Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man såg sig omsider nödgad, att nedstiga till prosa, och afgifva ett yttrande, som hade åtminstone utseende af svar.
Under öfverskriften ”Från Sällskapet Pro Sensu Communi” kom nu (N:o 255 o följ.) en förklaring, der tonen stämdes något hofsammare, och der man gaf sig mine att till vederläggning upptaga de gjorda inkasten.
Dock börjades med denna försäkran: ”De skrifter, som mot ledamöterne af vårt Sällskap varit ställda, hafva så litet hört till saken (!), att man trott sig fela i skyldig aktning mot Allmänheten, om man hade tröttat den med vederläggningar af det, som ej afgjorde någon hufvudfråga” (!).
Derefter anställdes ändtligen ett slags revision af åtskilliga mot-artiklar; men just om den grundligaste och sakrikaste, den pro Usu Rationis Vero, påmintes – icke med en enda bokstaf.
I stället öfversattes året derpå (N:o 1), en bit ur en nyss i Upsala utgifven Disputation, hvari det, med hänsyftning på Swedenborg, talas illa om Ny-Platonikerne176; sedermera ur ”Teutscher Merkur” (N:o 33) och ”Berlinische Monatsschrift” (N:o 187), ett par till ”Exegetiska och Philanthropiska Sällskapet i Stockholm” skrifna bref från Wieland och Klopstock; vidare, likaledes ur ”Berlinische Monatsschrift” (N:o 57), en uppsats af Nicolai – och fullkomligt à la Nicolai – om ”det Nya Jerusalem på jorden”.
Och nu basunades (N:o 270), i en ny Kungörelse om täflingsskrifter177, att Sällskapet Pro Sensu Communi hade slagit alldeles ur fältet, ja ”störtat tillbaka i mörker och förakt de fanatiska Svärmare, som för ett par år sedan uppstego att förkunna sin ursinniga lära”.
– Mången torde tycka, att den tidens ”stora” tidningar, understundom, på ett hår liknade nutidens.
I alla fall talade Sällskapet deruti sanning, att det hade vunnit bataljen.
Det vann den – dymedelst, att det förvärfvade sig löjet till bundsförvandt.
Väl lät det ännu 1790 (N:o 29) trycka ett poem, hvari klagas, att det ingenting kunnat uträtta mot Swedenborgarnes och Magnetisörernes dårskaper, i följd af hopens låga bildningsgrad178.
Men dermed var ej så allvarsamt menadt: man visste nog, att man, i pluralitetens ögon, stod lagerkrönt såsom segrare.
Häri låg orsaken, hvarför denna vexling af stridskrifter, som under åren 1787 – 1788 fortgick med oförminskad liflighet, och under året 1789 med en föga förminskad, sedan å Sällskapets sida mattades, och småningom afsomnade.
Äfven tidsomständigheterna medverkade dertill; ty dessa drogo nationens uppmärksamhet företrädesvis åt tingens politiska ställning.
I allmänhet måste om hela denna skriftvexling sägas, att bägge parterna förutsatte såsom factiskt och axiomatiskt just det, hvars beskaffenhet skulle genom tvisten utrönas.
Denna förebråelse drabbar likväl Swedenborgarne, – mot hvilka sjelfva hufvudstriden fördes, – vida mindre.
De skrefvo sämre: men de försökte dock något slags utredning och bevisning; någongång (såsom i afhandlingen pro Usu Rationis Vero) till och med rätt bra.
Sällskapet deremot, så ofta det ej nöjde sig med att locka sin allmänhet till skrattsalfvor, upprepade blott sina dictators-maktspråk om Swedenborgs fånighet, om hans anhängares danviksmessighet, om deras mani att tro på det Obegripliga såsom Obegripligt m. m.
Om Swedenborg sjelf befinner sig Sällskapet i villrådighet mellan trenne antaganden.
Det ena lyder:
Swedenborg var ”helt rätt och slätt en fåne”.
Det andra:
Swedenborg var en charlatan, en egennyttig bedragare.
Det tredje:
Swedenborg var en utlefvad sjuklig gubbe, hos hvilken andeskåderiet var en ärftlig sinnessvaghet.
Vid det första, såsom det enklaste, höll man sig dock vanligen.
Beträffande hans lära, framskymta endast på tre ställen tecken af en smula kännedom: det yttras nämligen en gång (1787, N:o 197), att hos Swedenborg ofta röjes en lust att ridiculisera de orthodoxa Theologerne; en annan (1787, N:o 275), att hans sak orätt hopblandas med Magnetismens, eller med Mesmers och Puysegurs; en tredje (1788, N:o 1), att den äger beröringspunkter med Ny-Platonismen.
Men dessa skymtar försvinna så, som de kommit: lösligt och flygtigt.
Deremot förråder ej ens minsta skymtning något sak-begrepp om Mystik; lika litet om Christi, som om Swedenborgs eller om någon.
Då ett ”bref från en Resande Ledamot af Sällskapet Pro Sensu Communi” berättar från Paris (1790, N:o 51), att der finnes en besynnerlig ”Fransos, benämnd Martin, chef för de Martinister, dem Mercier beskrifvit i Tableau de Paris som goda oskyldiga dårar, och hvilkas satser äfven mycket öfverensstämma med Swedenborgs”, tillägges om St.
Martins själfulla bok Des Erreurs et de la Verité: ”Man måste hafva fattat för menniskan det allrayttersta förakt, man måste ansett henne beröfvad äfven den allraringaste gnista af förstånd, för att våga med kall blod (!) sammansmörja en så ofantlig mängd af galenskaper, som utgöra denna bok”.
Af ett sådant sätt att se kan man ej heller vänta någon annan föreställning om positif Religion, än att den är en af Staten antagen politiskt-nyttig inrättning, – bäst i samma mån, som den har minst af öfvernaturlighet, af andlighet, af samband med andeverlden.
Ej ett spår af speculatif uppfattning: öfverallt vädjas blott till physik och till materiell erfa.renhet Och dervid beklagade man sig dock ständigt, att af motparterne utmålas såsom Fritänkare, Religionsföraktare, Atheister.
Egentligen påstodo desse likväl blott det, att Sällskapet, i grunden, hade intet begrepp om Religion179.
Deri misstogo de sig ej.
– Visserligen började hos Kellgren, vid denna tidpunkt, ett innerligare tänkesätt anticiperas af hans poesi (såsom en följd af hennes sednaste och skönaste utveckling); men det var, då ännu, ej kommet till sjelfmedvetande; dess innehåll stod ännu för hans eget begrepp oklart.
Å andra sidan var Swedenborgarnes sak, och deras vänners, ej blott någonting för det vanliga sens commun undersamt, och lätt förlöjligadt.
Den var ock på annat sätt grumlad, – och det ifrån begynnelsen: till stor båtnad för deras fiender; ty derigenom erhöllo angreppen, som eljest kunnat synas ej fullt rättfärdigade, en moralisk grund och styrka.
Månge bland dem – kanske de fleste – begingo sjelfve den sammanmängning af Swedenborgianismen med magnetisk Clairvoyance, Andars framkallande, Drömtyderi, Alchemi och annat mera, som blef dem så förderflig.
Än mer skadade dem den härmedelst uppkomna gemenskapen med personer, hvilkas diktan och traktan, ej utan framgång, öfverförde till Sverige hvad man liktidigt såg i nästan alla europeiska länder:
Mystikens urartning till Mystifikation, och dennas till Corruption.
Politiska afsigter dervid tycktes jemväl här ej saknas.
Näppligen voro dessa ändock af en art, som berättigade Kellgren, att i det förutnämnda näpstqvädet rigta till Gustaf III sitt bekanta skräckrop: ”Regent! der fanatismen går, går upproret i fjätet”.
Tvärtom har man anledningar till den förmodan, att de svenska thaumaturgerne menade både Konungen och fäderneslandet väl.
Swedenborgs anhängare lutade tvifvelsutan med sin böjelse, liksom deras mästare sjelf, åt en i betydlig mån republikansk samhällsförfattning, der en theokratiskt-liberal princip vore herrskande och styrande; men utan att tänka sig Konungamakten såsom dermed oförenlig.
Sådan var t. ex.
Nordenskölds och hans broders mening; ehuru den förres tidskrift, ”Medborgaren”, år 1789 blef förbjuden.
Sak samma var troligen med den hithörande, redan med Hertig Carl nära förbundne, och kort derefter allrådande Reuterholm: som på riksdagen 1789 talade häftigt emot den Förenings- och Säkerhetsakt, hvilken han sedan sjelf, när han blifvit svensk storvisir, kraftigt både prisade och begagnade.
Enligt Swedenborgs beskrifning, är endast Helvetet en ren republik, d. v. s. en fullkomlig ochlokrati, hvilken dess medlemmar, för att freda sig mot hvarandras intrång och öfvervåld, oaflåtligt äflas att juridiskt reglera; Himlen åter en theokratisk fristat, styrd af Herren sjelf såsom både synlig och verklig monark, men blott genom en alla medlemmarnes frivilliga dragning åt den gudomliga centralsolen af kärlek och vishet.
Skillnaden mellan theokratisk och juridisk Liberalism var alltså visst icke liten.
Men ehuru grundväsendtlig, kunde den vid tidpunkten af Fransyska
Revolutionens utbrott ej vara så skarpt märkbar, som den sedermera blifvit.
För sjelfve
Robespierre sväfvade ju en dimmig tankvålnad af theokratisk republik!
Bägge voro då ännu, i ett stort antal hufvuden, förblandade eller hopblandade180.
Hvadan ock så mången af de tidigaste republikanerne med afsky vände ryggen åt denna revolution, så snart de funno den vara blifven ett försök att lösa det lika orimliga som gudlösa problem, huru man skulle kunna nybygga samhället på en grundval af icke-religion; eller – ty detta vill säga detsamma – att genom blott och bar juridik, genom påhitt af tillräckligt exacta juridiska formler, ordna, till ett i strängaste måtto jemnlikt samhälls-helt, en mängd sjelfviska jagheters möjligast obegränsade anspråk på rättigheter och njutningar.
Mellertid begripa vi således ganska väl, huru det tillgick, att ”Exegeterne och Philanthroperne”, med deras bihang af Ordensvurmar, utmålade såsom så vådliga för nationens sunda förstånd och renlärighet, äfven kunde beskyllas för planer till statens omstörtning.
Till allt detta kom deras obehändighet i sättet att försvara sig.
I allmänhet förstodo de ej, att välja sin position.
Stundom tillgrepo de ock vapen, som ej voro deras, och som derför nyttjades illa.
Så t. ex. blef i Medborgaren (1789, N:o 78) Operan Gustaf Vasa recenserad på ett vis, hvilket endast gaf Stockholms- Posten än mera vind i seglen.
Lyckligare voro ej heller de vittra recensioner, som i Dagligt Allehanda, då och då, naggade på Kellgrens kritiska myndighet och påstodo, att Postens snillen ofta blänkte med stulna fjädrar från Frankrikes och Englands.
– Ingenting ådagalägger bättre desse mäns barnfromma tro på sin sak och på sanningens makt, än det infall, att till Europas alla förnämsta lärosäten och ryktbaraste litteratörer kringskicka ett på franska tryckt inbjudnings-bref.
Deras menlöshet gick så långt, att de skickade det äfven till
en Wieland, en Nicolai; och om det än är begripligare, huru de kunde narra sig på Klopstock, så visar det dock, att de med en högst ytlig uppfattning hade läst hans ultra-lutherske Messias.
Också väcktes de ur sin dröm ganska omildt.
De tillskrifne svarade icke; eller ock oartigt.
Wielands och Klopstocks bref äro ordentliga mönster af lärd ohöflighet181.
Så stodo sakerna i Sverige, politiskt och litterärt, när ungsommarn 1790 hemförde Thorild från hans engelska utflygt.
Der var nu icke skäl att knota öfver brist på rörlighet.
Öfverallt sågs och hördes örlig: kring landamären och kuster, med svärd och kanoner; inomlands, med tungor och pennor.
För det nu lefvande slägtet kan det glädtiga lynne synas förunderligt, som
Vitterhetens höfdingar, vid allt detta, bibehöllo; eller åtminstone fortforo att låta påskina.
Väl deltog nu äfven Stockholms-Posten, och öfverhufvud gillet af Gustafs skalder, i härnadstågen mot den östra Grannen: numrorna hvimla af krigiska coupletter, och deras sista sidor af annoncer om krigiska ströskrifter, i vers och prosa.
Men midt igenom alltsammans klingar ännu det flyende tidskiftets muntra ton: ännu har intet afsked tagits från Anakreon, Aspasie, Themir, Zemir, Fröja, Ulla.
Man kan på det hela tillämpa Fru Lenngrens ord om gästabudet hos den gamle Presten, att ”polskan går med oafbruten bas”; om än basen mullras af thordön, vid ständigt närmare anryckande ljungeldar och jordskalf.
För enskild räkning hade Thorild, i afseende på sin egenskap af svensk litteratör, ingen orsak till missnöje med den ställning, som nu i fosterlandets vitterhet – om ock endast med ett tyst begifvande af dess hufvudmän – blifvit honom inrymd.
Att desse halfförtäckt rigtade åt honom åtskilliga af de hugg, som de oförtäckt rigtade åt Swedenborgarne och åt alla dem de ofta inbegrepo i namnet ”Nya Sekten”, betydde, just genom sin åtminstone halfva förtäckthet, att man ändock för honom hade en större respekt.
Genom det nästföregående är nogsamt utredt, huru han kunde, både i litterär och i politisk måtto, anses för en ”Exegeternes och Philanthropernes” bundsförvandt, så af dem sjelfve, som af deras motståndare; äfvensom, att han – i någon mån – verkligen så var.
Att han var det vida mindre, än de förre trodde, har hans träffande utlåtelse till Tham, öfver striden mellan dem och Sensus Communis, redan tillfyllest blottat.
Mellertid togo de, vid alla tillfällen, offentligen hans parti.
Men att han, numera, temligen allmänt gällde för en vitter författare af rang, bevisas, mindre deraf, att hans vackra ode ”De tvenne Åldrarne” finnes i N:o 2 af Stockhoms-Posten 1789, än af en annan omständighet.
Under samma års förlopp utgafs en ”Samling af Svenska Vitterhets-Stycken”182, som, dedicerad till Svenska Akademien och redigerad med ”biträde” af några dess ledamöter, framträdde med femtio poemer af landets dåvarande förnämsta skalder.
Den är alltså ett urval af hvad år 1789 ansågs för det mest klassiska i Sveriges nyare vitterhet.
Och se!
Der förekomma två stycken af Thorild; med hans namn inunder dem utsatt: ”Mansur vid Caucas” och ”Skaldekonsten, Ode till Leopold” – den ode, hvaröfver denne, som der ännu ståtligt firas, kort derefter i sin skrift mot ”Kritik öfver Kritiker” utlät sig med yttersta hån.
Ingen torde neka, att denna företeelse är betydelsefull.
Sjelf tänkte han – till en början – på ingenting vidare, än att nu bli en rigtig Svensk.
Från Göteborg hade han med en Engelsman, vid namn Hackson, som ämnade sig till Medevi, gjort resan dit genom
Vestergötland med ilande fart; derifrån begaf han sig till Stockholm; men återvände till helsobrunnen, och tycks hafva i dess vackra nejd – kanske mera för nöjets skull, än för helsans – tillbragt större delen af denna sommar.
Hans ouppblandade hänryckning att ånyo befinna sig inom det gamla Manhem, och huru rentaf han lemnade ur sigte allt annat i Sverige, än Sverige sjelft, visar sig i samtliga de första skrifvelser, med hvilka han skyndade att helsa sina vänner.
Bland hans papper från dessa dagar ligger ett qvartblad, rigtadt till ett ungt fruntimmer, som han benämner sin ”ömma och förträffliga Nina”; der säger han: ”Jag återkommer från England; jag har sett allt, hvad verldens svaga, men ändå så högtidliga fördom kallar mest stort och herrligt; jag har på denna egna jemnförelse blifvit kär i mitt fädernesland, hvars grad (i hänseende till andra folkslag) af karakterens både ömhet och höghet jag tillbeder; och i denna nya känsla flyr min själ med en okänd glädje till allt, som i detta fädernesland är mest utmärkt af en sann och naturlig skönhet”.
– Fullständigare utlåter han sig i ett bref till en ungdomsvän, hvilken sannolikt (här felas nämligen utanskriften) är Heurlin.
Medevi den 20 Aug. 1790.
Redlige!
– Jag reste ut: för att förena mig med alla excellenta hufvuden och hjertan, till att bryta träldomen öfver jorden.
Bristen på sådana i England, långt mer än äfven här, gaf mig tanken att resa åter hem.
Och Fransyska
Revolutionen sparar oss alla, som i hjertat fått en gudomlig gnista, den äran att blifva offer åt Menskligheten.
Vi ha fått ro; och kunne tänka på oss sjelfva.
– Mitt tillstånd i London har varit en jemt stigande förundran, öfver Englands låghet och Frankrikes höghet.
I ett dylikt tillstånd har man ingen viss tanke att skrifva; och således ingen lust.
Det är ett nöje för en liten undersam fåne, att resa: men det är ett gudomligt, att hafva rest.
Fattiga, lilla jord! det är likväl en höghet, att kunna förakta dig.
Borgmästaren i Lidköping kom, att se mig.
– – Helsa Blidberg.
Med hvilken fägnad skall jag ej återse dig!
Jag har lärt, att göra rätt och ära åt Svenskarne.
Deras ringa tanke om sig sjelfva, är jemnt upp så mycket lögn, som deras höga tanke om andra folk.
Det säkraste du vet om Kungen – om hans nyaste vistande – hvem som nu är honom närmast – när han kommer till Stockholm, med mera: allt detta, samt hvad bref kunna vara för mig på Stockholms posthus, skicka mig, med omgående, på Arboga; dit jag reser i morgon bittida.
Först och främst hade han dock, såsom billigt var, med bref uppvaktat sin gamle Mäcenas.
Vid brådresan genom
Vestergötland med Engelsmannen, åkande i hans equipage och beroende af honom, nödgades Thorild taga vägen åt Lidköping, i stället för åt Skara.
Han kunde således nu blott skriftligen besöka ”Herrn till Dagsnäs och Dahla”.
Stockholm den 10 Juni 1790.
Denna enda helsning bevisar M. N.
Herres goda och stora sinne, hvilket interesserar sig för allt, som har ett värde, eller som kan synas hafva ett.
”Cocles bro” och ”svafvelstickorna”, – ”Horatius” och ”Grannens getkärlek”183, – hade just nyss förut hos mig nyupplifvat tanken på Sveriges Bolingbroke och Ehrensvärds like. M. N. Herres kungliga lynne, med så mycket saillant geni och så mycken rar lärdom, ger mig den renaste glädje och äfven rör mig djupt i min själ, när jag besinnar, att denne man är – en Svensk.
Ty jag, M. N. H., har i England lärt att tänka stort om mitt fädernesland; och af tusende nöjen och välgerningar, att älska det.
Jag hade icke varit i England länge, förr än jag uppenbart såg, att Svenskarne öfverträffa Engelsmännen i själens ömhet och höghet tre gånger, och i frihets-anda tio gånger.
Frihets-anda, i hjerta och själ; fastän ej i denna villdjursdrift, som utan nöd gör våld, och som förstår intet.
– Englands hela regering är en Balance: men af Våld och Rätt, af Vett och Vanvett, af Sanning och Lögn.
Hvilket är nödvändigt uti ideen af en Balance.
Ty Rätt, Vett, Sanning har en enda princip, som klart, och i ro, verkar sina följder.
– Mera om detta i en bok, som snart utkommer: ”England och Sverige”.
Svenskarne äro den enda nation under solen, som föraktar sig sjelf.
Och likväl, huru ädel är vår historia, emot andra folks!
Och likväl kommer jag nu hem, att häpna öfver en Opposition, så ren och heroisk, som fordom Roms Devotiones! och öfver Dictamina, värdiga Thucydider och Sallustier!184 – – –
Men Fransyska Revolutionen, denna gudomliga och största händelse på jorden näst Syndafloden, detta Yttersta Domsens dån för Tyrannierna – har gjort mig from som ett lam.
Jag kunde fara med frid och dö: om jag ej tyckte det just nu vara värdt att lefva.
Gamla Verlden såg ej, och våra barn skola ej se, hvad den gudomliga Sanningen ger oss nu att skåda.
– Mitt högsta mönster är nu icke mera Hercules; utan Orpheus.
Med vår Kung här, tror jag knappt, att mitt hjerta längre kan gå in.
Mena sig böra äga för alla, tänka för alla, vilja för alla: detta är förmycken högfärd hos en dödlig.
Och för afgudar, är jag för litet hedning.
– Kanske gifves likväl ett sätt, på hvilket han ännu kan nyttjas till vårt bästa.
Jag har från honom hört ord af nåd.
Skrifva för Svenskarne, är nu min lust.
Emellanåt skall jag på Latin och Engelska säga åt Verlden, hvad jag har på mitt samvete.
– Dock: att kunna ha egen boktryckare och eget förlag, är jag, i denna tid af hvälfningar, krig och statsbrist, för svag.
Gör mig det sista ädelmod i penningar, jag nånsin skall begära!
Tillåt mig hos M. N. Herres Commissionär låna, mot min sedel på ett år och inteckning i alla de förlager jag med lånet kan göra, en summa af hundrade riksdaler; helt, eller termin-vis.
Om M. N.
H. beqvämligen kan; ty viljan af en Konung har jag sett.
Herre har inga söner.
Låt fäderneslandet blifva det!
Det är en antik storhet.
– Jag svär vid Naturens heliga eld i min själ, att icke bruka denna godhet ovärdigt; att förvandla den till allas glädje, och till gifvarens rena ära.
Man ser, i den förra af dessa bägge skrifvelser, att Thorild ej utan otålighet väntade
Konungens hemkomst, och i den sednare, att han derpå, eller i allmänhet på Konungen, hade byggt någon viss särskild förhoppning.
Vidare upplysningar om hans nya planer lemnas oss i följande trenne bref; som väl äro utan datum, men enligt all sannolikhet blifvit skrifna under sednare hälften af denna sommar.
– Den ”supplik”, hvarom talas i det första, åsyftade förmodligen någon förlängning af det Hvitfeldtska Stipendiets åtnjutande185; och vid detta tillfälle synes Konungen hafva yttrat sig med ordalag, som uppmuntrade – kanske till och med föranledde – supplikanten, att snart derefter frambära den större önskan, om hvilken de bägge andra brefven handla.
Drottningholm, hos M:r Gassin Urmakare, strax vid Casernen.
1) Min Nådige Herre!
– Jag hade den olyckan, att ej få M. N. Herres bref förr än fredag afton; och jag beslöt genast att resa ut.
Konungens bifallande har lifligen gladt mig; men ännu mer M. N. Herres tänkesätt för mig.
I så stora det Allmännas öden, hör jag bägge partierna kalla M. N.
Herre en ”ärlig man”; och denna karakter är redan både antik och sublim. M. N.
Herres rena och sanna vältalighet har jag sjelf sett vara både känd och ärad i Frankrike och i England.
Och då jag tillika tänker på denne M. N.
Herres vän186, som var hög nog, att ännu i själen känna detta gamla devovere se pro patria: så finner jag, på engång, en ära och ett lifligt nöje i att vörda M. N.
Herre.
Jag, för min del, har lärt: att om
Verldens allmänna herrlighet, som det synes, är en enda stor lögn, – så är Englands förträfflighet spetsen af denna lögnen.
Hvad jag förr ej kunde vara, det är jag nu: lycklig af mitt fäderneslands både gamla och nya höghet.
Svenskarne, liksom halfgudar, ha ur sina klippor skapat en underbar rikedom, och ur sin sista politiska skymning ett lysande frihets-förstånd; hvars röst, i dessa Dictamina, är rösten af Thucydider och Sallustier.
Att segra öfver ett sådant motstånd – det är fulla glansen af Kungens politiska snille.
Men – att komma från detta Stora, och till min supplik.
Curatorerne för Hvitfeldtska Stipendiet äro Landshöfdingen med Justitie-Borgmästaren i Göteborg, Biskopen, och Lagmannen i Bohuslän.
Den förste och siste äro nu Adelsköld.
Men jag tror det vara nog, att ställa befallningen till Biskop Wingård, med de andre Curatorerne.
– Innan denna befallning skickas, vågar jag likväl utbe mig ett par rader af M. N.
Herres hand, att den af Kungen utfärdad är; – för att på ett sådant intyg kunna genast taga pengar hos Landshöfding Ugglas, som gerna gör mig denna godhet.
Jag har hellre valt att skicka detta bref, än att komma sjelf på en kanske oläglig stund.
Men hvad ledigt ögnablick M. N.
Herre behagar befalla min närvaro, skall jag anse det för en kallelse af Visheten och Äran. –
2) M. N.
Herre blir visst rådfrågad om något, som jag hos Konungen söker: nämligen en akademisk plats i Upsala; och just den, i hvilken jag, med sanning och ära, trott mig kunna göra mina landsmän mesta både nytta och nöje. M. N.
Herres manliga visdom skall i detta ämne visserligen se allt; och Dess redlighet, om nödigt, föra M. N. Herre att säga hvad han ser.
På ena sidan: det kära Skrå bland de Lärda derinne, för hvilket de alltid önska, att hvar och en ny måtte tagas liksom ur deras familj.
En mörk och oädel maxim, hvilken gör allt, som är på jorden högt och lysande, till en låg ärftelig näring!
I alla Collegier böra stora contraster sättas, för att hålla vid lif äran i både snille och hjerta.
Så snart de lätt förenas, sjunka de tillsammans; och Gud vet ej, huru lågt.
På andra sidan skall M. N. Herre se: den transcendenta Paradoxi man tror sig kunna tillägga min karakter.
Jag påstår, att denna är en illusion.
I allmänhet kan något för lågt på en sida göra något ”för högt” på en annan så vidunderligt, som tid och nyck behaga.
Jag älskar en briljant paradox, der den är fri.
Jag kan annars göra all den ära åt det Triviala, som dess mer eller mindre lilla gudomlighet bjuder.
Men M. N.
Herre vet, att en lysande paradox alltid varit likasom första skimrande glansen af en ny sanning.
Näst intill Sanningen är den vackraste eller ädlaste
Villfarelse menniskor dyr och vigtig.
Men annars: hvad är Paradox? Ack! M. N. Herre, med en själ så öm och så vis, och i vår tid, vill visst icke deltaga i detta förhastade gratuita tillmäles eviga förföljelse mot allt, som på jorden varit eller ens liknat Snille.
– Desse Akademiske Lärdes civila och ekonomiska gräl, hvilket (liksom det kära Härbergets och Skrålådans) är själen i deras lif, tycker jag så mycket om, som göra skor: och på det litterära har ju hela verlden sina klara ögon uppe.
Sådan är hela faran af min paradoxi!
Till den Survivance jag söker, bör Kungen hafva den nåd att gifva mig (för att kunna af mina talanger lefva) frihet att præsidera och privat ge föreläsningar.
– Examina har jag tagit, i Lund och Upsala, 13; och har på den philosophiska ett vederbörligt Cum Laude från Upsala.