Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kan väl någon gång barskt nog afvisa folk, som med för stor förtrolighet vill närma sig honom, då han ej erkänner berättigandet därtill; men detta berättigande fås i hans ögon ej genom börd eller rikedom, utan i främsta rummet genom andlig begåfning och förtjenst.
Han visar sig lika stolt och afvieande mot den oduglige aristokraten som mot den talanglöse lycksökaren, och han bemöter lika artigt den fattigaste plebej, hvars talang han respekterar, som han bemöter en duglig ståndsbröder.
Att lära känna ministerpresidenten som privatman, därtill får man bästa tillfälle på hans soiréer.
Gåsterna bliivavid sin entré hvarben anmälda eller ceremonielt mottagna — en ganska god anordning, som befriar värden från mödan att säga artigheter åt ointressanta personer och äfven besparar mången gäst forlägeriheten af att redan vid mottagandet begå oskickligheter ».
Andrassys uppträdande vid dessa soiréer skildras på följande pikanta sätt:
» Grefve Andrassy visar sig for sina gäster vanligen forst inemot kl. 10.
Han flanerar därpå så gemytlig och sorglös omkring, som han sjelf vore sin egen gäst.
Han språkar med enhvar, som kommer honom i vägen eller förefaller honom anslående, med den ené politik, med den andre bagateller, mot den ene gladlynt, mot en annan allvarlig och tankfull — mot ingen nedlåtande.
Grefve Andrassy vet ej af nedlåtandet, denna vedervärdiga blandning af aristokratisk högfärd och hycklad vänlighet.
Han tager människorna, sådana de äro, som sina likar eller bryr han sig icke alls om dem; men han tänker aldrig, att han skall sänka sig ned till 4 dem eller att de måste lyftas upp till honom ».
» Låtom oss nu en stund följa värden på hans flanenng kors och tvärs.
» Excellens, behagar ni ».
tilltalar honom en gemytlig sektionschef.
— » Ja, jag behagar hafva tid för er », blir svaret, » säg blott raskt, hvarom frågan är ».
Sektionschefen omtalar hvad som ligger honom om hjertat.
Gref-ven svarar med ett kort: » Jag skall tillse », och flanerar sedan vidare.
Baron S. och grefve C. närma sig honom.
Andrassy gör, då han märker dem, en tvär sväng åt sidan och fattar under armen en närstående riksdagsman, med hvilken han försänker sig i ett djupsinnigt samtal om jagthundars dressering, sedan han oförmärkt tillhviskat honom: » Släpp mig ej, förrän de där två aflägsnat sig; nattugglorna tycker jag ej om&gt;.
— Men » nattugglorna » vilja ej gifva vika, de förfölja sitt offer oaflåtligt med ögonen, och hunddressyrens samtalsämne är nära uttömdt.
Då varseblifver händelsevis grefven i nästa sal en journalist, med hvilken han för resten har en gas oplockad.
Han manövrerar så skickligt, att det lyckas honom postera sig mellan dörren och sina förföljare.
Då skakar han plötsligt hand med riksdagsmannen och skrider raskt hän mot journalisten, hvilken, intet ondt anande, sitter behagligt utsträckt i en fåtölj och studerar en kopp ischokolade.
Väl hunnen fram till denne, är värden på samma gång sjelf upphunnen af baron S. och grefve C., hvilka börjamed ett: » Käre vän.
. » — » Ah, det var synnerligen angenämt », af bryter han, — » men tillåt mig blott ett ögonblicks dröjsmål!
Ett ärende af högsta vigt! » De två draga sig nedstämda tillbaka, och Andrassy bryter med ens löst påjour-nalisten, hvilken vemodigt sätter sitt chokolade ifrän sig och stiger upp ur den mjuka fåtöljen.
» Ni har vackert blame-rat mig », böljar han och gör sedan ett skälmskt förslag.
Journalisten svarar därpå något, som synbart intresserar ministern, ty denne drager honom åter ned i fåtöljen, framrullar snabbt en annan och sätter sig själf därpå.
Sedan talas länge och ifrigt hit och dit, ministern fattar ett par gånger hnmör, journalisten slutligen äfven, så att det ser ut, som om de grälade litet, naturligtvis i sakta hviskande ton, såsom det anstår en ministériel parkett.
Slutligen inträder en försoning.
Grefven försjunker i stilla eftersinnande, hvilket journalisten begagnar sig af för att framtaga sitt nu halfior-runna ischokolade och med vemodig resignation skeda det i sig.
Med ens springer nu grefve Audrassy upp, säger sin vis-à-vis några ord, nickar, skakar hans hand och — uppfångas i bortgåendet af baronen och grefven, hvilka han nu alldeles förgätit.
» Högtärade, hvad var det väl för en människa, med hvilken ni så intresseradt sprakade? » frågar grefve
— » Jag vet det just ej så noga », blir svaret, » jag tror.
han heter Fleckeles eller Hirsch Löw — i alla händelser är han en jude ».
De två studsa häpna tillbaka och gripa efter sina väl parfymerade näsdukar, — hvilket tillfälle ministern snabbt begagnar att för tredje gången undkomma dem ».
Afven om denne ministerpresident skulle väl Daniel Fallström kunnat qväda:
Sorglös såsom ingen, glad liksom ett solsken, på allt dumt i verlden trygg du satte hälen.
Om Andrassys politiska temperament yttrade skildraren: * Det må ej förtigas, att grefve Andrassy i sina sympatier mer lutar åt Frankrike än åt Preussen.
För hans lättrörliga esprit måste nödvändigt det franska skaplynnet vara mer tilltalande.
Men det skall naturligtvis ej hindra honom från att hjälpa det för honom antipatiska Preussen slå det sympatiska Frankrike ihjäl, om hans fosterlands intresse och den politiska nödvändigheten skulle så fordra ».
Det visade sig snart, att författaren blef lika sannspådd somhan var väl underrättad.
I augusti 1867 vid kejsarsamman-korasten i Salzburg, då kejsar Napoleon » arbetade » med gréfve Beust, var det Andrassy som helt tvärt sönderref bådas illasioner.
Till Napoleon yttrade han rént ut: » Grefve Beust gör mycket larm af sig, och det må vara godt for hans personliga ställning; men det är min pligt att for ers m: t förklara, att ni aldrig skall utverka ett fördrag med oss mot Preussen.
Ja, om ni äfven hade det i er ficka, så betyder det ingenting.
Ty ett fördrag gäller blott, för såvida det är utförbart, och jag försäkrar er: Ungern skall aldrig tillåta, att Österrike-Ungern förklarar Preussen krig ».
Saken var nu den, att han kände Ungern hafva fått sin ökade maktställning i följd af Preussens seger öfver Österrike, men att det i en rask handvändning kunde åter förlora den i följd af Österrikes och Frankrikes eventuela seger öfver Preussen.
Framför allt annat var han ungersk patriot.
Men hans politik var i främsta rummet en känslopoli-tik, alstrad af minnenaMfrån 1849.
De bjödo ungrarne att vara på sin vakt mot Österrike, äfven sedan försoning och likställighet vunnits, och de manade till oförsonlig fiendskap mot Ryssland, från hvars sida allt var att frukta.
Som garantimakt mot österrikiska öfvergrepp var Preussen kärkom-met; därför tillrådde Andrassy ännu kort före början af det franska kriget en försoning med Tyskland och fann då äfven i ett öfverskridande af Mainlinien intet omedelbart » våldförande af österrikisk-ungerska intressen *.
Men uppfattningen ändrade sig med ens, då Ryssland i godt förstånd med Preussen började öfva sin påtryckning för att hålla Österrike neutralt.
I den officiösa » Pester-Korrespondenz » lät han nu afgifva denna förklaring: » Rysslands allierade, hvem han än vara må, blir vår fiende.
Ungern har blott en enda naturlig motståndare, och denne är Ryssland.
Vi skola bekämpa honom, hvar och med hvem vi ån finna honom, och hvem som helst, som vill vara vår bundsförvandt möt Ryssland, skall vara oss välkommen ».
Så rustade man sig nu både i Österrike och Ungern.
Om Beust tänkte på krig for att taga hämnd för Königgrätz, så kände sig Andrassy likaledes tilltalad af en kamp mot Rysslands bundsförvandt.
Men de tyska vapnens snabba, allt öfverväldigande framgångar gjorde med ens slut på krigsplanerna från österrikisk sida * och väl var det; ty annars hade kriget blifvit europeiskt.Afven i den inre politiken kommo Andrassy och Beust, om än med olika syften, ändå till samma mål.
Båda ville tillbakahålla de slaviska federalisterna och hindra dualismens förvandling till trio; Beust hade därvid det tyska, Andrassy det magyariska intresset for ögonen.
Genom bådas samverkan störtades federalistministéren Hohenwart.
Men Beusts aälanda vunna seger drog med sig hans fall; han stod nu som underlägsen duumvir bredvid Andrassy, som hade starkare understöd inom landet och — etörre sympatier i Berlin.
Omedelbart på Hohenwarts afgång följde sålunda i november 1871, Beusts egen, och Andrassy blef hans efterträdare som den österrikisk-ungerska monarkiens rikskansler.
» Den politiska situationen ter sig helt annorlunda bakom kulisserna än från åskådarplatserna », hade Bismarck en gång yttrat, och sanningen däraf fick nu Andrassy erfara.
Sedan Ryssland till en del uppsagt Paristraktaten, trädde den orientaliska frågan åter i förgrunden, och här hade Österrike sin mest sårbara sida.
Medan Ryssland trängde till en omhvälf-ning på Balkanhalfön, låg det den österrikiska politiken synnerligen om hjärtat att där bevara status quo.
För Tyskland, som icke hade några egna intressen i Orienten att bevaka, var dock samma sak önsklig i fredspolitikens intresse; båda makterna kände sig också böra hejda Rysslands utvidgnings-begär.
Sålunda fann sig Andrassy återigen hänvisad till Bis-marck.
Denne åter ville på en gäng smeka och tillbakahålla Ryssland, och detta kunde bäst ske genom att föra det in i en trippelallians, i bvilket det på en gång syntes upplyft till maktfullkomlighetens tinnar och ändå af sina allierade hindrades från att hafva fullt fria händer.
Andrassy fattade raskt innebörden af denna politik och handlade därefter.
Ryssland, som hade minnen och traditioner från den heliga alliansen, hvilken åt densamma beredt en så tyngande öfvermakt i Europa, gick, såsom det tyckes, rätt gerna in på, att denna allians förnyades, helst som det skedde på basis af en till viss grad medgifven handlingsfrihet i Orienten.
Så tillkom monark-mötet i Berlin 1872, där » trekejsarförbundets » preliminärer aftalades.
Under kejsar Wilhelms besök i Petersburg samt de båda kejsarbesöken i Wien 1873 blef den nya » heliga alliansen » fullfärdig.
Men var den fullfärdig, så visade den sig snart nog äf-ven fallfärdig.
Bismarcks tidehvarf hade en helt annan situation än Metternichs, och Alexander II hade ej att räknamed samma faktorer som Alexander I.
Sålunda fick val nu Ryssland satta uppviglingsmaskineriet i gång på Balkanhalfon och drifva sakerna i det läge, hvarur en konflikt kunde framgå.
Men Österrike, med ryggslod af Tyskland, modifierade från böijan betydligt Rysslands program och arbetade för konfliktens lösning hällre på diplomatisk väg än militä-risk.
Sålunda nödgades Ryssland genom sina medallierades enstämmighet 1875 att ingå på det af Andrassy uppgjorda förslaget, enligt hvilket sultanen skulle anmodas att på fredlig väg afhjälpa de missbruk, som närmast föranledt de af Ryssland underblåsta uppresningarne, och Andrassy aflät därom en not i de tre alliansmakternas namn.
Men Ryssland och Turkiet samverkade, hvartdera på sitt sätt och i motsatta syften, att omintetgöra verkställigheten; Midhats uppskofspolitik gick nämligen här, utan att veta det, hand i hand med Ignatievs intrigspel.
Då hölls kanslersmötet i Berlin, hvarifrån afläts det » memorandumt, som skulle gifva ökadt eftertryck åt Andrassys not.
Men genom Serbiens och Montenegros af Ryssland inspirerade uppträdande blef kriget på Balkanhalfon oundvikligt.
Det gälde då att hindra Ryssland från att ensamt taga byte; det såg sig också nödgadt att på sammankomsten i Reichstadt 1876 gifva sitt bifall till Bosniens och Herzego-vinas besättande med österrikiska trupper.
Då sedan ryssarne stodo segrande, men af sina förluster skäligen utmattade, utanför Konstantinopels murar, var det Andrassy som i förening med Beaconsfield, väl äfven med Bismarck bakom sig, ryckte en god del af segerns påräknade frukter utur deras händer.
På hans synbara initiativ tillkom kongressen i Berlin 1878, om än Beaconsfield och Bismarck egentligen voro de som genomdrefvo den.
Den ställning, som dc tre kanslererna intogo till den kyrkopolitiska » kulturkampen *, bestämde i ej ringa mån deras förhållande mot hvarandra under och närmast efter Ber * linkongressen.
Att sätta verlden i krigsbrand för att under den allmänna förvirringen återvinna Kyrkostaten åt påfven, det var jesuitpolitikens innersta syfte.
Från böijan hade kardinal Manning betecknat den orientaliska frågan som en häf-stång för sådant ändamål.
Den skulle nämligen i sin utveckling medföra sprängningen af trekejsarförbundet, på hvars ruiner skulle resa sig en » katolsk liga * mellan ett klerikalt Frankrike, ett klerikalt Österrike och ett med påfvestolen (genom det nöd-rike var klerikalismen redan på god väg att blifva fullt rådande tvungna återlemnandet afKyrkostaten) försonad t Italien.
IF rankunder Mac Mahons och fru Mac Mahons auspicier, men i Österrike måste man störta Andrassy för att bereda vag åt den klerikala politiken.
Sålunda fick Andrassy här jesuitpartiets hela intrigspel emot sig och blef sålunda drif-ven till en ännu intimare allians med Bismarck.
Gortsjakov däremot ville gärna bruka Frankrike i ryskt intresse som en motvigt mot Tyskland, ja hade ingenting mot, att Bismarck i den nya politiska konstellationen isolerades.
Då slog den tyska officiösa pressen allarm genom en den 9 april 1875 i tidningen » Post » införd artikel under rubriken » Krig i sigte ».
Frankrike uppskrämdes storligen såväl däraf som af andra företeelser, och Gortsjakov begagnade tillfallet att genom sitt uppträdande i Berlin framstå som dess hägnare mot ett verkligt eller förment tilltänkt angrepp från Tysklands sida.
Däraf föddes nu en allt bittrare ovänskap mellan Bismarck och Gortsjakov.
På Berlinkongressen fick den ryske kanslern redan vid första ceremonivisiten hos sin tyske rival, da han höll på att blifva svart biten af » rikshunden » (som väl måhända kunde något läsa i sin husbondes blickar), en förkänsla af sin ställning, hvarigenom Berlinkongressens resultat blef en förödmjukelse för Ryssland.
Däremot begagnade Bismarck hvaije tillfälle att framhålla Andrassy som sin bäste vän, på samma gång den österrikiske rikskanslerens ungdomligt sköna gestalt, ridderliga öppenhet och älskvärda väsen gjorde honom populär både inom och utom kongressen.
På ockupationen af Bosnien fick han utan svårighet fullmakt, men som ungrare var han i sjelfva verket föga belåten med den tillökning, som sålunda bereddes åt monarkiens slaviska folkelement.
Inför tyska riksdagen gaf Bismarck kort före denna tid ett vitnesbörd om sitt vänskapsförhållande till Andrassy, då han vid ett tillfälle yttrade: » Till Österrike stå vi i förhållanden af samdrägt, fullständig öppenhet och ömsesidigt förtroende, hvilket är en stor sällsynthet, helst det föregås af tider, då andra partier voro i Österrike mäktigare, än de nu äro.
Ej blott från monark till monark, från regering till regering — nej, jag står, till min glädje och min ära, personligen med grefve Andrassy i en vänskapsberöring, hvilken gifver ho nom möjlighet att öppet till mig underställa hvarje fråga, som han finner nära beröra Österrikes intresse; han har denöfvertygelsen, att jag svarar honom med sanning, och jag har den öfvertygelsen, att han säger mig fulla sanningen om Österrikes förhållanden ».
Men det med sådan ostentation framhållna intima sambandet blef af kort varaktighet.
Efter Berlinkongressen såg det nästan ut, som om Ryssland hotade Tyskland och Österrike med öppen fiendtlighet, och trekejsarförbundets upplösning tycktes förestående.
Samtidigt skärptes i Österrike partikampen mot Andrassy, hvilken under sådana förhållanden ej längre fann sig situationen vuxen.
I slutet, af aug.
1879 sammanträffade de båda kejsarne, den tyske och den österrikiske, i Gastein, och samtidigt afbröt Bismarcksin badkur för att därstädes sammanträffa med Andrassy.
» Då var », skref en Berlinertidning, » kejsar Frans Josefs första ord: czeckerna komma (näml.
in i riksrådet).
Sedan har tanken fullföljts till slut: Andrassy går.
Sammankomsten är en för Europas blifvande historia remarkabel tilldragelse ».
På sammankomsten aftalades separatförbundet mellan Tyskland och Österrike, men på samma gång tillkännagaf äfven Andrassy för Bismarck sin snart tiTlämnade afgång.
» Vi återse hvarandra i Wien », yttrade Bismarck vid afske-det; i början af sept.
sammanträffade de där, och då afslöts det separatförbund, som sedan genom Italiens deltagande utväxte till en trippelallians.
Men några dagar därefter tog Andrassy afsked från det offentliga lifvet.
En illusion brast för # honom med detsamma, ifall han trodde sig hafva bestämt Österrikes och Tysklands framtida frontställning gentemot Ryssland.
Samtidigt med mötet i Gastein hade kejsar Wilhelm ett sammanträffande med kejsar Alexander i Alexandrow och där aftalades fortfarande vänskap dem emellan.
Ryssland och Österrike blefvo sålunda för Bismarck två tangenter, på hvilka han kunde spela, allt eftersom han fann » den europeiska koncertens » harmonilära fordra, och han har visat sig vara politisk virtuos.
I tillbakadragenhet på sina gods grämde sig Andrassy öfver Österrikes ställning och oroade sig för Ungerns; han fann sig vara besviken af Bismarck, hvilken bevisat, att äfven de skenbart öppna och oförstälda orden kunna » vara till för att dölja tankarne ».
I den politiska årsöfversigten i januarihäftet förlidet år gjorde vi angående denna hans förändrade ställning några antydningar, till hvilka hänvisas.Efter någon tids sjuklighet afled Andrassy på morgonen den 18 sistlidne febr.
i Volosca vid Abbazia.
» Jag drager Robespierre med mig, Robespierre följer mig », utropade den dödsdömde Danton.
» Jag drog Bismarck med mig », kan Andrassy halft skämtsamt utropa däruppe i sin olympiska boning.
Ty knappt en månad efter hans från-falle inträffade Bismarcks politiska död.
Om Bismarck kommer utförligare att ordas i ett arbete som samtidigt med detta häfte utkommit i bokhandeln.
Otto Sjögren.Tvänne minnen
af en gammal musikälskare.
Ja, val gammal, ty den vördnadsvärde författaren, som välvilligt behagat uttryckligen meddela berättigandet att här återgifva dessa anteckningar, den berömde franske skriftställaren och kritikern grefve Armand de Pontmartin, har uppnått en ålder af 79 år.
Få torde de vara i den ännu lefvande generationen, som kunna säga sig hafva öfvervarit den stora premièren af Meyerbeers Robert-le-Diable för snart sextio år sedan, men säkerligen ingen skall i dag förmå beskrifva med en så ungdomlig liflighet både sjelfva denna första representation på teatern och det sällsamma mellanspelet hos Meyerbeer sjelf.
Då Robert af Normandie efter mångårig hvila nu för kort tid sedan återupptagits på Stockholms lyriska scen, torde våra läsare i likhet med oss finna, att detta första minne nästan har sitt apropos för dagen.
Grefve Armand de Pontmartin, född i Avignon 1811 och tillhörande en gammal legitimistisk familj, gjorde sig tidigt känd som en af Frankrikes ypperste kritici.
Utom en mängd kritiker och kåserier, införda i tidskrifter från 1820-talet ända tills nu, har han utgifvit flere framstående arbeten, såsom Mémoires d ’ un notaire (1848 — 49), Causeries literaires (1854 — 56), Souvenirs d ' un vieux critique (1881 o.
följ.).
I de bidrag, hvarmed den gamle legitimisten hedrat » Ur Dagens Krönika », har han städse lagt å sido all den anti-voltairism, hvarmed han eljest älskar genomsyra sina uppsatser, och framstår endast som den spirituele, den äkta franskt qvicke berättaren.
I. Meyerbeer och premièren ai Robert.
» Robert-le-Diable » uppfördes första gången på Stora operan i Paris den 21 November 1831.
Den tiden var jag * en ganska obetydlig liten herre.
Jag hade knappt mina tjugu år fylda och hettes göra min juridiska kurs; men i sjelfva verket sysselsatte jag mig mest med literatur och i synnerhet musik.
Det märkligaste var, att det var just en af de juridiske professorerna, som blef medbrottslingen i min musikaliska passion.
Professor Poncelet var lika mycket känd i den musikaliska verlden som bland rättslärde, och den, som läst en liten vacker novell af Eugène Scribe / » Judith », skall der igenfinna hans spirituella figur.
Morgonen egnade han åt Justinianus, Pandekterna och Code Napoléon; aftonen åt operan.
Det var just där underen af de sista OfeZfo-aftnarne med madame Malibran, som jag lyckades göra min professor till vän; han hade ingen plats, och jag erbjöd honom min, under den listiga förevändningen, att jag skulle på bal hos engelske ambassadören.
Han trodde naturligtvis inte ett ord deraf, men mottog platsen.
Efter den dagen blef det oss en vana att mötas efter föreläsningens slut, och vi gingo från fakultetens auditorium till stora alléen i Luxembourg-trädgården, där vi logo en läng promenad.
Dessa möten, först tillfälliga sedan vana, blefco snart en formlig öfverenskommelse, och jag kan försäkra, att vi därunder icke talade ett enda ord om rättsvetenskapen.
Hvad vi gjorde, det var att låta passera revy, analysera, kommentera, kriticera, diskutera hvarenda kompositör från Gluck till Rossini, hvarenda sångare från Clairval till Ponchard, hvarenda virtuos från Viotti till Baillot, hvarenda sångerska från madame Branchu till madame Damoreau, hvarenda opera från Castor och Pollux till Wilhelm Tell ...
Efter tre månader hade jag stigit i graderna: professorn och jag kallade hvarandra för du!
Under tiden började man tala om det snart förestående uppförandet af Robert-le-Diable, såsom man talar i Paris om det dagens » evenement », inför hvilket alla andra intressen vika.
— Nu vill jag visst inte jämföra slutet af året 1831 med början af året 1890; gud bevars, det vore att förlikna en sparfhök med en hafsörn, en varg med ett lejon, skymningen med kolsvarta mörkret och en simpel snufva med influensan!
Men eftersom jag håller på att återkalla i minnet det förra årets evenementer, så öppna for ro skull företalet till Victor Hugos då utgifna » Feuilles d ' automne ».
Skalden uppräknar där med ett slags trotsigt välbehag alla de anledningar till ängslan och oro, hvilka reste sig vid tröskeln af året 1832: insurrektioner, revolutioner, utländskt krig, borgerligt krig, kolera, brytning med främmande makterna, resning af hemliga sällskaperna, brist och hungersnöd, allmän ruin både för staten och enskilda; — det är att rysa åt!
Na väl, i trots af allt sådant, var ända ifrån början af november den första frågan, när två personer möttes: » hvad nytt om Robert?
— Månn; tro det kan vara möjligt att få en plats till första representationen?
— Alldeles omöjligt!
redan för Çorton dagar sedan är allt ut-såldt för de femton första!
&gt; Som ni ser äro parisarne alltid desamma, och när Bismarck, Moltke, Gambetta, Raoult Regault,nederlaget och belägringen, de fem milliraderna och kommunen med blod och brand icke förmått ändra dem, sä ändra de sig aldrig!
Anmärkom dock en väsentlig omständighet, hvarför-utan återstoden af min berättelse skulle förefalla allt for osannolik.
Huru stor än nyfikenheten var, som uppväckts af titeln Robert-le-Diable, så förträffligt passande för en tidpunkt, då medeltiden, romantismen och aet fantastiska hade bemäktigat sig alla sinnen, så var det ändock mycket mera vid kompositören sjelf, som intresset fäste sig.
Meyerbeer var ännu icke, långt därifrån, en stjärna af första storleken.
Hans namn var i Frankrike icke ens kändt mer än af några musikälskare.
Hans bästa operor, II Crociato, Margareta af Anjou, stälde honom bland Rossinis imitatörer.
Det är då lätt förklarligt, att hans snille mötte många misstrogne, att hans framgång syntes tvifvelaktig, att hans egen oro var ganska liflig, och den ringaste ogynsamma tillfällighet ökade hans ängslan.
Om det är sant, såsom vi ju alla veta, att äfven när han stod på sjelfva höjden af sin triumf och sin ära, ett intet var nog att uppröra Meyerbeer, så kan man lätt tänka sig, hvad dessa väntans dagar skulle vara för honom.
Före Huguenotterna och Profeten betydde en succés eller ett fall för honom: qvarstå på eller nedstiga från sin höjd.
Före Robert deremot: vara eller icke vara.
Dessa reflexioner ha hos mig kommit senare; för ögonblicket hade jag ej tanke derpå.
Men att jag sjelf skulle kunna fa öfvervara första representationen af Robert-le-Diable, det föreföll mig lika omöjligt som för en gatpojke, hvilken springer och öppnar vagnsdörrarne för en slant, att anmodas sjelf taga.
plats i det sidenklädda ekipaget.
Också, hur stor blef ej min sinnesrörelse, då professorn en dag på det vanliga stället ropade till mig: » Kom nu, och fort!
Jag täuker taga dig med till Meyerbeer! ... »
En halftimme senare inträdde vi i Hôtel des Princes, vid rue Richelieu, i den anspråkslösa våningen, som beboddes af Roberts skapare.