Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje dag, som Maria tillbringade på Aspinge, gjorde de små utflykter till häst i hvarandras sällskap, och alltid var det riddar Casimir som själf ledde fram stolts jungfruns gångare.
För att komma upp i sadeln måste hon stiga med sin fot på hans hand, som han höll ut i luften till trappsteg åt henne.
— Ofta hade hon tillfälle att beundra hans skicklighet som ryttare och den elegans, med hvilken han satt till häst.
En julimorgon vaknade Maria tidigare än vanligt i sin bädd på Aspinge.
Hon gick bort och öppnade fönstret; när hon såg, hur strålande vädret var, klädde hon sig och gick in för att väcka Gerda.
De kommo öfverens om att taga en promenad till fots genom parken för att riktigt kunna njuta den tidiga timmens friskhet.
Klockan var icke mer än sex; och det såg ut som om hela slottet sofvit.
Endast från kökstrakten hördes någon rörelse.
De gingo öfver bron, rakt genom trädgården och parken.
På andra sidan furuskogen fanns öppen mark; dit styrde de sina steg, och de aflägsnade sig ett godt stycke utåt fältet.
Till sist sågo de borta på ett svedjeland en skara arbetare församlade.
De bröto sten och sysslade just med en riktig koloss, som de förgäfves sökte få upp ur jorden.
De ansträngde sig af alla krafter, spände sina muskler under sång; men det stora blocket trotsade alla ansträngningar.
Unge baronen hade stått en stund och sett på; nu kastade han af sig rocken med en hurtig rörelse och grep fast i en stång.
Alla de andra förnyade sina ansträngningar; men Maria såg endast en enda smidig figur spänna och böja sig; och nu släppte stenen sitt tag i jorden.
» Bravo!» ropade Gerda.
Maria rodnade blott, hon visste icke hvarför, men hon kände en häftig hjärtklappning.
De hade båda fått ett intryck af, att han ensam lyft hela stenen.
Då han hörde sin systers röst, vände han sig om, ännu blossande röd i ansiktet, och krånglade rocken på sig med en tafatt rörelse.
Och så skyndade han fram för att hälsa, och så intog han sin vanliga plats, tyst som alltid och med samma uttryck i ögonen som det alltid fanns i dem, då de riktades emot Maria — de tycktes alltid vilja säga henne, att han var helt och hållet till hennes disposition.
Maria förnam i dag ett särskildt välbehag därvid, det välbehag som en kvinna alltid! känner i medvetandet af, att hon är en stark mans, härskarinna, kan leda honom med sitt finger, inspirera hans handlingar och bruka hans krafter.
— Det kan gälla kroppens styrka och det kan gälla själens; men ju starkare den kraft är, som en kvinna anar hos en man, dess större är njutningen, välbehaget att veta sig älskad af denne man.
När Maria på aftonen kom hem till Granudden, fann modern ett uttryck i hennes ansikte, som aldrig ens glimtvis funnits där förr.
Djupt inne i de blåa ögonen satt det.
Det var icke lyckans direkta ljus; detta var ännu helt beslöjadt, blott en aning om lycka, ett ljus bakom en gardin.
Men ljuset lyste i många dagar.
Och så småningom tyckte sig modern finna, att Maria nu icke längre såg på sin styffar med samma ögon som förr.
Förr fingo de alltid ett egendomligt skyggt uttryck, när de vändes emot honom eller mötte hans; nu var uttrycket förändradt: det fanns intresse och det fanns tacksamhet i blicken.
Hon misstog sig icke:
Maria kände verkligen ett helt nyvaknadt intresse för denne man; hon kände sig tacksam emot honom, därför att han genom sin kärlek under alla dessa år spridt ljus och värme öfver moderns lif.
— Det var som hade hon aldrig förr kunnat fatta hvad detta var.
Att hon kunde det nu, stod säkert i samband med denna andra underbara förnimmelse.
Det var som om hennes blod undergått en svag temperaturförändring, eller det var som om en nästan omärkligt varm fläkt andats in öfver hennes hjärta och för första gång framkallat den skälfning, som aningen om kärlekens lycka framkallar i en jungfrus bröst, då hennes kvinnliga natur håller på att vakna upp till medvetet lif.
Under dessa sista år därute i världsstaden hade hon ju till sin yttre företeelse redan varit en fullvuxen kvinna, och mer än en ung man, den hon mött på sin väg, hade sändt henne blickar, som hon icke förstått; ty det fanns ingenting inom henne själf, som svarade.
— Hon var vacker; man sade, att hon var rik, och hon bar ett förnämt namn.
Hon hade haft tillträde till de skandinaviska kretsarne i Paris, och hon hade träffat mer än en ung man, som representerade blomman af sitt lands ungdom.
Också hade hon, särskildt af en bland dem, med hvilken hon kunnat umgås på förtroligare fot, därför att han var af samma släkt och bar samma namn som hon, mottagit många andens väckelser.
Men hennes känslolif hade ingen förmått väcka — ty tiden var ännu icke för handen.
Det var som om den kris, hon genomgått som barn, för många år gjort hennes hjärta stumt.
I sitt stilla sinne hade hon gått och burit på en obestämd ångest för lifvet; det var därför hon blickat ut emot det med dessa tungsinta ögon, i hvilka det icke fanns en skymt af den nyfikenhet, man eljes alltid finner hos unga flickor i utvecklingsåren — ögonen med det smärtsamt själfulla uttrycket, som icke förändrades, när munnen log.
Nu var uttrycket förändradt.
Betydde detta, att hennes sofvande hjärta var väckt?
Och i så fall: af hvem?
— Så frågade modern sig själf i tysthet.
Men svaret vågade hon knappast ge sig själf, ty det enda möjliga svaret var:
Af Casimir Du Camp.
»Ja, ja,» sade hennes make, till hvilken hon slutligen anförtrodde sig, »kärlekens vägar äro outransakliga.
Ho vet!»
Men hon kunde icke tro det.
Och fastän hon visste, att hon själf icke skulle ha ett ord att säga, om hennes dotter verkligen gjort sitt val, kunde hon icke hindra sin moderskänsla från att uppresa sig gent emot utsikten till en förening mellan hennes barn och den unge baron Du Camp.
Hon hade alldeles ingenting emot honom, hon ansåg honom blott för en af de unga män, af hvilka det går tretton på dussinet, men såsom sådan ovärdig att bli Marias make.
Hon resonnerade kallt:
Denne unge ädling hade icke en enda af de egenskaper, hvilka hon måste förutsätta hos den man, som skulle kunna göra Maria lycklig.
Han var i allt en kontrast till henne; de voro icke skapade af samma lera, de två.
Hon såg dem båda i inbillningen:
Maria själfull och fin och vek, med en brinnande kärlek till allt som var skönt i lifvet; med ett väsen så ömtåligt, och ett sinne så känsligt, att ett enda ovarsamt andetag kunde fördunkla det.
— Och så han!
Det sista skottet af en släkt i fysisk dekadans, utan spår af den ursprungliga kraft, hvarmed stamfadern en gång vann sin friherrekrona och sitt guld; en landtjunkare utan intresse för andliga ting, en själs-plebej utan skönhetskänsla — — och som slutligen af fadern ärft disposition för — — —
Här hejdade hon sig alltid; hon visste icke hvarför.
Djupt i hennes sinne skimrade det fram en sanning, hvilken dock aldrig fick form; men den blef liggande därnere på själens botten, och det var som om den spridt en smula ljus ändå — som en aning eller som någonting, man vet, fastän man icke kan uttala det.
— Och liksom denna oklara sanning från början framkommit som svar på ett hvarför, så alstrade den nu själf en ny fråga, som fick ett lika dunkelt svar.
Man vet ju icke dagen, när den första knoppen slår ut på det unga träd, som aldrig blommat, och man vet ju icke stunden, då den första kärleken vaknar i en jungfrus bröst.
Den stunden kommer tidigare för den ena kvinnan, än för den andra; tidigt för de mörka döttrarna af Söderns sol, sent för de blonda barnen af den långa vintern.
Maria Lindenow hade lefvat nära hälften af sitt lif i sydligare nejder; men hon hängde fast vid sitt fosterland med alla sitt väsens rötter.
Som hennes hår var silkesfint och ljust och hennes ögon blå, så bar ock känslolifvet tydliga spår af nordiskt ursprung; det var som det land, i hvilket hon blifvit född, till hvilket våren kommer sent och sommaren sent, men som till gengäld har en sommar då solen aldrig går ned, en sommar så skön som intet annat land på jorden.
Det led hän mot slutet af september.
Eftersommaren hade varit en serie af klara dagar.
Säden var redan väl inbergad, och de gula stubbåkrarne lyste i solen.
Björkarna rundtom den hvita villan hade för länge sedan förlorat sin ungdomliga friskhet, men i rabatten utanför verandan hade tobaksplantorna och majsstånden skjutit alnshögt upp i luften.
Astrar och dahlier blommade.
Maria satt på trädgårdssoffan under den stora linden och läste, men tankarne voro icke med i det hon läste; tankarne, som flugit ut till fjärran blånande rymder, vaggades i vällukter och summo i solljus.
Det var icke det solljus och icke den vällukt, man förnimmer med de yttre sinnena, fast ljuset kom från solen och dofterna från resedasängen; men förnimmelserna hade blifvit förfinade, idealiserade genom att öfverföras till de blå rymder, där hennes tankar dvaldes.
Allt var tyst omkring henne; det hördes icke ett ljud och det rörde sig icke en fläkt.
Men just denna djupa tystnad skrämde henne till sist upp ur dvalan, tvang henne att lyfta sina ögon och se:
Sjön låg blank som en silfverbricka, och himmelens hvita strömoln speglade sig däri alldeles som i sommarens dagar; men luften hade blifvit en enda nyans mera kylig och klar.
— Medan hon satt och stirrade ditut, varseblef hon en välbekant snipa, som sköt fram bakom en af holmarne.
Hon reste sig hastigt och skyggade ögonen med handen — men såg icke mer än en enda människa i båten.
Det var Gerda själf, som rodde.
Hon kastade boken och började springa ner emot båtbryggan, utan handskar och utan hatt; det ljusa fina håret fladdrade och brann i solskenet.
Hon stannade och viftade med näsduken, som hade hon haft någon lönlig förhoppning om, att en människa skulle resa sig från båtens botten och besvara hennes hälsning; Gerda, som satt och rodde, med ryggen vänd emot henne, kunde icke se den.
Maria kände en underlig beklämning; hjärtslagen blefvo häftigare och häftigare.
Hon skulle velat ropa, men det var som om ropet skulle ha fastnat i strupen utan att nå fram.
Hon kunde endast vifta med näsduken, mekaniskt, upp och ned; men oron inom henne blef starkare och starkare och till sist bredde den sig ut öfver själen som en tryckande ångest — hon visste icke för hvad.
Hvem vet hvaraf dessa själslifvets oförklarliga skiftningar komma.
Som de fasta kropparnes molekyler krympa samman och vidga sig vid luftens temperaturförändringar, så krymper ock själen samman, eller vidgar sig, påverkad af orsaker, dem vi icke känna; och som dimmor stiga öfver ängen, när sommardagens hetta förbytes i nattens svalka, så stiga underliga stämningar upp från det omedvetnas djup, när skymning faller öfver själen; och vi gripas af en orimlig, oförklarlig ångest, lik den, vi kände som barn, när vi med skygga, hastiga steg passerade en kyrkogård vid nattens inbrott.
— Kanske vandrar också vår omedvetna förnimmelse i sådana ögonblick öfver minnets kyrkogård, där alla vårt lifs sorger och förhoppningar ligga begrafna, och den ångest, som griper oss, har kanske ock sin grund i fruktan för det stora obekanta, det, som ligger på andra sidan nuet.
Det stora obekanta är ju icke blott döden, utan också lifvet; och lifvet såväl som döden kan fylla oss med hemska aningar.
Det är som om en stor kall hand lade sig öfver själen; icke dödens — lifvets hand.
Många år efteråt erinrade Maria sig ännu den kyla, som i detta ögonblick genomträngde hennes själ, lik en aning om, att hennes lifs öde nu skulle afgöras.
När Gerda vände sig om för att se efter kursen, varseblef hon Maria på bryggan; hon reste sig upp i båten och förde sin hand till munnen som en ropare:
»Jag kommer för att enlevera Mia?»
Maria svarade icke; men hon stod kvar i solskenet, viftande och nickande.
Gerda satte sig åter ned på toften och rodde så att vattnet brusade kring bogen.
— Hon sprang upp på bryggan, omfamnade och kysste Maria, lyfte henne sedan på lek ett par tum från marken och släpade henne hän emot båten:
»Nu tar jag
Mia som hon går och står!»
Marias ångest var som bortblåst från det ögonblick, då Gerda lagt sin arm kring hennes lif.
Hon kände sig helt glad och munter och hon besvarade varmt sin väninnas smekningar.
»Jättemö!
Du måtte väl tillåta, att jag får ta hatt och kappa med mig?»
»Inte behöfver Mia hatt och inte behöfver Mia kappa!
Jag skall svepa in henne, när hon kommer i båten, i en stor, mjuk schal, så att bara en liten nästipp sticker fram.»
»Ja, men jag vill inte följa med strax.
Jättedottern får lof att vara artig först en stund — sällskapa med Mias mamma och pussa hennes lille bror.»
Mia dref sin vilja igenom, nu som alltid; och arm i arm gingo de upp emot villan.
Jättemön var fångad och blef kvarhållen.
Timme följde på timme, Gerda sökte förgäfves, gång på gång, att få Maria med sig; det slutade alltid så, att hon själf dukade under för alla familjemedlemmarnes förenade älskvärdhet.
Den unge sjuåringen, Johan, utmärkte sig särskildt i detta fall, och Alfred Johnson konstaterade med fadersglädje, att Gerda var mycket känslig för den lilles uppmärksamhet.
Efter middagen kom ett ridande bud från Aspinge.
Casimir hade blifvit orolig och sändt ut denna kunskapare för att få veta, om Gerda lyckligen anländt till Granudden.
— Kunskaparen fick en kopp kaffe, en sup och en smörgås samt återvände med det beskedet, att fröken kommit välbehållen i land.
»Och hälsa att fröken stannar här till kväll,» ropade Maria just som betjäntpojken högg sporrarne i hästen.
Han nickade, hästen satte af, och ryttaren hörde icke Gerdas vanmäktiga protester.
Det blef naturligtvis så, som Maria bestämt.
Gerda stannade till kvällen.
Men det kom någonting oroligt, feberaktigt, nervöst i hennes väsen, som Maria icke förstod.
Gerda Du Camp, jättekvinnan, nervös!
Det var otroligt, men det var så i alla fall.
— Och på samma gång kom det en undfallenhet i hennes sätt, en smidighet, som nästan gränsade till inställsamhet, och Maria märkte att Gerda, så ofta hon trodde sig kunna göra det obemärkt, såg på henne med ett underligt uttryck i ögonen — men undvek hennes blick.
Det blef helt skumt innan de voro färdiga att begifva sig af.
Maria hade lofvat att följa Gerda till Aspinge redan samma kväll, och jättemön höll strängt på detta löfte.
Hon vågade icke ro ensam öfver sjön.
— Doktorn erbjöd sitt ekipage, för den händelse hon skulle vilja resa landvägen hem, men detta afböjde hon lika bestämdt.
Hon kände farleden så väl, och fick hon blott
Mia med sig i båten, skulle hon alldeles icke vara rädd.
Snipan sköt ut från land.
Gerda skötte ensam båda årorna.
»Mia ska’ styra och låta jättekvinnan ro!» sade hon.
Mia intog sin plats vid rodret och, med foten stödd mot toften, rodde Gerda så, att det sorlade kring bogen.
Det var någonting brådskande i årslagen, någonting feberaktigt i ansträngningen; det var som rodde hon så förtvifladt för att återvinna en förlorad, dyrbar tid.
»Jättedottern ror som gällde det lifvet,» sade Maria.
Hon teg en stund, satt och blickade drömmande ut öfver insjöns mörka spegel.
Hvita dimmor började stiga öfver vattnet.
»Nu kommer spökena,» sade hon.
»Är jättemön rädd?»
»Ånej.
— Nu hvilade hon ändtligen på årorna ett enda ögonblick. — »Men jag har ondt samvete.»
Och hon tog i med förnyad kraft.
»Hvarför har du det då?»
»För det — min snälla bror — fått vara ensam — hemma — hela dagen.
Och jag — hade lofvat ...»
Hon tog ett kraftigt årtag mellan hvartannat eller hvart tredje ord.
»Att komma tillbaka snart?»
Gerda nickade.
»Med dig,» tillade hon.
Det hördes intet annat ljud än årornas plaskande och vattnets knotande mummel, när snipan trängde sig fram genom dess yta.
De passerade den sista holmen, och slottet stod plötsligt för Marias ögon, högt och dystert.
På längre afstånd och vid full dager föreföll det nästan som ett leksakshus, krympte det ihop till ett intet i den omgifvande naturen; men nu då Maria såg det helt plötsligt dyka upp ur mörkret, gaf det ett intryck af skrämmande storhet.
Ett enda ljus lyste från de fönster, som vette mot sjön.
Dess reflex stod som en upp och ned vänd kägla i det mörka, blanka vattnet.
»Hallå!» hördes en röst från stranden.
»Är det Gerda?»
Maria skälfde vid ljudet af denna röst.
Den föreföll henne så ensam och så sorgsen, så, som den steg fram ur skymningen och skogen.
Den kom nervsträngar att dallra inom henne, om hvilkas tillvaro hon ingenting vetat förr än nu.
Den väckte ett gråtmildt medlidande och kom hennes ögon att tåras, men dess tonfall var en smekning, mot hvilken alla sinnen sträckte sig.
Hon tänkte icke på honom, som ropat, det var som om den konkreta personligheten icke existerat — men den ensamma rösten, som steg fram ur skymningen och skogen, blef för hennes inbillning till en sång om saknad och längtan, som grep henne djupt och som föreföll henne så outsägligt, så vemodigt skön.
— Hon höll andan och lyssnade inåt mörkret, om hon icke skulle förnimma blott ett enda ord ännu.
Då hördes utifrån ett genomträngande skri, som af en människa i nöd.
Det slog henne med en plötslig skräck, som dock snart försvann, lämnande efter sig en ängslande beklämning och ett dunkelt medlidande, som väckte alla kvinnliga instinkter att omhulda, hjälpa, stödja.
När båten lade till vid bryggan, stod Casimir däruppe; han blottade sitt hufvud, räckte Maria handen och nästan lyfte henne upp, allt med sin vanliga chevalereska artighet, men utan att säga ett ord.
Han hjälpte också sin syster upp; därpå sprang han själf i båten för att förtöja den.
»Det blir storm till natten,» sade han.
»Lommen skrek.»
»Casimir är ledsen,» hviskade Gerda; och Maria kände sig förunderligt gripen däraf, alldeles som när hon hörde hans röst därute på sjön.
Stämningen var tryckt och blef icke bättre under aftonens lopp.
De båda flickorna drogo sig snart tillbaka.
Marias rum, det gästrum som hela sommaren stått till hennes disposition, färdigt att mottaga henne när helst hon än anlände, låg i andra våningen, mot öster, skildt från Gerdas rum som vette mot norr, genom själfva »det förseglade rummet».
Utsikten var vacker; den omfattade icke hela sjön utan blott den inskjutande viken; men på dess andra strand såg man den skogbevuxna sluttningen, som långsamt sänkte sig ned mot stranden.
Öfver dess taggiga silhouett höjde sig månen stor och blank.
Gerda hade följt Maria in i rummet, men stannade icke kvar som vanligt.
Detta var eljes den stund, som de båda älskade mest af alla tider på dygnet.
I dess skymning trifdes förtroligheten och frodades munterheten; också hade de tjocka väggarna i detta rum just under dessa gräns-timmar mellan natt och dag återkastat månget högljudt och friskt utbrott af munterhet, och de tunga gardinerna hade i sina veck uppfångat månget hemlighetsfullt, hviskadt förtroende.
— Men denna afton föreföll Gerda trött, eller nedslagen, eller både trött och nedslagen.
Hon tog strax godnatt.
Maria började afkläda sig, mekaniskt som i sömnen.
Hon kände sig så underligt matt; hennes hufvud var tomt, och alla tankar borta.
Hon iförde sig nattdräkten och kammade sitt hår; så gick hon fram till det ena fönstret, öppnade det och satte sig på en stol i den djupa fönstersmygen, med hufvudet stödt mot handen.
Vikens vatten glittrade och glänste, glittrade hvitt där månreflexen föll, glänste svart där den mörka skogen speglades.
Det var som om det ljusa och det mörka därnere legat i strid; det var en idelig darrande växling, en månskenets ebb och flod, ty det hade börjat fläkta smått och insjöns vatten hade kommit i rörelse.
Men ännu var vinden helt svag och lätt.
Den kom från söder och förde med sig en doft af kåda och barr.
Allt hvad skogen andats ut under dagens hetta och som stått och tätnat mellan stammarne, fördes nu bort af den lätta brisen och kastades ut öfver sjön, där det så småningom blandades med sötvattnets kvalmigt-instängda luft.
Men dessförinnan hade några friska fläktar strukit in genom det öppna fönstret till Maria, som insöp dem med fulla lungor.
Hon satt och stirrade ut, och det var som om naturen betraktat henne med ett sorgmodigt öga.
Hon kunde icke frigöra sig från det magnetiska inflytandet af denna allvarstunga blick; sakta, oemotståndligt drog den till sig hennes väsen och fängslade det med sin trollska vilja.
Hon hade icke längre någon bestämmande makt öfver sig själf, icke mer än en växt, underkastad naturens lagar.
Hon reflekterade icke heller öfver sitt själstillstånd, icke mer än tusenskönan tänker på, hvarför den sluter sina kronblad för nattens kyla och öppnar dem för dagens värme och sol.
Det var som om en dvala fallit öfver henne, men hon märkte allt vad som försiggick omkring henne, hörde dörren öppnas bakom sig, hörde steg öfver golfvet och visste att det var Gerda som kom; dock vände hon sig icke om.
Då kände hon ett par armar kring sina skuldror, och en varm kind lade sig in till hennes egen, som nattvinden kylt; och hon höjde sin hand till en smekning.
Men handen träffade icke Gerdas kind utan tinningen, där den blef liggande några sekunder.
Slutligen vände Maria sig om emot Gerda.
Också hon var klädd i nattdräkt; det svarta håret var upplöst och föll i glänsande kaskader öfver axlarnes hvita linne.
Maria såg henne in i ansiktet; hallskymningen gjorde detta ansikte så blekt och ögonens uttryck var så exalteradt, som om hon med möda kufvat en stark sinnesrörelse.
»Har jättedottern inte lagt sig än?»
Och inte Mia heller?»
Åter vände Maria sina blickar utåt; och det glänsande svarta håret flöt samman med det glänsande ljusa.
»Det är så vackert i kväll — härutanför.»
»Tycker Mia om Aspinge?»
Knappt hade detta ja förklingat förrän tystnaden åter vällde fram, lik en flod af mörker, i hvilken allt lif drunknar.
Gerda reste sig upp och gick några steg af och an på golfvet.
Hon ville strida mot denna tystnad; men det föreföll så hopplöst som om hon velat ösa läns en ocean af mörker.
Hon tog en stol, flyttade den bort i fönstersmygen och satte sig vid Marias sida.
»Vet Mia hvarför jag kom ensam till Granudden i dag?»
»Därför att jag hade någonting att tala med Mia om — ensam.»
»Hvad var då det?»
»Det var»
— Gerda gjorde ett uppehåll och slog ner ögonen — »det var någonting, som Casimir bedt mig fråga dig om.»
Nu stod Marias hjärta stilla — det föreföll henne som om det stannat med ens, likt ett urverk, när fjädern brister.
Och återigen var det som om all viljekraft förtunnats inom henne, så att hon icke kunde förklara sina handlingar för sig själf.
En ögonblickets impuls dref henne att kasta detta samtal åt sidan, ty hon anade dess syftning, fastän hon icke direkt förstod den.
»Se,» sade hon och pekade mot himmelen, där två mörka moln sväfvade fram.
»Lommen spådde rätt; vi få oväder.»
Men Gerda såg icke ditut; hon såg in i sin väninnas ansikte, och när Marias ögon, i hvilka hon sökte svaret på den fråga hon aldrig uttalat, undveko hennes egna, böjde hon sig fram, fattade Marias hand och ville draga henne till sig; men hon satt orubblig kvar och såg ut genom fönstret.
Då reste sig Gerda från stolen och, utan att hon rätt visste, hur det gått till, låg hon i nästa sekund på knä framför Maria, med armarne kring hennes lif och ansiktet doldt i hennes sköte.
»Han älskar dig.»
Det lät tonlöst, sorgset, ty sinnesrörelsen hade stämt hennes röst i moll.
Och återigen bröt tystnaden in öfver dem.
Maria satt ännu alltjämt och stirrade ut.
Hennes medvetande var borta.
Mekaniskt strök hon med sin hand, gång på gång, hän öfver Gerdas hår.
Det spred sig en iskyla genom Gerdas inre, och det var som om kylan strömmat ut från dessa fingerspetsar, hvilka strökos så lätt hän öfver hennes hufvud.
Hon kände det som om hennes eget hjärta i detta ögonblick fått ett svidande sår.
Stackars Casimir.
Och sorgen steg inom henne och fyllde hennes själ; och så brast hon i gråt.
Det blef en paroxysm, som drog igenom henne lik ett rasande oväder, sköflande, uppryckande, vändande upp och ned på allting.
När den dragit förbi låg det idel bitterhet och skälfde ofvanpå utmattningens lugn.
Då började hon tala:
»Å nej, å nej!
Hur kunde jag tro det!
För oss blommar minsann ingen lycka ...»
Hon höll upp ett ögonblick, fortsatte därpå åter:
»Du känner vår släkts historia — du vet att lyckan inte trifs riktigt inom dehär gamla murarne.
Om hon någon gång kommer till oss, är det alltid bara på besök — —
... »Jag hade gått och hoppats — ja — det var nog dumt af mig — och kanske egoistiskt också — för det har aldrig fallit mig in, att du kanske inte skulle finna lyckan här — om du också gaf lyckan.
— Men jag märkte, hur han för hvar dag under denna sommar blef alltmer och mer ...
Ja, man behöfver bara se på hans ögon, när han betraktar dig!