Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni, såsom mången annan, kunde ju misstänka mig för att vara en farlig äfventyrare, mot hvilken man, isynnerhet i en stund som denna, måste vara beredd på försvar ...
Drakes afsigt var i sjelfva verket icke den, som Vanloo misstänkte.
– Mynher Vanloo, inföll han, – jag bedyrar, att denna knif af en ren tillfällighet kom i min hand.
Jag plär hafva den i en ficka på denna kappa och ...
– Ursäkter äro alldeles öfverflödiga ...
– Nej, utbrast Drake lifligt, – de äro icke öfverflödiga, om den minsta misstanke vaknat i er själ.
Skola vi enligt vår öfverenskommelse arbeta tillsammans, måste det ske med oinskränkt förtroende å ömse sidor.
– Desto bättre, om sådant är möjligt!
Hvad mig beträffar vill jag göra allt för åstadkommande af detta lika önskliga som sällsynta förhållande.
Och hvad skulle jag väl göra häruppe, om jag redan kände konstens yttersta hemlighet?
Hvilket intresse skulle jag då hafva af edra kunskaper och edra försök?
Nej, min herre, vi behöfva ömsesidigt hvarandra ... se der vårt föreningsband!
Drake räckte Vanloo handen.
Denne låtsade missförstå afsigten; i stället för att utbyta ett handslag, räckte han honom sin pistol och sade:
– Jag lemnar er denna såsom underpant på mitt förtroende.
Det är ett dyrbart vapen, och ni skall ej träffa många dess likar.
Ugnen eldades.
På härden ställdes en degel, och i denna lades efterhand en mängd olika mineralier och kemiska preparater, sedan de förut, enligt Vanloos föreskrift, blifvit noggrannt vägde på en för detta ändamål i kammaren befintlig våg.
Vanloo stod framför timglaset och tycktes uppmärksamt betrakta hvarje fallande sandkorn.
Tid efter annan vinkade han till Drake att med blandningen förena de utvalda ämnena, som i sin ordningsföljd lågo bredvid honom på en afsats af ugnen.
Drake gjorde detta med den ena handen, under det han med den andra drog bälgen.
Intet ord utbyttes; det herrskade i kammaren en tystnad, som endast stördes af bälgens gnisslande och nattvindens suckar derute.
Eldskenet från ugnen och återglansen af degelns i skiftande färgor spelande innehåll föll på Drakes bleka, skarpt tecknade ansigte, som till hälften doldes af skinnkapuschongen.
Den drägt, han bar, och det uttryck af nästan ångestfull spänd väntan, som röjdes i hela hans gestalt, harmonierade väl med den mystiska anblick, scenen i sin helhet erbjöd.
Den blandade belysningen från ugnen och lampan samlade sig på vissa punkter af rummet till starka ljuspartier, afbrutna af flämtande halfskuggor, medan andra delar af rummet voro höljda i mörker genom de fantastiska skuggorna från ugnsmuren och bohagstingen.
Sedan det sista preparatet uttömts i smältdegeln, närmade sig Vanloo ugnen, betraktade den smältande massan uppmärksamt, återvände derefter till bordet, uppknäppte kappan och framtog ur en ficka i sin lifrock en liten silfverflaska.
Denna öppnades medelst en serskilt inrättning på dess hals och lemnade i ett mindre glaskärl tre eller fyra färglösa droppar af sitt innehåll.
Nu tog Vanloo en viss, förut vägd qvantitet qvicksilfver, kastade det i degeln och hällde omedelbart derefter det färglösa fluidet i blandningen.
Drakes öga hade följt hvarje rörelse af hans hand och riktades nu på degeln, i hvilken de olika elementerna tycktes hafva råkat i häftig strid med hvarandra.
Blandningen kokade och kastade bländande gnistor omkring sig.
Vanloo fattade nu trähandtaget till en af de metallstafvar, som stodo i en vinkel af ugnen, drog kapuschongen djupt ned öfver ansigtet, för att skydda det mot hettan, och började med stafven röra i degeln.
Sedan detta fortfarit omkring en minut, bröt han tystnaden med följande ord:
– Nu är första akten utspelad.
Vi kunna draga oss tillbaka, ty för pjesens fortsättning sörja nu de krafter, som vi väckt till verksamhet.
Vanloo lemnade ugnen, kastade sig i soffan och torkade med en duk sin svettdrypande panna.
Hans ansigte bar en dyster prägel, som vittnade, att han endast med ansträngning spelade den roll, han här öfvertagit.
Den olidliga hettan hade betäckt hans annars bleka ansigte med en onaturlig rodnad, och svettdropparne perlade utför hans panna; men hans blick var, likasom bunden af någon förtrollning, häftad vid degeln.
För hvarje färgskiftning i denna, förekom det honom, som om en ny förlåt upprullats öfver hemligheternas hemlighet ... gåtan, efter hvars lösning hans själ törstade.
Det var en förvandtskap mellan glansen i dessa ögon och det färgspel, som förrådde ett naturlif af egen art inom den lilla verlden af befryndade eller fiendtliga elementer, hvilka menniskohand från skiljda håll sammanbragt inom smältapparatens trånga gränser.
– Huru länge dröjer det, innan vi få se utgången? frågade han långsamt.
– En fjerdedels timma, svarade Vanloo.
– Tilldess måste ni hafva tålamod.
– Tålamod! upprepade Drake, i det han nu omsider lemnade härden.
– Hvad betyder en fjerdedels timme för den, som i långa år väntat och förbidat ... för den, som af sin andes finaste nerver oupphörligt måst tvinna nya strängar åt tålamodets båge, sedan de gamla af ständig spänning brustit?
Är ni alkemist och har likväl icke erfarit denna retelse, som dag och natt stör kroppens och själens hvila?
Har ni ej som jag, utmattad af nattvak, studier och misslyckade försök misströstande vändt er bort från degeln, för att i nästa ögonblick åter längta dit?...
Jag talar så till er, ty ni måste hafva erfarit detsamma som jag ...
Men aldrig, min herre, aldrig har ni bragt eller kan någonsin bringa denne Molock så stora offer som jag har gjort!
– Jag har offrat honom en furstlig förmögenhet, sade denne sednare.
– Har ni kunnat offra mer?
– Mer! svarade
Drake med nästan högtidlig tonvigt och ryckte kapuschongen från sitt mörka ansigte.
– Mitt valspråk är:
Aut Cæsar aut nihil12.
Antingen skall jag nå lyckans högsta spets eller störtas i förderfvets djupaste afgrund ...
Se här, fortfor han, i det han under det bord, framför hvilket han stod, framdrog en flaska och en bägare, – här äro drufvor, som mognat under söderns himmel och insupit strålarne från en varmare sol!
Låtom oss dricka, mynher Vanloo!
Med dessa safter lifvar jag under nattens timmar de slappnade nerverna, det svigtande modet.
Mynher
Vanloo, låtom oss dricka tvemännings, ur samma bägare, likasom vi dricka lif eller död ur samma vetandes källa!
Allt vittnade, att han befann sig i en häftig själsspänning ... måhända hans vanliga tillstånd, ehuru han utanför väggarne af sin hemliga verkstad visste undertrycka dess yttringar.
Hans ansigte liknade då en orörlig mask, men en mask, som blifvit aftryckt på en i förtviflans känslolöshet döendes anletsdrag.
Vanloo förebar något skäl, hvarigenom han, utan att såra sin värd, kunde tillbakavisa denna inbjudning.
– Jag måste i sanning beundra er, sade han derefter, – då jag nu finner, att ni med en så gränslös hängifvenhet egnat er åt forskningen efter fullkomlighetens tinktur och likväl förmår lägga förnuftets band på denna ädla passion, när andra värf påkalla er uppmärksamhet.
Få äro de af våra medbröder, som förmå detta.
Ni gör utländska resor, ni sköter edert jordbruk; med ett ord:
ni lefver äfven utanför väggarne af er tysta verkstad ...
– Och ni? inföll Drake.
– Är ni ej lika ifrig forskare som jag?
Och likväl lefver ni i stora verlden; ingen skulle ana, att ni egnar er åt de hemliga studierna!
– Mina tankar äro dock sällan långt borta från desamma.
– Vet ni, om det icke förhåller sig så äfven med mig? fortfor Drake och tömde ännu en bägare.
– Vet ni, om jag ej med mina resor och öfriga sträfvanden haft till mål att anskaffa näring åt den omättlige degeln?
Men jag har dock ett högre mål än detta.
Hvad är guldet annat än ett medel att beherrska verlden?
Mitt horoskop är stäldt: jag är född att befalla, kufva, krossa eller gå under ...
Och detta hafva ej blott stjernorna förutsagt; jag känner det i min egen barm.
– Ni är en besynnerlig man, min ädle värd.
Ödet synes ej hafva anvisat er den rätta platsen inom menniskornas verld.
– Är ödet en makt, som för oss alla i ledband?
Eller kunna ej starka andar länka dess gång?
Fattas ej dess domslut just i de väldiges egna hjernor?
Vi få se! ...
Men tiden är inne att förnimma, om elden i vår härd vill utlemna den gyllene nyckeln till vår gåta.
– Tiden är inne.
Lyft degeln från härden och undersök dess innehåll!
– Är ni öfvertygad om en lycklig utgång?
– Var lugn: jag känner kraften af rabbi Chisdai ben Israels tinktur.
– Vi få se! sade Drake i högtidlig ton och gick fram till härden.
Han aflyfte degeln och betraktade en stund dess innehåll, utan att draga anden.
Derefter tog han en lancett, letade med den i askan och bottenfällningarne, tilldess han funnit en fast massa, den han nu grep med en tång och neddoppade i vatten.
Sedan den svalnat, undersökte han den med feberaktig häftighet och utbrast plötsligt:
– Det är guld!
– Jag lyckönskar er och mig, sade Vanloo, – deröfver att jag nu skingrat edra tvifvel och gifvit er ny kraft att i förening med mig arbeta i vår vetenskap.
Vi veta nu, att gåtan kan lösas af dödliga, och vi hafva för våra forskningar en utgångspunkt, som ingen alkemist före oss någonsin egt.
Medan Drake var sysselsatt framför degeln, hade Vanloo åter dolt den lilla metallstafven i sina kläder.
– Och denna, sade Drake, i det han fattade silfverflaskan, – denna lilla tingest innesluter den största af alla jordiska hemligheter!
I dess färglösa droppar flyta de ädlaste elementerna af vår planets beståndsdelar, vår jords jungfrublomma!
I den finnas samlade några af de jordytans få atomer, som ännu ej blandats med de förgängliga varelsernas stoft, ej fuktats af blod eller tårar, utan bibehållit sin ursprungliga renhet!
– Det är lifvets panacé, den sanna perfektionstinkturen, sade Vanloo, – och såsom sådan besitter den alla de egenskaper, som tillskrifves den af Paracelsus och andra adepter.
Ej blott att den eger kraft att förvandla oädla metaller i guld; den renar äfven vätskorna i menniskokroppen, ökar verksamheten i dess funktioner, förädlar dess nervfluidum, gör musklerna mera elastiska ... med ett ord: den föryngrar.
Önskar ni blanda en droppe af denna saft i ert ädla vin, så skall ni snart finna er förflyttad några år närmare er ungdom.
Det finnes ännu dårar, som tro, att ett rost gifves, som kan sönderfräta Dödens lia ...
ni har utan tvifvel hört talas om de Spanjorer, som omkommo i Amerikas skogar under sökande efter odödlighetens källa; vi deremot, som veta, att vetenskapen endast kan upptäcka och begagna, men icke korsa naturens lagar, vi uppgifva hoppet om jordisk odödlighet och åtnöja oss med en begränsad föryngring ...
– Nej, utbrast Drake, – denna saft är för dyrbar att användas för ett dylikt ändamål.
Hvarje droppe skall obrottsligt tjena oss i våra forskningar.
Ni eger ju, utom denna ...
– Ännu en liten flaska, ja!
Men den kommer aldrig ur mitt våld: den är vilkoret för min makt: med den fyller jag min tömda kassakista: med den skapar jag bröd i ödemarken och guld af stenar.
– Men denne rabbi Chisdai ben Israel, som egde den stora hemligheten, hvaraf kom det, att han ej begagnade den till sin lycka och storhet?
– Ah, sade Vanloo, – ni har ej öfvervägt, med hvilken fara egandet af denna hemlighet är förbundet: det märker jag af er fråga.
Inser ni ej, att den verklige guldmakaren är fågelfri i samma ögonblick han blifvit känd såsom sådan?
De rike äro hans dödsfiender, ty deras rikedom grundar sig på guldets närvaro i deras egna och frånvaro i alla andras händer; guldets värde sjunker i samma mån, hvari dess myckenhet tilltager, och om guldreceptet en gång blir allmännare bekant, skola dessa skatter, öfver hvilka de girige rufva, förvandlas till aska i deras händer.
De fattige åter skola jaga guldmakaren såsom ett vildt djur; de skola intränga i hans sängkammare och med knifven på hans strupe affordra honom hans konst.
Han är förlorad, om ej den konung eller furste, i hvars land han lefver, tager honom i sitt beskydd; men detta beskydd lemnas honom då mellan tjocka murar, fjerran från alla likar, der han, sålänge han lefver, måste arbeta, för att fylla sin beskyddares skattkammare, medan alla andra konungar och furstar af fruktan för dennes vexande makt skola trakta efter den inspärrades lif.
Den lyckligaste lott, en upptäckt adept har att vänta, är lifstidsfängelse i ett torn, vid hvars port lönnmördare lura.
Ni förstår nu måhända, hvarför rabbi Chisdai ben Israel fruktade att väcka uppseende.
Jag har förut berättat, huru tinkturen kom i mina händer.
Rabbinen hade på sina handelsresor vågat sig in i Spanien.
Inqvisitionens skarpa ögon genomskådade dock hans förklädnad, och den gamle mannens lott hade blifvit att figurera vid nästa autodafé, om ej det allsmäktiga guldet hemligen öppnat hans fängelses port och genom tusen faror banat honom väg till Cadiz, der han räddade sig ombord på mitt fartyg.
Jag lofvade att föra honom till Holland, det Förlofvade Landet för vår tids Israeliter.
Då han emellertid under sjöresan insjuknade och kände dödens annalkande, upptäckte han för mig de begge silfverflaskornas märkvärdiga innehåll och gaf mig dem af tacksamhet för den tjenstvillighet, jag visat honom.
Men sjelfva sättet, hvarpå denna tinktur tillverkas, guldreceptet, är en hemlighet, som han tog med sig i den graf, jag beredde hans lik under böljorna.
– Att ni ej aftvang honom denna hemlighet! utbrast Drake.
– Hvad fruktar en man, för hvilken grafvens dörr redan är öppnad?
Och för öfrigt skulle ingen tortyr förmått aftvinga honom den.
Han sade kort före sin död till mig: ”Jag har hunnit alkemiens slutpunkt: jag är adept.
Men döden skall trycka inseglet på min hemlighet.
Om jag upptäckte den, skulle jag blifva mitt folks förbannelse och göra det större skada än den, som folkens alla tyranner, från Nebukadnezar till de nu lefvande, tillfogat det.
Ty mitt förströdda folks styrka ligger numera ej i spjut och stridsvagnar: den sköld, det håller mot sina förföljare, den planka, hvarpå det sväfvar bland Ödets bränningar, det nya Zion, det uppbyggt mot Filisteerna, är guldet.
Jag vill ej rycka från den biltoge den staf, på hvilken han fortsläpar sig under sin vandring bland obarmhertiga främlingar, jag vill ej stenlägga den åker, i hvilken ensamt mina fäders säd kan uppspira och fortlefva.
Min konst skall dö med mig” ...
Och nu leka polyperna i hafvets djup med den hufvudskål, inom hvilken det stora problemet löstes.
Vår uppgift är att genom en kedja af experimenter utröna, hvarutaf rabbinens tinktur består.
Det är för detta ändamål jag med nöje tager edra kunskaper och er tid i anspråk.
Min egen tid är upptagen af mångahanda sysselsättningar; jag hinner blott utkasta planen för edra undersökningar och ställa dem under den kontroll, som jag för min egen räkning anser nödig.
Jag ämnar blifva en ofta sedd gäst i ert hus, men ej er daglige medarbetare inom dessa väggar.
– Ja, svarade Drake; – Och omkostnaderna för dessa rön ...
– Bestrida vi gemensamt ... hälften hvar!
– De torde uppgå till stora summor ...
– Det är sannolikt.
Vi skola närmare kunna beräkna dem, sedan vi gjort vår första undersökning.
Ni är ju nöjd med denna öfverenskommelse?
– Ja, sade Drake betänksamt, och han tillade för sig sjelf:
– Om min förmögenhet spränges på försöket, så skall statsstrecket inbringa mig en ny.
Och om statsstrecket misslyckas, nåväl, då antingen faller mitt hufvud under bilan eller jag räddar mig undan på hafvet ...
Vanloo afkastade nu alkemistkappan, sade sin värd farväl och beledsagades af denne utför vindeltrappan till en bakport, genom hvilken han nu, i nattens mörker, aflägsnade sig.
Hans häst väntade honom i ett torp, beläget ett stycke från herregården.
Men Drake återvände till tornkammaren, satte sig på sin vanliga plats i den gamla soffan, der han så ofta förnött nattens timmar med studium af alkemistiska skrifter, samt framtog några bref från riksrådet Bengt och andra sammansvurna.
Han hade läst dessa bref förut, men genomögnade dem åter, likasom för att genom denna läsning invagga sig i de drömmar, åt hvilka han älskade att öfverlemna sig.
Han lutade sin bleka, i förtid fårade panna i handen och satt så, tilldess lampans döende sken efter en sista flämtning slocknade och lemnade honom i mörker.
Han steg nu upp, drog åt sidan luckan till kammarens ena fönster och stirrade på stjernhimmelen, som för honom, likasom för flertalet af hans samtida, var en mystisk skrift, ur hvars lysande hieroglyfer de dödliges öden kunde utletas.
Hans blick följde en stund Saturnus, som med rödaktigt olycksbådande sken lyste vid horisonten i Oxens stjernbild, tilldess denne vid sidan af den gnistrande Aldebaran försvann bakom skogen i vester.
Derefter sköt han åter luckan för fönstret och återvände, utan att tända lyktan, till sin i en annan del af huset belägna sängkammare, sedan han med vand hand kringvridit nyckeln i jerndörren till tornet.
En aftoncirkel.
I sitt lilla kabinett, väl möbleradt efter den tidens smak och prydt med takmålningar, som föreställa händelser ur Frälsarens lefnad, sitter fru Agnes Drake med sin dotter, den lilla Hedvig.
Fru Agnes’ ögon lemna ibland det broderi, hon håller i handen, för att se i den bok, i hvilken flickan nu under sin mors ledning lär sig att läsa innantill.
Med denna sysselsättning fördrifver fru Agnes en timme af den långsamt skridande dagen.
Och då Hedvig tröttnat vid läsningen, deltager modren i hennes joller och betraktar med vemodigt leende hennes lekar.
Kärleken till detta barn är det enda band, som fäster fru Agnes vid lifvet.
Utan detta skulle jorden för henne vara en ödemark.
Hon har i dag, som vanligt, sett sin man endast vid middagsbordet.
Men han har vid detta tillfälle troget fasthållit bondpraktikans föreskrift ”att låta maten tysta munnen”: han har icke yttrat ett enda ord, som ej nödvändigt framkallats till svar på fru Agnes’ med tveksam och fruktande röst framstälda frågor.
Hans blick har som vanligt varit mulen, hans tankar fjerran från omgifningen.
För flera år tillbaka vågade fru Agnes en gång bedja honom om hans förtroende; hon ville lära känna de bekymmer, som synbarligen fördystrade hans lynne, för att, såsom en trogen maka, dela dem med honom.
Hon hoppades kanske tillochmed att kunna alldeles förjaga dem, ty hon tviflade då ännu icke på sitt inflytande öfver hans hjerta.
Men det sätt, på hvilket han tillbakavisade hennes bön, öfvertygade henne, huru djupt hon bedragit sig.
Och alltsedan erhöll hon dagliga bevis på mannens tilltagande köld; hon fann med förskräckelse, att hans kärlek blott varit en flygtig passion, som hastigt brunnit ut och lemnat rum åt liknöjdhet ... kanske tillochmed åt harm och ruelse.
Hon hade nu längesedan upphört att hoppas på en lycklig förändring i detta tillstånd.
Drakes kalla höflighet mot sin hustru öfvergick småningom till bitterhet, ja till hårdhet, då han utan skäl började misstänka, att fru Agnes sökte utforska de hemliga sysselsättningar, i hvilka hon anade, att grunden låg till hans förändrade sinnelag.
Det hade nu slutligen gått derhän, att den arma qvinnan fruktade sin mans närvaro, darrade vid ljudet af hans steg och bäfvande undvek hans dystra, iskalla blick.
Hennes helsa blef vacklande, hennes yttre behag härjades af själslidanden; i hvarje ögonblick nedtyngde henne den visshet, att hon för sin man endast var en börda, från hvilken han önskade att blifva befriad.
Men endast döden kunde bryta den olyckliga förbindelsen ... och om döden kunde hon ej bedja, sedan hon betraktat sin dotters ansigte, på hvilket hennes sista blick hvilade, innan hon öfverlemnade sig åt en orolig slummer; med en sådan bön kunde hon ej möta dagens stråle, sedan den lilla Hedvig från sin korgsäng bredvid modrens läger räckt henne sin famn till morgonhelsning.
Vi nämnde, att fru Agnes befann sig med Hedvig i sitt kabinett.
Dörren till detta öppnades, och herr Gustaf Drake inträdde.
Fru Agnes blef derför öfverraskad och sannolikt icke angenämt, då hon riktade en skygg blick på sin mans af nattvak och grubbleri förslappade anletsdrag, från hvilka hvarje leende, hvarje vänlig mine i åratal varit bannlyst.
Ehuru Hedvig stundom var föremål för fadrens smekningar, delade hon instinktmässigt sin mors fruktan.
Hon afbröt sina lekar och ställde sig tyst i en vrå af kammaren, i hopp att besöket snart skulle taga slut.
– Jag kommer, sade Drake, – för att fullgöra en skyldighet, som dina påpassliga domestiker försummat.
Jag vill underrätta dig, att du har gäster att emottaga.
Vår granne
Vanloo, den holländske magnaten, hedrar oss med ett besök ... och hvad som måhända ännu mer intresserar dig: en släda från Signildsborg stannade just nu på borggården: din väninna, friherrinnan har, åtföljd af sin son och den unga fröken Skytte, hitkommit ... just i en lycklig stund, ty jag känner mig mer hågad än vanligt att se grannar omkring mig.
Jag hoppas, att du befinner dig i samma lyckliga sinnesstämning.
Utan att afvakta svar, gick Drake att emottaga sina gäster.
Agnes kände sitt hjerta klappa vid ljudet af Vanloos namn; hon gjorde ett pinsamt försök att synas glad, lemnade kabinettet och gick sina gäster till mötes.
Vanloo stod framför henne; hans yttre förrådde vanlig kall artighet, då han bugande fattade värdinnans hand, men hans blick trängde forskande in i hennes, och hon tyckte sig känna, huru den genomskådade hvarje hemlighet i hennes hjerta, räknade hvarje lidande, som tärde på dess fibrer.
Och likväl var denna magiska blick icke tryckande, icke inqvisitorisk; den var på ett underbart sätt svalkande och upplifvande; dess tysta språk talade om en öfverlägsen ande, som, deltagande för en svagare, ville meddela den af sin kraft att tåligt bära sitt öde.
Agnes skulle icke blifvit förvirrad, om ej dessa ögon på samma gång upplifvat hågkomster från hennes ungdom, hvilka tidernas vexlingar aldrig fullkomligt utplånat, och väckt aningar, som i trots af sin ytterliga osannolikhet ej läto tysta sig.
Ur denna förvirring hjelpte henne friherrinnan Skytte, som helsade sin väninna med en kyss på kinden, enligt tidens sed, och dermed riktade hennes uppmärksamhet åt de öfriga gästerna.
Fru Agnes anmärkte, att fröken Maria blifvit ovanligt blek och frågade deltagande om hennes helsa; men fröken Skytte försäkrade gladt, att hon aldrig befunnit sig bättre än nu.
Härefter beledsagade värden och värdinnan sina gäster till ett rum, som var lagom stort, för att den lilla kretsen skulle känna det hemtrefligt, och hvars gyllenläderstapeter vänligt upplystes af en brasa från den stora, med pseudogötiska ornamenter utsirade kaminen.
Här slog man sig ned i väldiga länstolar, i hvilkas svällande dynor var inväfdt eller broderadt ett helt Arkadien af flöjtblåsande herdar och herdinnor, som buro lam i sina armar, såsom en sednare tids damer buro sina mopsar.
Det aromatiska théet hade ännu lika litet som kaffet hunnit göra sig hemmastadt inom sällskapskretsarne, men man saknade det icke af det enkla skäl, att man ej kände det; man lifvade i stället sällskapsglädjen med lätta viner, som flitigt götos i de slipade glasen.
Samtalet, som i början vidrörde Adolfs och Marias färd under yrvädret och andra händelser för dagen, blef efter hand ganska lifligt och underhållande.
Vanloo berättade reseäfventyr med utmärkt behag, fröken Skytte inströdde skämtsamma frågor, Adolf blixtrande infall; värden sjelf visade ett så briljant lynne, att fru Agnes i hemlighet förvånades deröfver.
Men genom denna glädje gick det stundom likasom en fross-skakning; skämtet hvilade väl icke, ty det flög från mun till mun, men hos hvarje enskilt, om vi undantaga den goda friherrinnan och den lilla Hedvig, inträdde ögonblick, då han erfor en förstämning i sitt inre.
Det var måhända yttringarne af en andlig-elektrisk process, som uppstått derigenom, att en krets knutits af personer, hvilkas själar, alltefter deras olika grad af frändskap eller fiendskap, utöfvade ömsesidig dragningskraft eller stötte hvarandra tillbaka.
Nu utbad sig värden att få höra en sång af fröken Skytte, hvars röst och förmåga att handtera cithran voro väl kända från aftoncirklarne på Signildsborg.
På en vink af modren skyndade Hedvig efter dennas cithra, med hvilken hon stundom plägade förljufva någon enslig aftonstund och roa sin dotter.
Instrumentet öfverlemnades åt Maria, som tankfull slog några ackorder på densamma och derefter sjöng följande sång, som med vissa förändringar till sin form här återgifves:
En dröm.
Se, vesterhafvets vågor
I purpur gunga och i gyllne lågor
Och leka med hvarandra
Kring ön, der mina Ungdomsminnen vandra!
Så sväll af fröjd, mitt segel,
Och sväfva dit på oceanens spegel!
De vinka mig: jag ilar dem till möte