Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nio månader efter denna kungörelse föreslår nu Ekon.-Utsk:t en förändring uti densamma af enahanda lydelse, som uti 1856 års läroverksstadga — således en återgång till det primitiva stadgandet, hvilket R.
St:r 1858 begärde få upphäfdt.
Detta blir ju ett kretslopp al vexlande åsigter och af vankelmodiga framställningar fram och tillbaka; kan dylikt vara värdigt ii. St:r?
Utsk:t yttrar sid. 9: »det torde kunna inträffa att (lertalet af dem, som läsa latin, begagna sig af tillåtelsen att icke läsa grekiska.»
Jag läster mig vid detta yttrande; om t. ex. uti de klasser vid eti fullständigt läroverk, der de döda språken läsas, finnes 30 lärjungar, och af dessa, ej llertalet, utan endast hälften, det är 15 läsa båda språken, 15 endast latin, måste ju nödvändigt deraf följa att tre bildriings-linier uppstå, en med grekiska och latin, en med latin, en utan dessa språk.
Skall undervisning kunna fullständigt och ändamålsenligt meddelas för dessa tre linier samtidigt, fordras ovilkorligen större lärarekrafter än nu är fallet, således nya utgifter lör staten; det var just detta som 1858 års
Ständer ville undvika, enligt livad jag ofvan anfort.
Utsk:t synes ock insett detta och föreslagit, att lärjunge, som ej laser grekiska, skall undervisas på lämpligt sätt inom eller utom skolan.
Väl kan lärjunge, vare sig inom eller utom skolan, på de fria timmarne sysselsättas, men huruvida han kan med framgång undervisas, det anser jag vara högst tvifvelaktigt.
Jag har hört erfarne skolman — sådarie, till hvilkas erfarenhet jag
Den 17 Mars f. m. 411 måst sälta tro — uppgifva, att det ej är möjligt alt inom skolan förskaffa ett större antal dispenserade lärjungar lämplig undervisning på de fria timmarne, utan att öka lärarnes antal.
Att låta lärjungen erhålla undervisning på de fria timmarne utom skolan, fråntager ju läraren all kontroll öfver hans så väl arbete som uppförande; olägenheten häraf är alltför tydlig, att behöfva granskas.
Enligt Utsk:ts förslag skulle dispens erhållas endast på målsmans anmälan, utan att ephorus eller lärarne deröfver behöfde höras, flotta är på en gång förödmjukande för läraren och demoraliserande för lärjungen.
Läraren tillrättavisar t. ex. lärjungen en eller annan gång för slarf uti läsningen af grekiskan; lärjungen klagar häröfver för sin målsman ocii läraren får snart en anmälan alt lärjungen ej vidare skall läsa detta språk.
Eri lärjunge önskar få några timmars frihet för att kunna erhålla tillfälle att, som det heter, »läsa utom skolan»; han låtsar sig då »hafva svårt» för grekiskan, hafva motvilja derför och ej kunna följa med sina kamrater o. s. v.; han anmäler detta för målsmannen, som utan vidare omväg befriar honom från det ämne, för hvilket han endast låtsat sig ha »så svårt.»
Dylikt leder ej till ordning, utan till oordning.
Huru mången målsman lörstår dessutom sin pupills sanna intresse?
Denna makt hos målsmannen, då den ej har någon inskränkning, kan för ynglingen vara af rätt betänklig beskaffenhet, ty den bestämmer till stor del hans framtids veksamhetsbana.
Genom att ej läsa grekiskan, utestänges lian från (lera embetsmannavägar, så vida han ej vid universitetet återtager detta språks studium, hvilket likvisst då sannolikt kommer att fordra längre tid än om det skett i skolan.
Dessutom är det ock högst tvifvelaktigt, örn en yngling uti 5:te eller 6:te klassen af läroverket sjelf kan lätta hvilken bana han lör framtiden bör välja, antingen för densamma behöfves fullständig klassisk bildning eller ej; är det då klokt att gifva honom tillåtelse att sålunda i förtid bestämma sig?
Skall dispens-systemet fortfara, måste det vara underkastadt kontroller och i visst läll försvåras, så att dispens ej blir liktydigt med sjelfsvåld.
Denna kontroll finnes uti nyss åberopade 1865 års Kongl. Kungörelse, att dispens endast kan beviljas af ephorus efter lärarekollegiets hörande.
Detta är välbetänkt.
Lika välbetänkt är ock löreskrilten att den dispenserade lärjungen under de fria timmarne skall under lärarens tillsyn sysselsättas på läroruinmet med skriftliga arbeten.
Härigenom kan läraren ölvervaka lärjungens både flit och uppförande, och lockelsen Iråntagas honom, att, genom tillåtelse till arbete utom skolan, lå en olta nog torde hända illa begagnad frihet.
Af hvad jag nu anfört, följer att Utsk:ts förslag innebär föij:de olägenheter: a) det skadliga för undervisningsväsendet uti de täta och vexlande, hvarandra ej säl an motsägande föreskrifterna inom undervisningens ordnande; 412 Deu 17 Mars f. m. b) om dispensväsendet bestämmes så som Utsk:t föreslagit, blir deraf en nödvändig följd att undervisningen måste ordnas på tre linier, i stället för de två, sorn nu finnas, samt att dessa tre fordra ökadt antal lärare, således betydligt ökade statsutgifter; c) omöjligheten att kontrollera de dispenserade lärjungarnes arbete och uppförande utom skolan; d) dispens-systemet för mycket utsträckt inverkar eller kari åtminstone inverka demoraliserande både på lärare och lärjungar; e) det mindre välbetänkta att låta ynglingen eller dess målsman redan uti 5:te eller 6:te klassen al läroverket, då ännu omkring fyra år af studii-kursen återstå, bestämma en framtida verksamhetsbana ; f) det mindre lämpliga eller, snart sagdt, olämpliga deruti att 15.
St:r skulle begära ändring uti en lag, som ej är äldre än 10 månader; denna lag har ännu ej hunnit blifva af erfarenheten pröfvad; intill dess detta skett, bör den få vara gällande utan förändring.
På grund häraf anhåller jag om propos. på alslag af nu ilrågav:de 6:te punkt af Betänk:t, tilläggande, att jag ej uti mitt anförande vidrört frågan om grekiska språkets värde såsom bildningsmedel i allmänhet, emedan jag förmodar att detta kommer att afhandlas af fackmän, hvilka jag erfarit efter mig begärt ordet.
I motsats mot den siste värde talaren, som ansåg att den föregående talarens tal var för långt, får jag hembära Hr Ehrenborg min tacksägelse för de bidrag han lemnat till Irågans lösning, och äfven med tacksamhet omnämna Hr Huss’ anförande, hvilket ej heller var så särdeles kort, då det räckt nära \ timme.
Jag vill nu deremot å min sida vara mycket kort, men anser mig dock böra yttra några ord, då jag redan vid föregående tillfällen stridt för bibehållande af de klassiska språken.
Till de upplysningar, som blifvit leinnade af Hr Ehrenborg, ber jag att få lägga några ord af en reservant inom Utsk:t, Kyrkoherden Ekelundh: »Mot det slut, hvartill Utsk:ts pluralitet kommit i frågan om grekiska språkets läsning vid elementarläroverken, får jag vördsammast mig reservera.
Då hela fornverldens humanistiska bildning ti vilar på grekisk grund; då den klassiska grekiskans inflytande på den moderna bildningen varit så mägtigt, att nästan alla s. k. termini technici ännu i dag äro af grekiskt ursprung; då icke blott historien och filosofien, utan jemväl sjelfva den kristna salighetsläran, hafva sina djupaste och heligaste urkunder ursprungligen författade på grekiskt språk; då den skapande konstens skönaste alster i forntiden äro att igenfinna på Hellas grund, och endast såsom efterbildningar ölverflyttades till Tiberns stränder; da, med ett ord, allt förenar sig, att för den vetenskapligt bildade mannen göra grekiska språkets kännedom fullt lika nödvändig som latinets, måste jag, för min del, mot - Den 17 Mar9 f. m. 413 sätta mig hvarje steg., som kail leria till grekiskans utestängande
Irån elementarlärorerkets klassiska linie.
Då dertill kommer, att det dispenssystem, som nu åter är i fråga att införa, under det treåriga lörsöket åren 1856—1859, hvarken bevisade sig nyttigt och, fruktbärande för ungdomen, ej heller utan största svårighet och rubbning af undervisningens ordentliga gång kunde meri de vid läroverken befintliga lärarekrafterne genomföras, och då ändtligen vederbörande målsmän nästan lika ofta äro urståndsatte att rätt bedöma och afgöra ynglingarnes anlag och fallenhet, som desse sjelfve att ännu under skolåren bestämma sitt framtida vitae genus, finner jag deruti fullt tillräckliga skäl, att i afseende pfi befrielse från grekiskans läsning vid elementarläroverken inskränka mig till hvad genom Kongl. Brefvet den 12 Maj 1865 är medgifvet.»
Nu är att märka, att den sista skol-stadgan är utgifveri den 12 Maj 1865, och deri vill man redan nu ändra.
Genom den stadgas, att för de lärjungar, som önska slippa läsningen af de klassiska språken, finnes en särskild real linie, men att nu skapa en 3:dje linie, anser jag vara både olämpligt och opraktiskt.
Det är nu sista gången, som R. o. Ad. har att befatta sig med undervisningens ordnande vid läroverken, och det vore beklagligt, om R. o. Ad. skulle godkänna en princip, som icke kan anses ändamålsenlig.
Jag får således vördsamt anhålla om afslag å Utsk:s hemställan i denna punkt.
Då jag har lör grundsats att aldrig onödigtvis förlänga en öfverläggning, och då de båda första talarne, med hvilka jag i hufvudsaken instämmer, så grundligt behandlat ämnet, inskränker jag mig till att förena mig med dem, och får således hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos. på afslag å denna punkt.
Hr Fåhraius, Edvard:
Förevarande vigtiga fråga härunder de sista 10 åren undergått många skiftande öden. 1856 års skolordning medgaf dispens från grekiskan, men då — i följd häraf — stora svårigheter yppats för läroverken samt från rektorer och lärare icke mindre än från lärjungar och målsmän täta klagomål försports, afläto R.
St:r d. 27 Jan. 1858 en underd. skrifvelse, hvari, bland annat, yttrades, watt genom den öfverdrifna valfriheten i afseende på språkstudier, läroverket kom att sönderfalla i så många bildningslinier, att det öfversteg rektorers och lärares förmåga att besörja allas ändamålsenliga undervisning,» och »att i samma mån, som rättigheten att vinna dispens blef bekant och begagnad, en splittring skulle uppstå, hvarigenom läroverket kunde sönderryckas» o. s. v., hvadan R.
St:r anhöllo om nedsättande af en komité för att granska läroverksstadgan.
Denna komité, sammansatt al utmärkte vetenskapsmän och pedagoger, afgaf s. å. sitt Betänkande, hvari all annan dispenserin», än den af latin och grekiska på en gång, enhälligt och högligen afstyrktes; och blef på grund deraf uti 414 Den 17 Mars f. m. 1859 års nu gällande
Läroverksstadga ingen dispens från grekiska språket medgifven på den klassiska linien.
Icke många år derefter afläto li.
St:r, med föranledande af enskild motion i ämnet, skrifvelse i helt och hållet motsatt rigtning mot den föregående, och uttryckte deruti den mening att, »då undervisning uti andra icke obligatoriska ämnen vid elementarläroverken meddelas, konseqvensen syntes fordra, att icke någon ålades läsa grekiska derför, att han läste latin, och att, då för inträde i åtskilliga Statens tjenster fordrades kunskap i latinska, men icke i grekiska språk-et, tillfälle äfven borde lemnäs lärjunge att inhemta undervisning i det förra, utan att belastas med det senare.»
Jag nödgas här för elt ögonblick stanna, för att särskildt fästa mig vid detta uttryck belasta, och ber alt få protestera mot den ultra-materialistiska åsigt, sorn om menniskoanden endast förmådde, så att säga, inrymma ett visst qvantum af kunskaper eller vetande, eller att man kunde proppa de andliga funktionerna — på samma sätt som magen — fulla; lika litet kan jag för min del godkänna sådana uttryckssätt, som innebära, att kunskaper och insigter (det bästa —- näst gudsfruktan och sedlighet — vi kunna gifva våra barn) vore en tung börda, hvarmed skolungdomen belastades och hvarifrån man borde belria den, dessa kunskaper må för öfrigt innefatta grunderna för den kristna salighetslära!!, naturens herrliga och lefvande böcker eller menniskoslägtets häfder och språk, och bland dessa sistnämnda vill jag ingalunda utesluta eller förringa värdet af det företrädesvis klassiska språk, på hvilket Homerus diktade och Plato tänkte.
I hvad mån nådigt afseende lastades å den underd. skrifvelsen af d. 21 Nov. 1863 är nogsamt kändt.
Det kan synas, såsom vore detta afseende ringa, men — enligt mitt förmenande — gick Regeringen dervid så långt den, med nödig pedagogisk omtanka och med billigt aktgilvande å erfarenheten från åren 1856—1859 kunde gå.
Hufvudsakligen samma förslag, som vid förra riksdagen, är nu åter å bane; men intet enda nytt skäl är anfördt till stöd för den yrkade förändringen.
Och hvilka äro väl de skäl, man förut andragit i detta hänseende?
De inskränka sig till 2:ne, i enlighet med hvad nyss nämndes, nemi. dels konseqvensens fordringar, emedan andra läroämnen funnos, de der icke voro obligatoriska, dels obehöfligheten af grekiska språket vid embets-examina, i hvilka latinet inginge såsom läroämne.
Men, i förra hänseendet skulle med alldeles samma skäl sägas om alla läroämnen, att konseqvensen fordrade deras upphörande såsom obligatoriska på ena och andra bildningslinien, ty derest grekiskan borttogs såsom obligatoriskt från klassiska linien, hvarföre ej äfven latinet från samma linie, hvarföre ej något af de moderna språken från reallinien o. s. v.?
Beträdande embetsexarnina, så torde det böra medgifvas, att liksom presten, läkaren och esthetikern ex professo hafva mer nytta af det grekiska studiet än af det latinska, så hafva juristen och den civile tjenstemannen tilläfventyrs mer praktisk
Den 17 Mars f. m. nytta al' latinet, men huru många äro ej de, hvilka först vid en mognare ålder bestämma sitt vitae genus, och att de grekiska studierna ingalunda skada, utan tvärtom i högsta mening gagna stats- oell embetsmannen, derom bär, bland annat, Englands historia i 18:de seklet och dess statsmäns djupa klassiska bildning det ojäfa ktigaste intyg.
För öfrigt får jag erinra derom, att flere andra ämnen ingå såsom obligatoriska läroämnen på elementar-undervisningens klassiska linie, utan att särskildt vara föreskrifna.
För embets-examina, t. ex. Svenska språket, musik och teckning.
Man har sagt, att genom de många ämnena alstrades den så bittert öfverklagade öfveransträngningen, och att man derföre borde kasta grekiskan öfver bord, för att åtminstone blifva qvitt ett — och detta ganska svårt — ämne.
Men för min del åtminstone tror jag ej, att anledningen till denna öfveransträngning bör sökas häruti, utan fasthellre dels i de många och allt svårare skriftliga ölningarne och profven, dels i ett vid åtskilliga läroverk kanske ej med tillräcklig betänksamhet ordnadt förhållande med afseende å hemlexorna, dels slutligen tilläfventyrs i ett för långt drifvet studium af de klassiska språken vid ett för tidigt stadium af skolbanan.
Tvertom är det en gammal pedagogisk erfarenhet, att ombyte al läroämnen lättar det ungdomliga sinnet och gör det mottagligare för de skiftande intrycken, och dessutom torde Höglofl.
Ståndet ihågkomma, att läsetimmarnes antal på senare åren snarare förminskats, på samma gång man iner än förr fäster tillräcklig vigt vid ungdomens kroppsöfningar och fysiska utbildning.
Ser man åter på de skäl, som tala för grekiska språkets bibehållande såsom obligatoriskt ämne på den klassiska linien, så hemställer jag först och främst, huruvida ej redan »en klassisk linie utan grekiska» är en »contradictio in adjecto», och om ej bibringande af klassisk bildning utan det klassiska språket par préférence är en ren orimlighet.
En reservant härom det
Helleniska språke s vigt ocii betydelse förden menskliga odlingen yttrat några särdeles tänkvärda ord, men då de af nästföregående talare blifvit anförda, kan jag nu förbigå dem.
En sanning är, att grekiska språkets studium är i hög grad fängslande, när man deruti hunnit något längre, men lika sannt är, att det för nybörjaren är svårt och ofta motbjudande, och att derföre mången lärjunge och mången målsman förledts att söka en dispens, sorn, efter hvad officiela intyg gifva vid handen, icke sällan föranledt en för sen ånger.
Ty jemförelsevis få torde de vara, som i så unga år af inre kallelse välja ett visst vitae genus; ofta nog bestämmes detta först vid högskolorna, och många exempel skulle kunna anföras pä dem, sorn, drifne t. ex. af en andlig kallelse till prest-embetet, vid universitetet måst börja studiet af de förut åsidosatta klassiska språken och derigenom nödgats betydligt förlänga sin akademiska lärotid.
Utsk:t sjelft megifver dock (sid. 6) angelägenheten deraf, »att universiteten befrias från bördan af en mängd elementarstudier.»
Skulle nu den klassiska linien få åtnöja sig med latinet och förlora 416
Den 17 Mars f. m. grekiskan, luiru koinnie detta vidare att stå tillsammans med Utskits yttrande å sid, 11, om den af R.
St:r erkända grundsatsen, «att den lärda linien och den reala höra vara begge lika gynnade i afseende på tillfälle att förvärfva grundliga kunskaper, » ty jag upprepar det, huru kan den klassiska linien få grundliga kunskaper utan grekiska.
För egen ringa del hyser jag ingen afgudadyrkan för de gamla språken, och jag -skulle t. o. m. — åtminstone hellre än att sönderbryta den klassiska linien — ingenting hafva emot deras framflyttande till en något mognare ålder, men just emedan jag sätter de reala vetenskaperna så högt och tror, att man med så ofantligt goda och nyttiga kunskaper riktat (ej belastat!) real-linien, vill jag ej, att man skall förrycka och förstöra den lika vigtiga klassiska linien genom att göra den till en blott haif-klassisk.
Råda linjerna äro bra, sådana de äro, och böra få i orubbadt bo förblifva; de böra båda lika gynnas; derföre kan jag ej medgifva, att man beröfvar den klassiska linien en af dess skönaste perlor, det språk, hvarom Tegnér sjöng: »Sångmön älskar dig högst, ty modersmålet är kärast; All den olympiska ätt, gracerna talte som du.»
Men om redan ur theoretiska grunder Utsk;ts förslag synes oantagligt, är detta än mer fallet af praktiska och pedagogiska skäl.
M:t tillsatta komitén yttrade härom: »Bildningsliniernas behöriga inskränkning är ett oeftergiflig! vilkor för styrkan af skolans verksamhet och hennes förmåga att meddela verklig bildning.
Skolan, sådan hon af Staten är organiserad, kan omöjligen anses ega en så vexlande gestalt att den böjer och förändrar sig efter fordringarna hos hvarje enskild lärjunge; hon måste, sedan hon gjort sig reda lör det inre sammanhanget mellan de kunskaper, hennes undervisningsplan bör omfatta, med fasthet utveckla denna i en för lärjungarna bestämd ordning.
Afviker skolan från denna ordning, så hamnar sig ett sådant förfarande genom en oreda i undervisningen, en brist på sammanhållning i disciplinen, som medföra olägenheter, större än de förmenta fördelarna.»
De många olika bildningslinierna blifva i sjelfva verket ett förderf för läroverken, och åstadkomma vid uppgörande af läseschema de allra största svårigheter.
Såsom fordom ordinarie lärare i 7 år vid ett högre elementarläroverk — Nya elementarskolan i Stockholm — är jag för egen del ej alldeles utan erfarenhet i detta hänseende.
Väl är det sann!, att vid bemälde läroverk grekiskan icke är obligatorisk och att i viss män icke mindre än fyra bildningslinier der kunna sägas förefinnas, och detta oaktadt går det, men å andra sidan måste — jemte den olika läromethoden — de många egendomligheterna i skolans organisation dervid äfven ingå i beräkning; genom de klassiska språkens uppskjutande till skolans högre och högsta klasser, blir naturligtvis lärjungeantalet i de linier, som äro från grekiska och hebreiska dispenserade, särdeles Ben 17 Mars F. m. särdeles ringa, under det lärarnes antal i förhållande till lärjungarnes är jemförelsevis större än i de gamla läroverken.
Men, i alla fall, om än skolans verksamhet orubbadt fortgick, var man dock temligen allmänt öfverens derom, att de dispenserade voro att betraka såsom förlorade under de grekiska läsetimmarne, ty den ersättning de (ingo var i sanning ganska problematisk.
Samma erfarenhet eller än värre vanns vid de gamla läroverken åren 1850 — 59; hvarföre vill man då ånyo söka återupplifva del förr misslyckade försöket?
Och hvarmed skola de dispenserade sysselsättas, utan att läseordningen rubbas och skolans disciplin lider afbräck?
Jag hänvisar dem, som ej af egen erfarenhet känna svårigheterna vid läseordningars uppgörande, till hvad en reservant, sjelf en aktad skolman, derom yttrar å sid. 22 af Utsk:ts förevarande Betänk.
För mig åtminstone är det klart, att någon annan utväg icke återstår, än att antingen, såsom K. Brefvet d. 12 Maj 1865 stadgar, ersättning beredes genom skriftliga arbeten på lärorummet, eller också att de dispenserade hemskickas från skolan; men är väl detta någon ersättning?
Och blir ej genom detta, utan någon fördel förden enskilde, skolans plan rubbad och skoltukteh i väsendtlig mån hotad?
Att allt för mycket fästa afseende vid den enskildes — lärjungens eller målsmannens — lynnen och tycken synes mig föga öfverensstämmande med god ordning, hvaremot vida större afseende bör fästas derå, att, såsom Utsk:t sjelft säger, »täta förändringar på detta område, om någonsin, undvikas, såsom onekligen ländande till skada för undervisningen.»
Slutligen kan jag ej underlåta att instämma med den talare, som nyss visade olämpligheten deraf, att då K. M:t så nyligen, med anledning af R.
Stirs framställning vid föregående riksdag, fattat sitt beslut, R.
St:r nu ånyo skola göra hufvudsakligen enahanda yrkande i en sak, der afgörandet uteslutande tillhör Regeringen.
Och då så mycket afseende fästes å enskilda målsmäns önskningar och tycken, hvarför ej äfven fästa någon vigt vid läroverkskollegiernas utlåtanden, vid senaste skolkomités yttrade mening och vid nuvarande
Departementschefs, på rik pedagogisk erfarenhet grundade åsigt i ämnet.
Dock, det är sannt och vi hafva nyligen derom erhållit en påminnelse, att den enskilda personligheten väger fjäderlätt på händelsernas våg.
Också är det personliga härvid icke hufvudsak; hufvudsaken är att den klassiska linien icke måtte på ett för den fosterländska bildningen menligt sätt söndersprängas och att elementarläroverken icke måtte hämmas i den vackra och naturliga utveckling, hvari de nu äro stadda, och emedan jag befarar, att detta skulle blifva följden af Utsk:ts förslag i denna punkt, förenar jag mig med dem, som derå yrkat alslag.
Det är icke utan tvekan jag uppträder i ett ämne, der jag icke kan anse mig vara rätt hemmastadd, men då jag i flera år varit inspektor för ett högre elementarläroverk, så må detta åtminstone lända till ursägt, då jag yttrar H. lil. 27 418 Den 17 Mars f. m. några ord i denna fråga.
Med undervisningsväsendet är det ett eget förhållande inom representationen.
Om jag skulle gå till min aktade vän Ordf:den i Ekon.-Utsk:t och säga tili honom: »du exercerar icke dina soldater rätt, utan så och så bör du göra,» så skulle han svara mig: »Jag har aktning för dina juridiska kunskaper, och möjligen äfven för dina egenskaper som embetsman, men detta begriper du icke;» och han skulle hafva fullkomligt rätt deruti.
I afseende åter på undervisningen anser sig hvar och en kompetent att fälla ett omdöme.
Skollärarne anser man icke förstå, hvad som är bäst för lärjungen; men hvem skall då väl förstå det.
Jo, säger man, målsmannen.
Hankan visserligen säga: jag tror att min son har anlag för ett visst studium, men ej säga: jag vill att min son skall studera på ett visst sätt: det förstår han icke, det gör skolkollegium bättre.
Staten bör visserligen bereda undervisning åt alia, men icke kan man fordra att Statens skolor skola inrättas efter hvarje lärjunges beqvämlighet.
Jag har hört utmärkta skolman säga att genom dispenssystemet båda linierna skola komma att förlora, och jag delar deras tanke.
Detta påminner mig om ett yttrande af Wallin; han säger, att vid den åldern, då gossens framtid skall bestämmas, ville han fördela lärjungarne på tvenne lokaler.
Den ena kallade han för klassiskt gymnasium, der, såsom namnet antyder, den klassiska bildningen skall meddelas, och den andra för atheneum, efter Pallas Athene, de realistiska vetenskapernas beskyddarinna.
Hos oss har utförandet icke skett till följd af våra små tillgångar och vårt glest befolkade Iand; man har derföre blifvit nödsakad att sammanföra båda linierna inom samma skola, men att nu bilda en linie till, vore väl ej lämpligt.
Språkstudier kunna icke idkas väl, om det icke sker komparativt, derföre att hvart språk har sina egenheter, som måste inläras genom jemförelse; detta gäller i synnerhet om latinet, hvilket måste jemföras med grekiskan.
Om nu hälften af lärjungarne icke läsa grekiska, kan icke en sådan komparation användas; följaktligen är denna ytterligare fördelning hinderlig för undervisningen.