Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har dröjt en smula vid denna punkt, därför att den förklarar, hur en i botten så godhjärtad och hederlig man som han kunnat förledas till att begagna sin ställning till de missbruk, som kastat en skugga öfver hans namn och rättskaffenshet.
Men alla dessa omständigheter i förening alstrade en stor svaghet och omöjliggjorde till sist hans bana.
All hans kvickhet och älskvärdhet kunde icke bemantla, att han blef, hvad en offentlig man minst af allt får blifva – ofarlig och utan betydelse.
Då han spelat allt för stor roll för att kunna sjunka ned till blott och bar handtlangare, gjordes han till mannen med de sekundära uppdragen, vännen på reservstaten, som efterskickades vid behof, utan att få vara med om själfva beräkningarna, och denna för en för detta gunstling helt säkert alldeles utpinande ställning är det Schröderheim, trots alla sina svaga och på bagateller stödda försök att återeröfra sin plats, måste nöja sig med under hela den senare hälften af Gustaf III:s regeringstid.
Med sitt spänstiga lynne och sin optimistiska lifslust höll han sig dock ständigt uppe och förlorade ej ens under de mörka tiderna 1788–89 sitt sinnes elastiska munterhet.
Ett bref från Finland till en af hans närmaste umgängesvänner är fullt af toklustigt öfverdåd, och från de bekymmersamma dagarna i Göteborg på hösten 1788, då majestätet, oaktadt kronan vacklade på hufvudet, hade sinnesnärvaro nog att syssla med teaterstycken och aktristoaletter, skrifver hans sekreterare mera om de galanta förpostfäktningarna i den charmanta fru Halls salong än om nyheterna från krigsskådeplatsen.
Och det var som hofmannens kamp att återförvärfva sin förlorade gunst i den kungliga ynnesten sporrade honom, höll honom uppe och hetsade honom nästan som en förälskads täflingskamp med sina rivaler.
Men de stora brytningarna under 89 års revolutionsriksdag skulle återverka på Schröderheims privatlif, föröda hans hem, blifva indirekt orsak till hans hustrus död och beröfva honom det sista stödet i den allmänna opinionen.
Att hans äktenskap länge varit en förening utan lycka i borgerlig mening, det var en offentlig hemlighet.
Kanske var det samma brist på verklig fond och vilja, som man kan skönja hos honom på alla andra områden, som också vållade hans vanmakt att fasthålla sin enskilda lycka.
Allt hvad vi känna om Anne Charlotte v.
Stapelmohr visar otvetydigt, att hon var danad af ett vida starkare och förnämare virke än mannen.
Jämför man blott deras infall, äro hans godlynta och oförargliga sällskapsskämt i jämförelse med hennes passionerade elakheter, som stamma från ett otåligt och lidelsefullt sinne.
Tänker man på de båda makarnes yttre, finnes äfven här något af samma motsats.
Snacks porträtt af Elis Schröderheim – och detta verkar långt mer öfvertygande än Kraffts d. ä. målning på Gripsholm, där Elis presiderar med en ämbetsmannamin af oäkta, gammaldags redlighet – visar en borgerlig
Silenustyp med ett godmodigt, pussigt ansikte, skvallrande om epikureism och lustighet.
Det är »han med stora magen», besjungen af Kellgren och Bellman, som här presenterar sig för betraktaren, och dräkten med ordensbanden verkar nästan som en munter travesti – man tänker på en »högt skinande» broder, nyss beklädd med några af de höga gradernas insignier.
Fru Schröderheims yttre röjer en långt intressantare och mer lidelsefull människa.
Man får därvidlag ej tänka på det vackra Lundbergska porträttet med det tjusande, pikanta ansiktet under den stora schäferhatten, då det torde vara ganska tvifvelaktigt om denna genom litografier och efterbildningar så kända bild verkligen föreställer den Gustavianska bourgeoisiens kanske mest begåfvade dam, men en liten miniatyr i museet (af Lafrensen?) i Stockholm och en duk af Krafft d. ä. på Gripsholm gifva oss hennes drag.
Båda framställa en kvinna, som på en gång har spotskt förstånd och ett kraftfullt, passioneradt temperament.
På Kraffts uttrycksfulla målning sitter hon, klädd i den Gustaf III:s nationella hofdräkt med hög Maria- Stuartskrage, svart lif med pärlbesatta, vida ärmar och hög hårklädsel, en kostym lik den, i hvilken Fragonard ofta målat damer från Marie Antoinettes tid – att det varit han, som förevigat henne!
Ansiktet är icke fint eller aristokratiskt, men fullt af intelligens, rättframhet och eld med de brinnande, bruna ögonen och den spetsade, på en gång spefulla och sinnliga munnen.
I dessa motsatser redan i det yttre kan en psykolog nästan läsa det olyckliga äktenskapets historia.
De båda makarna synas dock ända till och med 1788–89 hafva hållit samman, trots det att ryktet utpekade mer än en af husets umgängesvänner som hennes »adorateur».
Mannens bref till
Rosenstein ännu år 1788 vittna om lefvande ömhet för Anne Charlotte, och det är först under 1789–90, som förhållandena tillspetsa sig till det tragiska och oförsonliga.
Anne Charlotte Schröderheim hade vid denna tid ägnat sin sista och mest lidelsefulla hängifvenhet åt en mycket känd ung medlem af det dåtida Stockholms gyllne ungdom, kungl. sekreter Seele.
Han kallades l’Adonis de la Roture, »ett under utan like, han kläder sig 3 à 4 gånger om dagen för att åkande, gående eller ridande visa sin skönhet.
En gång blifver pungen tom», skrifver harmset en borgerlig antecknare, och vid riksdagsafblåsningen 1789 hade han agerat en af härolderna, en ovanlig heder för en ofrälse, skrifver Gjörwell, »men så är han också den skönaste figure uti hela cancelliet.»
Schröderheim, som förut varit typen för en medgörlig äkta man, förändrade nu – berättas det – helt och hållet karakter och yrkade under häftiga uppträden på skilsmässa och icke nog härmed, han fordrade också att det barn Anne Charlotte bar under sitt hjärta skulle efter nedkomsten gälla för dödt och fråntagas henne.
Af sorg häröfver insjuknade och dog fru Schröderheim efter barnsängen den 1 januari 1791.
Elis Schröderheims förfarande i denna sak ogillades allmänt, mest därför att man bakom denna hårdhet anade en starkare vilja än hans egen – konungens, som yrkade på skilsmässa i gammalt groll mot Anne Charlotte Stapelmohr, hvilkens giftiga tunga allra minst skonat honom, och som nu mer och mer började blifva känd som »frondeuse».
Så berätta Schröderheims samtida denna sorgliga katastrof och bland dem så nära vänner till honom som Claës Julius Ekeblad och Lars v.
Engeström; så med mer eller mindre förhatliga tillägg mot den afundade »gunstlingen» spriddes den öfver land och rike, diskuterades på Caffehus och gator under en kritik vid denna tidpunkt dubbelt kännbar för den redan isolerade mannen.
Mot denna mångstämmiga anklagelse bör dock alltid ställas hans egen högtidliga försäkran till Lars v.
Engeström.
»Mig hafva öfvergått alla de öden, som ömmast kunna affectera menniskohiertat.
Jag har mer än någon annan varit sacrifice åt conjuncturerna.
Jag har dyrt betalt min öfvertygelse och mitt alfvar att följa den, och då enskild erkänsla icke tillåtit mig att publicera hvad mitt hierta utgjutit för den min pligt det fordrat, har man icke gjordt rätt på någon sida åt mina intentioner.
Inom mitt hus har man icke varit nöjd att finna mig olycklig, man har nödvändigt velat finna mig brottslig och omänsklig.
Gud ske lof jag har icke varit någotdera och jag giorde dig ingen försäkran därom, om jag icke kiänt, att ditt hederliga och för oss bägge ömma hierta tog en tillfredsställelse af att veta det.»
Huru härmed förhållit sig, därom kan naturligtvis ingen döma, men att Schröderheim ej visat sig äga den smidighet och styrka, som den svåra situationen fordrade, torde dock ej vara för djärft att påstå.
Den mystiske äfventyraren Björnram hade en gång spått att alla bekymmer skulle lämna Schröderheim vid hans hustrus död – det motsatta blef fallet.
Hennes likbår, som med de adliga facklorna men utan klockringning bars ur hans hus, blef en påtaglig symbol för lyckan, som gick, och ett hem, som störtade samman.
Från denna hastiga öfverblick af Schröderheims offentliga och enskilda lif, fördunkladt af så många mörka skuggor, öfvergår man gärna till sällskapsmänniskan, den blixtrande kåsören, den begåfvade och spirituella skribenten, till de sidor hos honom, som i det stora hela skapat hans typ.
Här åstadkommo alla hans böjelser en skimrande, harmonisk och älskvärd helhet – och just det svaga och godhjärtade i hans lynne var det, som ifrån hans skämt utplånade allt bittert och gallsprängdt och gjorde hans penna på en gång så lekfullt yster och så intagande försonlig.
De flestes vän, alltid med leendet på läppen och infallet till hands, var han säkerligen bland dem, som under den äldre gustavianska tiden bäst bidrogo till att göra glädjen hemmastadd i de kungliga lustslotten, lika mycket på sin plats, när det gällde att vid en karusell utveckla en ordenshärolds mystiska åthäfvor som att uppträda som komisk mask vid ett improviseradt festspel.
Med en slösares öppna händer strödde han infall och putslustigheter, hvart han gick fram, och i alléerna vid Drottningholm och i gångarna vid Gripsholms slott hafva hans kvickheter varit dagens lösen och hviskats afbrutna af skrattsalfvor in i små lyssnande öron.
I alla sällskapsordnar, ända från de höga frimurarna ner till dulcianernas och augustibrödernas samkväm var han gifven medlem, talare, ceremonimästare, commendeur, ju högre i rang dess mer gillet var gladt och uppsluppet.
Han kunde till och med gifva en gästroll i Bellmans ordenskapitel och för en afton pokulera med Ehrensugga och Appelstubbe.
Men genuinast sig själf var han i sin egen umgängeskrets.
Jag har redan antydt dess karakter af att vara ett mellanlager mellan aristokrati och borgerskap med litterära ansatser – man hade förbindelser med Kellgren och Bellman – och Zibet och N. v.
Rosenstein hörde till kretsens käraste gäster.
Utom Schröderheims eget hem, var det Stockholms förmögnaste borgarehem, i hvilka man råkades – hos den kuriösa rådman Dreyer, känd för sin rådbråkade franska, grosshandlarna Hasselgren, Lorichs, Hassel m. fl. Bland stamgästerna voro en del af Schröderheims ämbetsbröder, som Ulrich Franc, typen för en hvass, sarkastisk och retlig byråkrat, och vidare hans frus stab af beundrare, de båda stallmästarna, bröderna Bruse, den unge Mörner (sedermera generalmajor) Bungencrona, riddarhussekreterare, mycket olycklig på den erotiska tornérplatsen, om man får tro en annan af habituéerna, Haldin – Hallenstjerna, hvilkens otryckta lefnadsteckningar gifva en högst saftig skildring af de gustavianska ungherrarnas Lovelaces-bedrifter, som mindre föra i tankarna Armfelt eller Lauzun än de föga kräsna hjältarna hos Restif de la Bretonne.
Kretsens sammanhållande element vid sidan af Schröderheim, dess rodocka och maitre de plaisir på samma gång, var den bekante Olle Malmgren, tjänsteman i Commercekollegium, men känd egentligen som ett af det borgerliga Stockholms original, uppvaktaren vid alla grosshandelsfruars toaletter, nyhetskrämaren vid alla middagar, lika gärna sedd i damernas budoarer som vid herrarnes trisettbord, förande de gustavianska traditionerna in i vårt eget sekel.
Ännu en sedetecknare från 1800 talar om kamrer Malmgrens nya »Vallsquadrill», och friherrinnan Knorring har i sina »Illusioner» förevigat honom som prestafbärare i Amaranten den minnesrika afton, då Corinnes och Delphines författarinna intogs i denna orden.
Man råkades hela vintrarna och på somrarna hemsöktes de af kretsens medlemmar, hvilka ägde sommarställen i Stockholmstrakten, gubben och gumman på Järfva, Schröderheims, herrskapet Hasselgren på Jacobsberg, Dreyer uti Canaans förlofvade land tätt intill Drottningholm.
De hufvudsakliga nöjena voro främst improviserade sällskapsspektakel och kortspel.
Om tonen och munterheten i kretsen får man en föreställning genom en mängd skämtskrifter af Schröderheim samt en följd lustiga epistlar från Olle Malmgren till Rosenstein, hvilka ännu, som den tokrolige beskrifvaren uttrycker sig, »lemna mer recreation än flere pulfver china och Cremor Tartari».
Schröderheims parodierande fyndighet lämnade vanligen texten till de divertissement som uppfördes, vare sig man firade grefvinnan
Ridderstolpes tillfrisknande efter en barnsäng med ett skämt, i hvilket Olle Malmgren agerade barnmorska eller han gycklade med Gustaf Vasa i en travesti Campios seger öfver Lotto, i hvilken inrycktes många galanta antydningar på Olle Malmgrens dyrkan af Elisabeth Olin.
Efter dessa af infall och humoristiska och skrattretande galenskaper fyllda skämt blef vanligen stämningen hög och afslutades med balett – Haldin och Olle Malmgren »dansade conjunctim en pas des deux kallad Zemir et Azor ou le Baiser malheureux».
Men kotteriets älsklingsnöje var dock campiospelet, eller hvad vi kalla kille.
Schröderheim har en formlig vurm för detta spel och utvecklar en virtuositet utan gräns i att vitsa och skämta med dess terminologi.
Han föregifver, att Olle Malmgren är dess uppfinnare och kallar honom därför alltid vid hedersnamnet »inventor», i riktig hög stil »högtryckande och sollysande herr inventor», och ingen Olofsdag går förbi, utan att han i en eller annan skämtskrift utvecklar Malmgrens betydelse för campio och spelets egna mystiska, sociala och civilisatoriska förtjänster.
Än trycker han en hel liten skämtsam afhandling:
Theser under Inventors Beklagansvärda Frånvaro, pröfvade uti Campio Collegii, Olofsmässedagen den 29 juli 1787.
Man får där först och främst veta, att »Campio är ett spel med kort eller rättare sagt ett Förståndets och Viljans, Smakens och Omdömets med fingrarnes gemensamma till- och medarbetande till tidens angenäma fördrifvande, hvarunder de förra urskilja, välja och dömma om korten och de sednare dels verkställa deras beslut, dels blanda, taga af och gifva».
Därefter följa åtskilliga andra teser om spelets förträffligheter, gående ut på att visa alla de lysande företräden, som tillkommo detta spel, hvilket – enligt en annan skämtskrift af Schröderheim – »blifvit idkadt och speladt strax efter syndafloden och fått namn af Cam och varit Odens hofnöje om aftnarna efter spectaklet uti vauxhallen Wallhall».
Man får veta, »att Blaren är Thors porträtt, som synes af likheten med Belätet i Domkyrkans sacristia (i Dahlbergs Svecia Antiqua et Hodierna), att Cucu varit den falk, Oden fört på fingret vid sina jakter, att Arlequin är Frigga o. s. v.»
En annan gång gifver han ut en hel »Campio- Almanacka» imiterande med oförbränneligt och flödande humör den vanliga allvarliga kalendern, uppställd som den med tideräkning från Inventors födelse: »Olof, Inventor född 1749, oförmäld de följande åren, tillträdde spelet 1781, krönt den 29 juli 1786».
Sedermera följa notiser om sol- och månförmörkelser »den 29 juli kl. 5,55 eftermiddagen en total förmörkelse i Campio-Dauphin, då Inventor med bara ögonen kan synas till 3 fjerdedelar gå igenom Suggans discus».
Sedermera följer en vidlyftig förteckning på alla Campionisterna, och då en af cirkelns kvinliga medlemmar afled, flux fick Inventor från Schröderheim en Stenstil »klippt i papper» öfver hennes frånfälle:
Håll.
Inventor.
Döden har couperat.
Räkna ut.
De. Betar.
Glädjen och Vänskapen Sätta.
Beständiga, Ledamoten, af Campio-Academien
Fru Sara Schoulz, född Westman
Gech af och kastade Korten.
Parforcen var grufvelig.
Satt.
Förhand med Kransen af Dygder och Behag.
Lifvets.
Husar.
Tog.
Öfver
Hade.
Blifvit.
Stånd
Vår.
Vän.
Tagit Pottan och spelt ut.
Till och med under ryska kriget, då Schröderheim var öfver i högkvarteret i Borgå är campiospelet hans uppmuntran i de mörka tiderna.
»Inter arma silent Leges», sade doktor Luther, när han spelte Campio under julottan med Påfven Gregorius den andra, men annorlunda säga vi till Fäderneslandets försvar och moscoviternas skräck commenderade redlige Campionister, och, fortsätter han, »spelet går nu ända till Cajana och Figurerna äro verterade på Finska språket».
Jag har dröjt en stund vid dessa skämt, därför att de gifva en aning, om också utan det talade ordets värma, om tonen i den Schröderheimska sällskapskretsen, och om hans eget lekfulla, oförargliga, uppsluppna skämtlynne.
Han ägde i hög grad samma gåfva som Dalin och Bellman besutto i genialisk dignitet, gåfvan att härma högtidliga former och ställa allvarliga ting på hufvudet med en clowns upptågsrikedom och en Ulfspegels munvighet.
Han var liksom
Bellman en född parodist, men när denne dref sitt skämt till en världskarrikatyr full af öfverdåd och snille, ägde Schröderheim blott rolighetsministerns ytliga munterhet, i hvilken det finnes allt för mycket jargon.
Hans skämt äro ögonblickets lusteldar, festbloss knappast ämnade att öfverlefva dagens glädje.
Med sin kotterislang och sina kotteriallusioner verka de ej sällan en smula tröttande och förbryllande.
När man läser dem, känner man sig understundom som en utländing, hvilken hör landets egna barn skratta åt roligheter, hvilkas udd han blott halft förstår.
Exempel härpå gifver framförallt hans ofvannämnda parodi på Gustaf Vasa:
Campios seger öfver Lotto, sedermera vidlyftigare utförd under titeln Gustava Gök, i hvilken Gustaf Vasas och Christierns kamp travesteras i form af en strid mellan Gustava Gök, »änka och förestånderska» af Campio-spelet och Maria Quintern »månglerska och styreskvinna för Lotto-spelet».
Denna studentikosa drift med sina beständiga kvickheter från kortens och marklådornas värld nådde dock ända upp till hofvet, och med någon förundran torde väl de i campio-mysterierna mindre invigda hoffröknarna hört nationaloperans mest berömda chorus förvandlad till följande dobbleriets folksång:
Ädla suggor, Värdshus, Cavaller
Campios ära, Parforcens makt,
Om edert mod ej ännu förfaller
Gifven spelet sin fordna prakt,
Skulle väl själfva Blaren och Pottan
Stryka för Nitton för Åttati–åttan!
Nej, må Lottos löjliga namn
Edra vreda lustar uppväcka
Och Husarn sig hämnande sträcka
Öfver Majas ziffror och famn.
Men hur lekande behändig, hur uppsluppet skicklig Schröderheims skämttalang var, visar en mängd blad i hans papper, i hvilka han lika vällyckadt satiriserar den officiella brefstilen, tidningsstilen, den vetenskapliga och heraldiska stilen – med ett ord hvarje gifven terminologi blir för honom ett kärkommet komiskt material, och med aldrig trytande godt lynne skrifver han föregifna bref, lyckönskningar och bröllopsvers.
Hans beryktade hyllning till räkne-poeten Sesemans biläger är ett prof på den outtröttliga verve Schröderheim besatt ända in i olyckans år:
Min värde Seseman Dig Astrild ej bedrog.
Han förde till din famn en Nymph, hvars rena seder
Hvars tycke och behag, hvars ömhet, vett och heder
Summerade ihop det hela facit gör
Som, Lyckliga Vän, du dividera bör.
När man läser dessa skämt, vittnesbörd om så lustiga ögonblick och ännu framkallande återklangen af döda skratt bland skimrande lampetter och ljust, lysande siden, hör man rococo-glädjens gudinna med den skramlande marotten i sin hand gnola det kända mottot ur en vaudeville från tiden:
Etre fou et se réjouir
C’est être sage
Etre sage sans se réjouir
C’est étre fou.
eller som Kexel försvenskat det:
»Att vara tokig för rolighets skull, det är att vara klok».
Elis Schröderheim räknades af sina samtida afgjordt bland landets främsta litterära krafter, och det vållade säkerligen ej ens i tysthet någon gensaga, att konungen satte in bland de första tretton i sin akademi »den vittre Man» – det är Gustaf III:s egna ord – »som med så ädel skrifart vet att pryda de allmänna författningar, som utgå af det ämbetes skyldighet han i Riket bekläder».
Ty utom sina officiella skrifters förträfflighet – och detta tidehvarf, som icke kände våra ofta kinesiska och småaktiga gränser mellan litteratur i allmänhet och hvad vi gifva hedersnamnet skönlitteratur, satte värde på att också denna arts aktstycken presenterade sig i språklig högtidsdräkt – var Schröderheim känd som en af landets främste vältalare.
Hur utomordentligt lätt och spelande han rörde sig i den gladare stilen, det visste hela hans generation, ja, hvar och en, som deltagit i tidens sällskapslif, men äfven i fråga om allvarlig vältalighet, i äreminnesstilen, som kräfde så mycken flykt, så fint öra för språkrytmens tonfall, var han en mästare.
Han hade visat detta först genom sitt griftetal öfver excellensen v.
Liewen 1781 och sedermera i en hel följd af præsidie- och åminnelsetal, bland hvilka senare de båda förträffliga öfver Creutz och Höpken värdigt ställa sig vid sidan af det bästa vår akademiska retorik kan bjuda på.
Schröderheims vältalighet var danad i frihetstidens, framför allt i Höpkens skola – den lider särskildt af en tung satsbyggnad, en sorts ofta allt för tillkrånglad ciceroniansk syntax, men utan att kunna täfla med Lehnbergs i känsla för meningarnas klang och musikaliskt fraserade slutfall eller med Gustaf III:s i hänförande eld, har den både smak och fart.
Schröderheims litterära uppfattning var naturligtvis för öfrigt rent sjuttonhundratals-mässig, men utan blind dyrkan af antiken.
I ett otryckt högtidstal, hållet i sällskapet augustibröderna och sålunda särskildt ämnadt att upphöja Gustaf den tredjes namn, för hvilket ändamål hela orden stiftats, varierar han något af samma tankegång som Perrault i sitt ryktbara ode, och i stolt tillförsikt öfver den svenska vitterhetens utveckling och blomning under den gustavianska æran, jämför han dess poetiska alstring med det augustinska seklets.
Utom denna retoriska verksamhet frestades Schröderheim af teatern, han frestades att skrifva för scenen både för att därigenom vinna konungens bevågenhet och af en medfödd lätthet för att skrifva kvick och talbar dialog.
Under den äldre tiden nöjde han sig med att författa tillfällighetsstycken, som kryddade festligheterna i hans eget hem, eller högtidligheterna å lustslotten.
Det är åtminstone trenne småstycken, skrifna för att hylla konungen, främst det kvicka, lilla lustspel, som med titeln Kaffehuset uppfördes den 21 augusti 1783.
Den »tjocka statssekreteraren, som prelaterna fara till», visade där, – tvärtemot hvad det i pjesen heter –, att han hade verklig »complexion», att skaka ur armen ett lustigt litet dramatiskt skämt, och alla Drottningholmsgästerna, inclusive Kellgren och Sergel, prisade med skäl dess glädtighet.
Mindre lyckade voro två andra stycken:
En kinesisk fest (1787), en scen från Kanton, där en svensk superkargör lär holländare, ryssar och förtjusta kineser att fira Gustaf III:s födelsedag, och en herdeidyll från en sörmländsk stuga, Den oväntade brudgåfvan, också den på en gång fadd och pålagd med groft och osmakligt smicker.
Liknande småstycken för andra bemärkelsedagar inom den kungliga familjen har Schröderheim säkerligen skrifvit flera.
Ännu 1793 författar han en prolog på hertigens födelsedag, och i bref till
Armfelt berömmer han sig af att där haft »soin att framsätta den, som eljes synes glömd.
Men Hans minne följer mig och gör mig Drottningholm odrägeligt.
Jag har ej satt min fot inom trädgårdsporten».
Från dessa små dramatiska tillfällighetsdikter sökte Schröderheim mot slutet af Gustaf III:s regering gå öfver till offentligheten.
Han lokaliserade med ovanlig kläm och en synnerligt ledig samtalston l’Officieux af de la Salle på svenska kallad Fjäsken, och på sin väninna Elsa Fougts uppmaning Collin d’Harlevilles l’Optimiste, och i handskriftssamlingen från Löberöd finnes likaledes en försvenskning af Rochonne de Chabannes Morgonstunden af hans hand.
Till det först nämnda stycket skref han en liten »lever de rideau» »Sladdret eller Fjäskens Miracler» (otryckt i enskild ägo), som dock blott ett par gånger gafs, medan »Fjäsken» med sin liflighet hade framgång och kanske ännu kunde göra åtminstone en kuriositetslycka på en scen.
Däremot tilldelas Schröderheim af Dahlgren och andra ett stycke Rångedalariddaren, som gjorde ett fullständigt fiasko på den dramatiska scenen i februari 1788 för att sedermera aldrig mera lämna något spår efter sig.
Var detta stycke verkligen af den kvicke statssekreteraren?
Den väl underrättade
Rosenhane tillskrifver det uttryckligen en underordnad vitter dilettant, löjtnant Holthusen.
Alla dessa stycken sakna dock trots mycken fart och många muntra infall egentlig gestaltningskraft, ja äro svagare än till och med Kexéls.
Fråga är om Schröderheim med all sin begåfning hade den konstnärskraft, som gifver ordet kött och blod.
Förmåga att klippa roande teatraliska skuggspel ägde han däremot nog, drifven som han var i replikföringen, och skulle det behöfts kupletter till, kunde det ej hafva bringat honom ur fattningen.