Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta skulle dock ofelbart ske; ty iGo R:dr kan väl vara en ansenlig summa nog för RiddarhusCassan, isynnerhet för närvarande, men de äro att betrakta som sandkorn i hafvet, i fråga om förlag 9,86 Den 23 Mars e. m. till en närings bedrifvande.
Exempel pä sådane offer saknas ej heller.
Vi se dagligen den talangfulla förtjensten gå nästan som tjenstehjon hos Capitalisten.
Och äfven der skickligheten och förmögenheten äro förenade hos samma person, har man så ofta sett dem duka under, att man synes ej utan skäl börja betvifla den så kallade vetenskaplige näringsidkarens fortfarande bestånd, och i stället antaga, att hans credit är i omvändt förhållande mot opinionen om hans theoretiska underbyggnad.
Orsaken?
Hvarken vill eller kan jag söka den i någon nedsättning af den vetenskapliga underbyggnadens värde, den må finnas hos hvem som helst.
Man kan ej neka att dessa nya experimenter, nya methoder och arbetssätt medföra beständigt nya upptäckter och fullkomna konsten.
Men de ruinera anställaren deraf.
Först sedan denne fallit, uppstår en annan vanlig näringsidkare, som tillegnar sig de gjorde upptäckterne och mångdubblar dermed sitt Capital utan annan skicklighet, än den han genom practisk handläggning vid yrket sig förvärfvat.
Detta är det vanliga förhållan det och undantagen äro sällsynte.
Dessutom då fullkomligare fabricater nödvändigt blifva dyrare än mindre fullkomliga, måste ock deras förädling inskränka sig inom degränsor, sorn föreskrifvas af Nationens förmåga utaf lux och vällefnad.
Ett factum är, att den skickligaste stålarbetare Sverige äger hor i en Den 23 Mars e. m. 287 liten trädkoja på Norrmalm, och förvärfvar en knapp utkomst genom förfärdigande af Hyfveljern åt en och annan bland Stockholms snickare, under det ett bolag af bönder på Skånska gränsen samlar rikedomar på sina dåliga knifvar och saxar, som de afyttra till Skånska slättboen.
Det är ej den personliga konstskickligheten och theoretiska underbyggnaden, utan conjuncturen, som gör näringarnes förkofran.
Vill man ändra detta, vill man göra talangen gällande, så börjar man i orätt ända, om man ökar mängden af förtjenstfulla men fattige näringsidkare.
Låt deremot folkets välmåga i naturlig ordning tilltaga, låt förmågan af en förfinad och förskönad lux äfven hos oss göra sådane näringar lönande, som grundlägga den enskildta förmögenheten i andra länder, och den fördom man nu förgäfves vill bekriga skall försvinna som en tom skugga, för den redbara utsigten att genom egen flit och omtanka blifva en nyttig och hedrad medlem af Samhället.
Man har äfven anfört trängseln på Embetsmannabanan såsom skäl för sin sats, och man har sagt, att det skulle vara nyttigare för Samhället och Adeln sjelf, om för Adelsmannen bereddes utväg att blifva en oberoende och ansedd näringsidkare, i stället för en torftig, må hända oskicklig och öfverflödig Embetsman.
Denna klagan är så gammal, och omöjligheten att afhjelpa den är efter min tanka så på - 288 Den a3 Mars e. m. ‘ taglig, att man endast häraf borde blifvit väckt till eftersinnande, huru grundad den är.
I despotiska Stater lärer den vara sällsynt, och det är naturligt, att der den magtägande säger: der skall du stå, och lian står der; der kan ingen trängsel uppkomma.
Och om någonsin, såsom förhållandet lärer vara i China, massan någon gång ökar sig till den grad, att utrymmet brister, så har Naturen föresett, botemedlen.
Hon sänder en missväxt eller ett vattuflöde, som bortsopar några millioner menniskor; och dermed är den saken hjelpt.
I fria Stater är trängseln en följd af rörelse, och rörelsen ett tecken till menskligt lif och frihet.
Det måste vara hvars och ens ensak, att beträda hvilken bana han finnér för sig säkrast till vinnande af sin bergning; och det skulle vara i högsta grad grymt och omenskligt, att utestänga någon medborgare, eho det vara må, från att ingå i hvad yrke lian någonsin önskar, derigenom, att man genom i förväg lagda hinder eller lockelser sökte afleda honom från den dertill erforderliga bildning.
Man bör för hvar och en hålla alla möjliga utvägar öppna.
Derigenom lemnäs rum för en fri och öppen täflan, och derigenom, endast derigenom, kommer sluteligen hvar och en på den plats, dit naturen honom ämnat, och der han således för sig och menskligheten kan uträtta det högsta möjliga goda.
Ju Den a3 Mars e. lil* 289 Ju vigtigare Statens tjenster äro, än alla andra yrken, ju angelägnare böra vi vara, att fritt låta dit inströmma all den kraft och helsa, hvaraf Nationen är mägtig.
Men detta sker ej derigenom att man säger * Der ser du Statens tjenst för dig öppen*
Du kan möjligen i en framtid der vinna din ära och din bergning, men här får du i6oR:dr, för det du ej beträder tjenstemannabanan.
Det sker endast genom att hvarjom och enom lemnäs sin frihet.
Derigenom kan ingert verkelig olägenhet uppkomma, lika litet som en fri handel någonsin kan med* föra hvad man hittills kallat handelsbalance* Jag ville väl veta, hvad skillnad det är emellan påståendet, att ett land kail öfverhopus af flere utländska fabricater, äil det förmår betala, och den satsen, att ett iand kan öfverhopas af en större massa bildade menniskor, än det förmår föda* Begreppet om Handelsbalance och begreppet om det ofta öfverklagade missförhållandet imellan antalet af närande och tärande medlemmar i Staten, äro så nära beslägtade och förrå* da en sådan likhet, i princip och ursprung, att då man öfverenskommit att det förra tillhör endast den välmenande enfalldeu eller den egoistiska skråandan, kart man ej förnuftigtvis domina mildare öfver det andra; så mycket mindre, som det vore en barbarisk hårdhet och omensklighet, att icke unna åt andra samma moraliska för* 17 H, ig De n 23 Mars e. m. ädling-, som man tror sig sjelf ega.
Man har äfven sagt, att Näringarne skulle vinna i anseende, om Ridderskapet och Adeln offentligen decreterade sitt ogillande af den fördom, som ligger i vägen för deras söners inträdande i näringsyrkena.
Jag skulle tro, att om vederbörande här hade tillfälle att yttra sig, skulle de snarare undanbedja sig en åtgärd, hvarigenom vi ville förklara dem för menniskor, så väl som oss sjelfve.
Jag respecterar den redbare medborgaren för mycket, för att anse mig behöfva uppehålla mig vid detta argument; och jag vill icke eller längre uppehålla Ridderskapet och Adeln med detta ämne.
Blott ett får jag ännu tillägga.
Man har med mera framgång, än de öfrige skälen rönt, anfört, att genom bildade Adeliga Ynglingars inträde i Näringsyrkena, skulle deras hyfsning och upplysning meddela sig åt de lägre klasserne i Samhället och verka välgörande på dem.
Delta låter vackert och skulle vara svårt att vederlägga, om någonsin menniskovännen kunde förlika sig med den tanka, att den stora massan verkeligen vore dömd till ett lägre menskligt värde, än den lilla så kallade civiliserade minoriteten, Jag tror, att kronan af den humanistiska bildningen består uti en klar insigt och innerlig öfvertygelse"' om den sanning, att den höjd, på hvilken man vill känna sig öfver massan af menniskor upplyftad, alt denna höjd är inbillad; att man Den 23 Mars e. m. från denna inbillade höjd snarare nedstiger, för att lära känna, akta och älska dem, som sjelfve blott ej veta, huru nyttiga, huru dygdiga, huru ädla de äro; helldre än att ädelmodigt vilja göra dem delaklige af sin inbillade herrlighet; besannande sålunda Filosofens ord:
Jag vet åtminstone, att jag intet vet.
Jag tror, att menniskan icke läser utan lefver sig till sitt sanna värde, och detta låter sig göra lika väl i Kojan, som i Palatset.
Då jag icke funnit något enda gällande skäl åberopadt emot Utskottets Memorial, och de skäl Utskottet anfört, icke blifvit vederlagde, tillstyrker jag bifall å berörde Memorial.
Herr af Ekenstam, Israel:
I anseende till tjenstegöromål frånvarande, då denna fråga af Utskottet behandlades, har jag ej förr än nu haft tillfälle att förena mig med de UtskottsLedamöter, som reserverat sig emot ifrågavarande Memorial.
Jag anser mig derjemte saken skyldig att tillkännagifva, det Utskottets nu framställda tanka endast delades af 6 Ledamöter, och att de andra 6 voro af aldeles motsatt mening, ehuru icke alla voro tillstädes vid beslutets fattande.
Skälen emot Utskottets Memorial uti Friherre Wredes reservation, anser jag så fullständiga, att dertill föga kan läggas; >9° Den 23 Mars e. m, men dä bruket är att omsäga de skäl, som förut blifvit anförde, anser jag mig äfven böra utveckla några.
Frågan synes mig reducera sig dertill, huruvida man önskar vidhålla den idee, den liberalitet, som af Ridderskapet och Adeln hyllades vid sista Riksdagen, nemligen attén högre bildning inom näringarne vore för alla stånd gagnelig, hedrande för individen, och således ej missfirmelig för Adeligt stånd.
Roijes yttrande synes mig göra det så mycket angelägnare, att afslå Memorialet, då han framställer till Ståndet, om troligt är, att någon Adelig yngling efter inhemtad bildning, sådan som den ifrågavarande, skulle vilja ingå i Handtverkerierne, hvilken benämning Friherren egnar åt näringarne i allmänhet.
Just detta tyckes mig bevisa, att Ridderskapet och Adeln ännu behöfver högt ogilla den fördom, att loflig industriel skicklighet är vanhederlig för en Ridderskapets och Adelns medlem.
Det beror visserligen af föräldrar, att gifva sina barn en sådan rigtning, som Friherren förmodar vara uteslutande gängse hos Adeliga ynglingar; men just derföre skulle jag önska, att Ridderskapet och Adeln täcktes använda deremot den starka motvigt, som hos både yngre och äldre kraftigt inverkar, nemligen opinionen inom det stånd man tillhörer.
För mig synes klart, att om Ridderskapet och Adeln den ena Riksdagen beslutar en opinions-hyIlning åt näringarne, Den 23 Mars e. m. medelst 2:ne Stipendier på 160 R:dr hvardera, och Riksdagen derefter återkallar samma beslut, innan det ännu hunnit komma till verkställighet, så skulle deraf säkerligen den slutsats göra sig gällande, att Ståndet vid närmare eftersinnande funnit det första beslutet förhastadt, och nu åter trädt tillbaka inom den gamla fördomens gräns.
Vi hafva emellertid äfven redan bär i Landet sett Fabriquer uppkomma på vetenskaplig grund.
Jag tror ej, t. ex., att anläggareu af Gripsholms Fabrique har i Ståndets ögon, genom användandet af sina kunskaper, förringat det värde, som Europa tillerkänner honora.
Flere exempel kunna nämnas, men jag vill ej dermed borttaga tiden.
Alt sådane exempel gillas och hyllas af Ridderskapet och Adeln, anser jag hafva stor inflytelse både hos ynglingar och fäder, och anhåller derföre vördsamt, att Ridderskapet och Adeln måtte qvarblifva vid det beslut, som fattades sista Riksdagen.
Meningen måtte ej hafva varit, att genom 2:ne Stipendier på 160 R:dr upphjelpa Svenska näringarne.
Meningen måtte hafva varit att visa, i den mohn ståndets cassa det förmådde, sin opinion om nyttan och bchofvet af en sådan närings-bildning.
Trängseln i Embetsmnnna-yrket, och bristande, skicklig personal för näringarne, äro alltför mycket påtaglige, att någon skulle villseföras af Utskottets tanka, som förklarar närings-bilduingen, jemförelsevis mot 294 Den 23 Mars e. m. dea förra, vara en villostig.
Herr Bråkenhjelm måtte hafva anföll många skäl till bifall för Memorialet att döma efter tiden, som han talade; men jag har här nedre i salen ej Iiört mera, än ett och annat ord, såsom Vattujlöd, m. m. i förening med delar af Stats Ekonomiska betraktelser.
Af skälen har jag ej kunnat observera andra, än, här och der, något af de i Utskottet anförda.
Det har blifvit sagt, att den Adelige yngling, som ej ägde Capital att bedrifva näringen med, skulle genom denna brist komma i ett nesligt beroende, och deri förblifva.
Efter min tanka vore det till och med mindre gagneligt för en yngling att genast komma i spetsen för ett näringsföretag, äfven om lian i anseende till Capital vore dertill i stånd.
De underordnade platserne äro nästan oumbärlige för att inhemta den erfarenhet, som fordras för en praktiskt skicklig näringsidkare; utan alt jag derföre vill påstå, att den tvungna gradgöring, som skråförfattningarne föreskrifva, är den rälta.
Om en Adelig yngling, genom theoretisk bildning och praktisk öfning, förvärfvat sig kunskaper och färdighet, gagnande för den näring, åt hvilken han egnat sig, så skall säkerligen Capital-ägaren uppsöka en sådan sällsynt person för alt bereda sigen lönande afkastning af sitt Capital, och det är ej att betvifla, det en sådan, Adelig närings-candidat, som inbringade en betydlig viust åt Capital - Den a3 Mars e. m. 29a ägaren, skulle komma med honom i bolagsförhållande, och Capital-ägaren på denna väg komma i mera beroende af den, som frambragte hans inkomst, än tvärtom.
Slutligen får jag äran påminna, att de Stipendier, som för öfrigt utgifvas från RiddarhusCassan, äro för Embetsmanna-jrket, nemligen fyra å 2/^0 R:dr B:co och åtta å 160 R:dr hvardera.
Nu är endast fråga om två Stipendier af ringaste slaget, hvilka Ridderskapet och Adeln redan beslöt vid sisla Riksdagen, och som först skulle utgå, när tillgångar uppkommo.
Då först kan man komma i tillfälle, att se, hvad grund det skäl äger, att ingen dertill skall anmäla sig.
Detta synes mig emellertid vara ett besynnerligt skäl, innan ännu sådant tillfälle yppat sig.
Intill dess synes det vara något förtidigt alt derom döma, och alltid måste det vara origtigt att fota beslut på ett factum, som aldrig inträffat.
Detta är likväl ett af hufvudskälen för Utskottets åsigt.
Med afseende på hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om afslag å RiddarhusUtskottets Memorial.
Om jag kunde stanna vid den‘för min känsla smäl tande olyckliga tanka, att de ännu ifrån den llanseatiska tiden qvarstående gamla skråordningar alltid skola blifva qvar, och deraf draga den slutsatts, att alla handtverkarelärlingar skulle , såsom hittills, blifva Den 23 Mars e. m. illa och lågt behandlade, och att deremot j andra grader allt sjelfsvåld skulle blifva tillåtit; så skulle jag visserligen tillstyrka bifall å Utskottets Memorial.
Men i den glada öfvertygelse, att denna gamla surdeg en gång skall försvinna, kan jag ej göra annat, än på det högsta ogilla Memorialet, och tillstyrka afslag derå, med bibehållande af det beslut Ridderskapet och Adeln vid sista Riksdag fattade, icke just såsom något kraftigt verkande medel, men såsom ett steg att borttaga fördomarne, såsom Herr af Ekenstam ganska riktigt yttrat, och för att uppmuntra mindre bemedlade föräldrar, att försöka uti annan väg, än Embetsmannavägen, sina barns uppkomst.
Här har blifvit yttradt, att det fordras Capital för att ingå i näringarne.
Jag frågar, huru många af våra handtverkare ingått deruti med något Capital.
Pluraliteten af dem, som nu samlat betydlig förmögenhet, har börjat med intet.
Det är fallenhet, skicklighet och flit, som banat dem vägen dertill, och sådan är äfven händelsen i alla andra länder.
Man har sagt, ätt ynglingar, uppdragne till mera bildning, skulle blifva olycklige derigenom, att de missbrukades af Capitalisten.
Jag kan ej föreställa mig, alt Capitalisterne i vårt land allmänt skulle stå på en så låg punkt af ära och bildning, att de ej nied glädje skulle omfatta det tillfälle, som yppades ätt begagna en kunnig yngling till deras Den a3 Mars e. m. 297 egen så väl som hans båtnad.
Om motsattsen någon gång skulle inträffa, kan det dock ej blifva någon regel.
På dessa skäl, och många flere, med hvilka jag ej vill uppehålla Ridderskapet och Adeln, samt då, såsom Friherre Anckarsvärd anfört, det icke var slumpen, hvilken förde Ridderskapet och Adeln till sitt beslut vid sista Riksdagen, emedan jag ganska väl minnes, att derom var öfverläggning, i följd hvaraf beslutet ej tillkom förhastadt, anhåller jag, att man icke måtte nu förhasta sig, och förkasta ett beslut, af hvilket man ej varit i tillfälle att se några skadliga följder.
Det skulle kanske äfven kasta skugga på Ridderskapets och Adelns handlingssätt, om Ståndet förkastade den ena Riksdagen, hvad det på goda skäl den föregående antagit.
Jag anhåller alltså om proposition till afslag å Utskottets Memorial, Friherre Stjerncronaj David:
Hvad sjelfva hufvudsaken angår, förenar jag mig med Herr Tham och Friherre Wrede. Herr Rosenblad har anfört ett exempel på en Ryttmästare, som blifvit Färgare.
Om jag ej misstager mig, känner jag honom; lian har tjent vid Kronprinsens HusarRegemente.
Med anledning af hvad Herr von Vegesach yttrat, anser jag för en skylldighet och ett nöje att vitsorda, det denne ifrågavarande person var lika duglig Soubaltern, 298 Den 23 Mars e. m. som han nu är utmärkt skicklig Färgare, och det i ganska stor skala.
Då Ridderskapet och Adeln år 1823 stiftade tvenne stipendier till sådane Adliga ynglingar, som ville ägna sig åt näringarne, fattade jag åtminstone icke detta heslut annorlunda, än att meningen var, att uppmuntra Adliga ynglingar till inhemtande af kunskaper om näringarne, och att göra sig bekante med konstfliten i andra länder, samt med den derföre erforderliga handläggning.
För min del anade jag, alt pluraliteten redan hade insett den väsendtliga fördel, som för ett land vinnes, derigenom att de bildade klasserna och företrädesvis de, utur hvilka vanligtvis utgå styrelsepersonalen, kände tillräckligt och noga allt hvad som hörer till näringarne.
Det bör ej mera undgå någons uppmärksamhet, åtminstone icke deras, som sett andra länder, huru näringarne der till en förunderlig höjd utbildat sig, och i hvad tillstånd arförlägenhet och oulbildadt skick våra näringar sig befinna.
Det är och förblifver en sanning, att i det land, der Styrelsens Ledamöter ej veta, hvad med näringar förstås, eller huru handel skall drifvas, står ock ingen verklig fördel genom handel att vinnas; och då är det fåfängt att förbättra myntväsendet, i händelse det är Den 23 Mars e. m. 299 försämradt, eller att söka täfla med andra länder i konstflit.
Hos oss ser man Bergshandteringen, vår hufvudnäring, ännu på en ganska låg ståndpunkt, och så att vi endast hafva att tacka Svenska råämnets förträfflighet, lika som vi i flera andra afseenden endast hafva för vår frihet och lycka att tacka den Svenska naturen, för det vårt jern ännu gäller något i verldsliandeln.
Man ser huru våra näringar, under skydd af politisk frihet och freden, icke förmått det minsta utveckla sig , till följd af ekonomiska lagstiftningens envåldsart; huru handtverkerierna genom otydliga författningar, och under en strid hos styrelsen, om hvilka principer man skall följa, och hvilken strid vållat att man på ett felaktigt sätt sökt afhjelpa skråtvånget, huru, säger jag, handtverkerierne borttråna.
Man ser, huru fabrikshandtverkerierna undertrycka, i stället att befordra, konstfliten, huru handtverkerierna tvingas alt sluta sig inom några usla städer, i stället alt med mycket större fördel drifvas på landet; huru fabriksanläggningar hindras derigenom att skräna sjelfva hindra handtverksflilen.
Om vi gå till andra föremål, hvad se vi?
Jo vi se Arme^ns och Flottans materiel vara efter alla andra länders.
Jag vill ej en gång lemna ord åt hvad jag befarar af det förhållande, alt en Amerikansk Fregatt, ett Engelskt Linieskepp, ej kunna jemföras med dem vi nyss nybyggt och ombyggt, 3oo Den a3 Mars e. m. emedan våra stå långt efter i hvad som väsentligast bordt afses, nemligen snällsegling.
Det vore val, att det visade sig, om flottan cn gång kommer alt begagnas, att jag bade misstagit mig i min fruktan, ty sanningen i dessa delar skulle förfära hvarje Svensk.
Jag är öfvertygad, att alla dessa näringar, att Flottans och Aromens materiel, ej kunna upphjelpas, om ej inom de mera bildade Classerna finnas verkliga kunskaper uti Tecknologie, Physik, Chemie m. fl. vetenskaper, som allenast kunna rädda de styrande ifrån, att falla i händerna på projectmakare och okunnige Charlataner.
Utur denna åsigt var det jag förra Riksdagen medverkade till anslåendet af dessa näringsStipendier.
Fråga var då aldrig om att gifva dessa Stipendier åt dem, som ville blifva Skomakare och Skräddare, utan till Adeliga ynglingar, som ville theoretisktpraetiskt vinlägga sig om näringarne, som ville intränga i näringslifvets, handelns och samhällsinrättningarnes inbördes förhållanden lill hvarandra, och skaffa sig en allmän öfversigt i dessa ämnen.
Den fås ej genom blotta studier.
Det fordras äfven att handlägga vissa delar deraf; och det är dertill, som jag trott Ridderskapets och Adelns afsigt varit alt uppmuntra.
Det är i synnerhet i Tecknologiskt af* seende, sorn vi se tvenne Folk, Fransoser och Engelsmän, redan hafva nått den för - Den a3 Mars e. m. 3ot vållande höjd, att deras framsteg deruti, redan begynna synas i alla deras samhällsinrättningar.
Ett sådant förhållande trodde jag för oss äfven vara en hufvudsak, hvilken ej kunde vinnas utan praktisk handläggning hos Nationens upplystare Classer.
Det är ej fråga om för dem att söka någon synnerlig skicklighet deruti, men de måste praktiskt ägna sig dertill, för att kunna medfölja tidehvarfvet.
Det har af några Ledamöter blifvit yttradt, att förlag skulle vara nödvändigt för hvar och en yngling, som genom Stipendier ville vinna någon skicklighet inom näringarne.
Om denna princip är riktig, så har jag orätt; men om den princip jag yttrat är riktig, så måste alla sådane inkast, om förlag, upphöra.
Jag kan ej fatta, hvartill förlag är nödigt för Stipendiaterne, då här ej är fråga om annat än att uppmuntra Adeliga Ynglingar att förvärfva sig kunskaper inom näringarne, ej att sätta dem i skick att verkställa några konstanläggningar.
Herr Tham har dessutom i detta afseende så tillräckligt vederlagt alla motskäl, att derom intet återstår alt säga; men hvad som alltid står qvar, är att om Ridderskapet och Adeln åter börjar med det gamla bruket, att hvarje Riksdag genom nya beslut kullkasta hvad den föregående Riksdagen blifvit, såsom nyttigt och godt, lör Fäderneslandet tillgjordt, så skall det vålla 302 Den 23 Mars e. m.
Stor skada.
Jag hoppas, att om efter 12 å i5 flis föilopp, blott en af tio af de Adeliga Ynglingar, som erhållit ifrågavarande Stipendier, skulle uppstiga i de högre Erabetena, skall det göra Fäderneslandet mången verkelig nytta; emedan vi säkerligen inom få år stå på den punkt, att ieke något politiskt Embete, af synnerlig vigt, kan med någon nytta innehafvas af en person, som ej känner näringarne.
Jag anhåller alltså om afslag å Utskottets Memorial.
I anledning af Herr Ekenstams anmärkning, att han ej var närvarande inom Utskottet, då denna fråga der afgjordes, får jäg blott svara, att detta ej lärer kunna läggas Utskottet till last, och att det ej rimligtvis kunde vara Utskottets plikt att afbida Herr Ekenstams återkomst, serdeles då Nio af Utskottets Ledamöter vid frågans afgörande voro närvarande; af hvilka 6 Ledamöter voro för Memorialet, och 3:ne reserverade sig.
I sjelfva hufvudsaken var det visserligen ej oväntadt, alt Memorialet skulle mötas af anmärkningar, då Ridderskapet och Adeln vid sista Riksdag genom pluraliletens beslut biföll den Motion, sorn Herr Franc Sparre då gjorde.
Det har blifvit både då och äfven nu så vidlyftigt ordadt för och emot nyttan af närings-stipendiers etablerande, alt jag för min del ej anser behöfligl, att derom vidare upptaga Ridderska - Den 23 Mars e. m. 3o3 pels och Adelns tid; men jag bör dock nämna, att, då det egentligen blifvit lagdt Utskottet till last, att Utskottet velat förändra det beslut, som Ridderskapet och Adeln redan en gång fattat, Utskottet, på sätt Memorialet innehåller, sökt undanrödja denna anmärkning, under förmodan, att ett beslut, som rör Ridderskapets och Adelns enskilda angelägenheter, kan lika som hvarje annan ekonomisk fråga, i mon af sin beskaffenhet, ändras.
Det lärer icke vara någon, som misskänner Herr Franc Sparres ädla afsigter med den motion han sista Riksdag väckt; men af de skäl
Utskottet här anfört för sitt tillstyrkande å den nu ifrågavarande, vill jag för min egen del endast åberopa den omständighet, att jag ej anser våra näringsscholor ännu hafva hunnit den utveckling och fullkomlighet, alt Adeliga ynglingar böra genom stipendier uppmuntras att deruti ingå, och jag skulle derföre tro, alt det ännu är nog tidigt, att anslå de nu ifrågavarande så kallade närings-stipendier.
Ej heller jag tror, att slumpen sista Riksdagen gaf beslutet.
Jag tror och vet, att det först efter öfverläggning fattades.
Men sedan en Ledamot i laga ordning begärt ändring deruti, är jag lagligen berättigad att å nyo ingå i pröfning af saken; och när jag finner, att ändamål och verkställighet ej stå tillsammans, söka 3o4 Den 23 Mars e. hi. tillvägabringa den begärda ändringen.