Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. finna det vara så mycket nödvändigare att återremittera §:n, på det att både Utsk:s- och Stånds-medlemmar må blifva ense om meningen.
Afven jag tillstår mig tveka, om möjligheten att antaga, att t. ex. den största Guldsmeden i Stockholm icke skulle hafva högre årlig inkomst än 350 r:dr, i fall denna summa är utsatt såsom den högsta, hvarefter bevillning erläggas bör.
Skall denna klassifikation förstås, såsom inkomst, så förekommer hon följaktligen vara orimlig; det motsatta förhållandet har Gr.
Mörner visat vara lika oantagligt.
Mig synes derföre allt tala för återremiss. R. o. Ad. ansåg de emot denna g gjorda anmärkmr föranleda till densammas återremitterande. § 11.
Ridd.Sekret. tillkännagaf att Preste- och BondeSt:n bifallit denna §, men BorgareSt. återremitterat densamma jemte det i Utsk:s betänk, pag.
14 förekommande yttrande rörande ifrågavar. §.
Vid denna § tager jag mig friheten anhålla att ordet: i sfäderne måtte få utgå, såsom varande öfverflödigt, emedan §:n afhandlar, om släderne.
På första raden står: ”Taxeringsmännen ega dock rättighet att, efter den i 8:de §:n upgifna grund, påföra bevillning, såväl öfver minimi-afgifterne enl. 9:de §:n som ock, enl. 10:de §:n både öfver den högsta och emellan tvenne af de stadgade klasserne för, den person” etc.
Enär 9:de och 10:de §§:ne blifvit återremitterade med afseende på minimi-afgifterne och klassifikationen, så lärer väl också denna g höra på samma sätt behandlas.
Men' jag får fästa Ståndets upmärksamhet jemväl på g:s slut, så lydande: ”Detsamma iakttages i afseende å dem, som, ehuru egande enskild förmögenhet, likväl drifva så obetydlig rörelse, alt den icke anses motsvara minimi-afgiften inom klassen.
Dessa förhållanden skola dock med bevis af vederbörlig handels-, fabriks- eller handtverks-förening eller fiskeri-socictct, eller ock, der någon fiskerisocietet icke finnes, i dess ställe af stadens magistrat bestyrkte, i prot. antecknas och taxeringsmännens åtgärd härvid, genom utdrag af taxerings-längderne, Pröfnings-komitéen underställas”.
Det är således Taxerings-komitéen, som skall draga försorg, att dessa betyg komma Pröfnings-komitéen tillhanda!
Om nu komitéen försummar detta sitt åliggande, eller protokollsföranden uraktlåter att i prot. inlaga skälet för Taxerings-komiléens beslut, så ogillas det af Pröfnings-komitéen.
Vore det då icke bättre alt den skyldige sjelf an-> skaffade och till sistnämnde komité ingåfve betyget.
428 Den 14 Maj f. m.
Jag anhåller ali denna anmärkn. måtte fä åtfölja ,deu begärda återremissen.
Den anmärkn. som siste talaren framställt, gifver mig anledn. att begära återremiss å denna §.
Och i hopp att sådant medgifves, underställer jag Utsk:s bepröfvande, om ej §:n vid dess förändrade redaktion kunde blifva indelad uti flere mom:r, än som nu är händelsen.
I den händelse Ulsk. vid förnyad pröfning af denna § skulle vidhålla hvad jin finnes deri stadgadt vara, rörande de af mig omnämnda bevisen, så hemställer jag, att något ansvar måtte åläggas protokollsföranden, om han underlåter att i prot. anteckna att sådant bevis blifvit företedt, på det den skattskyldige må ega någon säkerhet att hans sak tagits i öfvervägande och att Pröfnings-komitéen derom erhåller kännedom.
Det händer som oftast att saken verkligen varit under pröfning hos Taxeringskomitéen, men som ingenting derom i prot. uptagits, har icke heller vederbörlig rättelse egt rum.
Då den näst föreg:de §:n blifvit återremitterad, så torde det visserligen vara lämpligt, att den nu föredragna får samma behandling; men att densamma skulle innefatta ett sådant stadgande, som det Hr von Hartmansdorff upgifvit, i hvad angår anskaffandet af de omnämnda bevisen, kan jag för min del icke finna.
Der står ingalunda att omsorgen för deras anskaffande tillhör Taxerings-komitéen, utan endast att, om nedsättning skall kuuna ega rum, så måste bevis anskaffas, om del ena elter andra förhållandet.
Det ligger då i sakens natur, att det bör och måste på den skattskyldige bero, såvidt han vill tillgodonjuta nedsättning af sin skatt under den minsta afgiften, att sjelf anskaffa dessa bevis, likasom i hvarje annat fall, der en fördel sökes af den enskilde, det är naturligt att honom sjelf åligger att förskaffa sig alla de bevis och handlingar hvarigenom han kan hafva hopp att vinna sitt åsyftade ändamål.
Sålunda anser jag icke någon förändring i ordalagen, hvad dessa bevis angår, böra ega rum i §:n, hvaremot det torde vara nödvändigt, med afseende på de förhållanden, som skolat inträffa, enl. hvad Hr von Hartmansdorff upgifvit, att ett tillägg i densamma göres, hvarigenom protokollsföranden får sig ålagd skyldigheten att i prot. fullständigt uptaga alla de omständigheter hvarpå nedsättningen sig grundar, så att hvad §:n i det hänseendet åsyftar äfven må i behörig ordning komma till verkställighet. R. o. A. ansåg de emot denna § gjorda anmärkmr föranleda lill densammas återremitterande. §§ 12 och 13.
Efter af undert.
Ridd.Sekret, meddelad uplysning att de öfriga RiksShn bifallit dessa §§, blefvo desamma af R. o.
Ad. bifallne. § 14.
Ridd.Sekret, uplyste, att Preste- och RondeSlin bifal - Den 14 Maj f. m. 429 lit, denna §, men BorgareSt. återremitterat densamma jemte de uti Utsk:s betänk, rörande densamma förekommande serskildta yttranden.
Som R. o. Ad. återremitterat 9 och 10 §§:ne med deruti intagna minimi-tariffer för bevillning, hemställer jag om ej R. o. Ad. skulle linna för godt att äfven återremittera den punkten i nu föredragna §, som angår bevillning för handtverkare, hvilka, utan mästerskaps eller bnrskaps förvärfvande, erhållit tillstånd att såsom försörjningsmedel åstadkomma handt verker i-arbeten.
Det är nemi. klart, att den bevillning, som åsättes desse, bör stå i något förhållande med minimi-bevitlningen för handtverkare, som hafva verkstad, åtminstone så att den ej öfverstiger den senares belopp.
Palmstjerna, men hemställer om ej bäst vore att §:n i sin helhet, återremitterades, på det man ej måtte hafva bundit sig i ett eller flera hänseenden, under det man lemnar Utsk. öppet att vidtaga rättelse i andra.
Medan jag har ordet ber jag att få fästa Ståndets upmärksamhet på ett stadgande der det heter:
Theaterdirektörer vid andra än Konungens spektakler erlägga årligen minst 25 r:dr.
Ordet minst flones ej i den nu gällande Bevill. förordn.
Genom dess tilläggande är det naturligtvis öfverlemnadt ål Taxeringskomitéerne att bestämma äfven någon högre summa, men huru skola de det kunna göra?
Andra Theater-direktörer än de vid Konungens spektakler anställde, pläga med undantag af den, som har mindre Theatern härstädes, vara kringresande i landsorterna.
Huru skall väl Taxerings-komitéen i den stad hvarest en sådan direktör är bosatt och mantalsskrifven, mender han icke vistats mer än en del af året kunna veta eller bedömma huru mycket han förtjenar på andra ställen?
På samma sätt förhåller del sig med andra kringresande personer t. ex.
Hvem vet på taxeringsorten huru mycket de på andra ställen förtjenat?
Vore det alltså icke bättre att för Theater-direktörer utsattes en viss summa utan att fordra att Taxerings-komite'en skulle bedöma hvad de kunnat förtjena på andra orter?
Så har det hittills varit, och jag anser lämpligast att bibehålla det gamla stadgandet.
Jemte det jag förenar mig i den anmärkn., som Frih.
Palmstjerna gjort i afseende på minimiafgiften för sådane personer, som lill eget försörjningsmedel drifva bandtverk, instämmer jag äfven med Hr von Hartmansdorff i yrkandet af ålerremiss utaf §:n i dess helhet, och delta derföre, att jag anser att Utsk., i stället att bibehålla den ten af 1 r:dr b:co i bivilln. för arbetsfolk af mankön, ogifte samt gifte och enklingar utan minderårige barn, hort deri föreslå nedsättning, då Utsk. säkerligen dymedelst ådagalagt både billighet och rättvisa.
Här finnes, Mine Hrr! en klass af medborgare som är helt 430
Den 10 Maj f. m. och Hållet skattfri, nemi. kapitalister, hvilka icke insatt sina kapitaler i privatbanker eller aktiebolag och ej taga mer än 5 proc. ränta för de penningar de uliana.
Desse äro verkligen berättigade att hvarken betala skatt till Kronan eller medgifva afdrag åt gäldenären ,som förhållandet är med lån, hvarför 6 procent erlägges.
Då det sålunda finnes en medborgareklass, som verkligen är skattfri, så är det högst obilligt att lägga en kännbar afgift på den falliga klass af medmenniskor, som endast har den medfödda arbetskraflen att tillita för sin bergning och det är dessutom oklokt just i en tid, då anspråken hos denna klass höjt sig till en otrolig grad, hotande samhällets bestånd.
Förslå och kraftigaste medlet att mola den storm, som hotar, är att vara rättvis mot besagde, vanlottade medborgare och således icke företrädesvis gynna den klass, som är af lyckan förut gynnad och hvilken i följd deraf just har det största behofvet af skydd ifrån samhällets sida, och äfven borde för det skydd något skatta.
På grund af hvad jag nu i korthet anfört, anhåller jag att bevilln. för arbetsfolk, om den ej kan aldeles borttagas, måtte åtminstone nedsättas till hälften af hvad den förut varit.
Jag instämmer med flr Rosenblad, att bevilln. på arbetsfolk är obillig, och ville tillägga, orättvis, enär det icke är inkomsten som beskattas, utan fattigdomen, hvarföre jag icke kan inskränka mig att som han, yrka densammas nedsättning till halfva beloppet utan yrkar, ifall återremiss raedgifves, alt Ulsk., tagande i betraktande de skäl, som derför blifvit anförde, malte föreslå alt arbetsfolk från serskild bevillning befrias.
Då bevillning ålägges för inkomst, så är det en parodi på den oftast olyckliga ställning hvaruti arbetsfolk i allmänhet sig befinner, att pålägga dem någon afgift efter denna artikel.
Och det är ej nog härmed, ty i följd af den utgående bevillningen, tillkomma äfven kommunala afgifter, i följd hvaraf det icke stannar vid 1 r:dr utan måhända tredubblas detta belopp på många ställen. flr Aminoff:
I afseende å arbetsfolk, i allmänhet, kan man visserligen säga, att de böra likasom andra medborgare bidraga till fyllande af Statens mångfaldiga behof; — men om man tager i betraktande, alt arbetsfolk erlägga den såkallade kurhusafgiften, som directe ingår till Staten, och dessutom en mängd andra afgifter till Staden och den församling hvarest de äro boende, bland hvilka utgifter jag endast må nämna Kurhus-afgiften i Slockholm upgående till 16 sk. b:co årligen, för hvarje mantalsskrifven person; så synes billigheten och rättvisan fordra, att arbetsfolk böra blifva befriade från all afgift till Staten efter andra artikeln af Bevillms-förordningen!
Hvad återremiss beträffar så instämmer jag så mycket heldre deruti, som anfördt blifvit, att BorgareSt. kommer alt nedsätta en komité till reglerande af de olika förhållanderne i afseende å afgifters erläggande till Städerne i allmänhet.
Den 14 Maj f. m. 431 Den afgift af minst 25 ndr, sorn är påförd Theater-direktörer anser jag aldeles för hög.
Direktörer skatta ändå betydligt till Staten, då de för hvarje representation måste erlägga, uti Stockholm 4 r:dr och i alla öfriga städer och orter 2 ndr — jag anhåller att den bestämda summan af minst 25 r:dr måtte nedsättas till minst 20 ndr — då rättigheten att öka densamma är fri, om omständigheterna sådant påkallade.
— Föröfrigt är det högst svårt utröna hvad kringvandrande Theater-direktörer hafva i behållning sedan deras mångfaldiga utgifter afgåtl.
Om man noga betraktar dessa personers vilkor och ekonomiska ställning i samhället, så skall man finna, alt de, med högst få undantag, äro behöfvande och fattiga.
På grund af hvad
Hr Rosenblad behagat yttra, om kapitalisters beskattning så har jag ingenting att deremot anmärka, men anser frågan härom nu vara förtidig, samt att framställningen i detta ämne, såsom obehöflig för det närvarande hör upskjutas till dess 33 § förekommer till afgörande.
I fråga om handtverkare, hvilka utan mästerskaps eller burskaps förvärfvande erhållit tillstånd att såsom försörjningsmedel åstadkomma handtverkeriarbeten, borde orden erlägga minst utgå.
Jag minnes ej, om denna anraärkn. redan blifvit gjord.
I annat fall anhåller jag att få göra densamma.
Dessa ord innebära en förändring i nu gällande stadganden, hvilken Utsk. föreslagit.
Således är ingen motionsrätt här för mig behöflig.
Det slags handtverkare, som sålunda försörjer sig, är föremål för de öfriges hat, emedan de förre förstöra näringen för de sednare.
Jag tycker ej heller om detta; men sådane som våra närings-författningar nu äro, så måste man fördraga dessa personer, likasom alla andra medborgare och icke göra dem orätt.
De äro redan allt för hardt beskattade, utan att ordet minst i författn. tillägges.
1 Kammarrätten håfve vi haft exempel på, huruledes man ålagt en sådan skräddare bevillning för 1849 af ej mindre än 30 r:dr svarande mot 600 r:dr inkomst.
Huru man kunnat till det beloppet beskatta en person, som blott arbetar med egna händer, förstår jag icke.
Om ordet minst, införes, får man tillfälle att beskatta dem ännu högre hvarföre den ifrågaställa förändringen torde böra undvikas.
Här är ett redaktionsfel, som jag torde få anmärka, eftersom §:n i alla fall varder återremitterad; det heter nemi.: ”Krögare, Krögerskor, Kaffeskänkar och Kajfeliusidkerskor.
Man kan ej sägas idka ett hus men väl hålta ett sådant.
Tanken bör derföre sålunda uttryckas: de som hälla kaffehus, likörkammare etc.
Der slår: ”äfvensom Traktörer och Källarmästare, som icke äro borgare, oberäknad bevillning för bränvins-minutering.”
Hvad förstås här med ordet bränvin?
Äro likörer och punsch deruti innefattade?
Sådane frågor förekomma ofta hos Kammarrätten.
På det att man mätte vara säker om huru lång minuteringsrältigheten i delta fall sträcker sig, så hemställer jag att det må komma att heta: minutering af spirituösa drycker.
Derunder kan då 432 Den 14 Maj f. m. förslås både likörer, punsch och annat dylikt.
Sådan som redaktionen nu är, upkommer en tvetydighet, och man måste döma utan att hafva bestämd föreskrift.
I påföljande mom. talas om borgens ställande: förut egde man rättighet att få erlägga utskylderne förskottsvis.
Hvarföre bör ej detta stadgande bibehållas?
Det finnes personer, som hafva tillgång att betala förskottsvis.
Då må de väl göra det, heldre än att nödgas anskaffa en borgen, till vedergällning för hvilken de måhända nödgas göra andra samma tjenst tillbaka, hvilket mången gång kan för den borgande blifva känbart nog.
Betalningen kan alltför väl erläggas på förhand, antingen efter det belopp, den skattskyldige utgjort under det föregående året, eller ock kan stadgas, att hvad som möjligen behöfver tillskjutas, skall efteråt påföras.
På sidan 17 uptagas gesäller, i städerna till 2 r:dr.
Nu finnas icke sällan i följd af den nya Näringsförfatlningen gesäller skattskrifna på landet, och, de skola enligt § 27 sid. 28 betala lika med dem i städerna.
Gesäller på landet äro likväl icke att anse annorlunda än såsom gerningsmän och böra följaktligen icke betala mera än dessa.
Då Gerningsmän med en eller ingen mantalsskrifven arbetare blott erlägga 1 r:dr, hvarföre skall då en annan handtverksman, som i mantalsförteckningen slår uplagen såsom Gesäll, betala mera?
Det är icke titeln som gör inkomsten.
Hr Rinman, har i sin reservation, sidan 17 anmärkt, bristen på en rubrik för Nipperhandlcrskor och dem, som hålla nålstols-kram lill salu.
Jag kan ej förslå hvarföre
Utsk. satt sig emot införandet af en sådan rubrik.
Dylika personer finnas i mängd, och när de finnas, hvarföre må de icke nämnas?
Följden af denna benämnings förbigående är naturligtvis den, ali de måste i skattskrifningeu upföras under hvarjehanda andra rubriker.
När det kommer till betalningsskyldigheten, så bestrida de den, derföre att de icke äro hvad de blifvit uptagne till att vara.
I samma § förekomma ”Doktorer, Medicinae, eller Läkare, för inkomst af praktik utom tjensten, fyra proc.” Hvad betyder praktik utom tjensten?
En Provincial-läkare säger, alt så länge lian är inom sill distrikt, sä är hans praktik inom tjensten.
De orden borde efter min tanka utgå.
Hvem kan utransaka (åtminstone måtte det bli ganska svårt) om läkaren besökt den sjuke enligt eller utöfver sin tjenstepligt?
Vidare förekommer i nästa morn.: ”fruulimmer som idka klädsöm med en eller flere medhjelperskor erlägga hälften emot handtverkare”. R. o. Ad. har redan återremitterat 10 §:n.
Följaktligen torde äfven denna punkt böra tagas i närmare skärskådande, ty hvad betyder väl här hälften?
Månne 2£ proc. af de 5, sora stadgas för större handtverkare i vissa fall, eller hälften af den minimi-afgift, som blifvit fastställd för ringare handtverkare eller hälften af bäggedera.
Vore det icke skäl att Utsk. något tydligare uttryckte sig?
I afseende på Tidningsskrifvare, åberopar jag den reservation, Frih.
Den 14 Maj f ni 433 Frill, af Schmidt, sidan 5 afgifvit, hvilken, om någon så behagar, må upläsas.
Att här, då fråga är om beskattande af arbetsfolk, tillika, på sätt Hr Rosenblad gjort, tala om beskattning af kapitalister, är att sammanblanda tvenne med hvarandra icke sammanhängande frågor, hvarföre jag endast skall hålla mig till den förstnämnda.
Jag får då förklara, att mig förekommer det, som om ingen egentelig skillnad ligger deruti, om vinst af arbete beskattas, vare sig att den inbringats med spaden eller med sylén.
Den är kanske ofia icke större för den, som för sistnämnde instrument än för dem, som begagna det andra, och denna beskattning på arbetaren är dessutom nedsatt till hälften mot hvad af en Gesäll i Stockholm, och till ^ af hvad utaf sådane i de öfrige städerne erläggas.
Jag kan således ej finna någon serdeles obillighet deruti att arbetskarlen, som ofta nog har en ganska vacker dagspenning, erlägger någon afgift då det ej blifvit ifrågasatt att derifrån befria andra, för hvilka deras arbetsskicklighet utgöra det egentliga kapitalet, Man har yrkat återremiss på denna §, jemväl med afseende på den minimi-afgift, som blifvit föreslagen för handtverkare, hvilka som försörjningsmedel drifva rörelse för egen räkning.
Jag skulle deremot tro, att då denna afgift är bestämd till det belopp, som allid skall af Gesäll erläggas, så vore det orätt att nedsätta minimi-afgiflen för handtverkare, hvilka, som försörjningsmedel drifva rörelse på egen hand, under den afgift, hvilken Mästaren måste vidkännas för hvarje hos honom mantalsskrifven Gesäll.
Dessa stadganden stå till hvarandra i jemförligt förhållande och låta, enl. min tanka, på sådan grund försvara sig.
Man har fästat sig vid det begagnade ordet minst och velat borttaga detsamma.
Men då det är ganska påtagligt, att för de ifrågavar. handtverkare, som drifva rörelse såsom försörjningsmedel, den behållna vinsten ofta kan upgå till större belopp, än som motsvarar det kapital, hvilket upkommer, då 2 r:dr anses såsom ränta derå ä 5 proc., anser jag stadgandet vara ändamålsenligt, helst hvar och en dessutom äger rättighet att söka ändring om han anser sig hafva blifvit öfver höfvan taxerad.
Enahanda framställning, som den nyssnämnda, har blifvit gjord i afseende å Theater-direktörers beskattning.
Jag skulle tro att deras inkomster kunna vara ganska olika, och att det derföre är ganska billigt att någon latitud är Taxerings-komite'- erne lemnad, efter hvilken de kunna ega att bestämma afgiften.
En talare har fästat sig vid det förekommande ordet ”kaffehusidkerskor”, såsom varande en oegentlig benämning.
Jag får dervid erinra, att samma uttryck är begagnadt i den gamla Bevilln:sfördn. och troligen stått i flere föregtde dylika förordmr, utan att hafva medfört någon olägenhet.
Samme talare har derti II. 28 iU Den 14 Maj f. m. emot, som en felaktighet, anmärkt att Nipperhandierskor icke finnas serskildt i Författningen införde, ldå der emedlertid talas om modekråmerskor, så borde man någorlunda konna reda sig nied de föreskrifter, som finnas i detta fall; men vill man jost fullständiga nomenclaturen, så torde ännu lieie benämningar än den af Nipperhandlerska kunna tilläggas.
Beträffande anmärknrn dervid, att rättigheten till förskottsvis betalning af utskylder blifvit borttagen för den, som ej vill ställa borgen, så förtjenar den enl. min tanka, allt afseende, hvarföre jag förenar mig derom alt delta stadgande matte komma att qvarstå, i den nya Bcvillms-förordn. enär det medför ökad säkerhet för Staten, alt icke lill följd af bristande tillgång hos den skattskyldige vid liqvidalionstiden, komma att sakna en påräknad inkomst.
Att återremittera denna § i sin helhet, på sätt flere talare yrkat, dertill inser jag icke något skäl, utan kail sådant endast föranleda till en onödig vidlyftighet helst vid de flesta punkter ingen aumärkn. blifvit gjord; och att göra del derföre, att, som en talare upgifvil, BorgareSt. skall vara betänkt på att nedsätta en komité för ny tariffs upgörande, det synes mig vara att fästa nog mycket afseende å nämnde Stånds tilltänkta förhandlingar och tillgöranden, då man redan har detsammas prot.-utdr., som visar att detta Stånd redan bifallit §:n med högst få undantag.
Jag tror alltså att återremissen icke bör sträckas till andra delar än deni, mot hvilka anmärknrn blifvit gjord.
Jag instämmer aldeles med Frih.
Palmstjerna deruti, att arbetsfolk bör helt och hållet befrias från bevillning och skulle, då jag förra gången hade ordet, sjelf hafva väckt fråga derom, i st. f. att yrka nedsättning lill hälften, om jag vågat förmoda att deruti blifva understödd; men då delta nu inträffat, förenar jag mig, som sagdt är, med hvad förbemälte Frill, yrkat.
I anledn. af anmärkn. att det af mig varit obehörigt att tala om kapitalister vid öfverläggningen om denna § så får jag säga att jag lili stöd för de satser, jag i afseende på denna § yrkar, är fullkomligt oförhindrad anföra alla de skäl, jag finnér lämpliga, och då funnit eli af de mäst talande i den fullkomliga skattfrihet, som penningeförmögenhelen i de flesta fall åtnjuter.
Jag får ytterligare tillägga viglen af att man handlar så, att den fattigare klassen ser, att den blir med rättvisa behandlad då hans tänkesätt icke blifva så afvoga mot den bättre lottade.
Specielt anhåller jag vid detta tillfälle att få tacka Hr von Hartmansdorff, hvilken, ehuru sträng han är emot tillvaron af handtverkare, som till sin försörjning idka arbeten, det oaktadt yrkat borttagandet af ordet minst vid dem ålagd bevillning, för alt förhindra de bördor, som tvifvelsutan skulle dem åläggas af i Taxerings-korailéerne sittande burskapsegaude, men afundsjuke idkare af samma yrken och hvilka glömma hvilket värde 2 r:dr V å 1) e n 14 Maj F. m. 435 b:co kan cga för en sådan stackare, som mången gång kan hafva en familj att försörja.
Jag förnyar min anhållan om återrcmiss. flr Aminoff:
Som jag var cn ibland dem, som uptög Hr Rosenblads förra yttrande, kan jag ingalunda tro, att jag kunnat glömma mig ända derhän att hafva sagt, det Hr Rosenblads yttrande varit obehörigt.
Jag matte icke begagnat detta ord, då min mening var att framställningen var obehöflig och borde upskjulas till dess 33 § föredrages.
Denna förklaring har jag ansett mig böra gifva i anledn. af de ordalag, hvarmed Hr Rosenblad började sitt senaste anförande; endast tilläggande nu, att jag yrkar återremiss på §:n i dess helhet.
Jemte del jag, lika med flere andre värde ledamöter anhåller om återremiss på §:n i dess helhet, anser jag mig serskildt böra fästa Utsk:s upmärksamhet på den reservation, som Frih. af Schmidt vid betänk, fogat, i hvad densamma angår TidningSskrifvare, hvarmed förstås såväl förläggare, som Redaktörer och deras biträden.
Beklagligen har erfarenheten visat, att just de personer, hvilka sjelfmyndig! åtagit sig målsmanskapet för nationen, vanligtvis befinna sig i den ekonomiska ställning, att när de skola erlägga sina utskylder, så komma de på Afkortnings-längden.
Ett slikt förhållande kan väl ej fortfara!
Den, som utöfvar ett så vigtigt kall, som att föra folkets talan, hör väl främst af alla betala de utskylder, som Staten fordrar.
När nu desse personer icke äro i ekonomiskt hänseende sä qvalificerade, så bör väl
Slaten ega någon säkerhet att deras utskylder ändå erläggas; denna säkerhet kan cj erhållas annorlunda än alt antingen borgen för ntskylderne ställes af desse
Hrr eller att andre för pl ig tas att för deras utskylder ansvara.
Den senare utVägen har Frih. af Schmidt föreslagit, i det lian anser att Boktryckaren, å hvars tryckeri tidning tryekes, skall ansvara för tidningsskrifvarens utskylder vid bristande tillgång.
Jag tror att ett sådant stadgande vore både nyttigt och nödigt.