Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var eljes en enda sak, som oaflåtligen sysselsatte hela hans person, – arbetarefrågan, den sociala omstörtningsfrågan, och den hade bemäktigat sig alla hans tankar, alla hans nerver, som en idé endast förmår, när den vaknar i hufvudet på en af dessa stora svärmare, hvilka alla verldens erfarenheter icke förmå afkyla.
Den hade låtit honom bryta mer än till hälften med familj och vänner, den hade ryckt honom från kamrater, umgängesvänner, bekanta, den hade klädt af honom den der mystiska hedersglorian, som kallas för socialt anseende, och som i de flesta borgerliga ögon lik ett frimuraretecken skiljer dem, som gå och gälla för hedersmän, från den låga hopen.
Men han sörjde icke der öfver.
Många sena qvällstunder, då han satt och skref på redaktionsbyrån till den illa sedda radikal-tidning, der han förtjenade sitt bröd, och gaslamporna i taket kastade ett sömnigt ljus öfver det kala, handkammarlika rummet med sina tarfligt klädda menniskor, sina massor af blad, strödda här och hvar, sin totala brist på allt, som smakade komfort eller trefnad, grämde han sig i extatisk offervillighet, öfver att han icke hade mer att gifva än sin person, sina känslor, sina kunskaper.
Och lika fanatisk var han i sin ateism, dit han kommit icke genom det lugna metodiska öfverslag, efter hvilket så många äfven stillsamma sinnen i våra dagar utan strid eller bitterhet öfvergå till fritänkerit, men genom en våldsam kris, som ännu beständigt knöt hans näfve i ett kritiklöst renegathat gent emot allt, som påminde om de beläten han fordom tillbedt med heta, trängtande läppar.
Det var en Paulus, som blef en Saulus.
Och så hade det gått med honom gent emot allt, som samhället erkände, ty det bodde innerst i hans sinne en oklar motsägelseanda, som icke uppfostrans, skolans, umgängets rentvättningsprocess förmått plåna ut, en oppositionslust, som kom honom att med parians våldsamhet revoltera.
Det var något af en karbonari öfver honom, tyckte hans vänner.
Och dock var hans sinne – som alla stora entusiasters – så känsligt som ett barns, så vekt som en trånsjuk qvinnas.
Han älskade den syndiga, brokiga verlden med ett hett temperaments hela glöd.
Han kunde rusa sig af ett skratt, som han hört på gatan.
Han kunde lefva vecktals på en blick, egnad honom af en förbigående.
Och dock när hans hjerta hviskade honom:
»stora dåre, du älskar ju alla menniskor», var det som han med alla menniskor menade blott de fattiga, sorgsna, tryckta, elända, de i mödosamt släp böjda, de i lidande åldrade, men som om alla andra för hans monomana ensidighet icke längre voro menniskor.
Och dock var han född i ett borgarhem, i en af dessa köpmansaristokratiska familjer, der de konventionella tänkesätten äro lika säkra, orubbade som de ärfda kapitalen, der det anses lika naturligt, att man skall vörda Gud, konung, fosterland och s. k. moral, som att man borstar sig om tänderna om mornarne.
Hans far hade visserligen varit litet ungdomstokig skandinav i sina dar, men sedan dess hade han blifvit både gammal och stadgad.
Dekorerad, stadsfullmäktig, riksdagsman, hög frimurare betraktade han sonen som ett monstrum, som han olyckligtvis var far till, men eljes icke begrep.
Och hans enda hopp var att
Kurt skulle bättra sig och med tiden lyckligen tillfriskna ur den politiska messling, som han nu i så olycksbådande grad var bekajad med.
Hvad hans mor beträffade, var hon en af dessa bourgeoisins kalla, naivt sjelfviska qvinnor, hvilka utan resonemang ställa sig på de välkläddas sida.
Och när hon någon eftermiddagsstund efter en god måltid med ett par glas gammalt, godt Bordeaux-vin, föll på att tänka på något annat än gårdagens supé, morgondagens teater, sista skandalen mellan lille österrikiska attachén och fröken Chose, undrade hon alltid storliga, hvarför det egentligen streds så mycket om religion, politik, moral.
Naturligtvis skulle man gå i kyrkan, lika naturligt som man klädde sig finare på söndagen, naturligtvis tålte man icke grofva radikaler, man tyckte ju icke heller om folk, som åt franska ärter med knif, naturligtvis läste man helst böcker med idealistisk öfverstrykning, man ville ju också hafva ost eller ännu hellre kaviar och gåslefver på sin smörgås.
Och fru grossörskan skakade på hufvudet åt de der galenpannorna, som bråkade.
Unga spolingar, som icke voro torra bakom öronen, ville korrigera vår Herre.
Bara demagoger förstås, som ville svinga sig upp på den simpla hopens axlar.
Här hallucinerade sig grossörskan bort från sofrummets svagt parfymerade heliotropdoft till den frena stanken af våta kläder och osande fotogenlampor ...
Yrkespolitici, som smickrade massans lidelser för att sjelfva få herska ...
Alla menniskor voro lika, sade de.
Pyttsan!
Hon ville fråga, om hon och hennes kammarjungfru någonsin varit lika.
Hade inte Emilie nu i sju år snart njutit af hennes bildande umgänge, och hade hon icke det oaktadt i går måst erinra henne om ... ja saken var nu detsamma: ...
Och så talade de alltid om de fattiga, de der nyhetsmakarne, precis som det vore något så nytt.
Hon visste mer än väl, att det fans fattiga, gudbevars.
Men alla kunde väl icke vara rika heller.
Några skulle väl såga ens ved, skura ens golf, göra ens tournyrer ...
Och för resten såg hon icke snart sagdt hvar enda dag upprop till barmhertiga medmenniskor?
Gjordes det icke bazarer hvar vinter?
Hvarför allt knot då?
Fru grossörskan suckade öfver den aftagande religiositeten, som icke lät de förblindade märka försynens välvisa styrelse och tog sedan en klunk rykande mokka ur den saxiska porslinskoppen, tunn som ett skal, som stod på det lilla mosaikinlagda bordet bredvid den vällustiga ländstol, der hon i tankedjup, öfverlägsen stillhet smälte maten ...
Men Kurt hade tidigt emanciperat sig.
Han bodde för sig sjelf, syntes sällan i de Almska salongerna.
Han lifnärde sig som tidningsman, ett hårdt bröd för resten, ty Kurt var i alla afseenden medelmåttigt begåfvad.
Han egde blott sin stora entusiasm att komma med.
En drömmare var han, och det hände nog också, att man skrattade åt honom äfven i meningsvänliga kotterier, men plötsligt allvarsam måste man bli, när man såg hans stora, smärtsamma pupiller i all deras pudeltrofasta hängifvenhet fästa på sig.
Det var nu en gång något så underligt med Kurt.
En visste icke, hvar det låg.
En sådan menniska, som låter en idé blifva kött af sitt kött, blod af sitt blod, gifver sig icke mycket tid att grubbla på sina egna tycken.
Hans öde är den långsamma sjelfförbränningens, och det vanliga slutet på Kurts dag var också, att han föll dödstrött ner på sin bädd, krossad af omdömen, han läst i en tidningsspalt, pinad af ett ord, som han hört i förbifarten på en gata, plågad af någon olycka, som tillstött hans sak, och allt i en sådan grad, att sömnen flydde från hans ögonlock, och han timme efter timme stirrade ut i nattdunklet, i sorgsen harm vridande sina händer ...
Men i qväll, der han gick på de öfvergifna gatorna, medan skuggan tecknade sig skarpt på den klarhvita snön, hade han alldeles kommit ur sin vanliga tankegång.
Mötet med Hedvig nere vid tåget hade kommit honom att minnas hela sin gymnasisttid, och med ett muntert glitter i ögonen erinrade han sig dess oro och längtan, dess melankoli utan syfte, dess trånsjukhet utan grund.
Men klarast stod dock den sommarn för hans minne, när han råkat Hedvig; det var hos en slägting på landet.
Åh, han måste le, men le med rörelse, som man gör åt något kärt, när han tänkte på deras brådmogna barndomskärlek ...
Så mycket ord, så mycket pressade blommor, så mycket oskyldigt hvitt papper, som förtjent ett bättre öde, nedklottradt med ömsesidiga bedyranden, och så många högtidliga försäkringar, att aldrig, aldrig öfvergifva hvarandra, åh nej, aldrig på tiden.
Och det var möten bakom dörrar, och famntag i bersåer, gnabb och svartsjuka, så att de ej ville se åt hvarandra, än mindre taga hvarandra i hand, och när de möttes stirrade de så mörkt på hvarandra, som hvar och en i sin stad tänkt på blåsyra och kolos, för att åter förenas och ånyo mun mot mun lofva hvarandra, att aldrig, aldrig öfvergifva hvarandra, åh nej, aldrig på tiden.
Kallt var det ute på qvällsqvisten.
Gatorna lågo tomma, bullerfria.
Blåfrusen och känslolös såg himlen ut der uppe med sina förnämt gnistrande stjernor.
Men Kurts öga varsnade en vid park med slingrande, skuggade gångar, dunkla löfhvalf, frodigt gröna gräsmattor, silfradt månsken öfver vattenfallets hvita skum.
En doft af klöfver, af skog och land och ur fjerran som eko: vindens spel bland dallrande aspblad, vällingsklockans klang i sommarljum luft, fogelqvitter i lummiga kastanjekronor, och binas surr, som sväfvande sorlade genom lindtopparne ...
Men i fru Alms gentila ekipage gjorde Hedvig sig riktigt beqvämt.
Ett verkligt lysande intåg i staden ... så der vårdslöst tillbakalutad i vagnshörnet, och i glada tankar af belåtenhet stirrade hon ut genom fönstret, såg på strålkransarne som i vinterkylan omfladdrade lyktorna, på de ilande skuggränderna efter vagnen, hvilka i sväfvande linier flyktade öfver de ljusrappade, upplysta väggarne ...
Hvad fru
Alm var för en ståtlig dam, och kusin Anna såg då så näpen ut, och så stiligt klädd hon var sedan ...
Hedvig fick lust att hålla en liten jeremiad öfver sin egen magra och provinsiella garderob ...
Och Kurt ... tänk, att hon alldeles glömt honom, han som var så kär i henne den tiden ...
Det kunde blifva ett riktigt godt parti det ...
Så stannade åkdonet.
Kusken öppnade vagnsdörren: »Vi ä’ framme, fröken.»
»Hvad heter gatan?»
»Regeringsgatan!
Två trappor upp i det här huset är det.»
Hedvig sprang raskt uppför trapporna, men, innan hon hann ringa på klocksträngen, slogs dörren upp, och ett långt äldre fruntimmer drog under en ström af ord in henne i en liten illa upplyst tambur.
»Fröken Folcker, eller hur?...
Ah Hedvig får jag väl säga, vi ä ju som lite slägt ändå ...
Min man var kusin med din mor ...
Ja han talade ofta om henne, salig Emanuel ...
Du ser på mig?...
Jag är tante Hummel, vet jag, tante Eugenie som di säger ...
Herre Gud, stora flickan ...
Ja tiderna förändras och man blir gammal ...
Stig in barnet mitt!
Välkommen ...
Gud välsigne dig ...
Bagaget menar du?
Riktigt praktisk flicka!
Tänker på bagaget ...
Syns, att du icke är uppfostrad i den här staden ...
Var lugn, jungfrun tar hand om det.
Men hvad du är lik din mamma ...
Jag såg henne år 1856 ...
Sara, Hedvig är kommen.
Aldrig är den flickan till hands.»
Hedvig, som i början förgäfves sökt flicka in några ord, fann det bäst att i tysthet låta gummans ord-dusch rinna öfver sig.
Hon tog lugnt af sig sina ytterplagg, i det hon småleende fixerade sin pratsjuka värdinna.
Tante Hummel var lång och smal med två tunna valkar, som sköto ut öfver pannan som horn, och en svart crêpe-schalett öfver hjessan, hvars ändar som pittoreska draksvansar flaxade öfver ryggen.
Hennes långlagda ansigte var blankt, skinande, och munnen med sitt sockersöta leende kom en ovilkorligen att tänka på konditorivaror – bröstsocker, smörbakelse eller kanderade frukter.
Och Hedvig fann Annas namn »tante Marmelad» både träffande och roligt.
Och nu kom också Sara Hummel, dottern i huset, ut – en ranglig fröken djupt in i tjugotalet med spetsig näsa, sipp mun och två stora, röda händer, hvilka visade en afgjord benägenhet att använda klädningens garneringsvolang till muff och förvaringsställe.
Omsider gingo alla tre efter presentation och prat in i det angränsande förmaket.
Det var ett stort rum med ett sådant öfverdåd af broderade arbeten, att Hedvig inbillade sig af misstag kommit in i en tapisseributik.
Spräckliga kattor med bruna perlor till ögon lågo och spunno på pallarne, de brokigaste guirlander slingrade sig öfver gungstolarne och frodades i tropisk växtlighet på golfmattorna, Thorwaldsens natt och morgon skelade åt hvarandra på ett par pösande soffkuddar, och en jägare med kopparröda pantalonger, brun barett och ett ansigte som en pepparkaksnisses sigtade på eldskärmen på en osynlig hare, medan allehanda mera botaniskt obestämda örter spirade i violett och rödt kring hans kragstöflar ...
Men vid divansbordet framför soffan satt en ung flicka med en hjertans beskedlig och oskadlig fysionomi, som emellertid totalt nedtrycktes af hufvudets pompösa hårklädsel, i det det tunna håret med en förtviflad ansträngning att se konstnärligt ut i en oräknelig massa burr och smålockar föll öfver en låg panna, rundt kring det flata, alldagliga ansigtet.
Hennes drägt hade i ett kostymmagasin i landsorten utan vidare kunnat gälla för en grekisk prestinnas eller något dylikt i den högre stilen.
Den bestod af en gammal, ljus kachemirskjol, och kring det platta, könlösa bröstet fladdrade på ett frestande och förrädiskt vis en i djupa veck draperad burnus.
»Fröken Hedvig Folcker, vår nya gäst och fröken Valborg
Lärka vid norra lärarinneseminariet.
De båda storheterna helsade på hvarandra, och dervid märkte Hedvig, att fröken Lärka var sysselsatt med det mera prosaiska bestyret att slå upp glosor i ett franskt lexikon.
»Nåå fröken,» frågades det efter en stund från divansbordet, »motsvarar Stockholm er idé?»
Hedvig trodde sig ännu icke kunna svara derpå.
»Ja, jag menar,» fortsatte damen i burnusen, och började med släpig stämma ett ytterst korrekt föredrag om olika meningar om Stockholm.
Hedvig, som lyssnade tankspridt, fick det intrycket, att det var meningen att visa sig öfverlägsen på småstadsbornas bekostnad.
Orden idé, realitet, problem, ideal återkommo så krossande ofta.
Och hon grep derför till den utvägen att sjelf tala i samma stil, allt medan hon drack sitt rykande thé.
Det gjorde önskad verkan.
Lärka skänkte henne en aktningsfull nick, återtog sitt lexikon och sin Chateaubriand, och äfven Sara, som vid kakelugnen intagit en stel afvaktande ställning med händerna som vanligt på framvådens volang, uttryckte sitt höga gillande.
Men »tante Marmelad» for ikring som ett torrt skinn, ordnande, flyttande, talande ...
Så tog Hedvig godnatt och gick in till sig.
Men väl inkommen i sitt rum, drog hon upp rullgardinen och såg ut på gatan.
Folktom, utdöd låg den i den nattliga stillheten.
Och husväggarne radade upp sig, tunga, grå, slummerbundna med nerfälda rullgardiner och tillstängda luckor, så långt hennes öga kunde se.
Och det kom öfver henne en feberaktig lust att njuta lifvet, att lära känna alla en stor stads mysterier.
Om det vore henne förunnadt ändå, att få lyfta af taken på husen och se in, eller om hon med Gyges ring på fingret finge glänta på våningarnes dörrar.
Hon kunde knappt stätja sig, knappt tänka, att det skulle dröja en lång natt, innan hon finge se sig ikring.
En lång natt, ja men i morgon, i morgon!
Så klädde hon af sig framför trymån, betraktade granskande sitt eget ansigte, den fasta, klara pannan, den raka näsan med sina skälfvande näsvingar, och munnen se’n så frisk och röd ... så retande log de finsvängda läpparnes par emot henne i glaset, att hon storskrattande och segerviss böjde sig mot sin spegelbild liksom för att kyssa ...
»Men du låter ju riktigt förkyld, kära Hedvig.
Ska’ jag göra i ordning litet kamomill-the åt dig till qvällen?»
»Nej tack, tante!
Det behöfs inte.»
»Hm, åter på sitt dåliga humör nu igen ... ja flickorna nu för tiden, de ha då så mycket nycker för sig,» mumlade tante Marmelad för sig sjelf, i det hon småputtrande lemnade Hedvig.
Den goda tanten blef alltid liksom litet stött, när man icke ville underkasta sig hennes ordinationer.
Men det gälde dervidlag att från början uppbjuda all sin energi till ett envist protesterande, ty eljes blef det aldrig något slut på plåstrandet.
Tante Marmelad hade lika många kurer som dagarne i året, en obegränsad mängd recepter för alla slags sjukdomar.
Det var kalflunga, inkokt med bröstsocker för hosta, stötta äggskal i rödvin för hufvudvärk, och Gud vete allt.
Den hederliga gumman ansåg det vara sin pligt att vara alla sina bekantas lifmedikus, och i enlighet med sin roll hyste hon också mot läkare ett agg, som gränsade till hat.
Gjorde någon doktor ett misstag, fröjdades hon, som hon fått något till skänks, och när hon var sjuk, anlitade hon alltid en fyra, fem på en gång för att kunna berätta verlden, hur de motsade hvarandra.
»Gudbevars, kamomill-the är inte modernt numera,» muttrade hon ännu, i det hon steg ut ur rummet.
Det var en ruskvåt aprileftermiddag ett par månader efter Hedvigs ankomst till staden.
Skumraskets skuggor lirkade sig sakta och försigtigt fram mellan alla möblerna och broderierna i det Hummelska förmaket, tassade lätt som på tåspetsarne öfver den brokiga, storblommiga mattan.
Brasan var i det närmaste utbrunnen, men ännu glödde med ett sakta surr några svarta, knotiga bränder i den kolnande falaskan, och strödde ut öfver de omgifvande stolarnes röda siden små trekantiga, svagt tegelfärgade ljusglimtar.
Husets tvänne unga damer njöto fortfarande af en utsträckt siestas dåsiga halfslummer.
Sara vaggade med slutna ögon fram och tillbaka i en gungstol, fröken Valborg slumrade i ett soffhörn med fötterna uppdragna under kjolen och en uppslagen bok i knät – antagligen för att »sauvera apparencerna».
Men i fönstersmygen satt
Hedvig med armbågarne på fönsterkudden och de långa, hvita, fina fingrarne knutna om hjessan.
Hennes öga hade blickat sig trött på det sorgmodiga gatupartiet utanför, der det strida regnet delade luften med sina långa, grå streck, lyktorna lyste apatiskt, lifsledt inom de immiga glasen, och folk med begrafningsminer i rysande olustighet seglade fram i slasket och smutsen under paraplyernas drypande tak ...
Nu följde hennes slappa blick de stora vattendropparne, som sipprade ner för rutan för att på fönsterbrädet flyta ihop till en hel porlande, smutsgrå å ...
»Herre Gud, hvad det ändock är själsmördande tråkigt,» utropade hon efter en stund, i det hon vände sig inåt rummet.
Men hennes ord dogo utan verkan bort i den ljumma, af rosendoft från de gammaldags potpourrikrukorna kryddade luften.
Valborg
Lärka snöflade belåtet, der hon halfsof i sitt hörn, medarne på Saras gungstol stötte då och då med en sakta duns mot mattan, och inne i sidorummet hördes tante Marmelad oaflåtligen röra sig af och an.
»Sådana odrägliga softutor,» suckade Hedvig och började åter stirra utåt ...
Se der kom en droppe farande i luften, nu splittrades den mot fönsterglaset, gled i krusade stänk nedåt.
Nej det var omöjligt att uthärda längre.
Hon mådde icke bra.
Hon hade värk i tinningarne och »weltschmerz» för resten.
Hm, hm, hvad lifvet var tungt.
Nej aldrig.
Bara det vanliga, alltid det samma, det der grå, enahanda, långtråkiga.
Åh Stockholm var ändock, när allt kom ikring ett litet kråkvinkel, en småstadsgrop, en köping med pretentioner.
Det vore något annat det.
Der lefde man, vegeterade icke som här.
Der skulle inspirationen komma på henne.
Att gå här och måla på akademien – jaa ... äh, att gå och klinka på piano i den grå likkistan, som det stod »anda och konst» på, till hvad kraft och verkan det nu kunde ha.
Hvad skulle det väl blifva af det?
Nej spela på konservatoriet i Paris, sitta på Gérômes atelier – det vore saken det.
Der skulle hon utvecklas till, ja nog af utvecklas.
Men inte var det henne unnadt att få fara dit.
Hundratals nöt reste odugliga dit för att återvända, lika korkade som de kommit.
Men hon, tycker någon det!
Men det, det att en ande, så längtande och mäktig som hennes, skulle vara inspärrad som i en bur, var det icke tragiskt, lifvets vanliga, oblidkeliga tragik ...
Åter vände hon sig inåt.
De sofvo i lycksaligt lugn, som godtköpsmenniskor kunde det ...
Hvarföre blef icke också hon en af de der vanliga, af hvilka det gick tolf på dussinet.
Försyn, svara hvarföre?...
Åh, hon ville störa deras sömn ...
Och hårdt slog hon handen mot bordet, i det hon ånyo suckade: »lifvets vanliga tragik».
»Herre Gud, hvad står på?»
Sara for förskräckt upp ur sin dröm, gnuggade sig i ögonen.
»Jaså det är bara du, Hedvig ...
Kors klockan är snart half 7.
Då får man väl besluta sig för att vakna.
Lättjefullt sträckte hon sina långa, feta armar, reste sig med en suck, väckte Valborg, tog sin syask.
Men Hedvig satt fortfarande qvar på sin stol med ansigtet stödt mot händerna.
»Hur är det med Hedvig?» frågade Valborg Lärka ömt.
Hon hade redan hunnit blifva Hedvigs ödmjuka beundrarinna.
»Hedvig är visst icke vid gladt lynne, svarade Sara med ett undertryckt skratt.
Hon var intet geni, långa Sara, men en klok, litet sarkastisk qvinna var hon med stort sinne för folks svaga sidor.
Och hennes lifs förnämsta sysselsättning var också att studera alla de unga damerna, som voro inackorderade i hemmet.
Och Hedvigs melankoliska stunder intresserade henne särskildt, helst Valborg försäkrat henne, att de vittnade om en »storslagen men sönderrifven» natur.
»Nåå Hedvig,» fortfor hon, »hur går det med appassionatan?»
Der kom den tändande gnistan, men den var icke ovälkommen.
»Jag kan inte spela den.»
Jag hörde ju första satsen i går, Det gick utmärkt, tyckte jag.»
»Åh ja!
Dunka på som alla de andra, det kan jag nog ...
Men känna att Beethovens titansjäl slår sina djerfva vingslag öfver ens hufvud ... deri ligger det, ser du ...
Nå så’nt kallar di för griller här uppe ...
Och der på akademien kommer en liten gås, en liten fröken Andersson, Pettersson och spelar Beethoven med det smäktande uttrycket hos en pensionssnärta, som är kär i en bodbetjent ...
Och hela auditoriet applåderar, som trogna pudlar.
Usch ... men uttrycket för det stora brinnande hjertat, – ja det fattas tyvärr också mig.»
»Men jag tycker, att om du öfvade.»
»Öfning!»
»Kära Sara,» inföll Valborg.
»Bli inte ond, men du dömmer Hedvig alldeles för mycket en bourgeoise ...
Uppöfva sin teknik, tror du verkligen, att ett sådant råd hjelper ett djupt sinnes missmod ...
Nej då, nej då.»
Här skakade den lilla seminaristen sina tunna lockar, så de som garnändar fladdrade kring det fadda, gråbleka ansigtet.
Sara log i mjugg bakom sitt sticktyg, men Hedvig gick upp, kastade sig ner på pianostolen, anslog några begynnelseackord.
»Nej, ni hör sjelf, det går inte här hemma ... det måste vara för trångt.
Det är de stora kulturländernas horizont, som behöfs, der ute der det fins lif, lidelse, der kan den stora konsten finnas ...
Konsten här hemma förekommer mig alltid som en fullblodsman på ett arbetsök ...
För resten bara möjligheter ...
Vet du Valborg, hvad som är det mest karakteristiska för Sverige, som jag till dato sett i Stockholm?»
»Neej?»
»Jo det är inskriften på väggarne i nationalmuseums uppgång.»
»Hvad för slag ... ’Plats för frescomålning’, menar du?»
»Ja just det! ’Plats för frescomålning’ och så de stora grå fälten öfver, der det kunde finnas både ’stanzer och loggier’ à la Rafaël.
Det borde vara hela landets valspråk.
Gud bevars här är plats för all ting, plats för odling, tolerance, konst, men mera än platsen fins det inte heller.
Ty ännu har man åtminstone inte sett mycket af de der vackra sakerna ...
Och under det man väntar på, att de ska’ komma, går man och skryter öfver den goda platsen ...
Se bara, säga alla våra fosterlandsälskare ... i gamla Sverige fins det då plats för all ting.
Mina herrar, mina damer, ’plats för frescomålning’.»
»Ja Hedvig, du borde verkligen få resa ut om någon ... men författarinna skulle du bli.»
»Kära Valborg, du öfverskattar mig ...
Inte är det mycket bevändt med mig ...
Fragmenter af ett instrument, som måste vara helt för att duga till något ...
Stycken, stycken ...
Jaja, det kan nu också vara detsamma.
Lifvet är ju bara en misslyckad fars; det kommer just på ett ut, om man spelar med som primadonna eller statist ...
Lappri det hela, så löjligt planlöst, att man kunde skratta sig förderfvad åt det, om man icke föredrog att gråta ...
En blir till medan pappa och mamma tänka på hyran till i morgon och fårsteken till i öfvermorgon ... och så ... åh jag gitter inte spilla ord derpå ...»
»Må vara, men nog erbjuder lifvet också sina oaser, vänskapen t. ex.,» sade Valborg med en sympatisk dallring i rösten, i det hon sökte stirra så intelligent och intagande som möjligt med sina vattniga, blå ögon.
Och Hedvig, som efter denna explosion kände sig belåtnare till sinnes svarade i en beskyddande ton: »Kan väl vara ...
Och du kan vara säker på, att jag räknar det bland det bästa, lifvet gifvit mig, att jag fått gjort bekantskap med dig och Anna Alm.»
»Och Kurt Alm också,» inföll Sara försmädligt från sitt hörn.
»Att du näns störa en sådan stund, Sara,» sade Valborg, förebrående.
»Men mer en annan gång Hedvig!
Nu måste jag arbeta.
Kyrkohistoria, Pauli missionsresor.»
Så försvann Valborg, och Hedvig slog sig ner för att skrifva till Anna Alm ...