Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se här de tankar som sväfvade för Nannys själ, begåfvad med en dunkel poesi:
"Hvarföre är allt i verlden så olika?"
En del blommor äro så enkla och små, att man trampar ned dem, om man ej noga ser sig före.
Andra åter växa högt öfver gräset, hafva lysande färger och stora kronor ... dessa äro de rika.
"Så är det äfven med fåglarna -- de råda också den ene öfver den andre -- och med menniskorna...
Vi höra till de fattiga bland dem, och der borta" (hon vände de milda, sorgsna ögonen mot en aflägsen punkt), "der bo de rika ... de äro herrskap ... men herrskapet ser icke oss, och bönderna och fiskrarne säga: 'Gudbevars, inte kunna våra barn vara gelikar med mamsell Nanny!'"
"Mamsell, mamsell", upprepade hon efter ett par ögonblicks tystnad, "det är ju ett hån att kalla mig så ... och Magda hette helt visst också hellre kära mor än fru.
"Ack, att vara fattig, är ej det värsta -- men att icke ega någon like... åh, det är mycket, mycket bittrare!"
Nanny satt ännu med blicken riktad på den aflägsna punkten -- ett herrgårdstak, som höjde sig öfver kullarna -- då hennes öra hastigt träffades af ett buller från sidan.
Hon vände sig och fattade blixtsnabbt den bakom henne liggande koftan, hvilken hon ej förr med blygsamhetens häftighet kastat på sig -- och blygsamheten var så mycket mer påkallad som det trånga linnet under badningen remnat och lemnat en del af axeln bar -- än hon till sin obeskrifliga undran såg en ung man, klädd i en liten kort rock, med rensel på ryggen och en väldig käpp i handen, hoppa öfver den låga inhägnaden.
Han hade något både hurtigt och trofast i sitt ärliga glada ansigte, så brynt af solen att det nära nog liknade en zigenares; men det ljus-bruna, lockiga håret -- hvilket i rika massor vällde fram under den bredskyggiga grå filthatten, som stolt satt på sned öfver hufvudet -- tillförsäkrade genast den häpna Nanny att hon icke här såg någon af dessa vilda zigenare, för hvilka hon hade en så stor respekt.
Å sin sida syntes vandraren helt öfverraskad att så der oförmodadt finna sig ansigte mot ansigte med källans nymf ... och för denna kunde väl den unga flickan tagas, der hon -- draperad i sin tunna blå bomullsklädning, med de små blottade fötterna hvilande på gräset, och det melankoliska ansigtet liksom insvept i slöjan af det långa guldfagra håret blygt sänkte sina allvarsamma ögon för den kommandes nyfikna, men vänliga blick.
"Förlåt, min lilla vackra najad!" sade främlingen glädtigt.
"Det ser ut som om jag råkat på afväg -- jag tycker dock att jag gått så som man visat mig."
"Hvart skulle herrn då gå hän?" frågade
Nanny med en röst, den naturen förlänat så mycket behag som en röst kan ega.
"Till Almvik."
"Ack", svarade flickan, i det hon kastade en egen blick på renseln, "jag trodde att herrn icke var af herrskapsbörd."
"Men, bevars, min lilla dryad -- ty jag är icke rätt säker på hvad jag bör anse dig för -- är mitt ansigte en så dålig rekommendation, att det ej låter mig gälla för folk, emedan jag går med rensel?"
"Är det då blott herrskaps-menniskor som kallas folk?" frågade Nanny, och den solskensstråle, som kommit att upplysa hennes ansigte, lemnade rum för en viss modfälldhet.
"Aj, min gudinna -- ju mer jag betraktar dig, dess högre stiger du i graderna -- hvad du sätter åt en stackars vandrare...
Men himlen bevare mig från att göra dig sorgsen, mitt barn!
Ifall den saken kan trösta dig, så må du vara säker om att ingen högre än jag önskar att alla menniskor vore likar."
"Är det visst det?"
"Som amen i kyrkan...
Men säg mig, hur heter du?"
"Nanny ...
Nanny i dalen kallar mig folket."
"På min heder, låter icke det helt poetiskt...
Nå, kallar man dig ingenting annat?"
"Mamsell Nanny säga de också ... men det smärtar mig, ty vi äro fattiga."
"Aha, jag tyckte väl jag att det aldrig hängde rätt ihop att du kunde vara en bondflicka.
Men ursäkta min förtrolighet jag var osäker!"
"Förtrolighet?"
"Nå, jag sade ju du."
"Det lät så godt!"
"Kan väl vara, men hädanefter säger jag mamsell Nanny."
"Träffas vi då flera gånger?"
"Jojo, det är nog troligt -- vi bli grannar."
"Herrn skall då bo på Almvik?"
"Ja, åtminstone några veckor och kanske sommarn öfver...
Men följ mig nu ett litet stycke och visa mig vägen, så är du snäll!"
Nanny sprang upp lätt som en sylf, och der hon nu stod i den korta kjolen och den nätta koftan, väl åtspänd kring det smärta lifvet, utgjorde hon en högst behagfull varelse.
Hon gaf ej annat bifall till den unge mannens förslag än att hon satte sina små fötter i rörelse, så snabbt att de knappt vidrörde gräset.
Inom hus.
Den lilla byggningen -- till hvilken vi nu vända oss -- hade följande inredning:
Nedra bottnen utgjordes af köket och tre rum: en temligen stor hvit-rappad stuga, kallad salen, der den lilla familjen vanligen uppehöll sig, och en kammare på hvardera sidan.
I en af dessa kamrar bodde herr Carl Lönner, den gamle husfadern, i den andra äldste sonen med sin hustru och deras barn.
Öfra bottnen, d.v.s. vinden, egde tvenne afskrankningar, benämda "kammarn" och "loftet", och dispositionsrätten öfver dessa något luftiga boningar var upplåten åt herr Lönners tvenne yngre barn.
Nanny residerade i kammarn, hvaremot loftet innehades af hennes bror Calle, bland grannarna i dagligt tal känd under namnet "fanten" och vid påfallande omständigheter äfven kallad "galne Calle", ehuru man skulle haft svårt att bland de vansinniga påträffa någon så klok som den beskedlige Calle.
Genom hela boningen gick en anda af synbar torftighet, men derjemte fans der ock en anda af trefnad och renhet.
Det löfvade golfvet, de blankskurade borden och den stora syrénqvasten i rosiga muggen på spiskanten voro, då dertill summerades de hvita nät-gardinerna, knutna af Nanny, och det rödrutiga soff-öfverdraget, väfdt af svärdottern, allt bevis hvilka tillkännagåfvo att invånarne i denna boning egde den smak och den fallenhet, som förstår att göra hemmet behagligt med det lilla.
Vid samma tid som Nanny beredde sig att visa den unge främlingen vägen, finna vi den gamle Lönner -- en för sin redbara vandel allmänt aktad gubbe -- sittande på sängen i sin egen kammare.
Försvagad af år och månget bittert bekymmer, det han ej spårlöst kunnat bekämpa, bibehöll han likväl ännu den mildhet och tåliga fördragsamhet, som alltid utgjort grunden för hans karakter.
Hans långa hvita hår nedföll kring ett ansigte, hvars vackra drag icke voro alldeles utplånade; och under det han med ett uttryck, som förrådde på en gång värdighet och nöje, smackade på munstycket af sin lilla tobakspipa, riktades hans ögon tid efter annan på en ung välväxt qvinna, hvilken satt i gubbens länstol och läste högt ur ett bref, som nyss anländt.
Detta bref, hvilket förde Göteborgs poststämpel, var från den gamles äldste son, den unga qvinnans man, styrman Ragnar Lönner, som för tre månader sedan tagit farväl af de sina.
Under det läsningen fortgick, lekte i ena hörnet af rummet trenne barn, hvilka kommit i batalj om eganderätten till en stackars vindtorkad gädda.
I andra hörnet satt Calle -- en lång yngling med ett obeskrifligt småroligt och enfaldigt ansigte -- och blickade under lugg, än i taket och än på barnen, allt medan han ändå ganska väl lyssnade till hvad svägerskan läste, ty Calle var icke så enfaldig som folket trodde, fastän han ständigt småskrattade på sitt eget sätt och icke tog sig af någon annan lärdom än att sköta jordtorfvan, på hvilken han uppväxt.
"Magda", sade gubben, i det han kastade ett nytt kärleksfullt ögonkast på sin sonhustru, den raska och ömsinta Magdalena, "jag menar att du läser om brefvet en gång till -- det är son, som har hjertat på rätta stället!"
"Än man då!" svarade Magda, och en lätt rodnad kom att ytterligare höja rosorna på hennes friska kind.
"Man också, det förstås, och bror se'n...
Läs om brefvet -- det blir icke mindre roligt att höra det för tredje gången, då Nanny kommer hem."
Sonhustrun, som ännu icke hoplagt den kära skrifvelsen, började den genast ånyo, och i rösten låg både stolthet och glädje, då hon läste följande:
Älskade och kära Magda, min trogna vän och ömma maka!
När du bryter det här brefvet, så vet jag visst att du önskar att du hade vingar för att flyga till Masthugget i Göteborg, och om jag finge se dig komma i luften med alla våra små guds englar (Herren hålle sin hand öfver dem!) rundt omkring dig, så tror jag att jag måste gråta, ty ingen manhaftighet stode emot den synen, och straxt kastade jag mig emot dig för att fånga både dig och dem.
Men nu fångar jag endast mina egna tankar, för att sätta dem i den rätta kursen, och så styra de åter till dig, Magda lilla, med helsningar och underrättelser att jag välbeställd, efter god resa och vid god helsa, är kommen till Göteborg med briggen Sara Christina den 8:de i denna månad.
Jag hoppas att far blifvit uppkryad af sommarluften och gröngräset -- det är så friskt och vackert hemmavid, och du och Nanny göra nog, mina böner förutan, allt hvad
I förmår att ställa väl till för far och att muntra honom, när han är kraslig till humöret och helsan.
Då vi lågo i Kanalen, hade jag en grufsamt stygg dröm.
Men drömmar rinna som strömmar, och jag hoppas att intet annat kan vara för handen än lite bekymmer såsom vanligt vid denna tiden.
Våren är alltid värst, emedan vintern tagit med sig hela den förtjenst, som på hösten kommit in.
Nånå, vi äro också många munnar.
Gud välsigne barnen -- när de bli stora, sträfva de för oss tillbaka -- och jag (det såg du nog) blef likså glad för lille Manne som för lille Konrad, fastän två kommit emellan, och skulle vår Herre äfven nästa år skicka oss en likadan gåfva, så fäller jag icke modet ändå.
Jag hade ärnat att innesluta något penningar i brefvet, men min själ får jag icke vänta tills Jon Jonsson, som är här med sin skuta, reser hem i nästa vecka, ty jungman Rask -- med hvilken jag skickar in detta till posten: sjelf kommer jag icke ifrån, emedan det är under lossningen -- är icke så alldeles att lita på, om han råkar på någon krog: han kunde nog i ovarsamheten tappa brefvet.
På förhand säger jag ifrån att det blir helt lite kontanter denna gång, men i stället är det varor, som jag lyckats smugla med mig in.
Jon Jonsson har lofvat att föra också dem med sig hem, och så faller det sig åter en liten vinst på handeln.
Det är socker, kaffe, tobak, bomullsgarn och en packe dukar.
Du, kära Magda, tar den förnämsta, half-shalen, som ligger ofvanpå.
Nanny skall ha den der näst i ordningen, och Calle den blårosige näsduken i botten.
Åt far följer en kagge rom, samt lite smått åt barnen.
Du tror aldrig -- men det tror du ändå -- hur roligt det är att neka sig sjelf allt som är möjligt, för att tänka på dem, som hemma gå!
Gossarna säga att jag liknar en tiger om bord, och visst nog är jag icke sådan till sjös som jag är i brefvet till dig, eller när jag är hemma hos dig.
Men så har jag också ofta nog anledning att vara uppbragt af stor ledsnad, då jag ser pojkarna -- dem jag älskar liksom lemmar af mig sjelf, ty i manövrerna ha de få sina likar -- i hvarenda hamn supa upp mer än hälften af hyran, den de behöfde gömma hem, de likså väl som jag.
Men det lönar icke att predika, fastän jag aldrig kan låta bli det, och oss emellan, fins ingen af dem som icke i en knapp vändning ville våga lifvet för den der tigern -- nånå, de veta att icke heller han skulle besinna sig på att, om det så gällde, slita dem ur sjelfva hafsfruns armar.
Men hör på, Magda lilla, till sist ett ord apart!
Jag är icke så fin och kunnig af mig jag som far varit i sina dagar, men jag har ändå vett och ömma känslor, och jag vill icke mera såra dig, än jag ville gå åstad och göra en skamfull gerning.
Men det är så, bör du veta, att någon ringt för mina öron om en viss man, som jag förr en gång haft lust att vrida om nacken på, emedan han, under det vi sutto i Guds hus, oftare såg på dig än på presten.
Men får jag, när jag kommer hem, förnimma att smilurn på Almvik kastat sina nät i mitt farvatten, ja, har han bara tittat åt den leden, så må han skylla sig sjelf.
Nå, jag litar på dig som på gull -- det var icke annat jag ville säga.
Och nu farväl, mitt hjerta och min blomma!
Du skall framföra alla ömma helsningar till far först och sist och så till syskonen och barnen från
din trogne man Ragnar Lönner.
P.S. I klara stillsamma nätter, då jag har vakten, ser jag dig gunga i kölvattnet efter fartyget.
Men är det dimma och mörker, då tittar du fram rakt vid min sida, och ljuset från nakterhuset lyser då så innerligt vackert på dig.
Jag ser också lille Konrad som en stor fyr geschvindt springa i vanterna -- men nu får jag belägga, annars, märker jag, går jag åter till segels.
Då Magda läste den afdelningen i brefvet, som hennes
Ragnar kallat ett ord apart, sväfvade hon på rösten, och så hade hon äfven gjort, då hon läste samma sak förra gången.
"Jag ville önska", yttrade hon, innan gubben hann säga något, "att
Ragnar skickat penningarna i brefvet!
Det är nu öfver tre veckor som far icke smakat annat än fisk, bröd och potatis -- ack, den som kunde skaffa lite kött!"
"Åh, prat, barn -- fisken är en välsignad föda."
"Men kraftlös.
Jag vet ej hvad jag ville ge till, om jag hade en orre eller en hare -- det vore väl icke hela verlden.
Men hvem törs tänka på det: allt skall till herrgården!"
"Gud gifve att vi ej hade värre från herrgården, än det att de behålla hvad som icke är för fattigt folk!"
"Nå, det vet jag visst -- när Ragnar är hemma om vintern, skjuter han ju till månget godt mål!"
"Ja, men jag säger att Ragnar, som gjort hemgång på Almviks egor, må vara glad om ej patron stjäl sig in på hans tillbaka!
Det är icke nu så som det var den tiden, då Almvik var i sitt gamla herrskaps ego."
Medan svärfadern och svärdottern så språkades vid, gaf ingen akt på "fanten", hvars ansigtsmuskler rycktes af och an -- om till skratt eller gråt, var ej så godt att säga.
Han sänkte derefter hufvudet i handen, men genom fingrarnes galler framlyste ett par stora ögon, som ständigt riktades mot samma mål, och detta mål var Magda.
"Jag skall icke längre låtsa som om jag ej förstode far!" svarade hon med en röst af kufvad harm.
"Det är nog sant att han blifvit närgångnare i både ord och blickar, än han tordes i vintras, då Ragnar var hemma.
Men frukta ingenting, far: jag är allt densamma som reder mig!"
"Och när du säger det, qväfver du ändå tårarne...
Den dåliga menniskan!"
"Ja, nog är han det alltid ... men, som sagdt, det är icke för någon enfaldig dufva som han lägger ut sina giller: jag har både näbb och klor, om det gäller."
"Godt, mitt barn," svarade svärfadern leende, "det är ej för intet du är dotter till en länsman, och en länsman, som tog sin person i akt ändå -- men du var uppfödd till bättre än du fick."
"Jag ... så far talar!"
"Du kunde hafva fått till man din fars efterträdare.
Han sitter vid gård och grund han, medan du sitter i fattigdom."
"Än se'n, är det icke bättre att ha kärleken med fattigdom, än välstånd utan den?
Fins det måntro någon hyggligare styrman i verlden än Ragnar?
Och så visst blir han kapten, när han får råd att rätt läsa navigation, som han längesedan kunnat vara det, om han icke gift sig, i detsamma han blef styrman.
Han har alla dagar varit femton gånger herremanslikare än den tjocke Trystedt, som är en plåga för alla menniskor."
"Gudskelof, när du är nöjd, är allt godt; och om vi nu äro lite i knipan, oaktadt all din sträfvan, så blir det bra igen, då Jonsson kommer.
Han måtte väl vara försigtig med varorna!"
Ett sakta ljud från rummet gentöfver förkunnade att den lille vaknat, och genast reste sig den unga modern.
Hon var en blomstrande brunett, mera täck än vacker och med en kraftfull bestämdhet i hela sin person.
Ett äkta par.
En knapp half fjerdingsväg från den "lafontainska" dalen -- emedan de handlande personerna i denna lilla historia till en del ännu lefva, låta vi dalen gå under den pseudonym, som den redan erhållit -- således en half fjerdingsväg från la Fontaines dal låg den egendom, som blifvit benämd Almvik och hvilken innehades af patron Fabian H., den der för något mer än ett år sedan inköpt den och ditflyttat med sin familj.
Patronen och framför allt patronessan -- den högmögende fru Ulrika Eugenia, sedermera på elegantare manér kallad Ulrique-Eugenie -- voro begge folk tillhörande den förnäma verlden: åtminstone skulle den, som velat öfvertyga dem om motsatsen, haft ett helt och hållet otacksamt arbete.
Mannen inbillade sig vara Brutus den andre, det vill säga att han var fullt säker på att den tid måste komma, då han till handling och kraft skulle uppvakna ur den tröga dvala, den sömnaktiga likgiltighet, hvarur han blott någon gång lyftade sig, när han behöfde undandraga sig sin hustrus tyranniska spira.
Hvad beträffar fru Ulrique-Eugenie vurmade hon icke blott för qvinnans emancipation, hon hade redan längesedan satt den i verket, och för att gifva ett föredöme till denna samhällsvälgerning, hvilken hon ansåg af oberäknelig nytta, hade hon totalt emanciperat sig från det gamla budet att qvinnan skall vara sin man underdånig och hörsam.
Den der eviga slentrianen att mannen är qvinnans hufvud påstod hon var alltför mycket öfverensstämmande med karlarnes egen fördel att ej vara en uppfinning af dem, som först öfversatt den heliga skrift: hon ville både lefva och dö på att, om hon finge se sjelfva urkunderna, hon aldrig i evighet skulle finna denna enfaldiga fras -- något hvaruti hon visst hade rätt.
I orten åtnjöt det rika patronaget stort anseende.
Man var förtjust öfver bjudningarne till det vackra Almvik, och Almviks egare sågo gerna främmande, ehuru efter gästernas bortgång ofta nog de mest lifliga scener egde rum, hvarvid likväl frun merendels spelade ensam.
Saken var, att det herrskare-system, som patronessan följde, på intet sätt hindrade henne från att vara lite smått, och icke så lite ändå, betagen i sin mans rosenröda kinder och sömniga ögon.
Derjemte var hon dock ytterst rädd att någon annan delade hennes smak.
Men om hon led af sin egen svartsjuka, led hon ej mindre af sin mans brist på denna känsla: ännu hade hon i detta fall icke haft någonting att förlåta.
Det är under herrskapets lilla aftonpromenad i trillan -- vid middagspromenaden begagnades kaleschen, liksom jagtvagnen uteslutande tillhörde morgonpromenaden -- som vi göra deras bekantskap.
Patronen, som före utfartens början fått en allvarsam lexa för det han jemt ville ligga och sofva, i stället att, såsom det tillkomme honom, hitta på något som kunde roa alla, d.v.s. frun och enda klenoden, lille Eugen Ulrik ... patronen, upprepa vi, var nu föga disponerad att göra sig älskvärd.
Han visste väl att han i allt måste lyda, men likt ett egensinnigt barn, som fått befallning att qvarblifva i skamvrån, tills det ångrat sig, beslöt han att -- figurligt taladt -- hellre qvarblifva der hela dagen, än godvilligt anse sig öfvervunnen.
Det var ändå en opposition!
Knappt torde det behöfva erinras att herr patronen skulle förhållit sig på annat sätt, om ett annat fel varit i fråga -- men nu hade han blott sofvit.
"Bevars," sade frun, som satt der i trillan styf som en solros med parasollen i vädret, "bevars, hvad du är för en älskvärd man!"
Detta ämne hörde till fruns älsklings-temata.
"Jag sköter ju tömmarna!"
"Behöfver du derför sitta som en gärdsgårdsstör?"
(Tystnad.)
"Nå, jag måtte säga, du har ett sätt att vara, som icke lär väcka afund ... om någon händelsevis såge oss -- det vill säga dig, men icke mig -- kunde man lätt falla på den idén att du vore gift med en gammal käring!"
"Nå, kära Ulrique-Eugenie!"
"Kära Ulrique-Eugenie har ej fyllt 38 år ännu, och om du råkar till att vara två fattiga år yngre, så skulle jag tro att det icke borde hindra dina känslor att spela åt ett visst håll."
"Tvertom, min vän, tvertom!"
"Jag vet icke hvad det är för en ton du har, då du säger det der...
Hörpå, min älskade Fabian, låtom oss sluta fred!
Jag är ej långsint ... din hand, gubben lilla!"
"Du är alltid godheten sjelf, min vän!"
"Tack, du ömma själ...
Men vet du hvad jag egentligen skulle säga?"
"Nej, jag gissar ingenting!"
"Jo, ifall du blott kastade ögonen på en annan qvinna..."
"Äh, gudbevars!"
"Ja, du må visst säga gudbevars, ty jag är icke den hustru, som låter trampa sina rättigheter under fötterna!"
"Vet jag icke det!"
"Om du vet det, min vän, skadar det ändå icke att jag säger det: jag skulle rifva ut ögonen på dig, om jag komme under fund med det ringaste."
"Söta Ulgenie!"
Ulgenie var ett af patronessans tillskrufvade smeknamn, som hon tillät sin man att begagna vid ömmare ögonblick, och skulle det vara rätt öfverdrifvet ömt -- hon var en känslofull qvinna -- hette det "töta Ultenie!"
För denna gång fann patron Fabian det förstnämda tillräckligt, och troligen fastade sig månget behagligt minne vid dessa tvenne ord, ty den emanciperade damen sänkte ögonen med en outsägligt mild blick på sin man, och sade i förändrad ton:
"Aldrig, gubben lilla, skola vi mera draga ojemnt!
Just jemlikheten i äktenskapet gör det till en så angenäm inrättning.
Men -- för att öfvergå till något annat -- det är nu flera dagar sedan du var ute och jagade, min bästa Fabian ... det måste du göra i morgon!"
Som fru Ulgenie nödvändigt ville ha sin man till en annan Nimrod, gaf hon sig ingen ro, om hon ej åtminstone ett par gånger under veckan såg honom i verksamhet.
Han var alls ingen jägare, och just ingen fiskare heller, men då äfven det hörde till patronessans nöjen att för främmande få säga:
"den här tjädern, den här haren har min Fabian sjelf skjutit", eller:
"den här gäddan har han sjelf fiskat, ty han vet att hans Ulgenie helst äter det han genom sin manliga skicklighet förvärfvat" -- då fans ingen annan utväg än att vara både fiskare och jägare, ty en hustru, som arbetar för qvinnans emancipation och i bästa fall för jemlikheten, tål ej att se sina önskningar gäckas.
Patron Fabian hade hela tiden haft i perspektiv sin soffa och sin tobakspipa -- han rökte som en muselman och älskade af själ och hjerta den österländska dvalan.
Det var blott en sak som han föredrog, nemligen nöjet att speja efter andras hustrur -- denne oförnöjde Adams son, som aldrig kunde lära sig att inse sin egen hustrus behag!
"I Guds namn," ropade fru Ulrique-Eugenie, då trillan rullade upp på gården, "hvem är den der hygglige unge mannen, som kommer ner från trappan ... aldrig kan det väl vara systerson min heller -- fast kanhända är det ändå lille Gottlieb?"
"Jo, riktigt: lille Gottlieb, som nu blifvit store Gottlieb, min bästa moster Ulrika!" inföll genast en liflig röst, och i nästa ögonblick kramade den unge främlingen, hvars bekantskap vi redan gjort, den värda frun i sina armar och gaf derefter ett kraftigt handslag åt farbror Fabian, som emellertid var ingenting mindre än förtjust öfver sin hustrus infall att bjuda "den der glopen" till Almvik.
Det vore att befara, antingen att han var en hök som uppsnappade allting för sig sjelf, eller utvecklade han måhända anlag till en husspion, hvilket om möjligt blefve än värre.
När de första glädjebetygelserna (patronen tordes ej annat än också visa glädje), helsningarna och frågorna voro förbi och familjen ordentligen kommit i ro i förmaket, yttrade moster Ulrique-Eugenie, sedan hon nemligen först trugat i den unge mannen, som svettades nog förut, den andra tékoppen:
"Nå, min lille Gottlieb, min vackre gosse -- du ser bra ut, din skälm -- är det verkligen sant, som syster min skref, att du gett dig hit på apostlahästarna?"
"Ingenting kan vara mera sant!
Den här gröna rocken är min hvardags-kostym, nota bene då jag icke går i blusen, som är mitt förtroligaste hvardagslag.
I renseln befinner sig svarta habiten -- och härmed är gaderoben i det närmaste uppräknad.
Moster finner att den icke varit synnerligt tung."
"Än linnet då, kära barn?"
"Huru ... linnet -- skulle jag förolämpa min egen köttsliga, förträffliga moster genom att föra sådant med mig?"
"Nå kors, sådan befängd och rolig pojke!"
"Du har nu icke mer än fyra realiteter, min son," sade mamma, då vi inventerade denna del af min egendom, "men det betyder ingenting: när du reser hem igen, får du gå på ångfartyg, ty då har du säkert tjugefyra!"
"Jaså, jaså," sade moster Ulgenie skrattande, "jag märker nu klart af hvad slags folk du är!"
"Af hvilket slag då?"
"Af det, som aldrig kommer i förlägenhet, min unge herre!" yttrade farbror Fabian med en ton, beräknad att vara riktigt dräpande.
Det var roligt för honom, stackars karl, att någon gång i sin tur få dräpa någon.
Men Gottlieb var icke den som så lätt blef slagen ur brädet.