Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna särdeles lämpliga påföljd har icke samma utsträckning som eger rum vid fråga om förlust af medborgerligt förtroende.
Jag anhåller derföre om bifall till hvad som af Hr
Dalman nu blifvit föreslaget.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n oförändrad, och dels bifall till densamma med följ:de förändrade lydelse: »Den, som till straff efter 1, 2, 4, 7, 9, 11, 12, 13, 14 eller 16 §:n fälles, vare ock dömd medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig.
Pröfvas någon skyldig till straffarbete efter 18:de §:n, då skall han tillika dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.» Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades många nej jemte åtskilliga ja, och sedermera propos. på bifall dertill med ofvan - 472 Den 14 Juli. omförmälde förändrade lydelse, dä svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öf vervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos : »Den som bifaller 21:sta §:n i 12:tekap. af Lag-Utsk:ts förslag lill strafflag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej. bifaller R. o. Ad. §:n med den förändring, att densamma kommer att lyda sålunda: »Den, som till straff efter 1, 2, 4, 7, 9, 11, 12, 13, 14 eller IG §:n fälles, vare ock dömd medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig.
Pröfvas någon skyldig till straffarbete efter I8:de §:n, då skall han tillika dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Ja — 8.
Den vidare pröfningen af lagförslaget uppskjöts härelter till nästa plenum.
Upplästes ett af Hr Sandströmer, Albert, ingifvet mern. af följ:de lydelse:
Af tjenstegöromål nödsakad att afresa från staden, får jag äran anhålla att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, varda befriad från det mig leinnade uppdrag att vara Bänkman.
Bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. } 4 e. m.
Den IS Juli f. m. S7S Onsdagen den 15 Juli 1863.
Justerades prot:t för d. 15 sistl.
13:de kap. l:sta §:n.
Om hela detta kapitel kunde uteslutas ur strafflagen, tror jag att det skulle vara en stor vinst.
Det handlar nemi. endast om vittneseden.
Uti 1734 års lag finnas motsvarande stadganden upptagna i 17:de kap. af Rättegångs-balken, och de synas mig älven på detta ställe hafva sin lämpligaste plats.
På sidan 5 uti Betänk:t yttrar Lag-Utsk:t i afseende å formen och språket al vår nu gällande lag: »Hela 1734 års lag är i detta hänseende märklig.
Uppställningen, ordnad under en tid. då Jurisprudensen inom Sverige ingalunda stod lägre än under vår tid, är dock icke strängt vetenskaplig, utan kasuistisk, lämpad efter folkets rättsbegrepp, liknande deruti Sveriges äldsta lagar.
Särskildt gäller detta om Missgernings-balken.
1 korta kapitel med särskilda rubriker sammanför den i grupper endast sådana brott, hvilkas sammanhang med hvarandra kan antagas vara klart äfven för den i vetenskapen oinvigde.
Hänvisningar från en paragraf till en annan förekomma högst sparsamt, och man behöfver i allmänhet icke söka på mer än ett ställe i lagen för att finna alla straffpåföljderna för ett brott.»
Det synes mig icke stå i rätt öfverensstämmelse med dessa loford att Utsk:t ur Rättegångs-balken utsöndrat de der förekommande stadganden om mened.
Lagen är, eller åtminstone bör den vara, en bok för folket, och det synes mig då tjenligast att, såsom 1734 års lagstiftare gjort, på ett ställe sammanföra alla de stadganden, som med hvarandra hafva gemenskap, äfven om den systematiska ordningen skulle lida något deraf. 474 Den 15 Juli f. m.
Särskildt synes mig den nu ifrågav:de förändringen vådlig, emedan den berör vittneseden, i min tanka en af de vigtigaste rättsinstitutioner.
Jag hyser nemi. mycken fruktan att man, genom att på detta sätt på flera ställen i lagen söndersplittra stadgandena ang:de vittneseden, skulle komma att i folkmedvetandet förringa vigten och helgden af densamma.
Af detta skäl anser jag att det skulle vara högst olyckligt, om man vidtoge den förändring i systemet, som nu föreslås, och önskar att hela detta kapitel måtte ur strafflagen utgå.
Den siste värde talaren har icke framställt något bestämdt yrkande, och jag vet således icke, om jag bör uppträda till försvar för det kapitel, Utsk:t här föreslagit.
Då likväl i afseende på vår nu gällande lag det varit ett länge öfverklagadt fei, att alla brott med derför bestämda straff icke varit sammanförda uti Missgernings- och Straff-balkarne, utan att man varit nödgad söka dem äfven i de öfriga balkarne, kan jag icke föreställa mig att man mot det nu framställda förslaget skulle såsom ett fel vilja anmärka att den länge öfverklagade bristen blifvit afhjelpt.
Jag yrkar bifall till den nu förev:de §:n.
Hr Ribbing: [ anledning af den siste värde talarens yttrande, får jag upplysa att jag icke framställt något bestämdt yrkande på afslag af hela kapitlet, emedan jag tvekat om icke rätta tillfället för ett dylikt yrkande skulle vara när, efter genomgåendet af samtliga paragrafer i kapitlet, rubriken deraf blifvit gjord till föremål för Ståndets granskning.
Att uppskjuta mitt yrkande till dess, kunde likväl hafva det emot sig, att åtskilliga paragrafer tilläfventyrs redan blifvit af R. o. Ad. antagna.
Jag får derföre till Hr Gr. o.
Landtm, hemställa, när ett dylikt yrkande rätteligen bör göras.
1 anledning häraf yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då R. o. Ad. redan beslutat att det förev:de lagförslaget skulle paragrafvis pröfvas och afgöras, följde deraf alldeles uppenbart att, derest Hr Ribbing ville från förslaget utesluta hela det nu föredragna kapitlet, måste afslag å hvarje särskild § af honom yrkas.
På grund af hvad jag nyss anfört, och med anledning af den upplysning, Hr Gr. o. Landtm, täcktes meddela, får jag vördsamligen anhålla att R. o. Ad. ville afslå den nu föredragna §:n.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades flere ja, jemte ett eller annat nej, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren ut folio med flere nej, jemte ett eller an^
Den 15 Juli f. m. 475 nät ja, hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med flere ja, jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 2:dra—4:de §§:na.
Biföllos. 5:te §:n.
Vid denna § har af en reservant inom Utsk:t blifvit yrkadt att orden »eller har någon vittnat falskt inför rätta, då ed honom eftergifvet varit» måtte utgå.
I det förslag, som blifvit af K.
M. öfverlemnadt till Högsta Domstolens granskning, finnas icke dessa ord, men Högsta
Domstolens flesta ledamöter ansågo att ett dylikt stadgande borde härstädes införas.
När förslaget sedermera ånyo föredrogs uti konseljen, yttrade likväl H.
Exc. Hr Just.-Statsministern i afseende derå: »Efter förev:de förslag, likasom efter lagberedningens, anses menedsbrottets hufvudsakliga karakter bestå deri, att edens helgd blifvit kränkt, och emot en sådan uppfattning strider ej, att, enligt 5:te §:n, bekännare af lära, hvari edgång ej tillåten är, skall, om han vittnat falskt, betraktas som hade han ed gått, enär han på annat, i stället för ed, vedertaget sätt bekräftat sitt falska vittnesbörd, hvaremot dermed icke öfverensstämmer att den, som vittna falskt, då ed honom eftergifven varit, skall som menedare anses.»
Och blef i öfverensstämmelse med detta yttrande den K.
Proposm afgifven, sådan den först blifvit föreslagen.
Inom Lag-Utsk:t åter infördes detta tillägg i förslaget af det skäl, som blifvit af Högsta Domstolens flesta ledamöter anfördt, att nemi. ett dylikt stadgande vore nödigt för helgden af lagligt vittnesmål.
Likaväl som någon annan, anser jag det vara ett gement brott att inför domstol, äfven om vittneseden blifvit eftergifven, meddela falska uppgifter och derigenom åstadkomma stor och stundom ohjelplig skada; men jag kan likväl icke instämma i Utslcts åsigt.
Till karakteren af ett menedsbrott hör nemi., att en ed skall vara bruten; den falska uppgiften har då blifvit bekräftad med det heligaste vi ega, och detta bör i min tanka gifva brottet en karakter vida svårare, än äfven den gemenaste lögn.
För min del kan jag således icke finna att detta brott, ehuru svårt, bör sättas i parité med mened, och jag anhåller derföre att R. o. Ad., med alslag å den nu föredragna §:n af Utsk:ts förslag, måtte bifalla den deremot svarande i K. M:s Propos. Gr. Hamilton, Gustaf:
Att eden är stridande emot kristendomens anda, emedan kristendomens grund är försoning med Gud, och eden just utgör en afsägelse af denna försoning, det har ständigt blifvit påpekadt och bevisadt, men det oaktadt hafva mångfaldiga slag af eder fått i lagstiftningarne qvarstå.
Det Den 15 Juli f. m. synes mig likväl vara af högsta vigt för samhället, att man arbetar på edens afskaffande, och såsom ett steg framåt i denna riktning har jag bifallit det förslag, Utsk:t framställt.
Utsk:ts förslag går nemi. ut derpå, att då eden blifver ett vittne eftergifven — och vittnesberättelsen är, utan denna ohyggliga bekräftelse, enligt nu gällande lag, lika kraftig, som om den blifvit afgifven efter aflagd ed — skall det vara lika straffbart, om ett dylikt vittne frånträder sanningen, som om det begått verklig mened.
Genom detta stadgande har man önskat göra vittneseden öfverflödig och uppmuntra parter att i allmänhet eftergifva densamma, så att den icke skulle komma att begagnas utan i mera sällsynta fall vid svårare brottmål.
I vårt land pågår för närv:de en djup religiös rörelse.
Det är då icke nog att lagen tillåter »bekännare af lära, hvari edgång ej tillåten är», att afgifva sitt vittnesmål, utan att bekräfta det med ed, lagen bör äfven tillåta statskyrkans medlemmar, då de hysa samvetsbetänkligheter emot eden, att afgifva lagligt vittnesmål, utan att behöfva bekräfta det med ed.
På dessa skäl vågar jag vördsamligen anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Det tillägg till 5:te §:n, som LagUtsk:t här gjort, och hvarigenom den, som vittnat falskt inför rätta, då ed honom eftergifven varit, skulle anses och straffas lika, som hade han begått verklig mened, kan jag för min del icke gilla.
Om man undersöker förhållandet, skall man finna en stor skillnad mellan den, som mot bättre vetande bär falskt vittnesbörd och bekräftat det med den i lagen föreskrifna vittneseden, och den som, ehuru parterna visa honom det förtroende att eftergifva eden, meddelar en falsk uppgift.
Enär lagen medgifver det, blir den sednare uppgiften lika gällande, som hade den varit med ed bekräftad, men det brott, som i sednare fallet blifvit begånget, kan dock aldrig få karakter af mened, af brott emot edens helgd, utan blir endast ett brott emot visadt förtroende.
Afven 1734 års lag synes olika bedöma dessa båda brott, ty näst efter 17:de §:n i 17:de kap.
Rättegångsbalken, hvari säges att gifven ed är så gild som gången, stadgas i 18:de §:n: »Nu är ed gången, värne då domaren vittnet för mened och undervise det noga om den fara, som dervid är.
Rär någon falskt vittnesbörd etc.»
På dessa skäl får jag, lika med Frih. Armfelt, anhålla att R. o.
Ad. behagade, med afslag å den föredragna 5:te §:n i Utsk:ts förslag, bifalla motsvarande § i den K. Proposm.
Med anledning af Hr Olivecronas yttrande, vill jag endast anmärka, att om en person vittnat falskt, så är det icke den synd, han begått genom att missbruka Guds namn, hvilken utaf lagen bestraffas, utan det är den våda för rättstillståndet han förorsakat genom detta högtidliga bekräftande af en osann uppgift.
Den 15 Juli f. m. 477
Om det är sannt, att det finnes en allmän opinion, som fordrar edens bibehållande, så bör man lemna denna opinion utväg att på ett lämpligt sätt korrigera sig sjelf, oell det kan icke ske på annat sätt än alt den, som vittnat falskt, då ed honom eftergifven varit, i alla fall underkastas strafflagens bestämmelser för det han inför rätta afvikit från sanningen.
Mot den siste talarens yttrande, att det vore orätt att bibehålla edgången, emedan eden innefattade en afsägelse af Guds nåd, får jag göra den anmärkning att, enligt min tanka, det åberopande af »Gud och Hans heliga Evangelium», som uti eden förekommer, endast innebär att vittnet liksom ställer sig inför Gud och lofvar att hålla sig vid sanningen.
Samma talare omnämnde äfven att menedaren icke straffades för den synd han begått, utan för det han kränkt rättstillståndet.
Denna mening kan jag ingalunda biträda, utan tror att det är rätt väl om synden bestraffas på samma gång man söker uppehålla rättstillståndet.
På de skäl, som blifvit af H.
Exc. Hr Just.-Statsministern uti Statsrådet anförde, får jag förena mig med de Hrr, som yrkat afslag å Utskits förslag.
För min del kan jag icke ingå på Gr.
Hamiltons åsigt, att för rättssäkerheten vore det lika vådligt, om någon afgaf falskt vittnesbörd eller lemnade en falsk uppgift, då eden blivit eftergifven.
Tvärtom synes mig för allmänna rättssäkerheten den menniska vara mycket vådligare, som är nog djerf att efter aflagd ed och erhållen varning af domaren afgifva ett falskt vittnesmål.
Ett dylikt brott utvisar ett mycket mera lörderfvadt sinne, och en menedare kari man nästan anse i stånd till hvilket brott som helst.
Deremot kan icke den, som missbrukat det förtroende parterna visat honom, genom att eftergifva eden, anses vara på långt när så vådlig för rättssäkerheten.
Jag skulle högligen beklaga, om i det allmänna rättsmedvetandet inom samhället den åsigt skulle göra sig gällande, att ett vittne vore mindre förbundet alt tala sanning, då eden blifvit af parterna eftergifven, än då den blifvit af vittnet allagd.
Jag anser att det skulle vara högst olyckligt, om någon skillnad gjordes emellan dessa båda brott, och anhåller derföre om bifall till Utsk:ts förslag.
Afven om jag medger hvad Gr.
Hamilton i sitt första yttrande anförde, att edgången är ett ondt, som borde afskaffas, blir detta likväl intet skäl hvarföre straffet bör vara lika för menedaren och den. som lemnat en falsk uppgift inför rätta.
1 öfrigt vill jag endast anmärka att den part, som eftergifvit ett vittne eden, må skylla sig sjelf, om vittnet icke 478 Den 15 Juli f. m. håller sig vid sanningen; men att det är statens pligt att tillse det vittneseden hålles i helgd.
Sedan Öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n oförändrad och dels bifall dertill med uteslutande af orden »eller har någon vittnat falskt inför rätta, då ed honom eftergifven varit.» Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades blandade ja och nej, samt sedermera propos. på §:ns antagande med uteslutande af ofvanornförmälde mening, då svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller 5:te §:n i 13:de kap. af Lag-Utsk:ts förslag till strafflag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. §:n med uteslutande af orden: »eller har någon vittnat falskt inför rätta, då ed honom eftergifven varit».
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja—17.
Nej—19. 6:te §:n. Gr, Hamilton: 1 öfverensstämmelse med det beslut, R. o. Ad. i går fattade, får jag anhålla att denna § måtte få föl jande förändrade lydelse: »Den som gjort sig förfallen till straff efter l:sta eller 2:dra §:n, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig».
Samma skäl, som då anfördes, torde äfven gälla i afseende å denna §.
För min del måste jag anse det vara en högst olycklig förändring, om den, som vittnat falskt, skulle dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Vi hafva nemi. intet stadgande som förbjuder den, som förlorat medborgerligt förtroende, att vittna, och en sådan person skulle således, utan Den 15 Juli f. m. 479 att han förbättrat sitt lefverne eller genom sitt uppförande ingifvit mera förtroende till sin sanningskärlek, kunna begagnas såsom vittne och derigenom åstadkomma mycket ondt.
Vida ändamålsenligare synes mig då den gamla lagens stadgande, att menedaren ej vidare får begagnas såsom vittne, och jag anser mig derföre böra yrka, att slutet af §:n måtte erhålla följande lydelse: »vare aldrig vittnesbär».
Mörner: f)e tvenne §, i afseende å hvilka förlust af medborgerligt förtroende skulle komma att tillämpas, innefatta ett så groft och för allmänna säkerheten så vådligt brott, att jag skulle tro det vara lämpligast att icke här insätta alternativet af förlust al medborgerligt förtroende på viss tid.
Om den brottslige genom en längre tids redbar vandel gjort sig förtjent af mildring uti sitt straff, kan han alltid söka sin tillflykt till Kongl, benådningsrätt.
För domaren är det deremot omöjligt att på förhand beräkna att efter så eller så många års förlopp skall menedaren åter vara förvandlad till en rättskaffens medborgare.
Det lär icke stå i någon menniskas förmåga att uträkna sådant, och jag anser derföre att en dylik brottsling icke bör komma i åtnjutande af medborgerligt förtroende, förrän han genom sin vandel gjort sig deraf förtjent, då han genom Konungens
Nåd kan återinsättas i sina medborgerliga rättigheter.
På dessa skäl anhåller jag om bifall till den nu föredragna §:n.
Hvad som vid denna § blifvit anfördt såsom skäl för bibehållande af straffbestämmelsen förlust af medborgerligt förtroende, passar äfven på de andra §§, vid hvilka R. o. Ad. likväl i går såsom ett alternativt straff insatte förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.
Ehuru jag visserligen ingalunda vill förneka, att mened är ett särdeles groft och för samhället vådligt brott, synes mig likväl, att det kan begås under mycket olika omständigheter och till sin natur vara ganska olika.
På dessa skäl och med anledning af det beslut, R. o. Ad. i går fattade, får jag vördsamligen instämma i det af Gr.
Hamilton framställda yrkande.
Jag är förekommen af den siste värde talaren och anhåller derföre att få instämma i det yttrande han afgifvit.
Deremot får jag förena mig med Gr.
Mörner, på det skäl som han åberopat, att det nemi. är omöjligt för en domare att beräkna, inom hvilken tid en menedare åter skall blifva fullt rättskaffens och tillförlitlig.
Jag instämmer i den siste värde talarens yttrande.
480 Den J5 Juli f. m. Gr. Sparre:
Om man vid denna § för mened stadgar förlust för viss tid af medborgerligt förtroende, skulle en svårighet uppstå derigenom att i 17:de kap.
Rättegångsbalken föreskrifves att den, som burit falskt vittnesbörd, vare aldrig vittnesbär mer.
Det sistnämnda stadgandet innebär en påföljd för alltid, då deremot iörlusten af medborgerligt förtroende skulle kunna vara endast för viss tid.
Det torde således vara nödigt, ifall det Höglofl.
Ståndet skulle antaga det af Gr.
Hamilton föreslagna tillägg till denna §, att ändra föreskriften i 17:de kap. 18:de§:n Rättegångsbalken, för att bringa dessa stadganden i öfverensstämmelse.
Efter min uppfattning komma dessa stadganden ingalunda att stå i strid med hvarandra.
Det förhållande att en person är förlustig medborgerligt förtroende på viss tid, lägger intet hinder i vägen för att samma person, på grund af stadgandet i Rättegångsbalkens 17:de kap. 18:de §, aldrig kan vara vittnesbär mera.
Jag har svårt att kunna dela den siste värde talarens nu yttrade åsigt.
18:de §:n i 17:de kap. Rättegångsbalken stadgar, såsom påföljd för mened, böter, hvilka gå till de fattiga, samt att den, som vittnat falskt, aldrig är vittnesbär.
När nu de straffbestämmelser, hvilka i t734 års lag äro gifna för brott, för hvilka straff är i nya lagen bestämdt, komma att upphäfvas, så kan jag icke tolka denna §, så att en del af straffpåföljden, böterna, är upphäfd, men att den andra delen qvarstår.
Till hvad jag förut yttrat anhåller jag endast att få tillägga att, om man vid denna § nedsätter påföljden till förlust på viss tid af medborgerligt förtroende, qvarstår i 17:de kap. 18:de §:n Rättegångsbalken det stadgande, hvarigenom föreskrifves, att den som en gång burit falskt vittnesbörd, sedermera aldrig är vittnesbär.
Men om så icke skulle vara förhållandet, synes mig likväl, att man både kan och bör uti Rättegångsbalken införa ett stadgande, att äfven den, som blifvit dömd förlustig medborgerligt förtroende på viss tid, aldrig är vittnesbär, för att dymedelst förekomma att den, som en gång begått mened, skulle kunna begagnas såsom vittne.
Vi hafva ännu icke kommit till den frå gan, om det åberopade lagrummet skulle upphäfvas eller ej, men det är klart, att om 18:de §:n i 17:de kap. Rättegångsbalken upphäfves, följer deraf, att den af Gr.
Sparre förut omnämnda bestämmelse icke är tillämplig.
Kommer åter, såsom i promulgationslagen föreslås, denna § att qvarstå i civillagen, fortfar äfven detta stadgande att gälla såsom en qvalifikation hos laggildt vittne, hvilken icke har något sammanhang med strafflagen.
För öfrigt är jag förekommen af Hr von Ehrenheim, i hvars yttrande jag instämmer.
Hr Den 15 Juli f. m. 481 Hr
Uti »Förslag till författning om nya strafflagens införande och hvad i sammanhang dermed iakttagas skall» lyder 3:dje §:n sålunda: »Alla i de öfriga Ralkarna af 1734 års lag eller i särskilta lagar eller författningar gifna straffbestämmelser för brott, å hvilka i nya lagen straff satta äro, varde likaledes genom denna lag upphäfda, med undantag af hvad i 18:de §:n sågs».
Anser man således det i 17:de kap. 18:de §:n Rättegångsbalken förekommande stadgande »vare aldrig vittnesbär» såsom en straffbestämmelse, så skulle den vara upphäfd genom den upplästa §:n, men det skulle komma att qvarstå, om man endast betraktade det som en till civillagen hörande bestämmelse, hvilket jag för min del skulle önska för den olyckliga händelse, att Gr.
Hamiltons förslag vunne det Höglofl.
Ehuru jag erkänner, att R. o. Ad:s beslut i fråga om 12:te kap. 2l;sta §:n måtte förorsaka tvekan vid bedömandet af denna sak, kari jag likväl icke dölja för mig att tillåtelse för en menedare att elter viss tid åter begagnas såsom vittne, skulle medföra stora vådor oell svårigheter, så länge vi hafva qvar det stadgande att »tu vittnen äro fullt bevis, deri de sammanstämma».
Det skulle lätt kunna hända, att efter de bestämda fem årens förlopp tvenne öfverbevisade menedare fingo vittna och med sin ed bekräftade en falsk uppgift, hvilken en hvar misstänkte, men ingen kunde bevisa, vara osann.
På grund af dessa vittnesmål, hvars trovärdighet enhvar på goda skäl betviflade, skulle likväl domstolen nödgas fälla utslag.
Detta stadgande »tu vittnen äro fullt bevis, deri de sammanstämma», skulle innebära förskräckliga vådor för samhället, om man för menedare nedsatte förlusten af medborgerligt förtroende till viss tid och således beredde henom tillfälle att efter några års förlopp åter vittna.
På dessa skäl och på grund af den skändliga beskaffenheten af det ifrågavarande brottet, synes mig att menedaren väl förtjenar att dömas för alltid förlustig medborgerligt förtroende.
Det har här tvistats om, huruvida påföljden, att icke vara vittnesbär, skulle anses såsom straff eller snarare som en civil påföljd.
1 detta fall kari man icke åberopa säkrare auktoritet än sjelfva lag-§:n, hvarur jag ber att få uppläsa följande: »Bär någon falskt vittnesbörd, bote 40 daler, de fattigas ensak, och vare aldrig vittnesbär.
Hvar som med gåfvor, löften, hot eller å annat sätt, någon förmått häfver att falskeligen vittna, stånde samma straff».
Der står stånde samma straff.
Jag vågar då fråga, om icke §:n har betraktat båda påföljderna såsom straff.
Af detta förhållande hemtar jag ytterligare skäl att yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Under diskussionen tyckes man hafva förbisett en § i Rättegångsbalken, nemi. 7:de §:n i 17:de kap., der det H. V. SI 482 Den 15 Juli f. m. stadgas: »Ej må den vittna, som menedare, biltog lagd, ärelös dömd eller för sådant brott då anklagad är etc.»
Det finnes sålunda en föreskrift i denna syftning, oberoende af den i §:n 18 förekommande.
Jag föreställer mig äfven att om detta kap. antages, det straff derigenom försvinner, som i Rättegångsbalken ålägges menedaren, så att endast den civila påföljden kommer att qvarstå.
För öfrigt kan jag icke förstå annat, än att då R. o.