Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tager mig endast friheten fästa uppmärksamheten derå, huruvida ej, för den händelse att ett stort samhällsbehof bade gjort sig gällande, såsom t. ex. i fråga om national-representationens ombildning, det vore godt att den utvägen återslode, att Konungen kunde träda fram medlande mellan Stånden och genom
Sin auetoritet framlägga ett förslag, som kunde förlika sinnena; men nu synes man icke en gäng vilja detta, utan att om Konungen framlägger ett förslag, så skola 3 Stånd vara för detsamma, eljest skulle detsamma icke blifva hvilande.
Man har således afskurit den enda möjliga utvägen alt medla i denna tvist Stånden emellan; och jag är öfvertygad, alt kunna icke Stånden sins emellan öfverenskomma om en gagnelig representationsförändring, så lärer den aldrig inträda, så länge man påstår, att 3:ne Stånd skola godkänna Konungens propos. i detta ämne.
Jag vill ej längre upptaga R. o. Ad:s tid nu, ulan ber endast att fä sluta med det yttrande, att jag anser den grundsatsen, att, då tvä
Stånd stanna emot två, hvarje fråga om samhällsförbättring skall vara förqväfd, innefatta någonting så vådligt för samhället, att jag icke kan bifalla densamma.
. Jag anser visserligen, å ena sidan, att votering om ett Den 5 April e. m. lil sådant förslag
Sr oriktig, och får erkänna, alt jag skulle komma i en brydsam belägenhet, om jag skulle endast besluta mig å andra sidan mellan alt frågan antingen skall förfalla, eller att derom skall voteras; men måste jag säga min öfvertygelse, eller taga ett parti, så underkastar jag saken hellre en votering än jag decrelerar en sats, sådan som den nyss omförmälda, som är af beskaffenhet alt det derigenom skulle lyckas att hädanefter förhindra hvarje förbättring af vårt samhällsskick.
Icke eller jag kan uppträda, för att till antagande recommendera ifrågavarande förslag; tvertom tror jag, att af alla de förslag, som nu hvila på Ståndets bord, vore delta det minst rådliga att antaga.
Cronhjelm har nyss genomgått detsamma, och jag skall endast upplaga hvad han förbigått, och vänder mig derföre till det föreslagna tillägget till 56 § Reg.F. I st. f. 5 mom. i Const.Utsk:s mern., som medgifver Stånden rättighet att förkasta eller godkänna, med eller utan förändring, ett af Const.Utsk. vid återremissens besvarande framlagdt förslag, föreslår Hr von Hartmansdorff, att ett sådant ifrån Const.Utsk. inkommet förslag endast skall kunna, antingen förkastas, eller utan förändringar godkännas.
Detta är, på sätt förut blifvit anmärkt, ett sätt att göra vår grundlag bestående i den form, hvaruti den finnes, så alt någon förändring deruti skall blifva omöjlig.
Om det vore så väl, att vår grundlag vore af beskaffenhet alt man ej hade skäl att önska en förändring deruti, om folket vore dermed nöjdt och belåtet, så säger jag, att Hr von Hartmansdorff hade gjort ett förslag, som med tacksamhet borde antagas; men då vi nu stå på den motsatta punkten, att vi just ifrigt och varmt önska att få en hufvudsaklig förändring i vår grundlag, då hemställer jag, om det vore ändamålsenligt att så fästa sig vid det nuvarande, att det blifver nära nog omöjligt att komma derifrån.
Om 56 § i sitt förra skick ej befunnits felaktig och mindre ändamålsenlig, så skulle icke 1815 års
Ständer hafva tillstyrkt den förändring, som 1818 års Ständer antogo; om, säger jag, vi hade att påräkna, att Const.Utsk:s ledamöter hvar för sig voro så till sinnes att de önskade förmedla de olika åsigter, som komma ifrån Stånden, så skulle det också kunna vara möjligt, att man kunde lemna denna ofantligt stora makt och myndighet i deras händer; men erfarenheten har sällan visat oss att Const.Utsk:n varit så sammansatta, eller att representationen haft det förtroende för dem, eller alt de förslag, som de afgifvit, varit så förmedlande, att de kunnat antagas.
Om Hr von Hartmansdorff jemväl hade föreslagit, att, i händelse man önskade att få förändra ett ifrån Const.Utsk. inkommet förslag, man ägde rättighet tillika att välja nya ledamöter i Const.Utsk., om Ständerne ägde rättighet, säger jag, att utse nya ledamöter, för hvilka de hade förtroende, att dessa nyvalde skulle ingå på åsigter, som inom Stånden gjort sig gällande, så kunde det vara en måhända ej förkastlig ide', att utsätta delta villkor; men under nuvarande förhållanden kan jag ej annat inse, än att det 112 Ren 5 April e. m. vöre högst vådligt och skulle fastlåsa oss i de former, hvaruti vi oss befinna, och hvaröfver vi klaga.
Den andra punkten, vid hvilken jag ville fästa mig, har Gr.
Cronhjelm äfven vederlagt, nemi. alt om tvä
Stånd förkasta ett förslag, det i sådan händelse skall förfalla.
Detta är öfverensstämmande med Utsk:s förslag.
Jag vill endast till hvad Gr.
Cronhjelm anfört, lägga, alt om vi önske något förtydligande, någon förenkling af de grundlagsformer, som 56 och 81 §§ innehålla, så må vi uppställa sådane förslag, som innebära en förbättring emot det nu bestående, men af beskaffenhet, att vi kunna hafva någon chance derför, att de blifva antagne.
Om vi uppställa förslag, hvilka innehålla så mycken conservatism, att man på förhand kan antaga alt de ej godkännas, så har man ju onödigtvis förspillt tiden, och vi hafva indirecte ådagalagt, att vi icke vilja hafva några förändringar.
Alla de andra förslagen, som numera ligga på R. o. Ad:s bord, Hr Lagerhjelms, Hr von Axelsons, Gr. von Plåtens x>ch Gr.
Cronhjelms, gifva en möjlighet att komma till en önskad reform härutinnan, och' innebära likväl mycket större conservatism, än som nu ligger i 56 §, och man må vara nöjd om man kommer längre deruti, än hvad för närvarande äger rum; alltför mycket bör man icke eftersträfva, ty då får man oftast intet.
Afven jag har fästat mig vid det förslag, som Hr Cederschjöld gjort i afseende på sednare mom. i 81 §, som rörer K. propos:rs behandling.
Till hvad derom förut är sagdt, tillåter jag mig att ännu lägga några ord.
Jag vill då fästa uppmärksamheten derå, att då både Hr Cederschjöld i dess reservation yttrat, att begge statsmakterna böra stå, i afseende på delaktigheten i stiftande af grundlag, i en fullkomlig jemlikhet sinsemellan, och Hr von Hartmansdorff i sin uttryckt, att Konungens propos:r borde behandlas lika med enskilda motioner, så skulle jag snarare väntat mig en förändring i alldeles motsatt riktning.
Vi böra taga i betraktande, mine Hrr, att Ständerne, den ena statsmakten, äger rättighet att, Konungen oåtspord, lägga på sitt bord, för att blifva hvilande, hvilket förslag som behagas, utan att den andra statsmakten äger att derom yttra ett ord, om än detta förslag vore aldrig så ingripande i denna statsmakts rättigheter.
Såsom häremot svarande, skulle i stället de Herrar, som yrkat jemlikhet i rättighet emellan båda statsmakterna, äfven bort föreslå, att Konungen skulle äga rätt att på Ständernas bord lägga ett grundlagsäudringsförslag, utan att hvarken Consl.Utsk. eller Ständer skulle äga rätt att vid första riksdagen afslå detsamma.
Detta hade varit fullt motsvarigt, om vi antage, att de begge statsmakterne böra stå i jemnt förhållande till hvarandra; men att på sådane motiver, som reservanterne anfört, inskränka den rättighet, som K. propos:r hittills haft, att hvila på Ständernes bord, dertill kan jag icke samtycka, likasom jag på nu anförde grunder icke kan komma att rösta för Hr von Harlmansdorffs förslag.
Jag har förut tillkännagifvit, det Den 5 April e. m. 113 det jag med min röst kommer att biträda Hr von Hartmansdorffs förslag.
Jag gör det, oaktadt jag icke i alla delar insiämmer i den utveckling, sorn Hr von Hartmansdorff deråt gifvit; men jag anser, alt just i anledn. af den form, som är föreskrifven för en återremiss till Consl.Utsk., måste åtskilliga ledamöter undertrycka en stor del af sina tankar för att kunna bilda de der så önskade och så oriktigt ansedda gemensamma tankarne.
För att nu kunna komma lill en gemensam tanka, mäste jag naturligtvis, med af' slående af egna åsigler, närma mig dem, som till största delen öfverensstämma med dem jag hyser.
Man har sagt, att denna gemensamma tanka vore för Const.Ulsk:s behandling af ämnet nödig alt inhemta, emedan Utsk. icke kunde af en ålerremiss, såsom det brukas i fråga om andra ärenden, finna eli Stånds tanka.
Jag tillstår, att jag är af en mottsalt åsigt i denna fråga, emedan Const.Utsk., genom denna gemensamma tankas återremitterande, får sig påtvunget en tilikonstlad majoritets yttrande eller åsigter, men får deremot alldeles icke känna Ståndens (ankar, d. v. s. de länkandes inom Stånden åsigler öfver ett ämne af denna art.
Jag skulle tro, att i en så vigtig fråga sorn grundlagsförändring, så vore det mera nödigt än eljest, att kunna inhemta alla möjliga upplysningar i alla särskilda detaljer af ämnet, och alt icke genom en sådan der besynnerlig gemensam tanka undertrycka ämnets behandling och en systematisk utveckling af frågan.
Får deremot Const.Utsk. ifiån Stånden emottaga utvecklade tankar, hvilket jag förmodar blifva händelsen i sädane frågor, såvida dylika tankar inom Stånden linnas, komma, säger jag, sålunga utvecklade tankar till Consl.Utsk. öfver eli förslags alla tiel t äijer, så blir ju Utsk. mycket bättre i tillfälle att derifrån benita anledn. antingen till styrka för sitt förslag, eller till afslående derifrån och adopterande af de nya tankar, som kommit Utsk. till handa.
Det är derföre jag tror det vara nyttigare för saken, att frågan utvecklas och att verkliga, men icke diktade tankar afgå lill Utsk. ty jag tror verkligen, alt Utsk. skulle genom dessa s. k. gemensamma tankar bli mycket vilsefördt om Ständernes egentliga åsigter.
Så har man velat bibehålla votering inom det förstärkta Const.Utsk. vid den händelsen att två Stånd stannat emot två, såvida icke Const.Utsk:s auctorilet är nog mäktig, för att, jemte två Stånds bifall, förklara ett Utsk:s förslag hvilande.
Då uti lagfrågor man anser del vara nödigt att åtminstone hafva 3 Stånds pluralitet, för alt få en fråga afgjord, då vet jag intet skäl, hvarför i en så vigtig sak, som en grundlagsförändrig, del ej skall behöfvas mer än två Stånds bifall Mig Synes, alt alla grundlagsförslag egentligen borde hafva alla fyra Ståndens tankar för sig äfven vid den första riksdagen, då det väckes, ty jag finner det vara en af de största felaktigheter, alt en kammares åsigter skola kunna undertryckas.
Nära nog ville jag drifva den sals, alt icke något lagförslag borde kunna gå igenom, med mindre det vore godkändt af aila fyra Stånden.
Det vore det rationellaste, det riktigaste, och att förklara, det eli grundlagsförslag bör ‘J H. 15 114 Den 5 April e. ra. vara hvilande, derföre att halfva representationen detsamma godkänt, kan jag omöligen anse vara välbetänkt.
Hvad åter angår de K. propos:rne och det s. k, K. prerogativets helgd, så tror jag, alt om Regeringen, af en eller annan orsak föranledd, skulle framkomma med ett grundlagsändringsförslag, hvilket icke vann inom Ständerne, d. v. s. hos den lagstiftande corpsen, mera förtroende eller afseende än att blott 2 Stånd detsamma godkände, vore det enligt med helgden, af detta K. prerogativ, att ett sådant förslag rent af återtogs, ty hvarföre skulle man väl vilja hafva ett sådant förslag hvilande, dä en så stor del, som halfva representationen underkänt detsamma, för annat ändamål än att under mellantiden lill nästa riksdag, gifva en fart åt agilationerne för och emot.
Man skulle kunna uppröra hela nationen för att vinna afsigter, långt aflägsna från dem Konungen åsyftat med sin propos.
Det vore således vida bättre att förekomma sådant, och jag skulle tro, att om, sedan den förändring blifvit vidtagen, alt Regeringens ledamöter äga tillfälle att yttra sig i alla representationens kamrar, och således kunna understödja ett Konungens förslag, icke desto mindre en majoritet skulle lägga sig deremot, så vore det farligt, åtminstone icke gagneligt för det K. prerogativet, att detta förslag blefve hvilande, för att sönderslitas och bestämdt förkastas vid en kommande riksdag.
Ett sådant förslag bör i min tanka icke framkomma, ulan att man på förhand, någorlunda åtminstone, känner de åsigter, som åro inom representationen rådande för detsamma, och bör icke eller framställas utan att kunna så mäktigt försvaras af Regeringens organer att det ovillkorligen vinner minst 3 Stånds begifvanden.
Jag anser ett annat förfarande i delta fall vara inconstitutionelt, och skulle på det högsta vilja afstyrka alla försök i annan riktning.
Det är derföre jag också tror, att det förslag, som Hr von Hartmansdorff framställt, kan antagas just på grund af R. o. Ad:s varma känsla för de K. prerogativens helgd.
Fråga är nu om Hr von Hartmansdorffs förslag, och såväl han sjelf som Huset lärer väl ej väntat sig annat, än att jag skulle söka att systematiskt attaquera detsamma.
Det torde höra lill regeln att först något litet vända sig emot utanverken; och då jag ej hört att något annat sådant funnes för detta Hr von Hartmansdorffs förslag, än det som Gr.
Horn börjat uppresa, så är det också mot detta, som jag först kommer att vända mig.
Jag antecknade under f. m:s plenum, då Gr.
Horn hade ordet, att han, efter en längre utflygt mot sin kamrat här på bänken, förklarade sig i allo öfverensstämma med Hr von Hartmansdorff; nu har jag hört honom förklara, alt han icke i allo öfverensstämde med den nyssnämnde värde ledamoten och dertill har han uppgifvit ganska goda skäl, ty han har funnit en stor skillnad emellan påtvungna tankar, och sådane, som icke voro pålvungne.
Hans tanke, då han i allo öfverensstämde med Hr von Hartmansdorff, var naturligtvis en påtvungen tanka, naturligtvis för del att Hr von Hartmansdorff icke skulle vara alldeles ensam om sitt förslag.
Den ädle
Grefven har tillika utvecklat
Den 5 April e. m. 115 el t försvar, bestående i verkliga tankar och diktade tankar och systematiskt utvecklade tankar, med ett ord, ett chaos af tankar, som allesammans innefatta ingenting annat, än att han ar mycket nöjd med det nuvarande statsskicket.
Det vill mycket till att utröna hvad slutlig tanke ligger i alla dessa ord; men allt nog, man vet nu, att Gr.
Horn förklarat sig absolut öfverensstämma med Hr von Hartmansdorff.
Jag kan naturligtvis icke göra detsamma, emedan jag gillar alla de skäl, som Gr.
Cronhjelm anfört, men derutöfver har jag ännu några flere.
Jag bör nämna, att det gläder mig, att Hr von Hartmansdorff trädt fram så öppet som han gjort med sitt förslag till gemensam tanka.
Jag har länge sökt att utforska den egentliga styrka, som Hr von Hartmansdorff haft i sina händer, för att kunna beherrska frågan om grundlagsförändringar i allmänhet, och jag har funnit, att denna styrka ligger deruti, att han håller sig inom det bestående, nemi. vid det som grundlagarne redan innehålla, och icke tillåter några ändringar deruti, emedan, så länge han håller sig vid hvad grundlagarne redan stadga, så är han oåtkomlig.
Nu synes likväl som skulle han vara böjd att gifva efter, då han anser ett utfall utöfver grundlagarne vara nödvändigt för att salivera apparencerne.
Det framlyser i hela det framlagda förslaget lill gemensam tanka, att Hr von Hartmansdorff vill taga hort åtskilligt af hvad som finnes i vår nuvarande grundlag, för att sätta dit något annat i stället.
Ser man närmare på hvad den värde ledamoten vill sätta i stället, så synes tydligt, af den utredning, som jag på f. m. gjorde, att det skulle vara någonting, som vi här på sidan kalla försämrande grundlagen, men hvad Hr von Hartmansdorff anser som en förbättring deri, d. v. s. att göra möjligheten af grundlagsförändringar allt svårare och svårare.
Derom är ingenting annat att säga, än att det är conseqvent, men det är fråga om huruvida det är conseqvent med de motiver den värde ledamoten framställt, och detta är det som jag något litet vill undersöka.
Hr von Hartmansdorff har här talat vidt och bredt om att man icke skall fästa sig vid en ide' förr, än den blifver mera än ett blott tillfälligt tänkesätt; ty först hör ett allmänt tänkesätt utbildas, vill han säga.
Ar det nu, frågar jag, ej ett allmänt blefvet tänkesätt, alt grundlagen bör ändras?
Kan man säga, att det blott är ett tillfälligt tänkesätt, att vi behöfva en representationsförändring?
Jag skulle tro, att vi hafva alltför stora prof derpå, för att kunna vidhålla motsatsen.
Nu är det således
Hr von Hartmansdorffs mening, att i samma mån allmänna tänkesättet utvecklar behofvet af representationsförändring, så går Hr von Hartmansdorff på den motsatta sidan och vill göra det allt svårare och svårare för det allmänna tänkesättet att göra sig gällande i verklig reform.
Inför honom anses det aldrig annat än tillfälligt, utom i de punkter, hvarigenom det skulle kunna lyckas att qväfva allt framskridande.
Jag tror, alt detta sätt alt gå till väga är ett tillfälligt tänkesätt hos Hr von Hartmansdorff, emedan han nu är ledamot af Const.Utsk. och ser sig god att kunna styra det ut - 116
Den 5 April e. m. talade tänkesättet.
Må likväl
Hr von Hartmansdorff vara öfvertygad om, att hatt möjligen kan försvaga sin styrka just genom sådana utfall på det bestående; ty det är icke sagdt, alt Hr von Hartmansdorff blir ledamot af Const.Utsk. en annan riksdag, och huru går det då?
Kanske fä vi höra detsamma som förra riksdagen, då Const.Utsk. högeligen bestraffades för hvad detsamma vågade framkomma med, såsom ingenting mindre än revolutionärt och upphäfvande all samhällsordning o. s. v.
När han nu vill gifva den makten åt Const.Utsk. att kunna afskära den beredningsprocess, som enligt den gamla grundlagens ide' borde föregå ända till det slutliga afgörandet vid en påföljande riksdag, — hvad innebär väl sådant?
Ar det icke ett försök att åt Const.Utsk. uppdraga hela makten i detta hänseende?
men detta försök, säger jag, kan möjligen leda till motsatsen af hvad den värde ledamoten nu föreställer sig.
Det händer ofta dera, som hafva makten i händerne, alt de tro sig för alltid kunna bibehålla densamma; men just de som bäst visa, att det är deras syftemål att åtkomma makt, så händer det att denna makt störtas.
Detta är en Vänlig erinran till Hr von Hartmansdorff, som jag finner honom behöfva bättre än något annat, ty att lian vid denna riksdag kan mothålia alla förslag till förändring, derom är ingen tvifvel; huru det kan komma att förhålla sig under en kommande, blir en annan sak.
I ett föregående plenum, då Const.Utsk:s mern.
N:o 32 förevar, så minnes vi alla, mine
Hrr, huruledes Hr von Hartmansdoiff förklarade, att det vore ingen fråga att, efter nuvarande grundlag, ett förslag kunde falla.
Jag var den ende, som då höll med Hr von Hartmansdorff, som fann hans deduclion ganska riklig, att intet binder finnes, att ju ett förslag kan falla; men hvad jag endast då önskade var, att ingen skall få lof att fälla det, emedan jag gör en stor skillnad emellan activa och passiva verba.
Jag anser, att alltid en sak faller, som icke kan stå, derom behöfva inga grundlagar skrifvas.
Jag bar enligt grundlagen fått rättighet att stå här på bänken och tala, om jag vill, och se — jag står här så länge jag orkar, emedan intet stadgande i Riksd.Ordn. finnes, som tvingar ner mig, utan jag står så länge jag orkar, och talar så länge jag vill, och så länge jag har något alt tala om.
Hvarföre skall man skapa en § i lagen, som skall tvinga en sak att falla, hvilken säkerligen faller ändå, då den ej understödes af alla 4 RiksStm?
Jag begriper icke sådant, och det malte vara alldeles conlradictoriskt mot Hr von Hartmansdorffs opinion om vår nuvarande grundlag, att då en sak kan falla, man dessutom för sådant ändamål skall skrifva en särskild §.
Detta är ju ej annat än att lägga kedja pä kedja å det som redan förut är nog bundet.
Undersöker man litet närmare hvad som är det egentliga hufvudsyftet med en sådan §, så är det att tillintetgöra all kraft och verkan af den 5fi § Keg.F. Det heter, att denna skall omarbetas och inflyttas i den 81; men det tillgår på det sättet, att man tager bort hela §.
Det är ett alldeles förträffligt sätt att alldeles laga bort den g, som tillkommit sednare än de öfrige; ty icke får det linnas någon gemensam tanka, icke får det voteras i Den 5 April e. m. 117 förstärkt Utsk. så att genom bortfallande af skiljaktigheter något må blifva qvar till hvilande, nej allt skall förkastas.
Detta ord är anmärkt vara olämpligt; men det är ett älsklingsord för Hr von Hartmansdorff, som upprepat det så länge, att det utgör refrainen af allt hvad han talar.
Vi skulle vara Const.Ulsk. oändligen mycken tack skyldige, om det kunde hitta på något medel, hvarigenom vi kunde få något stabell, ett förslag som kunde stå, emedan alt blott erhålla förslager, som blifva hvilande för att förkastas, är icke tillfylleslgörande, då hvart man vänder sig ropet på reformer höres.
Vill man hafva reform, så skall man säga: jag vill hafva reform.
Nå, om man vill en sådan, skall man då godkänna ett förslag att bara förkasta, förkasta och förkasta?
Sådan är meningen af Hr yon Hartmansdorffs förslag, och jag förkastar det.
Frih. Hermelin, Ali g.
Till en början ber jag att få tillkännagifva, att jag ej kan lägga mitt ja till Hr von Hartmansdorffs förslag.
Sedan jag förklarat detta, anser jag skyldigheten fordra att närmare förklara motiverne, för en sådan åsigt.
Jag anser det vara hvarje representants pligt att icke allenast göra sig bekant med det historiska af grundlagen, utan äfven söka alt inhemta kännedom om de moliver, som legat till grund för lagstiftningen.
Vår grundlag daterar sig egentligen icke längre än ifrån år 1809; om vi granska grundlagen i det skick den var vid den liden, så befinnes den behäftad med åtskilliga brister, sorn redan då erkändes.
Återgår man till förhandlingarne vid den märkliga riksdag, då grundlagen antogs, så erfarer man, att lagstiftarena insågo, att
Svenska folket icke skulle kunna i längden blifva belåtet med det lagstiftarevärf, som då framställdes, men det var en tröst för dessa lagstiftare, att i grundlagens §§ hafva uppställt sådane garantier, att man ägde hoppas, att grundlagsförändringar, som icke den tiden kunde blifva utvecklade och godkände, skulle i en framlid tilläggas Svenska folket.
Ett osvikligt bevis derpå bar man i det mern., som Const.Utsk. till Sländerne atlemnade.
Detta mern. af d. 10 Mars 1810 visar tydligen, alt Ulsk:s tanka varit, att förändringar i grundlagen skulle kunna framläggas lill granskning och undersökning vid den ena riksdagen, för att till afgörande förekomma den andra.
Detta Const.Ulsk. ansåg icke det vara af någon fara alt äfven framlägga förslag, som icke blefvo af alla fyra Stånden antagne, emedan på discussionens fria fält samhälls-frågorna bäst skulle kunna afgöras.
Det är derföre som jag för min del ingalunda kan gilla den sals, alt en sak, eller ett förslag skall förkastas, derföre att det blifvit af 2:ne Stånd ogilladt, ehuru af 2
Ett förslag bör i min tanka, under nyssnämnde förhållanden, alltid underkastas denna ytterligare pröfning.
Beträffande frågan, att K. propos;r skulle behandlas lika som enskilda motioner, sä kan jag ej annat än motsätta mig sådant, ty i min tanka skulle derigenom Konungamakten beröfvas ett prerogativ, 118 Den 5 April e. m. som tillhör densamma.
Äfven denna fråga har varit föremal för Ständers pröfning, och väcktes första gången vid 1S28—1830 årens riksdag, och moliverne till afslag derå igenfinnas i Const.- Utsk:s vid nämnde riksdag mern.
Jag vill dertill endast lägga det förklarande, att i och med detsamma som man ej skulle lemna en Kongl, propos. mera afseende än hvarje enskild motionärs framställning, så långt ifrån att dermed införa någon förbättring, skulle i våra grundlagar åstadkommas en försämring.
Man har talat om det ifrågavar. förslagets upphof och afsigterna dermed, och man har velat förbinda dem med det förslag till representationsförändring, som för närvarande är under pröfning af R.
En hvar, som vill se på rätta förhållandet, utan föresats att blunda för dess verkliga beskaffenhet, lärer inse, att denna sak uppkommit utan sammanhang med representationsförslaget.
Den 30 Oct. nästl. år afgaf Konungen en nåd. propos. ang:de åtskilliga grundlagsförändringar rör:de Högsta Domstolen.
Utsk. tillstyrkte denna propos., genom betänk.
N:o 19 af d. 28 Nov.
När detta föredrogs hos de respective Stånden, så funno sig 3:ne Talmän och 3:ne
Stånd böra iakttaga föreskriften i 81 § Reg.F., enligt hvilken en sådan propos. skulle hvila, när den vore af Const.Utsk. tillstyrkt; men det 4:de Ståndet, nemi. BondeSt., och dess Talman, fann för godt att rätta sig efter 2 mom.