Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Peltonen hade väl noga taget inga synnerligt vägande skäl för beslutet att resa till Amerika.
Han var ju ung, frisk, starkare än de flesta och i alla stycken en duktig arbetare, så att han nog skulle kunnat slå sig ut också hemma.
Men å andra sidan var han icke häller annat eller mera än en lös arbetskarl utan något egentligt yrke, om han också var så pass flink i händerna, att han kunde taga ihop med litet af hvarje.
Och dagakarlsförtjänst tyckte han var väl litet att gifta sig på, ehuru Anni på Heikkilä torpet nog varit villig att riskera det.
Isak hade själf vuxit upp i en inhysingskoja och hade därför haft talrika tillfällen att iakttaga på närmaste håll hvad det betydde för en daglönare att skaffa ihop kläder och föda för sig själf och hustrun och en skara af barn.
Och barnen kommo nog -- ju fattigare man var desto flera.
Det hade han också lagt märke till.
Han rådgjorde om planen med Anni och hon gaf honom nog rätt i hufvudsak.
Det var ett hårdt lif man förde, när man icke alltid visste hvarifrån matbiten för morgondagen skulle tagas -- allra mest då en hop barnungar gräto efter den.
Men Amerika tyckte hon dock var bra långt borta.
-- Kunde vi inte börja som nybyggare här hemma?
Ledig jord fins det ju nog också i Alastaro och med tiden kunde vi väl arbeta upp ett torp åt oss?
-- Det är till och med värre än att vara daglönare, påstod Isak. -- Arbetar man för andra, så behöfver man åtminstone inte bry sig om frost och missväxt, som alltid komma på nybyggen.
I Amerika var det mycket lättare -- där kunde en duktig karl mycket hastigare förtjäna ihop hvad han behöfde för att bli sin egen.
Alla, som varit där, sade att bara man inte söp, så blef det snart pengar på kistbottnen.
Och supa gjorde han inte alls. -- -- De kände själfva till och med egna socknebor, som på några få år skrapat ihop så mycket där borta, att de köpt hela hemman!
Det var annat, det, än att bli nybyggare på främmande mark. -- -- Hvad andra gjort kunde han väl också göra.
Och de kunde nog vänta några år för att sedan ha det bra så länge de lefde.
Anni suckade visst rätt bittert, då hon insåg att han redan bestämt sig för resan och att rådplägningen egentligen endast varit för formens skull.
Men i sak kunde hon icke invända någonting giltigt, utan förklarade blott att hon nog skulle vänta -- -- fast i fem år.
-- Då är jag ändå inte mera än tjugufem, tillade hon förklaringsvis -- så att jag väl borde duga åt någon annan, om du inte kommer.
Med den trösten reste Isak.
Till New York anlände han i en lycklig stund.
Strejk hade kort förut brutit ut på en järnväg i Chicago, och då inga arbetare på nära näjder vågade taga de strejkandes platser, hade vederbörande skickat en värfvare till New York.
De ämnade på inga vilkor gifva efter, och nyanlända invandrare, som icke hade reda på förhållandena i Amerika, voro glada att taga hvilket arbete som hälst.
Bland dem funnos alltid sådana, som haft att skaffa med järnvägar förut och därför kunde användas.
Isak Peltonen hade visst aldrig förut varit med om sådant arbete, men han såg så duktig och rask ut, att värfvaren lät honom följa med.
Det viktigaste var ju att skaffa ihop ett par vagnslaster folk så fort som möjligt, och värfvaren fick sitt arvode per hufvudtal så snart arbetarene voro levererade.
Resten rörde icke honom.
Om en eller annan senare befans oduglig, så var det icke så noga.
Därpå berodde det att
Isak omedelbart efter sin ankomst till det förlofvade landet erhöll arbete till en och en half dollar om dagen samt kost och kvarter så länge strejken räckte -- förutom naturligtvis fri resa till Chicago.
Och det tyckte han var nästan detsamma som att komma sig till förmögenhet genast -- -- sju mark och femtio om dagen!
Han kunde knappast tro det själf.
Till en början kunde han emellertid icke brukas annat än vid det allra gröfsta arbetet på stationen, men där fans lyckligtvis groft arbete tillräckligt.
Alla, som på något rimligt sätt voro användbara såsom lokomotivförare, behöfdes för de tåg man ännu kunde hålla i gång, och därför stodo de små stationslokomotiven, hvilka annars släpade toma och lastade vagnar af och till på de otaliga spåren, inne i lokomotivstallet.
Allt deras arbete måste utföras med hand- och hästkraft och därvid var en karl med Isaks armar och rygg ovärderlig.
Det dröjde icke länge innan förmännen började fästa sig vid hans sätt att arbeta, hvilket mycket fördelaktigt skilde honom från flertalet af de andra nykomlingarna.
Och honom tog det icke häller särdeles lång tid att lära ett och hvarje annat än att skjuta vagnar in på de olika spår man utpekade för honom.
Redan efter ett par veckor visade det sig tydligt att han begynt erhålla tämligen rediga begrepp om saker och ting, hvarför han också snart helt naturligt blef ledare för det lag, som arbetade med honom.
Där han var med kunde förmännen tryggt lita på att allting blef utfördt utan misstag och oreda.
Det gjorde att han blef en af de få bland nykomlingarna, som behöllos i arbete, då den förtidiga och illa förberedda strejken några veckor senare tog slut, utan minsta eftergift från banbolagets sida.
Åtskilliga af de strejkande själfva måste söka anställning på annat håll, när de sent omsider fingo nog af försöket att tvinga bolaget till medgörlighet, men Isak Peltonen befordrades till lokomotivstallet.
Där blef hans uppgift att hjälpa till med att rengöra och olja lokomotiven.
Den första tiden betraktades han med allt utom blida ögon af både förare, konduktörer, eldare och andra, som varit med om strejken.
För dem var han en "scab" -- en, som tagit en strejkandes plats -- och scabs äro ju de föraktligaste individer en arbetare, som har hälst något begrepp om strejker, möjligen kan föreställa sig.
Men Isak, som hvarken lärt tillräckligt engelska att förstå tillmålets natur af skällsord eller ändå mindre att uppfatta dess djupa skymflighet, skötte sin tjänst lika tyst och ordentligt som förut.
Under några dagar begrep han icke ens att termen gällde honom, men då det blef klart lystrade han till "scab" lika villigt som till "Eisäk", såsom de förvrängde hans namn.
Hans fredlighet förledde visst en dag, då han som bäst höll på med att olja ett lokomotiv, en eldare, som icke kunde komma förbi, att omildt beröra honom med foten och ryta: "rör på dig, fördömda scab!"
Men då Isak ögonblickligt grep eldaren i kragen, vek honom dubbel öfver sitt knä och med flata handen tilldelade honom en aga, som kom väggarna att eka, fick han afgjordt skrattarne på sin sida.
Och då det småningom blef klart för litet hvar af förarne att den, hvars lokomotiv Isak Peltonen rengjort och oljat, kunde vara fullt säker om att allting var i bästa skick, upphörde de en efter annan att begagna andra tilltalsord än hans namn.
Ja, om någon tid frågade en af dem till och med om han icke hade lust att bli eldare, så att han med tiden kunde lära sig att själf föra tåg.
Och då Isak ingenting hade emot förslaget, fick han snart lämna stallet och komma ut på linjen.
Det var väl icke vidare än ett godslokomotiv, på hvilket han begynte sin värksamhet såsom eldare, men det bekymrade honom icke det minsta.
Hade han själf kunnat välja, så skulle han troligen till och med föredragit godstågen, som stannade oftare och så länge, att man hade tid att se sig omkring en smula.
Passagerarelokomotiven hade ju alltid så brådtom, att eldaren aldrig fick rådrum för annat än att elda.
Redan då han tillträdde sin nya befattning, tänkte Isak på att skrifva efter Anni, för att gifta sig så snart han kom till Chicago, och de första dagarna frästade den tanken honom starkt.
Han hade ju redan sparat ihop en vacker summa, och hans lön var mera än tillräcklig för två, ifall de lefde sparsamt.
Om det också dröjde litet längre innan de kommo sig till hemmanslotten i Alastaro, så betydde det icke så mycket i bredd med möjligheten att gifta sig genast.
Men efter att hafva begrundat planen en vecka eller så öfvergaf han den likväl.
Så länge han hade sin tjänst såsom eldare kunde det nog gå, men ingen kunde veta huru länge det skulle räcka.
Allt efter litet hände det ju att en eller annan af manskapet afskedades och ofta för något obetydligt misstag, hvilket knappast alls kunnat undvikas.
När man icke var desto säkrare på framtiden, var det väl i alla fall bäst att vara ensam.
I stället skickade han sina hopsparade pengar hem till Anni på Heikkilä.
Och på samma gång föreslog han att de skulle taga ut lysning, så att hon när som hälst kunde komma öfver och gifta sig, om det så skulle passa.
Han tyckte intet riktigt om det amerikanska sättet att gifta sig utan lysning, skref han.
Men hvad han icke skref var att han både under författandet af brefvet och många gånger förut allvarsamt funderat på Annis afskedsord om de fem åren.
Noga taget kunde han väl inte begära att hon skulle vänta ens så länge, om en annan, antaglig friare infann sig -- -- och kvinfolk var ju i alla fall inte annat än kvinfolk -- -- -- men efter lysningen var man så godt som gift -- -- --
Han tillade blott att han ännu icke kunde säga bestämdt när han skulle skrifva efter henne, men om förtjänsten fortfor att vara lika god några månader framåt, så skulle det väl inte räcka länge.
Och pengarna kunde hon sätta på banken i sitt namn.
Förtjänsten icke allenast fortfor att vara lika god, utan blef snart till och med bättre.
Ju längre det led med förberedelserna för världsutställningen, desto starkare blef trafiken, desto flera turer i veckan måste förare och eldare göra, desto mera förtjänade de.
Och desto bättre lärde sig Isak Peltonen att själf föra lokomotiv.
Redan i lokomotivstallet hade han lagt noga märke till alla delar af de invecklade maskinerna samt så godt han kunde tagit reda på deras betydelse och olika uppgifter.
Och såsom eldare hade han sedan med förarens hjälp lärt allt hvad han vidare behöfde veta för att när som hälst kunna taga dennes plats.
Därför var han också en af de första, som befordrades till lokomotivförare, då tillströmningen af folk till utställningen omsider blef så stor, att passageraretågen måste fördubblas och tredubblas.
Det var större tur och snabbare framgång än Isak Peltonen någonsin drömt om.
Hans förhoppningar hade aldrig sträckt sig längre än till stadigt arbete såsom eldare under några år framåt.
Redan med den lönen hade han kunnat spara sig fram till egen jord och oberoende -- -- och nu skulle hans inkomster uppgå till dubbelt så mycket!
Men så försummade han icke häller många dagar, innan han skickade en fribiljett för turen Wasa--Chicago till Heikkilä Anni och meddelade att tiden nu var inne.
Hon skulle genast göra sig i ordning och komma öfver till Amerika så fort hon kunde.
Nu hade han sådan lön, skref han, att de utan svårighet kunde spara ihop till hemmanslotten äfven såsom gifta -- -- ja, fast med ett par barnungar till, om nu så skulle hända sig! tillade han med stor belåtenhet.
Om två månader borde hon kunna vara i Chicago.
Och om han under den tiden gjorde så många turer han någonsin kunde, så borde han väl då kunna få några dagars ledighet för giftermål och bosättning, trodde han.
Men därvid gjorde han upp räkningen utan värden.
Trafiken på alla banor utan undantag blef allt väldigare i mån som höstsommaren skred framåt.
Redan då medeltalet af utställningsbesökare uppgick till ett hundra tusen per dag gingo passageraretågen ofta nog i "två sektioner", såsom det hette, det vill säga två tåg följde hvarandra med ett par minuters mellanrum.
Och någon gång gingo tre i stället för ett.
Men längre fram, då besökarne stego till ett hundra femtio -- sjuttio -- två hundra tusen per dag, blef regeln att tågen åtminstone tredubblades, medan de på söndagarna ibland gingo i sex till åtta sektioner.
Åtta öfverfulla passageraretåg i rad med en minut eller så emellan! -- Det kräfde uppbjudande af banornas alla yttersta resurser och gjorde det fullständigt omöjligt för en enda man af personalen att erhålla permission ens för en dag.
Det var därför endast med största svårighet Isak kunde ställa det så, att han blef i tillfälle att möta sin fästmö, då hon slutligen anlände, fulla två veckor senare än han beräknat.
Och så snart han fört henne till det boardinghus, där han själf bodde, måste han skynda i väg igen, utan att hinna meddela annat eller mera än att de för ögonblicket alls icke kunde tänka på bosättning.
Han hade inte en ledig minut utöfver de få timmar han då och då kunde få sofva.
-- Men i morgon, när jag kommer tillbaka, få vi tala närmare därom, tillade han.
-- Och pengar förtjänas här omåttligt, så vi få inte klaga.
Det gjorde Anni icke häller, då hon hörde huru mycket han igen lagt åsido sedan han skickade hem den sista besparingen.
Det var ju rent obegripligt att han kunnat förtjäna en sådan summa inom föga mera än två månader!
-- Ja -- och lika mycket till kommer det nog inom de nästa två, trodde Isak.
-- Ännu räcker utställningen sex veckor, och sedan börja de skicka alla saker härifrån, så att man kan räkna på stora förtjänster åtminstone till nyår -- -- -- Då borde vi ha så mycket, att vi kunna resa hem om vi vilja -- -- till en hemmanslott räcker det nog!
Men då vilja vi kanske ha mera.
-- Månntro det? sade Anni. -- Det här landet kan nog gå an att arbeta i och förtjäna pengar, men inte skulle man kunna lefva här.
Det går ju omkring i ens hufvud redan bara man ser ut genom fönstret!
-- Nå, vid det vänjer man sig snart, försäkrade Isak i en ton, som icke var utan en viss anstrykning af öfverlägsenhet.
-- Det är just för att här fins så många människor och de resa och bråka så mycket som man förtjänar pengar -- -- Men det är nog inte värdt att vi gifta oss förrän längre fram.
Det vore ju inte att vara riktigt gift, då jag måste vara borta både dagar och nätter.
Därom var
Anni fullt ense.
Om de icke ens kunde bo för sig själfva, så väntade hon hälst -- -- det kvarter de hade var ju värre än en gästgifvaregård --!
Hon var rädd bara att gå ut ur rummet, sade hon.
Och därför hade hon tänkt att hon borde söka sig tjänst tills de kunde sätta bo -- eller resa hem.
Det var en plan, som i första ögonblicket alldeles icke tilltalade Isak.
Men då Anni bestämdt höll på den och föreställde honom huru oförnuftigt det var att hon satt och tärde på hans besparingar i sysslolöshet, i stället för att hjälpa till så godt hon kunde, så gaf han slutligen med sig.
Han skulle höra åt bland sina kamrater huru man borde begå för att få plats för henne hos hyggligt folk, lofvade han.
Och nästa söndag hade han tre timmars ledighet mellan två tåg.
Då skulle han taga henne med till stationen.
Sådant lif hade hon ännu icke sett!
Därmed lämnade han henne igen ensam, ångade kort därpå i väg med sitt lokomotiv och hämtade det tillbaka först söndag morgon.
Han hade åter varit i arbete trettiosex timmar i ett kör -- med sex timmars hvila vid banans ändpunkt.
Det var värre än till och med under brådaste höbärgningstid hemma! -- -- -- men så lönade det sig också mycket bättre, tänkte han belåtet, då han stack den sista veckans aflöning i fickan.
Anni var färdig för utflykten och gapade af förvåning såväl under den korta vandringen till stationen som ändå mycket mera då de kommo fram.
Hon hade hjärtat högt uppe i halsen, medan Isak förde henne omkring, klef öfver och emellan skenorna som om icke dussinfal lokomotiv hvisslat och dånat fram och åter på alla håll, samt till sist förde henne in i stallet för att se på hans eget lokomotiv, som just höll på att rengöras.
Hon måste till och med stiga upp på det och sätta sig på det lilla sätet i förarens hytt, medan han förklarade huru man skötte en sådan maskin och hvad det riktigt betydde att föra ett tåg i dagsljus och i mörker, i alla väder och vindar.
Och ju mera han förklarade, desto häpnare kände hon sig öfver allt hvad
Isak lärt under den korta tiden sedan han reste.
Han hade ju blifvit en helt annan karl -- -- hade reda på mycket mera än någon där hemma -- -- -- Inte ens brofogden -- knappast länsmannen visste så mycket.
De hade aldrig fört lokomotiv!
-- Är det inte förfärligt svårt och farligt när det är mörkt? frågade hon såsom ett slags slutsumma af sina tankar.
-- Farligt är det nog om man inte håller ögonen öppna, isynnerhet när man kommer in till de stora stationerna.
Eller när det regnar och snöar och stormar, eller är så klart månsken, att man har svårt att se hvad ljus de visa.
Hon endast såg beundrande på honom och han fortsatte att beskrifva:
-- Om det är hvitt ljus, så betyder det att man kan fara på med full fart, men är det blått så är någonting i olag på banan eller med vagnarna -- -- då skall man stanna småningom.
När de visa grönt sken, så får man köra sakta och om det är rödt så måste man stanna genast, fast man har aldrig så god fart -- -- det betyder att där är fara på färde om man kör på.
Men farligast är det när de lagt patroner på skenorna, så att det börjar smälla under hjulen.
Då stoppar man så tvärt, att det brakar i maskinen.
-- Herre Gud! aldrig skulle jag våga köra ett lokomotiv!
-- Så tänkte jag också förut -- och nu kör jag det ändå både dag och natt.
Men jag är ännu alltid likasom rädd tills jag ser ljusen vid stationerna.
Man kan aldrig veta om allt är på rätt innan man ser signalen -- -- och till och med då händer det ibland att det går galet och hela tåget går i kras.
Anni ryste och önskade sig mera än någonsin tillbaka till Alastaro -- -- om hemmanslotten sedan blefve aldrig så liten.
-- Halloh Eisäk! -- har ni fått ny eldare? hälsade föraren af ett stort passagerarelokomotiv med väldiga drifhjul, som just i sakta mak kom in på spåret näst intill. -- Hvem är den tösen?
-- Hon är från min hemtrakt och har nyss kommit till Amerika. -- -- Vi ämna gifta oss, när här blir litet ledigare, förfullständigade Isak presentationen, då den andre hoppade ned från sitt lokomotiv och kom fram till dem.
-- Ledigare! ja, -- -- räcker allt innan här blir ledighet till annat än att förtjäna pengar för bolaget -- -- -- vi få allt släpa och slita så länge lifshanken hänger i!
Men gratulerar i alla fall -- det är en grann flicka ni fått!
Isak smågrinade förnöjdt öfver komplimangen.
Johnston var ju en af de främsta på linjen -- förde den flygande expressen -- och hade icke för vana att visa sig särskildt höflig mot dem, som bara förde godståg.
Nu skakade han hand med dem båda och sade att han i Isaks ställe helt enkelt skulle taga sig ledigt för en vecka eller två.
-- De bli glada nog när ni kommer tillbaka, försäkrade han.
-- Hvarenda man är värd pengar i mängd för dem under sådana här tider.
Isak skakade på hufvudet.
Det vore inte riktigt hyggligt, menade han, att lämna sin post just då man behöfdes som mest.
-- Det tackar er fan och inte bolaget för er hygglighet! utlät sig Johnston. -- De skulle ingalunda tveka att afskeda er, om ni inte behöfdes.
-- Det kan väl vara, medgaf Isak -- men nog stannar jag nu i arbete, tills den värsta tiden är förbi, så vi kunna sätta bo ordentligt. -- -- -- Om hon bara kunde få tjänst i ett godt hus till dess, så vore allt på rätt -- -- --
-- Vill hon taga tjänst? afbröt Johnston. -- Det kunde ju inte passa bättre!
Här var bud från min hustru, då mitt tåg kom in, att vår flicka gått sin väg.
Och jag skulle på hemvägen höra åt på ett kontor efter någon, som kunde komma i stället.
Men det är inte så lätt att nu få någon i Chicago -- -- Kanske vi kunde komma öfverens? vände han sig till Anni.
Hon var mera än villig, så snart förslaget blifvit öfversatt.
Och då Isak ännu hade tillräcklig tid öfrig, gingo de alla tre till boardinghuset efter hennes effekter.
Men därifrån måste Isak vända om till stationen, utan att följa med dem ut på västsidan, där Johnston bodde.
Därefter var det nästan som om de icke befunnit sig i samma stad.
Samfärdseln på banan blef allt lifligare ju längre det led mot utställningens afslutande.
Och i samma mån ökades naturligtvis arbetet -- men också förtjänsten -- för personalen och i synnerhet för lokomotivförarne.
Anni kom snart till klarhet om att hon icke alls trifdes i Chicago.
Att aldrig, utom under Isaks sällsynta och kortvariga besök, få träffa någon människa hon värkligt kunde tala med föreföll henne nära på outhärdligt.
En gång hade hennes matmor visst tagit henne med till utställningen och där tycktes ju nog vara vackert, om där inte funnits sådana hopar af människor.
Man kunde knappast se någonting annat än dem.
Då hon kom hem därifrån värkte och bultade hennes hufvud så, att hon trodde sig på väg att bli sjuk på allvar.
Därefter brydde hon sig inte mera om att gå ut ur huset.
Men till Isak sade hon ingenting om huru hon vantrifdes.
Han hade det ju i alla fall bra mycket värre -- -- i arbete både natt och dag.
Och på nyåret skulle de kunna fara hem, försäkrade han alltid.
Kunde han hålla ut till dess, så kunde hon det väl också.
Så gingo dagarna och veckorna, sådana dagar och veckor, som Chicago aldrig upplefvat förut, och troligen ej kommer att upplefva härefter.
Utöfver unionens hela område hade folket slutligen kommit till öfvertygelsen att den väldiga utställningen väl var värd att se, trots allt hvad afundsjuka tidningar i östan och västan haft att säga mot den.
Och därför strömmade ständigt allt talrikare skaror till världsstaden vid Michigansjön, talrikare i mån som den sista oktober, den oåterkalleliga stängningsdagen, ryckte närmare.
De oräkneliga hotellen af olika klass och slag voro fyllda ända till badrum, garderober och andra krypin, där något slags bädd kunde slås upp, eller där man i värsta fall kunde ligga på golfvet.
Ute på sydsidan, i närheten af utställningsfältet, uppstodo hela läger, där man kunde hyra sofplatser i tält -- och hvarenda plats var upptagen.
Privata familjer, kaféer, restaurationer -- -- ja, ända till polisstationerna härbärgerade utställningsbesökande, som annars skulle sett sig nödsakade att tillbringa natten på gatan.
Rörelsen i staden var otrolig och omsättningen af pengar oerhördt stor under de sista veckorna.
Krog- och spelhusvärdar och andra, som gjorde i både bättre och sämre affärer, togo in mynt i näftal.
Längs alla gator och vägar, som ledde ut till expositionen, stimmade massor af människor fram och åter från tidigt på morgonen till sent in på nätterna.
Utställningsområdet själft var oaktadt sin jättelika utsträckning en enda myrstack af oroligt, jäktande, myllrande lif -- som om enhvar sökt tvinga in det yttersta möjliga i de få dagar, som återstodo.
Och bantågen dånade oupphörligt från och till Chicago, ständigt öfverfyllda af passagerare.
Det gick i oafbrutet crescendo ända till den första november.
Då upphörde på en gång tillströmningen af folk till de inkommande tågen.
Om ett par dagar kunde hälften af de utgående inställas.
Därpå följde ett kort uppehåll af lugn, hvarunder litet hvar sökte i någon mån hämta andan -- och så bröt den stora strejken ut.
På Chicago, Burlington & Quincy-banan -- C. B. & Q. såsom den vanligen kallades -- där Isak Peltonen var anställd, hade Johnston, Annis husbonde, åtagit sig att förmå manskapet till deltagande i strejken.
-- -- Utan oss skulle banbolagen icke kunnat förtjäna en slant mera än vanligt under det sista halfåret, slutade han ett andragande i lokomotivstallet till en flock arbetare, bland hvilka också Isak befann sig.
-- Det är vi, som svettats och slitit dag och natt för att fylla deras penningpåsar och därför är det vår rätt att också dela deras vinst.
Men får man inte sin rätt med godo, så tvingar man sig till den!
-- Månne vi inte redan fått vår del? invände Isak saktligt.
-- Jag tänker att andra väl likasom jag förtjänat mera de sista tiderna.
-- Det ha vi väl gjort, medgaf Johnston -- men det är ingenting annat än lön för vårt extra arbete vi fått.
Vinsten ha de tagit hel och hållen, och den skulle de aldrig kunnat få utan oss.
-- Och utan dem skulle vi hvarken kunnat få lön för extra eller för vanligt arbete!
-- Taladt som en scab! -- Ni borde vara den sista att draga er undan, Eisäk!
Men vi ha ingen tid för prat.
Vi äro alldeles tillräckligt många att icke behöfva bry oss om hvad den ena eller andra gör, men hälst ville vi naturligtvis ha alla med.
Hvem är med och hvem emot oss?
-- Jag vill inte strida med mitt bröd, förklarade Isak kort. -- Sedan jag kom i bolagets tjänst har jag fått ärligt betaldt för ärligt arbete, och så länge jag det får blir jag kvar.
-- Likaså gör jag! -- och jag med! -- och jag! -- och jag! -- jag också!
Flera af dem, som slöto sig till Peltonen, skulle aldrig riskerat börja oppositionen, så mycket det än bjöd emot att lämna arbetet.
Men då isen en gång var bruten, voro de icke tröga att följa exemplet.