Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Men nu var den lilla röda hästens tålamod slut, han ryckte till, mamsell Lovisas röst bortdog då vagnen kom bakom flygeln, och Anna blef okunnig om hennes resurser till foder i Majas skor.
En Familj.
Dagen efter den då Anna blifvit så skrämd af det oförmodade mötet med den besynnerliga familjen i skogen, stod samma oformliga åkdon – hvars ändamål
Konrad förklarat för henne – på gården till den gästgifvaregård, der prostinnan och mamsell Lovisa för sjutton år sedan tillbragt en så orolig natt, d. v. s. det hyggliga Skillingaryd, som sedan dess icke vext till sig, hvarken i yttre skönhet, eller inre komfort.
Rundt omkring den stora vagnen stodo församlade en mängd skjutsbönder, pojkar och soldater ifrån lägret utanför; allesammans med gapande munnar och den högsta nyfikenhet och förundran målade på sina ansigten.
En lång ljushårig bonddräng hade gått ända fram och lagt örat lyssnande intill vagnen; men ett häftigt och doft brummande innanför, kom honom att helt hastigt och förskräckt draga sig tillbaka, i det han försäkrade de omkringstående, att om det icke var hin håle sjelf derinne, så var det åtminstone någon af hans anhang; och alla de andra, som med undran och bestörtning lyssnade till de dofva och hemska ljuden, hvilka då och då upprepades, syntes alls icke betvifla hans mening derom; – då en ung flicka i högen helt naivt försäkrade att det snarare var ”Hundturken”, en sak som icke heller syntös dem otrolig, ty – sade flickan bedyrande, – jag hörde af den der förnäma herrns betjent, som låg här i natt – att Hundturken just för omkring i ett sådant der hus för att fånga små barn, som han uppäter lefvande.
Ett mummel af fasa öfvertygade henne att hvad hon nu sagt alldeles icke var något helt och hållet nytt, ty allesammans hade hört något om denna förfärliga och mystiska notabilitet, hvarom hvar och en gjorde sig en olika föreställning, mer eller mindre faslig, allt efter kraften i deras fantasi.
– Ja det ska fälle vara ett ”propert” beläte den der Hundturken, – sade den ljushårige drängen, – men nog ville jag si’en engång ändå, så jag visste hur dan oppsyn han har.
– Åh kors, vet inte du det, – inföll flickan med ett slags öfvermod, – han är som en stor karl, men luden öfver hela kroppen, med ett hufvud, som en varg; men uppe på hjessan der har han inte ett endaste hårstrå, utan är slät som min hand, och derför har han jemt en stor hvit hatt på sig . . . och sitter på en röd sidensoffa, med bena under sig som en fågel, och röker ur en lång pipa, som . . .
– Åh så du pratar, Kerstin!
Skulle han röka tobak som en menniska, tycker du, – sade drängen, föraktligt skakande på hufvudet, med en min af det mest krossande tvifvel.
– Åh liksom jag inte skulle veta det, – återtog flickan förargad, i det hon drog upp hufvudklädet och strök håret ur ansigtet, – min egen köttsliga morbror var ju vaktmästare vid frimuraresalen eller hur det kallas, och det måtte du väl veta att frimurarne äro bara drängar åt hundturken; det är just de som fångar folk om en inte aktar sej, de gå omkring öfverallt, och bäst en står så bara sticker de en litet med en nål . . . och straxt så är en i hundturkens våld; för si det der märket blir rödt som blod, och då får en lof att följa med . . .
– Ja ja, inföll en gammal gumma, hvilken liksom de andra, med stor uppmärksamhet åhört flickans vidunderliga berättelse, – det är nog sannt som Kerstin säger, för jag har också hört, att när di ha’ märkt någon så sätter de in en att gödas, och ger en bara russin och mandel och söt mjölk, för han ska bli riktigt fet . . .
– Men ta mej böfveln jag skulle gå med, om de också stack mej med en högaffel, – försäkrade den ljushåriga drängen skrattande, – jag skulle min själ ge dem för att stickas jag, och . . . – men hastigt tvärtystnade han, hans heroism tycktes fastna i halsen, då den främmande svartskäggiga karlen i sin bizarra kostym, – menageriets egare – syntes på trappan.
Kretsen af nyfikna blef allt glesare, hvar och en aflägsnade sig i god ordning, och den modiga drängen aldra först; endast Kerstin, hvars nyfikenhet segrade öfver hennes fruktan, stannade qvar bakom stallväggen, tittade fram bakom knuten och såg till sin stora häpnad och förundran att den främmande mannen bar flere stycken af en kalf, hvilka han, sedan han öppnat en dörr bakpå vagnen, steg upp och kastade in der.
– Åh, herre min skapare, nu ser jag grannt att jag hade rätt . . . – mumlade Kerstin, i det hon af alla krafter började springa för att meddela den halsstarriga drängen detta solklara bevis för sina meddelanden, – men si den här gången fick han då nöja sig med gästgifvarens sjelfdöda kalf ändå . . . det såg jag . . . – tänkte hon helt belåten, under det hon med ena handen fasthöll messingskammen i håret, hvilken lossnat af den häftiga farten, och med den andra nappade till sig det affallna hufvudklädet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Emellertid satt ensam, i samma lilla kammare der prostinnan och mamsell Lovisa legat, den gamla qvinnan, som skrämt
Anna så häftigt; hon lutade hufvudet i handen, det gråsprängda håret hängde oredigt ned öfver hennes ansigte, hvars dystra och vidriga uttryck vittnar om vansinne eller häftig själsrörelse; den dåliga urblekta kappan har halkat ned öfver hennes axlar; hon stirrar hemskt och medvetslöst rakt framför sig, och mumlar halfhögt, under det hon allt emellanåt för till mun en butelj, som, bland lemningar af mat, står på bordet framför henne:
– Det var här . . . just här . . .
– Och hennes ögon, dunkla och rödsprängda, kanske af sorg, kanske af innehållet i buteljen, mönstra dåsigt väggarne i den mörka kammaren.
– Det var hon . . . ja det var hon . . . jag igenkände det röda märket på hennes handled, som jag nästan hade glömt . . .
Och dessa ögon se’n . . .
Åh jag kunde icke misstaga mig . . . så . . . just så blickade hennes far . . . hennes far . . . ah! . . . – öfverväldigad, som det tycktes af minnets tyngd, nedböjde hon hufvudet, lät sina armar stelt och maktlöst nedfalla, och satt en stund tyst och orörlig.
Ändtligen vaknade hon ur denna dvala, förde den gröna buteljen åter till mun, drog upp kappan omkring sig, reste sig upp och gick till den lilla dörren vid spiseln, öppnade den och tittade in i det andra rummet, i det hon tankfull mumlade med sakta röst: – det var här, i detta rum, de båda barnen sågo dagen . . . efter sjutton år är jag åter här . . . hvilken grym skilnad . . . hon tycktes vara lycklig . . . men han . . . hennes bror . . . hvar finns han väl . . .
Ah aldrig . . . aldrig skola de lära känna sin olyckliga mor . . . ty . . . hon är död . . . död för längese’n . . .
Och i ett drag tömde qvinnan återstoden af buteljens innehåll.
I samma ögonblick hördes steg i salen utanför, dörren rycktes upp och djurföraren och den vanskapliga gossen syntes.
Qvinnan hade hastigt som blixten kastat den tomma buteljen under sängen, och lagt ansigtet emot bordet, som om hon varit försänkt i sömn.
– Se så, – sade mannen i rå och grof ton, under det han gick fram till bordet och med blicken liksom sökte något derpå, – nu kan det vara tid att gå och lägga sig, tycker jag . . . men hvar är bränvinet som jag lemnade? – fortfor han, hastigt afbrytande – då han icke fann hvad han sökte – med en röst som tycktes bevisa att han redan fått nog deraf, och hvilken darrade af en vrede, som blott väntade på svaret för att bryta löst.
– Hvar är buteljen som stod här? – frågar jag . . . sofver du, eller är du död – och ruskande qvinnan, som ännu satt orörlig, hade hans röst – af den återhållna vreden – blifvit ännu oredigare.
Men qvinnan reste sig hastigt upp, slängde med en oväntad styrka ifrån sig hans arm, och stod rak framför honom med lågande ögon.
– Lemna mig! – sade hon med befallande röst; – Jag är icke i qväll vid lynne att tåla dina grofheter.
Ack! – fortfor hon och sträckte ut handen, då han ett ögonblick, häpen öfver hennes oväntade djerfhet och lugn, stod orörlig, – det var här . . . här som . . .
Men hon fick icke fortfara, hennes man tog ett steg fram, höjde den grofva knölpåken, som han höll i handen emot henne, och mumlade med en röst, som, qväfd af ilska, lät låg och hemsk:
– Du svarar icke . . . hvar är buteljen?
Åh det är icke första gången . . .
Jag vet väl hvad väg den tagit . . . men jag skall visa om jag är herre och husbonde eller ej, och om . . .
Rösten, rosslig af rus och vrede, öfvergick i ett doft och fruktansvärdt mummel, och käppen, hvarmed han gjort allt tätare och häftigare svängningar omkring qvinnans hufvud – hvilken stod orörlig framför honom, med ett uttryck af trots och förakt på sitt ansigte, som retade honom ännu mer – skulle i nästa ögonblick ha’ krossat det, om icke den vanskaplige i ögonblicket, hastigt som tanken, kastat sig emellan, gripit modren om halsen och ryckt henne med sig mot väggen.
Mannen utstötte ett rytande af smärta och ilska, då käppen slog ned och träffade hans egen utsträckta arm; bragt till höjden af besinningslöst raseri, af det högljudda och triumferande skratt, som ljöd ifrån gossens läppar, rusade han emot mor och son, som, tryckta mot väggen, icke längre kunde undkomma den förfärliga påken – hvilken, förd af den muskulösa arm, som höll honom, kunnat vara vådlig för en oxe; den vanskaplige hann blott ännu en gång, med utomordentlig styrka och verkligt hjeltemod, luta sig framför qvinnan som sökte hålla honom tillbaka; i nästa ögonblick låg han blödande utsträckt emellan de båda varelser, som en gång gifvit honom det lif, han nu tycktes hafva förlorat.
Vid den suck gossen i sitt fall utstötte, ryggade mannen tillbaka, liksom häpen öfver följden af sitt vanvettiga raseri, men qvinnan i sin ordning, ursinnig af vrede och smärta, hoppade – vig och hämdfull, som en tigrinna, hvars unge man dödat – öfver den känslolösa gossen, ryckte hastigt och besinningslöst en liten knif – blank och skarp som en dolk – ur barmen; den glimmade en sekund i aftondunklet för mannens förvirrade blickar, och i den nästa halkade han baklänges, då han skulle kasta sig undan den stöt som mattades åt hans bröst, och föll i stället med blodigt ansigte sanslös till golfvet . . . ännu en suck – mer dof och hemsk än den förra, återljudade inom det lilla rummets väggar – som färgades med en dunkel röd anstrykning af aftonrodnaden, som lyste in genom det fyrkantiga fenstrets små smutsiga rutor – och allt var tyst.
Qvinnan stod ensam upprätt i skymningen, och öfver hennes bleka ansigte och hårdt sammanpressade läppar, hvilade ett mörkt och beslutsamt allvar; hon kastade knifven ifrån sig, strök det fuktiga håret bort ifrån pannan och lutade sig, med återhållen andedrägt, ned öfver gossen . . . han andades . . . han rörde på sig . . . ett drag af ömhet flög öfver hennes ansigte, hon upplyfte hans hufvud, aftorkade blodet med hörnet af sin klädning och uppknäppte hans tröja, för att låta honom andas lättare . . . gossen slog upp ögonen, såg sig förvirrad omkring och sade matt:
– Hur är det, slog han dig?
– Försök att resa dig och var tyst – sade modren sakta, utan att besvara hans fråga.
Gossen lydde tigande och med möda, och modren gick fram till mannen, hvilken, blödande både af såret i ansigtet och af det han fått i fallet emot spiseln, låg fullkomligt känslolös.
Mor och son betraktade honom stumma ett ögonblick, slutligen nedkastade sig qvinnan bredvid honom, och lade handen på hans bröst . . . några ögonblick förgingo under den djupaste tystnad, och i gossens blick, som med spänd uppmärksamhet hvilade på modrens ansigte, låg den tydligaste och mest lifliga fråga – ehuru hans läppar voro slutna – hvilken qvinnan, efter en minut, besvarade med en orolig nickning och började genast derefter med feberaktig häftighet och brådska undersöka hans fickor; efter något sökande hittade hon mellan fodret af hans väst en gammal plånbok, hvarur hon ifrigt och skyndsamt tog de få pengar och det smutsiga pass den innehöll, samt stoppade den försigtigt tillbaka igen, och reste sig upp.
– Är han död? – hviskade gossen orolig och blickade skygg på modren.
– Nej, men låt oss skynda härifrån innan han vaknar, – svarade hon lågt och hastigt.
– Ack ja, men låt mig blott ta med mig lilla Jacko, – sade gossen glad, fattade ifrigt sin enda tillhörighet, skrinet med den lilla apan, och klef ut genom fenstret, som modren redan öppnat.
Qvinnan stod qvar i den lilla kammaren, som nu var nästan fullkomligt mörk, samt lät sina blickar ännu en gång irra omkring dess väggar, och slutligen stanna på den sanslösa mannen; ett drag af afsky och hat vanställde hennes ansigte, hon vände sig bort, klef upp i fensterposten och hoppade ned på marken utanför, der gossen väntade henne, tillskjöt fenstret efter sig, och fattande gossens hand, aflägsnade hon sig så fort hon förmådde emot skogen, som tyst och mörk, midt emot på andra sidan om den sandiga slätten, tillbjöd henne sitt skydd.
Edvard Herbert.
– Hon är på min ära förtjusande, och jag gratulerar dig i sanning, mon chère neveu, till din eröfring, – sade hofmarskalken grefve Edvard Bogislaus von B., i det han kastade sig baklänges i en soffa, med den ena afdragna glacéhandsken af gammal vana sökande dölja hemligheten af den vackra raden löständer, som vid hans långdragna gäspning riskerade att bli upptäckt, och slående takten af en vals med ridspöet mot den lakerade stöfveln, som hvilade på soffkanten och hvars nätthet aflockade honom en grimas, stridande mellan beundran och den förtviflade smärtan i hans liktornar.
– Jag tillstår upprigtigt, – fortfor han, utan att afvakta Edvards svar, som ej gaf akt på sin onkels exklamationer, utan tankfull smekte en stor rapphönshund vid sin sida, – att jag aldrig föreställt mig, att i mitt grannskap fanns en så fulländad skönhet, och jag smickrar mig likväl med att under alla de somrar, som jag tillbragt här, i denna förvisningsort, ha haft den noggrannaste reda på hvarje vacker flicka, på åtminstone en mils omkrets häromkring . . .
Dj–n anamma . . – afbröt han och gjorde den mest afskräckande min, då han i sin exstas råkat med spöet alltför ovarsamt nalkas den nätta foten, – hvad fan gör den drummeln Larson, som icke vet att komma in och dra af mina stöflar, jag har ju varit hemma en halftimme – fortfor han, ännu grimaserande af smärta, emot den förskräckta betjenten, som inrusat vid hans häftiga ringning,
– Herr grefven gaf honom ju lof att gå bort innan herrarne redo ut – stammade denne, stridande mellan skratt och förfäran öfver husbondens grymma och vanställda utseende.
– Nå så kom hit du då . . . men sakta . . .
Aj, fan . . . ditt nöt . . . dra på hälen först . . . så ja . . . helt långsamt . . . ve och förbannelse öfver de satans liktornarne . . . tag hit tofflorna . . . besitta så hårdhändt du är . . . sätt på dem helt löst . . . ååh!
Hofmarskalken sjönk tillbaka och hans blekgrå, intetsägande fysionomi antog sitt vanliga slappa utseende; Han hade aldrig varit vacker, men ehuru det var sjutton år se’n Edvard såg honom i Köpenhamn, hade han knappt förändrat sig någonting sedan dess; en något större liflighet och fetma var nästan den enda olikheten, och härpå hade hans utseende snarare vunnit, än förlorat.
– Så snart Larson kommer igen, så skall han komma in . . . säg till att supén får bäras hit . . . jag orkar icke gå ur stället . . .
Amelie stöter allt något . . . jag har icke ridit så långt på länge . . . det käns min själ . . . bara jag nu orkar gå ut i morgon . . . det är längese’n vi hade någon jagt . . . men du har också gått som en drömmare, allt se’n du kom igen, . . . du skulle icke sett om haren sprungit midt öfver näsan på dig . . .
ni ha’ väl icke gifvit Diana och Karo någon mat i qväll? – fortfor han vänd till betjenten, som ämnade gå, – inte en bit, hör du det, – ropade han, sedan denne redan var utom dörren.
– De ha ingen ifver att söka, om de ej äro hungriga . . .
Vet du hvad, – fortfor han och sträckte ut sig i soffan, – du måtte ha fan så fint väderkorn, som spårat upp den der lilla dufvan, hvilken hennes mor, fru prostinnan, hållit så väl gömd, att icke ens jag haft någon aning om hennes tillvaro, en sak, som, i parenthes sagdt, var ganska lycklig för dig, ty annars skulle möjligtvis endast le beau . . .
– Min onkel, var så artig och påminn er, att det är om min fästmö ni talar – afbröt Edvard, och höjde hufvudet med en stolthet, som verkade till och med på den gamla förstockade narren.
– Mjuka tjenare, min herr brorson, jag hoppas du icke tar illa ett litet skämt; vackra flickor har jag i all min dar aldrig haft skäl att nämna med andakt, de ha åtminstone icke för mig förblifvit några helgon, – sade onkeln, med ett oändligt sjelfbelåtet leende, i det han drog en cigarr ur det granna fodralet på bordet bredvid honom, och besåg den noga, innan den befanns värdig att tändas och sättas emellan hans blåbleka läppar.
Edvard drog upp öfverläppen och trummade tankspridd med fingrarne på bordet.
– Jaha, du är nu förlofvad karl, min kära nevö, – fortfor han, sedan han väl fått eld på cigarrn och nu blåste ut röken i långa hvirflar; – och som du alltid haft dina egna åsigter om jemlikhet och dylikt, så förundrar det mig alldeles icke att din fästmö är en simpel prestdotter: hon är i alla fall så vacker att jag sjelf blifvit frestad gifta om mig, ifall jag sett henne förr och i . . .
– Det vill säga att onkel gillar milt val? – afbröt Edvard med ett tvetydigt leende.
– Kärleken och skönheten jemna alla förhållanden och veta icke af någon rangskillnad.
Jag har sjelf, utan att rodna, legat för den simplaste qvinnas fötter, om hennes behag kunnat fängsla mig; dylika bojor behöfver man aldrig blygas för, så vida de icke vittna om dålig smak.
Qvinnor borde aldrig ega någon rang, för mig åtminstone gifs det endast två slag deraf, de unga och vackra, de fula och gamla, ty deras inre egenskaper äro ständigt de samma; med sina nycker, sina tårar, sin häftighet och sin svartsjuka äro de förtjusande som unga, och furier som gamla.
– Det är i sanning att icke dömma mycket smickrande om det vackra könet, och man skulle vara frestad att tro – i fall onkels rykte icke motsade det – att den som dömmer så ensidigt icke hade mycken erfarenhet, – sade Edvard leende.
– Jag icke erfarenhet! – utropade hofmarskalken, sårad i den ömtåligaste delen af sin hederskänsla, – tro mig, min vän, jag eger i detta fall en erfarenhet, som det kanske icke är alldeles rätt att meddela en så ung man, som du, då du derigenom får en mindre fördelaktig tanke om stadgan af min karakter; men ödet förföljer stundom, i skepnad af förälskade qvinnor, vissa män, och man kan, ma foi, icke ha hjerta att beklaga sig öfver dylika förföljelser, – tillade han med ett leende af yttersta egenkärlek.
– Och ännu mindre ha hjerta att beständigt spela rolen af en Joseph, – inföll Edvard skrattande.
– Nej, helst då de ha ansigten sådana som . . . du har väl sett den vackra samlingen af fruntimmers-porträtter som pryda väggarne i mitt röda kabinett?
Åh, de voro gudomliga . . . den blonda i blå hatten, som sitter vid fenstret, var . . . nå ja, likagodt . . . hennes man blef mördad i en duell en månad sedan jag lemnat Paris, och då underrättelsen derom hann mig på vägen till Marseille, var jag ett ögonblick färdig att vända om, för att trösta den sköna enkan, och på fullt allvar intaga hans plats.
– Men onkel fruktade kanske, att, med en hustru af så farlig skönhet, dela samma öde, som hennes första man?
– Åhnej, – sade hofmarskalken skrattande, – men jag fick veta att mitt förhållande till den sköna frun var kändt, och ett rykte utspridt att hans duell förorsakats genom något gräl för min skull, och under dylika förhållanden kan du väl förstå . . .
– Ja visst; – afbröt Edvard, som icke ville sätta sin onkels uppfinningsförmåga på prof, ty han misstänkte icke utan skäl sannfärdigheten af hans många eröfringar, öfvertygad att den karl, som skryter mycket öfver sina bedrifter i denna väg, nästan alltid varit fullkomligt oskyldig.
– Men onkel måste säga mig hvem den lilla svartögda är, med hvita perlorna i håret, hvars porträtt är måladt i medaljong och sitter öfver soffan; hon är i mitt tycke den skönaste af dem alla, och, om jag icke bedrar mig, äfven den som kommit onkels hjerta närmast, ty jag har märkt att det är hon som alltid får den första blicken när vi komma in, och den sista när vi gå derifrån.
– Åh, din skälm, du är ingen dålig observatör, ser jag; ty det är verkligen så . . . denna flicka var sångerska vid teatern i Venedig . . . jag fann henne förtjusande och sade henne detta en afton . . . och den lifliga Italienskan blef omsider kär i mig ända till galenskap, och som jag var ung och oerfaren, var det nära att jag delat hennes passion, ända derhän att vilja gifta mig med henne . . .
Ah! stackars Eleonora, hur ofta har hon icke lekt med dessa lockar, – fortfor han efter en minuts sorglig tystnad, och strök med en lätt suck handen öfver sin peruk, – hon beundrade alltid så mycket mitt blonda hår. – tillade han med rörande vemod i rösten; – nåväl! som jag hade beslutat att aldrig gifta mig, utan att göra ett utomordentligt rikt parti, så reste jag huvudstupa en natt ifrån Venedig för att undkomma min egen dårskap och Eleonoras både kärlek och hämd . . . jag har sedan ryktesvis fått höra, att den arma varelsen störtat sig ifrån Ponte Rialto i hafvet af förtviflan.
Edvard vände sig bort för att dölja ett ofrivilligt leende, och onkeln, som trodde honom rörd, fortfor med sin vanliga ton:
– Ja, det affligerade mig verkligen ganska mycket: mais que faut il faire . . .
Man kan icke gifta sig med hvarje vacker qvinna, som faller på den idéen att förälska sig i en . . . men förbannadt vacker var hon . . . jag ger henne verkligen priset framför alla, som fått plats i mitt kabinett.
– Men, onkel, ni är ju med allt det der en komplett don Juan, och jag bäfvar verkligen för er ändalykt; en vacker natt kommer säkert, liksom kommendörens vålnad, en af de många äkta män, hvars hufvud ni prydt, att hemta er till sig i de dödas rike.
Hofmarskalken, som aldrig älskade ett skämt med minsta anspelning på möjligheten att skiljas ifrån detta lifvet, ställde några ord till betjenterna, hvilka i detsamma slogo upp dörrarne, och framburo ett litet väl serveradt bord till soffan.
– Apropos, – fortfor han, vänd till Edvard, – du känner ännu icke min fosterson, Edvard Herbert.
– Nej, i sanning; jag har icke vetat att onkel egde någon son, – sade Edvard förundrad.
– Fosterson, din krabat, – rättade hofmarskalken leende, – jo, det har jag, och det en som jag har heder af ändå . . . satans vacker pojke . . . han studerar nu i Upsala, men kommer kanske hem innan du reser med din unga fru . . . det skall bli mig ett verkligt nöje att presentera honom för dig.
– Jag är icke alls fördomsfull af mig, – sade Edvard skrattande, – och fägnar mig verkligen att få göra min obekanta exkusins bekantskap . . . vår familj eger, mig vetterligt, inga flere afkomlingar än onkel och mig, och kan således gerna tåla ett nytt skott, om det också vore endast på sidolinien.
– Din spefågel, du vill då nödvändigt räkna slägtskap med min Herbert! – sade hofmarskalken, med ett belåtet småleende, under det han hällde i ett glas rödvin åt sig; – jag lär väl ha svårt att få den der idéen ur hufvudet på dig, ty han har min själ ett påtagligt slägttycke med oss, – fortfor han, tog sig om hakan och vände sitt dåsiga ansigte emot spegeln, der Edvards lifliga och vackra bild, bredvid hans egen, bildade en så bjert motsats, att han sjelf litet flat vände sig derifrån.
– Din vackra fästmös skål, – sade han muntert och klingade med Edvard, – hon kommer ta mig fan att bli en så charmant grefvinna, att ingen menniska skall ana hennes fordna obskyra namn . . . hon har en air, som om hon redan vore det . . . det är märkvärdigt och bedröfligt hvad det lägre folket allt mer och mer närmar sig oss, det blir slutligen ingen skillnad alls . . . denna flicka till exempel hade ett sätt att föra sig, som jag knappt sett maken till, sedan din salig mors, min gudomliga svägerskas död, och alldeles samma stolta böjning på hufvudet; som var så originell och klädde henne så förtjusande . . . sådant der är medfödda företräden, hvarpå man borde kunna igenkänna en ädlare race, men tyvärr ha vi nu grefvar och baroner med de vackraste namn, som se ut som små bortbytingar och keltringar, och bete sig som sådane också, då lakejerna bakpå deras vagnar ofta ega all den yttre fördel deras herrar sakna, och hvaraf kommer detta om icke af de liberala åsigterna, stånds-cirkulationen, den förderfliga sammanblandningen af . . .