Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tärningarne rullade, vilda blickar följde dem, skrattsalvor och svordomar genljödo i kretsen af de spelande.
Andra grupper befunno sig omkring ett vinfat, hvars innehåll flitigt anlitades.
Alla voro rusiga, men ölsinnet visade sig under olika gestalter.
Somliga grälade och hade knifvarne dragna till angrepp eller försvar; andra sjöngo med bägaren i hand; andra omfamnade hvarandra under försäkringar om vänskap i döden; en och annan vandrade för sig sjelf, tyst och sluten, måhända rof för samvetsqval; slutligen funnos två eller tre, som redan voro i medvetslöst tillstånd och, undansparkade af kamraterna, sofvo i en vrå af däcket.
I afseende på språket rådde bland de vilda sällarne en babylonisk förbistring.
Man hörde plattyska, engelska och lingua franca; endast ett fåtal voro, att döma af språket, bördiga från Norden.
– Lefve vår kapten! ropade några vid åsynen af dennes befallande gestalt.
– Ned med Ruys!
Ned med Holländaren! skreko andra, och besättningen skockade sig omkring kaptenen, för att frambära sina klagomål öfver den fångenskap de måst uthärda.
– Är det er egen befallning, kapten, eller är det Holländarens påhitt, att vi ej få gå i land? frågade en å de öfriges vägnar.
– Öfvertygen er nu!
Öfvertygen er! sade Ruys och vandrade med händerna i byxfickorna mellan de rusige fribytarne, som betraktade honom med hotande blickar.
– Befallningen förskrifver sig från mig, sade kaptenen lugnt.
– Tron J, karlar, att Ruys skulle våga pådikta mig en order?
Vid daggryningen hissa vi segel och gå till Stockholm.
– Hurra! skrålade hopen till svar på detta löfte.
– Och nu, Ruys, skall du se till, att manskapet får en glad natt, fortfor fribytarehöfdingen.
– Hvad är det för vin, detder?
Hit med en bägare!
Kaptenen läppjade på bägarens innehåll och slungade den derefter i hafvet.
– Vi hafva bättre vin ombord, sade han och gaf Ruys en vink.
– Upp med det bästa fatet och rulla detder i sjön!
Detta var en befallning, som behagade fribytarne.
Medan några följde Ruys ned i lastrummet, för att efter hans anvisning hemta det beprisade fastaget, förenade sig andra om att lyfta det redan anlitade fatet öfver bastingeringen och vräka det i hafvet.
De spelande hade nu efter tärningarnes utslag delat arfvet och anslöto sig till de öfrige.
Kaptenen gick akterut och betraktade, lutad mot ratten, scenen framför sig.
Ruys åtog sig värdskapet, fyllde bägarne och uppmuntrade att flitigt tömma dem.
– Ett herrligt vin!
En förening af eld och rosendoft! upprepade han, under det han slog uti.
Men hans röst darrade, och kallsvetten stod på hans panna.
Vinet måste varit blandadt med något starkt narkotiskt ämne, ty det dröjde ej länge, innan den ene efter den andre af besättningen vacklade bort, för att öfverlemna sig åt en öfverväldigande sömn.
De öfverblifne misstänkte dock ingenting; äfven deras ögonlock kändes slutligen blytunga ... den sista gnistan af medvetande slocknade ... den sista dryckesvisan afstannade ofullbordad ... bägaren föll ur den siste dryckeskämpens hand ... och allt var tyst.
Ruys smög bort till kaptenen ... smög på tå, som om han fruktat att väcka de sofvande.
– Nåväl? hviskade han.
– Jag har öfverräknat karlarne och ser, att ingen fattas.
Bär ner dem under däck, och se till att allt flytande gods äfven kommer ner!
– Skall ske, mumlade Ruys dystert och gick med synbar motvilja till sitt hemska arbete.
Kaptenen vände ryggen åt däcket, lutade sig mot bastingeringen och stirrade på månen, som just nu gick ned bakom skogen.
Dess sista strålar dallrade på de sofvande fribytarnes bleka anleten.
De fleste lågo orörlige, som om de redan hvilat i Dödens armar.
Andra tycktes i sömnen vara gripna af ångestfulla aningar; deras bröst arbetade, deras armar höjde sig, för att i nästa ögonblick kraftlöst sjunka tillbaka.
Ett besynnerligt, sorlande ljud nedifrån fartygets botten väckte kaptenen ur hans månskensbetraktelser.
– Det är gjordt, sade han och fattade jullens fånglina.
De stego i jullen och sköto ut.
Sedan Ruys rott en stund, befallde honom kaptenen att hvila på årorna.
Han ställde sig upp, svepte kappan omkring sig och betraktade det sjunkande fartyget.
Månen var nu nedgången, och skonertens ytterlinier urskiljdes blott oredigt bland nattens skuggor, mot hvilka en svag början till daggryning kämpade vid östra himlaranden.
Ett häftigt brusande tillkännagaf emellertid det ögonblick, då vågorna i segerfröjd slogo tillsammans öfver sitt rof.
Vattnet upprördes på en betydlig omkrets, och några svallvågor förde till stranden det budskap, att ett af hafvets flytande helveten, den fredliga handelns plågoris, var försvunnet.
Då de begge männen uppstigit på stranden, sade kaptenen:
– Du måste straxt efter soluppgången vara i Stockholm.
Här i nejden får du under intet vilkor visa dig, och tillsvidare äro vi för hvarandra fullkomligt främmande.
Dina papper äro i ordning.
Du stannar öfver vintern i hufvudstaden och afvaktar mina ordres.
Ruys hade satt sig på en sten vid stranden.
Hans blick sväfvade öfver vattnet och tycktes söka det sjunkna fartyget.
– Kapten, sade han, – jag känner en aning, att vår bana snart är slutad.
En sådan gerning som denna nedkallar Ödets makter öfver oss.
– Redan samvetsbetänkligheter? inföll kaptenen i skarp hviskande ton, som i Ruys öron lät som en hotfull varning.
– Nej, sade Ruys. – Jag skrifver detta på ert eget syndaregister.
– Gör det, och du handlar klokt!
Hvad vi gjort, var nödvändigt.
Karlarne hade lärt känna mitt verkliga namn och min samhällsställning ... huru är mig ännu en gåta.
Jag ville ej bero af en mängd lösgläfsta skurkars oförsigtighet, vinstbegär eller samvetsagg ...
– Ännu ett ord, kapten! sade Ruys och steg upp.
– För tvenne dagar sedan seglade ett fartyg här förbi i nordlig riktning.
Jag igenkände det, såvisst som jag känner er.
Det är samma fartyg, som så ofta följt oss på hafvet och injagat hos vårt manskap vidskeplig fruktan.
Du har drömt, sade kaptenen otåligt.
– Låt oss gå!
Gustaf Drake.
Herresätet
Sjöviks blomstringstid inträffade efter trettioåriga krigets slut, då dess egare, öfversten Anders Drake, återvände hem.
Utan att just vara studerad konstkännare hyste han likväl varm beundran för de mästerligt arbetade nattvardskalkar, dopfuntar, vigvattenskärl och helgonbilder, som Tysklands katolska kyrkor innehöllo och medförde också hem ett helt andligt konstkabinett – af idel guld- och silfverarbeten, ty han hade ej haft hjerta att beröfva templen de rörande prydnader, som voro af simplare ämnen.
Hemkommen ledsnade han hastigt vid sitt konstkabinett ... han var en man af flygtiga tycken ... förvandlade det derför i penningar, nedref den furutimrade byggning, som sett hans fäder födas och dö, samt uppbyggde af tegel ett ståtligt hus i den tidens stil.
Här lefde den gamle krigsbussen glada dagar, lik en medeltidens riddare i sin borg, höll stort stall och förplägade sig och talrika gäster med vin från Rhen och Donau.
Ett mycket beryktadt sällskap af förnäma rumlare, kände under namnet Goinfres, hade hos honom ett kärt tillhåll, och i Sjöviks salar ljöd ofta Lorenz von der Lindes skämt, firades de vilde bröderna Horns orgier.
När slutligen Drake, mätt af år och nöjen, lades på sin sotsäng, dog han i det hugnande medvetande, att han lefvat ett gladt lif ... vixit dum vixit lœtus ... och efterlemnade åt herr Gustaf, sin enda son, en tom kassa och betydligt kringskurna egor.
Gustaf Drake var af ett annat lynne än fadren.
Han hade ärft dennes kraftiga natur, men ej hans böjelse för ett gladt lefnadssätt.
Vid universitetet, som han lemnade vid fadrens död, umgicks han med ingen.
Hans dystra, men fasta blick mötte med uttryck af hat de stolta ynglingar, hvilka, såsom söner af Sveriges högsta aristokrati, vid alla högtidliga tillfällen intogo hedersplatserna framför sjelfva sina åldrige lärare: den mötte med köld alla jemlikar, med spotskhet alla underordnade.
Man drog sig tillbaka för denna frånstötande natur, och han sjelf sökte ingen.
Han studerade flitigt, men inom lykta dörrar: de enda föreläsningar, han bevistade, voro de då nyss öppnade i anatomien.
Man påstod att han läste förbjudna skrifter och i hemlighet dref alkemistiska studier.
Hans första åtgärd, sedan han blifvit herre på Sjövik, var att sammankalla godsets samtliga underhafvande och för dem uppläsa adliga gårdsrätten, hvaraf de upplystes om hans rättighet att efter behag tukta dem med slag af spö eller fängelse i gårdens källarhvalf.
Detta hade sin åsyftade verkan: ingen torpare saknades i daggryningen vid arbetet på gården, huru aflägset än hans torp var beläget, dagsverkena fullgjordes punktligt, och pålagorna från frälsebönderna inflöto i rättan tid.
Hans andra åtgärd var att gifta sig.
Hans utkorade var dotter af en skottsk öfverste Bruce, som under de sednare krigsåren ingått i svenska hären och sedan bosatt sig i Sverige.
Det troddes, att ett sedan barndomen rotfästadt tycke bestämt honom för detta parti, men att Agnes Bruce endast med motvilja och nödgad af sin far emottagit hans hand.
Hon var några år äldre än sin man; hennes yttre, utan att vara skönt, var tilldragande och bar stämpeln af hennes hjertas godhet.
Godsets underhafvande lärde snart att älska sin herres maka lika högt, som de hatade hans fogde, hvilken med ridpiskan oupphörligt sporrade deras arbetsifver.
Drake sjelf visade sig sällan bland sina underhafvande, utom om Söndagarne, då han vid sin hustrus sida åkte till socknens kyrka.
Det var en egen anblick, då man såg hans dystra, kalla ansigte bredvid hans makas milda, vemodiga drag ... och med hvarje år tyckte man sig märka, huru dessa blefvo allt blekare, allt mer lidande.
Var hon lycklig, denna känsliga qvinna, med denne slutne man?
Frös ej detta af naturen så varma hjerta bredvid ett bröst, som kanske aldrig hyst någon annan värma än den från en hastigt upplågande och åter slocknande passion?
Under det första året af sitt äktenskap plägade
Drake föga umgänge med sina grannar; man gjorde de årliga skyldighetsbesöken hos hvarandra, och dervid förblef det.
Sednare sågos talrikare gäster i Sjöviks salar, och bland dem män af högsta samhällsställning såsom hertig Adolf Johan, riksstallmästaren Banér och riksrådet Bengt Skytte.
Man anmärkte, att flertalet af desse gäster bestod af fiender till den bestående regeringen; men då Drake skenbarligen höll sig aflägsnad från politiken, fäste man ingen vidare uppmärksamhet dervid.
Förhållandet mellan den unge Drake och det gamla riksrådet Skytte blef snart förtroligare, än man vid en sådan skillnad i år och med kännedom af deras karakterer skulle väntat:
Skytte egde i grannskapet af Sjövik ett jagthus, der han ofta vistades, för att i ensamheten – procul negotiis – förströ sig med litterära sysselsättningar, och här besökte honom
Drake temligen ofta.
Under de sednast förflutna åren hade herrn till Sjövik gripits af stark lust för resor.
Såsnart vårisarne lossades, lemnade han Sverige och återkom ej förr än med höststormarne.
Hans lynne mildrades dock ej af dessa förströelser; molnet på hans panna var mörkare hvarje gång han efter en sådan resa återvände till sin maka.
Då deras äktenskap välsignades med en dotter, hoppades fru Agnes, att denna lycka i någon mån skulle försona mannen med hemmets enformighet; men de utländska resorna hade för honom blifvit en vana, från hvilken han ej tycktes kunna slita sig lös.
Så var han nyss hemkommen från en dylik resa, då vi en vacker höstdag finna honom rida ut från sin borggård, åtföljd af en tjenare, likaledes till häst.
Den drägt, han bar, visade, att han ej begaf sig ut på en ridt kring sina egor.
En med plym prydd hatt satt tryckt öfver hans panna, och en svart sammetskappa dolde till hälften hans galonerade rock.
Tjenaren, en ung gosse, son till trädgårdsmästaren på Sjövik, red tyst bakom sin herre, utan att våga språka an honom.
Gossen fördref emellertid tiden angenämt nog med att betrakta sitt livré, i hvilket han nu för första gången uppträdde inför godsets folk.
Han beundrade skiftesvis den skarlakansröda tröjan, de gula skinnbyxorna och de stora, med sporrar försedda ridstöflorna, i hvilka hans vador funno lika godt svängrum, som
Don Quixotte skulle funnnit i Rolands rustning.
Vägen förde de begge ryttarne längs stranden af en liten insjö, på hvars motsatta sida, bakom en gulnad björkdunge, framlyste den hvita façaden af Signildsborgs herregård, tillhörig friherren Johan Skytte, broder till riksrådet Bengt.
Att det ej var hans herres afsigt att besöka grannen på Signildsborg, fann Petrus ... så hette den unge ridknekten ... deraf, att den förstnämnde, i stället för att taga vägen till venster, vände sin häst mot granskogen till höger.
Med en suck, som gällde den vackra kammarjungfrun hos friherrinnan, styrde Petrus sin häst i samma riktning.
Man red ännu en half timme under den djupaste tystnad, och utan att en menniskoboning var synlig.
Men plötsligt bröts tystnaden af ett utrop från den unge ridknekten, hvars ögon sedan en stund noga mönstrat omgifningen och nu voro riktade på vägen framför honom.
– Håll, nådig herre! ropade han och svängde sig hastigt från hästryggen.
I stället för att svara, sprang
Petrus förbi hans häst och visade med hemlighetsfull uppsyn på ett tvärsöfver vägen liggande föremål.
Detta föremål, som så ådragit sig hans uppmärksamhet, var ingenting annat än en stake, försedd i ena ändan med ett krokigt jern.
– Tror ni, nådig herre, att denne ligger här för ro skull? sade Petrus.
– Se blott, huru noga man lagt honom tvärtöfver vägen!
Att rida öfver dethär otyget, det vill jag icke, så sannt som lif och helsa äro mig kära; men att kasta det i diket, det vågar jag.
Så, herre, nu är vägen fri.
– Hvad är detta för gyckel? sade Drake.
– Hvad menar du med dethär?
– Är det icke nog att veta, det Ingrid bor derborta, herre? sade Petrus med en skakning på hufvudet och pekade åt ena sidan af vägen in i skogen, der en grå koja med lutande skorsten framskymtade mellan granarne.
– Ingrid, den kloka qvinnan?
– Ja, hexan, nådig herre.
Drake följde med ögonen Petrus’ fingervisning och ämnade just befalla gossen sitta upp, för att fortsätta ridten, då hans blick plötsligt fästes vid ett annat föremål, som fängslade hela hans uppmärksamhet.
Mellan granarne helt nära vägen syntes en gestalt, orörlig lik en bildstod, med ena armbågen stödd mot en häll och ögonen riktade på ryttarne.
Denna gestalt bar dragen af en ung flicka, ännu sväfvande mellan barn och jungfru.
Den ljusa klädning, som, snarlik en grekisk tunica, draperade sig kring hennes späda former, blottade ofvantill en skuldra, hvit som snö, och nedantill en naken fot och vrist, värdiga att mejslas i Parisk marmor.
De fina anletsdragen, den skära hyn, de blonda lockarne, som yppigt svallade ned mot halsen, gåfvo i förening med gestaltens plastiska hållning och klädningens fria veck, en så ovanlig, luftig, nästan öfvernaturlig prägel åt företeelsen, att Drake, på en gång undrande öfver och njutande af denna anblick, glömde den fråga, som sväfvade på hans läppar.
Den unga flickan förde liksom eftertänkande ett finger till munnen, och hennes ögon lyste af en rädd glans, då hon fann sig vara föremål för den granne ryttarens uppmärksamhet.
– Hvem är du? frågade denne slutligen.
Men i stället för att svara försvann den sköna gestalten så hastigt bland skogens stammar, att alltsammans förekom Drake som en synvilla.
Petrus deremot hade ganska likgiltigt bevittnat denna scen, och han ämnade just gå tillbaka till sin häst, då hans herre frågade, om han visste, hvem den obekanta var.
– Hå, svarade Petrus, – det är ingen annan än den galna Ellen, Ingrids dotter.
Derefter sprang han, till stor förvåning för Petrus, ur sadeln, kastade tygeln till denne, öppnade den bristfälliga grinden, från hvilken en smal gångstig förde till kojan, och nalkades denna i tydlig afsigt att besöka dess af nejdens befolkning mycket omtalade och fruktade egarinna.
Men innan han ännu satt sin fot på tröskeln, visade sig i den låga dörröppningen en högvext, temligen ålderstigen qvinna, hvars panna, blick och hela hållning var så vördnadsbjudande, i trots af den simpla drägt hon bar, att Drake instinktmessigt förde handen till hatten, såsom om han haft en fru af ädel börd framför sig.
Ingrid, ty det var hon, tycktes hvarken förundrad, blyg eller smickrad öfver det ovanliga besöket.
– Hvad önskar ni, herre? frågade hon i en höflig, men icke inbjudande ton, och hennes gråblå ögon mötte med öfverlägset och orubbligt lugn Drakes forskande blick.
– En dryck vatten, om ni eger friskt och godt sådant, svarade herrn till Sjövik.
– Ni tillåter mig väl att tömma den under ert tak?
– Stig in, om er så behagar, svarade hon och öppnade dörren.
Drake befann sig i ett lågt rum, som erhöll sin belysning från tvenne små blyinfattade fönster.
En säng med hvitt sparlakan, ett gammalt, med besynnerliga figurer inlagdt ekskåp, hvars ena dörr stod öppen och visade rader af blanka tennkärl och flaskor med vidhäftade papperslappar – ett par bord och några med läder öfverdragna stolar utgjorde, jemte en dragkista af samma konstiga mosaikarbete som skåpet, rummets möblering.
Så enkel denna var, liknade den ej en vanlig bondstugas; den i ögonen fallande ordning och snygghet, som rådde härinne, gjorde olikheten ännu större.
Den äskade drycken frambars till Drake i en blank silfvertumlare.
– Ni är ju den bekanta Ingrid? frågade
Drake, sedan han tömt den läskande drycken.
– Ja ...
Önskar ni något vidare, herre?
– Jag önskar blott stanna en liten stund, för att göra bekantskap med en grannqvinna, som jag aldrig sett, men om hvilken jag hört så mycket talas.
Med dessa ord satte sig Drake på en stol och kastade sin fjäderprydde hatt på bordet.
Ingrids anletsdrag mörknade.
Hon teg, och hennes afvaktande hållning uttryckte tydligt en önskan, att samtalet måtte blifva så kort som möjligt.
– Jag har, såsom nämndt, ofta hört er omtalas, fortfor herrn till Sjövik – ni har i hela nejden rykte för att vara hvad man kallar en klok qvinna.
– Jag vet det.
Jag har af mina föräldrar ärft någon kännedom i läkekonsten och använder den efter bästa förmåga till sjuka menniskors bästa.
– Och ni gör lyckliga kurer ...
– Min konst sviker sällan, då ej Guds vilja bestämt annorledes ...
Finnes någon sjuk på Sjövik, den ni ej vill anförtro åt de lärde doktorerna från Stockholm, eftersom ni gör mig denna fråga?
Men befattar ni er icke äfven med hemliga och otillåtna konster, såsom att skåda in i det förflutna och spå om det tillkommande?
Drake hade nu återvunnit den ton af kall öfverlägsenhet, som han alltid begagnade mot sin omgifning, och hans blick fäste sig med sin vanliga förstenande glans på den tillfrågade.
Men öfver Ingrids drag spelade ett till hälften dystert, till hälften spotskt leende.
Hon svarade lugnt:
– Illasinnade menniskor utsprida mycket förtal, och enfaldiga menniskor tro helst det dåraktigaste.
Dock må jag säga, att jag känner icke litet af det förflutna, ty jag har lefvat länge, erfarit mycket och genom flitigt iakttagande förvärfvat någon insigt i en viss konst, som ej ligger öppen för alla ...
– Nåväl?
– Konsten att i den yttre menniskan, såsom i en dock ofta dunkel spegel, skåda den inre.
– Hvad menar ni?
– Att jag ej, såsom det kringirrande folkets qvinnor, behöfver ransaka handens linier, för att läsa en menniskas öden, utan vida tydligare utforskar dem på hennes panna ...
Önskar ni ...
– Vid Gud! utbrast Drake och tryckte hastigt hatten på hufvudet, – ni är en farlig qvinna.
Jag önskar ingenting erfara af dylika djefvulska konster.
Uppfostrar ni er dotter i denna hemliga visdom?
Hon är dock alltför skön, för att blifva en qvacksalvande hexa.
– Ni har således sett min dotter? frågade
Ingrid med ett mörkt ögonkast.
– Ja, svarade Drake, i det han steg upp och axlade sin sammetskappa, – hon kan i framtiden blifva en annan Dyveka och förhexa en konungs hjerta.
– Herre till Sjövik, sade Ingrid hastigt, – då ni kommit under mitt tak, så stanna ännu ett ögonblick!
– Hvad vill ni mig?
– Ni igenkänner icke mitt ansigte, ty femton års sorger förändra mycket; vi hafva dock sett hvarandra förr.
Finnes ingenting i mina drag, som påminner er om förflutna tider?
– Nej, svarade Drake med en uppmärksam blick på den gamla; – vill ni säga mig något, så tala icke i gåtor, som jag ej har tid och lust att lösa.
– Ni har sett min dotter, upprepade Ingrid och ställde sig vid dörren, likasom för att spärra utgången för sin gäst; – hon är mitt enda barn; men jag egde fordom äfven en son ...
– Som således är död?
– Jag vet icke, om han är död eller lefver, men hvad jag vet är, att ni beröfvat mig honom ...
– Jag! utbrast Drake förvånad.
– Är ni vansinnig, gamla qvinna?
I sjelfva verket lyste Ingrids ögon i detta ögonblick af en besynnerlig glans, icke olik den lågas, som i de sinnesrubbades blick visar sig som det sista flämtandet af förståndets ljus.
– Vill ni lugnt höra mig? frågade hon i fast ton, som likväl tillkännagaf, att hon väl visste, hvad hon ämnade säga.
– Jag skall höra er, svarade Drake, eftergifvande för sin egen nyfikenhet. – men om ni ej förmår att på tillfredsställande sätt förklara edra ord, så var öfvertygad, att jag i morgon låter föra er till dårkistan.
– Erinrar ni er, att ni i edra första ynglingaår ofta vistades hos er fars vapenkamrat, er aflidne svärfar?
Vid gränsen af hans egendom låg ett hemman, som egdes af mina barns fader, en man, som blott var bonde, men hvars ättetal står ristadt på åldriga runstenar, och under hvars fäder måhända edra tjenat som trälar.
Främlingen, er svärfar, fann med vänners tillhjelp några papper, som lära bevisat hans eganderätt till detta hemman, och min man dog i rättan tid, för att ej se det ryckt ur sina händer.
Men han efterlemnade en enka med tvenne barn, det ena en uppvext yngling, det andra en liten flicka, som jag då ännu bar vid mitt bröst.
Innan ännu hans stoft hunnit kallna, och innan jag hunnit lemna ett ställe, der, om jag qvarstannat, jag skulle hemfallit som inhyseshjon åt en röfvare, inträngde ni en dag i vårt hus och ...
– Ha, inföll Drake, – ni kan bespara er fortsättningen.
Ni är således samma qvinna, som var mor till den trotsigaste bonde, jag någonsin påträffat.
Min svärfar hade befallt honom att jemte godsets öfriga folk infinna sig vid ett björnskall; han kom icke ...
– Emedan han måste visa sin aflidne far den sista tjensten.
Ni ville rycka honom från sin fars likkista ...
– Hade han anfört detta skäl, skulle vi gillat det.
Men han svarade, att vi ej egde någon rätt att befalla honom och visade mig med löjligt öfversitteri på dörren.
Jag näpste honom ...
– Och han ...
– Tyst! inföll Drake med mörk uppsyn.
– Och han, fortfor Ingrid med stigande häftighet, – kastade er till sina fötter ...
– Och jag, inföll Drake, hvars kinder öfverdrogos af en mörk rodnad – jag lät binda den upproriske trälen och inspärra honom i Bruces källarhvalf ...
– Ni gjorde mer, sade Ingrid, – ty ni hade ej blott att kräfva upprättelse för en skymf, som bondens hand tillfogat er adliga kind, utan äfven att hämnas en djupare förödmjukelse.
Min son röjde i sitt grofva vadmal ett ädlare blod än ni i er fina junkerdrägt: det fann hvarje qvinna och äfven en viss ...
Nog af, ni lät främlingen, som sedermera blef er svärfar, sammankalla torpare och frälsebönder och framdraga prygelbänken på borggården; men han, som ni ville brännmärka med ett så nesligt straff, hade flytt ...
– Flytt? sade Drake med återhållen vrede.
– Ni minnes icke rätt.
Er uppstudsige son blef exemplariskt hudflängd på grund af de serskilta privilegier, som tillerkänna säteriherren brottmålsjurisdiktionen på sitt gods.
– Jag minnes allt blott för väl ... jag har i många år rufvat öfver detta minne ...
Han hade flytt, men man grep i stället för honom hans mor och inspärrade henne i det fugtiga hvalfvet.
Då återvände han frivilligt, för att hvälfva hämden från mitt hufvud på sitt eget.
Jag stod bredvid, då man blottade hans rygg och band honom vid bänken, då prygelkäppen, svängd af ett bland edra starkaste legohjon, sargade hans kött, och ni, beherrskad af svartsjukans och hämdens andar, ropade: hårdare, hårdare!
Jag såg hans blod rinna, jag hörde och räknade hans qväfda suckar ... men ni ropade ständigt: hårdare, hårdare!
Er hämd blef lysande, herre.
Ni blott sargade hans rygg, men ni krossade hans hjerta.
Han var en bruten blomma, då han uppsteg från nesans och qvalets läger.
Hans blick var skygg som en brottslings och vågade ej möta sin mors; hans stolta panna var sänkt, hans skuldror svigtade under bördan af skam och blygsel.