Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Vår jord är gudnås lika litet en Armidas trädgård, som äktenskapet ett opiirus eller qvinnorna englar; men fördömdt svårt skall man få att hitta på allt detta af bättre art, än vi här hafva det.
Troligt är likväl, att vår herre, då han tog refbenet af Adam och lurade qvinnan på vår sömniga oldtfar, glömde att fråga Lafontaine om råd; men lika säkert synes det vara, att ett sådant sinne som Lafontaines kan finna godt och skönt nog på jorden, för att låta resten gå med och manligt bära det, som ändock tar slut, då nästippen kallnar, och det vill säga litet hastigare, än folket vid närmare besinnande plär önska.
Det är lätt att vara högvis och utmönstra poёsien ur verkligheten; men denna vishet står ej tillsamman med menniskans begär till lycksalighet och fullkomlighet.
Menniskoslägtets förädling blir ett tomt ord, om idealets förverkligande är en dårskap! – sade Fredrik efter en kort tystnad, med något nedslagen stämma och med beräkning för gubben farbrodern, för att dock ej vara helt och hållet svarslös.
«Poёsi? O du salbrutne, sprängkörde Pegasus!» utbrast Magnus.
«Länge nog har du kånkat och burit tårepåsar och vattusäckar, skramlande rim-ärter, hufvudlösa och enbenta gråstensbilder, och dina vingar hafva varit ruggiga som hönans en ruskig oktoberdag.
Hvart du flugit, det veta endast de, som ridit barbacka på din utmagrade länd och visat publiken märkena efter ridten såsom bevis på poёtisk kallelse.
Skall du nu olycklige spännas för hvarje åkarkärra och traska med vedlassen kring Stockholms gränder?
– Blif icke ledsen, Fredrik; din poesi i all ära!
– Men hvarföre vill du taga lifvet af all poёsi?
Skall poёsien blifva verklighet, den verklighet som lefver för stunden och dör med den, hvar finnes då i en sådan poёsi det oändliga, det gudomliga?
Hvilka herrliga tider dock, då hvarje skedblad kålsoppa och hvarje pris snus skola blifva poёsi, då menniskan blott behöfver följa sin näsas väderkorn för att vara poёt!
Eller skall då hvarken kål eller tobak planteras? eller inga näsor finnas, emedan det just icke kan kallas poёsi att snyta dem – ännu mindre att låta bli dermed?
– Hittills har man dock trott, att dikten vore en himlason, som satte ett fjerrglas för menniskans öga, hvarigenom hon kunde skåda det oförgängligt sköna, sanningen och verldsandens eviga rättvisa, i tingens ändliga formspel – och att det fordrades denna himlasons anda i den menniskas bröst, hvars öga i alla gestalter kunde upptäcka och för medbröder framvisa denna evighet midt ibland döden och förgängelsen.
– Nu skall icke mera menniskans sinne förädlas, utan den verld, i hvilken hon lefver, skall blifva poёtisk, så att hvar och en af oss, spjernade han än så mycket deremot, måste lefva uti idel poёsi! – Ginge det bara fort, så att man finge vara med, jag skulle gifta mig genast, för att få se min hustru koka en poёtisk gröt och gifva henne en poёtisk tolfskilling till mjölet; – för att få barn med poёtiskt bukref, musikaliskt skrik och pittoreskt hudutslag.
Men kanske går det också an som ogift att i din tjenst syssla med poёtiska räkenskaper, i min med poёtiska konjugationsparadigmer.
Lustigt lif! – för alla andra än poёter.
Ty då skola de förgäfves anstränga sig att dikta fram ett enda jungfrumått poёsi, som vore bättre än den, hvari vi prosaiska menniskobarn dagligen och stundligen vältra oss upp öfver öronen.
– – Fabula docet: att när verkligheten en gång blir poёtisk, så är det ute med poёsien, och när Pegasen spännes för åkarkärran, så flyger han precist som undertecknad uti nu slutade soliloquium.»
Jag ger dig af allt hjerta rätt, isynnerhet i sista punkten – sade med ett leende farbrodern, som redan framtagit korten och ordnat spelbordet – ehuru jag sannerligen ej rätt vet, hvadan ditt allvar kommer i afton.
Men det blir dock alltför allvarsamt.
Låt oss taga en träkarl.
Men gubben skulle ej få denna glädje; ty Fredrik «hade ej tid», utan begaf sig genast bort, och en förfrågning hos Lina gaf den underrättelse, att hon hade en svår hufvudvärk.
Besöket var för Fredrik ej af art att uppmuntra till dess förnyande, och han upphörde åter från denna stund med sina visiter.
Farbrodern tyckte ej illa derom, ty han förtrodde nu efteråt Magnus: «att han väl märkt, att Fredrik visat sig alltför artig mot Lina, och att, ehuru det ej var någon fara med henne, det dock varit väl, att Magnus läst lagen för honom.»
Magnus hade ingenting emot hvarken gubbens tankar i ämnet eller Fredriks uteblifvande, och till och med Märtha var ej missnöjd med det sednare, sedan hon af Lina fått den upplysning, att en häftig dispyt männerna emellan var orsaken dertill, samt att Magnus derunder i halfva ord förebrått honom hans uppförande mot sin unga hustru.
Endast Lina sjelf vägde emellan belåtenhet och missnöje, eller rättare, hon insåg att hon borde och bjöd till att vara belåten, men var missnöjd öfver sin egen belåtenhet.
Rask, lugn och glad som förut var hon väl icke, ehuru hon också nu intet försummade uti att bereda de båda vännerna trefnad.
Men bemödandet var synbart och ängsligt, likasom för att godtgöra.
Men hvad är Septembersolens bleknande sken, som glittrar öfver stormupprörda vågor, gulnade lunder och de afmejade ängarnes spindelväfvar, emot glansen af sommarens morgonsol, då den bryter sig i fjärdens glatta spegel eller blomskålarnes daggdiamanter!
Hvad är pligtens till ömt bistånd räckta hand mot den eldiga kärlekens famnande armar, eller den om försoning bedjande blickens tillgifvenhet mot det af inga ångrens tårar fuktade ögats oskuldsfulla värma och tillit!
Hvad äro de? – «Strålar, händer, blickar, som värmande, hängifna bjuda sig sjelfva åt den frusna jorden eller det kärlek behöfvande hjertat, utan anspråk att sjelfva beundras eller älskas, endast bleka eller darrande af fruktan, att deras kärlek är för ringa,» svarade Magnus i sitt sinne.
För hvarje odelad lidelse, ädel eller oädel, i menniskans bröst eger naturen en bild, men ej för de motsägelser, denna så trånga och dock så rika verld inrymmer.
Och huru många äro icke dessa!
Det qvinliga hjertat leker med sorgen, under det hon förnöjd i spegeln njuter af ett nytt halsbands sköna glitter, aftorkande tåren, som gör ögat skumt och hindrar det att se den granna leksaken; det manliga – stundom under en qvinnas veka barm – leker med glädjen, medan tärande bekymmer bo i dess djup.
Hon låtsar harm och vrede, fastän brinnande af ömhet, han hycklar uppoffrande kärlek, och beräknar dervid likgiltigt dagens vinst – eller tvärtom – båda ofta glömmande, hvad de verkligen äro, känna och tänka, för den lånade rollen – för den af fåfänga eller motstånd stegrade ifvern förgätande, att rollen blott borde spelas.
Ty oftast är det redan blott fåfänga, öfvermodig förtröstan till egen kraft, ringa mening om andras, begär att se den förra erkänd, den sednares svaghet medgifven, som inleder menniskan att bortbyta sitt egnaste bättre
Jag mot en dess tillfälliga omklädnad.
Sällan finnes ett hat mellan tvenne menniskor så starkt, att det ej till en god del är konstgjordt, påtvunget mot bättre viljande och vetande, och hvarje hvardagsharm, som varar längre än på sin höjd en half timma, är alltid en lånad drägt, hvilken menniskans efter tillgifvenhet trängtande sinne endast genom lång ansträngd öfning kan göra dräglig och passande.
Derföre är det på en gång så löjligt och så rörande att se de arma menniskobarnens strider.
Om dessa nu mot hvarandra hätska hjertan lågo blottade, skulle du i dem blott finna bitterhetens röd-blå-gula hinna skimrande på ytan af deras kärleks purpurdunkla blod, öfver hvilken den häftiga lidelsen bredt detta tunna men afskräckande täckelse, såsom vid den naturliga inflammationen.
Men de ses icke blottade – om ej sedan de upphört att klappa, ehuru då det stelnade, utan att blottas, ligger öppet för de efterlefvandes blickar.
Ty då först lär menniskan af saknaden känna sitt eget hjertas inre och bortkastar ångrande all fåfänga och harm, all den bitterhet, hvarmed hon såsom med ett hvalf kringmurat det för ljus och värme skapade.
I vårt unga pars boning fortgick lifvet så sin vanliga svåra gång och, ju flera dagar, veckor, år som förrunno, desto tätare och mera förstörande blefvo slitningarne.
Deras lynnen voro tvenne kugghjul, hvilka i början oaktadt små ojemnheter lent och jemnt grepo i hvarandra.
Men en fläkt af fåfänga kastade blott en enda liten flik af kärlekens mantel, som döljer alla svagheter, deremellan, och denna bortrycktes i hvirflande hast under hjulens ohejdade gång, och med den den ena svagheten efter den andra, som rasslande sargades af kuggarne, under det dessa sjelfva sönderbrötos.
Snart stod kärleken sjelf med blek kind och flämtande andedrägt vid hjulens kant; ingen räddande hand höll honom tillbaka eller stadnade deras nu ojemna och haltande slag mot hvarandra, hvilka snart skulle kringströ den spädas krossade lemmar.
Ty ännu fanns kärlek på djupet af bådas hjertan.
Hon visste det om sig; ja hon trodde den vara lika stark och oförsvagad, som den någonsin varit, och för allt hvad hon gjorde lät hon kärleken bära skulden.
Han, han älskade ju en annan?
Ja visst! men menniskan är fasligt besynnerlig.
Åtminstone såg det så ut, då en afton Fredrik satt i den välkända lilla kammaren, i hörnet af soffan med det mörkröda öfverdraget.
Ty hans högra arm sträckte sig stödjande kring en smärt person, som också satt i soffan bredvid honom, och hvars riklockiga hufvud hvilade mot hans bröst.
Han lutade kinden lätt mot de svallande lockarne, medan venstra handen sökte hennes högra, som åter ömt slöts om den lilla med modrens famn till hufvudkudde mellan dem båda slumrande Nanna.
Lampan lyste åter dallrande från bordet, och dess matta strålar speglade sig glänsande i hans ögon, under det hennes voro slutna, och blott en sakta rörelse nu och då i ögonlockens dunkla silkesbräm gaf tillkänna, att de icke slötos af sömnen.
Men de sorgligt leende läpparne och kindens spelande rodnad visade, att hon drömde – bittert ljufva drömmar, det förflutnas qval och framtidens ovisshet, omgjutna af stundens sällhet.
Endast det lätta ljudet af den lillas andedrägt och en halfqväfd suck, som häfde den unga modrens barm, störde tystnaden.
Vid denna suck spratt mannen till, och hans hand smekte sakta suckerskans lena kind, i det han sade:
«Stackars min Märtha!»
Han kysste lätt en af de glänsande lockarne.
Så höjde han upp hennes hufvud, slog armen kring hennes lif och kysste åter den klara pannan, sägande åter:
«Min stackars, lilla, olyckliga Märtha!»
Och ett par tårar sökte sig en obanad väg ur det manliga ögat.
Han gömde ansigtet ned mot hennes axel, i det han med ett mildt famntag förde henne närmare intill sig, och hon besvarade denna rörelse genom att böja armen kring hans hals, så att båda nu sutto tätt slutna den ena till den andra.
Några sprittande konvulsiva ryckningar tillkännagåfvo för henne, att han led; men hon gjorde fåfängt ett försök att upplyfta det nedsänkta hufvudet och kunde blott genom att litet draga sig tillbaka föra näsduken, som hon höll i handen, öfver hans ögon.
«Goda, älskade Fredrik, gråt icke – du gör mig så ondt – söta min Fredrik, gråt icke för mig, jag är ju nu lycklig» – bad hon.
Slutligen lade sig så småningom stormen, och det lyckades henne att med sakta våld få upp hans hufvud.
Som en moder förlåtande pysslar om sitt ångrande tårade barn, så strök hon hans lockar upp ur pannan, torkade en qvarsittande tår ur hans öga och de ännu glänsande spåren af de förrunna från hans kinder.
Och sedan höll hon med båda de veka hvita händerna hans hufvud, blickade så djerft in i hans öga, och sammanträngde i denna blick så mycken ren, innerlig ömhet, att han befriade sig från den milda bojan, och deras känsla möttes i en lång kyss, som följdes af en och ännu en, tills de saliga och glömmande hvilade mun vid mun och bröst mot bröst.
Och fridens engel bredde silfvervingarnes skimrande par öfver deras hufvuden, och hans andedrägt flägtade ljuf svalka i deras sällhetsbäfvande, domnande hjertan.
Hvila, käre läsare, här ett ögonblick och stör icke de armas ro; ty äfven jag, som hårdsinnt målar ondt och godt, kastade här bort pennan, fruktande för ondt samvete, om jag lät ett enda moln skymma stjernorna på deras sällhets svala men klara aftonhimmel.
Kanske får jag aldrig mera se den silfvervingade engeln lägrad öfver dem! kanske aldrig mera se dessa oroliga, svaga hjertan vaggade till hvila mot hvarandra! – tänkte jag, och jag lät det lilla strecket här ofvan bli en hel vårnatt.
Den länk, som oaktadt all skenbar yttre disharmoni ständigt sammanhöll de båda makarnes sinnen, var den slumrande lilla, öfver hvilken nu båda böjde sig mot hvarandra till försoning och glömska.
Hon hade nyss tillfrisknat efter en farlig messling.
Under hennes sjukdom tycktes det, att bandet mellan föräldrarne, i stället för att med barnets försvinnande krafter allt mera upplösas, tvärtom med hvarje mattare pulsslag drogs allt fastare tillsamman, tills slutligen vid den ögonskenligaste fara för den lillas lif de voro hvarandra så nära, att den ena icke egde en känsla, som ej delades af den andra.
Fredrik kunde så sällan öfvertalas att lemna det rum, der lika sällan någon blund kom i den ömma modrens ögon.
Och då läkaren en morgon förklarade faran öfverstånden, var det redan så långt kommet, att hans armar öppnades precist i samma sekund, som hon gjorde en rörelse för att kasta sig i dem – likasom hade båda styrts af en och samma vilja.
Samma afton, till hvars slut vi varit vittnen, hade den lilla för första gången rätt muntert trafvat omkring rummet.
Fadren tröttnade ej att leka med henne, och modren ej att se uppå deras lek och höra deras joller; men den lilla tröttnade slutligen och insomnade, vid hans berättelse om fågel blå, i modrens famn.
Det var då, som hon, emedan hon i hans ömhet för barnet fann sina egna fordringar tillfredsställda, började ana en annan kärlek, än den, hvarpå hon hittills gjort anspråk, och som hans aningar mötte hennes, ehuru de blott qvalfullt kunde arbeta sig fram genom känslan af skuld och förvillelse.
Men tidens hjul rullar snabbt, och med det vexla menniskans tankar och känslor.
Hvad betyder stundens ånger och beslut mot tiotusen stunders frestelser? och hvad den ädla känsla, en tillfällighet framkallat, mot den förstenande förmågan hos hvarje dags hvardagliga bekymmer, aggande småförtret och prosaiska enahanda?
Så återvände småningom det husliga lifvets fordna skick, och det var blott bittrare att fördraga än förr, emedan hvardera parten på djupet kände mera ondt öfver sina fel, och det kostade blott större ansträngning att visa det lynne, deras fåfänga för hvarje gång borde underhålla.
Hvarje sammanträffande blef derföre nu allt häftigare och mera sårande.
Så är menniskan.
Ögonblickets uppbrusande kan komma henne att glömma allt.
Men en fortsatt afvoghet, stolthet, fiendskap fordrar desto större ansträngning, ju oftare hon har den förorättande eller förorättade för ögonen, och i ju närmare förhållande de båda stått eller stå till hvarandra.
Då uppdrifver hon sjelf sitt sinnes bitterhet, genom att åter för sitt minne framkalla alla de anledningar till harm, hon möjligen eger, och berusar sig af dessa minnen, för att glömma hvarje anledning till försonlighet och välvilja.
Hvad som snart förvärrade det unga parets belägenhet, var den bestämda riktning Märthas obelåtenhet erhöll.
I glädjen öfver sin lycka efter den lillas sjukdom besökte hon åter Lina oftare, och hennes man måste några gånger följa med.
Hon räknade på att få visa, huru väl allt var, och njöt nu en liten triumf i stället för den förödmjukelse, hon visste sig hafva lidit genom sin förut illa dolda harm.
Derunder ville hon visst icke glömma den gamla vänskapen, ehuru hon numera ej anlitade den för att förtro Lina några hemsorger, äfven sedan dessa redan börjat infinna sig ånyo.
För sådana förtroenden, ehuru i mildrad form, vände hon sig numera till sin mor, eller rättare styfmor, en mera än femtioårig beskedlig gumma, till hvars nära staden belägna landtgård hon nu och då gjorde hastiga resor.
Han följde med till Lina, om ej just blott för att göra sin fru till viljes, likväl för att betaga Magnus alla misstankar och för att – ja för att åtminstone se henne och drömma och tiga.
Synnerligast för
Magnus’ skull bemödade han sig åtminstone första gångerna att vara rätt artig och vänlig mot sin fru, ehuru han åter i sitt sinne fann detta orätt för hennes skuld, och det derföre tillgick litet tvunget.
Men han ville numera handla manligt och dölja allt – och dock ville han, att någon skulle ana, att allt var förställning; ty att inför henne gälla såsom helt och hållet förändrad, det var likväl en alltför stor förnedring, en alltför stor uppoffring.
Han trodde sig finna en medelväg, då han hittade på rådet att medföra Nanna och sysselsatte sig oupphörligt med henne – ej blott af klokhet, ty han älskade barnet ömt.
Modren njöt till en början häraf.
Men Lina var af gammalt den lillas favorit, och denna, som snart fann sig hemmastadd i huset, delade lika snart sina frågor och ömhetsbetygelser mellan henne och fadren.
Hon svärmade fram och åter mellan de båda, som dessa pappersdockor, hvilka man ser rastlöst sväfva mellan tvenne öfver hvarandra placerade elektriska metallskifvor, såsom ledare än för den enas elektricitet, än för den andras, och ständigt å nyo attraherade af den motsatta.
Denna lek, som synbarligen äfven brydde Lina, blef snart den uppmärksamma
Märtha för lång, och hon såg sig nödsakad att locka den lilla älsklingen till sig, till den äldsta och bästa vännen.
Så blef Fredriks ställning åter lika svår, och han slutade med att, så ofta han ej kunde deltaga i de öfriga båda männernas spel, sitta tyst och drömmande, då han äfven vanligen medförde något af denna slutenhet till hemmet.
Men det behöfdes ej mera.
En redan misstrogen kärlek ser hellre för mycket än för litet.
Klagomål öfver hans köld voro åter icke mera någon ovanlighet.
Nu började äfven anspelningar på hans förmodade värme för en annan höra till ordningen för dagen.
De gemensamma besöken afstadnade, men han blef icke derföre gladare eller mindre sluten.
Hvarje förebråelse gaf honom ett berättigande, emedan han tyckte sig hafva modigt motstått mången frestelse och uppoffrat hvad han kanske kunnat vinna för sin böjelse.
På hennes beskyllningar svarade han stundom med dylika, gripna ur luften, endast för att befria sig från anfallen.
Hon studsade häpen första gången hon hörde något sådant ur hans mun; dock, så stor är mensklig svaghet! hon sårades och gret, men dessa misstankar å ena sidan smickrade henne, å den andra ingåfvo henne för ögonblicket öfvertygelse om hans fortfarande tillgifvenhet.
Ty hvarföre skulle han eljest visat sig svartsjuk?
Dock, han hade icke håg eller samvete att fortsätta, och de förlorade snart all betydelse.
Emellertid blef följden den, den måste blifva.
Bådas lif var snart en ständig kedja af harm och oro, och för honom, som kunde fly hemmet, blef detta småningom ett plågorum.
Hans tjenst höll honom ute hela förmiddagen; men den var helt och hållet mekanisk, vanligen endast fästad vid embetsrummet, och snart använde han derföre eftermiddagarne som en fullkomlig dagdrifvare.
Hans fantasis spel närdes så i den bästa jordmån af sysslolösheten och ensamheten – ty ensam var Fredrik numera helst.
Hans fordna glada vänkrets var skingrad, och den fyndiga malisen hade redan i verlden utspridt ett och annat om hans förhållanden.
Sommaren hade nu åter väckt den sparsamma sanden mellan nordens granithällar till lif och grönska, och solens öga tittade halfva natten ned, förvånad öfver den saftiga fägring, hvarmed den skyndat att pryda sig, under det fåglarne begagnade dess nådiga blickar, för att fördubbla sitt sångarlif.
Med dem vakade Fredrik, och hela timmar sågs han orörlig och drömmande sitta i kungsträdgårdens eller skeppsholmens alleer, sedan qvällen fördrifvit honom från hans favoritplats
Mosebackes trädgård, der han kunde se ett visst tak, under hvilket hans irrande tankar helst sökte ett näste.
Detta företräde att fly hemmet, då der saknas hemfrid, har mannen alltid, qvinnan vanligen blott i de högsta klasserna, der förströelser af alla slag bjuda henne ett tomt lif i stället för det rika, hon nödtvunget eller af nyck försakar.
Men mängden af det svaga könet är kedjad vid hemmet genom vanan, pligten och nödvändighetens band, så att den här ej blott bör hafva sin verksamhets hela verld, utan äfven genom natur och sed är fängslad inom hemmets väggar, om för att vårda eller förstöra dess fred och trefnad.
Huru borde derföre ej mannen omsorgsfullt lemna den svaga i oqvald besittning af denna hennes lilla verld, ja äfven mildt hos henne öfverse med ögonblickets harm, lynnen, svagheter, som hon inom den visar! ty han har ju sjelf utom den utrymme för det svaga och onda i menniskonaturen, men hon, hon har för godt och ondt, styrka och svaghet, endast denna trånga krets, der icke ens hennes minsta lyten kunna döljas.
Lika orätt som oklokt handla dock de män, som blott ogerna tillåta sina hustrur umgänge med verlden.
Deras fördel bjuder tvärtom, att hon får erfara det gamla: »öfverallt bra, men hemma bäst,» att hon lär sig älska och värdera hemmet.
Ty sällskapslifvet har för qvinnan flera olägenheter än för mannen, från omsorgen för toiletten till den för godt namn och rykte.
Icke ens öfverhofmästarinnan, som från 18 till 40 år lyst och beundrats i sällskapsverlden och endast lefvat för den, har någon enda qväll – eller morgon – låtit sin kammarjungfru lossa de tryckande snörlifsbanden, utan att sucka: »Gud vare lof, att det är förbi!» om ej i de första blomstringsdagar, då hjertat kanske slog af kärlek, och då dagen blef för korrt för att se och höra.
Ännu mera är detta händelsen i medelklassen, der seden gör qvinnans anseende ännu ömtåligare och, i förening med den qvinliga fåfängan, tvingar henne att bevaka hvarje ord, hvarje blick, hvarje rörelse.
Och hvad bjuder det moderna sällskapslifvet i ersättning för all denna omsorg?
Märtha hade sin svaghet, som alla, att visa sig, och hon tråkade derföre de första åren af sitt äktenskap med i sällskaper.
Fredrik såg gerna hennes små triumfer och njöt sin, då hon hvarje sådan afton med armen kring hans hals försäkrade: huru ledsamt det varit och huru lycklig hon kände sig att åter få vara ostörd hos honom.
Då tiderna medförde oro i hemmet, var henne vanan vid sällskapslifvet ett godt medel att för en stund glömma dem.
Men från den tid svartsjukan fick rum i hennes barm och hon trodde, att hela verlden kände hennes husliga missöden, fruktade hon att i sällskaper visa sig ensam – och hennes man befanns alltmera trög att åtfölja henne, ja snart ville hon icke ens mera bedja honom derom.
Så kom det sig småningom, att hon nu lefde blott hemma, tärande på sina bekymmer, sin harm, sina misstankar.
På båda sidor hade man sålunda öfvergått från misssämjans första period, då en flyktig harm genast följdes af flyktigt utkastade ord, till den, då ett jemnt lidande och en halfqväfd bitterhet visade sig i undvikande blickar och dystert slutna läppar.
Ett utbrott stod alltid hotande, och båda sökte undvika det; men då från någondera sidan ett ovarsamt ord föll, så var det en blixt som åtföljdes af vilda stormar och förstöring.
Augustisolen brände ännu het, och blott qvällen gjorde skuggan sval och framlockade en svalkande vind, som krusade strömmens yta och matt utvecklade flaggan på kastellholmen.
De för ankar liggande skeppen, som hela dagen hvart och ett pekat med flöjlar och bogspröt åt skilda kompassens streck, rättade sig alla för den vestliga kåran.
Båtar gledo emellan dem fram och åter, förande löfvens och gröngräsets och landtluftens vänner till och från djurgården, medan redan andra fritt drifvande för vinden sakta vaggades af en pimplande fiskares enformiga rörelser.
Taflan var liflig och mild att skåda, då den sågs från södra bergen, der nu just
Lina satt vid fönstret till ett lusthus, uti en på bergsluttningen hängande trädgård.
En liten parterr af doftande nejlikor, löfkojor och pelargonior stod utanför fönstret, som jemte det lilla lusthuset halft öfverskuggades af tvenne balsampopplar.
Berusad af den sköna utsigten, blomsterdoftet och svärmande, halft vemodiga drömmar, satt hon stödjande den skära kinden mot venstra handen, som framskimrade liljehvit mellan de sirliga blonda lockarne.
Den högra hade med den nyss aftagna lätta sommarhatten à la bergere sjunkit ned i hennes famn, och syarbetet låg orördt på bordet bredvid korgridikylen.