Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är också öfvertygad, att domstolarna sjelfva skulle med oro emottaga underrättelsen om en slik förändring, helst jag hört flera aktningsvärda domare instämma med mig om svårigheten för eu domstol att afdöma så beskaffade brott som de ifrågaynr.
Vidare säger Utsk., att dess förslag skulle bereda större rättvisa i domslutet.
Jag har redan visat, burti högsta rätt i dessa mål kan blifva högsta orätt; och Vill man tala om rättvisan, skulle jag tro, att man å ena sidan hade lättare att undandraga sig den inför domstolarna, men att det å andra sidan blefve omöjligt att undandraga sig en orättvis dom, om domstolarna vore incarnerade af ett visst politiskt tänkesätt.
Slutligen säger Utsk., att dess förslag närmare tillsammanstår med ett allvarligt, sjelfständigt och ömtåligt folklynne, med det höga begrepp 0111 borgel1 lig frihet, som Nationens stora, redbara del under sekler fästat vid rättigheten att dömas pä skäl och efter lag, ulan någon godtyckets inblandning.
Detta är visserligen vackra ord, och sådana finnas här i mängd; men jag hemställer, om
Nationen verkligen yttrat någon längtan efter detta förslag om juryinrättningens afskaffande, då Nationens representanter vid sista riksdagen bestridde det.
Sådant synes ej bevisa, att Nationen önskar den återgång, som Utsk. ansett så fördelaktig.
Derjemte skulle jag äfven tro, att det begrepp, folket har om borgerlig frihet, ej vanhelgas af rättigheten att sjelf få välja sina domare i tryckfrihetsmål; och hvad beträffar rättigheten att dömas på skäl och efter lag, utan någon godtyckets inblandning, har jag redan visat, huru lätt godtycket skulle kunna inblandas genom tryckfrihetsmålens öfverflyttning till domstolarna, och såsom exempel får jag åberopa, att om en Styrelse ville förstöra all politisk yttranderätt, vore sådant nu omöjligt, emedan den icke har i sin magt att alltid och allestädes sätta sådana juryer, som dertill erfordrades, men att det blefve möjligt, om det blott fordrades att tillsätta en Högsta Domstol, som lånade sig dertill.
Jag talar nu blott om möjligheten, emedan det är vår pligt som lagstiftare att, så vidt ske kan, förese allt, och jag har derföre förutsatt den händelsen, att domstolarna icke skulle handla i lagens interesse.
Medgifvas måste det ock, att sådant snarare kan inträffa, med domstolarna, sorn bestå af embetsman, tillsatta af Regeringen, än med juryerna öfver hela landet., Utsk, har för, öfrigt bland annat framställt juryn såsom , främmande förvår lagstiftning.
Jag hemställer dock, hvad den gamla nämnden var och hvad den ännu är i alla skadeersättnings frågor, 83 D * n 17 0 c t o b « r f. m. vid värderingar och vid omdömet om personers frejd,' der ännu nämndens intvg verkar mycket.
Besinnar man dessutom, att nämnden ännu kan öfverrösta domaren i afseende på sjelfva domslutet, tror jag man med skäl kan säga, att Utsk. illa uppfattat dessa förhållanden, då Utsk. sagt, att juryn är en för vår lagstiftning främmande inrättning.
På alla dessa grunder, som jag framdeles under discussionen torde få tillfälle att vidare utveckla och hvilka jag uppmanar andra tryckfrihetsvänner att kraftigare understödja, anhåller jag om propos. derå, att R. o. Ad. må såsom sin gemensamma tanka förklara den anmärkning emot Utskts betänk.
, att Ståndet anser indragningsmagten böra upphäfvas, men juryinrättningen bibehållas så organiserad, sora Lagcomraitteen föreslagit i sitt förslag till ny criminallag.
,j Hr Strussenfelt, Adolph Ludv.:
I anledn. af dea upplysning, Hr Dalman lemnat om de öfriga RiksStms beslut, lärer det ej verka på sakens utgång, hvad R. o. Ad. än beslutar; jag anhåller dock alt få framställa några anmärkningar, rör:de detta ämne.
Den siste talaren har sagt, att juryn vore att anse som laga domstol, hvartill han hänfört hvarje dömande auctoritet.
Men laga domstol utgör icke något allmänt rättsbegrepp, utan ett techniskt—juridiskt, hvarmed vanligen förstås, hvad Utsk. också uttryckligen tillagt, att den dömande auctorileten följer laga rättegångsordning, och att appell derifrån till högre rätt äger rum.
Hr Dalman har äfven ansett det vara oriktigt att betrakta juryn såsom öppnande fältet för strider om olika åsigter.
Jag kan dock ej (inna annat, än att Utsk. äfven häruti har rätt; ty då åklagaren troligen alltid väljer jurymän af olika tänkesätt med dem, som den anklagade sjelf utser, måste ju en meningsstrid uppkomma Vidare har Hr Dalman ej funnit någon betänklighet att lemna brottets qualification åt åklagaren.
För min del finner jag deremot detta stå i strid med grunderna för vår brottmålslag; ty om åklagaren misstagit sig om lagrummet, blir följden, att den anklagade går fri, oaktadt han skulle befinnas brottslig efter ett annat lagstadgande.
I alla andra mål dömer ju domaren efter den förebragta bevisningen och tillämpar det lagrum, som är passande till gerningen, utan afseende på den rubrik, åklagaren gifvit åt målet.
Hr Dalman har äfven funnit, att lika mycket lugn i granskningen kan väntas af en jury som af domaren.
Jag tror deremot motsatsen; erfarenheten har också visat exempel ur criminalrättens annaler i de länder, der juryn är införd, såsom i England, att de tillfälligaste och obetydligaste omständigheter, t. ex. den tilltalades yttre utseende och hållning, ofta bidraga att bestämma juryns omdöme.
Icke heller är det troligt, att samma lugn i granskningen kan äga rum hos den person, hvilken för tillfället
Den 17 Octobcr f. m. 89 tillkallad att afdöma ett mål, sällan eller aldrig sysselsatt sig nied crimipalrätisakningar, som hos domaren, hvilken en längre tid och uteslutande egnat sig åt sådana undersökningar.
Hr Dalman har tänkt sig, att domarecorpsen och sär* deles Högsta Domstolen kunde vara så tillsatt, alt den följde impulser.
Men vill man förutsätta, att domaremagten ej handlar sjelfständigt, måste man medgifva, att juryinrättningen, åtminstone sådan den i vårt land är organiserad, gifver ingen bättre garanti; ty om domstolarna anses tillgängliga för högre inflytelse, kan man äfven förutsätta, att de välja sådana jurymän, som alltid fällde.
När man talar om möjligheter, kan denna tänkas lika väl, som den Hr Dalman uppställt; då behöfdes blott att uppsöka några jurymän af ett visst politiskt tänkesätt, hvilka alltid valdes af håde åklagaren och domstolen för att med säkerhet bestämma, det den anklagade alltid skulle blifva fälld, och tvifvelsutan skulle domstolen hysa mindre betänklighet att utse sådana jurymän, än att sjelf fälla, enär den i förra fallet kunde afvända det förhatliga från sig på juryn.
Hr Dalman har vidare omnämnt, att han, hellre än att borttaga juryn i de speciella mål, som angå tryckfrihetsbrott, ville öfvergå till juryns införande i alla brottmål, särdeles dem, som angå förolämpningar i ord; hvarjemte Hr Dalman
Vidare ansett juryinrättningen ej vara främmande för vårt land samt dervid citerat vår gamla nämnd.
Jag kan ej finna annat, än att juryn är vida skiljd från våra fordna edgärdsmän och gamla nämnden; den dömde om både factum och jus, då deremot juryn blott dömer öfver factum.
Men i anleda, af det företräde, Hr Dalman gifvit åt juryn i allmänhet såsom ett criminalistiskt institut, torde det tillåtas mig att få anföra några ord om juryinrättningen, betraktad ur criminalistisk synpunkt.
Den har äfven en politisk sida, och denna är visserligen den vackraste; men jag förbigår den, då tiden nu icke tyckes medgifva en fullständig framställning af ämnet.
Det är endast den politiska sidan af juryinrattningen, som gifvit den så mycket förtroende; men i criminalistiskt hänseende erkännes den temligen allmänt såsom högst bristfällig, och jag vill i korthet framställa skälén för detta omdöme.
Criminaljusticens ändamål består i att uppdaga förbrytelser, samt att i dessa sina bemödanden tillse, det oskulden bevaras.
Ett institut eller inrättning, som kunde garantera, att ej någon oskyldig sakfälldes samt alt ej någon skyldig anklagad befriades, vore ett ideal af rättvisa, hvilken förutsätter kunskap om hvad som är rätt, d. v. s. sanning.
Man har till fördel för juryn i detta hänseende åberopat sig på menniskans medfödda sanningSinstinkt, som genom denna inrättning sättes i verksamhet.
Man säger, att i5 H. «* 9» Den 17 Octobcr f. m. jurymännens stamma
Sr naturens enkla röst, som icke kan misstaga sig.
Instinkten förfelar visserligen aldrig sitt ändamål; men i följd af sin natur yttrar den sig såsom en begär-, ej såsom en kunskaps-förmåga.
Instinkten ar i sin åtrå blind, all kunskap deremot seende.
En instinkt, som kunde upptäcka sanningen, vore detsamma som ett ljust mörker, som ett öga, hvilket såg skarpare derföre, alt det vore blindt.
Menniskan är ej någon machin; hon har förnuft och passioner, hvilka blanda sig med i spelet; hon alett odeladt helt, som ej kan förrätta automattjenst.
Denna sats kan ej betyda annat, än att skillnaden emellan en jurys omdöme och en lagkunnig domares är, att den förres hvilar på en blott allmän, ej vetenskaplig kunskap, då den sednares just stödjer sig på en sådan; d. v. s. den lagkuunige domaren är medvetande af de grunder, hvarpå hans omdöme hvilar, men ej jurymannen, hvars öfvertygelse i så måtto liknar instinkten, att båda verka ofrivilligt och omedvetande.
Juryinrättningen hvilar på den grundsats, att hvad jurymännen anser såsom sannt i följd af sin öfvertygelsej, det är också sanning, samt just derföre, att han det så anser.
Denna sats kan icke vara grundad i förnuftet, emedan den mest lefvande öfvertygelse icke utgör någon borgen för sanningen, som grundas på sakförhållanden; men öfvertygelsen deremot hvilar inom menniskan sjelf.
Då lagstiftaren endast lägger vigt på jurymännens öfvertygelse, är han också liknöjd om de källor, hvarifrån de hemta densamma.
Jurymännens samvete är deras högsta lag; men de kunna dock onekligen, såsom erfarenheten ofta visat, bygga sin öfvertygelse på de lösaste grunder.
Då man upphöjer domarens subjectiva öfvertygelse till grund för sanningen, lemnäs utan tvifvel ett fritt spelrum åt misstagen och förvillelserna.
Såsom exempel på grofva misstag af det s. k. sunda menniskoförnuftet förtjena!- att nämnas, att i Franska Republikens yrde år förklarades en lotteriqvatern vara förfalskad, och blefvo i följd deraf 2tne lägre tjenstemän vid Jottericontoret dömda såsom de der varit delaktiga i förfalskningen och varit dertill behjelpliga; men 2.-ne år derefter ställdes hufvudpersonen under åtal och blef af juryn frikänd, oaktadt 2:ne andra förut blifvit dömda till galel-en, såsom medhjelpare i det brott, hvarifrån han frikändes.
Ehuruväl juryn endast bör döma om factum, ej om jus, är dock gränsen häremellan ofta så omärklig, att den för det allmänna förståndets obeväpnade öga alldeles försvinner.
Man äger äfven många exempel derpå, huru juryns eget omdöme om brottets beskaffenhet omintetgör lagens.
Således har man sett, huruledes jurymän väl förklarat en person skyldig till falskt vittnesmål, i afsigt att dermed hjelpa eller befria en tilltalad Jönmördare, men dock förklarat, att det ej skett i straffbar afsigt.
Som detta vara en uppenbar motsägelse, måste nytt utslag fällas, då juryn Den 17 Oetobcr f. m. 9i förklarade samma factum, som förut blifvit ansedt såsom bevisadt, icke vara ådagalagdt.
Den factiska frågan, som tillhör juryns omdöme, upplöser sig i 2:ne beståndsdelar: 1:0
Aro vissa uppgifna fada historiskt sanna, d. v. s. hafva de verkligen ägt rum? 2:0
Äro dessa historiskt sanna fada straffbara, d. v. s. äro de så beskaffade, att de böra hänföras under strafflagen och under hvilket mom. af densamma?
Första frågan besvaras genom förhållandet emellan fada och de gifna historiska bevisen; den andra frågan deremot genom factas förhållande till dagen.
När juryn icke betviflar den anklagades brottslighet, dömer deri honom skyldig till exempel till stöld, men ej till rån.
Men huru svårt är det ej ofta att bestämma, om en handling bör hänföras till tjufveri, rån, röfveri, åverkan, sviklig behandling af emottaget gods eller andra slags förbrytelser.
Det sunda menniskoförnuftet kan här alls icke afgöra frågan.
Juryinrättningens befattning kan ej, såvida den icke skall nedsjunka till en tom formalitet, inskränkas endast till besvarandet af första frågan.
Till den factiska delens afgörande erfordras således verkliga juridiska insigter jemte färdighet i lagarnas tillämpning.
Det är derföre tydligt, att domaren, hvilken, i följd af sitt kall, om desamma äger eller bör äga större kunskap och en större öfning i deras användande än jurymannen, också bör med mera säkerhet och grundlighet, än den sistnämnde, kunna fälla sitt omdöme.
Frågan om den anklagades brottslighet eller oskuld är af ett ganska stort omfång.
Först måste handlingens objectiva del tagas i betraktande: vidare förekommer den legala imputabiiiteten eller tillräkneligheten, d. v. s. bestämmandet om och på hvad sätt den anklagade varit orsak till den inträffade rättstridiga handlingen; i sednare fallet t. ex. såsom upphofsman eller medhjelpare, eller som den der hjelpt att dölja handlingen, af hvilken slags delaktighet flera grader gifvas.
Slutligen måste juryn noga undersöka factiska frågans 3:dje beståndsdel, eller om den anklagades handling skett med uppsåt, hvilket är antingen hastigt uppkommet eller länge hyst, af vårdslöshet, hvaraf gifvas flera grader, af oaktsamhet eller af ren våda.
Skulle jurymannens sunda förnuft ensamt fälla utslaget, borde det icke vara blottstäldt för att missledas genom advocaters eller offentliga försvarares klyftigheter och Iagvrängningar.
Det naturliga obildade förståndet är mera receptivt än sjelfverkande, emotlager lättare, hvad som för detsamma framställes.
Vore juryn oläglig att sjelf, stödd på sitt sunda oförvillade förnuft, utleta sanningen bättre än domaren, hvarföre har man då öfverallt, t. o. m. i England, satt juryn så tillsägandes under domarens förmynderskap?
Då juryns ofelbarhet är föremål för det största loftal, synes det verkligen vara mindre conscquent att än - 92 Den 17 Octoberf. m. dock, på sätt alla nyare lagstiftare gjort, söka inskränka detina inrättnings fria sjelfständighet.
En sådan inskränkning är den i England och NordAmerika brukliga information, hvarmedelst den presiderande lagkunnige domaren skall vägleda de edsvurna, när debatterna äro slutade och målet utageradt, Ändamålet härmed är att lemna en säker ledtråd åt de edsvurna, hvilka i allmänhet ej särdeles uppöfvat sin omdömesförmåga och dessutom ej äro erfarna i juridiska förrättningar.
Detta allmänna menniskoförnuft sättes på domaresätet derföre, att man tilltror dess naturliga okonstlade blick särdeles säkerhet och urskilning; och likväl måste det larda förståndet först bearbeta eller liksom tillreda det, som är föremål för det förstnämndas omdöme.
Denna domarens information gör det sista mest bestämda intryck på de edsvurnes föreställning om saken, hvilken föreställning således ej är deras sjelfförvärfvade egendom, utan endast lånad från domarens information.
Om än lagen förbjuder domaren gifva sin öfvertygelse tillkänna, framskymtar den dock uti informationen t. ex. i sättet, hvarpå bevisen blifvit uppfattade och framställda; och ingenting är naturligare, än att de edsvurna, för att äga lugna samveten i tvifvelsamma omständigheter, följa åsigten af den person, hvilken de måste tilltro större bildning och mera öfning i rättssaker.
I England åtminstone rätta de edsvurna sig vanligen helt och hållet efter domarens information; motsatsen inträffar högst sällan, och äldre Engelska jurister hafva t. o. m. påstått, att edsvurna, hvilka afveko från domarens information, kunde straffas med böter eller fängelse.
Informationen, såvidt den angår de med den factiska frågan förenade rättsgrunder, är i de flesta fall antingen onyttig eller stridande emot juryinrättningens anda.
Den är onyttig, då den presiderande domaren åtnöjer sig med att i allmänhet förklara lagen och deducera rättsbegreppet; ty emellan lagbudet och factum, hvarpå den skall tillämpas, finnes ett betydligt rum, som måste uppfyllas genom flera mellansatser, hvilka för det olärda förståndet just äro de mest svårfattliga.
Tillämpar deremot den presiderande domaren lagen på det bestämda factum, blifver informationen stridande mot juryinrättningens beskaffenhet och syfte; ty i sådant fall hafva de edsvurna ej annat att göra, än låta denna lagtil — Jämpning gälla, derest de ej tilltro sig förstå lagen bättre, än en rättskunnig domare.
Frankrikes i så många andra fall lärorika exempel äro icke heller utan sin märkvärdighet i afseende på juryinrättningens upptagande.
Man kan häraf se, huru vanskligt det är att till ett annat land öfverflytta institutioner, som icke der utbildat sig, och som, i likhet med vissa växter, icke kunna acclimatiseras under hvad luftstreck som helst.
Franska lagstiftningen sönderdelade den i England en - Den 17 OctoLer f. m. 93. lia fråga: ”skyldig eller icke skyldig,” i flera.
Enligt lagen af Sept. 1791 och den år 4 den 3:dje Brumaire antagna codex skulle de edsvurna först tillfrågas, otn föremålet för anklagelsen eller den handling, som dertill gifvit anledning, vore bevisad eller ej, dernäst, 0111 den anklagade vore öfverbevisad att hafva begått samma handling eller dertill medverkat; sedermera skulle fråga framställas om handlingens moralitet, de dervid förekommande mitigerande eller aggraverande omständigheter o. s. v. Genom att sålunda sönderdela sjelfva frågan 0111 skuld och oskuld, hvilket i Frankrike gått ända derhän, att man sett, huru jurymän uti ett enda mål måst besvara 3o,ooo frågor, tvingas ju de edsvurna alt aflägga ett slags räkenskap för de grunder, hvarpå deras öfvertygelse hvilar, hvilket dock är stridande mot det begrepp, sorn ligger till grund för juryinrätthingen, och i följd hvaraf de edsvurna endast äro förbundna att på sin blotta inre öfvertygelse stödja sitt omdöme.
Följden af detta framgångssätt har också oftast varit den, att svaren på de olika frågorna stått i fullkomlig strid till hvarannan, så att genom en efterföljande bekräftats, hvad genom en föregående blifvit nekadt.
För att veta, örn någon tänker riktigt, behöfver man endast sönderdela tanken i sina elementer och på hvarje i följd deraf uppkastad fråga fordra särskildt svar.
Finnes då ej något sammanhang emellan svaren, så finnes ej heller något sådant i tankeserien.
Framställes åter och besvaras frågan i sin helhet, kan det osammanhängande, som tilläfventyrs finnes uti tankegången, lätteligen döljas.
Snart insåg man i Frankrike olägenheterna af en sådan proeedure, hvarföre man ock i Republikens g:de år på det sätt förändrade juryinrättningen, att de edsvurna endast skulle döma om den factiska frågans historiska beståndsdel, eller huruvida något sådant factum, som åtalet antydde, verkligen inträffat; men detta vore i sjelfva verket detsamma som att upphäfva juryinrältningen.
2:ne år derefter, eller i Republikens utte år, inlemnades ett nytt förslag till juryns organisation, enligt hvilket någon delning ej skulle äga rum af frågan: skyldig eller icke skyldig.
Dock skulle domaren bestämma meningen af ordet skyldig, som juryn uttalat.
Domaren skulle säga, hvarföre och hvartill den anklagade var skyldig.
En sådan afsöndring af denna fråga är dock otänkbar och onaturlig.
Då juryn förklarar någon skyldig, mäste den väl också tänka sig någon viss slags förbrytelse, hvartill brottsligheten kan refereras.
Hvartill tjenar juryn, hvad garanti medför den, om domaren är berättigad förklara den för förrädare, som endast förnärmat en embetsman, den för dråpare af vållande, som begått verkligt mord ?
Man har äfven insett olämpligheten häruti och företagit en ytterligare reform af den Franska juryinrättningen, 94 Den 17 Octeber f. m. som för närvar. är bringad i närmare öfverensstämmelse med den Engelska.
Denna korta framställning om juryinrättningens öde i Frankrike visar, liuru vacklande och bristfällig denna instutition der varit, och jag befarar, att otn vi vilja införa densamma fullständigt hos oss, skall förhållandet äfven blifva enahanda; hvadan och då jag, på skäl jag redan anfört, är öfvertygad, att denna inrättning, från en juridisk sida betraktad, är ganska bristfällig samt vida ofullkomligare, än vår nuvar. domstolsinrättning, kan jag icke annat än afråda bibehållandet af denna institution, fastän inskränkt till tryckfrihetsmål.
Emot densammas utsträckande till andra mål finnas åter, enligt min tanke, än större betänkligheter.
Jag får börja med den förklaring, att jag i sanning icke vet, om, roed deri sammansättning
Riddarhuset äger, det tjenar till någon ting att gå på djupet med ämnet.
Mycket kunde här vara att säga, och jag kunde visserligen på samma sätt, som tvenne värda ledamöter före mig, företaga mig att säga allt, hvad jag vet om ämnet; men jag skulle tro, att R. o. Ad. hvarken har benägenhet för eller behof af att höra frågan behandlad annorlunda än practiskt.
Den igenfinnes vackt vid flera riksdagar, så att den ej kan anses för ny, och detaillerna af densamma äro äfven kända sedan sista riksdagen, då jemväl ett förslag förevar om indragningsmagtens afskaffande och juryinrättningens borttagande, ehuru begge dessa frågor då voro föremål för särskilda motioner, hvaremot man nu sammanslagit dem och gjort det ena till vilkor för det andra.
Jag åberopar, hvad jag då yttrade, och tror mig icke behöfva särdeles omorda indragningsmagten, hvilken numera väl bör vara mogen att borttagas.
Men hvad juryinrättningen beträffar, hafva vi hört den siste talaren hemta sina skäf från, huru denna inrättning visat sig på den criminalistiska sidan eller den sida, som utgör föremål för criminal lagen i allmänhet, och han har talat om den orättvisa, som skulle kunna äga rum, om jury antoges för brottmålsprocessen i allmänhet.
Jag instämmer deri, att juryinrättningen för brottmål i allmänhet ej är tillämplig hos något folk utan en hög grad af upplysning, och orsaken är den, att första villkoret för en rättvis dom är, att domaren skall äga insigt att bedöma frågan och känna, hvad lag är.
Om således fråga vore att införa juryn i alla brottmål, skulle jag rosta för den meningen, som anser bättre att lemna saken åt domstolarna, så vidt det angår vanliga criminalmål; men deraf följer ej, att hvad man kallar laga domstol bör sättas i motsats mot jury i tryckfrihetsmål.
Frågan, hvad bär är rätt, är mycket olika förhållandet i vanliga criminalmål, i afseende på hvilka man kan nedskrifva en verbalt tillämplig lag.
Vanliga brott kunna definieras så, att domaren lätt Den 17 Octobcrf. m. 95 finner, om tillämpning deraf kan äga rum på den angifna gerningen; men helt annorlunda är förhållandet med tryckfrihetsbrotten.
Hvad i dag är rätt, kan tilläfventyrs icke vara rätt i dag ett år till; det beror på opinionen om hvad med smädelse bör förstås, och undersökningen derom beror naturligtvis på olika åsigter.
Man skulle kunna å ena sidan gå så långt att ej anse som smädelse unnat än falska beskyllningar, och å andra sidan kan man anse allt yttrande smädligt, som förklenar ett godt namn och rykte.
Härom blifva opinionerna ännu länge ganska olika, och jag har, utan att vidare yttra mig öfver dessa opinioner, blott velat visa den olikhet, sora deri råder.
Men att pröfva sådana frågor, dertill äro lagens vanliga tillämpare icke skickliga; de bry sig sällan om att uppfatta opinionen, och det händer, att de bibehålla den opinion, de en gång fått, äfven om den allm. opinionen undergår aldrig så mycken förändring.
En jurymän skall deremot sätta sig i den anfallnes ställe och pröfva, om han, efter det allmänna begreppet om smädelse, haft skäl att finna sig smädad, eller bör tåla anfallet såsom förtjent.
Efter denna utveckling är det klart, att jag anser tryckfrihetsmålen ej böra ställas under bedömande af andra än jurymän; men en annan fråga är, om vår jury i tryckfrihetsmål är väl organiserad.
I detta afseende biträder jag gerna Hr Dalmans förslag om en sådan organisation deraf, som Lagcommitteen föreslagit; dock anhåller jag, att R. o. Ad. ville fästa noga uppmärksamhet dervid, att en reform af juryinrättningen och dess borttagande äro tvenne helt olika saker.
Då jag anser föga nyttigt att behandla saken så vidlyftigt, som tvenne värda ledamöter redan gjort, skall jag icke längre upptaga tiden, helst jag föreser, att dermed ej kan verkas någon ändring i opinionen, hvilken jag hoppas skall vara temligen allmänt stadgad derom, att indragningsmagten bör borttagas utan det vilkor, som Constit.- Utsk. dervid fästat.
Fortsättningen af denna öfverläggning uppskjöts till eftermiddagen. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m.