operationslinie med magaziner, samt något långsammare, men mycket säkrare framträngt till Moskow; hade med samma iakttaganden en stark armée dirigerats på Petersburg, och framför allt campagnen börjats en månad tidigare, så vet jag icke om jag vågar tro, att denna kollossala makt nu existerat.
I Spanien torde förmodligen ingen CentralFörsvarsplan kommit i fråga; kriget började der genom insurrection både i midten och vid gränsorna på en gång; detta kan således icke citeras såsom exempel för CentralFörsvarets användbarhet.
Då man blifver slagen vid gränsen och nödsakad draga sig inåt landet, upstår, i alla land och vid alla sådana krig, ett naturligt, hvad man här behagar kalla Centralförsvar; men annat är Den 2 Mars f. m. att bygga ett rikes primitiva försvar, helt och hållet deruppå; och annat är, att taga det sorn sista ressoursen och såsom en naturlig följd af en tvungen reträtt.
Jag medgifver, att vi böra äga en fästning inne i landet; med alldeles icke der Vanäs ligger, utan snarare der jag vågat föreslå den, Det blifver en betydlig skillnad i ett försvar, som grundar sig på denna RepliFästning och ett Centralförsvar, med Vanäs till stödjepunkt.
Det, efter mitt begrepp, i många delar militairiskt riktiga och förtjenstfull, i de åsigter Herr Friherre
Anckarsvärd meddelat angående fäderneslandets försvar, berättigar honom till vår erkänsla; och, ehuru jag icke, hvad Flottan angår, delar lika åsigter med Friherren, kan jag likväl icke annat än, för min del, göra en skyldig rättvisa åt honom, som bringat å bane detta ämne, säkert det vigtigaste, som under denna Riksdag blifvit ett föremål för Representanternas öfverläggningar.
Slutligen kan jag icke undgå att till stor del förena mig i hvad Herr Lefren yttrat i slutet af sitt anförande.
Lika med honom tror jag, att vi icke för mycket böra insöfva oss i drömmar om en evig fred.
Jag fruktar att upvaknandet kunde, i det fallet, blifva förskräckligt, och när kanonerna dundra, torde det blifva för sent att Den 2 Mars f. m. rätta sin villfarelse.
Nej, sökom under fredens lugn att dana våra arméer; gifvom disciplin och den Militairiska andan hela sin kraft.
Må en Regering aldrig glömma, att, till högre Militairvärdigheter, icke befordra andra än förtjenstfulla och skickliga militairer; ty, Mine Herrar, om ett land äger Härar af millioner och fästning vid fästning, men saknar bepröfvade anförare för båda delarne, skola arméerna springa och fästningarna kapitulera; ett sådant land skulle således se sina oerhörda ansträngningar icke tjena till dess fiendes motande, i brist på skickliga anförare.
Det är derföre af högsta vigt att göra allt för att äga sådana.
Endast i dem finnes en säker borgen för landets försvar; ty hopar ensamt uträtta intet.
Låtom oss derföre ihågkomma att, bland våra samtida och efterkommande, genom exempel, tagna af våra fordna stora Konungar och våra förfäder, sprida den hjelteanda, som fordom utgjort denna nations helgedom, och hvilken var fröet till de bragder våra förfäder ådagalade vid Leipzig, under Gustaf II Adolf, vid Narva, under Carl Xllrte; och till sjös under en Horn, en Wrangel, med flere.
Ja, Mine Herrar, tappre och väl disciplinerade arméer, med goda anförare, utgöra det säkraste försvaret.
Då fästningar kunna intagas, då allt materielt, hvad konsten lemnar åt krigsyrket, kan tillintetgöras, då, i fall den finnes, står likväl, såsom ett sä - 74 Den 2 Mars f. m. kert räddningsmedel, en tapper ai mee med ett utmärkt befäl.
Grefve Brahe} Magnus:
Herr Montgommeries yttranden rörande försvarsverket hafva visserligen föranledt åtskilliga anmärkningar å min sida; men som jag insåg att endast tidsförlust skulle blifva en följd af, dylike discussioner för det närvarande, liar jag trott mig böra upskjuta dermed, tills denna fråga uti ett helt återkommer ifrån vederbörande Utskott, då roan får se, hvad afseende detsamma fästat så väl dervid, som vid allt öfrigt, som uti delta vigtiga ämne blifvit yttradt.
Jag anhåller att då äfven få framställa några anmärkningar, föranledde af den försvarsplan Herr von Vegesack nu framlemnat åt Ridderskapet och Adeln.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att plenum lomme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Herr Nordenskjöld, Otto Gustaf:
Jag har upstigit för att vördsamt anhålla, att en stund få uptaga Ridderskapets och Adelns upmärksamhet, ej så directe i hänseende till det anförande, som nu är föredragit till remittering, utan i anledning af hvad jag funnit i en tryckt skrift, som bär Grefve von Plåtens namn.
Jag har hittills ej an - Den 2 Mars f. m, 75 sett clet vara mig fiilständigt att göra det, emedan skriften ej varit öfverlämnad till något
Stånd, utan endast till allmänheten, för att, såsom Herr Grefven säger, leda dess opinion till det rätta; men nu är den på visst sätt här föremål för granskning derigenom, att Herr Montgommerie i en not appellerar till den, och visar, att han der-» ifrån hemtat sina upgifter.
Jag tror således, att jag äger rätt att tala i detta hänseende och bör det så mycket häldre, som man redan, (jag tror på svaga grunder) vill anse att, när en man som Grefve von Platen, hvilken är en af Regeringens Ledamöter, och sjelf så nära Thronen, yttrar sådane tankar, som ingripa i allt hvad, hitintills varit gällande hos oss, vill man tro, att de äro delade af Regeringens Ledamöter; och då vore jag obehörig att tala i ämnet, emedan den stora Flottans död i sådant fall vore besluten; men lyckligtvis är jag öfvertygad om motsatsen och tror, att det endast är ett kraftfullt försök, att leda allmänna opinionen till det rätta, hälst Herr Grefven säger i början af sin bok: ”Hvarje försök att utreda och utveck”la detta ämne är derföre en pligt; hvar”je försök att missleda det allmänna om* "dömet ett brott.”
Här är pligten således äfven för mig gifven; ehuru jag ej vågar tilltro mig att leda opinionen till min öfvertygelse om det rätta, men endast för att emellan olika åsigter öfverlemna till opi - ?6
Den 2 Mars f. ra. nionen, att rätta sig sjelf.
Grefven anför vidare en af det republicanska Amerikas mäst ansedde Författares ord:
"På allmän"na öfvertygelsen hvilar kraften, men på J’sanningen bör den allmänna öfverty gelsen "hvila; och den medborgare, som med vett "och vilja eller genom omogen eftertanka "sprider villfarelser öfver ett ämne, och "framställer detsamma i en falsk dager, "gör sig skyldig till att hafva undergräft "de grundvalar, på hvilka dess Fosterlands "styrka hvilar"
Detta är så vackra reglor, att, om ej Motionstiden vore förbi, skulle jag göra den Motion, att de med gyldene bokstäfver måtte anslås i alla Ståndens samlingssalar.
Jag har hittills aldrig brutit emot dessa reglor, och vågar hoppas, att ej hädanefter göra det, och således ej eller nu.
— Det ifrågavarande arbetet omfattar det centrala försvaret, men jag vill ej utlåta mig deröfver, emedan jag ej är nog förmäten, att tro mig dertill äga skicklighet.
Det är blott tre reflectioner jag utbeder mig få framställa.
Det har något motbjudande för mig, att efter ett kort ej alfvarligt försvar lemna vissa regioner, exempelvis hufvudstadens, den Norra eller Södra, att plundras och ödeläggas af fienden.
Ett centralt krig hlir ju ett ödeläggelsekrig?
Man borde fast häldre upskatta förlusterne dervid i värde, för att se, om det ej vore bättre, att under freden^ lugn gripa sig an så nära, att man kunde äga Den i Mars f. m. 77 hopp, att med framgång slåss på peripherien.
Kanske är detta lättare än man tror, och om vi i våra hittills förda mindre lyckliga krig haft fadrens politiska synder att afbetala, så är den tankan mig kär, att en öfvergångsperiod inträffat med åren i8i3 och i4, och att vi hädanefter med ett af vår Konung väl ordnadt försvar kunna hoppas mera välsignelse, eller om man så vill, mera tour i de krig Sverige nödgas företaga.
Den andra reflectionen jag vågar göra är, att det för mig är motbjudande, att antyda en uplösning af vår Indelta aimee, för att fota vårt försvar på en allmän Beväring, som ej kan blifva af den egenskap, att den kan motstå veteraner.
Vår Indelta Armee är inbiten, nej den är inrostad i våra häfder, våra känslor och vanor.
Man bortslipar ej rosten, utan att till en del bortslipa det järn, som fordras till vårt försvar; det vill med andra ord säga, man gör ej stora förändringar med Indelningsverket utan stor skada för Fäderneslandet.
Den tredje reflectionen är, att jag, åtminstone för min del, ej kan se, hvad Götha Canal har för nytta med sig i miiitairiskt afseende, på annat sätt, än som en i vissa hänseenden god militairväg.
Den blef dock skadlig, om opinionen fästade sig vid den som försvar.
Den blef än skadligare, om den skulle föranleda, att man omstöpte hela vårt 78 Den 2 Mars f. m. sjöförsvar i Canalform.
Öm det i sådant fall blef min olyckliga lott, att nödgas retirera undan en fiende, skulle jag hos mill Konung enträget bönfalla, att få retirera åt hvad annat håll som hälst annorstädes; att få slåss Och do utanför canalen; men ej retirera in i den.
Det skulle ju då kunna hända, att om fienden sprängde några slussportar på östra och vestra sidan, den flotta, som ingått i canalen, ej mera kunde komma ut, utan endast blefve qvarlig» gande, såsom en prydnad för canalen, och våra insjöar, just likasom det Holländska Linieskeppet, som en gång bygdes inom en canal, men fanns för stort för portarne, hvilka det blef för dyrt att ombygga, och skeppet blef en prydnad för Canalen, men tillika ett stort och prydligt monument på det menskliga oförutseendet.
Då jag nu ingår i det egentliga sjöämnet, sker det likväl med ett visst misstroende till mig sjelf.
Väl finner jag, att äfven jag för snart 4o år sedan för första gången besteg ett 74 kanon-skepps kol; jag har sedermera fortfarit i mitt yrke, utan mellankommande afskedstagande, och utan andra egentliga sysselsättningar; Chapmans läror hafva icke heller för mig Varit obekante; jag har bjudit till att följa min tid, och jag känner med mig sjelf, alt jag som praktisk sjöman hör sälta mig i bredd med våra nu i tjenst varande sjömän; men likväl har jag ejden stora praktiska erfarenhet, som fordras, då Den a Mars f. m. 79 det är fråga om att förstöra ett af Rikets hufvudvapen, och sätta hela tilliten till ett annat.
Dock finnes det enman i Sverige, som jag tror äga tillräcklig erfarenhet i detta afseende, nemligen den 82 års gamle Vice Amiralen Baron Nordenskjöld, som former än 70 år sedan ingick i sjotjensten, som har tjenat med Distinction hos utländning* gen, och under det treåriga kriget med Ryssland i visst afseende ägde mycket inflytande på flottans styrelse; emedan han var dess Flagg-Capitain.
Han har således kunnat se och jämföra de håda SjÖvapnens förhållande inbördes, och emot en fiende, och bör derföre kunna sluta till, huruvida vi behöfva hägge flottorne, eller kunna trygga oss till blott den ena.
Jag vet, att han ej vågar utdöma det stora sjöförsvaret, emedan han är öfvertygad om, att Konung och Fädernesland behöfva det för möjligheten att ej mindre bibehålla fred, än ock kunna göra försvars eller anfallskrig; utan att han likväl derföre vill fördömma det lilla vapnet, som endast är en mindre, men nödvändig, del af ett stort helt.
Den man, om hvilken jag nu talar, förde flottan ett af de flere åren, då Danska och Svenska flottorne voro förenade, för att sätta sina respectjva Nationer och Flaggor i ägtning, just då Grefve von Platen var Chef på ett Linieskepp; och det 8o Den 2 Mars f. ni. ansågs på den tiden såsom ett stort och vackert politiskt drag, att tvänne till hvarandra gränsande smärre magtef förenade sina Ilottor med hvarandra, och verkligen i flere år njöto lugn och agtning.
Det visar äfven, och hade ej bordt förbises, att en flotta ej allenast är behöflig i krig, utan äfven i fred, ty för en coalisation, som denna, hade ej canon-jollar gjort tillfyllest.
Man torde vilja förebrå mig, att, under det jag försvarar det stora vapnet, jag skulle bittert klandra och anse det lilla icke behöfvas.
Jag kan lyckligtvis försvara mig emot en sådan tanka, och jag gör det så mycket häldre, som Grefve von Plåtens bok antyder stora förbättringar, hvilka skett inom det lilla vapnet, och dem andre sagt vara så stora, att vapnets första uphofsman ej vågat ana dem.
Jag anhåller att få upläsa tvänne bref från mig af 1819 och 1822 till Förvaltningen af Sjöärenderna.
Det första af 1819 lyder sålunda:
"Vid öppna canonslupars utrustning till sjöexpedition, kan det ej undgå att synas, huru förmonligt det skulle vara, om hvarje slup kunde rymma 14 dagars eller 3:ne veckors proviant, och sjelf om bord förrätta kokningen för sin besättning, ,t/ Det hela och dess delar skulle derigenom vara mycket rörlige, och nuvarande kokslupar antingen aldeles försvinna, till stor besparing i kostnad, eller för den del
Den 2 Mars f. m. 81 del kokbåtar, som ännu existera och förtjena Underhäll, förvandlas till Proviantfartyg, och således rymma mycket mer än nu, då kokattirnillen och veden uptaga ett stort rum å fartyget.
De här varande kanonslupar böra med säkerhet kunna rymma if dagars proviant och mera, hälst om sluparne erhålla jerntåg, som uptaga mindre rum och i alla händelser för dem böra antagas.
VarfsAmiralsEmbetet öfversänder derföre en ritning på en gjuten jern-cabyss, härstädes öfverlämnad af Norrske Kapten Lous, och lika den Danskar och Norrmän alltid nyttjat pä sine slupar till kokbåtars undvikande — med den anhållan, att en dylik mätte hos Directeur Owen gjutas och till tjenlighet proberas; och kan det ej gerna betvijlas, att profvet för de slupar åtminstone, som här repareras, bör slå lyckligt ut.
Skulle jag tillåtas framkasta en tanka till Skärgårds-försvarets förenkling, så vore det den, att hvarje öppen slup skulle åtföljas af minst s:ne Kanonjollar, hvars mindre besättning spisades på den stora slupe?i.
Deras rörelser kunde väl derföre någon gäng vid affairer företagas serskilt, men man släpade ej den mängd onödige och hindrande fartyg med sig, som nu blir af en oundviklig nödvändighet.
Canonjollen kunde äfven lättare antingen proviantera ved, vatten eller provianten från proviantfartyget, och således agera en slags i5 H. 6 82 Den 2 Mars f. m. barquass.
För ett kommande krig blir det må hända högst nödigt, att alla de smärre roddfartyg äro till strid armerade, och de andre tillhörigheter , som proviant- sjukoch ammunitions-båtar sammanfogas till så få, som möjligt, och drifvas med ångkraft.”
Det andra brefvet af 1822, som vari följd af de försök, hvilka blifvit gjorde att ro med hjul på sidorna, lyder sålunda: ”Men om denna del af försöket har misslyckats, sä har deremot den andra så mycket fullkomligare lyckats, dä det nu är utrönt, att dessa canonslupar kunna för 60 mans besättning rymma minst en månads kokprovision, koka om bord och väl bärja sin besättning, utan att tälta i land, och härigenom skall vapnet påtagligen vinna i rörlighet, och Staten bespara byggnad, utrustning och underhåll af alla kokslupar.
Canonsluparne böra då inredas med de förändringar, som, nu utrönte, kunna tjena till gagn, och i öfrigt så utrustas, sorn Bruna Björn, Qnachineriet undantaget^, så för officerare som besättning, och skall, om sä anbefalles, ritning på denna inredning blifva upsänd, till närmare uplysning i ett ämne, altid af stor vigt, då man med minsta penninge-upoff ,ringar vill komma till de största resultater.”
Då jag således redan före förra Riksdagen, innan ännu vapnen voro sammanslagne, ansåg mig böra fästa mig dervid, synes det påtagligt, att jag nu ej kan anse, att det är mindre nödigt.
Jag < Den 2 Mars f. ra. 83 liar velat säga detta, på det man icke må tro, att då jag talar för det stora Vapnet, jag har tankarne stämda mot det lilla — att man dä ej vidare reflecterade på dessa ideer, vill jag ingalunda påstå härledde sig deraf, att de kommo från en officerare, som ansågs icke så directe tillhöra vapnet; men det är lyckligt, att man liu änteligen hörjat alfvarligen befatta sig med ämnet; och här träffar det gamla Svenska ordspråket in:
Bättre sent, än aldrig.
Det andra, som de af mig uplästa bref visa, är att jag redan för 10 år sedan kom till det resultat, som Grefve von Platen nu omtalar, att nemligen jag klart insåg hela vigten af en Skärgårdsflotta, sammansatt af Canonslupar, jollar och ångfartyg, men jag vågade ej gå så långt, som att tillstyrka ångfartygs byggande.
Desse borde
Väl ej endast vara ämnade att framro de öfrige, de borde vara armerade; men i detta afseende är ännu allt så obestämdt och man vet ännu så litet, hvart man skall komma i den vägen, att de förslag, som deruppå byggas, äro lika luftiga, som den ånga, hvilken upstiger utur åugkillarne.
Hvarthän man kan komma, är ännu ej kändt, och man kan ej omtala, hvad man ej kan egentligen känna.
Grefve von Platen har delat den stora flottans historia i tvänne delar, perioden före Skärgårdsflottans upkomst, och den som sedan förflutit.
Det 6* 84 Den 2 Mars f. m. heter i boken: ”Förr kunde
Rikets kuster ej fredas för plundringar och härjningar.
Jo derföre att Sverige ej hade någon Skärgårdsflotta.
Likväl tror jag ej mera än en betydlig period hafva funnits, då de blifvit härjade.
Men man kan ej påföra det såsom ett fel hos den stora flotta, som vid Carl XII:s död var overksam.
Den var då så betydligt stor, att den ganska val kunnat mäta sig med fiendens, om endast Riket hade haft medel att sätta den i rörelse.
Men Riket, uttömdt efter ett långt olyckligt krig, kunde det icke, och hade troligen af samma orsak ej heller kunnat sätta en mindre flotta i stridbart skick.
En annan sak tillkommer här äfven.
Man påstår nemligen, att Hofvet hade sina biafsigter, och man lät kusterne härjas för att vinna dem.
Vid intet annat tillfälle vet jag, att våra kuster blifvit särdeles härjade, om ej då Konung Gustaf den I nödgades säga till sina Ständer, att Sveriges flotta endast består af skäijebåtar och annat prackeri, af hvilka hvarken tröst eller värn är att förvänta.
Vår flotta blef visserligen ofta slagen, men den slog äfven fiendens; tiden lopp undan, de krigandes kassor och stridslystnad uttömdes, och jVationen feck en fred, som den ej hade fått, om vi ej haft flotta.
Då Skärgårdsflottan åter blef inrättad, talar Grefve von Platen om den stora flottan på följande sätt: ”När Sveriges Linieflotta 1788 var bloquerad i Svea - Den 2 Mars f. m. 95 borg, 178g genom sjukdomar overksam, /790 bloquerad i Viborg, samt äret 1808 åter föga synlig, i följd af härjande farsoter och den allmänna oredan, så blefvo, oagtadt förmuren Finland i sednaste fallet åtminstone till större delen var borta, dock Svenska kusterne aldrig härjade.
Hvad var orsaken?
Hvad var orsaken, att den tappre Puke kunde 180g, för sin del, så mästerligt utföra expeditionen till Norrbotten, och trygg lemna sjelfva Hufvudstaden i ryggen på sig, nästan i åsynen af en betydlig Rysk Sjöstyrka posterad vid Äland?
Och då var likväl hela Finland borta.
V Jo! orsaken till allt detta var, att Sverige ägde en Skärgårdsflotta.
Jag hemställer till Ridderskapet och Adeln samt nationens opinion, om man efter Svenska ordböcker kan framställa meningar, hvilka mera hånligt omtala detta vapen, som man synes ha för afsigt att först förstöra i opinionen, för att sedan alldeles förintas.
Min känsla stöter det; jag är upfödd i detta vapen, jag har frejdade föregångare, som dödt; kamrater som än lefva att försvara, och jag regretterar att jag ej har talanger att göra det, som de förtjena.
Må Ridderskapet och Adeln emedlertid tillåta mig att genomgå den gjorde framställningen.
1788 bloquerädes Stora Flottan i Sveaborg.
Den 86 Den 2 Mars f. m. hlef verkeligen bloquerad efter att hafva slagits med en öfverlägsen fiende.
Som bloquerad hindrade den Ryska flottan, att kasta sig på Svenska kusten, der ingen Skärgårdsflotta fanns till skydd; fienden vågade ej lemna stora flottan bakom sig.
Tag bort flottan i Sveaborg, och man må dömma, huru Sveriges kuster kunnat fredas, iy8g genom sjukdomar overksam, Det är orätt, 1789 gick den ut fram emot sommaren, och gaf bataille åt en öfverlägsen fiende, sora drog sig undan åt
Finska viken med äfven frö till sjukdom ombord.
Vid tillfällen sora dessa, tilltror man sin fiende mer än den kanske förtjenar, och Ryska flottan villa ej stadna på en kust, der den kunde mötas, eller blifva innesluten.
Således gjorde flottan nytta äfven i sitt sjukliga tillstånd, , iygOj säger Herr Grefven, bloqueråd i kriborg.
Hvarföre blefvo Svenska kuster ne dock aldrig Jiärjade?
Jo! för det Sverige hade en Skärgårdsflotta, Det är obehagligt, alt Herr Grefven bortglömt, att Skärgårdsflottan just på samma ställe och lika länge der var bloquerad; huru kan man då säga, att kusterne skyddades derföre att vi hade en Skärgårdsflotta?
man borde ej hafva glömt, att den Stora flottan hade haft flere batailler med fienden, och att den agerade med framgång, då ordres ankommo till den att gå in till Viborg, emot flere gr färne sjömäns råd; men man fann angeläget att ovilkorligen inkalla den Stora Den 2 Mars f. m. 87 flottan, för att kunna hjelpa ut den lilla.
Bevisar icke detta fast häldre, att äfven håda flottorna, såsom bloquerade, ännu kunna tjena fäderneslandet, ty fienden vågade ej under tiden kasta sig på Sveriges kuster, emedan det kunnat hända, att flottan hade trängt ut, och anfallit med öfverlägsenhet en sådan detachering.
Just detta år passerade dessutom händelser, som kanske tydligen ådagalägga, att man ej kan förtro sig till blott ett af sjövapnen.
Jag vill ej här omtala dem, emedan de möjligen skulle tillskrifvas bitterheten, då jag, långt från att vilja afkläda någon den förtjenst han kan äga, långt häldre skall skänka min agtning åt den.