Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så mycken kärlek och trohet har aldrig någon älskare lofvat sin sköna, som ständerna nu svuro konungen och konungabarnet, hvilket de kallade «Gustaf Adolf,» och förärade 300,000 riksdaler specie i faddergåfva.»
– «Han spelar sina kort väl, det måste man medgifva honom, och det här var en riktig mästerkupp.
Thronarfvingarne i våra begge grannstater, Catharinas son Paul och Carolina Mathildas son Fredrik, vore att lyckönska, om de också hade en smula svart på hvitt rörande sin fädernebörd.
Den här är dermed utrustad ända till öfverlopps.
Å ena sidan: enkedrottningens, hertigarnes, prinsessornas och Riksens Råds skriftliga försäkran, hvartill kommer, enligt hvad jag inhemtat af mina möderne-syskonebarn, grefvarne Floor i Holstein, danska regeringens högtidliga erkännande af denne Sofia Magdalenas sons arfsrätt till Danmarks och Norriges krona 41; å den andra:
Riksens Ständers fadderskap, faddergåfva och namnet, som de sjelfve gifvit.
Detta allt sammanlagdt skulle förgylla hvilken härkomst som helst.
Det kunde till och med, om så behöfdes, betraktas som en ny valakt, ett formligt upptagande till barn af på en gång regentslägt, folk och utrikes makter.
Lägger man nu härtill ett obetvifladt möderne af förfäder, som burit kunglig krona sedan medlet af 1400-talet, så finnes ingen fursteson i Europa, hvad anorna beträffar, bättre lottad, än denne.
– «Det der är ju i alla fall en småsak.
– «Enligt dina åsigter, bror Curt; men icke ännu i mängdens ögon.
Med en orolig och ränkfull sidoarfvinge, behöfves hafva ögonen öppna.
Friheten är den, som vinner på dessa slitningar inom konungahuset; ty vill den ene nådige herren ej taga skeden i vackra handen, så hotar man att gå öfver på den andres sida.«
– «Då får man godt om frihet framdeles!
Hertigen af Södermanland lefver endast i kabaler.
Först narrade han sin mor att förlöpa sig, och sedan lemnade han henne vackert i sticket.
Nu har han slagit sig på ordensvurmeri.
Det är en bland hans hufvudlidelser, men det är också ett medel för hans ränker.
Det är på den vägen, han värfvar anhängare.
Om ej det blå bandet kommit emellan, skulle han redan helt och hållet dragit Horn till sig från konungen; ty Horn är en ifrig frimurare och högt i graderna.
Detta föranledde häromdagen en putslustig händelse.
Horns son, Claës Fredrik, och gubben Reuterholms ena son, Gustaf Adolf, äro förtrogne hundfaddrar.
Generalen hade en dag glömt en lönnlåda öppen och gått ut.
De begge ynglingarne kommo öfver lådan, funno der en hop frimurarepapper och läste dem begärligt.
De beredde sig utväg, att fortsätta dessa hemlighetsfulla studier och blefvo snart temligen hemmastadde med åtskilliga af de föregifna mysterierna.
Händelsevis upptäcktes ynglingarnes hemlighet, och nu hjelptes saken dermed, att de begge upptogos i frimureriet och fingo der lika många grader, som de blifvit på egen hand bekante med i generalens papper 42.
– «Så, att Horn ändtligen fick det blå bandet.«
– «Äfvensom Sprengtporten; Saltza blef grefve; men den befängdaste af alla nådebetygelser vid kronprinsen Gustaf Adolfs födelse är, att unge Brahe, som blott är 22 år gammal och således ej hunnit bli torr bakom öronen, och som ej heller skall varit med när krutet fanns upp, fått lika värdighet och företrädesrättigheter med Riksens Råd, under den vidunderliga titeln: «En bland Rikets Herrar«, den kungen sjelf hittat på och vill hafva ansedd motsvarande Spaniens Grander.
Jag gissar, att det är ett knep för att minska anseendet hos senatorerne, dem han ej tror mer än jemnt, oaktadt de redan blifvit så nedsatte och medgörlige.«
– «Jo, jo .... (flåsar långa hvirflar tobaksrök ur pipan) – Hvad Brahe anbelangar, så torde väl egentligen orsaken till hans uppsparkande vara att finna på afrättsplatsen anno 56.
Jag tycker hvad han nu skall pösa, liksom fadren gjort före honom 43!
Dessutom tänker väl den listige kungen med tacksamhetens band fastknyta förste grefven vid thronarfvingen, hvars födelse föranledt Brahes lycka.
– «I sådant fall har beräkningen redan burit frukt.
Grefve – eller, som han numera kallas: «Hans Excellens« – Brahe har tagit temligen på hand, både för sig och i adelns namn, i afseende på tänkesätt och uppförande framdeles mot den nyfödde prinsen.
Brahe anförde en deputation till drottningen, vid början af riksdagen, och vid dess öppnande på rikssalen talade han å ståndets vägnar.
Vid förra tillfället yttrade han (Curt tar fram några anteckningar ur sin plånbok och läser): «Det hopp, som utan «otålighet, men med innerlig längtan varit afbidadt, «har nu genom Herrans hand och E. K. M. i allas «hjertan blifvit upplifvadt, och det band, hvarmed B. «K. M. ånyo förbinder sig svenska folket, skall hvar«ken af tid eller omständigheter någonsin kunna sön«derslitas.«
Vid det sednare tillfället gick han ännu längre i sina svassande och äckliga underdånighetsutgjutelser.
Hör bara på (fortfar att läsa): «Ridder«skapet och adeln är beredt, att från dess dyra mo«ders lif följa detta späda barn till vaggan; att blifva «dess försvar under barnaåren; att dela alla de faror, «som under dess lefnadslopp påkomma kunde, och att «hafva lif och blod osparde för E. K. M. sjelf och «dess konungahus.
Med denna nya förbindelse, som «ridderskapet och adeln inför E. K. M. tager, utbe«der sig ridderskapet och adeln i underdånighet, att «få vara i samma kongl. hägn och beskydd inneslu«tet, med hvilka E. K. M. allt ifrån dess tillträde till «thronen detsamma omfamnat« 44.
– Jag upptecknade för ro skull dessa strofer.
Talen voro lika sliskiga från början till slut.
– «Naturligtvis«
– (Drar ett par djupa tag ur pipan.)
– «Men ju mera sliskigt, dess mindre bastant; och omöjligt är det icke, att herr Brahe kan komma att bjuda ut sina sötsaker på andra håll, så vida ställningar och förhållanden i en framtid förändras.«
– «Hegardt är ett lefvande bevis på en sådan frontförändring.
Hvad tycker du väl!
Han, som alltid varit en bland mina förklarade fiender och förföljare: han, som var ett så redeboget och verksamt redskap i kungens hand mot Götha Hofrätt: han, som tog Gustafs smekningar, så länge han behöfde Hegardt, för klingande mynt, och inbillade sig klifva in i senaten på denna statskupp i lagfarenheten:– han är nu missnöjd, öfver all beskrifning, och begär ej bättre, än att få sluta sig till kungens motståndare.
Kungen lurade honom och rågade allmänhetens förakt med sitt enskilta, sedan han väl först fått sin vilja fram och narrat Hegardt att äfventyra sitt anseende.
Under riksdagen sökte han upp mig, gjorde en mycket skrufvad förklaring, som nästan liknade en afbön, föreslog försoning och erbjöd mig sin vänskap.
Jag gaf honom höfliga, men kalla svar och slöt med att beklaga, det en vänskap oss emellan numera blefve ömsesidigt ogagnelig, sedan vi, begge ur tjenst, sakna allt inflytande på de allmänna ärenderna.«
– «Det der svaret var dig likt, bror Curt; på en gång värdigt och mördande.
Jag gissar karlen kommit underfund med ditt umgänge i Schröderheimska huset, tror dig på vägen att göra din fred med kungen, kanske till och med lycka, och vill således försöka, om ej något är att vinna hos gunstlingen samt på högre ort, genom inställsamhet hos dig.«
– «Du genomskådar honom på afstånd.
Du sitter här på Ålhult och bedömmer hvad som föregår i hufvudstaden med samma lätthet, som derest du befunne dig på stället!«
– «En smula vana vid verlden, menniskorna och deras handlingar: ingenting mera, hjertebror! – (Flåsar rök ur pipan.)
– «Men nu till något annat: huru hänger det ihop med statens intrader, utgifter och bevillningen?«
– «Du skall straxt få höra det.
Ständerna förmälte sig vara öfvertygade, att statsverkets behof icke kunde bestridas med rikets ordinarie räntor och inkomster ....«
(Faller in) «Ja så!
I denna bekännelse upplöste sig skrytet om kungens hushållning och statsverkets mera blomstrande tillstånd, än på 50 år under vår förgångna frihetstid!
Nå nå, fatalierna till efterräkning äro ännu icke försuttne ....
Men vidare, bror Curt, vidare!«
– «Ständerna åtogo sig derföre, att intill nästa riksdag fortfara med utgörandet af den förra bevillningen, i de delar, konungen icke redan eftergifvit den eller förordnat om dess upphörande.«
– «Så, att det stadnade vid det gamla!....
Nå, än utgifterna då?«
– «Vi skänkte kronprinsen Gustaf Adolf, som jag redan nämnt, 300,000 riksdaler i faddergåfva; drottningen 100,000 riksdaler, i glädjen öfver den thronarfvinge, hon skänkt riket; hertig Carl 100,000 riksdaler, i hemgift, efter han blifvit förmäld sedan ständerna sista gången voro tillsammans; konungen 100,000 riksdaler, i handpenningar årligen, i stället för 45,000, som han dittills haft 45; och slutligen till riksdagskostnaderna 100,000 riksdaler, allt specie.
Bidragen skulle ske genom ett frivilligt sammanskott årligen, från innevarande års början till och med 1785.«
– «Det har, min själ, ej gått knussligt till vid denna riksdag.
Stackars det arma folket, som skall betala fiolerna!
Jag menar dem, som ingenting äga; ty hvad de förmögnare angår, så kan deras debetsedel stundom egentligare kallas ett «välståndsbevis.«
– «Nu skall du få höra en mästerkupp till af den illparige kungen.
På riddarhuset hade han denna gången öfvertaget, dels medelst sitt eget parti, dels medelst hertigens, i penningefrågor, för hemgiftens skull (ty egennyttan är en mäktig driffjeder hos den nådige herren), och dels derigenom, att han tagit i sin sold en samvetslös skribler, assessor Höppener, och nyttjar honom, att vid hvarje skymt till motstånd af adeln, skrika på aristokraterne, som vilja utså tvedrägt, för att återföra riksdagsvälde och utländska bestickningar.
Dessa beskyllningar verka ännu på allmänheten, som är förblindad af kungens hocus pocus, och hafva hållit många tillbaka, att öppet uttala sina tankar.
Presterne hade han i sitt våld, genom biskop Celsius och öfverhofpredikanten Wingård.
Borgerskapet har kungen en gång för alla på sina fem fingrar.
I bondeståndet var Schröderheim sekreterare, och denne är på en gång så slug och så treflig, att han gjorde med bönderne hvad han behagade.
När nu kungen lyckats drifva ständerna längre, än der han sjelf hade för afsigt att låta sakerna stadna, så tog han på sig en landsfaderlig uppsyn och låtsade ömma för folket.
Först afslog han 100,000 riksdaler specie på kronprinsens faddergåfva, så att den inskränker sig till 200,000 riksdaler; och sedan uttryckte han, sin önskan, att eftergiften helst måtte komma till lindring för dem, som minst äga råd och lägenhet att deltaga i gåfvan, nemligen: dragoner, ryttare och hussarer, korpraler, trumslagare, pipare, profosser, soldater, handtlangare vid samtlige regementen till häst och fot, tillika med volontärer, marinierer, coopvardie- och rotebåtsmän vid amiralitetet och arméens flotta, samt fördubblings- och vargeringsmanskap, som icke hafva årstjenst, hvilka alle skola befrias från faddergåfvans utgörande, och att torpare samt inhyseshjon på landet, för sig sjelfve, hustru, barn och tjenstehjon skola njuta lindring af en skilling för hvarje person, emot hvad ständerna beramat.
I stället således, att svärja öfver det dyra regenthuset, har kungen nu drillat saken derhän, att de fattigare folkklasserna välsigna hans huldhet och ädelmod.«
– «Förbannadt slipadt! det kan man icke neka.
Jag afundas Tessin och Scheffer att hafva varit hans handledare ....
Handledare? ja! ty att undervisa honom i sättet att behandla ärenden och folk: dertill voro de sanfärdeligen icke vuxne.« – (Flåsar en lång hvirfvel tobaksrök.) – «Vi andre komma väl derföre att betala så mycket mera?«
– «Fördelningen af faddergåfvan till kronprinsen Gustaf Adolf, äreskänken till drottningen, anslaget till kungens handkassa och hertig Carls hemgift, är upptagen i ett bi-afsked.
Den högsta summan, som kommer att utgöras, är af Riksens Råd.
De erlägga, för egna personer, 2 riksdaler, för sina fruar, 1 riksdaler, och för hvart barn om 15 år, 32 skillingar.
Den minsta summan är: för torpare och sådane inhyseshjon, som förmå göra dagsverken, handtverkare och arbetskarlar på kronans stat, vaktmästare, lakejer, stalldrängar, slottsknektar, m. m. männerne 4 skillingar, hustrurna 4 sk., och hvart hemmavarande mantalsskrifvet barn 4 sk., det sednare dock blott hvad torparne angår, men de öfriges barn endast om 15 år, 4 skillingar, allt specie 46.
– «Jag tackar dig af hjertat, bror Curt, för de upplysande underrättelser, du gifvit mig.
Nästa gång det blåses i riksdagstrumpeten, flyttar jag från Ålhult till Blasieholmen.
Jag räknar på ditt nit för det allmänna, din vänskap för mig och din billiga förtrytelse öfver den misshandling, dig öfvergått, och hoppas du ej försmår qvarter i mitt hus och håller till godo min husmanskost.
Den här gynnaren går ej an att släppa på egen hand en gång till med sådana ständer.«
– «Så när hade jag likväl glömt en ganska väsendtlig omständighet.
Insockradt i smicker och loford, anmärkte Hummelhjelm, att den nya landtmarskalks och talmanseden åberopar 1617 års riksdagsordning, hvilken ej står tillsammans med 1772 års regeringssätt.
Han visade vådan af den rättighet, som i nämnde riksdagsordning är konungen lemnad, att, då Riksens Ständer ej kunna förenas, välja af deras meningar den, han bäst finner.
Hummelhjelm beledsagade detta med det största beröm åt Gustaf III, hvilken anmärkningarna naturligtvis ej afsågo, utan blott framtiden, tog konungen
likväl så illa vid sig öfver den vaknade eftertanken bland ett riksstånds ledamöter, att han lät afblåsa riksdagen hals öfver hufvud 47.
– «Aha!....
(drar några djupa tag ur pipan och blåser långsamt ut röken.)
Han blir het om öronen; han låter skrämma sig ....
Hertig Carl fiskar i grumligt vatten ....
Begge de höga herrarne behöfva penningar ....
Allt tidningar, bror, som ej kunna betalas med mynt; ty då fastna de lätt i snaran, och segern är i våra händer.« – (Lägger bort pipan.)
Smutta icke så der, kära Curt, utan drick i botten.
Det här gamla franska är ju icke så oäfvet?
Också är det årsbarn med 1720 års regeringsform ....
Se så, låtom oss klinga!
Skål, min hjertebror!«
Hofvet bebodde Drottningholm, der det präktiga tornerspelet den 30 Augusti 1779 tillreddes.
Flera veckor förut voro alla sysselsatte med förberedelserna.
Fruntimren sydde, stickade, virkade, knypplade.
Deras arbetsbord och bågar glänste af perlor och ädelstenar, frasade af siden, tyngdes af sammet, fladdrade af flor och uddar, skiftade af fjädrar och konstgjorda blomster.
Klädningar, slöjor och skärp, sömmade med guld och silfver: hufvudbonader, virade med kedjor och perlband, under sina svajande strutsar, framskjutande paradisfåglar och briljanterade pilar af guld: smycken af diamanter, safirer, rubiner, smaragder, ametister: handskar och skor från Paris, spetsar från Brabant, strumpor från London, shawlar från Persien, vällukter från Levanten, – alltsammans utbredt huller om buller – vittnade, att någon fest nalkades, der hvar och en ärnade täfla om företrädet.
Aldrig rådfrågades spegeln oftare, ifrigare, mera nyfiket och noggrant.
Icke ens karlarne försmådde att bevärdiga den med ett och annat mönstrande ögonkast, då det gällde att profva en lysande rustning: att med det blänkande vapnet i hand gifva kroppen en fördelaktig ställning: att bereda hjelmens fjäderbuske en lagom svigt, då riddaren borde hälsa en kunglig person, eller, vid prisets emottagande, böja knä för det höga eller sköna fruntimmer, hvars hvita, af juveler blixtrande fingrar skulle öfverlemna det åt segervinnaren.
Sjelfva tornerplatsens iordningställande var ej heller en småsak, fick ej heller blifva ett hastverk.
Uppresandet af skrank och läktare, dessas målning och beklädande, banans tillredning, hästars inridande, o. s. v. upptogo karlarnes tid medan fruntimren funderade på sin klädsel.
Dessa bestyr under dagens lopp gåfvo en naturlig och omvexlande näring åt samtalen i hofvets aftoncirklar, hvilka städse samlades thétimman hos drottningen.
En qväll när konungen, som sällan försummade dessa cirklar, inträdde, uppvaktad af Ehrensvärd (på en gång kabinettskammarherre och chef för lätta dragonerne), utbad grefvinnan Höpken sig, att få nämna några ord för Hans Maj:t enskilt.
Konungen (vänligt småleende): «Det är en begäran, min grefvinna, som jag känner mig smickrad af att bifalla.
Hvarmed kan jag vara er till tjenst?«
Grefvinnan Höpken: «Jag nödgas falla Ers Maj:t besvärlig med en underdånig klagan.
Oskicket här vid Drottningholm har gått så långt, att jag, som vistas här i egenskap af tjenstgörande statsfru hos H.
M. drottningen, ej mer vågar rulla upp gardinerna i mina egna rum, der hvarken jag sjelf, eller de, som göra mig den äran att besöka mig, töras nalkas fönstren, emedan dragoner, alldeles nakna, bada utanför.
Konungen, misslynt, vände sig och vinkade åt Ehrensvärd.
Ehrensvärd (skyndande fram): «Ers Maj:t!«
Konungen (med rynkade ögonbryn): «Grefvinnan beklagar sig, att dragoner, helt nakna, understå sig att bada utanför hennes fönster.
Huru är ett sådant oskick möjligt?
Står krigstukten på sådana fötter vid ert regemente, baron Ehrensvärd?«
Ehrensvärd: «Grefvinnan Höpkens förundran och Ers Maj:ts billiga förtrytelse kunna ej vara större än mina; men är ni alldeles förvissad, min nådiga grefvinna, att de badande varit helt och hållet nakna?«
Grefvinnan: «Huru kan ni sätta i fråga, min baron, att jag eljest fallit Hans Maj:t besvärlig med denna klagan?
Mot min vilja har jag stundom med egna ögon blifvit varse de nakna kropparna.«
Ehrensvärd: «Med Ers Maj:ts nådiga tillåtelse utber jag mig blott att få göra en enda fråga: huru har grefvinnan då kunnat så noga känna igen, att de badande voro dragoner?«
Kungen klappade händerna, svängde sig på klacken och utbrast: «Ha! ha! ha!
Det var en gudomlig vändning.
Hjelp er nu sjelf, min söta grefvinna!«
Fru Höpken bet sig i läppen och gjorde, tigande, en djup nigning för konungen.
Hon gaf Ehrensvärd ett ögonkast, lågande af vrede, och drog sig undan bland fruntimren, som omgåfvo drottningen.
När hon gått, återtog Gustaf en allvarsam uppsyn, vände sig till Ehrensvärd och yttrade högt i närvaro af hela hofvet:
«Ni räddade er rätt fintligt från en skrapa, baron Ehrensvärd; men ni vet, att jag ej tillstädjer anstötligheter.
Jag hoppas framdeles slippa sådana klagomål, som det grefvinnan Höpken nyss anförde.«
– «Jag bedyrar Ers Maj:t, att räfsten skall blifva sträng och näpsten afskräckande,« svarade öfversten och bugade sig djupt.
Konungens nitälskan för goda seder vann naturligtvis allmän beundran och återgaf grefvinnan Höpken sitt glada lynne, när hans yttrande blef henne berättadt.
Fru Schröderheim, som då stod bredvid, suckade.
– «Ni tycks taga nära del i baron Ehrensvärds förtret, min fru« – sade grefvinnan, med temligen hvass ton.
– «Ni irrar er, grefvinna.« – svarade fru Schröderheim – «Han syntes nyss icke vara helt och hållet ur stånd att reda sig ur en förlägenhet.
Jag beklagar tvertom endast dem, som baron Ehrensvärd utser till försoningsoffer åt den blygsamma dygden.«
Äfven detta svar vann de kringståendes bifall och ökade just derföre fru Höpkens misslynthet.
– «Det är icke vår sköna grefvinnas beau jour i afton,« läspade fru von Stauden halfhögt till grefvinnan Wrede 48; men kammarpagen Wright stod så nära att han hörde yttrandet, och han föll lifligt in:
– «Mången skulle vilja ge halfva sin lifstid, ers nåd, för att så säkert antända hjertan, som ljungelden ur grefvinnan Höpkens ögon, till och med då de brinna af en rättvis harm.«
– «Der åtminstone har viggen både slagit ned och antändt,« hviskade grefvinnan Wrede fru von Stauden i örat.
I detsamma ropade konungen:
– «Uppmärksamhet, mitt herrskap!
I afton gäller det, att utse sin andra hälft till tornerspelet.
Våra sköna skola kora sina riddare, eller desse nämna sitt hjertas fru.
Prinsessan, min syster, som nu är frånvarande, har låtit säga, att hon förunnar någon riddare, som är till öfverlopps, att bära hennes färger, ifall helsan medger Hennes Kongl.
Höghet att öfvervara karusellen.
Drottningen tillåter icke att hennes färger synas denna gång.
Således är valet först hos dig, min svägerska.
Hertiginnan vinkade åt förste hofstallmästaren baron Munck, hvilken, sedan han kysst hennes hand, med stolta blickar såg omkring sig.
– «Hos de sköna« – fortfor konungen skalkaktigt – «är rangordningen vanligtvis upp- och nedvänd.
Fändriksåren hafva der vida företrädet för generalsvärdigheten.
Det tillhör således Fredrik att välja först.
När sedermera Carl gjort sitt val, kommer ordningen till mig.«
Hertigen af Östergöthland kastade en förstulen blick på sin svägerskas statsfru, grefvinnan Piper, men bockade sig, stillatigande, för öfverstinnan von Stauden.
Detta qvicka, men behagsjuka fruntimmer kunde ej dölja sin belåtenhet.
Piper syntes likgiltig för det företräde, hennes fordne tillbedjare nu lemnade en annan.
– «Hvilken sällsam tankspriddhet!« yttrade konungen, då hertigen af Södermanland, inbegripen i ett samtal, af föga vigt, med hofstallmästaren baron Rålamb, tycktes glömma sin ordning.
Erinrad derom, skickade han mönstrande ögonkast kring hela sällskapskretsen, och valde derefter ett bland sin gemåls hoffruntimmer, hoffröken Rosenstierna.
Konungen, förundrad, slungade forskande blickar, ömsom på sin bror, ömsom på grefvinnan Löwenhjelm.
En orubblig köld målade sig i hertigens ansigte.
Grefvinnans ögon voro fästade på hofstallmästaren baron Essen.
– «Jag hade knappt väntat så mycken försakelse af mina herrar bröder« – yttrade nu konungen –; «men jag håller dem räkning för denna uppmärksamhet, och önskar bära edra färger, min grefvinna.«
Fru Löwenhjelm syntes mera smickrad, än intagen af utmärkelsen.
Baron Essen förnyade till sin granne en fråga, på hvilken han nyss fått svar.
– «Nå, min frände;« – tog konungen åter till ordet, vändande sig till fursten Hessenstein – «ordningen är nu hos er.«
– «Vid detta tillfälle, Ers Maj:t, är jag «till öfverlopps«, och anser för en nåd, om Ers Maj:t tillåter, att jag förblir en overksam åskådare« – svarade fursten.
– «Som ni vill.
– Se så, mina sköna fruntimmer, valet tillhör nu eder.
Man är skyldig er någon upprättelse, grefvinna Höpken, för det obehag ni rönt.
Jag lemnar derföro taglotten i främsta rummet åt er.«
Med ett obeskrifligen ljuft småleende nämnde hon kammarpagen Wright, hvilken, strålande af glädje, kysste hennes hand.
Grefvinnan Wrede och fru von Stauden vexlade blickar; fru Schröderheim drog på munnen; Ehrensvärds öfverläpp kröktes försmädligt; ett sorl af hviskningar uppstod i rummet.
– «Man tar sig bra många friheter i de kungliga personernas egen höga närvaro« – yttrade grefvinnan Löwenhjelm halfhögt till sin granne grefvinnan Jeanette Hamilton.
– «Ja, det är oerhördt« – svarade denna, med ögonen fästade på grefve Lewenhaupt, som hon just då utsåg till sin riddare.
Detta val föranledde nya hviskningar och illa qväfda smålöjen.
– «Framgången, ers excellens, tycks i qväll vara bra litet lycklig,« – anmärkte Schröderheim till den inställsamme och slipade hofmannen, riksrådet Bunge.
– «Åtminstone« – genmälte Bunge, med en sidoblick på baron Essen – «bör detta trösta dem, som blifvit förekomne.«
Essens ögon voro liksom fastnaglade vid grefvinnan Löwenhjelm och konungen. 49
Måltidstimman var för handen, innan hvar och en fått sina färger och deras riddare bestämda vid det annalkande tornerspelet.
Efter qvällsvarden drog konungen sig tillbaka i sin enskilta sängkammare.
– «Med förtrytelse« – yttrade Gustaf nu mellan fyra ögon till Ehrensvärd – «finner jag mig vara en främling i mitt eget hof.
Hvad betyder denna köld mellan hertigen af Södermanland och den sköna grefvinnan?
Är det endast såkalladt kärleksgnabb, eller ha verkligen några smolk kommit i deras mjölk?«
– «Brytningen är på fullt allvar.
Ers Maj:ts vackre hofstallmästare, som alla våra fruntimmer förgapa sig på, suckar nu för henne, och det påstås (jag törs likväl icke säga det bestämdt), att hertigen skall kastat ögonen på en teaterflicka, vid namn Slottsberg.«
– «Aha!.... men ni är icke fullkomligt säker på förbindelsen mellan min bror och mamsell Slottsberg?«
– «Nej, Ers Maj:t.
Sannolikt kan drottningen lemna bättre upplysningar i det afseendet, än jag; ty Hennes Maj:t brukar tillåta kammarfrun, att göra sina små berättelser, och hertigen, som tills vidare vill anses för en okänd riddare i detta kärlekens tornerspel, lärer ha sina möten med flickan i Badins hustrus rum.
Morianen säges utöfva samma befattning hos hertig Carl, som fordom den ryktbare Chiffinc hos Carl II i England.«
– «Bravo!
Och derom har den svarte slyngeln icke sagt mig ett ord.
Jag skall i morgon dag taga den gunstige herrn i förhör ....