Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så skicklig var hon dock, att hon kunde fä halfva vårt naiva godtrogna Stockholm att springa till henne för att se — Gröna huset, en konst gammal som gatan, mångdubbelt skickligare här i staden utförd af en svärm trollkarlar och — qvinnor, för att ej tala om privatkretsar, der konsten, hvartill material fås i hvaije leksakshandel, i vår åsyn utförts långt bättre.
Det var rätt komiskt att se — detta väsen för ingenting och ännu mer den gifta frökens beteende mot vår beskedliga allmänhet, ett beteende som i komisk hänsynslöshet torde söka sin like, och som säkert förskaffat missen med hennes männer mer än en glad stund.
Hur som helst — begabbad, omtvistad, uthvisslad — gjorde den lilla pappersmagra säkert en fet vinst på vår publiks lättrogenhet, som aldrig visat sig i ett kostligare ljus än vid dessa representationer, som först gåfvo9 i den erkändt luftiga spanska Sveasalen, men sedan dä byggmästarn till salen gått och rotat i missens hemligheter och fått tag på missens löshand, (som doktor von Bergen m. fl.
förmodligen ännu anser vara » astralisk »), flyttade herrskapet till Svenska teatern, som (annonserande med fetsil * Snygga pojkar ») förskapade sig till ffchu — jag menar naturligtvis Fay-house.
Vasateatem — der namnet Vasa passar ungefär lika bra som en gyllene sköld i en ladugård — har, sedan den på det skamligaste konkurrerat med k. teatern med att spela en fars, som Dr. T. säkert gerna velat haft att supplera gumman Bonnival, återvändt till sin och krigsmaktens första kärlek operetterna, som dock redan förut ej legat nere, till — skada för fröken Pettersson, hvars röst i början af säsongen tycktes vara qvarglö * nd i Norge, men som sedan så småningom retournerats från vårt ärliga broderland.
Petersson med sina direktions-herrar har sedan dess icke aktat för rof att upplifva en gammalOffenbachare, som vid reprisen för några år sedan i det Ham-merska tabernaklet befanns » re ’ n gammal då ».
Uppriktigt sagdt
— trodde vi direktionen ha bättre smak.
Det må nu vara att frk Petter88009 animala magnetism på en del af gardet ooh de många puosehkamrarnes dito dito tillåter Vasateatern att taga upp snart sagdt hvilket operettskräp som helst med utsigt till fast program för lång tid i alla fall.
Men — det ges något som kallas konstnärligt samvete!
Med sådana röster som frökens egen, fru Gründers, herrar Lindblads, Kloeds och Johansons borde teatern kunna åtminstone ibland odla musik, d. v. s. upptaga några af äldre eller nyare skolornas komiska operor i en eller två akter.
Som det nu är verkar Berns och Blanchs långt mer förädlande på vårt musiklif än Vasateatern, som, låt vara att punschborden här äro något mer aflägsnade, denna höst verkat rent af musikaliskt brutaliserande.
» Pariserlif » t ex.
Hvad är att säga om denna musik, der största bravurarian låter: » Ack min rock i ryggen spruckit upp! » Till frangaisen på maten (då gästerne äro vordne glada), men till en operett före maten!
Hela salongen person-grannt söker ju dock ej entusiasmens gyllne källa under de långa mellanakterna.
Och om utförandet gått med någon fransysk velocitet!
Men tungt, trögt, plumpt och med underliga varianter till musiken!
Fröken Pettersson må lyfta på kjolen så mycket hon vill, vi finna intet upplyftande att se en talang som hennes frivilligt sänka sig till roller som donna Gabrielle.
Också fru Gründers vackra operaröst är för god att idisla denna gamla utnötta musik, der den Offenbachska musan endast visar sina minst tilldragande sidor.
På affischen står nu som i forna dagar: » Baron Spara-vinsky ».
Denne styckets narr är i franska originalet — svensk, fasligt att omtala, men styckets sannt patriotiske öfversättare har med dygdesam ifver skyndat att göra denna narr från gamla ärorika Sverige — till narr från Ryssland (» arffienden »).
Emellertid faller det sig så galet att denne svenske baron, som fransmännen döpt till det icke riktigt ursvenskt klingande Gondre-marck, blifvit i Paris hardt när en pseudonym för hvarje resande svensk, ett kollektiv, som de obarmhertige parisarne kasta på
* Jag råkar här i gruflig kollision med N.
A: s hr » x — n ».
Förr bjöd den aktade tidningen på mindre javenilt studentikosa recensioner, den tid då verkliga kännare der kritiserade, 8. s. hrr Spilhammar, Sandberg m. fl.hvem som hetat de Suéde.
Ber sti vi vackert med v&amp;r Spara-vinsky.
Som bevis på denna fatala omständighet vill jag omnämna hurusom den kände kåsören och parodi9ten Albert Millaad i en skizz läter en parisare, som sommartiden besöker en parisisk operetteater och der finner så godt som alla verldens nationsexponenter samlade att åhöra Judic och Dupuis i » Pericbole », till svensk representant välja just vår så försigtigt undanpetade baron de öondremarck, hvilken fbr resten får säga följande riktigt svensk-svenska ord:
BravOj Judic!
Del der ar ipperlight!
Skada nu blo » t, att jag icke med bästa vilja i verlden kan säga om Yasateaterns Pariserlif:
Bravo, Pettersson, det der ar ipperlight!
Nej, skall Offenbachiaden upp och man icke oriktigl återvänder till le grande Jacques sjelf, må man då blott göra sig besvär med hans mer välartade barn.
Dit hör nu lyckligtvis den äldste, OrpJde aux Enfers, som nu kommit upp på Söder.
Fröken Petterssons Storhertiginna och Sköna etc. lemnade hr Bosin ingen ro.
» Vi kasta lustspelet för en stund », utbrast han, » särdeles som » Svärfar » ej fått några långlifvade afkomlin * gar — icke ens lifvade, nej vi ska förekomma den vackra rene-gatskan och surprenera henne med — Orphée.
Kom se ’ n och säg att vår operettafdelning ligger i träde när sjelfva Orpheus hjelper oss! »
Den » Orphée », som nu gifvits på Söder, är ej den gamla operabuffan utan ett slags dekorationsfeeri med Offenbacbs musik till grund.
Så blef operettens öde också i Paris, der den till slut gafs på Gaité, med en lyx och en feeripomp fullkomligt a la Chåtelet.
Svenska teatern hade dock till sin areal betraktad varit rätta scenen för denne Orpheus.
Söder är ej lämplig som de * korationsteater, redan » Jorden rundt » och » Tzarens kusin » visade detta.
Emellertid gör hr Bosin underverk å sin lilla scen, der flyges och hviftas ut och in lika ogeneradt som på Stora operan.
Ibland kan man dock ej låta bli se » hur det går till », men det är ju pikant och dessutom högst modernt i dessa afslöjandenj afslöjande tider.
När operetten senast gafs (å N.
), var det större chancer på damsidan.
Fru de Wahl var bland annat en dråplig Cupido, Ur Dagms Krönika.
(ilika sockersöt som näbbig och morsk mot » tråkmånsen » Jupiter.
Hennes mamma var en verklig Venas i allt och med hvilken furstlig (att ej säga greflig) hållning: fröken Thunberg, en af svenska operettverldens största skönheter.
Minerva, Diana och Opinionen voro också charmerande företeelser, men på Söder är Minerva — fru Caspér, teaterns dråpliga gamla döfva Tante men naturligtvis ingen Pallas Athene i grekisk smak.
Diana är väl ojagtmessig till figuren, men ganska vacker i fru Jensens fylliga skepelse.
Venus och Amor äro mindre att tala om, men Eurydice har åtminstone röst, fast ej särdeles skön, ser bra ut och för sig rutineradt, men återger för ingen del idealet af denna Eurydice, som Offenbach begåfvat med några af sina charman * taste melodier.
Hr Wagncr hade utan tvifvel gjort en roligare Jupiter än hr Svedberg, som har föga rutin inom operettbranchen och än mindre sångröst, nu gaf han John Styx, der vi emellertid ej eågo honom utan hr Åbjömson % för hvilken det naturligtvis var allt annat än benigt att åstadkomma en » dimfigur » af dimmigaste art.
Herrar Lundahl och Rundquist saknade liksom £ delen af herrarne röster att sjunga med, men spelade liksom alla de uppträdande med en fart, så att man ej hann så noga reflektera öfver den malheuren.
Att Offenbach i örpheus kopierat » Sköna Helena » är en upptäckt, värdig vår ibland icke så litet yrvakna Stockholms-kritik.
Det man skrifver 1857 är naturligtvis en » slafvisk efter-härmning » af det man skrifver 1863.
Hvad snille för 5 eller högst 10 öre!
5 December.En återblick på Sveriges konstlit år 1888.
Theodor Lindblom.
För visso råder hos oss för närvarande ett märkbart lif på konstens område.
Men det är snarare ett sådant lif som ter sig under en jäsningsprocess, då dessa tusen * den af i massan försvinnande krafter kämpa bredvid hvarandra och i strid mot hvarandra för att fullgöra en bestämmelse, hvarom de ej äro medvetna, än det medvetet harmoniska lif, som utvecklar alla sina möjligheter och går fullkomning till mötes.
1 leden af den generations förtrupp, som begifvit sig ut att söka den nya tidens ideal, och som ännu famlar i ovisshet och gissar sig fram genom tusende problem, vandrar äfven konstnärernas skara kanske ännu mera osäker och famlande än de kamrater, hvilka valt det exakta forskandet till kompass.
Men i hela denna stora förtrupp har utdelats och vexlas en enda lösen: verkligheten, sanningen!
Det är en vacker lösen, en lösen med djupaste innebörd.
Men så komma de djupa leden efter.
De iolja, men på afstånd.
Och under det tåget rör sig sakta framåt, väljes till tidsfördrif diskussionen om förtruppens — den afundsvärda förtruppens — görande och låtande, och så blir dess lösen föremål för utläggningar, och så bilda sig partier, af hvilkå det ena bivuakerar på lämpligt ställe, det andra lunkar af i ett » festina lente », det tredje rusar fram för att hålla jemna steg med förtruppen, den afundsvärda förtruppen, o. s. v.
Ack, sekel efter sekel förnyar sig ju den gamla bilden af det ökenvandrande slägte, som söker sitt » förlofvade land! » Och den bilden återgifves på alla den menskliga andens och handlingens områden.
Medan nu anförarne, » spejarne », med orubbligt mod och medvetna om målet gå der främst och bana vägen, kommer folket efter, uttömmande sig i gissningar, inlåtande sig i tvister och kritik om partier och » skolor » och » riktningar », och så uppstår der i de djupa leden splittring, » opinion », som urartartill vrede, och så välja fraktionerna sina höfvidsmän, och folket blir liggande der i öknen.
Ofverflytta vi dessa allmänna betraktelser till konstens område och specielt till de svenska konstförhållandena, så skulle öfversättningen lyda ungefär så här: under det konstnärerna (vi anmärka, att vi på det strängaste skilja från denna kategori allt hvad dilettantism heter), till största delen ännu famlande, söka tidens konstideal, grupperar sig den konstintresserade allmänheten under stridig, onyttig diskussion kring » skolor », re * presenterande olika målningssätt, och framkallar genom sin opinion en konstlad utveckling af konsten.
Liksom i alla små samhällen antager denna diskussion här i Stockholm formen af ett sqvallerartadt käbbel om obetydligheter, om det eller det målningssättets företräde, hvilket käbbel under senaste tid så florerande endast någon gång afbru * tits, då man här fått se ett och annat arbete, som burit mästerverkets pregel.
För att anföra ett exempel, så har Julius Kronberg några gånger kommit med arbeten, inför h vil ka småstridigheterna tystnat, derför att man känt sig stå inför en gedigen konst, hvil-ken talar för sig sjelf.
Vid dylika tillfällen har det allmänna intresset koncentrerat sig icke så mycket kring olika riktningar utan kring personligheterna och deras verk.
Så har äfven förhållandet varit under de utställningar, som anordnats denna höst i Stockholm.
Det är två konstnärer, som samlat kring sina betydelsefulla arbeten nästan hela konstverldens intresse.
Och det har varit nyttigt, ty derigenom bör väl för de flesta ha framgått, att inför ett arbete, som är adladt af sant konstvärde, tänker man icke längre på skolor och riktningar och manér m. m., ty man förnimmer, att det fins något absolut i konsten.
I Julius Kronbergs skapelser liksom äfven i hans personlighet har, allt sedan han kände sig stå på egen botten som konstnär, utvecklat sig en skarpt markerad individualism och en för snart sagdt intet inflytande åtkomlig sjelfständighet.
Derom kan tvistas, huruvida denna hållning i praktiskt hänseende är så mycket att rekommendera, men hvad som är oomtvistligt det är, att denna karakter i konstverken liksom ock i personligheten imponerar.
Man kan kanske icke så noga klargöra för sig hmrfor, men man är snart ense med sig sjelfom atl i Kronbergs senaste arbeten ligger något öfverlägset.
Om öfver hufvud taget något puffsystem användts vid utförandet och utställandet af Kronbergs taflor, skulle det vara mindre förvånande, att en så stor och så intresserad allmänhet samlas kring hans arbeten.
Men nu förefinnes endast detta enkla faktum, att Kronberg exponerar en tafla, och detta är nog att under några få dagar locka en större skara af konstvänner än t. ex. Konstföreningens månadslånga utställningar kunna hopsamla.
Är det endast ett populärt namn, som verkar allt detta?
Ah nej!
Det fins en ännu outredd vexelverkan mellan konstnärens utpräglade personlighet, hans sträfvande efter en helgjuten komposition, hans starkt pointerade frossande på färger, och publikens fordran att någon gång få se en konstnär, som i sitt verk så att säga samlar allt hvad tidens måleri har af experiment på färg-, linie- och perspektiv-område.
Kronberg har i några af sina arbeten på ett synnerligen lyckligt sätt tillfredsstält detta kraf.
Kronbergs begåfning är afgjordt koloristisk.
(Härmed vill jag naturligtvis ej på något sätt ha underskattat hans stora skicklighet som tecknare).
Men det fans en period då han afsigtligt lade kapson på behofvet af fargutsväfningar.
Under den tiden målade han sitt utan tvifvel tills dato bästa arbete, » Saul och David ».
Men så flög kolorist-demonen åter i honom.
Han framskymtade ånyo i » Romeo och Julia », utstäld här förra året, och i » Drottningen af Saba » fick man se en skymt af den » unge » Kronberg, han som försjönk i färgens förgudning.
Och likväl ligger äfven öfver denna tafla en viss modera tion.
Icke företar man sig heller under ett tiotal af år att studera orientalisk arktekitur, orientalisk etnografi, orientalisk luft och — orientalisk literatur, detta blott för att måla en enda tafla, utan att man blir så att säga en smula » lärd » i sitt måleri.
Historien om Kronbergs sista tafla har jag redan i en af hufvudstadens morgontidningar haft äran att relatera.
Det må endast i korthet här anföras, att medan konstnären studerade denna tafla, upprunno hos honom motiven till två af hans mest betydande arbeten, » Kleopatra » samt » Saul och David ».
Nu är det ganska anmärkningsvärdt, att oaktadt Kronberg, då han skred till fullbordandet af sitt sista arbete, för hvilket han, såsom ofvan nämts, gjort studier i cirka 10 år, lyckats koncentrera sig på en jemförelsevis begränsad dukyta så, att på samma gång ämnet, om än icke till allas belåtenhet, kan anses uttömdt, han fått in i duken både ett påtagligt resultataf &gt;lärda » studier och ett utprägladt koloristiskt element.
Det är utan tvifvel dessa båda omständigheter, som gjort att denna tafla vid första påseendet framkallar en så slående verkan.
Först lokalfärg och så derjemte färg, briljant färg.
Den som skrifver detta får icke sällan höra det, som mig synes, ratt hedrande omdömet, om Kronbergs måleri: » ah, det är ju bara dekorationsmåleri ».
Då brukar jag svara: » må så vara; men i så fall är han vår skickligaste dekorationsmålare.
Det fins bara en som målar såsom Kronberg, och det är — Kronberg ».
Visa mig någon här i landet som kan måla en sådan matta som den, hvilken täcker de trappor, utför hvilka Öster * landets skönaste dotter, Sabadrottningen, skrider, säg mig hvem som kan modellera, teckna och måla sådana kroppar som dessa vid trappans fot i stoftet knäböjande slafvars, hvem som kan med så mycken luft omgifva ett litet rökelsekärl, som synes der alldeles fristående på golfvet, för att ej nämna andra accessoarer?
Nu skall jag visst icke neka till, att hufvudfiguren å i fråga varande tafla är ganska svag, och jag skall säga rent ut, att den verkar närmast som en mannequinflgur, men dock vill jag hafva framhållit, att om Kronberg nödvändigtvis skall betecknas som en » dekorationsmålare », så är han i så fall vår » mest framstående » dekorationsmålare.
Emellertid skäms Julius Kronberg ingalunda för den titeln, Det är icke så synerligen länge sedan han stod på bygnads * ställningarne vid Thaveniska huset Strandvägen och utförde al sgrafitto en del ornament, som nu pryda denna i ädlaste renässans hållna fa^ad, och någon tid, innan han i höstas reste till sitt hem och sitt arbete i Rom, hade han för afsigt alt måla al fresco cn serie allegoriska bilder i — Östermalms nyligen öppnade saluhall, ett tilltag, som dock till all lycka för den » stora » konsten och för att i Kronbergs eget intresse konservera hans prestige, vid en bolagsstämma på en som ordförande fungerande högt stående persons tillrådan, gudskelof enhälligt stäfjades.
Om » Drottningen af Saba » på ett något fordringsfullt sätt vädjar till vår fantasi och ett temligen utvec.kladt färgsinne, så vänder sig Nils Forsberg med sin tafla » En hjeltes död », helt fordringsfritt så att säga till publikens » sens commun&gt; och blir genom den allt igenom nyktra behandlingen af ämne och färg i ordets bästa och lyckligaste bemärkelse populär.
Hvem vet ej i våra dagar att till sitt fulla värde uppskatta reklamen i tidningsspalterna?
När Forsbergs med salongensstörsta medalj belönta tafla kom hit, voro både taflan och dess upphofsman på ett synnerligen uppseendeväckande sätt apoteo-serade.
Den som med kännedom om reklamens magiska makt gick att skåda det mångprisade mästerverket af den förste svenske innehafvaren af konsthufvudstadens högsta diplom, trädde utan tvifvel framfor det med en fördom i bakhåll.
Taflan var ju så utpufTad — så resonerade man — den hade gjort sin lycka genom ett » lyckligt grepp », anslagit specielt på den franska nationalkänslan, predikade i bild den på dagordningen stående revancheidén o. s. v. Men icke länge hade man stått framfor den duken, förr än man kom öfverens med sig sjelf om, att här hade man för sig icke något innehållslöst färgmästerverk, icke en tendensdikt, icke ens en dikt, utan rena, nakna verkligheten, återgifven såsom den var skådad med det man skulle vilja säga oförmedlade allvar, som hvilade öfver det historiska moment, då konstnären grep sitt ämne, och hvari * från antagligen impulsen utgick till den rika, manliga utveckling, som nu kulminerat i ett af samtidens bästa konstverk.
Sålunda — här fans intet effektsökande, men mycket sanningssökande.
I full öfverensstämmelse med franskt kynne, konstnärens obestridda arfvedel efter sin fostermor, Frankrike, innehåller taflan ett ytterst gripande dramatiskt element.
Men denna af nästan antikt jemnmått preglade handling, som föregår på scenen, öfvergjutes af ett episkt lugn, så att hvarje häftig sinnesrörelse är bannlyst från den fridlysta plats, der dödens majestät her-skar.
Detta om det allmänna intrycket.
Men för kritiken är intet fridlyst.
Nej, vi märkte det, hvad beträffar ifrågavarande konstverk, första gången då vi i en morgontidning dagen efter första utställandet af Forsbergs tafla sågo den omtalad som ett » ganska aktningsvärdt arbete », och då vi kort derefter observerade, att en recensent funnit » prestens (på taflan) ena arm för kort ».
Nu är vår ifrigaste uppmärksamhet riktad på att genom kritiken få utforskadt huruvida den stackars döende soldaten verkligen blir delaktig af sakramentet.
Såsom taflan nu ter sig, tyckas utsigterna härför vara mörka nog.
Men ifall han icke fick sakramentet, så berodde det naturligtvis derpå, att » prestens arm var för kort ».
(Forts.) Från parkett.
I mer än ett hänseende gör det ett rätt egendomligt intryck att läsa, hvad den tyske bearbetaren af Echegarays » El gran Galeoto », Paul Lindau, berättar om sina bearbetningar, men ännu egendomligare förefaller det, då man ser huru bearbetandet — antagligen hyggligast i sin sista och här följda upplaga — slagit ut i jämförelse med det spanska originalet Lindau hade enligt egen utsago ytterst obetydlig kännedom om spanska språket och literaturen, men tog sig för bearbetnings-arbetet på inrådan och anvisning af ett par närmare bekanta, som vore mera inne i den moderna spanska literaturen.
Lindau stannade i sitt val mellan Echegarays arbeten vid » El gran Galeoto », men erfor vissa betänkligheter mot att mera pietetsfullt öfverföra detta stycke, då han af flera anledningar antog att hos den tyska teaterpubliken icke skulle finnas någon riktig resonansbotten.
Effekterna förmenade han i orginalet vara drifna till sin yttersta spets och händelserna så krassa och gräsliga, att de i stället för att framkalla den af förf.
afsedda djupt gripande effekten skulle locka de goda tyskarne till hån och skämt Den tyska publiken vore vidare van att se spanska hjeltar endast i kostym och med värja vid sidan och skulle kunna af den ovanligt romantiskt klingande titeln få för sig att stycket spelades i en romantisk forntid.
Och ginge publiken i den uppfattningen till spektaklet, skulle det moderna intrycket derigenom lida.
På dessa och andra grunder tog han sig för att helt enkelt förlägga handlingen till Tyskland.
Men oaktadt han derigenom beredde sig nöjet att taga ifrån och lägga till en hel mängd saker och sätta in uttryck från tyska klassiska förf., så var det i alla händelser inte riktigt väl bestäldt.
Han kunde ju inte få duellen vederbörligen germaniserad, i Tyskland lär det nämligen inte vara riktigt comme il faut att afgöra s. k. hederssaker med värja, utan det skall väl vara pistol.
Men osannolikheten måste stå kvar.
Slutet ville ett par vänner också ha germaniseradt, men det lät sig ej häller göras och derför fick bearbetningsmanuskriptet ligga i skrifbordslådan, tills det efteren tid af en händelse blef uppfördt och, enligt L: s eget påstående, med mycken framgång.
Han beslöt sig emellertid det oaktadt för en ny bearbetning, der handlingen blef återförlagd till Spanien, och det är i denna form vår hufvudstadspublik gjort bekantskap med pjesen.
Till Danmark kom Lindaus pjes dock redan i november 1887, då den uppfördes på Dagmarteatern i en ytterligare bearbetning af Erik Begh under titeln » Alverden ».
— Alt tal om Galeotto lär der vara skoningslöst borttaget.
— I Boghs hand tyckes originalet ha blifvit än ytterligare misshand-ladt och skamflladt.
Knapt en enda replik eller mening lär ha funnits i oförändradt skick, den eleganta formens poesi var vårdslöst bortstruken — gäller äfven i hög grad den svenska öfversättningen — och då danskan behandlats ganska ofint och oskönt, blef stämningen, som låg öfver styckat, förändrad eller utplånad.
Endast de rent gröfre dragen af handlingen fingo stå kvar.
Fullt så hänsynslöst torde icke Lindau ha gått till väga, men han har dock åtskilligt på sitt samvete och icke är det hans fortjenst den lycka stycket gör.
Originalets kraft och skönhet ha mäktat att motstå bearbetningens vandalism.
För att inse att bearbetaren på många ställen gått fram som en vandal behöfves ej någon större kännedom om spanska språket vid en läsning af originalet.
Äfven om det kan öfverses med att versformen i tre akter fått stryka på foten, borde dock känslan for den poetiska färgrika stämningen och den lefvande karaktärsteckningen manat bearbetaren att bevara så mycket som möjligt af dessa originalets skatter.
Det förefaller nästan, som om han vid sitt arbete gått så till väga att han låtit det spanska originalet öfversättas kursi vt för sig ett par, tre gånger, så att han fått klart för sig sjelfva det grofva skelettet och kunnat annotera somliga situationer, meningar och uttryck.
För att sedan göra anrättningen njutbar för sina kära landsmän har han ersatt en del af det myckna borttagna med en hel mängd saker från egen fatabur, eller kanske snarare med banalt lånegods från tyska hvardagspjeser eller lånbiblioteks-romaner.
Derför torde i mångt och mycket bearbetningen rättast och kortast böra karakteriseras såsom en kälkborgerlig tysk parafras af » El gran Galeoto ».
Tekoppen, Lindau bjuder på i förspelet, har nog sin symboliska betydelse.
Och intrycket förbättras ingalunda genom sådana förändringar och tillsatser som talet om de förnumstiga hvardagsmenniskorna och hornafstångandet, dona Julias omständliga redogörelse förteatersladdret och prat om sin fina toalett i akt 1, don Manuels smak för pjeser med nätta kärlekshistorier * och prisande af arbetets glädje eller Miguels platta kvickhet om den äktenskapliga idyllen, den i originalet obefintliga hotellvärdinnans sladder om den snälle Ernesto etc,, ja inte ens förspelets poem och andra aktens fadda akrostikon.