Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herren gaf. Hvad lycka, ära,
Gull och prakt ej kan beskära,
Skänkte Dig en högre Makt.
O! hvad vida öfvervägde
Lycka, ära, gull och prakt,
Fordom lycklige!
Du ägde.
Det var Hon, som, glad och god,
Gaf åt mödans dag belöning,
Gaf åt nöjets dag försköning,
Och åt sorgens, tålamod.
Det var Hon, som, huld och vis,
Gjorde glädjen till din vana
Och ditt lif till lugnets bana
Och ditt hus till paradis.
Det var Hon, som, öm och trofast,
Gjorde dygdens lycka bofast
I ditt hjerta och ditt tjäll.
Säll, då Hon Dig gjorde säll,
Hon med kraften af sin tjusning
Spridde lifvets morgonljusning
Kring din middag och din qväll.
Fast dess hjerta hemligt blödde,
Lika lugn i blick och tal,
Hon Dig muntrade och stödde,
Ack! då döden re’n förödde
Hennes lif med tysta qval.
Det var Hon, som genom tiden
Gick, en engel, i ditt spår,
Hugnerik som Samvetsfriden
Vid Förtjenstens sida går.
Det var Hon — men döden slog:
Herren gaf, och Herren tog!
Ur vår åsyn — och i spåret
Vandra sorg och saknad blott.
Sorgsne Make! med din Maka
Flyr ditt lifs lycksalighet.
Kärlek, vördnad, tacksamhet,
Vid dess läger fåfängt vaka,
Ropa fåfängt hennes namn ...
Nej, Hon vänder ej tillbaka
Ur den kalla dödens famn.
Och en ädel Son, som dröjer
Fjerran på en okänd kust,
Eller vida hafvet plöjer,
Obekant med sin förlust:
Ser han icke vårens möte,
Hör han icke vindens ljud,
Och, vid sälla förebud,
Ilar till en Moders sköte,
Och till famnen af en Brud? ...
Vinden, susande kring hafven,
Ack! den suckar öfver grafven,
Der den Huldas aska bor.
Våren kommer: skön, som våren,
Möter Bruden — ack! men tåren
Och det svarta sorgens flor
Säger: borta är vår Mor!
Ja! vår Mor, vår Vän är borta.
Så vi klage, en och hvar.
Flydda äro dessa dar,
Ack! så glada, men så korta,
Då, af Hennes blick och röst,
Hennes vishet, Hennes hjerta,
Lifvets njutning eller smärta
Ägde värde eller tröst.
Fanns, i qvinnohjerta buren,
Någon dygd så skön, så hög,
Som ej blyg kring Henne smög?
Fanns, för konsten och naturen,
Någon känsla, ljuf och sann,
Som ej hennes själ slog an?
I dess sällskap glömde rangen
Fordra ut sin vördnadsgärd:
Vettet, godheten, talangen
Gjorde Henne dyrkansvärd.
I det samfund, som Hon prydde,
Rådde dygdens jemlikhet;
Anspråk, misstro och förtret
Glömde bort sig, eller flydde:
Hennes helgonblick betydde
Glädje, frid, förtrolighet.
Och den ljufva Huldgudinnan,
Så förfinad och så ljus,
Var den borgerliga qvinnan
Vid sitt bord och i sitt hus.
Hennes öga såg ej neder
Med förakt på nyttans värf:
Ordning, flit och enkla seder
Sparde, från vår tids förderf,
Åt dess hus bestånd och heder,
Och åt uslingen en skärf.
Sådan gick i våra bygder
Denna Maka, vid din hand.
Agget mönstrade dess dygder,
Men — det hade ingen tand.
Döden hade den.
Hon kände
Härjarns hugg, men teg och vände
Ögat, med en Christens hopp,
Till det godas Ursprung opp:
Och den sista bön Hon sände
Från ett qvaldt, men tåligt bröst,
Var en bön om frid och tröst
För den Vän, hvars gråt skall rinna
I en enslig lefnadshöst;
För de Ömma, som ej finna
Mer sin ungdoms Vårdarinna;
Var en bön, som hinna skall,
Fjerran öfver böljans svall,
Dit ej ögat kunde hinna.
Make, Fosterbarn och Son!
Himlen återtog sitt lån.
Nu med himmelsk frid Hοn skickar
Sina kärleksfulla blickar
Till Er alla derifrån.
Sägom ej, att döden härjar
Allt hvad lifvet kärast har,
Allt hvad ljuft och dyrbart var,
Han det undan stormen bergar
Och åt bättre tider spar.
Och, när vi till himlen redan
Våra skatter sändt förut,
Och stå ensamme till slut,
O! hur lätt vi följe sedan!
Kärlek, med sin balsamtår,
Friskar minnet, läker svedan.
Kärlek öfver döden rår.
EROTISKA OCH IDYLLISKA ÄMNEN.
IDYLL TILL LEOPOLD, 1804.
TILLΕGNAN.
I dalen der, vid vestans smek,
Sig fröjdade
Ett bygdens barn, i menlös lek
Med blommorne;
Och sjöng och band en liten krans:
Ej dyr var den —
Af vårens sippa, som der fanns,
Och väplingen.
En vacker dag att pryda kort
En Majstångs-topp
I byn — och sedan vissna bort,
Var allt dess hopp.
Kom så från Floras rika fest,
Till dal’n Linné:
Gudinnans Tolk och Förste Prest
Fick barnet se —
Och såg dess oförtrutna lopp,
Att i sin dal
De bästa blommor leta opp
Med brydsamt val —
Och sade, leende: ”Gif hit,
”Din krans, min vän!
”Jag för ditt urval och din flit
”Värderar den.”
”O! gerna!” lydde gossens svar:
”Du syns så mild —
”Men ringa är den krans jag har,
”Och späd och vild.
”Väl funnes blommor af behag
”I däldens hem:
”Men deras art ej känner jag —
”Knappt namn på dem.
”Och skänkte lyckan åt min flit
”Ett fynd ibland:
”Med tveksam håg jag räckte dit
”Min rädda hand —
”Och tänkte: ofta fagert prål
”Bedrar vårt hopp,
”Och ofta räckes giftets skål
”I purpurknopp.
”Men du, o främling! hvem du är!
”En Vis försann!
”O! stanna litet och mig lär —
”Ty du det kan!
”Lär mig de skilda blommors slag,
”Som strö min dal,
”Och att dem foga med behag
”Och säkert val!
”Ej för att få, vid stoj af folk,
”En farlig fräjd:
”Jag ’ville bli naturens tolk
”I stilla nejd.
”En blomma ge åt dygdens vän,
”Dess vän i tjäll;
”Och säga: god är Skaparen,
”Och menskan säll.
”Då kan ock detta vilda land
”Stå upp i glans,
”Och jag dig ge, med blygsam hand,
”En bättre krans!”
TILL FRÖKEN E.
jemte afskriften af ett poem, som hon begärt
af författaren.
Poeten ej nekar hvad Gracen begär —
Hvad vore han, henne förutan?
Det är ju af henne allena han lär
Att stämma den klingande lutan?
När han i en jungfrubur, kärlig och glad,
Bland bågar och zittror sig smyger,
Han är Chrysaliden på blommornas blad,
Som sedan mot rymderna flyger.
Re’n sväfvar han högt öfver himlar och jord,
Och följes och hejdas af ingen ...
Men, hviska de Sköna ett allmaktens ord,
Så hvilar han genast på vingen;
Och kommer tillbaka så lätt och gesvind,
Att kryssa bland zittror och bågar
Och sveda sin vinge, ibland på en kind,
Ibland på ett öga, som lågar.
Då fatta de ömma behagen sin vän,
Med händer som smeka och hela —
Och fröjdas, när sommarens fågel igen
Begynner att qvickna och spela.
Han spelar och sjunger, än hjeltars beröm,
Än hjertats och ömhetens lagar,
Och hoppets förtjusning och sällhetens dröm
Och ungdomens flyktiga dagar.
Om lyckan och äran ej söka hans lund,
Skall han deras saknad ej röna,
Ty ljufvare lön är en leende munn,
En lifvande blick, af de Sköna.
TILL LINA,
med en blomsterqvast.
Tag, Lina! dessa små, som våga
Att likna dig till hy och drägt.
Ej deras hemort efterfråga —
Nog af: de äro med dig slägt.
Ja, hvarje blomma är din frände:
Ty tryck dem alla till din barm!
Helt visst, om blommor afund kände,
De skulle vissna der af harm.
Ja snart, ej hvita mer och röda,
De luta sina hufvuden,
Och dufna bort och blifva döda,
Då du är hvit och blommig än.
Dock sälla de!
Säll den, som ginge
På samma sätt från verlden bort!
Ack blommor! att jag dela finge
Ett lif så sällt — om än så kort!
med ett stycke bomullsflor.
Du lyckliga bomull, som oskuld betror
Att vårda de unga behagen!
Dig kärleken spinner till finaste flor,
Att narra dem omärkt i dagen.
Men du, som med dem blir så nära bekant,
Du säger ej hvad du får skåda;
Du skyndar, som krage, att gömma så grannt
Hvad du, som ett flor, bör förråda.
Du liknar den mur, som, i heliga hvalf,
Bevarar Vestaliska tärnor:
Dit hinner den spejande dagblicken half —
Ej hinna de nattliga stjernor.
Men länge kring muren skall riddaren gå,
Och ohörd och suckande prisa
De okända Nunnor derinne, som få
Ej ens genom gallret sig visa.
Och länge skall älskaren smäkta så varm,
Förrän han törs tro, att han röjer
Ett hjerta, som småningom skönhetens barm
Till kärlekens altare höjer!
Men när, af Förtjuserskan vinkad till lifs,
Till målet och segren han länder,
Och kysser den lönande handen, som trifs
Emellan hans bedjande händer;
Ack! göm dem ännu, göm i tredubbelt flor
De heliga, blyga behagen!
TILL DORA,
i anledning af en sminkburk.
Ros och lilja, vackra äro båda
Af de färgor, som naturen böd —
Vackra Dora!
Hvarför vill du skåda
Rosen hellre hvit och liljan röd?
Hvarför vill du, i naturens dalar,
Bli den blomma, utan lukt och lif,
Som, till flärdens köpta tidsfördrif,
Låtsar växa i de rikas salar?
Icke dig — jag ser din tafla blott:
Skickligt målad, hon i ögat sticker;
Men din lott är granna taflors lott,
Att det vackraste får heta smicker.
Nej, min Dora! låt dig ej bedras!
Konstens ljufva lögner snart försvinna;
Sanningen är menlöshetens Grace,
Följeslagerska och vårdarinna.
Mindre retande, men mera skön,
Hon behagens eterneller danar;
Hon den mirten ger, till dygdens lön,
Som det oskuldsfulla hjertat anar.
På din kind, ditt änne, der ännu
Frid och oskuld leende sig spegla,
Läser jag din själ — Säg! ville du
Detta öppna himmels-bref försegla?
Räds, att, när det bryts, om några år,
Af den obestuckna spejarn Tiden,
Ångren blott i skrynkans fållar står —
Borta äro oskulden och friden!
Nej! var täck, var skön — men utan svek!
Fråga källan, fråga spegeln gerna;
Var, i stadens sus och bygdens lek,
Ömsom Fröjas, ömsom Floras tärna!
Härma näktergalens lena drill;
Stjäl dig blommor från din broder Våren,
Dansa som ett vestan, om du vill,
Följd af hundra fjärilar i spåren!
O! men skym ej dessa klara drag,
Oskuldens och känslans vedermälen,
Som, i hvarje oförstäldt behag,
Visa oss en transparent af själen!
Jag vill se ditt hjerta — Jag det ser,
När naturen sjelf dess skiftning teknar,
På ett fält, som töcknas eller ler
På en kind, som rodnar eller bleknar.
Jag vill tro ditt hjerta — Jag det tror,
När jag vet, förvissad och betagen,
Att hvar känsla, som derinne bor,
Hvarken söker eller fruktar dagen.
Gif ditt smink till Gumman!
— Hennes ro
Må det bli, att, ur en månskensvilla,
Mysa åt de höfliga, som tro,
Att Guds gamla sol står ännu stilla!
Du kan synas hvad du är — och då
Är du skön och älskvärd nog, min Dora!
Tro, att intet se’n bör återstå
Till att vinna eller att förlora.
Du kan äga af dig sjelf den rätt,
Att på hjertat blomsterbojan trycka;
Af dig sjelf — och ej af en toilett —
Ditt behag, din seger och din lycka!
GUMMANS RÅD.
Du Flicka, som dansar på blommor, och tror,
Att vägen skall alltid bli sådan!
Tag mot några råd af din erfarna mor,
Förrän du blir vis utaf vådan.
Nog ser jag du kan båd’ katches och gavott,
Och myser så slug i din näpna kapott;
Dock ville jag se, hur du läxan förstod,
Som lärde: var glädtig och blygsam och god —
Ty vara det rätt,
Min Flicka! det har sina sidor.
Min Flicka! var glad — men i nöjenas dans
Låt ärbarhet anföra ringen;
Det glädtiga suset är älskligt, med sans,
Men urväder älskas af ingen.
Att aldrig ha roligt, der allvare rår,
Och hålla konselj uti vinklar och vrår,
Och koxa kring laget och tassla i mjugg,
Och blott öppna munnen till skratt eller hugg
Det vittnar helt visst
Om lyten i hjerna och hjerta.
Min Flicka! var blygsam — men icke så blyg,
Som vore hvart öga dig vådligt!
Låt rodnaden skrifva ditt oskulds-betyg
Beskedligt, men icke gunådligt!
Ty göra åt roliga gossar grimace,
Och skutta på dörr’n för en halfqväden fras,
Är tillgjordt, min vän! eller ock ser det ut,
Som skulle du ej töras höra till slut —
Nog tro de ändå,
Min Flicka! var god — men dig stålsätt ibland
Mot älskarens suckar och eder!
Besvara ej genast hans tryckande hand,
Och bönhör ej strax, då han beder!
Hvad du ger till skänks, det värderar han minst,
Och bortkastar ofta en lättfången vinst:
Nej! låt honom komma och låt honom gå;
Han kommer nog åter på slutet ändå —
Och, kommer han ej,
Så låtsa ej om, att han saknas!
FANTASI.
Jag tränges ej bland dem, som der i branten stoja
För ära och för gull!
Jag har en vän — jag får en maka och en koja,
Och tårar på min mull!
Att, gömd för verldens blick, men kär för mina kära,
Åt nyttan ge en skärf:
Det vare allt mitt gull, det vare all min ära,
Och lifvets alla värf!
I någon stilla nejd kanhända tjället röjes,
Der jag får andas fritt —
I något stilla bröst kanhända hjertat höjes,
Som klappar emot mitt!
Hvar klappar det?
O hvar?
Hvar går den Huld-
gudinna,
Vid hvilkens trogna hand
Min hand skall kedja sig och mina dar förrinna
På dödlighetens strand?
Hvar andas tjuserskan?
Hvar dväljs den englablida,
I hoppets fjerrglas sedd,
Som, utmed tidens elf, skall vandra vid min sida,
Ledsagande och ledd?
Månn ej ett stilla moln på hennes panna simmar,
Ett morgonrodna’ns moln?
Månn ej i hennes blick en perldagg ofta glimmar,
Likt den i blomsterskåln?
Månn icke hennes kind, af helsan endast sminkad,
Med rosens purpur stänks?
Månn icke hennes själ, af månen ofta vinkad,
I ljufva känslor dränks?
Öm utan veklighet, och glädtig utan yra,
Och utan anspråk vis,
Månn icke någon gång hon lyssnat till min lyra?
Ack! blefve hon dess pris!
För henne vill jag sjunga,
För henne blomster strö,
För henne utan knot fördraga dagens tunga,
För henne gerna dö!
SVÄRMERI.
Hvem är du, o Tärna!
Mot hvilken så gerna
Jag räcker min famn?
Och vinkar — och viker!
Hvad har du för namn?
Du ofta besjungna,
Som kommer att lugna
Mitt stormiga hjerta
I sällhetens hamn!
Kom, Sångmö, att röra
Min harpa och höra
Min landtliga sång!
Kom, Engel, att skydda
Min bortgömda hydda
Från oro och tvång!
Kom, blyga och blida,
Och gå vid min sida,
När natten förvillar
Min ensliga gång!
Med blandade tårar
Förljufvar du den;
När lyckan mig söker,
Du delar och öker
Dess fröjd för din vän;
När qvalen och åren
Mig böja mot båren,
Du kysser mig sakta
Till lifvet igen!
O fly ej! O bida!
Se timmarna lida,
Och solen begrafs!
O skänk mig ett möte,
Så huld åt mitt sköte
I drömmen du gafs!
Du nalkas — jag lyssnar:
Du talar — jag tystnar:
Din gång är Sefirens,
Din röst en Serafs.
Men — flyktiga flamma!
Du var ej densamma,
Som log i min famn —
Än frågar jag häckar
Och klippor och bäckar:
på en air i Haydns årstider.
En bygdens tärna, sjutton år
Och blommande och skön,
Förnäma sprättars anbud får,
Men hör ej deras bön.
Med gods och gull och perleskrud
De locka henne ej;
När hundra sucka: ”blif min brud!”
Hon svarar hundra Nej.
Hon är så god, hon ömt och godt
Om alla menskor tror,
Men hennes hjerta klappar blott
Af kärlek för en mor.
Att, flitig, lydig, glad och from,
Förljufva hennes lopp —
Se der dess ro, dess rikedom,
Dess ära och dess hopp!
Kom så, förutan gull och skrud,
En yngling känslofull,
Och sade: ”vill du bli min brud
Förutan skrud och gull?
Jag vill bli sonen åt din mor,
Om du mig håller kär;
Min hydda är ej grann och stor,
Men vänner trifvas der.”
Och flickans kind i purpurbrand
Sitt blyga ja har sagt,
Och flickans hand i gossens hand
Har modren redan lagt.
Nu sjunger han uti sitt tjäll
Med moder och med brud:
”Den dygdige är rik och säll
Förutan gull och skrud.”
CHARADER TILL JULIE.
Jag sade fordom, lugn och fri:
”Mitt Hela är mitt Andra bara,”
Men lugn och frihet var förbi,
När af din sköna blick, Julie!
Jag dömdes att mitt Första vara.
Hur ofta, på mitt Första höjd,
Jag såg i framtids-perspektivet,
Och spådde glad och trodde nöjd,
Att du mig följde genom lifvet!
Hur ofta jag mitt Andra lagt
Till allt hvad nånsin vackrast heter
Bland vackra Franska epitheter —
Och dock om dig för litet sagt!
Men ack! mitt Tredje snart skall fela,
Om med behagens envåldsmakt
Du längre pröfva näns mitt Hela.
Du renaste, skönaste Andra i verlden!
Du skulle dock blifva det Första med mig!
Och nu — hvad är högheten, lyckan och flärden?
Jag säger förtjusad mitt Hela till dig.
Ditt Första med blyga behag
För mig i ditt Hela du döljer,
Till dess i min hydda du höljer
Vårt bord med det Andra en dag.
Åt året det bättre skall bli;
Men nu, då mitt Första är inne,
Mitt hjertliga Andra du finne
Så godt som mitt Hela, Julie!
HYMENÉ,
C. P. HAGBERGS och ERICA HISINGS bröllop.
Jag är lycklig, jag är ung,
Kärlek vill jag sjunga;
Sjungen Kärlek, hjertats Kung,
Lyckliga och unga!
Innan åldren, tung och vis,
Kommer med besvären,
Sjungen i förenadt pris
Våren och Cytheren!
Helsen, vid min lyras slag,
Dem, som med hvarandra
Hand i hand, från denna dag,
Genom lifvet vandra:
Ynglingen, hvars tro är värd
Flickans tro i döden —
Önsken dem en lycklig färd
Genom lifvets öden!
Han, i nyttans tunga spår
Sträfvande och trägen,
Skall gå fram, der mödan sår
Tistlar öfver vägen,
Bära lugn, vid andras väl,
Sina pligters börda
Och med samma lugna själ
Verldens otack skörda.
Hon, i Gratiens lätta gång,
Skall vid sidan sväfva
Och med lek och dans och sång
Alla sorger häfva,
Göra vägen lätt och kort,
Och så ofta stanna
För att torka svetten bort
Från den tröttes panna.
Han skall, på en vådlig höjd
Ställd i ryktets dager,
Ofta böta hjertats fröjd
Åt sitt snilles lager, —
Vaka för ett namn, att se’n
Afundas och äras
Och, lik midnattslampans sken,
Lysa och förtäras.
Hon i huslighetens krets
Skall sig ärad tycka —
Med sin Makes lof tillfreds,
Lycklig af hans lycka.
Nöjd och treflig på sin plats,
Skall hon ej förtryta,
Om hans tjäll i ett palats
Aldrig sig skall byta.
Han skall vara, hvart det bär,
Billig, men ej blödig,
Anse, då han Rätt begär,
Nåden öfverflödig.
Han skall äga kraft och mod
Att för sanning strida,
Hellre våga gods och blod,
Än förtrycket lida.
Hon skall vara from och huld
Och, med blödigt sinne,
Plåna orättvisans skuld
Evigt ur sitt minne.
När ej agget henne spar,
När betrycket sårar,
Skall hon äga till försvar
Tålamod — och tårar.
Han skall, skyddande och stark,
Leda jemt sin kära,
Henne på en ojemn mark
Uti famnen bära,
Aldrig bli för vis och lärd
Och, af litet joller,
Litet prål och litet flärd,
Göra protokoller.
Hon, på gamla verldens sätt,
Skall hans drägt bereda,
Laga till hans bästa rätt
Och hans hvila freda.
Liksom rankan kring sitt stöd
Trygg och trogen lindas,
Skall hon uti lust och nöd
Vid hans hjerta bindas.
Så skall Makars trohet bli
Fast och ljuf till döden,
Deras färd ett lustparti
Så skall glädjen hvar minut
Vandringen försköna,
Så skall friden, vid dess slut,
Mödorna belöna!
VAGGSÅNG.
Sof i ro, du lilla!
Sof på Mammas arm!
Slumra in så stilla
Mot din Mammas barm!
Intet buller skall dig väcka,
Ingen oro dig förskräcka —
Undan verldens villa,
Bryderi och larm!
Slumra trygg, du snälla,
Som ditt öga slöt!
Mamma skall ej fälla
Lillan ur sitt sköt.
Mamma slumrar ej, ty Mamma
Hon är sjelf båd’ vakt och amma —
Menlösa och sälla,
Slumra trygg och söt!
Dröm i ljuflig dvala,
(Säg mig drömmen se’n!)
Hur du skall betala
Mammas vård igen!
Dröm om många glada dagar,
Som du åt din Mamma lagar —
Hur Guds englar tala
Med sin lilla vän!
Mammas enda nöje!
Blomma för dess hopp!
Lif och trefnad dröje
I din sköna knopp!
Mammas nöje är att sakta
I din slummer dig betrakta —
Mammas enda nöje
Är ditt oskuldslöje,
När du vaknar opp.
Lyckligt lång är ännu färden
Fram till sorgerna i verlden.
Grefve N. A.
CRONSTEDTS och dess Grefvinnas
silfverbröllop.
Hviften, Kärleksgudar!
Än i högtidsskrudar
Facklans silfverglans —
Sjungen, och med glädjen,
Med behagen kedjen
Än en bröllopsdans.
J som harpan rören!
På dess strängar fören
Hjertats toner fram —
J som kransen binden!
Eterneller linden
Kring dess mirtenstam.
Och om, med hjertats språk, din stämma någon
Till något hjerta gick — höj, Skaldmö! än en sång.
Sjelf tidens dömda rof, besjung hvad tiden vördar —
Sjung ömma makars tro och trogna makars lön,
Som, skön i hoppets stund, i mogna’ns dubbelt skön,
Har vårens blommor qvar ännu åt höstens skördar.
O känslans allmaktsbud!
Naturens gudaröst!
Hur talar du ej högt i hvarje ädelt bröst!
Förgäfves ynglingen på nyttans bana sträfvar
För vinsten af ett gull, för äran af ett namn;
Bland faror och besvär han fram åt målet bäfvar;
Han hinner det kanske — men hjertat honom jäfvar,
Ty hjertat är dock tomt i sjelfva lyckans famn,
Om ej en annan famn, vid målet till hans möte,
Af hoppets halfblick sedd och helsande och huld,
Kring mödans törnekrans sin lena mirten slöte,
Uti bekymrens sår sin stilla balsam göte,
Vid verldens tacklöshet betalte verldens skuld.
Nu först blef banan ljus och ledigare loppet,
Och hjertat lugnare, ju varmare det slog
För engeln, som så skön på afstånd redan log
Och höll en lofvad krans åt det förtrogna hoppet.
Nu höjer sig hans själ — nu, mäktig som en gud,
Och döf för villans röst och veklighetens bud,
Bland mödor segrande, bland faror trygg, han
ljungar.
Begär han titlars prång och ryktens smickerljud?
Begär han verldens gull och nåden af dess Kungar?
En lön han blott begär: den lönen ger en brud.
Med öm och huldrik hand den krona hon bereder,
Af dygden dyrt förtjent, af känslan ömt begärd,
Som åt den trogne räcks med oförvissnad heder,
Då han för hennes fot troféen lägger neder,
Och säger, ädelt stolt: jag är ditt hjerta värd;
Och hon, förtjuserskan, den blödiga, den blyga,
Hon ej fördröja skall hans lön med konstlad flärd:
Tyst ur en tårad blick skall hjertats helsning smyga,
En älsklings trogna bröst elektriskt genomflyga,
Och hviska, och förstås: du är mitt hjerta värd.
Tänd, Hymens milde Gud! tänd upp din klara
fackla!
Re’n flammar altaret, af vårens blommor krönt,
Re’n sjunker hand i hand.
Förtroligen och skönt,
Bland hymners jubelsång, bland eder som ej vackla,
Re’n klappar bröst mot bröst, belönande och lönt.
Ljus öfver jordens natt! ljus öfver detta töcken
Af känslans lidelser och tankens irringar,
Som göt sig, kallt och tungt, kring lifvets korta dar!
Säll menskan!
— Icke mer, en pilgrim i dess öcken,
Med sorgbetungad blick och tistelsårad fot,
Hon snafvar, suckande, ett okändt mål emot.
Ej mer på mödans stig af mödans lön förlåten,
Ej mer på farans stig ledd utaf ingen vän,
Hon trampar tunga fjät — och ingen jemnar stråten,
Hon bergar tårars skörd — och ingen hämmar gråten,
Hon bergar lyckans skörd — och ingen delar den.
Hon blir den vandrare, hvars fotspår stilla skrida
På banan, som, fördelt emellan ondt och godt,
Ej alltid blommor bar — men ock ej törnen blott:
Han mäter ej sin väg af njuta eller lida —
Den väg blir alltid lätt, som vid den trognas sida
Får vandras hand i hand, att möta hvarje lott.
Lycksaliga förbund, i hvilket hjertan bindas!
Med hvarje glädjevinst, med hvarje olycksslag
Du knytes fastare och ljufvare hvar dag.
När kringom ekens stam den hulda rankan lindas,
Behagen styrka få och styrkan får behag.
De lycklige! der de, med armen om hvarandra,
Med säkra, glada fjät bland alla skiften vandra,
Ej rör dem åskans vigg, ej stör dem stormens röst,
Ej når dem tidens glaf — de säga tryggt till tiden:
Du kan förstöra allt — men icke samvetsfriden;
Du kan förvandla allt — men ej två trogna bröst.
Och hvem är sällast: den, som stödjes, eller stödjer?
Säll han, hvars trogna hand de tistlar undanrödjer,
Som hota hennes fot på vägen, der de gå!
Säll hon, hvars lena hand de blommor glädtigt
plockar,
Som stå vid vägens rand, dem flätar i hans lockar,
Dem passar på hans bröst!
— Ack! sälle båda två!
För dem ej hjertat mer ett tyst bekymmer äger,
En önskning, ett begär, som icke tungan säger,
Ett halfröjdt förbehåll, som misstron undanstjäl;
Ty bergas glädjens skörd, förrän den vissna hunnit,
Och smärtan lekes bort, förrän dess tårar runnit,
Och hoppets himlarymd, der molnena försvunnit,
Blir klar, som deras blick, och blid, som deras själ.
Är icke deras tjäll ett sökt, ett heligt tempel,
Som, obestormadt än, på flärdens strand står qvar,
Der de förtrogna två, dem Himlen tecknat har
Med glädjens insegel och med behagens stämpel,
Bevaka offrets kall med dygdernas exempel,
Bereda hjertans lugn med hjertats gudasvar?
Dit går den lycklige — och lär sig att värdera
Det glada lifvets lott och värdigt njuta den;
Dit den olycklige — och suckar icke mera,
Och hoppet flämtar upp inom hans bröst igen.
Den gamle längtar dit — och stegen bli ej tunga:
Han hvilar der så trygg — nej! der sin ålderdom
Han glömmer gerna blott, och leker med de unga,
Som skämta der och le och dansa om och sjunga
I samma sälla hägn, i samma helgedom.
Der stämmer harpan upp den silfverklara klangen:
Der ljuder skaldens sång från flickans rosenmunn —
Förvist till flärdens hem är högheten och rangen:
Men dygden, vänskapen och glädjen och talangen
Bli qvar och famnas om i broderligt förbund.
Frid åt ett jordiskt tjäll, der himlen redan börjas!
Frid åt de sälla två, som i dess hägnad bo,
Och styra der sin verld och söka der sin ro!
Af dem en flyktad tid med ånger ej skall sörjas,
Af dem en osedd tid med oro ej skall spörjas:
De på en mild Försyn — och på hvarandra tro.
Kring dem, kring deras fjät, de godas englar vaka,
För dem, till höjden gå de godas böner opp;
Med lugn, med tröstligt lugn, en hvar af dem
Skall skåda, tacksamt rörd, på ett fullbordadt lopp,
Och trycka vännens hand, och se till Gud med hopp,
Och säga: hvar går jag — går jag utan min maka?
Lycksaliga förbund af dygder och behag!
De afundsvärda Två!
— Hvem är som icke känner,
Och icke vördar dem, i dessa enkla drag?
Min lyras ton dör bort i obemärkta slag:
Med varma önskningar dem hyllen, ädle Vänner!
Dem helsen med er sång, J Tärnor och J Svenner!
Och reden till för dem en jubelfest i dag!