Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Napoleon sa, när mörkret bredde ut sina vingar öfver hans Waterloo?
Jag säger efter mitt:
Det har varit en gruflig pärs!
Gud ske lof att den är öfver!
Min Andra Litterära Seans.
Åtta dagar senare:
Hela läs-sy-sirklen samlad i mitt förmak.
Ruffen är hos Apotekaren och spelar bräde.
Ingen människa vet ett knytt.
Inte något springande kring gator och torg den här gången, inte något pratande och rådgörande både hit och dit!
Jag har setat vid fönstret och sytt hela dagen, så folk skulle se att jag var hemma.
Hur jag har fått omkring bud, talar jag inte om, alltnog, bud har de fått allihopa — utom Enbergs!
Hvad de andra sa om min bok har jag glömt af, men hvad han sa om mina ben, det har stannat kvar.
Det var ett för groft förtal!
Enberg hade kunnat fråga Ruffen först, innan han uttalade sig — ja, det hade han värkligen kunnat göra!
Naturligtvis kommer de att bli alldeles rysligt stötta, efter som de köpt både en bok af fröken Roos och ännu någon annan svensk författare och således är högst kvali-fi-cerade.
Men det kan inte hjälpas!
Första vilkoret för att kunna bilda sig är att ha frid — och det är rakt inte möjligt att känna frid i sällskap med en person, som inte gör annat än bjuder till att se det ekivåka i allting.
Dessutom är han värkligen inte något lämpligt sällskap för unga flickor.
På en chäslong, insvept i min allra mjukaste filt, ligger Anna Ene, landsfiskalens unga fru.
Hon är så klen, stackars liten!
Doktorn har sagt, att hon måste ut och bada nästa år och sköta sig riktigt, eljest — — —
Det har han nu sagt hvar vinter, men att få ihop reskassa har nog inte varit det lättaste.
Nyss berättade hon emellertid med strålande ögon, att de hade summan nästan hopknogad nu, som väl är!
Fasligt skört tycks hon vara fästad här.
Ögonen är så onaturligt stora, och den lilla munnen darrar så lätt.
När man är så lycklig som hon, så är inte döden någon välkommen gäst — det vet jag.
Jag skulle inte vilja dö för aldrig det, om jag kunde få slippa.
Ene, mannen, är för rar.
Han sitter bakom henne och ser på henne med en så innerlig kärlek att — —
Lånbiblioteket har tagit sin systerson, gymnasisten, som är hemma för ögonondt, med sig.
Flax är idel rosetter och suckar.
Postpoeten kommer inte!
Det är en så stor missräkning för oss alla.
Hans sångmö lär på något vis ha blifvit knuffad här sist.
Nog är det bra tråkigt och svårt — mest därför att det skulle ske just här.
Sångmör är visst alltid ömtåliga af sig, och en sådan där alldeles nyskapad är naturligtvis ändå mer ömtålig än de andra.
En Färg-poet!
Otroligt hvad allting går framåt och blir billigt se’n!
I min ungdom kostade en liten usel färglåda 12 skilling och nu får man en hel vacker poet för rakt ingenting.
Snart uppfinner de väl luktpoeter med.
»Nå, är vi inte färdiga än?» sa gamla Holmen, som rak och klar som ett ljus, setat färdig bakom sin pulpet minst en kvart.
»Joho», sa jag.
»Men hvar är Petter nu igen?
I detsamma såg jag något rödt lysa i dunklet in i sängkammaren.
Det var Petters öron.
Jag drog ut honom för tredje gången och satte honom bakom Adas stol.
»Nu tror jag», sa jag.
»Axel sa han skulle komma», sa Beda.
»Värkligen?» sa jag och spärrade upp ögonen så där så det syntes.
»Ja, då är det skäl, det allra största skäl, att vi dröjer.»
Två minuter senare lät det som om en stor hund skakat sig i tamburen.
Det var min herr mågs numro två sätt att anongsera sin ankomst.
Strax därpå kom han inluffande och satte sig bakom Beda, spärrande ut händerna på hennes axlar som ett par eldröda jättetulipaner.
»Nåå?» sa Holmen och tittade bakom glasögonen.
»Joo», sa jag — — »nu tror jag värkligen — —
Men kom för all del i håg, barn, att ni inte afbryter förr än vid sluten.
Det finns ingenting värre än att bli afbruten i midten.
Vill nu herr
Holm vara så god, så — —»
Holmen harklade sig.
Så tog han upp en af gråpapperspoeterna och läste så där som när man läser upp en titel:
Sången.
»Är det någon af herrskapet som känner till den?»
Sedan vi alla skakat på hufvudet, harklade han sig igen, och så läste han i den vackraste värstakt:
Är Min Sång?
Ett vattusprång,
Som kväller upp och snart försvinner;
Det stupar ned
I ensligt led,»
»Ursäkta», sa jag, »hvad är det som stupar ned?»
»Vattusprånget det, förstås», sa Holmen med eftertryck.
»Nå, men hvad gör sången den, då? under tiden», sa jag stött, för jag tål inte att folk rättar mig i det gramatikaliska.
»Han sitter antagligen bredvid och svalkar sig», sa Holmen med en af sina små blinkningar, som gör att man inte vet, om han skämtar eller talar allvarsamt.
»Jaså, jaha, då begriper jag fullkomligt», sa jag med värdighet.
»Det är otroligt vackert?
Tycker ni inte, barn?
Men fortsätt, herr Holm!
För all del fortsätt!»
Och så fortsatte Holmen:
»Det stupar ned
I ensligt led,
Där månen blek i skyar brinner,»
»Tänk bara, sa jag och nickade, att kunna se hur en blek måne brinner!
Det fordras allt skaldeblick till det!
Men vi ska inte afbryta!
— — — Det finns inte något värre!»
Det lät presis som om Holmen fått något i halsen, men så harklade han sig — —
»Tyst!» sa jag och lyssnade.
»Var det inte — —?»
Vendla Ax’s röst, tänkte jag säga, men som väl var, hörde jag miste.
Och nu läste Holmen igen:
»Det —
(Vattusprånget, förstås, upplyste jag)
stupar ned
Där månen blek i skyar brinner,
Och strålar strö
På vågens snö — — »
»Ursäkta», sa Beda blygt, »hvem var det som strödde strålarna?»
»Månen, förstås!» sa gymnasisten.
»Nej, vattusprånget», sa Fanny.
»Nej, månen», sa Ada.
»Naturligtvis är det vattusprånget», afgjorde jag.
»Eljest vore det ju inte en smul originellt!»
»Men vill nu inte herr Holm —»
»Kanske fru Petterkvist vill läsa själf?» sa Holmen, som såg obeskrifligt arg ut.
»Jag!» sa jag och såg nog ut som det oskyldigaste frågetecken.
»Herr Holm läser ju så utmärkt.
Gör han inte?
Vi är så innerligen belåtna!
Var bara så hjärtans snäll och läs på!
Det är rent otroligt vackert!»
Nu trumpetade Holmen som en riktig domsbasun:
»Af träd en krans
I silfverglans
Omkring min ådra tätt sig sluter,
Bland gran och tall
Min böljas svall
Sitt lif i tysta stunden njuter,
Och utan namn
I flodens famn
Till sist min svala våg sig gjuter!»
»Det var rysligt med vatten», sa jag och torkade mig i pannan — »men som vi är här för att uppfostra oss, så — —
Låna hit boken, Maja, så vi får räkna sorterna.»
Maja lånade boken, jag tog fram en blyertspänna och så räknade jag:
»Ett vattusprång.
Ett vattuled.
En ådra.
En bölja, som svallar.
En flod.
En sval våg.
Böljor med snö.
»Det finnas dolda flöden med, sa Holmen.»
»Dem orkar vi inte med», sa jag bestämdt.
»Får jag en enda droppe till, så rinner jag öfver.»
»Och inte vet jag ändå en smul hvad hans sångmö är», klagade Fanny!
»Det måtte väl inte vara svårt veta», flinade gymnasisten.
»Nå, hvad är den då, om jag får fråga?»
»Vattusiktig, förstås!
»Så ska man inte säga», undervisade jag.
»Tänk bara, hvilken stor begåfning det behöfs att kunna hitta på så många sorters vatten.»
»Måtte vara nå’n slags andlig absolutist», sa lånbiblioteket.
»Eller också tillhör han nå’n slags andlig brandkår», sa Alma postmästare.
»Ja, eld och glöd fördrar han inte», fnyste Fanny.
»Jag tror det är en redig en», sa Thore på sitt trygga sätt.
»Hvad menar Thore med ’redig’», sa jag retligt, för jag började känna mig litet het om öronen af allt prat.
»Redig är väl det sista man bör kalla en skald, skulle jag tro.»
»Jag menar — det är — som att måla hvitt i hvitt.
Det är — styft — och svårt.
— Så’nt som bara — rediga ena gör — jag menar gamla.»
»Jag tror han är hundra år minst», sa Maja ifrigt.
»Är det någon an, som vill undra något mera eller uttala sig?» frågade jag och såg mig omkring.
»Jaså inte.
Ja kanske herr Holm är så god och läser upp honom då!»
»Carl David af Wirsén», läste Holmen.
Det var som ett slagrägn fallit öfver sirklen.
Sveriges förnämsta skald och osedlighetsutrotare! C.D.W.!
Min ärade och högt aktade C. D. W., som födt och uppfostrat mig med sina rättvisa och ädla resensjoner allt sedan mina första stapplande steg inom det litterära.
Hur var det möjligt, att vi inte hade kännt igen honom!
Vi borde ha kännt igen honom på renheten om inte på annat.
Jag kände mig alldeles iskall till och med om tungan.
Vi såg på hvarandra med nedslagna ögon.
»Ja ha», sa jag slutligen, ännu litet stel i rösten, fast jag bjöd till att låta glad för att pigga upp de andra, »där riktigt ser vi, hur hjärtans väl vi behöfver odla oss!
Men om nu kanske herr Holm skulle vilja vara så innerligen snäll och låta oss höra något annat, som inte är fullt så fint, efter som vi inte alls tycks vara mogna för det fina ännu.»
»Hälst något riktigt modärnt», sa lånbiblioteket, »för sådant förekommer aldrig i min affär.»
»Men inte för modärnt häller», sa jag hastigt, för jag tänkte på den där saffransgula mön, hvars guldgula toner doftade i den smörgula sanden, eller hur det var, och fruktade att den ena villervallan skulle bli värre än den andra.
»Ska bli», sa Holmen.
Så tog han upp ett litet tunnt häfte och läste:
Ung Ofegs Visor.
Men han hade inte läst många rader, förr än jag skrek, nu varm och tungan igen som ett stryklod:
»Gud i himlen, hvad läser ni, herr Holm!?»
»Modärn poesi, som inte är för fin», grinade Holmen, som just ingenting har emot att hugga litet på det modärna, om han bara kan komma åt.
Och så läste han vidare om någon ryslig människa, (eller var det poeten själf?) som orenat sig med sin egen andes ’spyor’(!) och om det som var ändå mycket värre, som till exempel något om täck med ett r framför ä’t.
»Måtte vara en af Lovisas luktpoeter, det där», sa Fanny och fläktade på sig med näsduken.
»Borde följa en flaska å dö-kologn med hvart exemplar», sa lånbiblioteket och följde exemplet.
»Usch, mamma», sa Beda och såg på mig så förebrående, som om det varit jag som skrifvit eländet.
Men jag var så häpen och full af skam och ledsnad öfver att Villy kunnat skicka oss en sådan lektyr, att jag inte alls kom mig för att säga ett ord.
»Finns det mer?» sa Maja nyfiket.
»Maja», sa jag svagt förebrående — (jag orkade inte mer.)
Men Holmen var inte svårbedd, han!
Och så fick vi oss en dufning till, ännu förfärligare än den förra, och som slutade med, att författaren satt i ett träsk och ’stank’.
»Det må han», sa jag nu med återvunnen enerschi.
»Det är en plats som riktigt klär honom!»
»Det är inte han som sitter i träsket», inföll gymnasisten ifrigt.
»Så borde det vara då», afgjorde jag strängt.
»Jag tror han är olycklig», sa Anna Ene tankfullt.
»Ja, i sina uttryck», snäste jag till.
»Vi ska väl ändå veta hvem det är», sa Alma postmästare, hvars lugn ingenting tycks kunna rubba.
»Ola Hanson», läste Holmen.
»En bonde!» ropade jag strålande.
Det förklarar ju alltsammans!
»Naturligtvis har Villy skickat med honom bara för att visa hvad ett naturens okonstlade barn kan åstadkomma med – — med naturprodukter!
— — Emellertid behöfver vi allt ett glas punsch att skölja ned honom med.
Eller hvad säger ni?»
Det var alla med om, och så drack vi punsch och åt äpplen i all innerlig trefnad, men inte länge, ty alla var vi så ifriga att börja läsningen igen.
»Nå, hvad ska det nu vara?» sa Holmen, som stärkt sig med någonting varmt och starkt, fast nog tror jaghan tyckte, att jag letat fram en bra liten krafin af det »mörka».
»Jag tycker», sa jag, »att vi smakar af dem allesammans i dag.
Sedan kan vi ju välja dem vi vill fortsätta med.»
Samma tyckte de andra, och så slog Holmen upp en tjock lunta i midten.
»Det är egentligen ett orättfärdigt sätt att bedömma böcker, det där», log Ene.
»Tror bror det?» sa Holmen och kikade på honom på sitt roliga vis.
»Hur tror bror, att man i allmänhet bedömmer böcker då, i synnerhet vid jultiden, när man har packor?
Det är titt, titt i hvar bok det — såvida man inte har order att slå ihjäl en och annan på embetets vägnar.
Då ger man tusan tittar och allting, plockar ut hvad man tycker passar sig för ändamålet och ’citerar’ så det står härliga till!»
»Men det är ohederligt!»
»Tror — bror — det!
Det finns folk, som anmält böcker på det viset i all sin tid och ansett sig göra en Gudi behaglig gärning.»
»Därför är Villys tidning så utmärkt», sa jag, riktigt glad få in en bit konversasjon, innan läsningen tog vid, ty det frästade allt fasligt på krafterna att sitta så där spänd en hel afton igenom och bara lyssna.
Holmen hvisslade.
»Hvad hvisslar herr
Holm för?» sa jag förargad, ty att röra vid Villy är som att röra vid mitt öga.
»Surkart!»
Holmen grinade som en solvarg.
»Villy är ingen surkart», sa jag förgrymmad.
»Nej, men tidningen är!
Artister, som berömmer sig själfva.
Fy tusan!»
»Det är inte fråga om att berömma, utan om att bedömma», sa jag.
Och det skulle inte vara det samma, det inte!»
» Alls inte», sa jag med eftertryck.
»Jag ska säga frun, att de värkliga artisterna, och af dem finns det förbaskadt få — är alldeles för förnäma att puffa fram sig själfva — de begär att bli förstådda ändå.
Nej, konstens numro-två-herrar är det, de, som uppfinner att Macbeth ska spelas i valstakt — eller något annat lika genialiskt, dem är det
Villy sparkar fram, och det är förbannadt onödigt, ska jag säga frun.
Ska de sparkas, så är det åt ett helt och hållet annat håll!
Men det var sannt, det, vi skulle ju läsa!»
Bra hågad kände jag mig att säga emot litet till, men så kom jag ihåg, att man aldrig ska blanda ihop äfven de utmärktaste saker, för då kan det hända, att de fördärfvar hvarann.
Artister och bildande läsning passar kanske inte så bra samman.
Fasligt skönt satt jag i en af mina Stockholmsemmor och därtill litet i skym-undan.
Gud vet, om det var af punschen eller därför att jag grubblade litet för djupt på hvad
Holmen sa, men bra sömnig blef jag
Ja, rent ut sagdt så tror jag, att jag lurade till litet, men så spratt jag högt i luften, så där som man gör, när man vet att man sofver utan lof, och då hörde jag
Holmen fortsätta en mening med:
»— — strök han åter upp håret vid tinningen, så att den svarta vingen, som slokat nedåt pannan medan han skref, åter höjde sig djärft mot skyn — – »
»Hvad i all världen har karlen i hufvu’t?» frågade jag yrvaket.
»En örnvinge!» jublade Maja.
»Konstig utstyrsel för en kristen människa», sa jag.
»Nej nej, sa Beda ifrigt — »det är håret, som höjer sig som en örnvinge.
Söta herr Holm, läs mer!
O, läs mer!»
Så läste Holmen igen:
» — — höjde sig åter (vingen?) djärft och stolt mot skyn, som kunde den med ett enda vingslag — — »
»Prata ingen smörja, Beda», sa jag förargad.
»Vill du värkligen påstå, att hår slår med vingslag, därtill djärft och stolt?»
»Det är håret», sa Beda förtviflad.
»Försök inte», sa jag.
»Att hjärtan kan slå djärft och stolt, det vet jag.
Men att hår — — »
»Det är örnvingen som slår», förklarade Alma Postmästare, hvars klara ögon var dubbelt så klara som vanligt af idel förtjusning.
»Då har ju karlen en hel örn i hufvudet på sig då», sa jag istadigt, »och att det är en konstig utstyrsel för en kristen människa, det står jag vid.»
»O!» sa Fanny Flax och själpte ut och in på ögonen.
»Detta är hvad jag kallar poesi!»
»O!» sa lånbiblioteket, och tryckte handen mot hjärtat.
»Jag ruinerar mig och köper honom.»
»O!» sa barnen och såg på mig som om jag varit en riktig turk.
Och så läste Holmen igen, tålig som en skolmästare: »höjde sig åter vingen» — det vill säga håret, sa jag, för att kunna följa med — »djärft och stolt mot skyn, som kunde den med ett enda vingslag lyfta sig öfver jordens sorger och smärtor till de lifsglädjens höga rymder, där änglar i skarlakansröda sidendräkter flyga kring och prisa det knubbiga tvillingparet af Gudabarn, den unge Bacchus och den lystne Cupido!»
Det var ute med mig, det kände jag.
Jag begrep aldrig en smul.
Men just det hjälpte mig litet, för då visste jag, att jag stod framför något riktigt extra utsökt.
Det fick jag lära mig i Stockholm.
Villy förde mig till något riktigt pin modärnt och fint, begrep jag inte ett dugg.
Men hvad behöfde jag tala om det!
Litet hade jag ändå snappat upp under mina konststudier, och så sa jag:
»Särdeles käckt!
I synnerhet i färgen.
Utomordentliga halftoner.
Man ser — med ett ord — — man ser presis — – hur allt lyfter sig!
»Han om någon måtte väl vara akademisk?» sa Ada ang-tu-si-as-tiskt.
(Tänk, Ada ang-tu-si-astisk!!)
»Tror fru Ada värkligen», sa Holmen, »att akademin är så rabulistisk, att den består sig med röda änglar, om också af siden?
Nej, fru Ada, akademins änglar är hvita, snöhvita, kom det evigt i håg.»
»För att nu inte tala om», sa jag, som nu kände mig få fast mark under fötterna igen, »att den där alldeles fasliga herr Bacchus och den mer än misstänkta pojken Cupido väl aldrig i lifvet skulle bli mottagna där.
»Åh för det», sa Holmen och tog sig en lång pris.
»Ja, så blef Axel Lundegård, som författaren hette, med acklamasjon utsedd till fortsättningslektyr, sedan jag likväl först gjort det bestämda vilkoret, att vi hädanefter ska öppna hvarje sammankomst med en värs af C. D. W. för att vara säkra på, att åtminstone någon del af odlingen går i rätt fåra.
Vid supéen kände jag mig allt litet haj.
Jag hade nämligen räknat ut, att fallna hjältar äfven ha den fördelen, att de kan resa sig upp igen.
Det var hvad jag hade bjudit till med.
I dag förde jag värkligen Sveriges framtids runor, om inte presis med den äran — så åtminstone med den goda viljan.
När Holmen fick se min lilla, men goda sexa, (jag hade beslutat börja piano!) så sa han:
»Nej, men kors, här ser det presis ut som om man skulle känna sig hågad att äta!»
Kronofogden är bortrest, men Axel, som jag trodde skulle bli så mulen, för ’god mat’ är en förtjänst som mågar nästan har rättighet fordra hos sina svärmödrar, sa helt strålande:
»Nej, men Beda, så trefligt det här var!
På det här viset skulle vi ju kunna ha litet folk, vi med, utan att du behöfde släpa lifvet ur dig i förväg!»
Nu blef jag så glad, att jag tog fram en butelj af vår gamla sherry, som vi kan bjuda på med glädje.
Både Ruffen och jag har nämligen den åsikten, att ska man bjuda på vin, så ska det vara på värkligt god vara och inte på förgiftadt skryt-elände, som folk blir sjuka af.
Vinet gjorde Holmen så förnöjd, att han deklamerade en liten bit som hette ’Itiokia’, eller något sådant där, alldeles utantill.
Det var som om man sett ett blått haf glittra, kännt äppelblomm rägna och mjuka vindar smeka!
»Kors», sa jag, »hvad var det för innerligt vackert?»
»Poesi!» log Anna Ene.
»Åtminstone inte långt därifrån», sa Holmen förnöjd. »Vi har författaren där borta i högen.
I detsamma kom Ruffen hem — och — –
Ja, en innerligt rolig och lyckad afton blef det alltigenom.
En riktig ersättning för den föregående.
När de skulle gå, öfverraskade mig Axel igen.
Han kysste mig på hand och sa så trohjärtadt och godt:
»Tack, snälla svärmor, för att jag fick vara med!
Det har varit så roligt!»
Gossen såg riktigt rar ut, det var hvad han gjorde.
Och jag som så noga tänkte begrunda hvad vi läst!
Nu hör jag bara de där orden i stället.
Men så är det alltid med mig.
Det, som kommer in i hjärtat, stannar kvar, det, som kommer in i hufvudet, kilar ut.
Kanske att det inte är så nödvändigt för en äkta man att veta hvad en Fauna är, när allt kommer omkring.
Kanske det finnes män som vet det allt för väl, allt för väl?
Underligt emellertid, att båda mina litterära seanser skulle få ett så högst oförmodadt slut!
Mormors-sorg och uppfriskande medel.
Nej, det är inte alls värdt att försöka sticka under stolen med den saken längre!
Jag är mulen, urrig, knarrig, med ett ord allt möjligt rart som man brukar laga ihop ett riktigt godt dåligt humör utaf.
Ada menade nog inte hälften med hvad hon sa, mot det jag räknade ut, att hon menade med hvad hon inte sa.
Det finns ingenting farligare och otrefligare än att börja grunda öfver hvad folk ’menar’.
Vanligtvis lägger man in sin egen söta misstänksamhet i deras tankegång — och så är soppan färdig.
Men ändå så!
Visst är, att om jag kunde skrifva riktigt, så skulle jag skrifva en bok om mor-mödrar, för att visa, att de väl inte presis behöfver vara någon utbrunnen aska eller urtröskad halm, om det också faller deras egna barn in att gå sta och gifta sig i otid.
Jag undrar just, hvilken enda kvinna fått sitt ömhetsbehof tillfredsställdt vid 40 år, eller 50 — eller 60!
Och då är hemmet tomt!
»Att få låna barnbarnen på en liten stund!»
Kan tänka!
Så ovanligt frikostigt!
Hvad hinner man på en »liten stund?»
Det frågar jag just.
Man vill rå om dem, det är hvad man vill.
Åtminstone för några månader — eller veckor — eller år — hälst år — allra hälst år.
Man vill se de små lemmarna sprattla i badkaret, man vill kyssa de små knubbiga fötterna, man vill känna de små rosenröda kropparna tryckta mot sin egen — man vill höra de små skriken — skratten — — jollret!
Man vill med ett ord lefva om sina egna barnkammarfröjder — det är hvad man vill — bara det.
Ens egna barn blir ju stora så förfärande fort.
Men det där förstår inte ungt folk, utan de bara går på och trampar och trampar på ens fattiga hjärta, till dess det är färdigt att gå i smulor.
Och så ska man vara glad till!
En mor-mor är gammal — måste vara gammal — ja, så lastgammal, att hon hvarken känner eller tänker.
Hon får den äran att vara med när barnen kommer till — Vaka, slita ut sig — — det får hon.
Men sen’n så:
Adjö, tackar så mycket!
Gud hjälpe mig, så bäsk jag känner mig!
Inte en smul mildare än kinabark — bara bra mycket mindre välgörande.
Tag en sked af mig före måltiden, så får man se!
Inte ökar jag aptiten, så mycket är då säkert – möjligen gallan!
Fattas bara att jag sätter mig och lipar till!
Jo, då måtte jag bli skön till dess Ruffen kommer in!
Nej, då är det bättre, att jag går ut och försöker muntra upp mig ett tag.
Dåligt sällskap bör man undvika, och är man sig själf ett dåligt sällskap, bör man söka andras.
Jag ska först kila upp till lasarettet och hälsa på Alida Malm, en fattig sömmerska, som inte har kunnat hitta på något bättre att göra här i världen än att sörja sig lungsot på halsen för en otäck tapetserares skull, hvars minsta fel är att inte ha kommit ofödd i denna världen.
Och sedan ska jag kvista i väg till fru Ungfrau och be att få låna hennes täckbåge.
Om det finns godt humör någonstans, så är det där.
Måtte jag bara inte råka ut för en af hennes »klagodagar», för sådana har hon ännu – fast sällan.
Fru Ungfraus »kastell», som hon kallar sitt vackra, underligt till och påbyggda envåningshus, ligger mycket högt med utsikt öfver inloppet och de vida skogarna bort öfver bärgen.
Vägen är så knagglig och brant, att man rent blir svettig.
En alldeles utmärkt väg för människor med kinabark i själen!
Nog minns jag, när jag såg fru Ungfrau för första gången — ja, det är längesedan dess, nu!
Hon kom hit till en marknad.
Pappan förevisade en panorama: mamman drog ett posetiv och själf gjorde hon och apekatten Beppo konster på lina i trikåben och rutig kjol.
Strålande vacker var hon och dygdig att må illa åt, som gamla stadskassören inte blygs att uttrycka sig än i dag, där han sitter i sin länstol och ser ut som en gammal satir.
(Han har gikt och all slags pestilensia i kroppen.
Hvarifrån han fått det, vet han bäst själf!)
Alla ungherrar var som vridna, men den som tog eld på fullt allvar — det var kapten Ungfrau, tysk till börden, han med, och så stod bröllopet i flygande fläng i gula huset på bärgsklinten.
Dagen därpå for de gamla med panoraman och apekatten, men posetivet måtte de ha lämnat kvar, ty första tiden ryckte och slet alla möjliga melodier i alla möjliga tempon där uppe på höjden — men efter några månader blef också posetivet tyst.
Skvallervägen fick man höra, att unga frun låtit flytta upp det på vinden, och där har det stått sen dess.
Stan satt och knep på läpparna i veckor, ja, månader, i väntan på glädjen att få säga sig borta, när »lindansarungen» kom på visit.
Men vänta fick de.
Kaptens gjorde inga visiter!
Det enda vi fick se af den strålande vackra uppenbarelsen var, när hon lik en rägnbåge flög genom staden — granna färger har hon alltid tyckt om — för att i timmar äntra i stadsbärget — eller också, när hon med hatten i nacken rodde genom kanalen mot hafvet, så skummet yrde kring bogen.
Det var på den tiden som farbror Janne upphörde att arbeta i sin bod — om det kan kallas att arbeta — att sitta på disken och göra ingenting.
Han bara stod i dörren och gapade, som om han väntade få se en ängel flyga förbi.
Men det är en historia för sig, det!
Spring-Fia, som gick i hjälp hos kaptens, var nog den mest eftersökta människa i stan det året.
(Att kräket inte kreverade af allt kaffe hon blef bjuden på, begriper jag inte!)