Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland annat heter det, att man aldrig ”bör gifva en menniska löfte om tycke för personens skull, icke heller ovillkorligt och för alltid, utan med villkor, att den personen lefver i Christi sinne och för så lång tid den är fast deri.”
Dessa ord, öfver hvilka för öfrigt mycket skulle kunna sägas, innehåller, utom åtskilligt annat der, ett uppslag till författarens favoritsats om det fria äktenskapet.
Cousin Henrik torde ha godheten uppmärksamt omläsa detta stycke, för att finna huruvida jag ”förkättrar” hans vän.
Han torde tillika jemnföra Scen.
V i Marjam: i detta uppträde, hvarest Joseph omvänder den arabiske Emiren och hvarest för öfrigt båda roa sig med att drifva Spass med boskapen och saligheten, hyser Joseph, som, – märk! – framställes såsom en representant af den rena Urchristendomen, icke den ringaste betänklighet vid att låta Emiren behålla alla sina tjugesju hustrur och alla sina sextiosju frillor.
Jag bestrider visserligen ej, att ju icke Herr Furumo också är religiös, och att han har allvar med sin religion: men denna religion är icke, så vidt jag kan finna, den christna, utan den muhammedanska.
Äfven Muhammed stödde ju sina läror på Moses’ lag och Evangelium; han ville blott, mente han, förbättra dem.
Denna sympathi för jordiska Houris är icke den enda likheten mellan propheterne.
Hos båda finnes å ena sidan en ytterst abstrakt, sublimerad, alldeles ofruktbar åsigt af Gud och kärleken till honom; å andra sidan en i grunden rå, ehuru poetiskt smyckad sinnlighet, i förening med ett djupt missförstånd om qvinnans väsen och bestämmelse.
När jag läser vissa af Furumos skrifter, tror jag mig höra en persisk Sófi, ja sjelfve den store skalden Mewlana, hos hvilken mystisk och sinnlig glöd på det underbaraste och färgpräktigaste sammansmälta.
Men sanning, natur och hjertlig värma: – detta träffar jag hos ingendera.
– Hvad Melia angår, finner jag deruti visserligen ingenting stötande, men också ingenting, som rört mig.
Kanske är felet blott mitt: det är en väl skrifven, ganska poetisk berättelse, men en legend efter mitt sinne är den icke.
Flicka, du är stark i dina apathier!...
Men hvad finner jag här?
Ett bref från Leonhard.
Det är mig en alldeles obekant gynnare.
Men för närvarande är jag mest nyfiken på att se efter, om Richard låtit stå qvar oskickligheterna om Aposteln Paulus ....
Ja, Gud tröste oss!
Här stå de allesammans med det tydligaste perltryck ...
Envisa Furumo, hvarföre skall du alltid säga som Pilatus:
”det jag hafver skrifvit, det hafver jag skrifvit.”
Hören bara på ett par bitar, hur han låter den helige mannen tala:
”Fem män gingo in genom porten.
Ja, säger jag eder, fyra voro de.
– När nu dessa tre hade ingått, så satte de sig, och sedan de begge två spisat af honungen, började regnet aftaga.
– Fördenskull äre vi icke lamm, att vi skole afbarka alarne, utan sömnen blir när oss.
Om våren sker allt detta, medan höst är.”
Vidare: ”Mina ord äro såsom den ringastes och den ytterstas.
Men om J icke tron mig, så blifver vreden öfver er, och J kommen aldrig derin.
– Hvi talar jag till eder?
Bort det.
J ären ju dock maskar?
Tron hvad jag säger, det är det enda rätta, och jag tager intet tillbaka.
– Icke säger jag att J ären maskar.
Men J ären ormar.
Icke säger jag att J ären ormar, utan J ären såsom villande får på marken, de sin egen herde uppslukat.
Jag talar intet till eder.
– Fördenskull talar jag till eder, och säger:
J ären ett förbannadt folk! ett förtappadt och fördömdt slägte ären J.”
Klingar icke detta, mine vänner, ungefär som Kellgrens parodi af Svedenborgs skrifter, som är qvick, men dock säges hafva det felet att icke träffa?
Följande ställe, i theologiskt hänseende, förekommer mig rigtigt betänkligt:
”Gjorde icke Han allt tillfyllest i vår stad och ställe, huru kunde vi undgå vreden?
– Icke kan vreden bortgå af sig sjelf, ty den Mäktige, som har vreden, är rättfärdig.
Han är rättvis, och när han ser synden, vredgas han.
– Vi skulle derföre straffas?
Men nu skulle vi blifva salige?
– Derföre har han, den ene, Frälsaren, tagit våra synder på sig, att straffas i vår stad.
Såsom han ock gjort, och det är skedt.
– Så har han lidit och straffet är utståndet, och vreden slut.
Ty vreden kan ej vara längre efter straffet.
– Den Store i himmelen är nu nöjd, ty rättfärdigheten är tillfyllest gjordt, efter straff är utståndet.
Och åt hans rättvisa är nog skedt, derföre är han nöjd.
En har gjort synden, och en annan har lidit straffet, och detta är rättvist.
Så är den Mäktige nöjd.
– Ty ingen kan undkomma rättvisan: så äro vi nu undkomne.”
Skulle icke detta inkast med fördel kunnat stått i Voltaires skrifter, och hos hans samtida bellespriter passerat för ovedersägligt?
Nå ja; denna parodi skadar just icke Aposteln, men den skadar, fruktar jag, så mycket mer Richard sjelf.
Eller hur menar ni, Herr Flabbe?
Jag skall icke underlåta, att derom, i den blifvande recensionen, låta inflyta en liten lätt vink.
Ni kunde väl vinka med besked.
– Föröfrigt begriper jag inte, hur Richard vill ställa till med christendomen.
Han vill ha den qvar i sitt ursprungligaste skick, sådan han tycker den vara framställd af Evangelisterne, utan dogmer, utan system, utan form.
Så mycket inser jag nog.
Men hur han i sådant fall skall komma öfver Candidaten Bromelii inkast, förstår jag inte.
Hvar har det funnits en religion utan lagstiftning: jag undrar.
Men maten kallnar.
Låtom oss då sluta vår middag.
Sedan tar jag mig en helt kort lur: den stora boken tar jag med mig, för att se hvad Leonhard har att skrifva.
Den andra lilla skriften torde mellertid Herr Flabbe vara god skära opp; kl. precist 4 sammanträder Akademien; laga, Jacques, att vi då få en god brasa!
Ni kan också vara med, Herr Flabbe, ni torde vara lika mycket nyfiken, som vi, på vår väns nyaste produkt; dessutom har jag i survivance efter vår Frans, som snart lemnar oss, designerat er till Akademiens Sekreterare.
Det skadar inte, att ni i förhand blir litet van vid æsthetiska raisonnementer.
Hofmarskalken var en sträng vän af ordning i sitt hus.
Derföre, under det att stora tornuret långsamt slog ut sina fyra slag, inträdde i salen, genom särskilda dörrar, nästan på engång samtliga familjens ledamöter, och intogo sina bestämda stolar vid sessionsbordet.
Endast Herr Flabbe lät ännu vänta på sig, och Herr Hugo stirrade med något mörka blickar åt stora ingången, brummande: jag tycker han nu kunnat haft tid på sig att skära upp den lilla brochuren.
Innan kort infann sig dock Herr Flabbe, och räckte den ifrågavarande romanen åt Ordföranden.
För böfveln, utbrast denne, ni har bläckat ner det eleganta omslaget!
Det är annars en sed här i huset, att man umgås snyggt och varsamt med allt husgeråd, särdeles med böcker.
Nå, lika godt, boken skall bindas; men till dess hon hinner anlägga sin gröna kalfskinnsuniform, hade jag helst önskat att släpmunderingen blifvit ofläckad.
Säg dock, brukar ni skära opp med bläckhornet?
Förlåt, Herr Hugo ... nej, Herr Hofmarskalk!
Jag har redan skurit opp, recenserat boken och äfven skickat af min recension, svarade Herr Flabbe med ett angenämt leende.
Hvad? fabulerar ni, herre?
Skriften har ju knappt tvenne timmar varit i ert våld?
Jag flög igenom innehållet medan jag skar opp den; upptecknandet af mina tankar kostar mig så godt som ingen tid.
Dessutom ha vi, i vår redaktion, hittat på vissa handgrepp och genvägar.
Ni är en knäfla Damascenus.
Genvägarna måtte väl inte bestå i att icke läsa hvad man recenserar!
Men i alla fall, hur komma sjelfva tankarne så prompt på er?
Vi få väl se, hvad klokt ni hittat på.
Men då ni redan känner boken, torde ni väl inte vilja vara med om läsningen?
Med mycket nöje.
Så trefliga, så genialiska saker kan man aldrig läsa för ofta.
Dessutom kan jag på visst sätt säga, att jag än intet läst boken, annat än i största allmänhet.
Tillåter Herr Hofmarskalken att jag får bli den föreläsande?
Man påstår, att jag har någon talent i den vägen.
Slottsherrn nickade, och Herr Flabbe begynte.
Herr Hugo hade den seden, hvilken dock Furumo sällan tillät honom, att gerna vilja afbryta läsningen och genom bifall eller tadel ge luft åt sina känslor och tankar.
Huru vida detta är trefligt eller otrefligt för de öfrige åhörarne, beror hufvudsakligen af anmärkningarnas klyftighet.
Herr Flabbe hade alldeles samma tycke, men kände sig något bunden af respecten.
När inledningen var slutad, anmärkte Hofmarskalken:
Jag finner af ingressen, hvilken jag för öfrigt icke öfverallt förstår, att denna roman har en stor tendens: den vill lösa, heter det, en af tidens problemer.
Genialiskt!
Genialiskt! utbröt Herr Flabbe.
Nå, så gå då på, Herr Flabbe! mina öron äro spetsade.
Sedan ett par blad voro lästa, afbröt Herr Hugo: rätt bra, rätt bra, jag känner igen vår vän Richard: allt är så lifligt, så friskt, så nätt berättadt: det är i sanning en rigtig ”tafla ur lifvet.”
Genialiskt! upprepade Herr Flabbe.
Men för knäfveln, herre!
Har ni då inte mer än ett läte?
– Ni sliter ut det ordet, ni använder det i tal och skrift på ett sätt, att ingen på tjuge år mer kan bruka det.
– Men låt oss höra vidare!
Efter en stund inföll åter Herr Hugo: Bravo!
Jag tycker om Sergeanten.
Det är en rask och hurtig karl.
Jag skulle rigtigt önska honom till min inspektor.
Det skadade intet, Herr Flabbe, om ni ville ställa honom till ert mönster.
Men ni skulle just inte derföre behöfva slunga ikring er så mång ”skock millioner granater”, så många ”vet hut,” så många ”lymlar och rackare”.
I sjelfva Grimstahamns Nybygge, anmärkte Rudolfina, förekomma sådana blockeder oftare, än jag just tycker nödvändigt vara.
Ordet ”rackare” är dessutom ett rigtigt favoritord hos Furumo.
Allt detta, svarade fadren, hör till hans begrepp om Svenskheten, och visst är att vårt språk är förundransvärdt rikt på sådana talesätt.
Skulle nu Richard ha rätt deruti, så börjar nationaliteten att med stora steg gå under; ty till och med vid militären lär man gjort den upptäckten, att sakerna gå lika bra utan både svordomar och prygel.
– Hvad nu Sara Widebeck angår, så har jag ingenting mot henne heller.
Till grundlynnet är hon mycket lik Brita i Skällnora Qvarn ...
Jag har också i min recension anmärkt denna likhet, inföll Herr Flabbe.
Men vår Sara är artistiskt vida bättre utförd.
Det är ett Furumoiskt svenskt qvinno-ideal: det är ett förståndigt, klokt, bastant fruntimmer; för öfrigt en äkta prosaisk, karlavulen och köttig person, kanske ändå mer lik en Holländska än en Svenska.
Hon påminner mig om åtskilliga bilder, som jag i min ungdom sett på nederländska målningar.
Courage måste likväl den ha, som vill gifta sig med henne.
Bra i sin sort är hon i alla fall.
Man kom nu till den första kyssen.
Då sade Herr Hugo: Har då Sara inga seder, som låter kyssa sig af en så godt som vildfrämmande karl och låtsar – ”som ingenting händt”?
– Så gjorde inte i min ungdom den tidens borgarflickor, inte ens anständiga pigor.
Eller kanske verlden förändrat sig i våra tider, sedan ångbåtarne blifvit upptäckta.
Hur menar vår vän Flabbe?
Herr Flabbe betygade, att han aldrig kysst eller försökt kyssa någon flicka, och hade föröfrigt ganska litet rest på ångfartyg.
Ni är en hygglig ungdom.
Ursäkta, jag trodde likväl så, efter ni ju också idkat erotisk poesi.
Annars vet jag, att Furumo har sin egen theori om kyssar.
Han tycks enkom anse dem vara uppfundna till kyskhetens iståndsättande.
Se här, läs Jagtslottet sid. 80–84.
Kommen ni ihåg, hur han sjelf kysste den vackra men lättfärdiga Magdalena, på det hon skulle bli ”ärlig och täck i sin själ”? sedan knuffade han henne ned i strömmen, på det hon skulle få dö ”i sin skönhets stund”.
Det är en ganska betänklig historia – men jag har alltid trott att Furumo ljugit på sig sjelf, ty annars skulle jag näppeligen mottagit honom i mitt hus.
Men bra förryckt är det i alla fall.
Åter efter en stunds läsning, hörde man Herr Hugo mumla för sig sjelf:
Kommer det då inga andra personer fram, än den der Sergeanten och Widebeckskan?
Det vore dock katten, om de på egen hand skulle vara i stånd att upplösa något af tidens vigtigaste problemer!
Nå, låt se hur det går till!
När i boken den upplysningen förekom, att de båda älskande haft fyra nattläger mellan Arboga och Mariestad, hörde man honom åter brumma: det här måtte bli en rätt uppbygglig historia.
Säg mig, Herr Flabbe, ni, som känner boken, kunna våra fruntimmer få vara med längre?
Det förefaller ingenting oanständigt.
Visserligen framkommer Sara Widebeck snart med en ny theori om äktenskapet, som kan synas något besynnerlig, men ...
Godt, gå bara på då!
Straxt derefter (sid. 117) kom förklaringen öfver den långa resan och hvad som tilldrog sig om natten på Bodarne.
Herr Hugo for upp, ropande: ”Damiana gnäggar” 8!
Gån, mina fruntimmer, gån! detta är latin för eder 9!
– Sedan damerna lemnat rummet, fortfor han:
Men, min värdaste Herr Flabbe, begriper ni då aldrig det ni läser?
”När de om morgonen stego upp, var Sara icke fullkomligt väl.
Hon ........................................................................
........................................................................
.............................................................. knappt hafva sofvit halfva natten”.
I Guds namn, märker ni då inga ugglor i måsen?
Ugglor?
Hvad är här att märka? upprepade Herr Flabbe.
Kan någonting finnas oskyldigare?
Sara hade ju rest flera dar på en bondkärra; och jag, som inte är van att åka i landauer, vet nog hvad motion man har i sådana persedlar.
Och dessutom händer ju ofta, att man inte kan sofva, då man är rigtigt trött.
Hur naturligt!
Hur trefligt!
Ni är mycket aktningsvärd och mycket menlös, förträffligaste Herr Flabbe!
– Ulla, Ulla!
Du torde väl haft rätt ändå.
– Men fortsätt!
Jag är likväl nyfiken på, hvartåt allt detta skall ta vägen.
Ej långt derefter begynte Sara utveckla sin philosophi öfver äktenskapet.
Herr Hugo började blifva allt mer och mer mörk i hugen.
Men han gjorde våld på sig, till dess Sara talat ut.
Då utbrast stormen.
Aha! är detta nu lösningen på den stora samhällsknuten; är det på detta sätt, ”menskligheten skall räddas i sedligt afseende”?
Har någon skruf nu till julen gått lös i Richards hufvud?
Jag tycker, att han borde hålla sig för god att gå i skole hos Ny- Fransoserne.
Är det inte nog, att han till oss importerat Victor Hugos och Eugène Sue’s sträckbänkshistorier; skola vi nu också få oss St.
Simonismen och den fria qvinnan på halsen!
Jag tar alldeles min hand ifrån Richard, jag emanciperar mig från den menniskan.
Han får skrifva sina Törnros-böcker sjelf; han må släppa lös sina ”irrande Hindar” på egen risk.
Men mig får han inte mer blanda in i sina historier.
– Hvad skall nu min gudfruktige vän i Lund, hvad skall hela Vermland, ja hela Sverige tänka om mig och Richard?
– Och Ulla se’n!
Nu har hon rigtigt fått vatten på sin qvarn!
– Men jag hoppas, kära Flabbe, att ni åtminstone denna gång gifvit er vän dugtigt på pelsen.
Herr Flabbe mumlade någonting, som man icke så noga förstod.
Slutet tycktes dock klinga ungefär, som ansåde han boken för icke så särdeles förförisk.
Ja, ni kan på visst sätt ha rätt, Herr Flabbe; emedan nemligen saken är så groft tilltagen.
Bättre flickor och ynglingar förför derföre boken icke, oaktadt författarens celebritet.
Men ni bör besinna, att den, i anseende till sin lätta beskaffenhet, egnar sig att vara en lånbibliotheks-vara; och hvem svarar er för det intryck denna philosophi kan göra på gesäller, kammarjungfrur, sergeanter, handtverkardöttrar och dylika personer?
Det fria äktenskapet är i dessa classer nog gängse förut, utan att det enkom behöfver sanctioneras af en berömd författare.
– Men märk föröfrigt, huru oskickligt saken är inledd.
När Fru Dudevant, som dessutom sjelf lärer vara eller varit illa gift, advocerar för concubinatet: så ställer hon så till, så vidt jag känner af hennes romaner, att endera af makarne är en ovärdig person, att den gifta frun förut varit kär i sin Celadon; hon låter henne länge kämpa emellan pligt och passion, framställer kärleken med de mest glänsande färgor, uppfinner med ett ord hundra motiver, hvarigenom förvillelsen får en viss ursäkt.
Men, besinna, hur går det nu till i Det går an?
Projektet utgår här icke från mannen, utan från qvinnan.
Sara Widebeck är en hederlig borgardotter, och har således fått en christlig uppfostran; svårligen har hon dessutom läst någon af Unga Frankrikes eller Unga Tysklands romaner; hennes natur är kall, ytterligt prosaisk och beräknande; hennes kärlek för Sergeanten är blott ett par dagar gammal.
Huru är det nu rimligt, att hos en sådan person, och under dylika förhållanden, en så afvita idee kunnat upprinna och mogna: och detta endast af det lösa motivet, att hon sett sina föräldrars äktenskap vara olyckligt?
Hela hennes galna theori har endast sin grund i en kall egennytta.
Herr Furumo har sjelf på ett annat ställe sagt så vackert: ”Hvad är våga älska?
– Det är att kunna dö”.
Hade nu Sara för sin Sergeant hyst någon annan tillgifvenhet än blott sinnlig lusta, så hade hon väl kunnat våga sina glasbitar och sitt arma kitt!
Hvem tänker på sådana förskansningar, när man är rigtigt kär; hvem förutser då, att man engång kan komma hvarandra i håret? och att det då är godt, att man icke är ”hopläst”?
Jag frågar nu: är detta en äkta kärlek?
Jag frågar vidare: är detta en svensk flicka?
– Kommen J ihåg, mina vänner, att Furumo i ”Fattigdomen” påstår att före honom ingen svensk poet, ingen svensk romanförfattare hittills funnits, som tecknat svenska seder och svenska sinnelag, och att ”ingen röst ur landet sjelf tycks höras ur deras arbeten.”
Skall nu denna fräcka, prosaiska, sophistiska Sara vara mönstret för den äkta svenska qvinnobildningen?
Är då det, som vi hittills ansett för religion och moralitet, intet annat än ”en tusenårig osanning”, – ett ”oupphörligt hyckleri”?
Skall detta Saras påfund vara ett af den nya tidens försök till en ”räddning af det sköna och oskyldiga i grunden för vår tanke” – till ”upplifvandet af det i sanning goda” – af ”en i årtusenden misskänd himmel” – af bemödandet att ”finna harmonien emellan verklig, ren sed, och verklig, ren lycka”?
Jag citerar ur inledningen.
Hvilka colossala förvillelser!
Här, sid. 7, anmärkte Julianus, gifves också en vink om, att när vi så handla, ”följa vi Christus”.
Ja, ser du, återtog Hofmarskalken, när en man af snille börjar vurma, så gör han det med besked; men vid det här lär det ändå inte komma att stadna.
Vet ni hvad, go vänner, hvad brefvet från Leonhard innehåller?
J torden påminna er, att Fredrik i Colombine antar som ett axiom, att verklig dygd icke står att finna i salongerna och societetslifvet, utan att den äkta sorten endast är att söka på bordellerna.
Der utväljer han också åt sig sin maka; och detta sker nästan alldeles på måfå, rent af på vinst och förlust.
Ty något annat prof på Colombines bättre natur och benägenhet att återvända från lastens stråt, finne vi icke, än det att hon följer med, då Fredrik, efter en för henne mestadels obegriplig discurs, ropar kom!
Hade han, en ung, rik, vacker grefve, äfven till alla de andra af hennes systrar utsagt detta sitt ”följ med mig”! – så skulle de ofelbart allesammans gjort sällskap, och således den unga herrn fått sig en artig seralj.
Också gör Colombine sjelf denna ganska rigtiga anmärkning.
Mellertid hyser nu denne Fredrik ärliga grundsatser: han vill gifta sig med flickan, sedan han först haft det nöjet att omvända henne: nu följa ett par verkligen vackra scener, och i min tanke går omvändelsen rigtigt för sig, ty Ullas inkast tyckes mig stödja sig på ett blott förfluget ord, som mera är att anse för en misslyckad naiveté, än det innebär en immoralisk intention.
– Hvad nu Leonhard åter angår, så är han så till vida en bror till Fredrik, att han har samma tycke för dylika nympher; men han går vida längre.
Hören då på!
– Den karlen hade en mycket fin smak, hade i fruntimmersvägen ”det mest nogräknade, det mest utsökta, det svårast tillfredsställda tycke.”
Ett, tu, tre råkar han en flicka: ett, tu, tre, ”vid första mötet – efter fem, sex ord – är hon hans”.
– Den personen var således hvad man annars på vanligt menniskospråk kallar en h–, och det af den allra-facilaste sorten.
Men dermed är inte nog.
Ett, tu, tre, blir hon smittad, men NB. icke af Herr Leonhard, och icke heller hade detta inträffat före hans bekantskap.
Ändock var hon ingen ”bedragerska”, ändock hade hon ”aldrig upphört att älska honom.”
Leonhard, det fåret, besöker henne på kurhuset, och när slynan omtalar historien, hvilken läsarn föröfrigt intet får veta, så talar hon ”med en serafs röst, en daggblommas tårar.”
Och när hon med ett ”underbart leende hviskade: jag blir snart frisk igen” – så hörde man i dessa ord ”en himmelskt mild melodi”.
– Tvi sådan seraf!
För f–n! kan då Furumo inte mer skilja serafer från gath–r?
Utan tvifvel, anmärkte Herr Flabbe, måtte det ligga något tref- ... något genial- ... jag menar en djup betydelse, en ”andemening” i den historien.
Men jag ”förstår den icke” – och detta tänker jag också säga i recensionen.
Betydelse?
Hvarföre inte, Herr Flabbe?
Richard gör visst ingenting för ro skull, och förmodligen icke eller nu, då han så djupt doppat sina vingar i smuts.
Denna kurhus-historia är blott ett litet förspel till qvinnans fullkomligaste emancipation, som slutar med polygami, ja äkta tibetansk polyandri.
Således också ett stycke ny ”samhällsförbättring.”
– Fy, Richard.
– Jag tänker utklippa dessa blad ur mitt exemplar af din annars så vackra bok, och önskar att jag kunde göra det i allesammans!
Herr Hugo hade talat sig varm; han torkade svetten från sin panna, och drack ett glas friskt Rüdesheimer.
Mellertid hade han blifvit litet mera lugn, och hans tankar hade tagit en sidoväg.
Han vände sig nu till Herr Flabbe.
De anmärkningar, jag yttrat, äro hvarken särdeles djupsinniga eller ligga långt borta; men det kan dock vara ovisst, om de, vid er recension, just runnit er i hågen.
Jag förstår inte, min vän, hvarföre ni så skulle flänga dermed.
Föll det er intet in, att ni af våra raisonnementer möjligen kunnat få någon ledning?
Låt vara, att ni är ett snille – men ni tycks alltid ha litet svårt, att träffa hufvudet på spiken.
Det är en grundsats för vår tidning, att alla nya böcker genast måste anmälas.
Hvilken jag dock icke vet, om jag skall gilla.
Om recensioner rätt skola gagna läsarn, måste han ju förut känna boken: detta hinner man på det sättet icke till, åtminstone icke i landsorterne.
Jag vill derföre icke påstå, att en recension bör låta vänta på sig fjerndels och halfva år, såsom ofta nog skedde i de Upsaliska LitteraturTidningarna.
Men säge hvad man vill, så fick man ändå der skäligen besked om en bok, och stundom ibland litet deröfver.
Afsigten med våra korta anmälanden, Herr Hofmarskalk, är egentligen, att underrätta allmänheten om utgifna arbetens existens, samt att gifva nyttiga råd, huru vida det kan löna mödan att köpa eller icke köpa ett nyss annonceradt arbete.
Men just derföre, att edra recensioner äro så korta, hinnen J sällan till, att anföra rigtiga skäl och motiver; utan J måsten stadna vid blotta maktspråk, ja stundom nästan endast vid blotta epitheter.
För öfrigt: hur kan man, äfven med bästa vilja att vara oväldig, undvika misstag och grundlösa omdömen, då man först måste läsa och recensera allt möjligt, och sedan dertill har så liten tid?
– Men lemnom detta, och låt oss återkomma till Sergeanten och hans – jag vet icke hvad.
Kanske torde ändå historien ta opp sig, och den moraliska dissonansen kunna lösas på ett tillfredsställande sätt.
Nej, nej, utbröt Hofmarskalken, när läsningen upphört.
Mitt förakt för Sara Widebeck har genom slutet blifvit än mer stegradt.
Samma dag hon begrof sin moder, skickar hon bud efter sin courtiseur, för att ta honom till sig i huset!
Den otäckan!
– Icke engång en så allvarsam händelse, som en moders död, kan ett ögonblick lägga band på hennes lustar!
Herr Hugo steg upp och vandrade en stund fram och åter, hvilket alltid var hans sed när han begrundade en sak.
Slutligen begynte han:
Nej, det här är för odrägligt!
Jag kan icke tåla, att Hofmarskalken Hugo Hamilkar Löwenstjerna
sammanblandas med Sergeant Albert och glasmästardottern Sara Widebeck.
Jag blir en visa för hela landet: man säger nog ändå, att jag håller till med idel fantaster och grillfängare: skall man nu också säga, att jag blifvit en patron för osedligheter?
Nej, nej, någonting måste ske, mina vänner: jag måste inlägga en protest inför allmänheten.
Men huru – detta sväfvar ännu oredigt för mina tankar.
– Gif akt, barn!