Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å jaggu va ho krôpp kär te få såppas mö lif i’n satt’en feck ôpp näfven te käken på’a, satt’en kunn klapp’a.
»Vänden lella,» sa’n å så mö ha’n allri sagt, hvasken fôr äll sänna.
Maja ho trodd fäll, att nu lell va allt FleckFredrek fast.
Men just i däsamm kom
VästTomta-Britta ut iffrå skogsvägen å mä ett kom dä änn sôm en ny ell i Fleck-Fredrek.
Han töckt nog ôm att Maja helt ikring’en å han vell allt gärn ha’a, men han kunn int lätt bli å vri å vänn sä ätter Väst-Tomta-Britta å titt ätter’a öfver akschla på Maja.
»Asch, du ä ett jål,» sa Maja å boffla te’n å geck iffrå’n.
Dan ätter hadd ho gitt ja ôt Erk ve Kvarna.
Nä, dä va ugörli te få Fleck-Fredrek te fri te sä.
Di va för mang å allihop vell’en ha.
Fredrek ä ugeft än i da.
Skrömt.
Här fråger di, hva Skrömt ä!
Hva Skrömt ä?
Dä ä te fråge dumt.
Ja, vell
I se hva Skrömt ä,
hva Skrömt ä, hva Skrömt ä,
För än ä dä små gôbber,
sôm feschler bak mä stôbber,
dä söker gömdt, gömdt, gömdt!
Å än bakôm en bôske
ett kvennfôlk mä a rôske
te rygg, dä ä Skrömt, dä ä Skrömt.
Å än ä dä ett skimten,
ett flämten, ett glimten,
dä lyser hvitt, hvitt, hvitt,
dä ä små hvite töser,
som danser bak mä röser,
di titter ut, titt, titt.
Å än så ser en syner
tå horn å tå tryner,
dä grömter grömt, grömt, grömt.
Men en ska inte titt nô,
för da så blir dä itnô,
nä inte dä minste tå Skrömt.
Hva Skrömt ä, hva Skrömt ä?
Jo dä ä allt, sôm dömdt ä,
ja allt sôm Gu ha dömt,
ja allt, sôm Gu ha dömt te
å skrömte å skrömte
i ävie tier ä Skrömt!
“Pluggen“.
Sômma ä alt bra jåli.
Ve Björkstafôrs hadd di fôr i vala en spektor sôm just int va mä’ når krute fanns ôpp, å mang ganger grin vi ôt’en satt vi helt på å dö.
Te äxämpel »dövvling» dä kallt’en för »plugg».
Dä va en gang vi skull slö ihop e trätrapp ôt’en å vi hadd just lagt stockan ihop å bôrr bôrrhôl mä bôre å karf ut hôle, satt dä skull pass te dövvlingen.
Da kommer spektorn förstås gånass mä tomman i västarmhôlan för te se te, hvalls arbete geck.
Hva förstår tocker!
»Den här pluggen ä för grof te hôlet,» sa’n å tog tag i dövvlingen. »Dövvling» dä kallt’en »plugg».
Å dämmä geck’en sin väg å pust å klef å töckt att han hadd gjort si sak bra.
Vi kärer vi titt på hôrann å vesst int, hva vi skull tro.
Men rässôm dä va ga vi te ett grin.
Hva innôt nittan hadd dä flög i’n att dövvling hett plugg!
Men tocken va’n.
Iffrå den stunna feck’en hett »Pluggen» i all sin dar.
Å sänna gjord vi på môn å kallt dövvlingen för plugg tå illakhet.
Å jaggu ä ja nu så van ve stôlliheta, satt ja allri säjer ann än plugg sjôl.
E fin vise.
Det var en unger bonddräng, han gick sig
en gång
till kyrkan en morgon, han sjöng sig en sång
så gladelig, så gladelig,
det var så vackert väder,
han hade nya kläder,
han sjöng sig sin visa:
»hon väntar på mig,
min jänta, hon väntar på mig!»
Där gick sig en jänta, hon såg sig omkring,
hon såg åt alla väder, hon såg på alla ting
men mäst på bonddrängen
— vid Olsbackasvängen,
den jäntan, den gossen, de råkade sig,
de tego, de stannade sig.
»Min jänta, min jänta, hvi stannar du dig,
vi vilja gå tillsammans på lifvets långa stig
och här har du ringen
och mjölet i bingen
och kakorna i taket de samla väl sig,
de samla, de samla väl sig.»
Och jäntan hon lade sin hand uti hans,
de gingo framåt vägen, de gingo som till dans
— »min kära, min fina,
må solskenet skina,
må solskenet skina på mig och på dig,
må solskenet skina på dig!»
Ordförklaring.
A — en.
Abbern — aborren.
Aen — annan.
Aen (med mera slutet a-ljud än föregående ord) — andedräkten .
Are — andra.
Bakommen — bakugnen.
Bekömra — bekymrad.
Betvông — betvungit.
Ble — blifvit.
Bleka te — blixtrade till.
Blidd — blef, blifven.
Blier — blidare.
Boffla te — stötte till.
Bol — borde.
Bôr — burit.
Bynt — begynte.
Bå — både.
Bål — borta.
Da — då.
Dockti — duktig.
Doktra ihopp — lagade som en doktor.
Dôger — duger.
Dålier ner— dåligar ner, skämmer ut.
Däfför — därför.
Dämma — därmed.
Däng — stryk.
Esam, esammen — ensam.
Fal — färd; skäli fal — så lagom.
Fal kan också betyda tillvägagångssätt.
Fattir — fattigare.
Febble — fumla, tala obestämdt och otydligt.
Felt — föll.
Fliss — fnissade.
Fôr — förr.
Fyrskaft, titt i fyrskaft — vara vindögd.
Fäll — väl.
Förd — följde.
Glutt — titta, tittade.
Glys — titta stort.
Gobeter — godbitar.
Gômmenheli — genomhederlig.
Grom — svår, farlig; gromma nö — svår nöd.
Grunna — funderade.
Gröm — ful.
Gånass — gående.
Gär — göra, gör.
Helt — höll.
Hocke, hocken, hocka — hvilket , hvilken.
Hômmen — honom.
Hôrann — hvarann.
Hvalls — huruledes.
Hvasken — hvarken.
Häll — heller.
I jåns — nyss.
Illblängen — en ond blick.
Illänne, illänn — elände.
Illsvidd sä — var orolig.
Illsvin — orolig.
Itnô — ingenting.
Jål — narr.
Joläppeldôp — en rätt af potatis med mjölkblandadt flott.
Kall — kallade.
Kneka, på kneka — drucken.
Kopstôlli — dumt rolig.
Kopett — galet.
Krôpp kär — i stånd till.
Kvekell — kvickrotseld.
Kutt — hoppa.
Kånkarången, hel kånkarången — allesammans.
Kär — karl.
Lee, lea — ledet, leden.
Lefnass — lefvande.
Lerk — lirka, lirkade.
Lell — i alla fall.
Liker — tycker om.
Lôddes — låtsade.
Lôke — locket.
Långe — redan.
Lög — ljög.
Den blå boken
Redogörelse för Titeln.
Den blå boken – så har man kallat dessa blad; emedan deras innehåll är hämtadt ur en sådan – egenteligen en minnesbok, hvari författaren plägat uppteckna hvarjehanda.
Vid mönstringen af dessa anteckningar har han trott, att ett urval af dem möjligen kunde blifva läsbart, och vågar härmed hembjuda ett sådant åt allmänheten.
– Det är uppkomsten af denna lilla bok – ett styckverk – såsom många större.
Heddelund, Augusti 1837.
Det Sköna.
Skönt är endast det, som är sig sjelf nog, och likväl meddelar sig – det fullkomliga, hvari själen kommer till ro. – Så i gestalter och föremål, så i sinnelag, handling och känsla.
Hvad de sista angår, så är t. ex. egennyttan oskön, emedan den är en afhängig sjelfviskhet, i allt beroende af det yttre, hvars slaf den blir med det samma, som den vill nyttja allt för sig sjelf såsom medel.
Oegennyttan är skön, emedan den ingen ting begär och behöfver.
All kärlek, som endast lefver i sitt föremåls väl, utan återfordran, utan beräkning, är i högsta grad skön, t.ex. Moderskärleken.
Könskärleken, hvaraf Poeterna göra så mycket väsende, är det redan mindre, – mindre i samma mon, som den är begär.
I allmänhet är den rena och sköna kärleken tillika den försakande.
Såsom sådan visar den sig ock i vänskapen, i troheten.
Derigenom röra de hvarje menskligt bröst.
Ser man nogare till, så är det sådana osynliga band, som ej gå ut på att binda, hvilka dock ytterst sammanhålla allt menskligt samhälle.
Emedan de uttrycka menniskan i menniskan, nemligen den rena, gudaburna, med hvilken vi alla sammanhänga – Menniskan sådan som hon är i Gud.
Sig sjelf nog är endast Han.
Men ett Gudomsken genomgår ock verlden, och är det sköna, nemligen så vidt det af våra ögons ljus kan fattas.
Ty Ljus är Guds skugga, har en gammal Philosoph sagt.
Liknelser.
Jag vet inga ljufligare än Homers.
Gubbarne – den gamle Priamus och Trojanernas äldste – sitta i tornet vid stadsporten och se på striden.
”Af ålderdom – säger Skalden – hvilande från kriget, men gode talare, Cicader like, som sitlande på träden, genom skogen låta höra en liljeren röst” 1.
Här är ålderdomen ej en svaghet utan en förträfflighet – Vishetens vältalighet liksom dess Svanesång.
Hur mildt och skönt!
Gorgythion, Priami son, faller dödligt sårad af Teucri pil.
Hur beskrifver det Skalden?
”Han sänkte sitt hufvud, tyngdt af hjelmen, liksom i örtegården Vallmon böjer åt sidan sitt hufvud, tungt af frukten och regnet om våren”2.
Att i det bittra ock se det ljufva, liksom i det stora också det behageliga, och förklara det ena genom det andra, är en skön själs blick.
– Lidner har någon gång en sådan blick.
Följande rader:
Så ljufligt är ej källans sus
Bredvid en blomsterstrand,
Så herrligt icke dagens ljus,
är i mitt tycke ibland det skönaste, som någon Poet tänkt och sagt.
Det är en vanart hos en förfallande Poesi att genom liknelser förbåla sitt föremål.
Så förliknas ett stort med ett ändå större, ett högt med ett högre; och så i alla dimensioner af längd, bredd och djup.
Den minsta eftertanka borde lära, att ett sådant förbålande
förminskar, och vill en effekt, som misslyckas.
Så hopade, enligt fabeln, Titanerna fåfängt berg på berg för att storma Olympen.
Det slätaste slaget af liknelser äro de, som endast förklara ett yttre med ett annat yttre (Idem per idem).
Den poetiska liknelsen, om den äfven framställer yttre motsvarigheter, uttrycker dock i bilden helst det inre af föremålet, någon sida af dess väsende, hvarvid den yttre likheten eller olikheten ofta öfverses.
Så tvekar ej Homer, att låta Gudinnan Athene ge hjelten Menelaos ”mod i bröstet af en mygga”, som begärlig efter menniskoblod alltid återvänder till anfall 3.
I naift träffande liknelser är Homer den störste mästaren, och att han ser det stora i det lilla visar blott, huru hemmastadd han är med det förra.
Så jemför han de stridande med ”flugorna kring mjölkkärlen” 4) – med ”getingarna som bo vid vägen, och retas af pojkar” 5.
Patroclus med tårar bönfallande hos Achilles att få störta sig mot fienderna, förliknas af denna vid en liten flicka, som gråtande hänger sin mor i klädningen och vill bli upptagen 6.
Sådant har gått genom årtusenden, och rörer och fägnar ännu.
Homer och Homerider.
Jag kan ej förstå, att han icke skulle författat de Poemer, som genom tiderna till oss kommit under hans namn, med huru mycken skarpsinnighet och lärdom än den motsatta meningen i senare tider blifvit förfäktad.
Enligt Wolfs hypothes skulle man tro, att de Homeriska Sångerna vext såsom löfven på träden.
Homer, en skald sådan han sjelf framställt skalderna, ur minnet inför förstar och herrar qvädande förfäders bedrifter, hade kanhända sålunda besungit flera af det Trojanska krigets uppträden och hvad derpå följde.
Andra skalder, hans efterföljare, Homerider, ha på samma sätt besungit andra; dessa kringflytande, måske ock i skaldeskolor bibehållna, poetiska minnen har man flera århundraden derefter upptecknat, samlat, ordnat, och deraf gjort Iliaden och Odysseen.
Märkligt hvad vissa begrepp för en viss tid öfva för ett välde!
– De ha sin grund i den tid, som sett dem uppkomma.
Deras missbruk ligger deri, att man med den nya alnen mäter allt.
En sådan ny poetisk värdemätare fick man efter medlet af förra århundradet, i begreppet om en så kallad Natur- eller Folkspoesi.
Det var blott ett enskildt symptom af en allmän brytning, som i de förnämsta Europeiska Litteraturerna, nära samtidigt, mer och mindre visade sig.
Man krossade de konventionella former; hvari digten länge varit bunden och begaf sig, drucken af en ny naturuppenbarelse, med poesien ut i den fria naturen.
Af denna poetiska naturdyrkan, som allestädes sökte sig föremål, hälsades äfven Homer såsom en natursångare.
Man insåg ej genast allt hvad deraf följde, att svårligen något verk af betydligare omfång, att minst några större poetiska konstverk kunde äga en sådan författare.
Det nya obestämda begreppet gjorde lycka.
De lärde, som veta skäl till allt, togo sig saken an, och argumenterade ur den en gång gjorda förutsättningen hit och dit; hvarvid begreppet under deras händer förlorade äfven den relativa sanning det i sin första uppfattning ägt.
Ingen poet är från sina verk så oskiljagtig, som Homer, hvilken endast deri lefver, och om sin personlighet ej förlorat ett ord.
– Man kan således här ej söndra mästaren från verket, eller verket från mästaren.
Det var emellertid hvad man försökte.
Man vände poeten emot poemerna, och poemerna tvertom emot poeten.
Ur förutsättningen om poetens beskaffenhet deducerades poemernas brist på enhet och helhet, och ur poemernas sålunda bevisade osammanhang deducerades en mängd osammanhängande poeter.
– Det torde vara rätta förloppet af den lärda slagtning, som skulle tillintetgjort Homer; i fall han sjelf dervid varit tillstädes.
– Kritiken må göra skäl för sitt namn, må urskilja, må söndra.
Men felas den sammanhållning, som ett poetiskt sinne endast ger, så öser den ur poesiens källa med såll.
Innehållet löper den ur händerna.
Vår öfverkritiska tid lemnar derpå i alla rigtningar exempel.
Vi äga Iliaden och Odysséen.
Hvad intyga de sjelfva om sig?
Ty yttre intyg om uppkomsten af dessa gamla skaldeverk, som ålderdomen tillskref Homer, saknas.
Det herrliga trädet står der, grönskande under årtusenden.
Såsom träd bruka, har det sänkt sina rötter i djupet och mörkret.
Såningsmannen har ingen sett.
Dag och datum, då fröet lades i jorden, finnas ej antecknade.
Emellertid se på det!
Är det väl en buskvext, uppsprungen af särskilda rotskott, som trädgårdsmästarens hand sedermera sammanbundit?
Om detta majestätiska träd må man väl, – med ännu bättre skäl än Cicero om Marii ek, – utropa:
Manet vero et Semper manebit – canescet seclis innumerabilibus.
Sata enim est ingenio. ”Det förblifver, det skall förblifva: det skall åldras genom oräkneliga sekler: ty sådden är Snillets”.
Ett Snille, en afsigt, en konstnärs plan, ett poetiskt helt.
Se der hvarom Iliaden och Odyssen, sådana de för ögonen finnas, hvar för sig, ovedersägligen vittna!
Från detta factum utgå vi.
Deraf följer, att en sådan enhet ej kan vara en tillfällig, en yttre, en senare uppkommen: och att allt hvad strödda underrättelser förmäla om ett samlande, om ett ordnande af de Homeriska Sångerna endast rörer återställandet af ett gifvet ursprungligt helt.
Frågar man efter Upphofsmannen till detta, så svarar hela ålderdomen:
Hvad sjelfva det åberopade factum angår, så kan hvar och en derom öfvertyga sig.
Till yttermera visso vilja vi om Odysseens poetiska enhet vädja till Wolfs eget intyg, som säger, att ”detta Poems beundransvärda hela och sammanhang må anses för det Grekiska snillets mest lysande minnesmärke” 7.
– Men nu öfverträffas, i vår oförgripeliga tanka, Odysseen härutinnan vida af Iliaden.
I en summa af reseäfventyr kan redan genom sjelfva ämnets beskaffenhet sammanhanget vara lösligare.
Det hela tillrundas väl genom Ulyssis hemkomst, hvarigenom hans irrfarter hinna sitt mål.
Men uti Tiresias’ spådom i elfte Rapsodien, som förutsäger att detta mål skall uppnås, ändas ej dermed Ulyssis resor, utan, besynnerligt och oskickligt nog, tillägges, att han med en åra på axeln är dömd att åter vandra, tills han kommer till ett så långt bort från hafvet boende folk, att det ej känner bruket af åror och fartyg 8.
Detta hänvisar på andra äfventyr, som ligga utom det med hemkomsten i sjelfva verket slutande Poemet, och skulle kunnat gifva anledning till en ny Odyssé.
Annorlunda Iliaden!
Här är öfverflöd, nemligen, af poesi, men eljest föga öfverflödigt.
Achillis vrede i följe af tvisten med Agamemnon, uppgifver skalden strax i början såsom sitt ämne.
Denna vredes försonning genom förlikningen med Agamemnon, och den förnämste Trojanske hjelten Hectors fall i följe af Achillis återtagna del i striden, är Poemets slut och fullbordan.
Jag vet ej om man rätt gifvit akt på tidsföljden i Iliaden.
Ingen ting visar bättre, hvilken högst concentrerad framställning detta Poem, med all sin lugna episka bredd, ger af sitt ämne.
Har jag räknat riktigt, så upptaga, utom den första och den sista Rapsodien, hvaraf den förra omfattar omkring tjuguett, den sista tretton dagar, alla de öfriga, som mest utgöra den egenteliga berättelsen, endast en tid af sex dagar.
Man märke: här är fråga om det tioåriga Trojanska kriget!
– Hvilken rikedom af händelser skulle ej en så lång tidrymd erbjuda!
Huru många ämnen för samtida, för närmare och fjermare lefvande skalder, på en tid då endast sång var Historiens språk, skulle ej detta krig lemna!
Omtalar ej Homerus sjelf, att uppträden ur det Trojanska kriget blifvit firade i sånger, ”hvars ryckte nått himmelen” 9?
Inför han ej sjelf (i Odysseen) en skald, som besjunger sådana?
Säger han ej, att Gudarna störtat Ilium så, ”att det blifvit en sång för en hel efterverld” 10.
Mångsidigt måste visserligen detta stora ämne redan ha varit utbildadt, innan mästaren kom, som kunde göra urvalet af dess innehållsrikaste moment, och så framställa det.
Men i denna framställning tillhör det utan tvifvel den skald, hvars verks fullkomlighet räddat hans namn.
Sådan var äfven ålderdomens tanka: att Homer
väl haft onämnda föregångare, men ej har att tacka sina efterföljare för någon del af sin ära.
Säkert är, att skalden lefvat långt efter de händelser han besjunger; (man tvistar blott om det är två eller tre århundraden eller mer) och i en vida högre bildad tid.
Derföre måste äfven de starkaste tviflare medgifva, att han kunnat känna skrifkonsten; hvars sena allmännare bruk bland Grekerna, eljest förebäres såsom hufvudskälet mot Homers författarskap.
Vi famla här i dunkelhet.
Skrifkonsten, den största af alla uppfinningar har ej heller skrifvit upp, när hon började skrifva.
Skälet af tystnaden (argumentum ex silentio) är i allmänhet högst slipprigt, i fråga om en forntid, hvilken om sig lemnat få underrättelser.
Man slutar här säkrare af sakernas inre sammanhang.
Hvad då den slutsatsen anbelangar, att ett verk såsom Iliaden, i brist af en allmännare känd skrifkonst, ej kunnat äga en författare; så synes oss, att man rätt så väl kan omvändt sluta: emedan ett verk såsom Iliaden vittnar om en författare; så har han ock kunnat skrifva.
Den Homeriska Poesien.
Den är oförstörlig.
Jag har tecknat mig till minnes, jag kommer ej mer i hog ur hvilken bok, följande ord, anförda såsom Napoleons.
”Hade ni ock en själ brinnande som Etnas verkstad, om ni äger en far, en mor, en hustru, barn, ni behöfver ej frukta ledsnadens qval.
Den känsla, hvarigenom vi njuta af naturen, af fäderneslandet, af
de menniskor, som omgifva oss, se der enda källan till lifvets sanna nöjen, vid hvilka man aldrig ledsnar, och som ingen ting kan ersätta!”
Den man, hvilken dessa ord tillskrifves, hade stått på lyckans höjd, liksom han mätt olyckans djup.
Han lefde i ett högst civiliseradt tidehvarf, som lärt hela verlden skatta till sina njutningar, och han har beherrskat det.
Det är värdt att höra honom summera upp de varagtigaste beståndsdelarna af mensklig sällhet.
– De äro och förblifva de enklaste, de naturligaste, de renaste – familjekärlek, vänskap, trohet, fosterlandskärlek.
Vid denna heliga källa har den störste och äldste bland skalderna stått; ur den strömmar hans sång såsom ett friskt källdrag igenom verlden.
Läs Iliaden!
Ett hem i den vida stora verlden!
En hemkänsla, hvilken under lifvets irrfarter såsom en välgörande värma lägger sig mild kring hjertat!
– Älskar du den?
Läs Odysseen!
Den Homeriska Tidsåldern.
Den är den Heroiska, då våld går för rätt, emedan lagen ej ännu, eller blott högst ofullkomligt finnes, då straffet är hämnd, och hjelten hämnaren: för öfrigt en poetisk tid; emedan den röres och regeras af de ofvannämnda enklaste menskliga motiver.
Hvad var orsaken till Trojanska kriget?
Ett inbrott i husfreden.
– Helenas bortröfvande af Paris.
– Derföre väpnade sig hela Grekland.
Nationerna sammanhänga med sina förstar, såsom familjen med husfadern.
Folket tillegnar sig såsom sitt
öde, hvad som händer i konungahuset.
Det enskilda lifvet var ock denna tids offentliga.
Dess Kabinetshemligheter äro hjertats.
Till och med politiken har haft sin poesi.
Det är en krigisk tid, som följt på den första patriarkaliska; men den har ur denna tagit med sig fröet till all mensklig ordning.
Detta är familjen och dess helgade pligter.
Alla Nationer hafva ansett den för en gudomelig stiftelse, och begynna derföre med Gudarna, såsom grundläggare af mensklig odling.
På Gudarna, som enligt den Nordiska och alla Mythologier lemnat jorden med det första kriget, följa Heroerna, och äro deras afkomma.
De styra våld med våld.
Hjelten i alla karakterer, i alla åldrar har redan Homer tecknat med oförgängliga drag; isynnerhet hjelteynglingen – hjeltemannen – Achilles, Hector, – å ena sidan eröfraren, halfguden i kraft och förstörelse, den kortlivade, den odödlige – å andra den manlige försvararen af fosterland, hustru och barn.
I dem har skaldernas Förste framställt eviga förebilder.
Och jemte dessa hjeltegestalter ställer sig den tredje – den åldrige, genom en hel verlds erfarenhet, och lidanden pröfvade hjelten.
Det är Odysseens hjelte: en dikt, hvars skönhet Grekerne förliknade med den nedgående solens; liksom Iliaden med den uppgående.
Homeriska Seder.
De likna i flera afseenden våra förfäders, liksom den Heroiska tidsåldern hos alla folkslag erbjuder många jemförelsepunkter.
Jag har i en egen afhandling sökt framställa den Heroiska tidsålderns likheter hos Greker och Skandinaver 11.
Några drag må äfven här anföras.
Först och främst familjen är helig och på gudstjenst grundad.
Sjelfva det ord Ve, Vi, som ännu i Sverige finnes bibehållet i så mången gårds och kyrkas namn, betyder i det gamla språket på en gång boningsplats och en helig plats.
Ej annorlunda hos Grekerna.
Paris var hvad våra förfäder kallade en Vargr i Veom – en helgerånare, en skändare af husfriden och gästfriheten.
Dermed hade han satt sig utom den tidens Jus Gentium eller Folkrätt.
Ty huset och dess frid var heligt.
De pelare som uppburo husfadrens och husmodrens Högsäten voro i Norden sirade med Gudarnas bilder.
Besittningstagande af en egendom var ett helgande.
De förste Isländske Kolonister förde eld omkring det land de ämnade intaga.
Det kallades att rena eller helga landet.
Ägande rätten var en förläning af Gudarna.
Ännu kallar den Svenske Bonden hvad jorden bär Guds lån.
Hos Grekerna var eldstaden helig.
Främlingen, som sökte skydd, satte sig i spisen, i askan 12, eller omfattade det altare, helgadt åt Zevs Vårdaren, som stod på gården 13.
Den fattige var en af Gud sänd gäst.
”Från Zevs äro alla främlingar och fattige” heter det hos Homer 14.
Man gaf gästen mat innan man frågade efter hans namn 15.
Offer var tillika en högtidlig måltid; men redande dagliga måltiderna varo tillika offer.
Förstlingen af mat och dryck helgades Gudarna.
Det var den tidens läsning till bords; ty för enkla seder är ännu alltjemt måltiden tillika bön.
Husfadren var prest för de sina.
Så Konungen för sitt folk; ehuru närmast för sitt bus: och den Grekiska forntiden trodde, (såsom den Nordiska) att med en god Konung följde goda år 16.
Vill man se en Homerisk Konung i fredsdrägt, för att så säga, så finnes en sådan ibland den verld af bilder, hvarmed Vulcani konst hade sirat Achillis sköld.
Här hade den gudomlige konstnären äfven afbildat ett rikt böljande sädesfält.
Man såg skördemännen med skarpa liar i rader fälla säden, andra binda den tillsammans och barnen bära kärfvar.
Ibland dem stod tyst en konung med spiran i hand, på åkerrenen, glad i sitt hjerta.
Afsides under en ek beredde skaffare och qvinnorna en måltid af den offrade oxen 17.
Önskar man ett nordiskt motstycke härtill ur Konungasagorna, så hör Sturleson berätta, huruledes Olof den Heliges Sändebud funno hans styffader
Konung Sigurd Syr.
Konung Sigurd Syr, var då ute på åkern, heter det.
– Han hade der mycket arbetsfolk; somlige skuro säden, somlige bundo, somlige körde den hem, och somlige lade den i stackar eller lador.
Men konungen sjelf, och två män med honom, gingo stundom på åkern, och stundom der säden lades.
Så är sagdt om hans klädebonad, att han hade en blå rock och blå strumpor, höga skor tillbundna om benen, grå kappa, vid grå hatt, ett flor öfver ansigtet och staf i handen, med en förgyld silfverhålk ofvanpå, och en silfverring deruti 18.
Denna klädnad är ännu prydlig emot den gamle konung Laertis hvardagsdrägt i Odysseen, då han gick och gräfde uti sin trädgård, i en flickad och smutsig lifrock, med läderdamaskor och en getskinsmössa på hufvudet 19.
Spiran, den kungliga sceptern, är troligen från början husbondekäppen.
Ulysses använder ännu sin, som af Vulcanus sjelf med gudomelig konst var besmidd, till det ursprungliga bruket.
Han slår med spiran Torsites.
”Som, i sitt hufvud rik på otillbörliga uttryck,
Aldrig hade försyn att fräckt mot Drottarna tvista”
och ville göra opposition i den Grekiska härens församling.
Att smädaren fick ”en blodig strimma på ryggen af den gyllene spiran” gillades på den tiden ogement af den allmänna opinionen.
Ty det tillägges, att hela folket skrattade hjertligt, och prisade såsom ej den minsta af Ulyssis bedrifter, att han tystat munnen på en skändare 20.
Hvarje slägt är ett helt, som tar välgerningar och förolämpningar gemensamt.
Blodshämnden är helig pligt.
En slagen man skattas lycklig, att han äger en son, som kan hämna honom 21.
Dråparen flyr ur sitt folk, och är fridlös 22.
Dock kan en blodskuld försonas med böter.