Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. begära medel till bestridande af uigifter, hvilka man förutser möjligtvis blifva, till följd af inträffande förhållanden, nödvändiga under tiden till Ständernas nästa sammanträde.
Jag eger tillförlitlig kännedom deraf, att för det närvaride finnas i Norrige ungefär 2 milhr R:dr Specie, hvilka, i händelse af utomordentliga behof, i sjelfva verket kunna, emot framlida ansvarighet, af Regeringen användas, utan att något veto från representationens eller dess Fullmiges sida kan sådant förhindra.
Hvad jag nu anfört torde innefatta ett tillfyllestgörande svar på frågan, hvarföre icke något kreditiv af Norska Slorthinget blifvit äskadt.
ISO Den 1 November f. m.
Att på förhand inlåta sig uti betraktelser öfver det sätt, hvarpå de nu begärda medlen böra användas, det vore, såsom R. o. Ad. ulan svårighet torde finna, ett fåfängt arbete.
Det beror på de kommande händelserna; och hvad den tid, som stundar, bär i sitt sköte, kan ingen förutse.
Det är således icke möjligt, alt nu bestämma de åtgärder, hvilkas vidtagande är nödvändigt, för att bevara vår sjelfständighet och häfda vår ära under de politiska förvecklingar, hvari vi kunna blifva indragna.
De intressen, som här stå på spel, äro alltför dyrbara, för att onödigtvis blifva föremål för allmän diskussion.
Euskild representant kan visserligen inlåta sig på gissningarnes fält och uttrycka sin åsigt, angtde den politik, Regeringen bör följa.
Ingen kan tillräkna honom ett sådant förhastande; men en Regering får icke lättsinnigt förutsäga eventualiteter, sorn kunna ega ett betydligt inflytande på landets ställning, helst när denna ställning hufvudsakligen kommer att blifva beroende af Stormakters handlingssätt.
Det enda, som man med säkerhet kan förutsäga och med skäl fordra, är alt Styrelsen hädanefter som hittills skall framgå på den bana, som utstakas af nationens sanna intressen, ,af vården om dess sjelfständighet, och dess sekelsgamla ära.
Jag är öfvertygad, ali R. o. Ad. icke hyser något misstroende lill Styrelsen i delta fall, och att det beslut, R. o. Ad. snart går att falla, skall utgöra eli bevis på Ståndets förtroende till den högste jordiske ledaren af våra öden.
Om jag endast skulle utgå från min öfvertygelse om den sannolika utgången af den fråga, hvilken nu är föremål för R. o.
Ad:s öfverläggning, skulle jag visserligen icke upptaga tiden genom att förlänga den öppnade diskussionen.
Det är dessutom redan i sig sjelft betänkligt att yttra sig i en sak af så grannlaga natur.
Jag hoppas fullt och fast, att de tider äro och skola vara förbi, då frågor, sådana som denna, endast bedömdes från ensidiga partiåsigters ståndpunkt och då del ena partiets seger öfver det andra gällde mera än fäderneslandets sanna bästa.
Jag hoppas och tror, all inom Svenska representationen och äfvenledes inom Svenska folket det knappast finnes någon, som ser mera än ett mål för häfdandet af Sveriges urgamla ära, eller skulle vilja beträda en bana, som leder från detta mål.
Den skiljaktighet uti åsigterna, som i denna fråga kan ega rum, synes mig således icke kunna afse sjelfva målet, utan fastheldre vara en gifven följd af ett upriktigt försök att lösa problemet af hvad en oviss framtid kan bära i sitt sköte.
Men just af denna anleda, måste hvarje representant vara både berättigad och pligtig alt öppet uttala sin öfvertygelse i en så vigtig fråga, om han har en sådan, äfven om den i något afseende skulle skilja sig från det tänkesätt, som är det allmänt rådande inom det rum, der man uppträder.
Det kan icke heller förnekas, att hela Europas uppmärksamhet är fästad på den röle, som Sverige kan komma att spela i de följande årens politiska rörelse, och derföre tror jag, icke allenast alt det är af vigt, att Sveriges Ständer gå Sveriges Regering till mötes med fullt förtroende till Svenskheten i Den 1 November f. m. 187 Regeringens åsigler, utan äfven att del är af icke ringa vigt för sjelfva Styrelsen, allden å sin sida, så vidt det låter sig göra, utan att kompromettera rikets väl, gifvet'
Representalionen oell nationen tillkänna, att den ämnar handla i enlighet med nationens anda och sympatier.
Jag tror äfven, ali eli motsatt sätj_ alt behandla denna fråga, knöde såsom prejudikat blifva vådligt.
Afven med fullt erkännande af det ovanligt grannlaga och ömtåliga i Regeringens nuvartde ställning, mäste det dock såsom oförnekligt medgifvas, att det skulle utgöra ett vådligt prejudikat för framtiden, om Regeringen, sedan frågan om anslag lill försvarsverket redan varit föremål för representationens pröfning, endast skulle behöfva begagna den magiska frasen, att Sveriges ära och sjelfständighet i anseende till den politiska ställningen fordrade ett fortioende-votum, bestående i beviljande af så eller så många millioner, för att genast och utan vidare motivering erhålla dem, utan att Regeringen lemnar representationen den minsta ledning ang:de det sätt, hvarpå dessa summor skola användas.
Ehuru det är obehagligt att nödgas påminna derom, helst man äfventyrar beskyllningen att endast vilja anslå strängar, som finna genklang hos den stora massan af nationen, kan jag likväl icke underlåta ali vid detta tillfälle fästa R. o. Ad:s synnerliga uppmärksamhet uppå den allmänt erkända sanningen, att Svenska folket icke är någon rik och mäktig nation.
Det är således allid både nyttigt och nödigt, all, i fråga om hvilka utgifter som helst, fästa noga afseende på nödvändigheten, att så mycket som möjligt hushålla med nationens medel.
Vi känna, att största delen af våra jordbrukare äro till deras ekonomiska ställning så litet betryggade, att det icke behöfves mera än en obetydlig förminskning i skörden för alt K:s Bef:de blifva öfverliopade med lagsökningar.
Endast för några få år sedan uppgick lagsökningarnes antal uti Wennersborgs län, som räknar omkring 200,000 innebyggare, till ungefär 12,000, ehuru någon missvext under det året icke inom länet inträffade.
Vi hafva nyligen utaf K:s Befhides i St.
Län 3:dje årsväxtberättelse inhemta!, ali skörden inom länet utfallit temligan god, samt att K:s Belhrde deraf drager den märkliga slutsatsen, alt någon allmännare nöd inom provinsen under det kommande året icke vore att befara.
Jag nämner detta endast i förbigående och för alt lifva hågkomsten deraf, att den större delen af Svenska Folket befinner sig i så knappa omständigheter, att man, vid användandet af Statens, från folkets fickor inflytande medel, bör iakttaga den största hushållning och sparsamhet.
Endast ytterst vigtiga skäl böra förmå representalionen att uti financielt hänseende lemna Regeringen ett, att jag så må säga, blindt förtroende, d. v. s. lemna stora summor till Regeringens disposition, utan att dervid föreskrifva något vilkor eller för deras användande fordra någon redogörelse.
Det torde bända, alt R. o. Ad. finner den basis, hvaruppå jag ställt mig, mindre väl vald och att det ligger en öfverdrift uti hvad jag här yttrat; men jag för min enskilda del har icke funnit någon annan utgångspunkt för min tankegång i denna fråga.
Om 188 Den 1 November f. m Regeringen, endast under åberopande af för handen varande politiska förhållanden, kan få beviljade hvilka stora summor som helst, under formen af förtroende-votura, hvartill tjenar det då, att StatsUlsk. i första handen och sedan RiksSt. sitta här vid riksdagar och pröfva alla särskilda af Regeringen äskade anslag?
Jag ber alt få tillägga, ali jag icke anser hvad jag nu haft ärån nämna, vara någon absolut gällande regel för mitt handlingssätt i förevaride fall, utan att det endast utgör ett försök alt inför R. o.
Ad. framställa den synpunkt, hvarifrån man, eldigt milt omdöme, bör betrakta denDa fråga. 2:ne Konungens Rådgifvare, jemte StatsUlskis Ordfide, hafva här uppträdi och framlagt skälen för ett obetingad! beviljande af det begärda kreditivet.
Jag medgifver med nöje, alt dessa Hirs yttranden hafva på mig uiöfval ett något angenämare intryck, än det jag erfor vid genomläsandet af den K.
Propos.,. då man lätteligen kunde föreställa sig, i att de begärda medlen skulle användas endast och allenast till upprätthållande af neutraliteten quand-méme.
Jag säger, att jag med tillfredsställelse åhört nyssomnämnda
Hirs yttranden, emedan jag deri trott mig kunna spåra en liten ljusglimt af sjelfva den innersta tanken hos vårt kabinett, hvilken, jag må väl säga ljusglimt, ger mig anledning att hoppas, att Regeringen icke är sinnad att, i hvilket fall sora helst, söka försvara sin intagna neutrala ställning.
Men jag kan derjemte icke undertrycka den önskan, att de värde Hine måtte yttra sig något, om än aldrig så litel, mera angide Regeringens afsigt med sin ifrågavaride tomställning, eller med andra ord, ännu något litet lyfta på den slöja, som betäcker det ändamål, hvartill medlen skola komma att användas.
Jag tror, att min begäran skulle kunna uppfyllas, utan att de värde Hine behöfde frukta, alt de låtit leda sig allt för långt ifrån den diplomatiska försiglighelens väg.
Vid upptagandet af deras yttranden, vänder jag mig till en hörjan till Ordfin i StatsUtsk. flan har sagt, alt om Regeringen skulle efterkomma en lättsinnigt framkastad önskan att få kännedom af den politik, Regeringen ämnar följa, skulle sådant vara gagneligt för våra flender och komprometterande för de makter, hvilka lill oss stå i vänskapligt förhållande.
Så vidt jag eger mig bekant, står Sverige för närvaride i vänskapligt förhållande lill alla Europas makter.
Vi hafva således, mig veterligen, inga flender, och om Frih.
Åkerhjelm i detta hänseende är bättre underrättad än jag, hoppas jag den värde Fribin behagar inför R. o. Ad. uplysa, hvilka fiender Sverige för närvaride eger.
Såsom skäl för den K.
Proposis bifallande, har Hr Gripenstedt yttrat åtskilligt, hvilket, jag erkänner det med nöje, är mycket väl sagdt.
På mig har det emedlertid icke gjort något särdeles intryck, emedan de yttrade tankarne lill största delen utgjorde axiomer, sora alla känna och hvarom ingen tvist kan upsla.
Hr Gripenstedt säger, alt man bör bevilja medlen till det afsedda ändamålet.
Men del är just detta ändamål, som är insvept i dunkel och hvaröfver det vore nödigt att hafva någon upplysning.
Jag klandrar visst icke de värde Herrarne i Konungens rådkammare, för det att de hysa betänklighet att yttra sig för mycket i detta kinkiga ämne.
Jag vill / Den 1 November f. m. 189 icke belt oell hållet underkänna halten af det skäl, som bernias ifrån vädjandet till R. o. Ad:s urgamla sed, all förtroendefullt följa sin Konung och förlita sig på hans nitälskan för fäderneslandets hästa, ty denna känsla är ädel och bör derföre respekteras; men jag måtte, detta oaktadt, öppet uttala den mening, att del icke är rätt af Regeringen alt låta nationens representanter famla i ett fullkomligt mörker, i afseende å användandet af de medel, Regeringen af dem önskar.
Jag ber få försöka att i korthet redogöra för sakens närvande ställning. K.
M. har en gång förklarat, alt Sverige skall förblifva neutralt i den nu pågående striden.
Denna förklaring har blifvit accepterad af de krigförande makterna och i den K.
Propos. finnes icke den ringaste antydning derå, att vår neutralitet blifvit af någon hotad.
M:s önskan och öf vertygelse är, alt denna neutralitet, som hittills lemnats aldeles oantastad, äfven hädanefter icke skall på några vilkor brytas, så måste jag bekänna, att det förefaller mig aldeles klart, att det bästa sättet att bevara denna neutralitet är, ali icke alls företaga några rustningar.
Ty de krigförande makterna kunna ju icke annat än (inna det tillförlitligaste beviset på Sveriges allvar med neutralitetsförklaringen ligga deruti, alt vi icke rusta oss till krig, hvarigenom vår fullkomliga oskuld i detta hänseende lägges i öppen dag.
' Men jag förutsätter, alt sådana eventualiteter verkligen kunna inträffa, alt det blifver omöjligt eller åtminstone skadligt för Sverige, att längre bibehålla neutraliteten, och får lill en början förklara, det jag med verklig tillfredsställelse i den K.
Propos. icke funnit uttryckt, alt anslaget begäres för neutralitetens upprätthållande i hvarje fall, eller såsom man säger, quand méme.
Jag tror icke, att vår neutralitet kan hotas från mera än ett håll, och skulle
Regeringens afsigt vara att söka upprätthålla neutraliteten, äfven mot ett annat håll, så vore en sådan politik, enligt min öfvertygelse, den mest olycksbringande för Sveriges framtid, som kan upptänkas.
Med förutsättande, såsom sagdt är, att neutralitetspolitiken snart mäste öfvergifvas, finner jag ganska väl, att Regeringen kan hysa betänkligheter emot alt framträda inför Ständerna, samt i och med detsamma inför hela Europa, och säga: så ämnar jag handla nästa år.
Jag begär icke heller så mycket; men då Regeringen tillkännagifvet, att de politiska omständigheterna äro sådana, att truppsammandragningar nästa år kunna, blifva af nöden, så kan detta tillkännagifvande ganska väl lydas så, som befarade Regeringen, att, oaktadt den neutrala ställning Regeringen intagit, vår östra granne, med kännedom af den sekelgamla antipati emot honom, som råder hos det Svenska folket och numera erhåller sin näring, icke så mycket från ett inrotadt nationalhat, som fast heldre från känslan af att denna granne är farlig för vår sjelfständighet, skulle under nästkommande år försöka en öfverrumpling för att tvinga oss alt göra ett med honom.
Hyser Regeringen en sådan farhåga, då anser jag att det icke skulle vara något yppande af diplomatiska hemligheter eller innefatta någon onödig talträngdhet, om Regeringen läte Representationen förstå, att det kunde blifva nödvändigt att förlägga trupper i våra Norra provinser eller att sammandraga sådana till hufvudstadens 190 Den 1 November f. m. skyddande mot äfvenlyret af ett hastigt öfverfall.
Jag tror, att ett meddelande i denna syftning skulle vara tillräckligt för att skingra den tveksamhet, som nu förefinnes och alltid mäste förefinnas, då det är fråga om att bevilja en så stor summa, som den nu begärda, utan ringaste kännedom om dess framtida användande.
Man kan hysa ett fullkomligt förtroende till Regeringens goda vilja, men likväl befara det Regeringen i ett eller annat hänseende kan begå politiska misstag, och del kan aldrig vara skadligt, hvarken för Regeringen eller för nationen, att på förhand veta, all Regeringens tilltänkta handlingssätt öfverensslämmer med nationens önskningar.
Jag slutar med alt förklara, det jag finner, alt Regeringens behof af medel till rustningar, som ej beslå uti truppsammandragningar, ganska väl kan tillfredsställas på det sätt Ilr Dalman upgifvit, nemi. att Regeringen får anticipatiousvis lyfta de medel, som äro för försvarsverkets inståndsättande under nästa statsregleringsperiod anvisade.
Jag anser denna utväg icke vara otjenlig, ty det lärer i allt fall icke kunna förnekas, att det är en ganska ovanlig företeelse och stridande emot den coutume, som blifvit följd vid de föregående riksdagarne, att det s. k. lilla kreditivet göres större än det stora och att Regeringen skall sättas i tillfälle att disponera en så stor summa utan Ständernas sammankallande.
Jag förenar mig i detta afseende med Hr Dalman och anhåller, lika med honom, om återremiss af Utlåt.
Med afseende på detta ärendes lika grannlaga sora vigtiga beskaffenhet, och med någon kännedom af det hos R. o. Ad. rådande tänkesätt, hade jag förmodat, att förevar:de StalsUtsk:s Utlåt, föga skulle bland oss röna något motstånd.
Emedlertid hafva inkast blifvit framställda, hvilka grundal sig dels på formella betänkligheter, dels på sparsamhetsanda, dels ock uppå en, om jag så får uttrycka mig, nog långt sträckt, politisk vetgirighet.
En hvar skulle visserligen egna dessa inkast ali aktning, sä vida de här syntes vara på sitt rätta ställe; men så är icke, enligt min åsigt, förhållandet; och jag kan således icke medgifva, alt Utsk. gjort sig skyldigt till de förbiseenden, man velat lägga detsamma lill last.
Den närmare utredning af frågan, sorn i afseende å medlens speciella användande blifvit påyrkad, vore nemi. ingalunda tjenlig, ty genom ett sådant specificerande af de ändamål, hvartill kreditivet skulle begagnas, forbonde man sig på förhand till ett användande, som bör vara Regeringen ensam förbehållet, att efter sig företeende omständigheter bestämma.
Man redogjorde inför bela verlden för åtgärder, hvilka, rörande försvarsverket, torde vara mycket
Ijenligare alt lills vidare behålla för oss sjelfva.
Det är i öfverensstämmelse med dessa åsigter, 63 §:n i R.
F. bjuder, atl R.
St. böra för ”oförutsedda” händelser afsätta ”tillräckliga” summor.
Det är i afseende å summans ”tillräcklighet”, en tillförlitlig ledning bör kunna vinnas genom K. M:s Propos.; men att derutöfver ingå i detaljer, vore all afvika från den ifrågavande grundlags-§:ns både anda och bokstaf.
— Tillförene har StatsUtsk. i dessa hänseenden Den 1 November f. m. 191 plägat föreslå summor, sora varit lika med dem, hvilka vid föregående riksdagar blifvit för de i berörde § åsyftade ändamål afsatte; men man kan väl ieke förneka, atl den allmänna politiska ställningen inom det af stridiga krafter våldsamt uprörda Europa för del närvar:de är af en långt mera både invecklad och betänklig beskaffenhet, än under de förflulne riksmötena varit händelsen.
Brinnande krig mellan vår verldsdels största makter, och, fört i vårt eget nära granskap, måste ovillkorligen uppmana oss till större vaksamhet och starkare ansträngningar för vården af vår nationella ställning, än som under de långvariga fredliga utrikes förhållanderne påfordrades.
Min bestämda öfvertygelse, och häri kan jag påräkna talrikt medhåll af landsmän inom alla klasser, hvilka studerat historiens lärdomar eller med oförkonslladl omdöme betrakta tidshändelsernas gång, — är likaledes, all en yrkad sparsamhet i delta fall vore så mycket mindre på sitt ställe, som land och folk skulle kunna komma alt vidkännas långt tyngre kostnader och måhända oersättliga förluster, om R.
St. nu åtskiljdes utan att lemna Regeringen nödiga medel för Rikets värnande, och landet sedermera tilläfventyrs blefve med krig öfverfallet, eller i den allmänna fejden oförberedt indraget.
— Den vetgirighet, som här gifvit sig luft, synes icke heller vara på sitt ställe.
Om vi laga i betraktande andra länders parlamentariska förhandlingar samt dervid gängse bruk och plägseder, så finna vi visserligen, att det t. ex. i England är gan ska vanligt, alt representanterna begära upplysningar af Regeringen ang:de de förekommande politiska frågorne i utrikes äreuden ; men om någon af dess ledamöter uttryckligen förklarar, att tidsförhållanderna och landels fördelar icke medgåfvo sådana nplysningars lemnande, har inlerpellanlen alltid måst med detta besked sig ålnöjas.
Hvi skulle dä hos oss vidsträcktare förklaringar kunna framtvingas, än Regeringen i så grannlaga hänseenden, som dessa, funnit för det allmänna fördelaktigt atl afgifva?
Jag hemställer således vördsamt, alt R. o. Ad. måtte bifalla Utlåt.
Ty hvad bör väl vid delta tillfälle utgöra vår önskan?
Om ej att vi under nnvande allvarsamma tidsomsländigheter, hvilka lätt kunna blifva hotande, i alla händelser betydelsefulla, mätte få vårt krigsfolk öfvadl, våra krigsförråder fyllda, våra försvarsanstalter ordnade och fnllständigade ?
Och- först då Svenska folkets ombud uttalat landels beredvillighet, att vidkännas de npoffringar, som dertill behöfvas, kan Sverige med lugn och tillförsigt framstå såsom en kraftig kämpe, med handen på svärdsfästet, icke fruktande någon fiende, men ej heller onödigtvis någon utmanande; och Sveriges konung förblifver genom sitt folks trofasta medverkan oförhindrad att följa den politik, som Konungen, åt hvilken denna omsorg är genom våra grundlagar öfverlåten, pröfvar vara med de dyrbaraste föremålen för denna konungsliga omsorg:, landets ära, dess framlida trygghet och sanna fördel mest förenlig.
När R. o. Ad, för några månader sedan afhandlade frågan ora anslag till en officiell tidnings utgifvande: så påstodo vissa ledamöter att ett sådant företag vore 192 Den 1 November f. m. onödigt, emedan ingen bryr sig om hvad tidningar ne säga oell dessa följaktligen ej göra något intryck hvarken på Riksdagsmän eller på annat tänkande folk.
Nit vill jag likväl fråga Ståndet om icke de föreläsningar, öfver Sveriges politik, hvilka en längre tid bortåt stått alt läsa i Aftonbladet, gjort ett så djupt intryck på Hrr Dalman och Hjerta, att det synes såsom skulle de hafva lärt utantill hvad deri blifvit sagdt.
Ståndet torde således ursäkta, om det får å andra sidan höra af mig- hvad som i samma ämne stätt att läsa i en annan tidning.
När dagbladen kunnat utöfva ett dylikt infly tande på sådana män, som Hrr Hjelta och Dalman, så må det ej föras mig till last, att jag af tidningsläsning erfarit ett lika starkt intryck som mina värda motståndare.
Till en början vill jag i R. o. Ad:s minne återkalla, huru stor tillfredsställelsen var, ej mindre hos detta Stånd äu de öfriga, när, vid nästlidne vinters slut, vi erhöllo del af den neniralitelsförklaring, hvilken Konungen afgifvil och andra makter antagit.
Min granne, Hr Dalman, säger sig hafva delat denna tillfredsställelse af det skäl, att på den liden funnos ännu icke Westmakternas flottor i Östersjön komna oss till hjelp.
Men om han hyste en sådan tanke förliden vår, då flottorna ännu icke anländt hil, hvarföre är han icke af samma mening nu, då berörde flottor farit hädan?
För min del har jag, hvarken vid förra tillfället, eller. f. n. fästat synnerligt afseende på denna krigsmakt, utan jag har förtröstat på Sveriges förmåga, att, oberoende af främmande bistånd, upprätthålla sin sjelfständighet.
Detta är ock just hvad jag anser R. o. Ad. böra vid förevar:de tillfälle i främsta rummel ihågkomma och iakttaga.
Hr Dalman började visserligen sitt anförande med en krigsförklaring mot Ryssland; men han slutade med en sådan mot Konungens rådgifvare.
Om man närmare ser på saken, torde man finna, att den förra krigsförklaringen endast var en förevändning för att komma till den seduare.
Under denna riksdag hafva åtskilliga personer bemödat sig att, på ett eller annat sätt, antasta Konungens rådgifvare, och när det icke lyckats de förre att få någon anhållan om rådgifvarnes entledigande afbiten: så begagnas detta tillfälle, då fråga är om rikets försvar, för att likasom i bakslag uppnå det åsyftade målet.
Jag hoppas att R. o. Ad. i detta, likasom i så många andra fall, erinrar sig, att vi nu, Gud ske lof, icke hafva 1723 års R. F., enligt hvilken R.
St. till- och afsåtte Rådsherrarne.
Om delta regeringssätt icke är förgätet, så borde det åtminstone vara uldömdt.
Här har anmärkts, alt man icke känner, huruvida Norrige, i någon mån, bidragit till de rustningar, hvarom nu är fråga.
Palmstjerna har redan omförmält de förhållanden, sora, i afseende å statsmedlens användande af Konungen, äro i nämnde land gällande.
Närmare känner icke jag huru härmed sig förhåller.
Men i händelse Norrmännen icke gifvit några bidrag till detta ändamål: så måtte det vara desto nödvändigare, att Sverige lemnar de medel Konungen önskat, helst våra kuster ligga vid Östersjön, som redan varit och troligtvis äfven under nästkommande år blifver krigets skådeplats.
Hr Den 1 November f. m. 193 Hr Dalman anser de ifrågaslällda summorna vara så obetydliga, att de icke skulle förslå längre än 8 dagar, om det blefve allvar af Sveriges förmodade deltagande i kriget.
Hvarföre tillstyrker icke Hr Dalman, vid sådant förhållande, R. o. Ad. att bevilja mer än Konungen begärt?
Om lilla krediti vet, hvars förhöjning är i fråga, icke skulle behöfva lyftasi så äro penningarue Statsverket besparda, och aldenstund de icke uttagas på förhand, sä går icke ens någon ränta derå förlorad.
Skulle det deremot icke förslå, utan så olyckligt inträffa, att det stora kreditivet mäste tillgripas och Sländerna sammankallas: så är ju det, som utgått å Iilla kreditivet, besparadt på det stora; ty utgifterna hafva i alla full måst göras.
Vi behöfva således icke befara någon förspillning af medlen.
Hr Hjerta har sagt, att i ett fattigt land böra penningar icke beviljas, utan en pä förhand gifven redogörelse, huru de skola användas, samt att man bör i möjligaste måtto hushålla med folkets medel.
Jag önskar att Hr Hjerta måtte iakttaga samma hushållsaktighet, då det nästa mål, ang:de jernvägarna, förekommer, hvilkas anläggande icke torde vara så nödvändigt som rikets försvar.
Hr Hjerta yrkar att R.
St. icke måtte bevilja dessa medel utan vilkor.
Hvilket är det som fordras?