Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast att hon sade allt hvad hon hade på hjertat, och med den fullkomligaste hänsynslöshet.
Han hade varit förfärligt upprörd.
En gång hade han velat gå hem och resa med ens, ty det kunde ändå aldrig bli godt igen, han skulle aldrig få makt med de onda andar han sjelf besvurit fram, men hon hade befalt honom att stanna; först skulle de tala ut allt hvad de hade att säga å båda sidor.
Ingen feghet och ingen halfhet, hade de nu börjat, så skulle de gå till grunden.
Sedan kunde det komma hvad det ville.
Hon hade utan skymt af pryderi och nästan med hårdhet hållit ett formligt förhör med honom, och han hade svarat på allt hvad hon ville veta. – ”Jag frågade både när, och med hvem och hur ofta,” sade hon sjelf, ”och jag fick riktigt besked.
Det var likaså godt att veta alltihop.”
”Stackaren, till slut låg han på marken och var alldeles förbi af trötthet,” sade hon en annan gång.
Det var underligt; hela den der betydelsefulla morgonen, då de skulle ha sitt afgörande samtal hörde jag tvärs igenom min stämning och midt under alla mina tankar oupphörligt Beethovens sorgmarsch.
Matti så praktisk och verksam gå fram och tillbaka under kaffedukningen derute, var det som om tårarne skulle stocka sig i min strupe.
De ville qvälja mig.
Åh, hvad jag led!
Sorgmarsch, ja.
– – – Och hans första gåfva till henne var hennes lifs första sorg.
Den första verkligt djupa konflikten, den mellan hennes sedlighetskänsla och hennes sinliga natur.
Hvad verlden den morgonen måtte ha synts henne mörk och usel!
I sitt första fästmansbref till henne skrifver han:
”du ställer kraf på mig genom sjelfva din personlighet, icke genom några moralpredikningar.”
Jag kan icke beskrifva hvilken ödslighet det omigen kom öfver mig, då hon fick detta första bref.
Jag ville ställa mig så helt utanför, att jag icke skulle vilja göra den ringaste fråga.
Hon skulle känna att det icke mer fans ett enda band med hvilket jag ville hålla henne qvar.
Han hade gått – kamraten – nu skulle också hon få gå.
Jag var tacksam för den vänlighet Karl och hon skänkt mig.
Och nu ville jag inte ha mer.
Nu var det bäst att slå bommen igen mellan oss.
Nu kunde jag ändå icke följa dem längre.
Nu skulle jag endast arbeta på att rifva ut tillgifvenheten igen.
Jag ville inte vara feg och klemig.
Men det ligger någonting ofruktbart och ödsligt i att vara så fullständigt ensam.
Det enda som kan trösta mig, det är böcker, ty böcker äro menniskors tankar och menniskors känslor.
Ja, men just som jag gick der och talade kallt förstånd med mig sjelf, så kom hon rent af och gaf mig brefvet att läsa.
Jag blef nästan förskräckt.
Jag sade att jag icke hade ringaste nyfikenhet, att det skulle plåga mig om hon trodde jag påräknade något sådant; ja, att hon icke borde göra det, emedan hon sedan kunde komma att känna det som ett band, d.v.s. en vana.
Endast med förbehåll att hon aldrig skulle känna sig bunden läste jag.
Det var ett trefligt bref.
Men det var icke utan en känsla af skygghet och obehag jag läste.
Jag gaf akt på henne; hon tycktes taga det helt naturligt.
Det var också ett bref som jag gerna kunde läsa.
Men jag trodde att hon skulle vara jalouse om det.
Den qvällen kom hon in till mig sedan jag lagt mig.
Det var i halfskymning.
Hon låg på knä vid sängen, smekte och kysste mig, lutande sitt hufvud mot mitt bröst med ett slags förälskad innerlighet.
Nu behöfver hon mig bättre än någonsin, sade hon.
Ja, jag känner att hon har rätt – tillsvidare.
Och det skall förmedla öfvergången för mig sjelf.
Jag skall veta att finna en eller annan ersättning under tiden.
Hon kände i luften att om hon nu icke kunde hålla mig qvar, så var det jag som skulle gå min väg.
Följande dag var en Söndag.
Jag skref då mitt långa bref till Hellen Lindgren, hvilket aldrig blef afsändt.
Det talar om min saknad af att icke ha något egentligt öfver- och underordnadt i mitt förhållande till menniskorna, min stämning vid Mattis förlofning etc.
Hon blef ledsen och när jag erbjöd mig att icke afsända brefvet, upptog hon förslaget med stor belåtenhet.
Lindgren skulle få det intrycket att ingen håller af mig, sade hon.
Karl hade talat om att hans behof af könsumgänge plågar honom till den grad, och det är honom så vidrigt att gå till dessa köpta damer, att han brukar taga in något för att motverka detta sitt behof.
Matti tillade med förtrytelse:
Gustaf tycker att han är dum som går och tar in beständigt, han borde bara basa åstad.
Karl hade sagt åt henne att den första stämningen med dess oro och tvifvel nog skulle komma igen många gånger.
”Men gå bara till lille mor med det.”
Det lät allt bra rart och förtroendefullt det der!
På Ida Lundegårds födelsedag hade hon bref från Axel.404 Till mig fans det icke så mycket som en helsning eller ett ord.
Och bara på kif ville hon inte säga mig hvad han skref, om han har det illa eller väl.
Det enda hon sade var att detta bref var ovanligt långt till att vara från honom.
Och en gång har hon låtit undfalla sig ett ord som om jag skulle ha hängt efter honom och härigenom tråkat ut honom.
Den ena säger att jag hänger efter, den andre att jag är inställsam!
Hå – jag skakar min knutna hand emot er.
Skulle jag kanske låta mig tryckas till jorden af er lilla öfverlägsenhet!
Jag saknar sjelfkänsla?
Hå, vi få väl se!
När vi voro i Sätofta med Ola Hansson och Kruses talade
Ola om att Axel nu läst Fra Kristianiabohémen och att han är alldeles förtjust i den.
Han hade en natt suttit och talat med Georg Brandes ända till klockan två om den, och slutligen hade han lyckats omvända också honom.
Ivar Berendsen beundrar Lundegård alldeles förskräckligt.
”De skal se at det vil blive noget af ham med tiden,” hade han sagt till Hilda.
Ola Hansson [och jag] gingo en stund och pratade.
Vi kommo att tala om det lumpna i att Gjellerup nu, för det han skiljer sig från Brandes, icke vill erkänna den stora betydelse denne haft för hans hela utveckling.
”Om än Lundegård och jag komma att stå som motståndare i det offentliga, skall detta dock aldrig hindra mig från att se och erkänna hvilket stort inflytande han haft på min utveckling,” sade jag, ”ty det har han haft.”
”Och vice versa.”
”Det tror jag knappt.”
”Jo, det är alldeles säkert.”
”Åtminstone kan jag icke märka det.”405
Härom dagen kom gumman hit in till mig medan jag satt och skref.
Först och främst pratade hon om Karl Geijerstam.
Det var fasligt hvad han såg svag ut, så blek och dålig, – riktigt blaserad.
Jag skrattade. ”Det tror jag inte alls han är.”
Jo minsann, det kunde man nog se, att han lefvat mycket vildt.
Han är så ung och ser ändå så utlefvad ut.
”Ja, för du tror väl att din egen pojke lefvat dygdigare än han!”
Naturligtvis skrattade hennes modersstolthet öfver att jag kunde sätta en jemförelse i fråga.
Hennes var naturligtvis ett helgon i jemförelse med Karl.
”Ja är han det, så lefver han åtminstone inte som han lär.”
”Hvad lär han då?”
”Det samma som Hans Jæger: – ju mera utsväfningar dess bättre, det är lifvets enda innehåll.
Arbete, det är bara lifvets förbannelse.”
”Åh prat!” – inte skulle hennes gosse kunna vara med om någonting sådant.
Men det syns ju tydligt att Karl är alldeles förstörd.
Hvad säger Mathilda om det?”
”Det vet jag inte.
Jag har inte deras förtroende i det fallet.”
Så började hon tala om Axel och mig, om mitt bleka och afmagrade ansigte.
Naturligtvis hade jag magrat af sorg.
Tänk så poetiskt!
Och så frågade hon om jag läser hans korrespondenser?406
Jag läste dem bara af personligt intresse för honom och när det icke fins personligt intresse längre, så läser jag dem inte heller.
Hvarför det inte längre fans personligt intresse?
Derför att jag aldrig kan bry mig om menniskor längre än de fråga efter mig.
Men det var ändå märkvärdigt, att jag kunde säga så; jag, som förr höjt Axel till skyarne!
Nej, det var inte alls märkvärdigt och innebar icke det ringaste klander emot honom.
Och jag värderar honom lika högt nu som jag någonsin gjort.
Det var konstigt, när jag ändå säger att jag inte bryr mig om honom.
Jo, på sätt och vis gör jag det ännu.
Om han gåfve något lifstecken ifrån sig skulle jag tycka det var roligt samt också besvara det.
Och att träffa honom skall naturligtvis vara mig ett stort nöje, men bref kände jag ingen lust att skrifva.
Det är bara det, att när man ger mig likgiltighet kan jag icke ge annat än likgiltighet igen.
Men det var eget.
Mitt intresse hade ju en gång varit så lifligt.
”Ja – och du är naturligtvis alldeles säker om att det endast fans å min sida, ha, ha ha!”
Den lilla gumman såg på mig med en undrande blick.
”Du är besynnerlig,” sade hon ogillande.
”Hm.”
Nå men det tyckte hon åtminstone hon kunde vara så säker på, att jag saknar hans (jag höll på att skrifva dina) bref alldeles förfärligt.
På det svarade jag icke och så försökte jag att inte skratta.
”Naturligtvis tror du att jag varit kär i honom eller att jag är det ännu.”
Nåja, det ville hon inte neka, och min afmagring nu – – –
Återigen en förtviflad kamp mot skrattet.
Denna romantik är ett värdigt motstycke till Meyers.
Gumman höll på att bli ond.
Hon märkte att det hela tog mig, rent komiskt.
”Men du måtte väl veta att alla menniskor säga att du är kär i honom!” utbrast hon förargad.
Ja Gud bevars!
När ”alla menniskor” säga det, så måste man naturligtvis böja sig.
”De få hjertans gerna lof att säga det; det gör mig ingenting.
Så länge bara inte han tror det.
Ty det skulle förarga mig.”
”Nå men tror du inte att han trott” – – – ?
”Nej, det tror jag verkligen inte.
Eller åtminstone har jag hoppats att han inte skulle göra det.”
Det är lustigt; det tycks vara gummans evangelium, att jag både kroppsligen och andligen skall bli till intet sedan han gått bort.
Hon tycker att han växer efter hand som jag krymper ihop.
En annan föreställning, som icke är mindre lustig, men som jag aldrig förr hört henne tala om, det är att jag – numera – aldrig träffar några menniskor och aldrig upplefver något.
Hon kan aldrig begripa hur jag nu kan ha något att skrifva i min skizzbok.
”Nej, nu är det för galet!
Tror du att jag aldrig träffar menniskor, bara derför att jag aldrig går till Thedenierna?”
”Fy, nu är du stygg,” sade gumman, som kände sig träffad.
Jag har alldeles glömt att, i sammanställningen af Karls undergräfda fysik och Mattis sunda, tala om att Karl är nästan blind på ena ögat.
Dess synnerv är otjenstbar.
Men ögat ser alldeles likadant ut som det andra, samma färg och samma lif.
Han höll på att bli alldeles tokig när han märkte det först, gick till doktorn och fick veta hur det var.
Och så har han blodpropp i båda benen, så att det ena måste vara lindadt.
När han var här haltade han ibland ganska märkbart.
– Det är underligt att se hur samvetsgrannt rädd han är att dölja någonting sådant för henne.
Han hade talat om ögat och alltihop då han bröt ut i Sextorp – allt som kunde ge afsmak och vedervilja hade han öst ut öfver henne i en enda dusch.
Jag tycker om honom för det.
Han nämnde det så ofta, han var liksom rädd att hon skulle glömma det och älska honom annorlunda än han är.
Han bad mig om en bindel att linda benet med och han brukade ofta säga:
”så kan jag se, men så kan jag inte se.”
”Vet mamma, att han kan inte se med ena ögat.”407
Snart nog komma Ellens förutsägelser om Anna Whitlocks förhållande till de två unga att gå i fullbordan.
Matti hade redan ett par dagar efter eklateringen bref från henne, – ett bref som gjorde Matti förtjust, derför att det var så vänligt.
– Hur väl jag skönjer hur förhållandet varit mellan henne och Karl.
Denna qvinna var allt för modern och allt för medveten att ställa sig i något kärleksförhållande till honom eller att tänka på giftermål.
Genom en konstlad afhållsamhet har sinligheten hos denna starka natur ändrat form.
Den har icke fått bryta fram genom kroppen, och så har den tagit sitt säte i själen.
Och derför ser den icke ut som sinlighet längre, den har antagit formen af vänskapsbehof.
Men den käns igen på sin omättliga glupskhet.
Den vill i sig liksom insuga den andra menniskovarelsen.
Denna qvinna har – utan att sjelf ega en aning derom – blifvit förvandlad till en vampyr.
Hennes känslor äro uteslutande själsliga, halfva, förskrufvade.
I tre år har hon förtärt denne unge man, sugt must och märg ur honom, men älska honom gör hon icke.
Omisstänksamt lät han sig dragas in om den trollkrets, som hennes källfriska omedelbarhet och djerfva medvetenhet bildat, och tillitsfullt lade han fram för henne sitt själslif att slita och vända uti.
Hon har fråssat deraf som det gafs henne, rykande varmt af ungt blod.
Hon har studerat det med vetgiriga ögon, der det låg utbredt framför henne, skälfvande i smärtsam lidelse.
Och när han nu – trött och uttömd – med de rester hon lemnat qvar söker göra sig lös, nu vill hon icke släppa honom.
Hon vill berherska honom ännu – genom Mathilda.
Det är derför hon skrifver sitt bref, ett bref som skulle vara ett ovärderligt aktstycke om man hade sjelfva grundtexten.
Jag tror dock att jag skall kunna komma ihåg det utan några betydligare omskrifningar.
Tankegången är mig klar och delvis mins jag äfven sjelfva orden.
Hur är det hon säger?
Hon hade så länge och så ifrigt önskat att få se Karl lycklig, men derjemte fruktat att han skulle nödgas slå af på något af de kraf han med sin på en gång fina och rika natur stält på lyckan.
Men hos Mathilda var hon öfvertygad om, att han icke allenast skulle få den ungdomsglädje hon så innerligt önskade honom, utan äfven det andliga utbyte, som han hade så stort behof av.
Mathilda skulle nog förstå att ”leda och stödja” honom i hans sträfvan samt värna om hans inre lif som endast en sann och verklig kärlek kan det.
Ty Karl är icke allenast en individualitet med möjlighet till den rikaste utveckling för egen del, han har derjemte ett behof att verka för hela menskligheten, samt en förmåga att samlande och ordnande vända sig utåt, hvilken förmåga på det omsorgsfullaste måste skyddas och bevaras, om den skall kunna blifva allt hvad den kan och bör.
”Och jag är viss om – lilla Matti – att du skall ega både vilja och förmåga till allt detta.
– Ja, och så sist var det nu det, att
Mathilda måste lofva henne att, när hon kommer till Stockholm för att helsa på Karl, under hela tiden bo hos Anna Whitlock.
”Du behöfver inte alls vara rädd för detta, ty jag har ett eget litet hem, hvilket icke alls står i samband med skolan och der du således icke behöfver frukta att störas af lektionsbuller.
Detta måste du nu riktigt säkert lofva mig, lilla Matti, – hör du det!”
Jag är säker om att hon tror sig handla af den mest oegennyttiga vänskap när hon skrifver detta och tecknar under sitt bref: ”Karls gamla och din nya vän.”
Redan innan Karl for hade Matti och han talat om att företaga sin bröllopsresa till Norge.
Han hade alltid önskat att komma dit, och så hade Anna så många relationer der.
Så kan hon liksom osynligt följa dem.
Hon släpper efter på linan och låter den hala ut.
Men nog håller hon fast, var säker om det, och hon skall allt veta att draga dem till sig igen.
De äro ingenting annat än marionetter i hennes hand.
Jag hatar henne.
Jag hatar henne som den förskjutne hatar en segrande rival.
Jag hatar henne som en ensam qvinna kan hata den andra.
Jag hatar henne som en förtviflad spelare hatar den som samlat alla trumf på hand.
Jag hatar henne af instinkt!
Dessa ogifta medlemmar af qvinnoligan deruppe sitta som spindlar i sina hål, sträckande ut sina giriga klor efter allt som kommer dem förbi.
De måste ha surrogat.
Gumman sade mig i dag att Axel ändrat adress.
Mig har han icke underrättat, och jag hade ändå bedt honom derom!
Men så är jag också fri från att skicka honom slutet af Fru Marianne.
Jag samlar omsorgsfullt upp hvarje sådan der ny liten kränkning och lägger den till de öfriga.
Ty likgiltigheten eller rättare slöheten vill smyga sig öfver mig.
Jag behöfver stramas upp af en harm.
Det är derför jag så omsorgsfullt blåser under.
Jag tycker att jag bör kunna visa att jag ändå eger en smula sjelfkänsla.
– – – – God natt gamla Ernst.
Vi ska’ allt få oss många goda skratt, sedan vi bli riktigt varma i kläderna.
Hörby d. 5 Sept. 86.
Matti är rest till Helsingborg och nu är jag alldeles ensam.
Det var bra: vi höllo på att förlyfta oss på vår egen tillgifvenhet.
Det var en gång jag skyggt kom fram till den gamle och med mycket låg röst, vänligt, bevekande sade:
”skulle du inte vilja betala tandläkaren för mig?
– Han sade icke mer än ett enda ord: ”Nej!”
Men det var oefterhärmligt.
Det sade allt.
Det var kort, hatfullt, oöfverlagt, förbittradt.
Det sade tydligare än allt annat att vi äro fiender till döddagar; att jag aldrig skall låta lura mig af ett skenbart stillestånd.
Akta dig för att bli liknöjd, Ernst!
Der skall du aldrig finna något förbarmande.
Hur utplundringslusten ligger djupt rotad hos min präktiga gamla Anna!
Hon kan icke se mig öppna någon af mina gömmor, der det ännu fins något qvar, utan att hon börjar med:
”detta skall naturligtvis
Hilma ha när hon blir stor” eller ”detta blir till Hilma när hon skall gifta sig”.
Hon kan inte fördraga den tanken att jag skall få behålla något.
Å ena sidan är det så skrattretande, men å den andra verkar det så ytterst vidrigt att så der hålla på att bli lefvande uppäten.
Karl skref i sitt sista bref till Matti och berättade rätt mycket om sina föräldrar.
Modern var en fattig flicka och hennes mor hade inackordering för studenter.
Det var rätt mycket emot sina föräldrars önskan, som
Karls far gifte sig med henne.
På porträttet ser hon ut att ha varit vacker.
Haddebo heter det gamla Geijerstamska bruket.
Det drefs af ett bolag bestående af Karls farfar samt dennes två söner och en svärson.
Af en händelse upptäckte Karls far att affärerna började gå bakut, och att det skulle sluta med en storartad konkurs, om det så finge fortfara.
Efter en ganska hårdnackad strid förmådde han den gamle att göra upp allting nu; det var bättre att gå tomhändt från allt utan förebråelser, än att gå tomhändt ifrån det efter att ha dragit många andra med sig i olyckan.
Krediten var mycket god och det troddes blindt på det Geijerstamska husets soliditet, så att det hade godt kunnat hangla med några år till.
Karl var då ungefär 8 år gammal, Alla 5 barnen voro födda under familjens glansperiod.
Han mins att han såg sin mor gråta och att han ville trösta henne, men sköterskan förde honom ut.
Han kommer också ihåg att han såg sin far och mor allvarligt samtala under det fadern gick fram och tillbaka på golfvet.
Det var i den stora präktiga sängkammaren med den djupa alkoven.
Den natten hade ingen af dem haft kläderna af.
Det märkvärdiga i detta brände sig fast i barnets minne.
Efter den stunden blef det ett helt annat lefnadssätt på Haddebo.
Det började sparas.
Modern tog tömmarne till hushållet.
Hon är en seg, stark natur.
Hvad kraft sönerna ha är ett arf efter henne, njutningslystnaden och fåfängan är Geijerstammarnes.
Sedan flyttade de till Linköping, der fadern fått en plats med 3000 kr. om året.
– ”3000 om året, och med sådana vanor!” – säger Karl.
Han berömmer sin mor som både en utpräglad karaktär och en hjertegod menniska.
Han säger att han icke skulle ryggat tillbaka för att anförtro henne hvad det vara månde, om det icke vore derför, att hon skulle skrifva alla hans felsteg på räkningen af hans lifstro.
Och detta kan han icke uthärda.
Dertill har denna hans lifstro blifvit honom allt för kär.
Följaktligen undvika de allt sådant.
Hennes känsla för allt menskligt har han icke ett ögonblick betviflat.408
Karl säger att det verkar så ytterst pinsamt på honom, när han hör menniskor uppdraga jemförelser mellan honom och Gustaf. ”I ett anfall af en sådan der forcerad uppriktighet, som en och annan gång kan komma öfver oss kulturmenniskor, frågade mig en person rent ut om jag aldrig känt någon afundsjuka emot Gustaf. Jag kunde med det tryggaste medvetande svara nej.
– Jag kallade det en forcerad uppriktighet, emedan” – och så utvecklar han hur kulturmenniskorna egentligen äro förbehållsamma, men på samma gång kunna vara hemfallna åt de hejdlösaste utbrott af uppriktighet.
Eggeisen till detta tror han är ett slags fåfänga som man känner ofver att ega mod till en sådan uppriktighet.
Men han betraktar det hela som abnormt, – ett slags sjukdomssymptom.
”Och kan du tro,” fortsätter han till Matti, ”att jag har sett sådant och låtit mig ryckas med deraf.”
Förmodligen menade han här särskildt förhållandet till Anna Whitlock, hur han då kunde vända ut och in på sig, låta henne snoka igenom dagböcker och allting.
Det var lustigt med Meijer, hur blind och omisstänksam han var blott han trodde sig vädra en förälskelse.
Att Palmes brukade bjuda honom till middag de dagar han icke åt tillhopa med den der mycket omtalade ”vännen”, det uttydde han helt enkelt så, att lilla fru Palme var förälskad i honom.
Och i stoltheten öfver att ha gjort en eröfring misstänkte han icke ett ögonblick att han var föremål för ett barmhertighetsverk: de trodde icke att han hade penningar nog att kunna äta en ordentlig middag.409
Så var det också med Palmes bror eller systerdotter, som skulle taga lektioner i svenska för honom.
Han trodde sig göra dem en stor tjenst genom att åtaga sig hennes literära uppfostran och hade icke en aning om att dessa lektioner voro en tom förevändning för att få betala honom penningar.
Flickan var naturligtvis liknöjd.
Genast var hon ”lat och sinlig”, naturligtvis förälskad i honom.
Och han beskref för mig hur stor och stark hon var, hur ointelligent, hur hon inte brydde sig om läsningen, utan bara satt och flyttade sig intill honom, hur snål hon var efter beröring – så der alldeles händelsevis. – ”Bara sinlighet – ingenting annat,” förklarade den präktige doktorn, trodde sig se hur hon plågades af sina lustar och hans oemotståndlighet.
– Inte ett rum för misstanken att han tog emot en allmosa!
– Ljufva illusioner!
Han tror att Anna Whitlock äfven var förälskad i honom.
Beviset härför var att hon velat ta hans lilla Fausta som fosterdotter.
Återigen ett välgörenhetsverk upptaget som kärleksbevis.
Han påstod att han icke kunde lemna Fausta utan att gifta sig med Anna, och det ville han icke; han fann henne för karlavulen.
Anna säger om honom att han liknar de italienare, som komma hit upp för att sälja gipsbilder.
Det är någonting förfeladt och sorgbundet hos honom.
Hon säger vidare att han är en medelmåtta, som alltid drömt sig till någonting stort.
Hans hustru beundrade honom gränslöst, för hennes oerfarenhet var han det misskända snillet, den store mannen, den som en gång skulle bryta sig igenom och göra storverk.
Hon höll lifslögnen uppe i honom:
”han hade funnit sin publik.”
Denna hans ”publik” hade ett par stora bruna barnaögon, som så förvånade sågo ut i verlden och aldrig kunde le.
Dessa allvarliga ögon har Fausta ärft. À propos Fausta, så anförtrodde han mig hviskande, liksom skyggt, att trots det slags förälskelse han kan känna för det vackra lilla barnet, så önskar han bara ett: att hon vore död, så att han slapp att pinas af tanken på att han borde draga försorg om henne. – ”Jag känner ingen faderskärlek,” sade han hastigt, med en snabb misstänksam blick, som vore han rädd att jag skulle förråda honom.
Det är i alla fall skada att jag af mitt pligttrogna samvete hindrades från att anteckna alla våra stämningsfulla märkvärdiga samtal.
Jag skall framdeles söka taga igen något af det försummade.
Jag ville då af hänsyn till det löfte jag gifvit
Meijer icke anteckna det, för den händelse Axel skulle få bläddra i min stora bok.
Mitt eget kan jag ju ha rätt att riskera, men icke andras.
Och om man, när man hör Axel tala, till slut kan bringas att tvifla på hans pålitlighet och förtegenhet, det är sannerligen förlåtligt.410
Jag kommer att tänka på nyårsafton.
Ola Hansson var bjuden till en familj, dit Axel icke fått inbjudning.
Jag frågade Axel så löst, om han hellre ville komma till mig än sitta ensam hemma.
Han sade tvärt nej.
”Det blefve allt för trist att sitta en hel qväll på tu man hand.
– Det sårade mig.
Det var enda tillfället under hela tiden då jag kunde få tala riktigt med honom, och jag hade en oändlig mängd saker att berätta, som för hans egen del kunde varit af intresse, men som jag af försigtighet aldrig kunde vidröra i andra personers närvaro.
Det var enda tillfället då jag kunde varit mig sjelf, enkelt och naturligt.
Och hur trött var jag icke af min roll!
Af denna stockholmskomedi, som slog mig igenom i sällskapslifvet.
– Det gjorde mig så hjerteondt att han den gången skulle sparka bort mig.
Skulle då också han inbilla sig att jag var förälskad?
Hade jag icke nog af den andre narren!