Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Danmark iakttages samma gradering uti myntets korn: likväl förekommer der äfven 6-lodigt silfvermynt, och räder en mindre skiljaktighet i myntets fördelning, sä att man der har ^-specie af 11- lödigt, j5 af 8-lödigt silfver, o. s. v. Den Preussiska thalern är 12-lödig; men thale,rn är något mer än 8-lödig (8 1. 6 grän).
Afven i Sverige egde fordom dylika gradationer i myntets lödighet ruin.
Den gamla specieriksdalern af 1776 var, liksom den af lb64, 14-lödig, men af det 484 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ./W 246. mindre myntet var ^-specie elfva- j, åtta- och ^ sex-lödig.
Tio- och fem-örestycken af 1776 hade 7 lod 2 gräns, fyra- och två-örestycken 5 lods halt.
Då den dagliga erfarenheten visar, att de nu utmyntade 10-örest.yckena äro, i följd af sin höga halt. alltför små, för att icke lätt bortfalla och förkomma, hvaröfver täta klagomål låta sig höra. synnerligast från iandtfolk, klagomål, soni väl försenade något afseende af Rikets Ständer, får jag vördsamt hemställa: att, med bibehållande af enahanda silfver-qvantitet i nämnda myntstycken, som nu dei i inlägges, de göras 8-lödiga.
Ett tio-öre innehåller nu 15 korn fin silfver och 5 korn koppar: men om man till de 15 kornen silfver satte 15 korn koppar (hvarigenom silfret blefve 8-lÖdigt), komme hvarje sådant att innehålla 30 korn ätta-lödig mynt-metall, i stället för 20 korn 12-lödig och blefve 50 procent tyngre samt kunde följaktligen göras betydligt större.
Kostnaden blefve visserligen något förökad för myntverket, som får betala den tillsatta kopparn: men denna förökning blefve obetydlig för de små mynten, hvaraf ej stora qvantiteter släs.
Jag anhåller, att detta mitt förslag måtte till vederbörligt Utskottet remitteras.
Stockholm den 30 November 1862. C E.
Ljungberg.
,M 24«.
Angående införande af s. k. tjenstehjonsböcker och andra bestämmelser, i afseende å förhållandet mellan husbönder och tjenare, Den förändring uti Tjenstehjons-stadgan, sorn Statsmagterna år 1858 vidtogo. i det de afskaffade rättigheten att tilldela tjenare, som öfverskrida den första ungdomsåldern, husaga, var tidsenlig, i det afseende, att den utgjorde en förmildring afen föråldrad lag; men den hade, i min tanke, bort åtföljas af andra, af behofvet pakallade, tillägg och förändringar i berörda stadga.
Husagan kunde missbrukas, och det lider intet tvifvel, att densamma icke sällan blifvit obehörigen använd; men i allmänhet begagnades icke denna rättighet, under det att dess tillvaro likväl betryggade husbonden för allt för grofva förnärinelser irån tjensffolkets sida.
Nu har husbonden i verkligheten hvarken något skydd emot förolämpningar eller något medel att straffa en tjenare, som förnärmat honom eller hans hustru och barn; ty tjenaren vet ganska väl, att husbonden i allmänhet heldre lider än besvärar sig och polis eller kronobetjening med sä obe - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,j\!t 246.
485 hagliga mål, äfvensom att det i de flesta fall blefve husbonden, som, genom saknaden af vittnesgilda intyg, finge i sådant mål vidkännas både kostnader och nytt moraliskt lidande.
Under sådana förhållanden måste det anses såsom en af de största sociala angelägenheter, att det åtminstone uti tjenstefolkets betyg erhålles någon, om än ringa, garanti för tjenarens beskaffenhet, samt att man, genom tillfället att se huru länge en sådan person pä olika ställen vistats, kunde erfara hvad förtroende borde sättas till hans stadga och duglighet.
1 anseende till den opålitlighet, de nuvarande orlofssedlarne ega och den lätthet tjenstfolket har att, under hvarjehanda förevändningar, undanskaffa en eller annan deribland, har det ansetts nödigt, att genom s. k. tjenstehjonsböcker försäkra sig om någon ordning i detta fall, och Rikets Ständer hafva äfven vid sistlidne riksdag hos Kongl. Maj:t begärt utfärdandet af en lag härom.
Såsom man med ledsnad erfarit, har emellertid .Regeringen underlåtit detta; och jag nödgas derföre härmed föreslå: att Rikets Ständer ånyo till Kongl. Maj:t framställa den begäran, att denna, af behofvet påkallade författning mätte utfärdas.
Det har i allmänt tryck klagats, och genom mångfaldiga exempel ur den enskilda erfarenheten har blifvit styrkt, att, efter den genom Kongl. Kungörelsen den 1 Oktober 1858 vidtagna förändring i 5, 9 och 10 §§ af Tjenstehjons-stadgari, tjenstfolket ansenligt försämrats; och personer, som begagna mångå arbetare, beklaga, att de numera knappt ega något medel, hvarken att förmå en ovillig tjenare till hörsamhet eller någon trygghet emot att blifva af sina arbetare öfvergifven, när de som bäst behöfvas.
I städerna afvika ofta tjenare inom ett par dagar efter det de inträd t i tjensten, om de icke, såsom det heter, trifvas; om icke tillräckligt sällskap och slammer i huset förefinnas, utan den är för tyst; om icke betjent finnes, o. s. v.
Städseln, sorn förr utgjorde ett band pä tjenarens ostadighet, har numera i allmänhet förlorat ali betydelse.
Den äterlemnas blott, och husbonden, som i 2 å 3 månader före flyttningstid en tryggat sig vid säkerheten att denna tid erhålla, en, såsom man naturligtvis hoppas, bättre tjenare och således icke efterhört andra, befinner sig efter den 24 Oktober (eller, i Stockholm, den 24 April) plötsligt i saknad af allt biträde till de angelägnaste fgöromål, på en tid, då ofta endast dräggen af tjenstfolket står utan tjenst.
Afven för detta onda skulle troligen Tjenstehjons-böckerna sätta en gräns, emedan den tjenare, hvars bok utvisade mycken ostadighet, skulle med största svårighet erhålla goda tjenster och följaktligen vakta sig för täta ombyten.
För den rättrådige fjenaren kan tjenstboken medföra ingen olägenhet, men väl stor fördel, emedan han derigenom icke, såsom nu, komme i jemnlikhet med de sämre fjellarne, som, bortkastande ofördelaktiga betyg, begagna sig af ett och annat godt, sådant till erhållande af lika fördelaktiga tjenster, som de goda tjenarne.
Emellertid skulle det. i mänga fall, både för husbonde och tjenare, vara godt att utan längre tidsutdrägt eller stora svårigheter, kunna åtskiljas; och jag föreslår derföre: att i städerna, åtminstone, tili en början, i Stockholm, uppsägningen blefve frigifven sålunda, att, utan afseende på årstid, båda parterna egde åtskiljas efter en mängds uppsägning. 486 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 247.
Hvad som nu verkar den täta flyttningen, äfvensom det ofta förekommande återlemnandet af städseln. är, utom lättsinnet och den af- lagstiftningens slapphet uppmuntrade ostadigheten, farhågan att under ett helt är eller halfår, komma att allt för mycket vantrifvas eller lida; men om tjenaren vore förvissad, att utvägen att flytta inom sä kort tid som en månad stöde honom öppen, skulle han sannolikt icke hysa öfverdrifven fruktan, för att qvarstadna, under det att husbonden ej heller funne sig för längre tid bunden vid en dålig tjenare.
Jag anser likväl, att i den härom utfärdade författningen bör utsättas, att. öfver hvarje från någondera sidan skedd uppsägning skriftligt bevis skall alf andra parten lemnäs.
Kunde tjenaren icke skrifva, egde han naturligtvis, i vittnens närvaro, mundtligen eller genom sitt bomärkes undertecknande, afgifva ett sådant bevis.
På sådant sätt torde det äfventyr kunna förebyggas, att tjenaren, efter endast ett lösligt yttrande att han ärnade flytta, hvilket husbonden kanske icke ens uppfattat, aflägsnade sig, under förevändning att uppsägning skett.
Städseln skulle naturligtvis, efter vidtagandet af en sådan anordning, hvilken dock icke vore för landsbygden tillämplig, bortfalla.
Stockholm den 30 November 1862. C. E.
Ljungberg Af Herr Ljungberg !
Angående förbättring af lönevilkoren för de embetsoch tjenstemän, sorn före den vid 1856—58 årens riksdag beslutade lönereglering blifvit på allmänna
In dr a gm» as staten förflyttade.
Vid 1856—58 årens riksdag afgafs en Kongl. Proposition om löneförbättringar för de då i tjenst varande embetsmål]; och beviljades äfven i sådant afseende icke obetydliga belopp.
Men ingen röst höjde sig för Statens ur tjenst gångne tjenare, eller til! förbättring af deras vilkor, hvilka af ålder och sjuklighet redan voro förflyttade på Indragnings-staten.
Lelnadskostnaden för dessa gamla embetsmän är dock icke mindre, än de för de i tjenst varande; och dä dertill kommer, att de, i sin höga ålderdom, icke kunna länge betunga statskassan, synes mig både rättvisa och billighet kräfva, hvad jag härmed anser mig böra föreslå; Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
Jtys? 248.
487 att (le redan, vid nyssnämnde lönereglering på Allmänna Indragningsstaten förflyttade embets- och tjenstemän tilläggas enahanda lönevilkor, sorn deras vederlikar efter denna tid erhållit, eller åtminstone att dem må tillgodokomma någon förbättring i deras hittills åtnjutna vilkor.
Stockholm den 30 November 1862. C. E. Ljungberg
M *4» Af Herr Ljungberg1:
Angående vissa förändringar i gällande föreskrifter om expeditionslösen.
Då billigheten fordrar att rättsökande icke mer, än skäligt är, betungas med handlingars och protokollers utlösen, anser jag mig böra vördsamt hemställa, att personer, som söka inteckningsförnyelser, icke måtte vara pligtade att, utom lösen för handlingens påskrift, lösa protokoll, så framt de ej sådant begära, äfvensom att den i sednare momentet af 8 § af Kongl. Expeditionstaxan den 30 November 1855 stadsdomstolar meddelade ovilkorliga rättighet att särskildt protokoll för hvarje rättegångsdag, något mål förekommer, utskrifva, må bortfalla, så att, på sätt, enligt 1 inom. af samma §, vid domstolar å landet, under samma ting, förläres, det i ett mål förda protokoll, om än målet flera dagar förevarit, i ett sammanhang utskrifves, derest ej begäran om särskildt utdrag af protokollet för hvarje dag fraiuställes.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles vördsamt.
C. E Ljungberg 488 Motioner i B or gare-Ståndet 1862. 249.
M 249.
Al Herr Berger:
Om anslag dels lill anläggning af båtled mellan sjöarne Kläggen, Flaten och Kilen i Fryk sdals öfre tingslag, dels till vägbyggnad mellan Östmarks kyrka och Kaikelandstorp eller dess närhet vid Norska gränsen.
Innevånarne uti Frykdalshärads öfre Tingslag, af Wermlands län, som länge funnit sig vara i stort behof af en båtled frän Östmarks kyrka å sjöarna Kläggen, Flaten och Kilen samt Thorsby eif till sjön Fryken för utforsling till denna sistnämnde sjö af deras bruks- och skogseffekter samt tillförsel af spanmål och köpmannavaror, som fragtas till dem på Fryken från länets södra del, hafva låtit genom Chefen för Vestra Väg- och Vattenbyggnads-distriktet uppgöra förslag till anläggning af berörde båtled, som med en längd af ungefärligen 2 mil blifvit beräknad att kosta 86,779 R:dr R:mt.
För företagets utförande är äfven aktieteckning i orten gjord, men dä mängden af dessa innevånare äro obemedlade samt till och med när skörden slår felt, hvilket der i orten cj sällan händer, i bekymmer för lifsbergningen, har denna aktieteckning icke kunnat uppbringas högre än till 18,760 R:dr Riksmynt.
Derjemte hafva Fryksdals Öfre Tingslags vägbyggnadsskyldige inför Häradsrätten den 30 sisth Oktober öfverenskomma att bygga väg, af vid pass Ifmils längd irån östmarks kyrka till Kaikelandstorp vid Norska gränsbandet, så vida de dertill erhålla bidrag af allmänna medel med §:delar af det. för vägbyggnaden beräknade kostnadsbeloppet 53,397 R:dr och Norrmännen blifva villiga att sammanbinda denna väg med det Norska vägsystemet.
Då nu med de omnämnde båda företagen, eller inrättandet af båtled från Östmarks kyrka till närheten af Thorsby bruk och sjön Frykens strand samt Vägbyggnaden från Östmarks kyrka till Kaikelandstorp eller dess närhet vid Norska gränsen, afses en sammanhängande kommunikationsled genom Fryksände och Östmarks socknar af Fryksdals öfra tingslag till Grue socken af Hedemarkens arnt i Norrige; då öppnandet af en dylik led varit i många år efterlängtad af berörde orters gränsboer, som, oaktadt svårigheterna att sammanträffa, likväl ej sällan med hvarandra kommit i beröring; och då så väl båtleden sorn vägen, måste icke allenast efter hvad Konungens Befallningshafvande i länet och vederbörande
Domstol derom yttrat, blifva för ortens innevånare af stort gagn utan äfven medföra nytta för gränsboerna i Norrige, hvarinom vägbyggnaden ofelbart kommer att fortsättas från gränsen till annan väg i landet, och sålunda förena Glommedalen i Norrige med Fryksdalen i Sverige, och för hvilket ändamål anslag, såväl på grund af Kongl. Proposition som ock af särskilde ansökningar, begärts af Norriges nu pågående Storthing; så föreslår och anhåller jag att Rikets Ständer måtte bevilja: Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,j\s> 250.
489 dels ett anslag af 68,019 R:dr R:mt till anläggning af båtled emellan sjöarna Kläggen, Flaten och Kilen uti Fryksdals öfre tingslag, enligt det af Chefen för vestra Väg- och Vattenbyggnads-distriktet den I8:de innevarande November upprättade förslag, och med vilkor att de, som tecknat sig till deltagande i kostnaden för arbetet, åtaga sig och ställa säkerhet för detsammas utförande inom viss tid; dels ock tili vägbyggnad emellan Östmarks kyrka och Kaikelandstorp eller dess närhet vid Norska gränsen, enligt det af Kapten Palm är 1858 upprättade förslag, ett anslag af 35,598 R:dr R:mt, utgörande |:delar af det i förslaget beräknade kostn adsbeloppet, under vilkor att Fryksdals härads öfre tingslags vägbyggnadsskyldige inom viss tid utföra arbetet.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 30 November 1862. A. A.
,M 250.
Af Herr Wallenberg!
Angående vissa ändringar i reglementet för Rikets Ständers Bank och medgifvande af fri ränta för samma Bank.
Riksbanken endast med svårighet kan uppfylla sina förbindelser och denna farhåga saknar ej grund.
Anledningen är helt enkelt och naturligen den, att
Riksbanken har sina tillgångar mer eller mindre otillgängliga och således icke kan minska sedelstocken på annat sätt än genom vexeltrassering, men derigenom minskas banksedelstocken och metalliska kassan på en gång så att proportionen emellan banksedelstock och metallisk kassa blir sämre, efter hvarje sådan trassering, än förut.
För att hindra metalliska kassans fall och effektivt förbättra Riksbankens ställning erfordras, att Riksbanken må kunna lämpligen höja både upplåningsräntan och diskonto, sä att banksedelstocken kan tillfälligtvis minskas utan att metalliska kassan minskas.
För att vinna detta vigtiga syftemål och väsendtligen betrygga Riksbanken erfordras att densamma ovilkorligen kommer i åtnjutande af fri ränta, samt derjemte att de utlånade penningarne äro så placerade, att de med större lätthet kunna återbekommas.
Jag ber derföre få föreslå nedanstående förändringar i Bankoreglementet, hvarjemte Rikets Ständer böra för sin del besluta, att Riksbanken må komma i åtnjutande af fri ränta samt derå begära Kongl. Majds nådiga sanktion, äfven om frågan om fri ränta i allmänhet ej skulle tillvinna sig nödigt bifall: Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. fl Sami. 3 Afd. 62 490 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JYs 250.
Diskont-direktionen i Stockholm utgöres af nio ledamöter, valda af Fullmägtige för ett år i sender bland sakkunnige personer inom eller utom Bankoverket och dess Öfverstyrelse.
Diskont-direktionerne i Göteborg och Malmö utgöras på hvardera stället af sju ledamöter, deraf fyra äro de af Riks-Stånden valda inom länedistriktet boende Länekontors-direktörerne samt 3:ne af Herrar Fullmägtige för ett år i sender utsedde personer.
Diskont-direktion utser inom sig en verkställande
Direktör, samt bestämmer pä förhand huru förfaras bör, när verkställande
Direktören är hindrad sitt uppdrag fullgöra.
Fullmägtige utfärda instruktioner för såväl
Direktionerne som verkställande Direktörerne.
1 dessa instruktioner intagas alla de bestämmelser rörande upp- och utlåningen, som Fullmägtige anse nödiga.
Fullmägtige ega, när de för godt finna, göra ändring i de af dem utfärdade instruktioner, men böra alltid, minst en gång i hvarje qvartal, taga under öfvervägande huruvida omständigheterna påkalla någon jemkning uti Riksbankens gällande upp- och utlåningsränta.
Till diskontering, kassakreditiv, belåning af metaller, obligationer, aktier och löpande förskrifningar m. m., som Fullmägtige genom utfärdade instruktioner förklara sig anse innefatta tillräcklig säkerhet, samt till lån mot borgen afses en fond stor 30,000,000 R:dr R:mt, som bildas genom sammanslagning af nu varande allmänna Diskonten samt Handels- och Närings-diskonten, med tillägg af hvad som kan indragas af Manufaktur-diskontens kreditiv samt hvad som kan erhållas vid öfverflyttandet af fastighetslånen till Hypoteksbanken.
Erhälles vid denna öfverlåtelse obligationer, skola dessa, eller ett motsvarande belopp af dem Riksbanken förut innehar, afyttras, sä att
Banken ofördröjligen må erhålla den ifrågavarande summan al 30,000,000 R:dr till den allmänna utläningsfonden.
Denna allmänna utläningsfond fördelas sålunda:
Diskontverket i Stockholm R:dr R:mt 14,000,000.
Lånekontoret i Göteborg „ 7,000,000.
Lånekontoret i Malmö „ 3,000,000.
Till Fullmägtiges förfogande „ 6,000.000.
Runt R:dr 30,000,000.
Olver fördelningen emellan Diskontverket i Stockholm och Lånekontoren, af de till Fullmägtiges förfogande ställde 6 millioner, ega Fullmägtige bestämma efter rörelsens mera tillfälliga behof och penningemarknadens ställning.
Utan afseende pa gällande förbud för enskilde, att betinga högre ränta än sex för hundradet om äret, ega Fullmägtige att till underlättande af ett samvetsgrant fullgörande afBankens förbindelser, deribland främst banksedlarnes infriande enligt deras pålydelse, bestämma Riksbankens i ppläningsränta, diskonto- och utlåningsränta.
För samma ändamål ega Fullmägtige anbefalla minskning af diskontering och utlåning eller försälja inneliggande obligationer, allt efter sig företeende omständigheter.
Lånekontoret i Wisby förblifver i dess nuvarande skick till dess en större filialbank derstädes kan medgifva detta Länekontors indragning.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet anhålles vördsamt.
Motioner i B or gare-Ståndet 1862. ,J\ä' 251. 491 JW *51.
Af Herr VVllIIClllltM'^Om ovilkorlig skyldighet för Rikets Ständers Bank att vid anfordran infria samma Banks sedlar med hela riksdaler i silfver, då sedelhafvaren sådant äskar.
Vid sistlidne riksdag väckte Herr Hierta motion derom att Riksbanken borde åläggas invexla banksedlarne med hela specier enligt deras pålydelse.
Den motionen kunde ej annat än bifallas, ty att öppet förklara Riksbanken berättigad öfverträda Lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830, ville man ej.
Men på det att Fulbnägtige ej skulle helt och hållit sakna stöd af Bankoreglemente^ närde funno lämpligt att icke gifva full valuta för banksedlarna, så insattes i beslutet häröm de märkvärdiga orden ”så vidt ske kan”.
Jag vill icke nu falla besvärlig med en vidlyftig deduktion om huru mycket Staten förlorar, genom att tvinga banksedelinnehafvare att taga endast små mynt.
Ryska Kejsaren, som tillåtit ut- och införsel af silfvennynt, har förbjudit utförsel af silfverskiijemynt.
Bankofullmägtige hafva tvungit allmänheten att endast åtnöja sig med Svenskt silfverskiijemynt för att liqvidera utländsk skuld.
Genom förhandling emellan Riksbanken och Hypoteksbanken öfvertog den förra en silfvertillgång i Hamburg, tillhörande den sednare, och lemnade temligen plötsligt flera millioner riksdaler i banksedlar pä en gång i den inhemska penninge arknaden.
Nu är det en naturlag att ej mer än en viss qvantitet banksedlar kan af rörelsen absorberas.
Utsläppes derutöfver så presenteras de till utvexling.
Af dessa millioner sändes några till Skäne och som denna provins vanligen har och hade flytande skulder i Köpenhamn, hvilka betalades med de undfängna Svenska banksedlarne, sä inskickades dessa till Stockholm från Köpenhamn, för att utbytas mot metallisk valuta.
Denna så kallade silIV- rintagning var således en följd af Fullmägtiges åtgärder och var det. derföre så mycket mera oväntadt att den åttonde November 1861 svarades i Riksbanken, da jag anhöll att mot 82 st.
Riksbankssedlar ä 1,000 R:dr Runt utbekomma 20,500 st. silf— verspecier, att, enligt order från Herrar Fullmågtige, banksedlarne icke vidare skulle invexlas med annat ån åttondedels specier.
Sjelfva lagen förutsätter att detta silfverskiijemynt får vara nära \ procent sämre än hela specier, och verkligheten öfver träffade lagstadgandet vid det försök, sorn gjordes af mig för att utröna förlusten eller förringandet i värde af banksedlarne.
Jag anhöll nemligen att få den bästa valuta, som kunde fäs för 40 st. riksbankens sedlar ii 1,000 R:dr Runt och erhöll 80,000 st. j:dels specier eller 50-örestycken.
Hvad skulle man med fog kunna säga om en Privatbank försökte att hindra invexlingen af egna sedlar genom att endast gifva i utbyte 50-öre-stycken?
492 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 252.
Pä grund af hvad jag nu anfört beder jag få föreslå att Rikets Ständer måtte besluta : att Rikets Ständers Bank ovilkorligen skall vid anfordran infria Rikets Ständers Banks sedlar med hela Riksdaler i silfver eller, sorn dessa förut benämndes, hela specier, då sedelhafvaren sådant äskar.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet anhålles.
A. O. Wallenberg. JW 252.
Af Herr Walenberg!
Att silfverplanlsar af uppgifven beskaffenhet må mot visst pris genom Rikets Ständers Bank samt Lånekonloren i Göteborg och Malmö allmänheten tillhandahållas.
Genom skiftningarne uti de olika ländernas produktion och konsumtion uppkommer tid efter annan att det ena landet har till det andra en skuld, sorn jag, till skilnad från den fonderade, skulle vilja benämna handelsskuld.
Sådan skuld balanceras ofta i ny räkning, men understundom måste den salderas d. v. s. betalas, Betalningsmedlet emellan de olika länderna äro de ädla metallerna.
Genom att göra dessa liqvider så enkla och lediga som möjligt bringas skuldsumman till det minsta möjliga.
Dessutom inverkar detta på priserna å förnödenhetsvaror inom landet och således på välståndet; ty billiga lefnadskostnader är ett bland grundvilkoren för välstånd.
Såsom det nu är stäldt betalas så beskaffad handelsskuld billigast med myntadt silfver.
Vid hvarje sådan liqvid förlorar Svenska Stat- n | procent myntningskostnader och den till legering använda kopparen.
Om således för sådana större liqvider banksedlarne invexlades med finsilfver, så uppkom ofvannämnde besparing för Staten och man besparades den föga uppbyggliga företeelse att prägla silfvermynt här för att smälta ned detsamma i Hamburg.
Jag föreslår derföre: att Rikets Ständer mätte besluta att genom Riksbanken låta tillhandahålla allmänheten plants, innehållande 60 u finsilfver efter svenskt prof och vigt, mot Fyra Tusen Riksdaler Riksmynt i Riksbankens sedlar för hvarje sådan plants.
Jag ber vidare få föreslå: att, enär Göteborg och Malmö äro närmare i beröring med det öfriga Europa än Stockholm och sedan jernvägarne numera underlätta transporterne, Rikets Ständer må besluta: att dylika plantsar må jemväl tillhandahållas åt allmänheten vid lånekontoren i Göteborg och Malmö.
J\f 253. 493 JW S53.
Angående inskränkning i befogenheten alt göra sådan fordran gällande, sorn grundas på förskrifning eller invisning, ställd till viss man eller ordres.
Det är domaren förbjudet att i utslag införa sådant, sorn kan gifva anledning till andra tvister.
Långt mera nödvändigt är det, att författningarne eller uti lagskipnitigen antagne grundsatser icke må innebära underlättande eller befrämjande af oredlighet eller bedrägeri: samt att, der sådanc finnas, de må blifva afskaffade.
Jag vill framställa ett sådant förhållande.
Med afseende å fordringsegare kunna skuldförbindelser stiliseras på 3:ne sätt, nemligen att betalas till viss person, till viss man eller ordres, samt till innehafvaren.
Hvardera af desse 3:ne termer eller uttryck eger, om de enkelt och oförryckt få tolkas enligt svenska språkbruket, sin särskilda mening och betydelse, nemligen den första att, förutom vid dödsfall, cession och dylikt, endast den namngifne fordringsegaren är berättigad att utkräfva förskrifna beloppet, hvadan dennes qvitto gör förskrifningen, i hvilkens hand den må finnas, ogiltig; den andra, att skulden skall beta talas till den, som vid förfallotiden innehar förskrifningen och visar sig, i följd af behörig öfverlåtelse eller annorledes, vara rätter egare till densamma; samt den tredje, att betalningen skall erläggas i utbyte mot skuldförbindelsen, utan afseende på hvilken som innehar den eller huru den åtkommits.