Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men, säger man och detta är hufvudargumentet, skola då Norrmännen ej ega samma rätt som hvarje annat fritt folk att, i samråd med sin Konung, ändra sin egen grundlag.
Utskrts förslag är ju en upmaning till afslag å Storthingets framställning, ty, innan Thinget åtskiljes, måste ju svar af Konungen afgifvas och innan dess hinner ingen revision verkställas.
Invändningen haltar dock betydligt.
Jag har sökt visa att 14 § Grundloven icke uteslutande rör Norige.
Den är således deri olik andra grundlags-§§.
Ja man skulle möjligen kunna bevisa att den aldrig under något betingande får ändras.
Den är en af lovens grunder, då den, förutan nämnde lov, aldrig kommit till stånd, och 112 § förbjuder att någon förändring får ske i Grundlovens principer; under sådane förhållanden kan åtminstone förändringen utan fara ännu någon tid upskjutas; verklig skada gör det i alla fall ej, då troligen ingen Ståthållare under tiden namnes.
— Att en grundlag under ett par år innehåller en död bokstaf är väl ej farligare än att ett belt föreningsfördrag mellan 2:ue folk i nära ett halft sekel endast varit ett dylikt dödt ting.
Att se detta fördrag väckas till lif, detta har länge utgjort min käraste dröm.
Hvad Norige särskildt angår, älskar jag dess modiga, frisinnade söner.
Jag har derföre alltid understödt, och skall alltid understödja, hvarje förslag, som befordrar de båda folkens anslutande till hvarandra.
Jag vet nogsamt att endast ett fritt brödrafolk kan gifva oss det stöd vi behöfva, ett underkufvat lydfolk kan blott försvaga oss.
Jag har således röstat för jernvägar, för handelns ordnande, för domars exsekutiva kraft, för ömsesidig naturalisations-rätt.
Hvad fördragen stadgat, har jag önskat hålla i helgd.
Dea interims-styrelse, som Norrmännen antagit på vår begäran, märken väl, Mine Hrr, på Svenska Ständernas begäran, den har jag ansett oss böra underkasta oss; men samtidigt har jag förordat Prinsregeringen, såsom enda sättet att rädda oss från nyssnämnda olämpliga styrelse.
Under allt detta har derföre hvarje vän af föreningen med bekymmer sett den besynnerliga rigtning, som den Norska fo - D en 17 Mars e. m. 245 sterlandskärleken tagit.
Att en viss misstro under Carl Johans styrelse rådde mot oss, förundrar mig ej, men nog tyckes det att 45 års sammanlefnad bordt utplåna den.
Långt derifrån, den har med hvarje dag allt tydligare framträdt.
Man har afslagit äfven de för Norige nyttigaste förslag, endast derföre att de förskrefvo sig härifrån.
Man har upsökt äfven de orimligaste anhr till beskärmelse; det antagna måttet tyckes i sanning vara »intet närmande till Sverige».
Storthinget har nu genom sitt beslut i Ståthållarefrågan satt kronan på verket.
Skall nu detta evigt fortfara; skall Sverige evigt gifva efter och Norige evigt fördra mer eller är ej tid att en gång tala rent språk?
Detta är dagens fråga.
Nordens folk har i dag sina ögon fästade på Sveriges Ständer.
Här afgöres om Sverige ännu i ett halft århundrade skall vänta på någon frukt af den dyrköpta föreningen.
I dag afgöres om vår 45-åriga sömn skall fortfara eller om vi, upvaknande till medvetande af eget värde, skola säga: »Bröder, vi älska ert kraftfulla väsende, ja t. o. m. ert öfvermod; det ligger något Skandinaviskt deruti; vi erkänna er förmåga, vi högakta den omsorg, hvarmed j värnen edra rättigheter, vi önska både för vår och eder skull se ett fritt, ett mäktigt, ett lyckligt Norige; i nära 50 år hafva vi visat detta; ehuru långt större och starkare, hafva vi ingenting begärt af eder, men deremot gifvit eder allt hvad j önskat; nu är det tid att äfven j möten oss på halfva vägen.
Skandinaviens väl fordrar det; omgifvet aföfvermäktiga grannar, får det icke längre förblifva splittradt.
Unionen får ej uplösas, men den måste byggas på billigare grunder, anspråk och bidrag mäste rättas efter hvarandra.
Lägg bort er misstro, den är småsinnad, bryt ner fördomarnas Seveberg, det skadar er, tag mot det redliga handslag, vi bjuda er.
Gör det och Nordens folk skola snart intaga den höga plats, som försynen ämnat dem; förskjut det,— nå väl, för följderne svaren j — ej vi.
Jag bifaller Betänkit.
Detta anförande framkallade många bifallsyttringar.
Diskussionen har redan vuxit så mycket ut på bredden, att jag icke vill längre anlita 11. o. Åd:s säkert redan uttröttade tålamod.
Jag vill inskränka mig till att endast, uptaga hufvudmomenterna i några foregide talares yttranden.
Raab har mycket beklagat sig öfver den »principala ställning», som Ekon.Utsk:t i sina motiver förmenas vilja inrymma åt Sverige.
Hitintills har det likväl endast varit i Norige, som man hört i 45 år talas om
Sveriges lystnad efter en principal ställning och det förnärmande i dessa anspråk.
I Sverige har jag ej förr än nu på några månader hört denna principala ställning ifrågasättas, och, upriktigt sagdt, behöfde den icke ifrågasättas, ty den ligger i sakens natur.
Den ligger i Sveriges historia och den kati icke ut plånas, om man hundrade gånger skrefve i Noriges Grundlov att Norige skulle inför Europa hafva den principala ställningen eller vara likställigt med Sverige.
Det skulle säkert i allt fall icke falla någon, vare sig Svensk eller utländning, in att på nationernas rang - 24 r, D en 17 Mars e. m. ordning ställa Sverige under Norige, lika litet som det faller nå* gon in att sätta England under Irland, ehuru likherättigade de må vara såsom unierade stater.
Raab förmenade, att det missförstånd, som för när v.-de (örefinnes emellan Sverige och Norige, skulle undanrödjas endast genom en utredning och en revision af föreningsfördraget, dervid, om Sverige nu endast gåfve fromt efter, allt skulle gå vänligt och broderligt till.
Men ett gammalt latinskt ordspråk lyder: vestigia terrent, och man har i detta hänseende en talande erfarenhet i afsrde på Norige.
Vår nu regerande dynasti har för Norige gjort den ena eftergiften efter den andra.
Den har.
Norige till behag, cederot sin egen konungatitel.
Den har skänkt bort vår urgamla Svenska flagga o. s. v., med ett ord, den har i allt gått Noriges önskningar till' mötes, men icke har Norige derigenom blifvit vänligare sinnadt mot Sverige.
Tvärtom, med hvarje eftergift hafva anspråken stegrats.
Möjligt är visserligen att Konungens nuv:de Norska Statsråd skulle göra sitt bästa för’ att visa sin tacksamhet för sanktionen å beslutet om ståthållare* skåpets uphäfvande, och måhända äfven ledamöterna i den blifvande revisionskomitén; men huru pass mycket de Norska komitéledamöternas och den Norska regeringens tillstyrkanden betyda, det har visat sig, bland annat, genom afslag vid förra Storthinget af K.
M:ts propos:r om tnellanrikslagen samt domars exsekutiva kraft i de resp. länderna, hvilka voro enhälligt tillstyrta både af komi* téerna och de båda ländernas statsråd, men icke destomindre förkastades af det allsmiiktiga Storthinget.
Dessa exempel upmana just icke att fortsätta på eftergifternas bana, utan nu försöka en annan, nemligen att Sverige håller lika strängt på sin rätt sorn Norige på sin.
Sidan 27 i Utsk:ts Betänk, tyckes verkligen hafva gjort Frih.
Haab grå hår (om han icke förut hade sådana) i anseende till de häntydningar der förekomma om möjligheten af unionens uplösning.
Jag önskar lika lifligt, som den ädle Frih:n, att en så hård nödvändighet icke må inträda.
Men månne icke Norige bär stimma, ja, vida mera grundade farhågor än Sverige för en så olycklig brytning?
Detta är åtminstone min tro; det är just derföre jag anser oundgängligt att man vinner en fastare, en upriktigare förening.
Jag syftar fördenskull åt samma mål, som min värde vän Frih.
Raab; vi välja endast olika vägar.
Frilen tror sig ernå målet genom att gifva efter och buga sig för Norige; jag tror det vara bättre att gå rakt fram i stolt ställning.
Sprengtporten har klandrat Utsk:ts motiver och föreslagit en kortare och mindre anspråksfull redaktion för begagnande i R.
St:rs underd. skrifvelse.
Jag vill icke bestrida, att Utsk:ts motivering har någon anstrykning af polemik mot de Norska anspråken och att den således väl kan passa i ett Betänk., men icke derföre lätt liimpar sig för en petition hos Unionskonungen.
Och jag vill ej neka att, första afdelningen af Frih.
Sprengtporten® förslag måhända i detta hänseende har ett visst företräde; men jag förmodar, i likhet med Gr.
Sparre, att vid justeringen af Exped.- Utsk:ts förslag till underd. skrifvelse nödiga jemkningar kunna iakttagas.
Den 17 Mars e. m. 217 Frih.
Sprengtporten, likasom efter honom Frih.
Hamilton och Hr G.
Cederschiöld, hafva mot Utsk:ts (örslag i tredje punkten ang:de Ståthållareskapet hufvudsakligen invändt, att, ehuru de erkände att, 14 g i Noriges Grundlov, likasom några andra stadganden i samma Grundlov, tillkommit i följd af föreningen med Sverige, efter öfverenskommelse mellan Svenska kommissarier och Norska Storthinget, samt följaktligen ursprungligen varit uuionella bestämmelser, de likväl förlorat denna sin karakter genom »förbiseendet» att införa desamma i RiksAkten, hvilken numera är det enda unionsfördraget; och då 112 § i Noriges Grundlov föreskrifver formen för förändringen af samma Grundiuv, men deri ingenting förekommer ang-.de Sveriges rätt att ega någon röst vid beslutet härom, innefattar det för den skull ett ingrepp i Noriges rätt, om Sverige nu vill försöka att inblanda sig i denna sak.
Detta är en visa på samma tema, som under ett par månader dagligen blifvit varierad så väl i Norska tidningar och flygskrifter, som i vårt härvarande Norska Aftonblad, biträdt af en juris professor i Upsala.
Satsen är många gånger vederlagd, meu uprepas lika fullt idkeligen.
Jag vill således äfven inför det Högloft.
Huset något närmare redogöra för denna vederläggning.
För det första är det klart, att bestämmelserna i en traktat icke uphöra att vara gällande förrän traktaten ömsesidigt uphäfves.
Och att'Noriges Grundlov icke blifvit upliäfd geuom RiksAkten, följer ju deraf, att den sednare angifver sig sjelf såsom innefattande stadganden, som dels äro afskrifna ur Noriges Grundlov, dels utgöra tillägg dertill, hvaraf ovilkorligen den slutsats måste dragas, att de unionella stadganden, som icke blefvo öfverflyttade till RiksAkten, qvarstå i hela sin kraft i Grundloven och följaktligen äro af enahanda natur som förut.
Att öfverflyttningen till RiksAkten af vissa unionella bestämmelser i Noriges Grundlov blifvit af vederbörande uraktlåten, kan visserligen anses hafva härrört af »förbiseende», men kan lika väl vara fullkomligt afsigtsenligt, då, på sätt Gr.
Sparre ganska riktigt anmärkt, inga andra föreningsstadganden införts i RiksAkten än de, som angå Sveriges konstitutionella förhållanden och således kunna föranleda ändringar i Sveriges »regeringsform», samt för den skull erfordra jemväl Svenska Ständernas beslut och bifall, och i öfrigt Unionskonungen måhända rätt gerna vill åt sig ensam förbehålla beslutanderätten öfver förändringen i de unionsbestämmelser, som icke inrymmas i RiksAkten.
Och häri, M. Hrr, ligger den väsendtliga skilnaden mellan de unionella stadganden, som finnas i RiksAkten och de, som qvarstå endast i Noriges Grundlov.
De förra kunna icke ändras utan att Svea R.
St:r dertill lemna sitt bifall, de sednare med bifall endast af Noriges Storthing och Unionskonungen, nemi. i den ordning och form, som både Grundloven och RiksAkten utstaka.
Jag tycker att vi fått plikta hårdt nog för det ifrågav:de förbiseendet, då, på sätt Utsk:t jemväl erinrat, Sveriges Ständer derigenom gått i mistning om sin beslutanderätt i alla frågor af sistnämnde beskaffenhet.
Beträffande deremot formen för Konungens beslut ang:de förändringar af unionella stadganden uti Noriges Grundlov, så kan denna icke rimligen vara 248 Den 17 Mars e. m. någon annan än att det unionskontrakt, sorn afslutades af Norska Storthinget och Sveriges Konung, äfven för att förändras erfordrar samtycke af samma kontrahenter, det vili säga Norska Storthinget och Sveriges Konung, n.b. icke såsom enskild person, titan såsom väl ensamt beslutande, men efter inhemtande af råd och uplysningar i sitt Svenska Statsråd.
Och denna form, M.
Hrr, finnes uttryckligen föreskrifven så väl i Noriges,egen Grundlov, 38 §, som i RiksAktens 5 §, der det med tydliga ord står att läsa, att ärenden, som angå begge rikena, skola föredragas och afgöras i Svenskt och Norskt eller Norskt och Svenskt Statsråd.
Den der luckan, som mina motståndare i detta hänseende velat finna i RiksAkten, existerar således icke; ty på samma grund, som Svenska Statsråd skulle, med stöd af 112 § Noriges Grundlov, kunna uteslutas från rättigheten att deltaga i pröfningen om förändringar af de unionella stadganden, som finnas i Grundloven, skulle de kunna uteslutas från rättigheten att deltaga i pröfningen af t. ex. alla sådana förändringar i Noriges lagar och författningar, som enligt 75 § i Noriges Grundlov af Storthinget beslutas, emedan ej heller i sistnämnde g uttryckligen nämnes, att Sverige har rätt att genom sin Regering deri inblanda sig.
Sådant har likväl hitintills aldrig blifvit ifrågasatt; mellanrikslagen t. ex. diskuterades i sammansatt Svenskt och Norskt Statsråd och erfordrade för sin giltighet ej mindre Unionskonungens än Svenska Ständernas och Norska Storthingets beslut.
Såsom ett prejudikat kan äfven nämnas, att frågan om unionsflaggans förändring, i strid med 111 g Noriges Gruudlov, år 1844 förevarit i sammansatt Svenskt och Norskt statsråd, och att, när dåvarande sjöministern, framlidne H.
Exc. Hr Erih. Johan Lagerbjelke vägrade sin kontrasignation till det för Sverige kränkande beslutet och samma dag begärde sitt afsked från statsrådsembetet, reskriptet härom å Svenska sidan utfärdades under kontrasignation af dåvarande inrikesminister Hr O. I.
Fåhraeus.
Ja än mer:
Icke står det någonstädes i Svenska Regeringsformen, att Noriges Storthing eger rätt deltaga i besluten om förändringar i Sveriges grundlag, men icke desto mindre har sådant egt rum och bort ega rum, då någon ändring skett i våra grundlagar, som ingripit i föreningsförhållanden emellan Sverige och Norige.
Andringen t. ex. vid 1840 års riksdag i Svenska statsrådets organisation blef ju omedelbart vid påföljande Storthing underställd dess pröfning; det bekanta förslaget om prins-regeringen, som innehöll väsendtliga ändringar i 39, 4 0 tu. fl. paragrafer af Svenska Regeringsformen, har efter pröfning uti sammansatt Svenskt och Norskt statsråd likaledes blifvit samtidigt förelagdt både Svenska Ständerna och Noriges Storthing, ehuru de förfallit genom afslag å Svenska sidan o. s. v.
Vid sådant förhållande är det verkligen förvånande, att till och med Svenska representanter vilja förneka Sveriges rätt att uti likartade frågor hafva ett ord med i den Norska lagstiftningen, liksom det förefaller temligen oförsynt från Norsk sida att man i Norige vill utskrika såsom ett crimen laesse mot det Norska Majestätet, att ens Svenska Konungens konstitutionella rådgifvare skulle fä yttra sin mening om ett af Norska Storthinget fattadt beslut.
Den 17 Mars e. m. 249 sorn angår begge rikena, då Sverige aldrig ens ifrågasatt att i Svenska lagförändringar af sådan beskaffenhet inrymma Norige laglig rätt till talan.
Man har sagt, att den Svenske man, sorn nämnes till ståthållare i Norige, derigenom skulle bli Norsk embetsman och Norsk undersåte samt vore ansvarig inför Norska lagar och domstolar.
Men om än jag ej vill bestrida, att en Svensk ståthållare i Norige, så länge ståthållareskapet varar, är Norsk embetsman, så följer icke deraf att han är Norsk undersåte, ty J skolén veta, mina Hrr, det är ingen småsak att blifva Norsk undersåte; dertill fordras, enligt 75 g Noriges Grundlov, ingenting mindre än Storthingets bifall — ett stadgande, utan tvifvel tillkommet hufvudsakligen för att förekomma, att icke Unionskonungen skulle kunna naturalisera Svenskar och insätta dem till embetsman i Norige; och den omständigheten, att det undantag blifvit gjordt i afseende på riksståthfillaren, att dertill kunde nämnas äfven en Svensk, utan att vara naturaliserad. bevisar just motsatsen af påståendet, nemligen att en Svensk riksståthållare icke är att betrakta såsom Norsk undersåte.
Och att en Svensk undersåte, som i Norige förbryter sig mot det landets lagar, ställes till ansvar och dömes efter Norsk lag, lärer väl icke vara mera abnormt än att en Norrman, som begår förbrytelse i Sverige, åtalas och dömes efter Svensk lag.
Efter mitt förmenande förbehöll sig Sverige vid afslutandet af föreningsfördraget 1814, att i Norige kunna tillsätta en ståthållare af den helt naturliga anledning att, då Norige, för bevakandet af både sina egna och Unionens angelägenheter, alltid skall hos Konungen här i Sverige ega en statsminister och två statsråd.
Sverige jemväl skulle kunna hafva en representant i Norige, nemligen en ståthållare för att bevaka dess unionella intressen och vara i tillfälle att stå på Sveriges rätt och bästa samt hos Konungen anmäla hvad som i detta hänseende kunde ifrågakomma till Sveriges förnärmande.
Att en sådan Sveriges rätt skulle vara utan vigt eller likgiltig, kan jag icke medgifva.
Tvärtom skulle detta vid många tillfällen kunna vara af högst betydligt inflytande, då t. ex. de förenade länderna hafva skiljda intressen i sådana saker, deri afgöranderätten tillhör ensamt Norska Regeringen i Kristiania — och deras antal är icke ringa — och hvilka följaktligen icke blifva på annat sätt för Unionskonungen ens kända.
Men detta åsido, så måtte väl åtminstone det icke med rimlighet kunna bestridas, och har ej heller här blifvit bestridt, att
Unionskonungens rätt att till ståthållare utnämna en Svensk, tillkommit i omedelbar följd af föreningen och såsom ett prerogativ för honom såsom Sveriges Konung.
Nå väl, kan han, utan hörande i konstitutionel ordning af det Svenska i förening med det Norska statsrådet, lagligen afsäga sig detta prerogativ?
Och ensamt detta måtte väl ovederläggligen bevisa, att frågan om Ståthållareskapet är en »Gjenstand», som angår begge rikena, och hvilket således, enligt Noriges egen Grundlov, måste afgöras i Svenskt Statsråd, der Norske Statsministern och tvenne Norska Statsråd hafva säte och delibcrerande stämma.
250 Den 17 Mars e. m.
Hr Cederschiöld tyckes i öfrigt t. o. m. vilja avancera det påstående, att Noriges Storthing och Noriges Konung skulle kunna ensidigt förändra Noriges Grundlag äfven i sådana punkter, som skulle göra föreningen fortfarande omöjlig, utan någon Sveriges rätt att hindra en sådan förändring, t. ex. rörande Konungens religion, i afs:de på Konungens förpligtande att vissa tider om året, kanske hela året om, vistas i Norige o. s. v. Denna absurda paradox synes likväl vara det mest unionsfiendtliga, man kan tänka sig, och snarare än något annat kunna leda till uplösning vid hvarje tillfälle, då en kollision de båda rikena emellan inträffar.
Och månne man ett ögonblick kan draga i betänkande, att det i stället är både rättsenligare, naturligare, och framförallt mera »unionsvänligt» att ställa frågan på den ståndpunkt, att båda folken i allsköns vänlighet kunna komma öfverens att sådana förändringar, som angå begge rikena, beslutas antingen efter föredragning i sammansatt Svenskt och Norskt Statsråd, eller, der så nödigt anses, genom propos. till de begge rikenas representationer?
Hamilton har fästat upmärksamheten dervid, att då K. St:r önska, att K.
M:t måtte upskjuta pröfningen af Norska Storthingets beslut om Norska Ståt hällareskapets uphörande, sådant indirekt innefattar en begäran om afslag, emedan, enl. 80 § i Noriges Grundlov, hvarje lagförslag, som icke före Storthingets uplösning af Konungen sanktioneras, derigenom förfallit, hvilket således nu skulle blifva en omedelbar följd af upskofvet, enär Storthinget inom några få veckor kommer att åtskiljas, måhända ännu innan revisionskomitén blifvit tillsatt, långt mindre fullbordat sina arbeten.
Ja, utan tvifvel har också detta varit Ekon.Utsk:ts mening, ehuru Utsk:t, likasom Hr Frilen sjelf vanligen i sina framställningar iakttager, velat begagna en behaglig och grannlaga form, för att icke mera direkt begära ett afslag i en fråga, deri icke B.
St.-r, utan Konungen eger belutande-rätt.
Meri Utsktt har uppenbarligen också haft en annan afsigt med tillstyrkande af upskof, den nemi. att
Konungen skulle göra äfven ifrågavarande unionela stadgande till föremål för den blifvande revisionen, och sålunda kunna lemna Storthinget det helt naturliga svar, att Konungen ville taga förslaget i öfvervägande i sammanhang med de framställningar, Komiléen komme att göra om förändringar och tillägg till föreningsfördraget; och detta mätte väl vara qvintessensen i Utsk:ts hemställan.
Man har äfven talat åtskilligt om svårigheten att rätt tyda stadgandet i 112 § Noriges Grundlov, att ingen förändring finge ske i Grundlovens principer, utan endast i »enkelte Bestemmelser» deri.
Jag erkänner att detta är ett sväfvande uttryck, men utan tvifvel har ett sådant tillkommit af den ani. att lagstiftaren förutsatt — hvad också Noriges statsrättslärde, t. ex.
Stang, länge nog yrkat — att nemi.
Konungen icke skulle ega absolut veto ens i afs:de på ändringar i Grundloven; hvarföre man velat nedlägga detta absoluta veto i Grundloven sjelf.
Nu deremot, sedan man i detta hänseende medgifvit Konungens absoluta veto, vill man helt Den 17 Mars e. m. naturligt icke veta af att något hinder mera finnes för förändringen af Grundlovens principer.
Det passar förträffligt i stycke.
Hr Tersmeden har högligen beklagat sig öfver den agitation, som bedrifvits i den Norska frågan, och det vädjande till passionerna, som deri egt rum.
.Jag vill icke brista i grannlagenhet mot en af mig enskildt högt aktad ledamot, men jag frågar honom på samvete, hvem är det, sorn bedrifvit denna agitation, som vädjat till passionerna och som förvandlat denna fråga till en partifråga?
Säkert blir han mig icke svaret skyldig, om han lagger handen på hjert at.
Besynnerligt nog har man här föga vidrört den nu pågående stridens politiska betydelse.
Denna är likväl, i min tanke, af långt större vigt än dess juridiska eller dess materiela.
Detta hafva oek Noriges statsmän och publicister nogsamt insett.
Hos dem gäller det således egentligen icke den omtvistade saken eller Norska ståthål lareskapets afskaffande.
Det generar deni föga eller intet; ty de veta allt för väl, att lika litet som Konungen, under nuv:de omständigheter, skickar Norige en Svensk Ståthållare, lika litet lärer någon Svensk vilja betunga r,ig med denna befattning, äfven emot hedern att blifva Norsk embetsman eller Norsk undersåte.
Men de genomskåda allt för väl, att frågan här angår en princip för framtida afgörande af de vigtigaste bestämmelserna för unionen, och det är derföre de envisas att vara herrar.
Lyckas de nu att, ensamt efter beslut af Noriges Storthing och Noriges Konung, utan inblandning af hans Svenska rådgifvare, få ett vigtigt unionelt stadgande afskaffadt, så är gärdet, som man säger, upgifvet.
Denna gång åtnöjas de med att uphälva Ståthållare-erubetet.
Derefter låta de inflyta i Noriges Gruudlov, att en Norsk statsminister skall blifva ett slags ViceKonung i Norige och sköta äfven dess utrikes angelägenheter; sedermera föreslå de, att Sveriges Konung skall vistas ett halft år eller 11 månader i Norige och följaktligen der regera Sverige med 4 Svenska Statsråd, hvarigenom Kristiania, i st. f. Stockholm, blefve konungaresidens o. s. v. Med eli svag Unionskonung, ett starkt och enigt Storthing och stolta Norska rådgifvare, som icke gifva efter för Konungens af Svenska folket, understödda personliga vilja, går ock sådant säkert lika lätt, som det möjligen nu kan gå med sanktionen af Norska beslutet om Ståthållareskapets uphäfvande, sarida R.
St:r släppa efter och derigenom icke sätta Konungens Svenska Rådgifvare i tillfälle att utöfva sitt konstitutionela inflytande.
Dagens fråga har slutligen en stor konstitutionel betydelse, och denna är måhända den allra vigtigaste.
Konungens förste minister har börjat denna märkliga diskussion med en upmaning till folkets representanter att manligt och öppet uttrycka sin öfvertygelse i detta ämne, för att, i den möjliga händelsen af en skiljaktighet mellan Konungens Svenska och Norska rådgifvare, ministéren må finna en ledning för sitt handlingssätt.
Detta är ett sannt och värdigt konstitutionell yttrande, och säkert tvekar icke E. o. Ad. och, som jag hoppas, intet annat Stånd att lyssna till denna Den 17 Mars e. m. upmaning från en ministér, som så rättvist åtnjuter landets förtroende och i så mycket gjort sig förtjent af dess tacksamhet.