Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fm, hemställer jag till R. o. Ad:ns ledamöter, huruvida icke, om, såsom Hr Brakel förmenat, 1809 års grundla gssti lia re med denna § allenast afsett att förebygga att afgifterna skulle utgå en längre tid, de då sagt: »Alla dessa afgifter skola icke utgå längre än till dess» etc.
— Min insigt i Svenska språket är visserligen icke stor, men för min del anser jag att Den 25 April e. m. 537 grudlagsstiftaren, om han med 61 §:n velat uttrycka endast hvad mina motståndare deri vilja läsa, skolat begagna nämnda uttryckssätt; men nu heter det: »Alla afgifter skola utgöras» etc.
Detta är något positivt och innebär en befallning, att de skola utgå.
— Om jag säger till en person:
Herrn skall gå till dörren, så vill detta säga, att han verkligen skall gå ända fram till dörren och icke att han bara behöfver gå ett stycke i riktning emot dörren.
— Jag tror att 1809 års män uttryckt sig på samma sätt.
Medan jag har ordet, kan jag icke underlåta att fästa uppmärksamheten på ett yttrande af en aktad talare, min granne på bänken, som afgi(vits med en ädel värme, som aldrig fattas honom vid försvaret af Konungen och hans ministrars åtgärder.
Yttrandet innebar, att om R.
St:r antoge Bev.-Utskis förevarande förslag, skulle Kongl. Majit stryka bort alla tullar.
Jag hoppas, att den värde talaren är nog skonsam, att mena endast tullarne å landtmannavaror, ty eljest kunde en sådan åtgärd blifva ganska ruinerande.
Han tilläde, att om R.
St:r deremot afslogo Utskits förslag, hoppades han, att Kongl.
Majit af ömhet för landtmannanäringen skulle nådigst låta dessa tullsatser qvarstå.
Detta yttrande innebar såväl ett hot som ett löfte.
Jag hoppas att han icke varit befogad att afgifva någotdera.
Hvad Kongl. Majit beslutar, vet ingen, ej ens hans rådgifvare, ty dessa äro afsättliga, och ännu mindre tror jag att Frih. af Ugglas kan förutsäga hvad som i detta afseende kommer att ske.
Här har blifvit anfördt, att i 60 §:n R.
Fin endast omtalas »förhöjning», samt att i ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter stadgas straff endast för den, som tillstyrker »förhöjning» af den bevillning R.
Stir sig åtagit.
Med anledning häraf vill jag åboropa ett yttrande rörande våra grundlagar, som jag vid ett besök för några år sedan i Upsala hörde af en utmärkt lärare i historien.
Han sade, att de flesta stadganden i våra grundlagar tillkommit för att lägga hinder i vägen för förnyandet af fel, som blifvit begångna under förflutna tider.
På 1700- talet inträffade ofta, att konungamakten sökte öka sina inkomster till bestridande af dels nödiga, dels onödiga utgifter.
Hvad var naturligare, än att 1809 års Konst.-Utsk., som ville förebygga missbruk och lägga hinder i vägen för möjligheten af vådliga öfverträdelser från regeringsmaktens sida, tänkte på de felsteg, som förut blifvit begångna.
Jag tror, att den grundlagstolkning, som denne utmärkte historiker afgaf, är riktig, samt att den omständighet, att ansvarighetslagen icke innehåller någon straffbestämmelse, icke bevisar hvad som afsetts med detta skäl.
Jag kan, för min del, icke annat än beklaga den, om jag så får säga, lidelsefulla värme, som blifvit nedlagd i anfallet mot Bev.-Utskits förevarande förslag.
Jag anser, att Bev.-Utskit icke kunnat handla annorlunda än det gjort.
När nemi. ett öfverlemnande till Kongl. Majit skulle ega rum, var det Utskits 538 Den 25 April e. m. skyldighet att föreslå ett öfverlemnande i öfverensstämmelse med Utsk:ts uppfattning af grundlagen.
Utsk:t ansåg, att tulltaxan borde öfverlemnas för att oförändrad utlärdas; rnotståndarne anse att detta icke varit rigtigt.
Deri ligger hela saken.
Utsk:t har icke tilltrott sig fastställa en konstitutionel princip, utan har endast fullgjort ett uppdrag, hvilket det gjort efter bästa samvete.
På samma sätt som en enskild person, när han har en framställning att göra hos en annan, och icke kan frambära den personligen, skrifver ett bref, på samma sätt skulle nu Bevilln -Utsk:t, vid tulltaxans öfverlemnande, aflåta ett skrifvelseförslag, och detta borde naturligtvis uppställas i öfverensstämmelse med Utslcts åsigt om grundlagens anda.
De, sorn anse det origtigt, kunna votera deremot; men något ingrepp i konungamagten sker derigenom icke.
Jag instämmer visserligen med Hr von Ehrenheim och alla dem, som anse att rättighet att nedsätta tullsatserna är ett prerogativ, som alltid borde tillkomma Sveriges Konung; men jag vill icke med min röst skänka honom ett prerogativ, som endast på grundlagsenlig väg kan honom tillerkännas och derföre lägger jag ett ja för Utskits förslag.
(Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke blifvit af honom återlemnadt.)
Stael von Holstein, Otto Wilhelm:
En aktad talare, Hr von Ehrenheim, hvars åsigter jag i allmänhet har den glädjen att dela, har yttrat, att tolkning af grundlagen tillkommer hvarken den ena eller den andra statsmagten, utan allena Konst.-Utsk:t.
Detta yttrande är något oegentligt.
Hvardera statsmagten för sig har otvifvelaktig! både rättighet och skyldighet att tolka grundlagen efter sin bästa öfvertygelse, såsom bestämmande dess handlingssätt i serskilda fall, och Ivonst.- Utskits verksamhet i detta hänseende inskränker sig till att vara domare vid en kollision statsmagterna emellan.
Något tvifvel angående K.
M:ts sätt att i förevarande fråga tolka grundlagen torde ej kunna uppstå; denna tolkning ligger framför oss i handling, och den har i dag blifvit härstädes af regeringens främste representant på ett fullkomligt otvetydigt sätt uttalad.
Det återstår nu för representationen att meddela siri åsigt i frågan, och den kan göra det fullkomligt oberoende af de meningar, som af regeringen och Konst.-Utsk:t blifvit uttalade.
De af tvenne bland Konst.-Utsk:ts härvarande ledamöter algifne yttranden göra det för mig fullkomligt klart, att det sätt, hvarpå K.
M:t i denna fråga tolkat grundlagen, är det enda rätta.
Jag respekterar emedlertid de af motståndarna framlagda skäl.
Och för att förfäkta min enskilda åsigt, vill jag nu ej upprepa de skäl, som tala för min mening, lika litet som jag vill söka vederlägga dem, som blifvit af motsidan andragne.
Jag vågar endast, med afseende på hvad som redan i denna sak förekom - Den 25 April e. m. 539 mit, hemställa till R. o.
Ad., huruvida det vore klokt af den närvarande representationen att i denna fråga vedervåga en grundlagstolkning i strid mot regeringens åsigter, och huruvida man har något skäl att antaga, att en sådan tolkning skall af en blifvande riksdags Konst.-Utsk. godkännas, och jag vågar fästa uppmärksamheten på den våda för den afgående representationens anseende, som ligger deruti, att den föreslagna stiliseringen af den underdåniga skrifvelsen tili K. M:t, hvarigenom man velat vinna så mycket, möjligen kunde i en framtid förefalla endast såsom ett i konstitutionell hänseende misslyckadt skrifsätt, för att icke säga något mera.
De skäl, hvarför jag anser att en dylik uppfattning möjligen skulle kunna i en framtid göra sig gällande, äro, dels erfarenhetens vittnesbörd under hela den tid, 1809 års R.
F. varit tillämpad, och särskildt den af Hr Lagerhjelm åberopade skrifvelsen af 1809 års Ständer, hvilken, enligt min tanke, tydligen ådagalägger våra grundlagsstiftares åsigt i detta hänseende, dels ock det vitsord, närvarande Konst.-Utsk. gifvit åt K.
Mits tolkning af grundlagen, genom det yttrande, Ut,sk:t afgifvit i anledning af den af Riksdagsfullmägtigen Björkman framställda anmärkning.
Jag vet emedlertid ganska väl, att förevarande fråga icke inskränker sig till en enkel lagtolkningsfråga.
En talare på bänken bakom mig har i dag vid behandlingen af frågan om spanmålstuliarne framställt den åsigt, att man borde göra ett experiment och försöka, huruvida regerineen i längden vågade nedsätta af R.
En annan talare, som hade ordet kort före mig, har yttrat sig i enahanda rigtning.
Han tyckes föreställa sig, att vi ännu lefva i de tider, då folket köpslog med regeringen om magten och då det gällde att genom hvad medel som helst tilltvinga sig konstitutionella rättigheter.
Liljencrantz, hvilken jag härmed åsyftar, och hvilken jag räknar bland mina vänner, må anse mig såsom en föregående talare tillhöra hans »ohöfliga vänner», men jag kan icke undertrycka den åsigt, att Frihm i sina forskningar angående utvecklingen af de politiska förhållandena stannat just der, hvarest det konstitutionella lifvet börjar.
Sedan statsmagternas förhållande till hvarandra blifvit genom grundlagen bestämdt, bör det icke komma i fråga, att den ena vill tränga sig in på den andras område på annat sätt, än som öfverensstämmer med grundlagens bud; och här är icke fråga om någon förändring af grundlagen, utan, eldigt vissa bland mina motståndares uppfattning, gäller det tydligen att bringa regeringen till eftergilt af en magt, sorn är henne af grundlagen medgifven.
Härvid ber jag att få erinra om ett yttrande, som Frih.
Liljencrantz i dag på förmiddagen låtit undfalla sig.
Han har sagt, att under den nya representationsformen måste Konungens veto, för den händelse det existerar, blifva ett suspensivt veto.
Vännerna till representationsförändringen hafva försäkrat oss, att genom densamma någon rubbning i konungamagten ej skall ega rum.
Men Frihm, hvilken, såsom vi alla veta, tillhör desas antal, har 540 Den 25 April e. m. nu sagt, att en sådan rubbning kommer att ske.
Jag hoppas emedlertid, att den blick, Frih:n dervid kastat in i framtiden, kommer att upplösa sig i en synvilla.
Om det nu är en sanning, att vi icke böra vedervåga en grundiagstolkning, som kunde innebära ett öfverskridande af den gräns, der regeringen eger grundlagsenlig rätt att visa representationen tillbaka; och att den afgående representationen genom ett försök att i sista ögonblicket af sin tillvaro göra en orättmätig inkräktning på konungamagten, skulle draga öfver sig en nesa, hvilken jag anser vida värre, än den, hvarmed Frih.
Hermelin hotat oss, i fall vi undvika försöket, och om det slutligen icke kan vara klokt af den afgående representationen att leda sina efterträdare in på en väg, som kan föra till konungamagtens försvagande, så tror jag det ej heller vara skäl att bifalla Utsk:ts hemställan i denna punkt; och vågar jag i anledning häraf anhålla om afslag derå.
Talrika och häftiga rop på propos. hördes ånyo.
Då en värd ledamot, Hr von Ehrenheim, efter att uti ett i dag afhållet, högst talangfullt anförande, halva citerat några yttranden, hvilka på detta rum blifvit afgifne af, såsom han sade, några af detta Riddarhus’ mest framstående ledamöter, äfven gjort mig den äran att uppläsa ett af mig vid 1854 års riksdag afgifvet yttrande, så anhåller jag att i afseende härå få göra några anmäkningar.
Först och främst får jag nämna, att mitt ofvannämnda yttrande, hvilket han citerat, i betydlig grad bekräftar, hvad jag i dag sagt, att nemligen den ställning, hvari frågan nu råkat, är en följd af den uppmärksamhet, hvarmed R.
St:r följt densamma, och hvilket å detta rum tydligen ådagalagts genom de många sakrika anföranden, som blifvit afgifne.
Vidare får jag äfven fästa uppmärksamheten derpå, att jag uti mitt nämnda yttrande på ett, emot min vana, mycket tveksamt sätt berört det ämne, som då förevar, och hvilket ingalunda var detsamma, som det, hvilket nu utgör föremål för behandling.
Jag vågade der citera den domareregel, som säger: »Lagen gillar icke allt det hon icke straffar; förty all misshandel kan icke uppräknas i lagboken.»
Jag vill nu anföra en annan domareregel, som säger: »All lag bör med beskedlighet drifven varda — — —» och härtill ber jag att få lägga det amendement, »att den ej bör med allt för mycken beskedlighet drifven varda.»
Härtill hafva emedlertid R.
St:r, enligt min tanke, gjort sig skyldige; och är det derför jag nu anhåller om bifall till Utsk:ts förevarande förslag.
Gr. H amilton, Henning:
Då jag begärt ordet, nödgas jag till en början göra min ursäkt, att jag icke varit tillstädes under hela debatten i detta ämne.
Jag uppträder högst ogerna uti en fråga, när jag icke varit i tillfälle att följa hela diskussio - Den 25 April e. m. 541 nen deröfver, emedan man då befarar att upprepa, hvad som redan blifvit af föregående talare anfördt.
Till min ursäkt får jag emedlertid nämna att min frånvaro varit en följd, icke af beqvämlighet, utan af andra pligter, hvilkas uppfyllande med nödvändighet påkallat min närvaro.
Det är i sanning icke rätt behagligt att yttra sig i den förevarande frågan, då man från motsidan emot dem, som dela min åsigt, framställt vissa beskyllningar, hvilka göra att man under diskussionen knappast kan bibehålla det lugn, som vore önskligt.
Uti ett skriftligt anförande af Frih.
Gripenstedt, hvilket blifvit här uppläst, framställdes redan, att Bevilln.-Utsk:ts förevarande förslag innebar ett ingrepp uti konungamagtens rättigheter.
Detta har jemväl i afton blifvit af en talare upprepadt, och beledsagadt af en uppmaning till R. o. Ad. att icke i sista ögonblicket öfvergifva den ställning, Ståndet städse iakttagit, och som åsyftat ett försvar för konungamagten.
För min enskilta del kan jag dock icke taga allt för djupt, hvad som i sådant hänseende anlöres.
Jag vågar hoppas, att ingen tror mig tala i ändamål att anfalla eller försvaga konungamagten.
Gripenstedt och jag hafva kunnnt vara af olika meningar i fråga om hvad som utgjort ett försvagande af konungamagten ; — vi hafva varit det vid det vigtigaste och högtidligaste ögonblick under denna riksdag, men det skall derför ej falla mig in att tro, att han handlat i syfte att försvaga konungamagten, och jag hoppas, att samma rättvisa må äfven komma mig till del.
Dessa beskyllningar jemte det sätt, hvarpå Frih. af Ugglas i dag försvarat sin åsigt, måste framkalla en viss tvekan att inlåta sig i denna diskussion; men då jag nu öfvervunnit denna tvekan, har det skett af den anledning att nyss efter det Utsk:t fattat sitt beslut, en af dess ledamöter visade mig den slutmening, hvarom fråga nu är, med hemställan, huruvida jag ansåg den vara grundlagsvidrig.
Jag svarade nej; och som jag icke gerna säger något enskildt, som jag icke kan försvara offentligen, så är jag nu beredd att gifva några skäl för detta mitt svar.
Enligt min tanke är grundlagens stadgande i äfseende å Konungens rätt att nedsätta tullsatser icke tydlig.
Jag vill icke säga, att man icke, äfven med allra bästa vilja att tolka grundlagens rätt, kan från 60:de och 61:sta §§:na R.
F:n härleda en sådan rättighet för konungamagten, men å andra sidan tror jag, att mina motståndare måste erkänna, att denna rättighet är långt ifrån att vara i bestämda ordalag uttryckt, och att man med åtminstone fullt lika goda skäl kan försvara en motsatt åsigt.
Hvad sorn egentligen ger styrka åt den mening, jag hyser, är, att beskattningsrätten onekligen är afsedd att vara ett representationens prerogativ, liksom å andra sidan grundlagen tydligen bestämt vissa rättigheter, i afseende hvarå representationen endast önskningsvis eger yttra sig.
Vår grundlag skiljer emellan åtskilliga olika grunder för lagstiftningen i olika frågor, nemligen l:o) grundlagsfrågor, till hvilka fordras alla 542 Den 25 April e, m. fyra Ståndens sammanstämmande beslut vid tvenne riksdagar samt K.
M:ts sanktion; 2:o) privilegiifrågort dertill alla fyra KiksStåndens beslut och Konungens sanktion erfordras; 3:o) lagfrågor, uti hvilka K.
St:r hafva en beslutande rätt, dock endast lör sin del, och K. M:t eger sedermera på R.
Stms framställning göra det afseende, Han finner nyttigt, d. v. s. antingen rent af bifalla eller afslå densamma; samt 4:o) frågor, som äro föremål för den ekonomiska lagstiftningen, uti hvilka R.
St:r ej ega annan rätt än att uttala sin önskan, och hvarå K.
M:t sedermera kan fästa det afseende, Han lör godt finner.
Månne nu beskattningsfrågor Utgöra en från alla dessa ärenden afskild klass, i afseende å hvilken R.
Skr ega rätt att allena lagstifta, eller böra de hänföras
Undet den ekonomiska lagstiftningen?
Detta sednare alternativ kan jag omöjligen gilla, såsom stående i strid med grundlagens bud i 57:de § R.
Det synes mig nemligen vara en allt för uppenbar motsägelse, om man erkänner, att Svenska folkets rätt att sig beskatta, utöfvas af R.
St:r allena, men påstår att, åtminstone i vissa slag af beskattning, Ständernas beslut icke ega annan kraft än som af en uttryckt önskan.
Jag måste således hänföra nämnde frågor under en fullkomligt särskild klass, rörande hvilken R.
Skr allena ega beslutanderätt.
Till försvar för en motsatt åsigt har man anfört den långa praxis, soni insmugit sig, äfvensom nyttan.
Hvad praxis angår, så har den onekligen sitt värde, isynnerhet om de förhållanden, under hvilka densamma utbildat sig, förblifva oförändrade; men vi måste ihågkomma, att vi nu inträda uti fullkomligt förändrade förhållanden, och jag är ölvertygad att, en sådan praxis ej kunnat tillkomma under de förhållandenhvilka med nästa år taga sin början.
Denna praxis har tilkomt mit derför, att R.
Skr ursprungligen ej samlades oftare än hvart femte år.
Under sådana omständigheter var det naturligt, at, förhållanden kunde inträffa, som gjorde det till en nödvändighet att Konungen kunde för sin del ändra af R.
Skr gjorda tullbestämmelser, emedan annars R.
Skrs sammankallande vid hvarje fall då en förändring i tulltaxan af behofvet påkallades, varit af nöden; och detta var en olägenhet, som man för frågor af relativt ringa vigt ej ville underkasta sig.
Men då nu representationen skall sammankomma hvarje år, och under vanliga förhållanden endast 6 å 8 månader förflyta imellan dess sammanträden, så förfaller hela den grund, Itvarpå denna praxis utvecklat sig, och med detsamma den väsendtligaste delen af det försvar för den under de sednare åren gällande grundlagstolkningen, som skulle kunna bemtas från nyttans synpunkt.
För att man skulle kunna stämpla Beviiln.-Utsk:ts förevarande förslag såsom en grundlagstolkning, verkande till ett ingrepp i konungamagtens rättigheter, fordrades dessutom, att en för framtiden gällande tolkning af grundlagen kunde ske på annat sätt än grundlagen sjelf utstakar.
Orri nemligen R.
Skr skulle misstaga sig i ett uttryck, så skulle detta natur - Dea 25 April e. m. 543 ligtvis ej hafva annan påföljd, ån att Konungen på detta uttryck ej fäste något afseende; och hans makt skulle qvarslå oförändrad just derför, att en af R.
St:r ensidigt gjord grundlagstolkning ej kunde hafva någon för framtiden gällande kraft.
Det torde således icke kunna vara så farligt med ifrågavarande förslag, hvilket jag derjemte tror temligen nära uttrycker hvad man vill säga.
Från hvilken sida man vill se saken, torde man dock icke kunna förneka, att R.
St:r i afseende å tulltaxan ega fatta lagligen giltiga beslut.
Sådant har 1111 skett, och det ligger uttryckt i den föreslagna skrifvelse».
Jag medger, — och det är med rätta Frih. af Ugglas derpå fäst uppmärksamheten — att de första orden i förslaget ej hafva någon särskild betydelse, utan att vigten ligger på den skilnad, som eger rum emellan de uttryck, Utsk:t begagnat för tulltaxan och för taxeunderrättelserna; men jag hemställer, om det icke äfven ligger någon olikhet uti den rätt, R.
St:r ega i afseende å den ena och den andra frågan
Och om så verkligen är förhållandet, att R.
Stms beslutanderätt är olika i afseende å tullalgifterna och i afseende å taxeunderrättelserna, så torde det icke ligga någonting för konungamagten så hotande och från vår sida så revolutionärt deruti, alt Bevilln.-Utsk:t föreslagit R.
St:r att yttra sig på tvenn olika sätt angående begagnandet af tvenne olika rättigheter.
Sålunda förefaller frågan mig helt enkel.
Jag torde fiu endast böra tillägga, att hvad sjelfva begagnandet af ifrågavarande rättighet beträffar, kan jag icke klandra, att Regeringen vid vigtiga tillfällen och när nöden stått för dörren, eller när någon väsendtlig nytta deraf kunnat vara alt hemta, begagnat sig af densamma; och jag anser derför, att Konst.-Utsk:t handlat tätt, då det icke fäst något afseende vid de anmärkningar, som i anledning af vidtagna förändringar i tulltaxan blifvit framställde.
Jag har nemligen redan erkänt, att de grudlagsparagrafer, på hvilka Regeringen grundat sin rättighet till de åtgärder, den i nämnde hänseende vidtagit, kunna gifva anledning till olika tolkning, och då R.
St:r under en följd af år stillatigande låtit konungamagten begagna sig af nämnde rättighet, hade det ej varit R.
St:r värdigt att nu söka göra den till föremål för anklagelse.
Det är dock enligt min tanke någonting helt annat som grundlagen ursprungligen menat, hvarför jag ingalunda finner klandervärdt, att man nu vill uttrycka dess verkliga mening.
Jag röstar således för bifall till lltslcts förslag; dervid dock fri tagande mig från de beskyllningar, som blifvit rigtade mot dem, som i detta hänseende dela min åsigt.
Många ledamöter yttrade härtill bifall; hvarjemte ropen på propos. förnyades med ökad styrka och häftighet.
Frih. af Ugglas, Gustaf: Gr.
Hamilton har fullkomligt rätt deruti, alt jag lörklarat det egentligen betydelsefulla uti förevarande förslag ligga uti den skilnad i uttryck, som foretin - 544 Den 25 April e. m. nes med afsende å tulltaxan och taxeunderrättelserna, i det blott de sednare öfverlemnades til! K. Mits pröfning.
Grin har funnit denna skilnad helt naturlig på grund deraf att R.
Stir allena ega beslutanderätten med afseende å tulltaxan, men ej med afseende å taxeunderrättelserna.
Jag ber emedlertid att i detta hänseende få fästa Grins uppmärksamhet derpå, att uti taxeunderrättelserna förekommer en afgift, nemligen lästetalsafgiften, som är lika mycket af tullbevillnings natur, som de afgifter, hvilka förekomma uti tulltaxan; hvarför, om Grins åsigt vore den rätta, R.
Stir lika mycket skulle ega att allena besluta angående nämnda afgift som angående tullsatserna.
Gr:n har slutligen förklarat sig erkänna, att grundlagens bud i förevarande fall är otydligt.
Endast ett sådant erkännande synes mig vara ett tillräckligt skäl, att icke R.
Stir genom en skrifvelse, sådan som den nu föreslagna, skola söka slita tvisten, och detta i rak motsats mot den praxis, som allt hittills blifvit följd.
Vöre det då icke bättre, att den gamla representationen fortginge på den bana, den hittills beträdt, och öfverlemnade åt sina efterträdare att i detta hänseende föreskrifva så, som de kunna finna för godt.
För min del får jag på det kraftigaste bestrida aflåtandet af en sådan skrifvelse som Utskit föreslagit.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att under densamma hade yrkats dels bifall till Utskits ifrågide hemställan och dels afslag derå; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till samma hemställan, hvarvid svarades talrika och starka ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren likaledes utlöllo med starka och talrika, så väl ja som nej; och förklarade Hr Gr. o.
Sedan en mängd ledamöter ropat på votering, upplästes och godkändes följande voteringspropos.i »Den som bifaller Bevilln.-Utskits i slutet af Betänkit
Nio 8 gjorda hemställan, röstar Ja; Den det ei vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o.
Adin samma hemställan.»
Ja — 133.
Nej — 140. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ,]11 e. m In fidem, 0.
Thors - Den 26 April f. m. 545 Thorsdagcn (leii 26 April 1866.
Justerades ett prot.-utdrag för den 21, 23 och 25 dennes samt protokollet för den 7 dennes e. m.
Föredrogs ånyo Stats-Utsk:s den 18 och 19 dennes bordlagde Utlåt.
N:o (>C>, angående regleringen af utgifterna under Riksstatens åttonde Hufvudtitel, samt, i sammanhang dermed, jemlikt R. o. Ad:s beslut den 17 sisth Mars och 19 dennes, såväl Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s hemställan nederst å sidan 7 al Betänk:t N:o 58, i ani. al väckta motioner ang:de folkskoleväsendet, som ock Sammans.
Stats- samt Allm. Bev.- o. Ekon.-Utsk:s Utlåt.
Utsk:s hemställanden bilöllos. 4:de punkten.
Gr. Oxenstjerna, Axel:
Anda från den tid, då tryckt litteratur började uppkomma i Sverige, har Riksarkivet haft rättighet att kostnadsfritt deraf komma i åtnjutande.
Sedermera har denna rättighet blifvit utsträckt till öfriga institutioner, nemi.
Bibliotheket, Bibliotheken i Upsala och Lund samtVetenskaps-akademien.
Såsom bekant är, beslutade R.
St:r för 6 månader sedan den förändring i T.-O., hvarigenom berörde rättighet beröfvades Riksarkivet och Vetenskaps-akademien.