Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finns en evig Makt, som från sin himmel ser
Vid barnens späda rop i lägsta vagga ner –
har jemväl detta tal blifvit af Geijer beledsagadt med toner, om hvilka jag här ej behöfver påminna.
Slut-scenen är, i poesi, i musik, i dekorations-prakt, ojemnförlig; och ingen tid, så länge ett svenskt språk finnes, skall förgäta de ord, med hvilka Medea försvinner i skyn på sin drakvagn:
Drucken af hämd, min ära har vunnit.
Jason! med dig min kärlek försvunnit!
Hvilken triumf!
Hvad segrar!
Hvad makt!
Kreon, Kreusa, i lågor ha brunnit;
Under min fot deras kronor jag lagt.
Häftiga kärlek! den låga du sprider,
Är mäktig till dygder, och mäktig till brott.
Älskande hjertan! tillkommande tider!
Rädden mitt minne, och gråten min lott!
Lidner var nu, i hast, erkänd öfver hela Sverige såsom en stor skald; af många, såsom dess störste.
Han hade inom ett enda år utgifvit tre så märkvärdiga verk.
Ytterst få äro de skalder, som – och vid sådan ungdom – så (eller mera) lysande debuterat.
Allmänheten visste förmodligen ej, att han icke var mer än tjugufem år gammal; men man visste, att han stod i, eller föga hunnit öfver ynglingsåldern.
Hvad borde man då icke vidare af honom vänta!
Skulle han så fortfara, att, liksom ur ett ymnighetshorn, utgjuta det ena sköna alstret efter det andra?
– Man nämnde, man hörde hans namn, med en blandning af hyllning och häpnad.
Men detta snille hade redan uppnått sin höjdpunkt.
Ett stort försök vågade det ännu, innan det för alltid sönk nedom den.
Ämnet för denna hans nästa skaldebragd var ej något mindre, än – ”Yttersta Domen”.
Långt före fullbordandet flög ryktet derom kring hela riket; och man afbidade dess offentliga framträde med nästan samma bäfvande nygirighet, som om dermed sjelfva föremålets snara inträffande skulle tillkännagifvas i ett förebud.
Att motsvara så högspända fordringar, var omöjligt.
Också skedde, när detta poem omsider – fyra år efter de trenne förutnämnda – blef synligt, att man icke fann dem uppfyllda.
I sig sjelf är Yttersta Domen mindre ett ämne för Skalden, än för Målaren.
Handlingen är stor – den största som kan tänkas: men den är egentligen sammanfattad inom ett ögonblick.
Detta ögonblick är gynnsamt för Målaren, – så framt denne är en Michel Angelo, – att framställa i en stående syn; men icke för Skalden, att utveckla i ett rörligt följd-sammanhang af särskilda tankbilder.
En lyrisk behandling deraf är dock mera tänkbar, än en episk.
Lidners ville vara en blandning af bäggedera, med lyrisk öfvervigt; och hade deri ej orätt.
Men krafterna började redan bräckas, redan tyna, under en oordentlig och ständigt för näringsbekymmer blottställd lefnadsart.
Planen är förvirrad, drömsk, chaotisk; det helas form är ingen, eller den af någonting sönderbrustet.
Slutet qvarlemnar intet tillfredsställande intryck.
Egentligen liknar det hela en dyster ruin, hög, men till hälften sammanstörtad.
Tilläfventyrs är det dock just derigenom tjenligast för sitt ändamål, att väcka en häpen föreställning om en verld, som går under.
– I alla fall, och oaktadt alla dess brister, kan om detta verk aldrig nekas, att det har, än i det beskrifvande slaget, än i det rent lyriska, särskilda skönheter, som kanske öfverträffa allt, hvad i Lidners äldre och helgjutnare skapelser träffas mest ljuft och mest sublimt.
Man måste här hufvudsakligen hålla sig till vissa episoder och herrliga sång-partier.
Hammarsköld säger om förevarande poem, att ”det bildar icke en i stort componerad tafla, utan framställer en följd af laterna-magica-figurer; men med en slösande prakt af fantasi”.
Omdömet är visserligen grundadt.
Men ock – hvilken fantasi! och vi böra tillägga: hvilken känsla!
Hörom här Inledningen:
Han öppnas, grafvens port!
De tröga gångjern knarra,
Och lampans matta sken på svarta marmorn darra.
Hur nordan, sträf och snar,
Vidt öfver nattens djup med stormars thordön far!
Dess dunder ufvars läte bryter
Och rofvet under vargen ryter,
Och irrbloss hvina fram med blod i mina spår;
Och jag – hur ödsligt! – jag på grifter vilse går.
Så irrande den dräptes vålnad sväfvar,
Der skogen som ett spöke står
Och hemsk i vinterns svepning bäfvar.
O marmor, stum och kall! du, i hvars hårda famn
Jag högg, ack! späd ännu, en älskad Moders namn!
Till dig i skuggors hem jag undan blixten ilar ...
En son bör finna lugn, der modrens hufvud hvilar.
Af ungdom, skönhet, dygd, se allt, hvad öfrigt är!
I himlen danas då, hvad grafvens svalg förtär.
Du, som med blommor strör den tistelväg jag tågar,
O Hopp! o vällust af mitt lif!
Min dunkla blick ej öfvergif;
Han sig i evigheten vågar.
Kring jordens dränkta klot den vilse dufvan far,
Stum, ensam och förskräckt mot dödens afgrund bäfvar;
Ack! för att rädda sig, ej gren, ej klyfta har:
På ovisshetens haf jag så i töcknar sväfvar.
Dock! detta stoft förgås!...
Och, Gud!
Du evig är.
Hvem gjuter i mitt bröst ett brännande begär,
Då öfver solens krets min tanke vigglik bastar?
Om skuggan af hans ljus, dock ej förmätet, ber:
Hvem höjer då min själ, och henne himlar ger?
Ack! hvadan tårars flod, som mig i vällust dränker,
Messias! när på Dig en stilla natt jag tänker?
Nej! knäböjd vid det stoft, som höljs af denna graf,
Jag på de löften tror, som vid din död du gaf.
Och vore allt en dröm ... hur ljufligt ej, att drömma,
När hjertat känslor får, så höga och så ömma!
Från denna minnets gräns min tanke flykten tar,
Och öfver tidens haf till evigheten far;
Der ser jag lastens fall, ser dygdens engla-öden,
Ser detta klot i grus, och under gruset döden.
Men Du, som, molnbetäckt, åt Salems Skald och Kung
Vid Helgedomens fot den gyllne harpan räckte,
Hvars sång Serafens tystnad väckte:
O, Uranie! den dagen sjung,
Då under Domens slag i chaos jorden hvimlar,
Och Lejonet af Juda stam
I dunder, moln, och blixt och dam,
Uppreser sig en thron på evighetens himlar.
Och, yngling! som med mig i lifvets öcknar går, –
Om du vid dygdens väg mot lastens oviss står:
Ack, må med Domens dån min lyra dig förskräcka!
Dock nej! du hjerta har; på fruktan kärlek rår;
En känsla, mera ljuf, jag i din själ vill väcka.
Följ öfver
Kidrons bäck, följ i den däld mig ner,
Der Den, dig skapat har, i afgrundsqval du ser;
Följ mig till Korsets fot!
Vid skenet månen sprider,
Ack, läs i hvarje sår: ”det är för dig jag lider”.
Religion! hvad djup! i töcknen hvilken glans!
Jag skulle dyrka Gud, fast ingen himmel fanns.
För Domaren du aldrig bäfvar,
Om till Förlossaren ditt hjerta kärlek bär.
Döm, yngling, sjelf, ack döm, hvad mera himmelskt är!
Men du, som öfver mig i midnatts-molnen sväfvar,
Min Mor! jag sjunger vid din graf.
Ack! att vid lyrans slag du mig en blick ej jäfvar,
Ljuf, som den första kyss i Eden Eva gaf!
Brist på utrymme tillåter mig föröfrigt endast påminna om den sköna hymnen till Gud:
Högt i odödlighetens famn
Bland stjernorna min harpa klingar (m. m.);
om den ännu skönare till Solen:
Bloss af det Ljus, hvars makt och ära
Du verldarna förkunna fått! (m. m );
om denna engla-chor utan like:
Helig är Herren!
Domaren blickar kring himlarna,
Och som en flod för hans fötter de strömma;
Allmakten tyckes sin källa uttömma,
Att i Hans spår gjuta stjernorna.
Då i din klarhet, o Herre! de svalla,
Och för ditt lof du gränsor ej satt,
Låt af din klädnad en skugga ock falla
Ner i den eviga dödens natt!
Du, som ur henne skall menniskor kalla,
Glöm ej din död uppå Golgatha!
Domaren blickar kring himlarna;
Honom tillbedja de alla, ack alla:
Äfvenså om dessa chorer af Helgon, som, anförda af David, åtfölja Messias på hans segertåg till sitt domare-värf, och sålunda begynna:
Allmän Chor.
En Chor.
Sjungom Hans ära, hvars arm sig utsträcker
Öfver det hela, som varder och är;
Som ur sitt sköt nya verldar uppväcker,
Då med sin blick han de gamla förtär!
Sjungen hans ära, framljungande himlar;
Och du, o evighet, prisa hans namn!
Prisa hans under, o jord, när du hvimlar
I intets famn!
Vidt i evighetens haf
Lifvets segerhjelte svallar:
Se! han öppnar dödens graf;
Hör! hans röst i chaos skallar.
Rykande vid
Skaparns fot
Re’n i domens lågor brunnit
Jordens likbeströdda klot,
Der hans blod för menskor runnit.
Skulle väl, o Skapare!
De åt Chaos återlemnas?
Chor af Bethlehemitiska Barn.
Skulle Du, Försonare!
Ack! på de försonte hämnas?
Nej! som en fader sig gerna förbarmar
Öfver det ångrande barnet i nöd,
Så mot oss fallne ock sträckas hans armar;
Skulle han vilja en menniskas död?
Nej! hans gudomliga hjerta nog funnit,
Att hon var stoft, och i elände född;
Blommornas urbild, som hastigt upprunnit,
Blef hon, lik dem, på en stormdag förödd.
Ej blott ditt väsen sig gränslöst utsträcker:
Evig, som Du, din barmhertighet är!
Ja! då med eldmoln du djupet betäcker,
Omsorg för menniskans stoft du ock bär.
Sjungen, J himmelske Hjeltar, hans ära!
Blixtrande verldar ur Skaparens famn,
Jord, som hans blickar till intet förtära, –
Prisen, ack prisen den Eviges namn!
Så fortgå Helgonens vexelsånger i ständigt nya melodiska omskiften; tills omsider, efter denna afslutning:
Helig!
Helig Gud!
Himlars throner, fallen neder!
Väpnad
Han, i allmakts skrud,
Evighetens år bereder.
Hören doms-basunens ljud!
Adams barn! han kallar eder.
följande skildring möter oss af Menniskoslägtets inför Messias framträdande Moder:
Vid himlars återskall, i domens majestät,
Ack! hvilken skönhet flyr uti Messie fjät?
En evig gudomsvår på hennes kinder dröjer,
Der sig, att tjusa mer, en flod af tårar röjer.
Hvad syn! uti den blick, der englars höghet rår,
För hvilken solen skyms, att se en mensklig tår!
Med himlabågens prakt, dess hår i skyar simmar,
Kring hvilket hvälfvande en nyfödd stjerna strimmar.
Så skön i hafvets famn ej aftonrodnan låg,
Då Skaparn blef förtjust, när på sitt verk han såg.
Förd af en Serafim, hon genom skaran bryter.
De rörda känslors ström, som i hans sköte flyter,
Han med en himmelsk kyss från hennes kinder tar;
Och afund förr, än nu, ej känd af englar var.
Så öm, i sorger sänkt, till Domarns thron hon hastar,
Och, knäböjd, på hans kors en blick med bäfvan kastar.
O Kärlek!
o Natur!... o Verldars Domare!
Se Menskoslägtets Mor inför Dig, gråtande.
Du ser – och englars mod i hennes hjerta väcker;
Och stum mot dina sår hon sina armar sträcker.
Ack! hon ej tala kan för tårars strida lopp,
Som under hennes fot i stjernor rinna opp.
Messias nu, hur ömt! mot hennes sköt sig böjer,
Och hon Hans anda drar, och strax sin röst upphöjer.
Men jag måste här sätta gräns för mina utdrag ur ett verk, hvartill skalden med skäl valde sitt titelblads-motto ur Dante; och vid hvars målningar han dessutom jemväl begagnade tillfället, att i afseende på vissa ryktbara personligheter, verkliga eller diktade, gifva uttryck åt sina enskilda känslor af kärlek eller afsky.
Så se vi, å ena sidan, bland de Saliga upptagas den tappre, vid Hogland stupade Baltzar Horn, den olyckliga Danska Drottningen Carolina Mathilda, Romeo och Julia, Rousseaus Julie och Rousseau sjelf, äfvensom Werther, med flere.
Väl får den sistnämnde en stund vandra i ”ångerns kala hem, af Dauras vålnad följd”; men af sin Charlotte, som sänder ”en blick från himlars sköte”, blir han dock snarligen dit införd.
Å andra sidan drages försorg, att i helvetet de vederbörliga rangrummen tillfalla åtskilliga fördömmelsevärda Monarker; bland hvilka dock blott en enda – en qvinlig – närmare utmärkes306.
– Sjelf tyckes
Lidner ansett ”Yttersta
Domen” för sitt förnämsta arbete.
”Spastaras
Död” hade han dedicerat till Prinsessan Sophia Albertina: detta fann han värdigt, att omedelbart tillegnas Konungen.
Efterverlden torde stanna vid det omdöme, att följande ord ur Thorilds utlåtande om ”Spastara” än fullständigare passa till det diktverk vi nyss betraktat: ”ett bloss af snille, värdt att ses och beundras ... ett stycke, fullt af vildhet och skönhet; af irrsprång, som man aldrig såg, och blixtar af hög inbildning307...
Men J, läsen, belönte af nöjet, – J ädlare, som kunnen älska Snillet; som hafven nog upprätt själ, att förlåta en missflygt för det stora bemödandet!
– Är det ej vackert, att se det Vågade?
Hvar är annars vägen till det Fullkomliga”?
Tyvärr! hädanefter började
Lidners snille mer och mer förlora sig i blotta vågandet.
Det sorgliga skådespel återstår, att se det brinna med städse mera mattad låga; tills det slutligen blott svagt, liksom ur fallaska, uppglimtar.
Närmast efter ”Yttersta
Domen” diktade han ett par små musikaliska dramer, dem han kallade ”Oratorier”: det ena, ”Jerusalems Förstöring”; det andra, ”Messias i Gethsemane”.
– Det förra är ett nytt bevis på hans kärlek för skräckfulla ämnen; och i viss mån kan detsamma äfven sägas om det sednare.
Jerusalems förstöring är i Skriften förutsagd såsom en förebild af Yttersta Domen, och såsom tillika ett villkor för utvidgandet af Christi rike.
Det tyckes, att Lidner hade bort uppfatta den ur denna högre, både sannt bibliska och sannt poetiska synpunkt; så mycket mer, som den ju med den christliga föreställningen om en Yttersta Dom stod i det närmaste sammanhang.
Men dertill behöfdes ett större mått af tanke, af besinning, af religiös kunskap, än det, hvaraf Lidner var i besittning.
Han har framställt den heliga stadens förstöring blott såsom ett straff för det Judiska öfvermodet och öfverdådet, hvilka han personificerat i Örverste Presten Zorobabel; som ock ”i sin ungdom varit ett falskt vittne mot vår Frälsare”.
Hufvudsakligen uppehåller han sig föröfrigt vid den under belägringen uppkomna hungersnöden.
Gräsligheter funnos i det verkliga ämnet tillräckligt; men skalden har ökat dem med nya, – nästan mer än kannibaliska.
Det mildaste uttrycket af det thema, som genomljuder det hela, är detta:
Chor af Barn.
Gud! med dödens bloss
Hungern följer oss,
Långsam och vred!...
Chor af Mödrar.
Gud! hvilken döende röst!
Ack! de till vissnade bröst
Fly i sin nöd!
Oss endast straffa du bort;
Hvad ha de menlösa gjort?
Bröd, mödrar! bröd!
Hunger och död!
Man kan icke frånkänna detta oratorium en viss styrka i målningen, som med sin vilda energi förenar åtskilliga enstaka stycken af stor både poetisk och musikalisk fägring.
Men kunde än det hela sättas i musik, så vore det väl ändock ej uppförbart; innehållet af taflan är så hiskligt, att enhvar ovillkorligt bortvänder ögonen.
– I pinlig behandling af ämnet står Lidners andra oratorium, ”Messias i Gethsemane”, icke (eller föga) efter detta; men desto mera i skaldekraft.
Det tillfredsställer lika litet det ästhetiska sinnet, som det christliga; fastän också här enstaka vackra ställen – dock färre – kunna uppvisas.
Dessa träffar man särdeles i begynnelsen; slutet är ganska matt.
Hvad här af alltsammans gör det renaste intrycket, är den framför detta oratorium ställda dedicationen till hans Hustru.
Också är företalet, af alla Lidners, kanske det bäst skrifna.
I detta företal säger han, att han velat ”öfver Messie lidande utgifva fyra Oratorier”; de tre följande skulle behandla ”Messie gång till Golgatha, jemte Messias på Golgatha och i Grafven”.
Den böjelse, som nu förde honom till dylika ämnen, och från det ena till det andra, betecknar en själsstämning, hvari han kände lika djupt att han sjelf behöfde försoning med Gud, som att i Christus och Christi lära innebor den högsta af all poetisk skönhet.
Hvad han härom yttrar i begynnelsen af nyssnämnda företal, är sannt, redigt och värdigt.
I samma företal tillkännagifver han föröfrigt med vemod:
”mitt poetiska lopp slutas; det slutas i sin första början och midt i min lefnads vår”.
Såsom skald i högre betydelse, hade han ock slutat sin bana; ehuru han, då han skref dessa ord, knappt hunnit åldern af trettio år.
Från hans sednare tid äga vi blott ett större poem:
”De Galne”; hvarom mera längre fram; der visar sig lampan i sitt sista utbrinnande.
Men han klagar i detta förord ock öfver brist på uppmuntran af Allmänheten.
I företalet till Yttersta
Domen hade han tydligt nog yttrat sitt missnöje, att ej vara hågkommen af den år 1786 instiftade Svenska Akademien308; och det må honom förlåtas.
Men Allmänheten!
Franzén har erinrat, att en större uppmuntran af den hafva få skalder i Sverige rönt.
Väl måste man derifrån afdraga, hvad denna anmärkning glömt: de konstdomare och deras närmaste anhang, som å den herrskande fransyskt-svenska smakens vägnar ej ägde ett vänligt ord om Lidner; men visserligen var det läsare-antal, hvars hänryckta bifall han skyndsamt eröfrade, likafullt så betydligt, att det utgjorde den dåvarande vittra allmänhetens flertal.
Särdeles omfattade honom läsarinnorna med en ynnest, som fortfor långt efter hans död; och lifligt kan denna boks författare påminna sig den tid, när öfverallt ännu funnos likar till den ”Lidona”, om hvilken Franzén i en af sina täckaste dikter309 berättar, att
mången månskensnatt
Lidner i sin hand hon satt,
Och grät förtjust och drömde vaken.
Icke dessmindre beklagar sig i företalet till ”Messias” den prisade Skalden, att hafva fått ”nästan inga prenumeranter”, då han till prenumeration anmält, jemte sina Oratorier, ”Drottning Blanca, Tragedi; Konung Gustaf Adolfs Bref till Ebba Brahe; hennes svar, skrifvet på hennes bröllopsdag; och Abelards begrafning af Heloisa”.
Ofta händer dock, att bifall är en sak, och prenumeranter – eller öfverhufvud köpare – är en annan; och i Sverige följdes de, på den tiden, ännu sparsammare åt, än kanske nu.
Slikt förklarar, huru han i nyssnämnda företal kunde yttra: ”En gång, och för den sista, må jag få tala om mig sjelf.
Förtjusande hopp! inbilla mig, att i vida verlden finnes ett hjerta, som detta interesserar”!
– Men det oaktadt nödgas vi bekänna, att hufvudkällan till hans motgångar, de verkliga orsakerna till hans alltmera betryckta ställning, måste sökas – inom honom; och endast der.
Vid den tidpunkt, då han stod på höjden af sin vittra ära, ville hans vänner, att en samling af hans skrifter, på ett värdigt sätt, skulle utgifvas till hans förmån.
En hans gynnarinna, Fru Fougt, sjelf litterärt bildad och ägarinna till det Kongliga Boktryckeriet, var till detta utgifvande beredvillig.
Outredt synes vara, huru det tillgick, att saken råkade i en annan Förläggares händer.
En offentlig strid fördes derom; i hvilken hans vänner ej lyckades fullt befria hans efterrättlighet från en tvetydig skugga310.
Gifvet är, att en helt annan upplaga, än hans vänner önskat, utkom (1788, 1789), vanställd af mångfaldig felaktighet i redactionen; äfvensom, att han af denna upplaga skördade en ganska liten ekonomisk fördel.
Lika visst är, att han i alla fall ej kunde lefva af det, som han författade.
Förläggarne gåfvo i den tiden än mindre honorarier, än de göra nu; och de minsta åt Skalder.
Under det alla Sveriges landsändar nu genljudade af Lidners namn, var således hans enskilda belägenhet lika torftig och tryckande, som förut.
Han måste lifnära sig medelst grafskrifter och andra tillfällighetsrim, jemte något nytt skolmästeri; hvarunder han skref till Schröderheim:
Här täres jag i qvalens sköt;
Kring hjertat ovant blodet gäser;
Min enda spis är vattengröt,
Och Bibeln jag för pojkar läser.
Föröfrigt hemsökte han flere af Konungens vittra gunstlingar, men i synnerhet Schröderheim och Rosenstein, med bref på bref, i hvilka han bestormade dem med böner om hjelp, om recommendationer, lån, allmosor; än på prosa (såsom till Rosenstein), än på vers, eller blandad prosa och vers (såsom till Schröderheim och Zibet).
Äfven Fru Fougt anlitade han i trägna och ödmjuka biljetter (der han alltid kallade henne ”Nådiga Fru”), såsom en ädelmodig välgörarinna.
Ja, han aktade ej för rof, att i ett långt och till skämtsam ton stämdt skaldebref uppvakta en Tryckerifactor, med anhållan om lån af – en riksdaler; den han lofvar betala ”i himmelen”, der Minerva hade anvist honom husrum.
Han skildrar sig här – och troligtvis enligt bokstaflig verklighet – såsom för bristande hyra utvräkt af en husvärd, klockan tio på qvällen; en brandvakt hörs ropa, och skalden afundas denne, som har kappråck, föda och boning.
Då dundrar åskan, hela skeppsbron gungar, en vigge ljungar ur molnen – och Minerva tilltalar honom:
Missfoster utan hopp!
För dig jag länge synts en moders ömhet hysa;
Blygs! utan kappråck kan du frysa?
Du, som af Gudar eldas opp?
Du oss ju likna bör; vårt eget språk du talar.
Hvi klagar du: ”jag har ej skor”?
Mercurius ju barbent skalar
Kring himlar, haf och törnbetäckta dalar;
Du har ej mat: – när äter Guden Thor311?
Du kan ej köpa ljus: – af mig du upplyst blifver;
Du får ej rum: – och jag dig husrum gifver
I himmelen, der sjelfve Jofur bor.
Liksom denna skrifvelse, der mången läsare skall igenkänna den anticiperade grundtanken af Schillers poem ”die Theilung der Erde”, äro ock några af de öfriga tiggarbrefven rätt qvicka.
Schröderheim söker han roa med Voltairiska infall, och hans Fru med Grécourtska.
Endast för Rosenstein spelar han i ren prosa den jemmerlåt, som han af sträng sjelferfarenhet lagt i munnen på barnen under Jerusalems belägring:
Bröd! Bröd!
Men äfven i de andra brefven höra vi, om vi lyssna nogare, alla roligheterna öfverröstas af samma grundstämma; han pinar sig än med större framgång, än med mindre, att inför dem, hvilkas barmhertighet han anropar, bära löjet i blicken och skämtet på läpparne.
Esomoftast lyckas det ock derefter.
Grannlagenhet, finhet, urbanitet utgjorde dessutom ej hans starkaste sidor.
Att han icke var utan enskilda välgörare och välgörarinnor, bevittna emellertid de flerfaldiga minnesblommor, som han åt sådana egnat.
Men deras understöd hade alltid en tillfällig och förbigående beskaffenhet.
Så förhöll det sig ock med de egentlige Mäcenaternes hjelp, – Konungens deribland inberäknad; hvarvid nöden, som ”har ingen lag”, bragte honom att besvära dem i både tid och otid.
Man skall troligen fråga: hvarför ej den snillrike och snilleälskande Konungen, som vid Lidners första uppträde så huldt vårdat sig om hans bildning, nu med förnyad och lika verksam ynnest omfattade en skald, som, nyss hunnen öfver ynglingsåren, redan på ett så lysande sätt intagit en af Svenska Vitterhetens högsta platser?
Också tyckes
Lidners Enka deråt peka i sin biographiska uppsats, då hon ingen annan orsak angifver till sin mans betryck, än den onåd, hvari han ohjelpligen hos Monarken hade fallit; enligt hennes påstående, genom ”hat” af Creutz.
Men att denne, retad af orsaker som förut blifvit nämnda, skulle velat ända till Konungens död utestänga den arme från hvarje slags befordran eller verkligt bistånd, kan icke antagas om en man af så allfrejdad godhet och högsinthet.
Och hade han än velat det, så hade han ej kunnat det; ty han dog 1785, och således sju år före Konungen.
– Lidner sjelf synes, under gles beslöjning, göra Gustaf III samma tillvitelse: dels på ett ställe i företalet till ”Messias i Gethsemane”, dels i den sannt poetiska tillegnan, som läses framför ”Yttersta Domen”.
I det förra säger han:
”Af känsla, ej af ärelystnad, långt mindre för att göra lycka (det vore rentaf en Danviks-speculation), har jag åt
Sånggudinnorna uppoffrat min ungdoms spädaste blomma, för deras skull kring verlden irrat; och nu – dock, hvad mig under den resan hände, är redan glömdt: min själ har endast minne för välgerningar”.
Den vackra dedicationen åter är denna:
En långsam storm den låga släcker,
Som, dyre Kung!
Du lifvat har.
Med känslor af förflutna dar
Jag Dig mitt sista offer räcker.
Det är det hårdaste jag vet,
När ödet älskarns boja lossar,
Och harmsen hans Gudomlighet
Den bild, hon honom skänkte, krossar.
Jag prisat Himlen i min smärta:
Men ... denna lyran är ej mer.
Till okänd strand mig ödet jagar.
Ack! den förföljda svanen klagar,
Förrän sin vass han öfverger.
Mer säga, vore öfverdåd.
Jag önskar glömmas, och förglömma;
Och skall mitt hjerta endast gömma
En suck – och minnet af Din nåd.
Dessa båda beklagelser commentera ömsesidigt hvarandra.
I den förra syftar han tydligen på sin Frankrikes-resa312; företagen under Konungens beskydd i glänsande förhoppningar, och slutad med den kända utgång, hvilken han ingalunda ville tillskrifva sig sjelf.
I poemet uttrycker han sig med än mindre omsvep; man ser, att tacksägelserna der temligen likna förebråelser.
Han sjunger der om ”förflutna dar”, då Konungen hade ”lifvat” hans låga, och i allmänhet varit honom bevågnare; han liknar sitt förhållande till Monarken vid en fordom gynnad, men sedan förskjuten älskares, hvars tillbedda Gudomlighet harmsen krossar sin honom skänkta anletsbild; han säger sig önska, att ej blott ”glömmas”, men också sjelf ”förglömma”; samt tillägger, att hans hjerta dock skall gömma minnet af Konungens nåd, – och endast detta.