Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl samtalade de unga tre icke med hvarandra; tysta återvände de till hemmet.
En målares tafla.
En moders minne.
En faders siareblick.
Baremann hade beslutat att icke dröja i socknen mera än några veckor; han ville blott förnya bekantskapen med kära ställen -- om menniskorna var han icke så noga -- men öfverraskad och igenkänd af öfverste Stålheim, kunde han icke annat än antaga dennes bjudning till bröllopet.
Här återsåg mången honom med förvåning, blandad med glädje; bland dessas antal vilja vi nämna lagmannen och prosten, hvilka båda på det hjertligaste bådo honom till sig.
Såvida den by, inom hvilken Baremann bodde, icke var många stenkast ifrån Tuonela, ansåg han sig först böra uppvakta lagmannen.
I sin ungdom hade han ofta varit på Toiwola.
Namnet var väl nu ett annat; dock hade det intet förskräckande för honom; han fann allt sig så likt.
Innan han steg in, kunde han icke låta bli att gå och helsa på ett träd i parken för att se, om det ännu hade qvar bokstäfverna M. S. L., dem han (den barnslige!) aderton år tillbaka hade ristat i barken.
Nej de voro borta, men på samma träd, litet lägre ned läste han M. S. R.
"Den dödas är dödt, den lefvandes lefver" tänkte han och suckade.
Lagmannen mötte honom på trappan och sade, klappande honom på axeln: det tycker jag om er före, herr Baremann, ni höll ord.
Saida helsade honom vänligt men blygt.
Det var liksom hon anat någon jemlikhet och icke vågat närma sig honom med denna barnsliga förtrolighet, som unga flickor så gerna inlägga i sitt sätt med män, framskridna öfver en viss ålder.
Oaktadt skillnaden i år, kommo de tre ganska väl öfverens och de hade mycket trefligt.
Det förflutna gaf konsistens åt det närvarande.
-- Huru kommer det till -- frågade lagmannen -- att ingen här i Finnland visste någonting om hr Baremann?
Vi trodde alla er vara död.
-- Det var allt mitt eget fel; jag lät aldrig höra af mig; jag tänkte, att det inte skulle intressera någon.
Och utomlands var jag flere år en fattig kringstrykare, okänd af alla.
Framdeles sedan mina taflor lyckats vinna bifall, nämndes måhända någon gång i Finnland dens namn, som målat dem.
Men det var icke namnet Baremann; ty jag hade ett annat namn såsom konstnär än såsom menniska!
Lagmannen skulle gerna velat höra Baremann berätta om sina lefnadsöden och äfventyr i främmande land; det hade varit intressant att höra en konstnär sjelf beskrifva scener, hvilka på hans själ haft inverkan och möjligen gjort honom till hvad han var.
Till följe af grannlagenhet ville dock icke lagmannen göra någon bön eller anhållan derom, helst han föreställde sig Baremann, såsom en af de menniskor, hvilka icke gerna beskrifva sina utrikes turer.
-- Gissar jag rätt -- sade Saida -- att denna hoprullade duk innehåller en målning?
-- Ja, det är min nyaste tafla.
Jag tog den med mig, det är alltid ett nöje för en konstnär att för ädla och finkänsliga menniskor visa sina skapelser.
-- Men är det då säkert, att de skola sentera -- inföll lagmannen, talande liksom i allmänhet utan att taga komplimangen åt sig och sin dotter.
-- Ja jag menar det så.
De som ha finhet i känslan samt ädelhet och värma i hjertat, de äro de rätta recensenterne; utan allt studium irra de sig likväl sällan.
Målaren rullade upp sin duk, spände upp den och gaf den ett läge, sådant han ansåg det fördelaktigaste.
Taflan föreställde en yngling stående på en öppen plats, ifrån hvilken tre vägar grenade sig ut.
En väg, hvilken längre fram tycktes alldeles obanad, förde till vilda trakter, der skrofliga, branta berg voro att bestigas, mäktiga vattenfall att undvikas.
Det var trakter af faror och behag.
Längst bort tycktes dock landskapet anta ett något mildare tycke äfvensom himlen ett vackrare blå.
En annan väg, hvilken syntes långt fram, förde genom leende landskap, fulla af blommor och skuggande palmer.
Himlen hade den skäraste, liksom vällustigt darrande blå färg, hvilken dock längst bort emot horisonten öfvergick till ett fult och obehagligt grå.
Den tredje vägen, hvilken var den smalaste, förlorade sig i ett landskap, hvilket tycktes ha ingenting utmärkande utan snarare vara motsatsen till all skönhet, ty det var en hed.
I stället för att det först omtalade landskapet närmast ynglingen visade höga granar och det andra åter lockade honom med söderns frukter och träd, hade detta tredje landskap blott att erbjuda den öde anblicken af enbuskar och i vexten knutna tallar.
Himmelens färg var här grå och dyster, men klarnade, ju längre dess mera och längst bort, der jorden och himmelen berörde hvarannan, var en glans, underbar att se.
Hvarje landskap hade sin förespråkare, sin talman.
Framfor vägen till de storartade vilda trakterna stod en gammal man med ett strängt men icke obehagligt ansigte.
Uttrycket i detta ansigte var nu straffande, ty redan har ynglingen gifvit sin hand åt en skön men lättfärdigt leende qvinna, hvilken bjuder in honom till den sköna och leende trakten.
Ynglingen synes dock ännu obeslutsam, om han icke snarare skall följa gubben med det allvarliga anletet.
Den tredje vägen synes han icke alls bekymra sig om; derföre har äfven dess förespråkare till hälften vändt sig bort med en stilla sorg utbredd öfver himmelska och rena drag.
Det var en engel, denne tredje vägens ombud, såsom man det väl kunde se af den fotsida, hvita drägten och de skugglikt skira vingarna.
Mannen öfver medelåldern betraktade taflan med rörelse.
Det var liksom han nu förstått vissa scenerier ur sitt lif bättre än fordom.
Dottren tänkte och sade: -- huru har er hand så skickligt kunnat sammangjuta de tre landskaperna och himlen öfver dem.
Det är allt såsom en tafla.
Målaren kände saligheten af den högsta triumf; sådana ord ville han höra.
Han ansåg sjelf det bästa af taflan, betraktad såsom konstnärsprodukt, vara detta isiggående, denna helhet.
Ty äfven konstnärer äro stundom fulla af fördom, då de bedöma egna verk.
Tillochmed de kunna stundom glömma det hela och fästa sig eldigt vid sådant, som bevisar deras förmåga, deras himmelska konst.
Glömma det hela, d. v. s. de tänka derpå mindre och vilja att vissa situationer, på hvilka de sjelf så mycket arbetat (det djerfva i kompositionens helhet faller sig så lätt och utan all ansträngning) må finna ett varmt och ädelt erkännande.
Sådant skall man förlåta konstnären, men -- skall man äfven förlåta honom, om han, intagen af sin komposition, betraktar hvar och en, som senterar hvad han sjelf icke förmodade skola senteras, såsom en vän?
Och ändå mer, skall man förlåta honom, om han, redan en medelålders man, hvars bästa har varit, känner sitt hjerta slå slag, andra än vänskapens för en qvinna, en ung qvinna, en flicka, som älskade och fäste sig vid detsamma, som han?
Baremann kände sig stum och slagen och hans svar var af den art, som icke kläder sig i ord.
-- Och hvad namn har herr Baremann bestämt för denna tafla -- frågade lagmannen.
-- Ännu intet.
Man kunde till exempel kalla den: äran, lustan och försakelsen.
-- Nå, det är så -- gentog lagmannen -- namn behöfvas icke, då det hela så klart och vackert talar till känslan ...
Är taflan redan abonnerad eller står hon till föryttring.
Dessa rum äro så tomma på taflor och längta säkert efter denna.
-- Med mycket nöje skall jag erbjuda min nästa redan påbörjade tafla till herr lagmans disposition.
Denna har jag beslutat att behålla, för mig sjelf.
Många år har jag gått med idén till henne; nu först har hon blifvit färdig.
-- Denna tafla är då för er den mest dyrbara -- frågade Saida -- jag skall då se på den ännu mera.
Huru dyrbara denna liksom mina öfriga taflor i och för sig kunna vara, skall jag inte säga; men för mig är denna tafla verkligen den mest värderika.
-- Och står kanske i sammanhang med minnen från fordom, med ...
Hon afbröt sig, då hon märkte, hvad verkan hennes något förmycket förtroliga fråga gjorde på målaren.
Han såg ner blek och försagd som en yngling och svarade intet.
Lagmannen tog honom i hand och ledde honom till andra rum, sägande:
-- Till straff för din nyfikenhet, min flicka, får du nu sakna oss en stund.
Saida blef ensam och illa till mods öfver det opåräknade intryck hennes ord haft.
Men när hon åter kastade sina ögon på taflan, tröstade hon sig, ty denna tog hela hennes själ i anspråk.
-- Det ser ut -- sade hon till sig sjelf efter mera än en minut -- som om Baremann ansåge försakelsens väg vara den bästa, efter himmelen blir allt vackrare den vägen, och en engel ber till den.
Sjelf har han ändå valt ärans väg.
Ärans väg är för män den bästa kanhända ... men försakelsens för qvinnor.
Hvad den engelns anlete är öfverjordiskt och hvad det liknar ... ånej, mer än liknar ... det är ju Melia, hans Melia Saida.
Men bad hon honom gå försakelsens väg eller var det hennes minne, som bad?
Härvid kom hon att tänka på sin mors portfölj.
Hon tog fram den från sin byrå och öppnade den.
Portföljens ena afdelning innehöll små målningar, sentenser ur poeters arbeten, bref o. s. v.
Denna afdelning förbigick Saida och vände sig till den andra, som varit förseglad och bar denna öfverskrift:
"Att öppnas af Melia, när hon fyllt sitt sextonde år.
En moders anteckningar, om än så obetydliga, hafva säkert värde för Saida; kanske kan du, mitt älskade barn, af dessa ungdomstankar och bekännelser hemta något gagn, någon visdom; hvarom icke så påminna de dig ändå om din mor, den du icke kan se, men som nog ser dig och beder godt för dig."
På ett sammanviket blad läste hon:
d. 1 Julii 1827.
Hvad David Baremann förtjenar att hållas af!
I dag voro vi att spatsera, Mamma, Melia och jag och David.
Vi gingo den vackra skogsvägen, som för ifrån Toiwola till Öylä.
Oss mötte en trasig bondflicka, som kunde ha varit nio år.
Hon gret mycket och när vi frågade hvarföre, så sade hon, att hon tappat bort sin lille bror.
De hade stadnat vid ett torp i skogen och flickan hade bett gossen vänta litet och gått in, men när hon kom ut, så var brodren borta.
Jag har sökt så länge efter honom, sade hon, men inte hittat; säkert ha vargarna ätit upp honom, för de gå här i skogen mycket -- jag såg nu just en, som just såg ut att ha ätit Erkki.
Jag törs inte gå hem och jag vet inte, hvad jag skall göra.
-- Då tog
David flickan i handen och sade: jag skall komma med dig; vi skall nog hitta din bror.
Åt oss sade han, att vi inte skulle tro, att han åtminstone skulle tappas bort.
Vi gingo då hem och väntade länge på David, ty klockan var redan sju när han återkom.
Hvad vi blefvo glada, när han hade dem båda med sig och hvad vi voro nöjda med David, fast vi ingenting sade! -- Jag vet, att han älskar Melia; hvart ögonblick han får andas vid hennes sida är för honom säkert värdt så mycket, så mycket, och ändå slet han sig nu så lätt lös ifrån hennes sida för att söka ett trasigt tiggarbarn.
Och så ihärdig sen! hela sex timmar söka tills han fann.
Sådant göra inte många honom efter och om de det göra, så inlägga de en viss bravur deri, men så icke David.
Det var känslan, som hänförde honom.
Det syntes så tydligt, att han ansåg det så naturligt att göra så och så alldeles omöjligt att göra annorlunda.
Om David skulle älska mig, så älskade jag honom tillbaka.
Om han inte älskade mig, så skulle jag äfven älska honom, blott han icke älskade en annan.
Men nu, då han älskar en ann och Melia sedan, som är så god och så skön, så älskar jag honom icke.
Dock håller jag af honom mera än man plär hålla af sina småkusiner.
Jag håller af honom så som jag föreställer mig, att en mor håller af sina barn.
Och ändå är jag inte äldre än han.
Månne Melia älskar honom?
Hon förtror sig inte; hon vill alltid afböja mina frågor.
d. 11 Julii.
I dag eftermiddag, då David, Melia och jag gingo ute i det gröna, hade vi ett äfventyr, som visserligen förtjenade att skrattas åt.
Ett gammalt inhyseshjon på Öylä, vid namn Regina, som efter vanligheten var öfverlastad, tog sig den friheten att mänga sig in i vårt sällskap.
För att få pengar till mera brännvin, ville hon spå i Baremanns hand.
David såg frågande på oss och vi voro nyfikna.
Det fick då gå.
Men hvad spådde icke den vidriga gestalten.
Hon spådde, att David aldrig skulle få Melia, att jag icke skulle bli långlifvad, men att jag ändå skulle vara en orsak till Davids lycka.
Jag skulle skratta åt hela detta uppträde, om icke det tillika hade varit så ruskigt och hemskt.
På ett tredje blad läste hon:
d. 2 Aug.
Hvad några dagar kunna förändra våra öden!
Nu är jag så lycklig, så lugn, så säll; jag älskar.
Älskar jag icke Randel?
O ja, ty jag har det innerligaste begär att blifva hans, att helt och hållet uppoffra mig för honom.
Efter några månader bli vi förenta och jag längtar till den tiden, jag längtar att bli den ädlaste, godaste mans maka.
En sådan längtan fördömer mitt samvete ej, utan gillar.
Hvar och en liten fågel vill pröfva sina vingars styrka.
Qvinnan är som en fågel; i detta jordiska lif är äktenskapet den sky, den luft, i hvilken hon älskar att röras, att sväfva, att pröfva sina vingars styrka.
Derföre bör hon längta dit.
Ett tror jag mig ha märkt: att Randel icke rätt tycker om David.
Hvarföre månne det vara?
Men framdeles skall jag bedja honom så vackert att hålla af min och Melias vän.
Det skall han göra då.
d. 15 Aug.
I dag skref Melia:
"Nu måste jag till dig Ingrid, min egen dyrbara vän, skrifva sådant som smärtar dig och mig.
Allt är slut emellan David och mig.
Fråga aldrig, hvad han sagt, hvad han medgifvit; men gråt Ingrid, ty snart är han borta och sedan, får du aldrig, aldrig får jag mera se honom åter.
Ty det är slut."
Så skref Melia.
Älskade hon honom eller ej?
Melia är såsom en vacker natt.
O hvad några dagar kunna förändra våra öden!
Den ena fästes för alltid, den andra skiljes åt!
I portföljen funnos många blad, hvilka Saida bordt läsa likså väl som dessa.
Bland annat hvad
Ingrid skrifvit en liten tid efter det hon blifvit mor just åt denna Saida.
Likaså det blad, der modren redan uppfylld af dödsaningar nedlagt sina sista tankar, sina sista förböner.
Saida läste dock icke denna gång sådana blad, utan hon höll sig blott till dem, som innehöllo någonting om den, vid hvars tafla hon stod.
Instinktmessigt och omedvetet fröjdade hon sig öfver att hennes mor på intet enda ställe sagt sig hysa någon egentlig kärlek till Baremann, lika mycket som det å en annan sida fröjdade henne, att Ingrid medgifvit sig älskat honom, derest han ej hade älskat en annan.
Denna sista känsla gjorde slutligen sensation på Saida; hon fann, att hon en god stund stått der försjunken i betraktelser framför taflan, utan att se hvarken på den eller portföljen, den hon redan tillslutit.
Hon spratt till, liksom hade hon varit sjunken i en dvala; hennes känslor blefvo tankar och så ensam Saida än var, hände sig dock, att hon rodnade.
Denna rodnad bemärktes af den inträdande Eva, en tjensteflicka i huset, hvilken varit Saidas lekkamrat och allt ännu af denna betraktades mindre såsom tjenarinna än såsom en vän, hvilken tillochmed stundom kunde tillåta sig en stor förtrolighet.
-- Kors hvad fröken nu är röd och vacker -- utlät hon sig bjudande theet -- är det denna tafla, som gjort fröken till sådan.
Om nu någon ung herre skulle se fröken, så säg mej, om inte han sku' bli tokig.
-- Hör du Eva, tala inte sådant der.
Bjöd du redan the åt herrarna derinne?
-- Ja gjorde jag så.
Och kan fröken gissa, om hvem de talte; jo just om fröken.
Jag hörde det precist, fast de nog försökte tala sakta ...
Han tycks kunna göra vackra taflor, den der mannen med grå öfverrocken, men han ser så hemsk ut; han må väl aldrig våga lyfta sina tankar upp till fröken ... det sku' jag inte vilja.
-- Sådant du kan tro, fy Eva! gå nu straxt din väg eljest blir jag riktigt ond.
Gå nu, så håller jag af dig.
Motvilligt lydde Eva, med skälmska men varnande blickar på sin herrskarinna.
Denna gick till sitt piano och fyllde snart de ödsliga rummen med melodier och harmonier af en egen obestämd färgklang, liknande det obestämda i Saidas eget väsende.
Lagman Randel och Baremann voro härunder för sig i lagmannens rum.
De hade kommit på ett kapitel, som för Baremann var af högsta intresse, minnen från hans ungdomstid.
-- Ni tror då, att man icke kan älska mera än en enda gång -- sade lagmannen -- ni menar, att efter en olycklig ungdomskärlek hjertat blir en ofruktbar ruin.
Jag tror icke så; jag menar att menniskohjertat har ett stort förråd på kärlek; jag håller före, att man kan älska rent och sannt mera än en gång, blott ett föremål finnes värdigt.
-- Låt så vara -- genmälte målaren -- men hvar skall jag finna detta föremål.
Hvar skall jag finna ett väsende, i hvars umgänge jag ville bada min själs förbleknade minnen, och ett väsende, som icke förkastade dem och min ringa gärd.
Tryckande varmt
Baremanns hand, sade lagmannen:
-- David Baremann, jag menar, att min dotter kunde för dig göra lifvets högsommar solbelyst och lifvets höst icke kulen.
Jag tror, att Saida är för dig.
Baremann var en man väl förberedd på alla vändningar i lifvet, men icke på en sådan som denna.
Han blef förvånad, rörd och stum.
-- Åt mig, en fattig konstnär, vill herr lagmannen ge sin dotter.
Mig en medelålders man skulle då tillfalla en ung, blomstrande ros!
Herr lagman skämtar ... det vore en i sanning för stor uppoffring.
Hvad skulle jag ha att skänka henne! ett förbleknadt hjerta.
Nej så skall det icke vara.
-- Hör mig Baremann, och du skall icke anse en fader för blind, för det han förstår sitt barns värde, icke för löjlig för det han bjuder ut sin dotter ....
I din ungdom misskände jag dig och var emot dig afvogt sinnad.
Utan skäl trodde jag, att min Ingrid hade ett hjerta äfven för dig.
Om detta hjerta ville jag vara ensam och jag hatade dig, jag drog mig undan den gång du af mig begärde råd, hjelp och understöd, och måhända blef du derigenom en fattig flykting.
Men när min Ingrid sina sista ögonblick sade mig hvad hon förut ofta sagt, att hon aldrig älskat dig, så förstod jag att man i dödens grannskap icke plägar ljuga.
Då samlades till mina öfriga qval äfven medvetandet af min orättvisa och hårdhet emot dig och jag önskade ingenting högre än att ännu en gång i lifvet få se dig och söka om möjligt godtgöra det förflutna.
Nu är tiden inne och tillfället är förträffligt.
Ännu är du ung och i din styrkas år, men du har äfven den erfarenhet, den pröfvade och luttrade karaktär, hvilken en späd qvinnlig ranka så väl behöfver sig till stöd.
Du har ett sinne och ett hjerta, som slår för det gudomliga, det höga och sköna.
Hvem tror du jag i detta afseende kunnat finna värdigare än dig!
Och hvem förstår bättre än du att väcka gensvar hos Saida eller att sjelf svara emot denna rikt kännande och fina själ.
Ty icke må du tro, att ditt hjerta är en ofruktbar ruin; ännu skall sympathiens fina dagg hafva kraft att derur frambringa gröna örter och lummiga träd, på hvilka Saida skall se med nöje.
Och då, om Saida blir din, skall äfven lyckan på ett verksammare sätt än fordom olyckan hägna din himmelska konst.
Ty nu är du fattig och måste tänka på lifvet för dagen, du måste öfvergifva ditt fosterland, hvilket dock på dig har så stora anspråk; tag min dotter till maka och du blir rik, rik på det du fordom saknade, på denna jordens håfvor.
Då kan du stanna i vårt så kära land och för alltid bli en af de våra.
Då får du lefva för ditt fosterland, konsten och Saida.
Många strängar, hvilka länge varit oberörda, ljödo nu inom David Baremanns bröst.
Efter några ögonblicks allvarligt eftersinnande, sade han:
-- Men Saida sjelf, huru är det med henne?
-- Jag förstår hvad du menar, men jag känner mitt barn.
Ingen öfvertalelse behöfves, allsintet tvång.
En glad aning säger mig, att min dotter af att älska det sköna och höga snart lär sig att älska den, som bär sådant hos sig.
Saida är din, om du vill det och du måste vilja det, då du ser henne, lefver i hennes grannskap och andas samma luft som hon.
Ty hon är skön och god, sväfvande och älskvärd.
Fadrens stolthet öfver sitt barn lät hans ögon lysa af en ungdomlig glans.
Målaren såg på honom med beundran.
Lagmannen fortfor: -- och vill du veta, Baremann, hvarföre jag så här oförmodadt inleder denna sak, nästan i de första ögonblicken af vårt återseende, så skall jag säga dig det.
Inom mig finnes ett något, som vuxit ända till visshet: många dagar återstå mig icke mera.
Men innan jag skiljes, vill jag dock veta, i hvars hand min Saida skall lemna sin hand; blir det i din, så går jag glad bort, ty j skolen bli lyckliga! ....
Derföre skall du bemöda dig att så snart som möjligt älska henne ... bemöda dig, säger jag och jag menar dermed detsamma som att icke strida emot en kärlek, den Saida säkert förmår väcka.
-- Skämtande tillade han efter en paus: -- i mina unga dar älskade jag flera än en, och jag kunde redan första gången, då jag var i sällskap med en flicka, säga, förutbestämma, om hon var sådan, att jag småningom kunde börja älska henne.
Tyckes dig nu så om Saida?
-- Skall jag ännu en gång i mitt lif känna mitt hjerta slå för en qvinna, så är det för Saida.
Så långt kan jag förutbestämma.
-- Lofvar du mig till en början att besöka oss dageligen, så lofvar jag dig, att du skall älska henne och hon dig.
Det låg någonting så öfvertygande i lagmannens ord, någonting så ödebetvingande i hans fast ton, att Baremann ovilkorligen blef hänförd af en känsla, hvars himmelsblåa färg var en del af Saidas eget väsende.
Han lofvade lagmannen, hvad denne ville.
Sedan gingo de in till salongen, der Saida, som redan slutat sitt spelande, satt tankfull med hufvudet i handen utan att höra deras steg, innan de voro i rummet.
Baremann saknade mod att inleda annat än likgiltiga ämnen.
Efter en halftimme tog han afsked, insvepte sig i sin öfverrock och gick med temligen stilla gång åt hemmet till.
Redan var han utom trädgården, då han hörde lätta och hastiga steg bakom sig.
Han vände om sig och såg Saida.
Hon drog sakta efter andan och sade: -- herr Baremann var snäll, som gick så sakta; eljest hade jag inte fått fast er ... och det var lycka att jag genast märkte detta manuskript; eljest hade det fått stanna qvar på Tuonela och då, hvem vet .....
Då Baremann kastat på sig sin öfverrock, hade manuskriptet på något sätt halkat ut.
Han smålog och sade, afbrytande Saida:
-- Någonting så obetydligt, som dessa skrifna blad, hade kunnat ställa er i bryderi.
Jag förstår det väl.
Skulle fröken ha sett i dem eller icke?
-- Att inte läsa hade varit samvetsgrannt och det rätta, men när jag sedan skulle ha lemnat dem åt er, hade ni trott, att jag sett i dem ändå.
Och jag är ofta nyfiken; jag tror, att jag verkeligen hade läst dem.
-- Denna infantila bekännelse behagar mig mycket och smickrar mig icke så litet -- smålog Baremann.
Men detta småleende förbyttes snart till allvar, rösten sänktes ända till vemod, då han fortfor: -- dessa blad innehålla några scener och tankar ur mitt lif.
De hemta kanske sitt enda värde af sanningen, i hvars enkla drägt de äro klädda.
Det är icke längesedan jag nedskref dem ... egentligen för att förnöja en aflägsen vän, som bad mig om några anteckningar ur ett lif, som han visste icke helt och hållet ha saknat vågor.
Men emedan slumpen nu kastat dem för en annan och denna andra är en sådan som denna Saida ... nu ber jag er, läs dem, Melia Saida.
Saida tog manuskriptet sakta från hans hand, samt räckte stillatigande handen till afsked, och vände sakta till hemmet.
Baremann styrde med hastiga steg vägen till sin Saidas graf.
Båda grafvarna vid tallarna voro beströdda med friska vårblommor.
Han frågade den döda, om hon skänkte bifall åt den lefvande, om hon misstyckte, att känslor, hvilka så länge legat under gruset, åter flammade upp och visade sin glöd.
Det svarade intet och stum var grafven.
Milda fläktar vaggade tallbuskarna, så att deras toppar nickade sakta men skrämde ej.
Angenäm var aftonen och vacker solen, så att de menade icke någonting ondt.
Fragmenter af den gröna boken.
Jag har kallat min bok den gröna, emedan jag hört sägas, att grönt är hoppets färg och jag har ingenting att hoppas på jorden.
Större delen af den gröna boken är oskrifven, och har ett högt värde, ty den är oläslig och obegriplig -- alldeles liksom min egen själ.
Ett vida mindre, kanske intet värde har den skrifna delen, hvilken jag vill kalla fragmenter af den gröna boken.
Den delen visar mig tydligen, huru vanmäktigt ordet är, då det skall tolka själens fina skilderi.
Jag var en sjutton års yngling, full af hopp och tillförsigt, stolthet och egenkärlek.
Efter väl genomgånget studentexamen förstod jag, att hela verlden stod mig öppen, och att jag ägde förmåga att famna henne hel och hållen.
En sådan känsla uppfyllde mig med ett hittills okändt nöje.