Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men först får jag erinra, att presterna utgöra en tjenstemannacorps, som i ringa mån äger fast egendom, och dernäst, att när denna lag stiftades, hade presterskapet icke långt förut varit catliolskt, utan rättighet att gifta sig och utan hopp att se någon deras egendom öfvergå till efterkommande.
Det var således icke underligt, om de åtnöjde sig med mindre giftorätt och arfsrätt, än jordägnrne.
Jag får dock yttra, det jag anser den lika arfsrätten nå landet vara för presterna lika oriktig som för andra, oell att jag således ej kan af undantaget hemta något skäl att antaga det orätta förhållandet till regel för hela Rikets inbyggare.
Utsk. tror, att BondeSt. icke skulle genom förslagets antagande skadas till sin besutenhet, enär qvinnan då skulle medföra större för - 12 Den 2 O c t o b e r f. m. mogenhet i boet.
Finge man gifta sig med sin syster eller med någon, som hade med henne lika förmögenhet, sloge beräkningen riktigt in; eljest Liefve den oviss.
Men alltid står det fast, att i händelse jorden skall delas lika emellan söner och döttrar, skall hvar och en oftare behålla sin lott; bröderna skola blifva oförmögna att lösa systrarna ut, och en ytterlig hemmansklyfning skall, till skrala för landet, vidare befordras.
Kommer man derhän, att icke blott de oeconomiska författningarna, utan afven arfsiagarjn.a påskynda jordens splittring, skall bonden snart bringas lill en sä ringa besutenhet, att han nödgas gå ifrån sin lilla hemmansdel för en missväxt, en boskapssjuka eller annan olycka. lag anser således BondeSt. förlora mest på förändringen och dernäst Riket, hvars styrka genom behållna jordbrukare skulle gå förlorad.
Utsk. säger väl, att det tillhör de oeconomiska författningarna att mota detta onda.
Men det är ovisst, om de allena förmå att göra det; och hvarföre skola arfslagarna ställas i strid med den oeconomiska lagstiftningen eller verka till ett mål, som måste af de oeconomiska författningarna motarbetas?
Riktigare vore väl, att den ena grenen af lagstil'1 ni agen öfverensstämde med den andra.
— En son, säger Utsk. vidare, behöfver ej mera arf än en dotter; men om Utsk. frågat hvilken husfader sorn helst, hade det lätt funnit sig-vederlagdt, och hvarje ledamot af detta Stånd, som har systrar och jemnför, hvad hans egen uppfostran kostar emot en systers, skall lätteligen finna, att Utsk. misstagit sig.
I strid mot hvad det i början sjelft säger, förklarar det mot slutet af sin bevisning, att mannen har lättare tillfälle att förvärfva än qvinnan, och att en broder fördenskull ej bör äga större anspråk på arf än systern; men mannens förmåga att förvärfva inträder ej så snart, och just för att skaffa sig den och för att kunna lefva under tiden behöfver han ett större arf.
Vill man betaga honom medlen att vinna denna skicklighet, befarar jag, att hans förmåga blir derefter, till föga båtnad för honom sjelf och samhället.
Utsk, har äfven antydt en mening, soia jag icke väntat från män, beklädda med lagstiftarekall, att nemi. mannens lott skulle vara lyckligare än qvinnans, ilvars piigter deremot skulle vara nog tunga
Detta är en skarp anmärkning emot skaparen, hvars verk hittills ansetts för ganska godt.
Till dess fullkomlighet hörer, alt hvarje varelses och äfven q vinnas böjelser rätta sig efter dess bestämmelse; att en karlaktig qvinna är något lika misslyckadt som en qvinlig man oell bör vara föremål, ej för lagstiftningen, utan för medömkan, Qvinnans uppoffringar, säger Utsk., äro, ehuru af annat slag, dock jemn förliga med mannens.
Huru kommer det då till , att fastän flera gossar födas i alla länder, är dock qvinnor-? nas antal större, än männens?
Jo det kommer deraf, att männens yrken oftare sätta lifvet i fara, iin qvinnans.
Männen stupa i krig, de omkomma på sjöresor och på andra vådliga Den 2 O c s o b c r f. m. företag.
Detta visar, att mannens uppoffringar äro vida större an qvinnans, emedan lifvet ar den storsta.
Kan man då framkomma med dylika satser?
— Baro af samma föraldrar, sager Utsk. vidare, äga lika anspråk på deras kärlek oell omvårdnad , böra således äfven vara lika berättigade att ärfva deras förmögenhet.
Min mening är deremot, alt ba mens anspråk i detta afseende böra rattas efter deras behof.
Jag har redan omsagt skälen dertill; men då Utsk. ofta återkommer med detsamma, torde det tillåtas mig här begagna en trivial liknelse.
En faders lika omvårdnad om sina barn består ej deri, att han gifver en lika lång rock åt det) son, sorn är tio år, och åt den, spro är fern år, utan deri, alt lian passar hvarderas klädning efter behofyet.
I fall detta medgifv.es söner allena, måste det äfven medgifvas i afsgendet på förhållandet emellan både söner och döttrar, när man ihågkommer, hvad sonen kostar mera än en dotter i uppfostran, underhåll utom lius, kläder, såsom uniform m. m.
Utsk. har äfven åberopat det ofta anförda exemplet af lika arfsrätt i Varends harad.
Jag anmärker, att ett undantag icke bör upphöjas till regel.
Varends qvinnor hafva förväifvat deras lika arfsrätt genom en manlig bragd och må behålla dea; men om ej orten vore en skogstrakt med vidsträckta äger till hemmanen, så är jag öfvertygad, att erfarenheten längesedan skulle hafva visat olägenheterna af den hemmanskly fning, som den lika arfsrätten måste medföra.
Män säger väl med skenfagert skäl, att de qvinnor, som förblifva ogifta, behöfva större arf och borde förses med lika stort som deras bröder.
Men i detta afseende får jag ytterligare anmärka, att ogifta qvinnor äro undantag från regeln, emedan deras bestämmelse är att blifva gifta, oph lagen bör afse det allmänna förhållandet.
Vill man rätta lagen efter undantagen eller de ogifta, borde fula oph elaka döttrar hafva större arfsrätt, än de vackra och goda, emedan de förra oftare blifva ogifta, Den lagstiftning, som lägger förmögenheten i mannens hand, är, efter min tanka, den bästa för qvinnan sjelf; ty der medlen att försörjs hustru icke fattas, der uteblifyer sällan äktenskap.
Qvinnan får då den tillfredsställelsen att begäras, icke för siri förmögenhet, utan för sin egen skull.
Större omsorg användes då på utvecklingen af hennes personliga egenskaper, hvarigenom både hon och mannen blifva lyckligare.
.Hvad åter angår representationsrättens utsträckning hos sidoarfvinge, en fråga, sorn äfven förekommer'i detta betänk., har jag väl ingen egentlig anmärkning att deremot göra; men då det gamla förhållandet ej medfört några olägenheter och då våra nu gällande arfslagar grunda sig på erfarenhet och ett moget förstånd, finner jag intet skäl att, åtminstone för ögonblicket, göra någon ändring uti den s, k, istada-rätten, Vill man likväl göra någon ändring häri, bör man åtminstone akta sig >4 Deli 2 Oetobcr f. m. för de felaktigheter, sorn Hr Strussenfelt i sin reservation anmärkt emot Utsk:s nu uppgjorda förslag.
Dä detta ämne är ett af dem, som man vid hvarje riksdag så ofta hört om-, talas, att livar och en haft tillfälle stadga sin öfvertygelse derutinnan, anser jag en återremiss tjena till intet, utan hemställer, 0111 det ej vore hast, att propositionen vid den votering, som ej lärer uteblifva, ställdes till bifall eller afslag på Utskts betänk.?
För min del röstar jag lör afslag.
Jag tillhör dem, som gilla Utsk:s grundsats, och har ej blifvit rubbad i min öfvertygelse af den värde ledamoten, som uppträdt här midt emot.
Jag respecterar den vanna, sorn dicterat Frih.
Klingspors anförande; men jag tillstår, att jag önskat, att den värde ledamoten låtit öfvertyga sig af Utsk:s grundliga skäl.
Är det från en politisk synpunkt, som man betraktar den lika arfsrätten och dervid fruktar för en alltför stor egendomarnas sönderstyckning, så utgår man från en farhåga, sorn icke är för handen, sedan det redan är tillåtet att skifta jorden nästan i oändlighet, och sjelfva grunden för Frih.
Klingspores åsigt är dermed redan rubbad.
Jag godkänner vä! principen att i en rent monarkisk stat grunda aristocratien på jord; men då den bos oss icke linnes — ty det lilla, som ännu återstår efter Carl Xl:s oinstörlningssystem, är ej värdi alt omtala — kan jag ej tänka mig möjligheten att numera i Sverige återföra eli jordvaristocrati.
Hvad åter beträffar allmogen, har dess begrepp omj rätt gjort sig så gällande, att den sjelf så ofta som möjligt sökt jemna de förhållanden, som uppstått genom nuvarande arfslagar; och med den kännedom härom, som jag practiskt varit i tillfälle att inhemta, är jag öfvertygad, att allmogen ej har samma begrepp örn den lika artsrätten sorn Frih.
Klingspor.
Den söker ofta att genom chinierika afhandlingar och på flerahanda sätt göra arfsrätten lika, och då måste det vara tid att ändra en lag, som ej mera efterlefyes.
Det har visserligen af Frih.
Klingspor blifvit påstådt, att fosterlandskärleken skulle bero af den jord, man äger; men jag tror ej, att historien godkänner denna sats.
Jag skulle tro, att medborgarens sjelfuppoffrjngar ej utgått från kärleken till den jord, man gräft, utan från kärleken till det samhälle, der man var född, uppfostrad och offrat sina krafter; ty detta fästermer än den oeconomiska ställning, hvari slumpen försätter.
Jag tror för öfrigt ej, att jordbruket förlorar något genom den lika arfsrätten; ty efter min tarika har Utsk. fullständigt ådagalagt, att om qvjnnan får lika lott med mannen, återfår denne i giftermål, hvad han förlorar i alf.
Efter Frih.
Klingspors åsigt skulle det önskvärdaste vara, att qvinnan ,ägde ingen arfsrätt, och att d.et blefve det styrande mankönets ensak d!t föda de qvintjpr, som ej blefve gifta, ty endast efter en sådan princip kunna de åsigter vara riktiga, $9® frih? så varmt försvarat; men då en sådan återgång Den 2 Octobcr f. m. till barbariets tider ej lärer kunna ske, kan jag ej annat än tillstyrka, att nian frångår principen helt oell hållet oell i laglig väg ofvergår till den rättsprincip, som bjuder lika rättigheter för begge konen.
Denna fråga är redan så gammal och har redan så ofta blifvit debatterad både här och i andra nationalförsamlingar, att föga dervid numera är att tillägga.
Tvenne ledamöter hafva här nppträdt för att med varma tala för den satsen, som man långt för detta frångått, eller att qvinnan borde hafva ingen arfsrätt; ty med deras skäl kan man väl visa, att qvinnan ej bör hafva någon arfsrätt, men jag hemställer, huru man nied dessa skäl kan arithmetiskt komma till den slutsatsen, att hon bör hafva half arfsrätt.
Jag vet i sanning ej, hvarifrån man får det påståendet, att qvinnan bör hafva en half, en fjerdedel eller en åttondedels arfsrätt; men väl inser jag, att skäl kunna linnas för det påstående, att hon bör hafva ingen.
Frångår man således denna princip, måste man medgifva qvinrien hel arfsrätt; men nu har man redan, efter en ganska stark diseussion, vid antagandet af 1734 års lag frångått principen af ingen arfsrätt för qvinnan, och då tror jag, att man numera ej heller kan bibehålla den halfva arfsrätten, ty på denna grund kan ingen argumentation byggas, utan alt hemta stöd från andra skäl, såsom från farhågan af jordens alltför stora styckning.
Jag kan emedlertid för min del ej biträda denna mening, och man misstager sig efter min tanka, 0111 man tror, att denna jordens styckning beron pä qvinnans arfsrätt.
Orsaken härtill ligger i den inskränkning af testarnentsrätten, sorn I10S oss äger rum ; och om här, såsom i andra länder, en oinskränkt testamentsrätt åter infördes, är jag öfvertygad, att detta förhållande skulle rectifieras, men icke genom bibehållande af half lott för qvinnan.
Beviset ligger i den 1111 var. exceptionslagen för Våren ds härad, der hemmansklyfningén t. o. 111, är mindre, än inom andra skogsbvggder i samma län.
Vill man återgå till principen att sammanföra och sammanhålla störa jordmassor i en hand, må man återgå till majoraterna och den oinskränkta testamentsrätten, nemi. den, sorn upphafdes genom 1810 års förordning; och dessutom finnes afven ett annat sätt för jordegendomens bibehållande i samma händer, nemi. att underlätta lösningsrätten.
Men allt detta har intet sammanhang med frågan örn arfsrätten, utan det tillhör den ceconomiska lagstiftningen att bestämma, om ock på hvad sätt den större jordägaren får utlösa den mindre, Jag har blott yttrat mig häröfver för att visa deras misstag, som anse hemmansklyfningén bero af arfslagarna, och för att ådagalägga, huru falsk den satsen är, att frågan om jördens klyfning inverkar på principen om qvinnans arfslott.
För min del har jag gillat Utsk:s åsigt redan från längre tid tillbaka, och ännu mer sedan mitt embete ålade mig att ytter - i6
Den i O c t o b e r f. tn. ligare öfverväga ämnet vid granskningen af nya lagförslaget.
Jag gillade då principen af den lika arfsrätten, och jag kan ej nu vara mig olik; då jag icke kunnat öfvertyga» af flera högt upplysta män, som i detta ämne yttrat en motsatt tanka, kan jag än mindre öfvertygas af hvad de tvenne vårda ledamöterna här anfört, så vidt saken betraktas från rättsgrund.
Är åter frågan att betrakta ämnet från andra eiler politiska synpunkter, så är det en helt annan sak, och då reducerar sig frågan derhän, om det är nyttigt att sammanföra stora egendomsmassor i en hand.
För min del tillhör jag dem, som gifva företrädet åt en viss fördelning, sorn likväl ej får sträckas till ytterlighet.
Men om man vill återföra de äldre institutioner, som i detta afseende ännu i England bibehållit sig, finnes det blott en väg, nemi. att stifta majorater.
Jag skulle dock tro, att denna institution äfven i England bär sig blott för sin ålder, och att återgå dit, sedan inrättningen en gång blifvit upphäfven, betviflar jag vara möjligt; isynnerhet tror jag det vara alldeles omöjligt att här i Sverige bilda ett Engelskt Öfverhus, och jag önskar det ej heller, ty säkert skulle det blifva en retrograd gång.
Emedlertid lyckas det mig visserligen icke att öfvertyga mina motståndare, och måhända är ide'en ännu ej fullmogen.
Jag skall derföre inskränka mig till att i 1834- ®rs riksdagsprotocoll nedlägga min tanka om hvilkendera meningen är den rätta; men jag får tillika förklara, att jag icke heller låter mig Öfvertygas, och det bästa lärer således vara, att vi så snart som möjligt få skrida till votering.
En omständighet ber jag dock fä tillägga.
De talare, Som yttrat sig mot TJtskts förslag, hafva nemi. framställt det såsom undergräfvande BondeSt:s välstånd; och i anledning häraf vill jag blott fästa uppmärksamheten derpå, att Utsk:s betänk, vid denna riksdag tillkommit i följd af flera motioner, hvilka alla blifvit väckta inom BondeSt.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas i eftermiddag kl. 6.
Sjelfva det förhållande, i hvilket jag lill följd af min embetsbefattning står till qvinnokönet, uppmanar mig att taga dess försvar i denna fråga; och jag gör det desto hellre, som jag alltid lifligt känt rättvisan och billigheten af den lika arfsrätten och jemväl tillika med mina bröder tillämpat den i afseende på våra systrar.
Jag anhåller derföre att till besvarande få upptaga en och annan af de här gjorda invändningarna.
Man har sagt, att den lika arfsrätten skulle åstadkomma flera hemmansklyfningar och dermed Undergräfva fosterlandskärleken.
Men det är redan bevisadt, att den lika arfsrätten icke medför flera hemmansklyfningar i Värends härad; och man kan vända sig till Dalarna för att se, det sjelfva hemmansklyf nin - Den 2 Oetebcr f. m. *7 ningen icke minskar fosterlandskärleken, utan snarare kan betraktas såsom rätta sättet att utveckla den.
Man har äfven sagt, att gossarna behöfva mera än flickorna till sin uppfostran.
Jag får härvid erinra, att om de än behöfva mera till uppfostran, behöfva de mindre sedan, emedan de bättre kunna försörja sig sjelfva Vidare har man sagt, att mannen har större arbetsförmåga och behöfver mera materiel för sitt arbete.
Häruti synes mig en motsägelse; ty ju större förmågan är, ju högre måtte äfven productionen vara, och ju mindre är mannen sålunda i behof af andra medel för sin bergning.
Man har sagt, att qvinnans lott är mindre tung än mannens; men såsom läkare får jag erinra, att qvinnan har mannens nästan alla sjukdomar och en stor mängd särskilda dertill.
Man har äfven sagt, alt mannen är nyttigare för samhället; men jag frågar, om någonting kan vara nyttigare för samhället än sJägtets fortplantning, och deruti har qvinnan onekligen största delen, helst naturen sjelf åt qvinnan uppdragit det späda barnets Uppfödande.
Det ligger för Öfrigt i sakens natur, att barn af samma föräldrar hafva lika anspråk på arf; och då man åberopat historien, att arfsrätten från urminnes tider varit sådan, den nu är, samt derifrån velat hemta skäl för dess framgena bibehållande, får jag erinra, att den olika arfsrätten från början kom derifrån, att det då ej ärfdes annat än vapen, hvilket antydes af sjelfva ordet arf, sorn i gamla språket egentligen betyder pilar, och i ett sådant arf kunde qvinnan naturligtvis ej deltaga.
Slutligen får jag i minnet återkalla ett skäl, som en gammal erfaren, nu afliden domare begagnade vid sista riksdagen, när detta ämne då förevar, nemi. att adelsmän alldeles icke synts vara missbelåtna med den lika arfsrätten, då de gift sig med rika borgaredöttrar.
Jag tillhör dem, som tillstyrka bifall till Utsk:s betänk., men afhåller mig ifrån att till besvarande upptaga de talares argumenter, som yttrat sig emot förslaget, sedan andra redan vederlagt dem.
Så har Frih. Ehrenborgh visat, att Frih. Klingspor? farhågor för utvidgad hemmansklyfning sakna grund; och jag får härvid blott tillägga, att om rättigheten att klyfva hemman här skall tagas till grund för frågans bedömande, ser jag deruti ett vigtigt skäl för förslagets antagande, såsom till sin princip ägande samband med vårt nuvar. statsskick, Jag får nemi. fästa uppmärksamheten derå, att grunden för Sveriges conslitutionelt-monarkiska lagstiftning är democratisk och innefattar ideen af den till största möjliga fullkomlighet utbildade republikanska statsformen; men för en fullkomlig
Utbildning af detta statsskick fordras att borttaga ännu qvarvarande lyten från en föregående tid, i den ordning lagen medgifvit.
Bland dessa lyten är äfven den olika arfsrätten inom tvenne sarahällsciasser; att bibehålla den är att hin - 14 H.
De» i October f. m. dra statsskickets utbildning.
Jag kan således ej annat än tillstyrka Utskts förslag och har svårt att linna sanningen af det påstående, som här blifvit nppstäldt, att den olika arfsrätten skulle bevara mannens målsmanskap förqvinnan, och att detta i annat fall skulle gå förloradt; ty om man äfven nian förmögenhet gifter sig med en aldrig så rik qvinna, förhlifver ju ändock målsmanskapet hos mannen.
För min del skulle jag tro, att genom detta förslag en stor del qvinnor skulle komma i tillfälle att träda i äktenskap, sorn nu förblifva ogifta, och flera ynglingar jemväl på detta sätt få tillfälle att underhålla familjer.
Jag anhåller om Hr Gr. o. Landtnäs propos. på bifall till Utsk:s betänk., helst ärendet är af vigt och för vigtigt att längre uppskjutas.
Då jag nu börjar med den förklaring, att jag hufvudsakligen instämmer med Hr v.
Hartmansdorff, har jag redan tillkännagifvit syftningen af mitt anförande.
Jag skall emedlertid' ej våga' mig in i ämnet för att undersöka rättsgrunden eller afgöra, orri' qvinnan ej bör hafva någon arfsrätt, utan jag vill blott tillse, om det finnes någon grund för en annan fördelning, än den af Utsk. föreslagna, och ur denna synpunkt anhåller jag att få yttra några ord or» Utsktsr betänk.
Utsk.' har lagt till grund för sitt förslag de» åsigfen,' alf lika’ skyldigheter böra medföra lika rättigheter*' och att äktenskapet'
Vöre ett contract, som borde gifva lika fördel åt begge'parterna.
Denna åsigt om ett contract har i sednare tider sökt göra sig gällande i både" större och mindre scala, ja, äfven i afseende på sjelfva samhället; mert jag hemställer, om t. ex. husbondeväldet och alla de förhållanden, sorn äga rum emellan chef och underlydande, krinn» anses som ett contract?
De' skulle då vara bestämbar» genom öfverenskommelse; men de' äro det icke' och icke heller äktenskapet.
Jag skulle trogott detta kan vara nog angående' sjelfva grunden för Utsk:s åsigt; ty då jag ej kan erkänna' äktenskapet såsom ett contract, förfaller också allt, hvad Utsk. derpå byggt om lika rättigheter.
Jag har för min del isynnerhet fastat mig vid detta Utsk:s raisonnement, ty jag bekänner, alf jäg icke med tillräcklig klarhet kunnat inse vigten af åtskilliga andra inkast emot den lika arsfrätteri, t. ex. dett anmärkningen, att hemmansklyfriingen derigenom skulle Befordras; roen det vet jag, att om så sker, vore det ingalunda för landet fördelaktigt, och jag vet det desto säkrare, som jag i min hemort haft tillfälle att se de skadliga följderna af den nya skiftesstadgan.
Or» således den lika* arfsrätten skulle befordra hemmansklyfniugen, tvekar jag ej att häri tillerkänna de talare, sorn yttrat sig emot förslaget, ett ytterligare skäf; men, som sagt är, jag äger icke nog insigt att härom yttra mig.
Deremot har jag ett annat nytt skäl, nemi. att qvinnan genom ökad arfsrätt skulle komma att få större egendom än hittills, och således oftare i boet införa
Den i Octolier f. m. >9 mera än mannen.
Jag tror likväl det vara ett bättre förhållande, om mannen inför mera egendom; ty hvad är naturligare, än att lefnadskostnaden lättar sig efter hennes enskilda förmögenhet, och jag frågar, 0111 ej följden af större förmögenhet hos qvinnan skulle blifva ökade anspråk å hennes sida på högre lefnadskoslnader?
Må man öfverväga detta, och huruvida det är skäl, då man ej kan fordra samina grad af förstånd hos qvinnan sorn hos mannen, att lägga i hennes hand medel till anspråk, som skulle uppmuntra till förbrukning af öfverflödsartiklar och öka importen.
En talare har sagt, att allmogen redan de facto tillerkänner sina döttrar lika arfsrätt, och jag känner visserligen blott en ringa del af landet; men der har åtminstone min erfarenhet varit alldeles motsatt, ty när bonden blir gammal, lemnar han gården åt sin son och täger så kalladt undantag, hvarvid son,en vanligen får hemmanet för en ringa penning, och detta bevisar, att .allmogen söker gynna den äldsta sonen framför döttrarna eller de öfriga barnen; äfvensom exempel ej saknas, att denna benägenhet att gynna äldsta sonen förnnledt till sådaii afundsjuka, att t. o. m- mord derifrån härfört.
Så allmänt gynnar allmogen den äldsta sonen, hvilket vittnar, att allmogen vill behålla sönerna vid jorden.
Slutligen måste det äfven ihdgkommas, att mannen, ehvad han är herrekar] eller bonde, behöfver större omkostnader för att uppträda i det allmänna; och detta är för mig ett ytterligafe skäl, sorn jemte de förut anförda stadgat min Öfvertygelse, ehuru jag för öfrigt erkänner min oförmåga att deducera saken ifrån rättsgrund.
Jag tillstyrker afslag på Utskts ifråga-var, betänk.
Fribi Klingspor; Jag ber att med några ord få besvara Gr.
Horns anmärkningar, Hr Gr. har yttrat, att så länge nuvarande författningar rörande hemmansklyfningnnui existera, är det .egalt, om betänk, bifalles eller ej.
Jag begagnar detta tillfälle att tadla just dessa författningar.
Före hemmansklyfniugen var landets välmåga större, än den 1111 är.
Folkmängden stiger ej genom några konstlade medel , åtminstone aldrig på ett för landet välgörande sätt, så vida icke författningarna förnämligast afse näringsmedlens tilltagande; ty i de länder, der piöductioneo är stor, tilltager folkmängden, oaktadt hungersnöd, förödande krig och epidemiska sjukdomar.
Irland framvisar ett förfärligt exempel, huru vådlig en för långt utsträckt hemmansklyfning är för ett land.
Så välgörande än Fransyska revolutionen var för jordbruket, öfverklagas dock redan en bland jordbrukaren tilltagande fattigdom, hvilken anses såsom en följd af för små jordlotter.
Frih, Ehrenborgh ber jag äfven att få besvara med några ord.
Man Jmfl ej lindra ett förhållande, som redan existerar; såjedes kan det icke komma i fråga att flytta sig tillbaka till en tid, då qvinnan ingenting ärfde, Den 2 Oclnlicr f. ra. och jag beböfver således ingenting yttra mig derom.
Min öfvertygelse, att den nya arfslagen leder till jordens klyfning i smärre lotter, liar ej blifvit rubbad genom Ur Feilits argumentation.
Jag liar aldrig yttrat ett ,ord till försvar af nif>jorater; tvärtom har jag sagt, att Svenska jordbruket vumiit genom de blockstora egendomarnas styckning.
Hr Strussenfelt, Adolph Lud.v.:
Då jag varit en bland reservanterna i Utsk,, torde det tillåtas wig att liär närmare utveckla skälep för min åsigt vid besvarandet af några anmärkningar från motsätta sidan.