Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får äran förklara, att äfven jag, ehuru i ringa mån, är ullproducent, hvaraf bör slutas, att jag önskar näringen all möjlig fortgång och skulle önska framförallt att kunna förena mig med de talare, som yttrat sig för densamma; men jag kan ej i detta fall förena mig med dem, då jag anser principvidrigt att med nya anslag gynna en näring, som derigenom kanske snarare förderfvas, än upprätthålles.
Om fråga vore om att i första början af en närings uppkomst lemna den en sådan fördel, vore det måhända statsoeconomiskt riktigt att göra det.
Men det har redan skett genom ulldiscontens inrättande.
Nu är fråga om att utvidga densamma; och då frågar jag, om den näring, som tyckes vara mera lofvande än de flesta andra inom landet, skall så uppmuntras, att priset slutligen så stege utöfver hvad varan borde gälla i jemnförelse med priset i andra Den t Augusti e. m. $9 länder, att det kunde åstadkomma upplag på upplag och slutligen ruinera dem, som skulle hjetpas.
Af en talare, som yrkat återremiss, har blifvit anfördt, att ullpioductionen icke kan på flera år komma derhän, att den kan motsvara landets behof.
Deruti torde ligga en orsak, hvarföre priset mäste vara sä högt, som det kan vara.
Af en talare, Hr,Gr.
Horn, är anfördt, huru vid sista ullmarknaden, dervid äfven jag var närvarande, det så när handt., att genom en sammansättning af ullköpare priset blifvit nedsatt.
Likväl har sådant genom blotta concurreusen förekommits derigenom , att en enda köpare var tillstädes, som bjöd öfver de andra.
Jag tror derföre, att så länge ej öfverflöd finnes på varan, skall concurreusen hålla den vid skäligt pris.
Om man, sedan man stadgat sitt mynt, skulle anse sig nödsakad inskränka sådana capitalanslag åt näringarna, sorn ansågos kunna försvaga Banken, men dervid skulle göra ett undantag för den näring, hvars bestånd synes gifvet, vore det ju att begå en orättvisa mot de öfriga näringarna.
Det finnes en annan betydande näring, nemi. trävaruhandeln, sorn roed mera skäl torde behöfva understöd; likväl har den icke något sådant, och jag är långt ifrån att yrka, att den må få det, emedan jag anser det icke vara genom sådana understöd, som näringarnas fördel bercdes.
På dessa grunder, och då jag icke kan finna det vara med en statsoeconomisk princip förenligt att på detta sätt vilja befordra en närings uppkomst, hvaraf följden måhända skall blifva motsatsen af hvad som åsyftas, nödgas jag motsätta mig återremiåsen och anhålla om bifall till hvad Utsk. föreslagit.
Jag uppstiger för att, så vidt jag förmår, understödja hvad Grefvarne v. Fersen och Horn yttrat.
Ullproductionens hastiga uppkomst hos oss, dess bibehållande och framgång genom CommerceGollegii och dess Presidents bemödanden, är ett af de vackraste och sällsyntaste plienomener, någonting så ovanligt, att man kan säga: ett barn är födt i Bethlehem.
Jag skulle icke orda i den riktning, jag gör, om jag trodde, att genom understöd åt ullproductionen någon annan näring fråntoges det ringaste.
Här är dessutom icke fråga om någon förlust eller uppoffring för staten, utan blott örn ett understöd root fullkomlig säkerhet, att staten återbekommer detsamma; och hvilken annan näring, som mot lika stor säkerhet begär lån, skall jag understödja uti dess begäran, emedan jag anser det vara både möjligt, tillbörligt och nyttigt, aft på så sätt bevilja lån åt alla näringar.
Jag tillstyrker återremiss af utlåt.
Jag gör ali rättvisa åt den princip, hvarifrån Gr.
Frölich liemtar stöd för sitt yttrande.
Hr Gr. har förutsatt, att genom creditföreningar kunde suppleeras det behof, som är i fråga; men innan sådana associationer kunna göra sig gällande i vårt land, synnerligast uti den pro - Co
Den i Augusti c. m. vins, som deraf är mest i behof, nemi. Westergöthland, tror jag, att sådana arrangementer å statens sida äro högst ändamålsenliga.
Frölich och mig anförda exempel, rör:de ullprisets fallande å sista ullmarknaden, hvilket dock snart åter steg derigenom, att en Kronans tjensteman gjorde anbud till högre pris, får jag nämna, att han icke kunnat göra det, om icke ulldisconten funnits.
Jag känner dessutom, att de flesta liqvider vid ullmarknaderna uppgöras i discontpapper på det viset, att producenten öfverlåter sin belåningsrätt åt consumenten.
I bl ist af rörelsecapital måste således antingen privatbanker inrättas i de provinser, som isynnerhet sysselsätta sig med ullproductionen, eller staten emedlertid, och intilldess sådana privata associationer hinna bilda sig, komma industriägaren till hjelp.
Jag vill likväl icke påstå, att denna statens mellankomst icke bör inskränkas lill en viss tid.
Jag skulle tro, att rätta tiden för staten att upphöra med sin hjelp inträffade, -då Svenska ullmarknaderna började besökas af utländning»!'.
Att förhållandet med trävaruhandeln kan komma i jemnförelse med ullproductionen tror jag icke, emedan den förra beror på utländska prisen.
När ullhandteringen kan komma i kategori med trävaruhandeln, anser jag statens biträde i förra afseendet vara öfverflödigt.
Att ullproductionen på allt sätt bör upphjelpas, derom är jag öfvertygad; och det är med verklig glädje, som hvarje redlig Svensk sett den framgång, ullproductionen rönt af de åtgärder, som derför i sednare tider vidtagits.
Men då af Utsk:s utlåt, upplyses, att af de såsom fond för ulldiscont anslagna 200,000 r:dr endast blifvit lyftade, år i832, 10,000 r:dr och sisth år 3g,000 r:dr, eller mindre än ^ af creditivet, så skulle jag förmoda, att någon återremiss icke är behöflig, då Utsk. tillstyrkt, alt det vid sisth riksdag till ulldiscontfondens försträckning beviljade creditiv af 200,000 r:dr b:co må intill nästa riksdag ytterligare få begagnas.
Jag tror icke, att denna näring endast bör uppkomma genom lån och försträckningar; tvärtom är det min öfvertygelse, att, om den skall bära sig och blifva nationel, den till det mesta bör hjelpa sig sjelf genom sina förlag, genom egen styrka och omsorg; men då den i allt fall har ett anslag, hvaraf endast £ hittills varit begagnad, anser jag någon tillökning deruti intill nästa riksdag vara alldeles obehöflig och tillstyrker således bifall å utlåt.
För att besvara några yttranden af åtskilliga talare, hvilka bestridt den af mig yrkade återremissen, har jag nu begärt ordet.
Horn, som besvarat åtskilliga Gr.
Frölichs anmärkningar.
Frölich utgår från den synpunkt, att ullproductionen icke är i behof af ett ökadt creditiv, och Hr Tham synes mig hafva instämt i samma åsigt, emedan Den i Augusti e. ni. 61 han ansett denna näring kunna hjelpa sig med det föreslagna creditivet, eftersom förlidet år derpå ieke lyftats mer än 39.000 r:dr, och året förut blott 10,000 r:dr.
Mig synes likväl progressionen vara ganska stark, då creditivet det ena året blifvit anlitadt till inemot fyrdubbla beloppet mot föregående året.
Vid ett sådant förhållande, och då man måste medgifva, att bland alla landtmannanäringar ingen finnes, som så hastigt kan stiga som ullculturen, och det icke kan vara en nationalvinst, att producenten undertryckes, har jag ansett belåningen böra vara öppen till det belopp, sorn kan erfordras, emedan producenten, i brist af en sådan utväg, skulle eljest kunna tvingas att till vanpris afyttra sin produet.
Frölich har visserligen anmärkt, att vid Norrköpings marknad behöfdes blott en enda köpare för att återställa priset till dess tillbörliga höjd; men jag hemställer till bli' Gr., hvad resultatet skulle blifvit, om denne ende icke infunnit sig vid marknaden.
Vi hafva sett, att vid Breslauer-marknaden fanns ingen sådan köpare, som återställde varans fallande till det vanpris, som bjöds af köparne i följd af dem emellan träffad öfverenskommelse, utan att det var Regeringens mellankomst med lånebiträde, som tillintetgjorde ullköparnes skadliga försök att obehörigen nedtvinga priset.
Jag vill icke bestrida, att ju icke, sedan creditanstalter i provinserna uppkommit, desamma skola medgifva producenten rättighet till belåning äfven af ull; men innan sådana anstalter hunnit bilda sig, anser jag staten icke böra lemna detta näringsinteresse utan möjlighet att få belåna sina produeter.
För öfrigt inser jag icke något skäl, hvarföre icke fonden skulle få ökas på sätt K.
M. behagat föreslå; ty om något icke skulle erfordras utöfver de föreslagna 200.000 r:dr, komme någon ökning icke i fråga.
Skulle åter behofvet blifva större, än att det med nyssnämnde belopp kunde afhjelpas, så vore det en verklig skada för näringen, att lånemöjlighet icke funnes, helst detta understöd ej medför någon förlust eller uppoffring af staten.
Af dessa skäl förnyar jag min anhållan om återj-emiss och bifall till K. M:s propos. Gr. Frölich:
Då fråga nu endast är om återremiss, vill jag icke vidare sätta mig deremot.
Den uttrycker på det hela, likasom den K. propos., en välvilja för näringen, hvilket jag icke kan ogilla.
Men jag kan dock icke säga, att jag funnit mig öfvertygad derom, att näringen kan behöfva eller i längden bestå med ett sådant understöd.
Det har blifvit sagdt, att om en sammansättning vid sista ullmarknad lyckats, skulle sådant kunnat verka till näringens förfall.
Jag tror, att följden skulle blifvit den, att utländska köpare derigenom skulle hitkallats.
Det har blifvit nämndt, att intilldess statens mellankomst kunde suppleeras af privata associationer, borde staten fortfara med sitt understöd.
Jag 6a Den i Augusti e. m. liar visserligen ingenting emot, att staten tillhandahåller ullhandteringen det biträde, den hittills åtnjutit; men derutöfver anser jag staten icke höra sträcka sig för att icke hindra privata associationers uppkomst i närheten af Norrköping eller Linköping; ty just genom vanan att hålla sig till en discont i Stockholm blir man afvog mot en förening på stället.
Att jag utgått från denna ide' har Gr.
Horn ganska rikligt anmärkt; men det förundrar mig, alt icke Hr Gr. lika med mig finner, att näringen, då den, såsom Hr Gr. förklarat, är så blomstrande, just derföre måste kunna hjelpa sig sjelf mer än någon annan näring inom landet, och således minst behöfver understöd.
Deremot är icke meningen att kasta någon critik öfver de åtgärder, som blifvit i och för densamma vidtagna.
Tvärtom kunna de åtgärder, som af K. M. genom CommerceCollrm blifvit vidtagna och af Statsrådet Poppius blifvit satta i verkställighet, icke annat än påkalla hvars och ens approbation.
Men man kan misstaga sig äfven då man vill göra godt, och jag tror, att det skulle vara ett misstag, om man i afseende på en näring, som icke behöfver det, emedan hon enligt sin natur är i stigande, ville bevilja ökade lunetillgångar, och sålunda gå ifrån hvad sunda principer föreskrifva, då man i allo är villig att följa dem.
Da jag inom Utsk. deltagit uti behandlingen af denna fråga, torde det tillåtas mig att inför R. o. Ad. redogöra för de åsigter, hvarföre jag tillhört pluraliteten inom Utsk.
Jag har velat utgå från enahanda synpunkt som Gr. Frölich.
Den olikhet i åsigter, som visat sig emellan Hr Gr. och andra ullproducenter på detta rum, torde rättfärdiga det beslut, hvaruti Utsk. stadnat; ty då åsigterna, rör:de sättet att bidraga till näringens fortkomst, kunna vara så delade emellan dem, som sjelfva draga fördel af näringen, som det här visat sig, har Utsk. icke kunnat anses handla orätt, då det gått en medelväg och föreslagit bibehållandet af det creditiv, som näringen hittills begagnat, men icke velat utsträcka detsamma till ett belopp, som icke blott kunde medföra olägenheter för ullproductionen, utan äfven störa statens credit.
Man måste besinna, huru förhållandet är med detta creditiv
Det är visserligen sannt, att någon direct förlust genom detsamma icke kan tillskyndas staten, då fråga blott är om lån mot bepröfvad säkerhet.
Men om en illimiterad ullbelåning skrdle medgifvas, eller creditivet ökas till million r:dr, och Riksgcont. genom någon tillfällig händelse icke skulle kunna försträcka detta belopp, tror jag, att ullproducenterna, som påräknat att kunna erhålla lån, derigenom skulle mera skadas, än om lånetillgången till så stort belopp icke blifvit medgifven.
Man har fästat sig vid siffrorna io,ooo och 3g,ooo.
Man har kommit till samma slutsats som reservanten.
Man Dea i A u g u s t i c. m. 63 liar sagt: första året uttogos blott 10,000 r:dr, andra året 39,000; ergo har nara fyra gånger så mycket blifvit uttaget sednare året sorn året förut.
Men inan får ihågkomma, att första året uttogos ieke blott dessa 10,000 r:dr, utan äfven ulldiscontens andra tillgångar till belopp af 5,000 r:dr, och man kan således icke säga, att sednare året behöft fyra gånger så mycket som det föregående.
Jag tror visserligen, att det är nyttigt att uppmuntra näringarna.
Jag tror äfven, att ullproductionen numera hunnit till större höjd och förtjenar ett rättvist beröm.
Men man måste väl dessutom komma ihåg, alt då produetionen går framåt, skulle, i händelse crediten i samma mån ökades, näringen slutligen komma att absorbera större delen af Sveriges rörelsecapital, hvilket förmodligen icke skulle medföra någon vinst för de personer, som vinlagt sig om en sådan näring.
Man har sagt, att en sammansättning emellan köparne skulle kunna nedtvinga priset.
Enahanda lärer väl förhållandet vara med hvar och en annan vara.
Om spannmålspriset på en ort är lägre än på en annan, borde man ju af samma skäl anslå creditiv för spannmålsbelåning.
Man torde äfven finna, att, då ifrågavar. creditiv uppgår lill af Rikets rörelsecapital, detsamma icke är obetydligt för ullproductionen.
Om man skulle öka detsamma till 3oo,ooo r:dr, vore väl summan icke särdeles stor, men nyttan äfven i samma mån ringa.
Jag har hört ullproducenter förklara, att den föreslagna summan vore tillräcklig.
Af dessa skäl har jag ansett, att man icke borde riskera Riksg.conUs credit för ullproductionen.
Också har jag trott, att man en gång borde sluta med att understödja näringarna, emedan de eljest aldrig anse sig få nog.
Jag tillstyrker bifall till utlåtandet.
Jag anhåller endast få veta, huruvida någon underrättelse inkommit på hvad sätt de öfriga Stånden afgjort detta mål.
Ännu har jag icke från något Stånd erhållit underrättelse, huru detta mål der blifvit afgjordt.
Gr. von Fersen: I anledn. af Frih.
Hermelins framställning får jag tillkännagifva, att jag icke kan bestämdt påminna mig, men förmodar, att åtminstone ett Stånd återremitterat utlåt.
Hvad särskildt angår Gr.
Gyldenstolpes anförande, vill jag icke följa honom i de svåra förespeglingarna i afseende på följderna af creditivets tillökande.
För öfrigt får jag i anledn. af talarens yttrande tillkännagifva, att jag ingalunda såsom ullprodocent talat för ullhandteringen.
Jag anhåller att få besvara den siste värde talarens anmärkning, emedan jag ej kan finna, 64 Den i Augusti e. m. att jag gifvit honom anledning till ett sådant yttrande.
Jag tror mig icke hafva nämnt Hr Gr.; jag har blott sagt, att jag vet personer finnas på detta rum, som äro ullproducenter', hvilka hyst alldeles motsatta åsigter med andra ullproducenter; men jag har så mycket mindre kunnat hafva för afsigt att säga, att det vore det enskilda interesset, sorn föranledde dessa personer att yttra sig för creditivets utsträckning, som jag tror, att dessa personer aldrig profiterat eller komma att profitera af creditivet.
I alla fall har jag endast yttrat, att med afseende å de olika åsigter, som finnas emellan personer, hvilka detta ärende närmast rörer, Utsk. kunde anses hafva funnit medelvägen.
N:o ig4 återremitterades. Företogs till pröfning
Bevilln.Utsk:s d. 17 sisth Juli e. in. på bordet lagda betänk.
N:o 21 i anledn. af verkställd granskning af posttaxorna för inrikes brefvexlingen.
Jag erkänner visserligen, att det kan vara en rättare proposition eller rättare progression, som Utsk. föreslagit, då distancerna gå öfver 20 mil; men jag hemställer, om en så obetydlig förändring, som verkar så ringa på de corresponderande och det allmänna, bör föranleda till lifgifvande af en ny posttaxa, som skall tjena till efterrättelse för en hel allmänhet.
För min del skulle jag önska, att Bevilln.Utsk. icke fästat sig vid denna obetydlighet, på det utgifvandet af en ny posttaxa måtte undvikits, emedan den mindre upplysta allmänheten tror, att det är en hufvudsaklig förändring, som posttaxan kommer att undergå.
Äfvenledes har jag måst fästa mig dervid, att Utsk. nedsatt afgiften för sjötransporten af posten till och från Gottland till 2 sk. i stället för 4 sk. lodet, ehuru det icke blifvit utredt, huruvida denna postföring gifver något öfverskott eller icke.
Gifver den icke öfverskott, så ser jag icke något skäl till denna nedsättning.
Uti premisserna för detta tillstyrkande säger Utsk.: ”med afseende å det ofördelaktiga förhållande, som postens ojemna och osäkra ankomst och afgång t. o. fr.
Gottland orsakar dervarande correspondenter, hvilka derigenom ofta, utan all nytta för dem sjelfva, komma att erlägga portoafgiften för bref.” Jag hemställer för hvem nyttan skall vara, om icke för dem sjelfva; de äro ju icke nödsakade att skicka bref, om de icke hafva nytta deraf.
Jag skall likväl icke motsätta mig nedsättningen, i fall Utsk. upplyser, att det är öfverskott för postföringen; men intilldess måste jag motsätta mig det, emedan jag icke ser något skäl, hvarföre Svenska allmänheten skall hålla en postinrättning till fördel för Gottland.
Af dessa skäl anhåller jag om återremiss af betänk. och anmodan till Bevilln.Utsk. att närmare betrakta, Den i Augusti e. m. 65 ta, om det är skäl att tillstyrka någon förändring i posttaxan.
Jag kan icke undgå att tillkännagifva, att jag har fästat mig vid detsamma som Hr af Billbergh, nemi. att jag tyckt, att de af Utsk. föreslagna förändringar i posttaxan äro af så ringa vigt, att de icke förtjena att framläggas och föranleda en omtryckning af posttaxan.
Men då jag gjorde denna anmärkning till åtskilliga ledamöter af BeviiIn:sUtsk. , svarades mig, att förändringarna blifvit gjorda i anledning af åtskilliga uppgifter från ÖfverPostdirectionen, som önskade dessa förändringar på grunder, hvilka för Utsk. blifvit utvecklade.
Jag har velat förklara detta, på det någon af Bevilln:sUtsk:s ledamöter, som deltagit i behandlingen af detta ämne, måtte få tillfälle att lemna upplysning, huruvida förhållandet är sådant, som jag uppgifvit; i hvilket fall jag anser det vara bäst att bifalla betänk., hvars återremitterande jag i annan händelse tillstyrker.
Beträffande först den af BeviIln:sUtsk. föreslagna förändring i afseende på portoafgiften, då våglängden är öfver 20 mil, så enär, till följd af R.
St:s vid sista riksdag fattade beslut samt K. M:s nåd. skrifvelse till ÖfverPostdirectionen af d. 6
Maj i83o, posttaxorna för inrikes brefvexlingen blifvit så inrättade, att icke, såsom tillförne, antalet af de postcontor, hvilka brefven passera, utan vägens längd eller afståndet emellan orterna tagits till hufvudgrund för portoafgiftens beräknande, men en rättelse härutinnan ansetts nödig, på sätt Utsk. föreslagit enligt I^ostverkets tillstyrkande, har Bevilln:sUtsk. ansett sig icke böra sätta sig deremot, helst posttaxornas omtryckning måste anses såsom en obetydlig sak.
Hvad sedermera angår postfarten till Gottland, så och då vägens längd öfverallt blifvit lagd till grund för portoafgiften, har TJtsk. ansett enahanda förhållande i detta fall böra äga rum.
Å en annan sida får jag upplysa, att Postverket icke gör någon vinst på postfarten till Gottland, emedan underhållet af postjakten knappast fullt bestrides af de der inflytande postmedlen, derå likväl något afseende icke torde böra fästas, då man betraktar, alt diligenceinräftningen emellan Stockholm och Skåne kostar staten öfver 10,000 r:dr årligen.
För min enskilda del tror jag, att fr. o. m. det ögonblick
Gottland genom en ångbåtsfart kommer i åtnjutande af samma förmån som alla öfriga Piikets provinser, nemi. af en säker och bestämd postfart, portoaf-giften åter kan höjas till det belopp, som hittills varit stadgadt.
Dessa upplysningar har jag, med anledning af Hr af Billberghs och Frih, Ehrenborghs yttranden, ansett mig böra lernua. I t H. q G6 Dm i Augusti e. m.
Hr Th'äm, Wolrath:
Sent uppkommen till riksdagen, liar jag icke haft tillfälle att deltaga uti de förberedande åtgärderna till detta betänk.
Meri jag har öfvervarit betänkts justering i Utsk. och hört skälen, hvarpå det ur grundadt.
Jag anhåller derföre, att i afseende på den i betänk. först föreslagna förändring få nämna, att det först var vid sisth riksdag, som man antog en annan princip för portoafgiftens beräknande.
Förut hade man antagit mängden af poststationer, som brefven passerade, såsom grund för portoafgiften.
Jag tror, att det måste vara ursäktligt, om man misstager sig vid uppgörandet af ett så nytt förslag som detta; men för att rätta detta misstag och bringa förslaget till mera rättvisa har Utsk. föreslagit den förändring, som förekommer i första delen af detta betänk.
Hvad angår frågan örn nedsättning i afgiflen för sjötransporten af posten t. o. fr.
Gottland från 4 2 sk- lodet, så torde man något hvar hafva sig bekant, alt communicationen emellan Gottland och fasta landet ofta är hämmad af stormar.
Jag vet, att communicationen i83o om vintern var afbruten, hvilket Frih.
Cederström torde kunna vitsorda, emedan han då på ett pär månader icke kunde få bref från sin hemort.
Då det sålunda ofta inträffar, och det har äfven bundt i år, att posten uleblifver 5 å C veckor, hemställer jag, om nedsåttningen från 4 till i sk. icke är en billig ersättning derför, att invånarne på Gottland icke fä tillgodonjuta samma förmån som öfriga Rikets invånare åtnjuta.
Om genom förbättrade anstalter, t. ex. ångbåtsfart, olägenheten kunde afhjelpas, är jag öfvertygad, alt man gerna skulle vilja underkasta sig en förhöjning utöfver 4 sk. lodet.
Emedlertid skall jag icke motsätta mig återremissen, i fall R. o. Ad. så beslutar.
Jag tager mig friheten alt vördsamt yrka återremiss af detta betänk, af ett skäl, som af ingen annan blifvit anfördt, det nemi., att då R.
St. önskat ett annat mynt att räkna efter än bancomynt, och det är anledning att hoppas att X.
M. fastställer det beslut, hvari R.
St. i detta afseende stadnat, jag skulle anse olämpligt att fastställa en ny taxa i bancomynt, så mycket mera som derigenom skulle förfelas ändamålet att få portoafgiften bestämd i hela skillingar.
Jag yrkar således återremiss, och lärer Bevilln.‘sUtsk:s tid kunna upptagas med andra sysselsättningar, intilldess R.
St. fått emottaga K. M:s svar, rör:de myntet.
I fall det af Hr v. Troil anförda skäl skulle gälla rör:de posttaxan, borde det gälla i alla andra frågor om penningar, och förhindra R.
St. att derom fatta beslut.
Nyss var fråga om creditiv för några 100,000 r:dr åt Ulldiscontfonden.
Af samma skäl hade beslutet derom bort uppskjutas, intilldess K. M, lern - Den i A u gust i e. m. nät sitt svar, ang:de myntenhetens bestämmande till banco elior riksgts.
Jag tror icke, att den väl bekanta förvandlingen från banco till riksgts skall i detta fall blifva särdeles svår.
Hvad de halfva skillingarna beträffar, vet jag icke, om någon grundsats att utesluta dem ur posttaxan blifvit bestämd, på sätt Hr v.
Troil omtalat.
Men jag skulle tro, att då riksdagen är så långt framskriden, och BevillntsUtsk., i anseende lill sina många återstående göromål, är det, som kommer att längst draga ut på tiden, det icke är skäl att för småsaker besluta återremisser lill detta Utsk.
Jag kan visserligen icke neka, att man sökt bestämma afgiften i jemna skill ingar för att undvika oreda; men om förvandlingen af banco till riksgrs skall iakttagas vid alla andra beräkningar, går det väl äfven an vid den ifrågavar.
Dessutom lärer betänk, vara antaget af de öfriga Stånden, hvadan således en återremiss härifrån tjenade till ingenting.
Hufvudsakligen förekommen af Hr v. Hartmansdorff, vill jag blott, under erkännande af riktigheten i den grundsats, Hr v. Troil omnämnt, nemi. att posttaxan borde utsättas i den myntsort, som efter realisationen blir gällande, fästa talarens uppmärksamhet derpå, att efter denna grundsats borde alla författningar om de särskilda staterna, allmänna bevillningen och anslagen rättas derefter.
Men då sådant icke låter verkställa sig vid denna riksdag, vöre det ju olämpligt att hafva en författning efter en annan beräkningsgrund.
Hvad mitt yrkande af återremiss beträffar, skall jag icke envisas dermed, i fall R. o. Ad. icke finner min anmärkning förtjena det afseende, att den bör föranleda dertill.