Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru det i allmänhet torde få antagas, att, antingen den ena eller den andra af dessa grunder för utgörande af fastighetsegarcs å landet tillskott till fattigvården bestämmes, en så jemn och rättvis beskattning svårligen lärer kunna åstadkommas, att beloppet af hvarje fastighets-egares tillskott alltid må anses fullkomligen motsvara dess förmåga att bidragen utgöra, hafva Utskotten likväl, i valet af den ena eller andra bestämmelsen, icke tvekat att gifva företräde åt den af bemälde kommitterade antagne beräkningsgrund, eller det fastigheten åsatte taxeringsvärdet, förnämligast af den orsak, att, till följd af detta värdes föränderlighet, en höjning eller minskning deruti, der sadant skulle pröfvas nödigt, lätteligen kan åstadkommas, samt, i följd deraf, ett möjligen inträffadt missförhållande såmedelst jernnäs och rättas.
Då i öfrigt, efter Utskottens tanka, en likstämmighet i grunden för beräkning af ifrågavarande bidrag, och dem kommunen till folkskole-lärares aflöning utgör, på sätt en motionär äfven anmärkt, torde finnas lämplig, hafva Utskotten, som tillika äro af den åsigt, att det bör vara hvarje fattig— vårdssamhälle tillåtet, att, der medlemmarne derom öfverenskomma, för fattigvårds— tillskottens utgörande bestämma äfven annan grund, än den sistnämnda, i följd 12 Lag- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, N:o 53 häraf tillstyrkt en ändring i förevarande mom. till likhet med hvad stadgan för folk-undervisningen i riket i dylikt fall innehåller.
Hvad serskildt beträffar det af herr friherre Cederström väckta, här ofvananförda förslag, om lego-folks och tjenstehjons bidrag till fattigförsörjningen, om inrättande i hvarje socken eller pastorat af en sparbank, hvarest dessa tillskott skulle insättas och förvaltas, samt om sättet och vilkoren för desammas användande; så, ehuru Utskotten visserligen anse dylika anstalter högst önskliga, samt äfven hålla före, att, om de kunde tillvägabringas, de svåraste bekymren för fattigvården otvifvelaktigt skulle betydligen lättas; tro Utskotten likväl, att ett så vidsträckt bokförings- och liqvidations—bestyr, som häraf skulle blifva en följd, svårligen kan, utan alltför stora afdrag åstadkommas, helst innan kommunal-institutionerna hunnit en vida fullständigare utbildning, än den, som för närvarande är att påräkna.
De bestämmelser, som förekomma uti 14, 15, 16 och 17 <§§, hafva utgjort föremål för de fleste anmärkningar.
Föreskriften derom, att en hvar, i fråga om fattigförsörjning, skall tillhöra det samhälle, der han, efter fyllda 15 år, sist under 3 på hvarannan följande år stadigt vistats, gåfve, efter motionärernes förmenande, anledning till betänkliga olägenheter.
En hemmansegare kunde visserligen förbjuda, att en person finge hos en af honom antagen brukare eller torpare skatt skrifvas, men deremot svårligen förvägra denne sednare att låta personen vistas i dess hus, hvilket förhållande till och med kunde för egaren vara okändt.
Det förhållande vore icke eller otänkbart, att en person, efter att hafva inom föreskrif— ven tid till pastor aflemnat flyttningsbeviset, utan sökt mantalsskrifning, i 3 år uppehölle sig inom ett fattigvårds-samhälie, än på ett, än på ett annat ställe derinom, äfvensom att denne person kunde hafva hustru och barn, hvilka annorstädes vistades.
Efter de 3 årens förlopp skulle, enligt nu gällande föreskrift, ej mindre den ifrågavarande personen sjelf, än hans familj, tillhöra nämnde samhälle.
Olämpligheten och obilligheten af ett dylikt stadgande vore uppenbar; och för att afvärja de följder, som deraf kunde uppkomma, fordrade försigtigheten, att man icke emottoge dylika personer eller begagnade sig af deras arbete, hvilket åter komme att för dem afstänga utvägarne till försörjning.
Om en sådan person till— bragt 2:ne af de sednare åren på serskilda ställen, men förut under 3 års tid haft stadig vistelse inom annat fattigvårds-samhälie, skulle, efter hvad nu finnes stadgadt, detta sednare samhälle vara pligtigt att honom försörja; och om man antoge, hvad ganska väl kunde inträffa, nemligen att en dylik person, efter fyllda 15 år, aldrig vistats 3 fulla år inom något samhälle, skulle denne i fråga om fattig-försörjning, tillhöra den församling, hvartill han vid nämnde ålder hörde, oak - Lag- oell Ekonomi-Ulskollens Betänkande, N:o 35 13 tadt, många år derefter förflutit.
Vid jemförelse af föreskrifterne i 15, 16 och 18 §§ syntes det icke vara tvifvel underkastadt, att försörjnings-skyldigheten af en person, som från annat fattigvårds-samhälle inflyttat, icke bör af detta sednare bekostas i annat fall, än för så vidt försörjning ifrågakommer under 3 år från den tid, som förflutit efter det inflyttningen egt rum.
Detta förhållande syntes vara obilligt för det samhälle, dit en sådan inflyttning skett.
Under nämnde tid kunde den inflyttande på ett eller annat sätt lätteligen hafva hulpit sig fram, utan att behöfva anlita samhället om understöd, och innan ett sådant anlitande skett, kunde han icke anses deraf vara i behof.
I fråga om inflyttande personers förening med annat fattigvårds-samhälle än det, de förut tillhört, samt vilkoren derför, vore i allmänhet mycken försigtighet af nöden, såvida man ville undvika de betänkliga följder, en förhöjd fattigvårds-tunga samt en tillökning i fattig-klassens antal måste medföra.
Alt genom vissa lämpliga inskränkningar härutinnan, den fattige, men idoge arbetaren, skulle betagas utsigten att erhålla hemvist och att kunna ärligen försörja sig, vore icke att befara, helst denne, ehvar han vistas, sällan eller aldrig blefve blottställd för nöd; utan vore det egentligen den lättjefulle och oduglige, som begåfve sig från ett till annat samhälle, för att lefva på andras bekostnad.
För de socknar, hvarest, till följd af frikostiga bidrag och en hushållsaktig förvaltning, en väl ordnad fattigvård redan funnes, gingo de väntade frugterna af desse anstalter förlorade genom den fria inflyttningsrätt, som nu blifvit medgifven.
Dessa stadganden syntes icke eller väl stå tillsamman med den hittills antagne bestämmelsen, att fattig-kassans fonder äro församlingens egendom, hvilken det således icke är tillåtit att mot egarens vilja honom afhända; äfvensom härvid vore förbisedt, att de kostnader, hvarje socken måste bestrida för de inflyttade hjonens försörjning, i sjelfva verket icke äro annat, än en olaglig beskattning på socknens invånare.
Åtskillnaden emellan vistelse- och mantalsskrifningsort å ena, och försörjnirigsort å den andra sidan, den invecklade lagstiftningen och de godtyckliga stadganderna om sättet att utfinna den rätta orten för fattighjonens försörjning, de besvärliga, nästan omöjliga uppgifter, som i detta hänseende blifvit äskade af församlingarnes presterskap, alla dessa omständigheter utgjorde föremål för en skälig klagan öfver författningens olämplighet i desse delar.
I och med detsamma det medgåfves en sockens medlem, som der vistas och mantalsskrifves, att tillika hafva en annan försörjningsort, då fattigvård af honom behöfde anlitas; på samma gång blefve det ock för lagstiftningen omöjligt, att, genom bestämda stadganden undanrödja den oreda, som uppkomme af flyttningar från en ort till en annan, och att förebygga vidriga tvister emellan socknarne.
Ehvad föreskrifter, som be - 14 Lag- och Elionomi-Ulskotlcns Betänkande, iV.o 5S. stämdes i fråga om ersättningsskyldighet, kunde något hinder icke uppställas derför, att ju en församling, ehuru den ej har försörjningspligten lor ett inom dess område vistande fattighjon sig ålagd, likväl i någon mon, ofta helt och hållet, komme att draga tungan af dess vård och försörjning.
Dessa äro de hufvudsakligaste af de anmärkningar, som emot nu gällande föreskrifter i detta ämne blifvit framställda.
De skäl, hvarå större delen deraf grundas, äro, efter Utskottens öfvertygelse, så giltiga, att dessa anmärkningar hvarken kunna vederläggas, eller med en häntydning om föreskrifternas nyhet och en, i följd deraf, ej ännu vunnen tillräcklig erfarenhet vid deras tillämpning, afvisas.
Att betänkliga olägenheter samt i hög grad invecklade, mången gång till orättvisa ledande, förhållanden, måste uppkomma till följd af åtskillnaden emellan vistelse— eller mantalsskrifningsort å ena, samt försörjningsort å andra sidan torde lätteligen kunna inses.
För bedömande af den frågan, hvilket samhälle en person, då behof af fattigvård för honom yppas, skall anses tillhöra, gifves icke någon egentlig rättsgrund, då fattigvården sjelf icke stödjer sig på någon sådan, utan endast är en af nödvändigheten, till följd af samfundsförhållandena, påkallad anstalt att förekomma vådor för staten.
Pröfningen af denna fråga bör således endast åsyfta att genom bestämda begränsningar fullända den, genom fattigvårdens öfverlåtande på socknarne, antagna fördelningen af detta allmänna bestyr, så att missbruk och förtydningar, ledande till mannamån, förebyggas.
Att till hvarje fattigvårds-samhälle höra alla de, som derinom hafva sin bostad, torde väl synas klart, men bostaden är dock ofta diktad eller endast så tillfällig, att någon tillförlitlig rättelse deraf icke kan hemtas.
Det fordras således tillika en offentlig actus, som bekräftar förhållandet och lemnar tillfälle att förekomma missbruken, och denna actus är mantalsskrifningen, hvilken också redan är, såsom sådan, i de flesta rättsfrågor antagen.
Ilvad åter angår den fria inllyttningsrätt, som genom nu gällande förordning är vorden medgifven, så lärer det väl icke kunna förnekas, att de församlingar, hvilka redan träffat ändamålsenliga anstalter för försörjning af deras fattige, derigenom fått vidkännas ett obilligt intrång.
En så obegränsad rättighet står, efter Utskottens omdöme, icke väl tillsammans med den allmänna bestämmelsen om socknarnes skyldighet att hvar för sig besörja vården om deras fattige.
Den inskränkning härutinnan, som förut egt rum och, ej mindre af kommitterade för fattigvårdsärendena, än ock af Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag var föreslagen, eller att mantalsskrifning, utan medgifvande af fattigvårds-styreisen, icke må ske för personer, som synbart äro i de vilkor, att ett nära för handen Lag- och Ekonomi-Ulskottens Betänkande, N:o 33.
15 varande fattigvårdsbehof för dem skäligen kan befaras är, efter Utskottens öfvertygelse, oundviklig, om man icke vill äfventyra en öppen täflan emellan socknarne att pä hvarannan öfverflytta en redan känd, eller, såsom snart inträffande, förutsedd fattigvårdstunga, jemte alla de ganska vådliga oordningar, som deraf måste blifva en följd.
Något hinder för den individuella verksamheten lärer, genom en sådan inskränkning, i allmänhet icke kunna anses uppkomma, då den endast rörer mantalsskrifningen, samt någon derigenom icke kan tvingas att inskränka sitt vistande inom mantalsskrifningsorten.
Att dessa vilkor för mantalsskrifningen, ehuru de icke omedelbart inskränka valet af bostad, likväl tilläfventyrs kunna verka till något återhåll emot ofta förnyade inflyttningar från en ort till en annan, är väl sannolikt; men Utskotten föreställa sig, att ett sådant återhåll snarare verkar fördelaktigt än menligt på den arbetande klassen, genom rigtningen till stadga och sorgfällighet att förvärfva och bibehålla förtroende inom sin omgifning.
Om, för serskildte tillfällen, tillgångar till arbetsförtjenst skulle visa sig förmånligare å en ort, än en annan, möter uti en dylik lagstiftning icke något det ringaste hinder för begagnande deraf.
Utgående från dessa åsigter, hvilka hufvudsakligen äro desamma, som, vid frågans behandling ej mindre hos kommitterado för fattigvårdsärendena, än ock hos Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag; gjort sig gällande, hafva Utskotten tillstyrkt, att, med frånträdande af de grunder, hvarå den utfärdade förordningen i dessa delar hvilar, de principer, hvilka af ålder inom riket varit gällande och vid nämnde riksdag af Rikets Ständer godkändes, måtte härutinnan varda bibehållna.
Det af Utskotten uti 20 § 5 mom. föreslagna tillägg afser det förhållande, att barn, under IS år, blifvit öfverlemnade till vård och tillsyn af andre än de deruti uppräknade personer, i hvilket fall enahanda påföljd för den omnämnde för seelsen lärer böra äfven för desse personer ega rum.
Utskotten, som, under behandlingen af dessa frågor, till pröfning jemväl förehaft en af herr friherre Hermelin gjord framställning om åtgärders vidtagande för gemensamma arbetsinrättningars uppkomst och fortfarande verksamhet, få, med anledning häraf, jemte redogörelse för motionens hufvudsakliga innehåll, yttrande deröfver nu afgifva.
För vinnande af nämnde ändamål har motionären, bland annat, hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att direktionerne för dylika arbetsinrättningar må kunna påräkna biträde af statens embets - 16 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 3S. och tjenstemän för uppgörande af arbetsplaner till nämnde företag, hvarvid desse personers godtgörelse jemväl må bestämmas; samt att Kongl. Maj:t måtte täckas, der omständigheterna för öfrigt sådant medgifva, i nåder bevilja tjenstledighet för militäre och civile embetsmän, med hvilka omförmälda direktioner möjligen kunde träffa öfverenskommelse om biträde, emot lämplig ersättning, vid arbetenas speciella ledning och uppsigten öfver arbetsmanskapet.
Behöfligheten af frivilliga arbetsanstalter, med organiserad inrättning till arbetes meddelande, lärer, efter Utskottens omdöme, få bero på serskilda förhållanden och omständigheter.
För en stor del af landsbygden, synnerligast i de orter, der större tillgång på binäringar finnes, torde, under vanliga år, begagnandet af sådane arbetsinrättningar sällan ifrågakomma.
Vid deras inrättning och förvaltning är ock, efter Utskottens tanke, all möjlig uppmärksamhet och den noggrannaste försigtighet af nöden, om de icke, genom att vänja den arbetande klassen att anse dem för en säker tillflykt vid påkommande behof och sålunda, genom qväfvande af den, till fattigdomens afvärjande så nödiga omtankan för framtida bergning, skola åstadkomma ett ondt af vida menligare art, än sjelfva tig— geriet, som de äro ämnade att utrota.
Då i öfrigt, uti den nu gällande förord ningen om fattigvården riket, föreskrifter redan finnas meddelade, huruledes förhållas skall i händelse serskilda fattigvårdssamhällen vilja förena sig om bildande af gemensam arbetsinrättning eller annan gemensam åtgärd i afseende å fattigvården, synes behof af ytterligare bestämmelser härutinnan icke vara för handen; vid hvilket förhållande och då motionärens förslag om biträde af statens embetsoch tjenstemän till ledning vid dylika arbetsföretag icke eller lärer finnas erforderligt, Utskotten ansett sig sakna anledning att motionen, så i ena, som andra hänseendet, understödja.
Den af herr friherre Cederström, i fråga om klagan öfver Kongl. Maj:ts befallningshafvandes beslut i fattigvårds-ärenden, föreslagna ändring, eller att besvär i dylika mål må från Kongl. Maj:ts befallningshafvande hos Kammar-kollegium fullföljas, hafva Utskotten ansett sig icke kunna tillstyrka, enär grunden till den för dylika måls fullföljd nu stadgade ordning lärer vara att söka uti en nödig omsorg derom, att förefallande tvister måga hastigare afslutas, hvilket ärendenas beskaffenhet ock ofta torde påkalla.
I öfverensstämmelse med de åsigter, som här ofvan blifvit yttrade, hafva Utskotten uppgjort förslag till ändringar uti serskilda §§ af Kongl, förordningen om fattigvården Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 55. 17 fattigvården i riket och få nu detsamma till Rikets Ständers pröfning öfverlemna, med hemställan, att, i den mon det gillas, Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes, genom utfärdad författning, stadga, att omförmälda §§, i enlighet dermed, mätte erhålla en förändrad lydelse.
Härigenom anse Utskotten sig hafva besvarat de hufvudsakligaste af de anmärkningar, hvilka i ämnet blifvit framställda; och torde, med afseende å det slut, hvaruti Utskotten sålunda stadnat, något serskildt yttrande i anledning af de motionärers förslag, hvilka yrkat, det omförmälda Kongl, förordning måtte upphäfvas eller i vissa delar undergå en revision, icke erfordras.
Förslag' till ändringar af [oljande §§ och mom. uti Kongl, förordningen om fattigvården i riket den 27 Maj 1847. §.
3. 2 morn.
Inom hvarje fattigvårds-samhälle skall finnas en fattigvårds-styrelse.
A landet utgöres denna styrelse af sockne-nämnden, uti hvilken kyrkoherden, äfven om han icke är vald till ordförande eller ledamot i nämnden, skall, å embetes vägnar, såsom ständig ledamot deltaga vid behandling af de frågor, som tillhöra fattigvården Kyrkoherden kan ock, pä bestämd eller obestämd tid, af socknestämma väljas till ordförande i fattigvärds-styrelsen.
För stad utses sådan styrelse i den ordning, hvarom antingen redan kan vara bestämdt, eller kan öfverenskommas, eller framdeles kan blifva föreskrifvet. § 7. 3 morn.
Om någon, genom lättja eller liknöjdhet, förorsakar, att hustru eller barn sakna försörjning, sä alt de, till följd deraf, falla fattigvården till last, eger fattigvärds-styrelsen rättighet att, för sålunda uppkomna kostnader, erhålla ersättning utaf sådan persons tillgångar, samt att, för beredande deraf, der så nö~ Bih. till R.
Prof. 1847 och 1848. 7 Sami. 2 Afd. 8 Hafi. 3 18 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 53. digt finnes, hälla honom till arbete genom användande af den husbonde rätt, som andre fattighjon enligt 1 mom. äro underkastade. § 8. 1 morn.
Sorn fattig-understöd är en nödhjelp af kristligt deltagande för den behöfvande, vare allt pockande, då det sökes, eller klandrande utlätelser om dess beskaffenhet, då det emottages, alldeles förbudna.
Rättelse uti förment felaktighet af ledamot eller andre personer, som med fattighjonets försörjning haft befattning, må sökas hos fattigoårds-styrelsen. § 9.
Då någon intages i fattighus eller till full fattigförsörjning, skall allt, hvad personen då eger, tillfalla fattigvården, hvars styrelse eger oinskränkt rätt att del använda.
Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet dä upphör; dock bör, i detta fall, af den personen tillfallna egendom återgäldas den kostnad, som blifvit använd till underhåll af personen sjelf, dess maka och barn under 15 års ålder; ankommande det på fattigvårds-samhället att sådan ersättning helt och hållet eller till någon del efterskänka. § 10. 1 morn.
Om afkastningen af fattigvården tillhöriga fastigheter och kapitaler, jemte inkomsten af sterbhus-af gifter, böter, kollekter, frivillliga gåfvor och andra sådana bidrag, icke äro för fattigvårdsbehofvet tillräckliga, skall, till fyllnad af bristen, först erläggas en afgift för året af högst åtta skillingar för mans- och fyra skillingar för qvinsperson, som är mantalsskrifven och fyllt 18 år; dock må för den, som befinner sig i serdeles knappa omständigheter, eftergift häraf kunna af fattigvårds-styrelsen beviljas.
Hvad derutöfver erfordras fylles genom tillskott efter de i 2:dra art. bevillnings-förordningen stadgade grunder.
Ar, eller varder annan grund för utgörande af sådant tillskott inom serskildt fattigvårds- samhälle antagen och fastställd, gälle den, sä länge samhället dermed ätnöjes. § 14. 1 morn.
I fråga om fattigvård anses i allmänhet en hvar til höra det samhälle, der han är antecknad i mantalslängd, senast varit eller bort vara det; men, der någon mantalsskrifves, med afseende å tilltänkt flyttning från en socken till en annan, och förhållanden inträffa före fly 11 ning stiden, som upphäfva de aftal, på grund hvaraf mantalsskrifningen skett, då skall sådan mantalsskrifning icke Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JV:o 53.
19 medföra fattigvårds-ansvar, utan detta ansvar vidlåder det samhälle, personen förut tillhört. 2 morn.
Minderåriga larn af äkta säng tillhöra fadrehs eller, om han är död, modrens mantalsskrifning s-ort, ock oäkta barn tillhöra den ort, modren tillhörer. 3 mom.
För manskap af värfvade arméen och flottan, samt handtverkare och arbetare vid kronans varf och verkstäder med lön pä stat, som endast till följd af tjenst göringen mantalsskrifvas å tjenst göring sorten, gälle, ehvad de öro i tjenst eller afskedade, icke sådan skattskrifning till rättelse i fattigvårds-frägor.
Den fattigvård, som för sådane personer samt deras hustrur och barn kan erfordras, skall, efter behörig pröfning, bekostas af Kongl.
Maj:t och kronan, om icke desse personer af annan anledning tillhöra serskildt samhälle.
För personer, hvilkas mantalsskrifningsort icke kan utrönas, bekostas likaledes af Kongl. Maj:t och kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess något faltigvärds-samhälle kan dertill förpligtas. § 15.
Inflyttar eller anmäles till inflyttning frun ett fat tigvår dssamhälle till annat tjenstehjon, som uppnått 55 år eller, i anseende till sjuklighet eller hvarjehanda åkommor, saknar full arbetsförmåga, eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande, eller inhyseshjon, eller den, som eger egen eller legd bostad utan sådant jordomfång, som motsvarar besutenhet och utan att vara i lagstadd tjenst, eller jordegar ens arbetare, eller i vederbörlig ordning antagen fabriks- eller handtverks-arbetare, och innehafver han icke heller allmän tjenst eller erkändt yrke, motsvarande behofvet för försörjning, eller annan känd utväg för bergning, dä må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttning s-orten utan medgifvande af fattigvårds-styrelsen derstädes. § 16.
Bosätter eller uppehåller sig någon inom ett fattigvår ds-samhälle, utan att der eller annorstädes vara vid sednaste mantalsskrifning antecknad, dä skall fattigvårds-styrelsen, om den icke vill emottaga honom, såsom tillhörande samhället, inom sex månader efter inflyttningen, gifva det tillkänna antingen för styrelsen inom samhället, som han sednast lagligen tillhört eller hos Konungens befallningshafvande i orten, som dä derom underrättar styrelsen i sistnämnde samhälle, på hvilken det derefter ankommer att anställa talan om hans mantalsskrifning i vistelseorten, för 20 Lig- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 5S. att såmedelst undgå det annars fortfarande fattigvårds-ansvaret.
Åsidosattes den föresltrifna iakttagelsen af styrelsen i det samhälle, dit flyttningen skett, anses personen tillhöra detta samhälle, utan afseende på utehlifven mantalsskrifning.
Häremot må ingen, i och för äfventyr et af framtida fattigvårds-tunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort.
Ar i detta afseende något att anmärka, i anledning af författningar ne emot försvarslöshet och lösdrifveri, gälle derom, hvad i dessa författningar stadgas. § 17.
För iakttagande af hvad i nästföregående § är föreskrifvet, skall fattigvårdsstyrelsen hafva noga uppsigt öfver skeende inflyttningar, och det åligga hvarje samhällets medlem att om personer, som af honom från annat samhälle emottagas i sitt hus eller å sina egor, göra anmälan, i stad inom 3:ne dagar hos ordförande för fattigvårds-styrelsen, och å landet inom 14 dagar hos ortens fattigvårdsföreståndare, som det till fattigvårdsstyrelsens ordförande inberättar.
Den, som åsidosätter sådan anmälan, plikte 1 r:dr 32 sk. banko, som lika fördelas mellan åklagaren och fattigkassan.
En hvar, som från ett till annat fattigvärds-samhälle flyttar, vare pligtig att från pastorsembetet i den församling, från hvilken personen flyttar, medföra bevis, innehållande, utom hvad i öfrigt är eller kan varda föreskrifvet, uppgift ä den flyttandes för- och tillnamn samt stånd eller yrke, å dess födelsedag, or och ort, å dess föräldrar, i fall de äro kända, och den församling, de vid dess födsel tillhörde, å tiden, då personen till församlingen inflyttat och dä han derifrån utflyttat, huruvida han är arbetsför samt om han å aflyttnings-orten blifvit för året mantalsskrifven.
Detta bevis skall skyndsamligen och vid vite af 1 r:dr 32 sk. banko, till ofvannämnde fördelning, sednast inom 14 dagar efter inflyttningen aflemnas till pastorsembetet i den församling, dit inflyttningen sker.
Vid enahanda päföld åligge den, som en månad vistas inom annat samhälle, än der han är mantalsskrifven, att inom denna tid till pastor i vistelseorten aflemna behörigt frejdebetyg. § 20. 3 morn.
Befalla eller tillåta föräldrar, stjufföräldrar eller fosterföräldrar sina, eller andra personer de under deras vård ställda barn, som icke uppnätt 15 är, att bettla, blifva sådana föräldrar eller målsmän behandlade på sätt nästföregående mom. om bettlare föreskrifver.