Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vi nu gå förbi »maison modèle», Mentones rikhaltigaste lager, komma vi ut på en stor öppen plats – place Nationale – i hvars midt en byst, föreställande franska republiken, är upprest, några få steg härifrån ligger salutorget, der en pratande, åskådande och köpslående hop trängs kring saluborden, på hvilka rödskiftande tomater, gula citroner, prunkande granatäpplen, fullsatta, svartblå drufklasar ligga bland persikor, skära, fina och fjuniga som en sjuttonårig flickas kind, och frestande är det att handla icke minst för att få ett varmt ögonkast af en svartbrun pupill, sedan ett mjukt ögonlock sakta slagits upp, eller ett glädtigt svar från ett par korallröda läppar.
På andra bord ligga grönsaker, kött och stora korgar med lefvande dufvor och kycklingar.
Längst bort hafva fiskarena tagit plats med sina silfverglänsande sardiner och sina breda flundror.
Från torget leder en bigata ner till Promenade du Midi, men innan du begifver dig in i den fina verlden, kan du slå dig ned helt makligt på den grönmålade stolen der borta och låta den der förhoppningsfulla ungdomen i gula västen och de bruna skinnbyxorna putsa dina skor, så att du kan uppträda med heder på Promenade du Midi.
När du väl kommit ner dit, möter en storartad syn ditt öga, och för dina blickar öppnar sig ett oändligt ljusglittrande perspektiv.
I en enda väldig våg brusar Medelhafvet upp mot stranden, så långt du kan se vänliga syskonringar af böljor, som led för led dansa sin ystra tarantella, men längst bort vid horisonten tonar himmel och vatten samman i ett luftlikt blått fjerran, och det ser ut, som om seglarne der sträckte sin master ofvanom skyarne.
De i fonden stående, långa raderna af ljusgula villor och hoteller, hvilka lysa i solens heta strålar, bidraga också till att gifva hela taflan en Neapolitansk, varmblodig karakter.
Nere vid stranden är fisket i gång.
Ett parti unga karlar med byxorna uppkaflade ända till höfterna, med de köttiga låren och de seniga benen nakna, stå just i begrepp att draga upp nätet, och de blottade, muskelhårda armarne sänkas i vattnet, medan hafsskummet yr upp i deras brunbrända, väderbitna ansigten.
På en uppvräkt trästock sitter en illa klädd gubbe med tofvigt hår, smutsigt ansigte och hoprufsadt skägg, och han spanar med all sin eftertanke efter fångsten, medan en groflemmad tjock fiskarhustru ett stycke ifrån honom reder ett nät, der hon står med de nakna fötterna ända till fotknölarne höljda af den våta sanden.
Men alra längst ned, der marken ständigt vacklar under böljslagen, slå några halfnakna pojkar kullerbytta och låta solen steka sina trinda Rubensformer – stundom rulla de till och med ut i vattenbrynet – dernere omedelbart vid hafvets brädd, der man kan känna dess kärnsunda andedrägt slå upp mot en med sin helsogifvande sälta, dernere, der vågorna kasta sig upp, skölja öfver och sakta sippra ned i gen i små, små-små ränilar öfver alt detta hopförda skräp, som bildar strandremsan, öfver genomblöt sand, afrundade kiselstenar, skarpkantade porslinsbitar och renskrapade benstycken.
Vid slutet af promenaden ligger »Jardin public», Mentones enda offentliga trädgård, som dock ännu är i sitt första stadium, men i alla fall erbjuder angenäma hviloplatser bland palmer, blommande rosor, bredbladiga kaktéer och höga feberträn.
Musiken spelar på sin estrad, och orkesteranföraren rör sina ringprydda händer i cirklar och halfcirklar, der han står med taktpinnen af elfenben midt i sin blåsande kår och visar främlingsskaran sitt med en hel rad mer eller mindre gentila ordnar smyckade bröst.
Trädgården är öfverfull af folk, hvilka sitta och stå, gå och stanna, pratande, skrattande, helsande och studerande de tryckta musikprogramen.
Hvarje ögonblick fara vagnar förbi, fashionabla ekipager, lätta med ponnies förspända korgvagnar och hyrda landauer, i hvilka demi-monde-damer halfligga, hållande fötterna stödda mot de motstående vagnssätena.
Utanför Rumpelmayers eleganta kafé sitta grupper af folk på gatan och låta mängden vandra förbi, under det herrarne smutta på sin Curacao eller sin Vermouth, och damerna äta kaffeglass med långa rör af fint bakverk.
På några bord stå absintflaskorna, men på ännu flera seidlar med öl, en dryck, som på senare tiden vunnit ett ofantligt insteg i Frankrike.
Det berättas också à propos öl en iakttagelse, som något qvickhufvud gjort, och som ej oäfvet karakteriserar alla dessa olika nationaliteter, som mötas och sitta sida om sida på ett dylikt kafé vid Rivieran.
Om en fransman nämligen får en »bock» med en fluga i, kastar han den i hufvudet på kyparen, en engelsman går sin väg utan att säga ett ord, en tysk fiskar upp flugan särdeles omsorgsfult och dricker ur ölet, en ryss häller i sig både öl och fluga och en kines äter flugan och låter ölet stå.
Vid hafskajen stå samtalande hopar, lutade mot barriererna.
Medan hafvet slår upp med sitt eviga, frihetssorlande mummel, gömmande hela sin obändiga kraft, all sin vilda passionerade lidenskap under en leende, silfverglänsande yta, går dagsobetydligheten obekymradt sin väg utefter dess bredd med sina fnaskiga små intriger, sina småförståndiga godtköpstankar och sina utvattnade, tama begärelser.
En ung zuavlöjtnant står vårdslöst stödd mot balustraden och konverserar med en engelsk öfverstinna – en slank fin qvinna – i gult atlas, och hon hör på honom leende, lekande med tofsarne på sitt kinesiska parasoll.
En svensk godsegare, hvilkens franska språkkunskaper inskränker sig till »combien» söker pantomimiskt göra sig förstådd för en spenslig, liten ryss, som är nog artig att nicka jakande med hufvudet, som om han begrepe den mesopotamiska rotvälska af tyska och svenska, som den andre för samspråket med.
Ett stycke från dem ett par hektiska damer, en engelsman, som räknar rutorna på sina byxor, och en gammal kavaljer af obestämbar nationalitet med en bukett i bröstet och ringar utanpå handskarna, hvilken ser ut »som en narr i kroppsstorlek»!
Ensam för sig långt från de andra står en ung man med magra, intelligenta drag, att döma efter ansigtstypen en kreol.
Jag brukar möta honom alla dagar.
Nu ser han ut på vågorna, vidt ut.
Så varseblifver han mig, som också stirrar, som om det gälde att se till Corsika, och vi småle båda, som om vi kände hvarandras tankar.
Hade han som jag läst Snoilsky, skulle han nog med mig citerat:
»Af Oceani sånger burna
Skymta bilder från mythens land
Hafvets sorlande jätteurna
Ger sin klangfärg åt klassisk strand.
Hviskar ännu på jonisk tunga
I det darrande glittersken
Böljefriska, everdligt unga
Rhapsodier ur Odyssén.»
En långfredags afton.
Det började qvällas, skymningen lägrade sig öfver Mentone, som icke fick ett gladare utseende, genom de här och der tända lyktorna, hvilka kastade ett matt flämtande sken öfver gator, torg och hamnkajer.
Han hade gladt sig åt månsken, som skulle ännu ytterligare höja verkan af festprocessionerna och helgdagsceremonierna på qvällen, men tjocka, kolsvarta moln hade samlat sig under middagstiden, och nu var aftonen mörk, tyngande mörk.
Han hade tillbringat dagen som andra dagar, han hade pratat, läst och promenerat, han hade dinerat och tagit sig en middagssiesta med gamla Aftonbladet i handen, han hade till och med ett ögonblick i fantasien flyttat sig hem till Sverige – till Ladugårdslandskyrkan.
Han undrade nämligen om folket trängdes med samma entusiasm, som han sjelf sett der utvecklas, om körerna sjöngo lika schablonmessigt som vanligt, och till sist hur länge de goda Stockholmarne inbilla sig, att de hörde passionsmusik, när de lyssnade till Haydns ljusa, lefnadsglada melodier.
Nu skulle han ut och vandra bland folkmassan, betrakta processionerna och titta in i de upplysta, folkuppfylda kyrkorna.
Han går genom Mentones hufvudgata Avenue Victor Emanuel – der husen ännu prunka med massor af Engelska flaggor, upphängda i anledning af drottning
Victorias ankomst, hvilkas röda dukar fladdra för blåsten, ty vinden från det upprörda hafvet slår upp förbi gathörnen, hvinande, genomträngande skarp.
Handelslifvet har slutat, tillskjutna butikluckor och fördragna persienner gifva husen ett stilla, utdödt utseende.
Endast kaféerna äro upplysta, och man kan se från gatan, hur kyparne springa mellan borden med absintflaskorna i ena och le Figaro i andra handen; på sofforna längs väggarna sitta kaféhabituéerna, spelande piquet eller domino, och öfver biljardduken ligger just en lång, rödhårig räkel framåtlutad, i färd med att utdela en stöt med sin svarta, kritade kö.
Skaror af alla slags folk, byinvånare och främlingar, stadsbor och landtfolk, draga sig uppåt gatan.
Han går förbi salutorget, som hvilar öde och folktomt i dunklet, och marknadsborden, som stå i långa stela rader, likna med sina otydliga konturer de uppradade pulpeterna i en öfvergifven skolsal under de skumma eftermiddagstimmarne.
Han viker om hörnet och stannar ändtligen på torget mellan Mentones båda vikar: ost- och vestbugten, der han vet att hufvudakten i qvällens högtidlighet – korsfästningen – skall försiggå.
Platsen är liten och snäf, alldeles otillräcklig för den mängd menniskor som ila hit på alla de här utmynnande gatorna från gamla staden, främlingsqvarteren och hamnen.
Ljus strömmar ut från de upplysta boningshusen, som begränsa torget, men ännu starkare från ett ungefär på midten upprest öppet tempel, och vid skenet kan han urskilja alla dessa olika figurer, dem man ej kan påträffa annat än i en sådan ort som Mentone, der sjelfva befolkningen är uppblandad och främlingstilloppet från alla håll och kanter låter en iakttagare få betrakta alla de olika ländernas ansigtstyper.
Solbrynta, italienska flickansigten, omgjutna af svarta lockar, med stora bruna ögon och skälfvande, röda läppar skymta fram bredvid fina Gretchen-profiler, och hostande utmerglade sjuklingar med hektisk rodnad på de bleka kinderna och lugnsigtighetens tecken kring de insjunkna pupillerna sticka af mot traktens egna, kärnsunda bondfolk.
Samma mångfald, som råder i utseendet, herrskar ock i tungomålen; franska och italienska korsas af tyska och engelska.
Plötsligen börjar det stojande sorlet att minskas, allas blickar spana mot den gatöppning, hvarifrån processionen skall anlända.
Man reser sig på tåspetsarne och bemödar sig att se öfver sina grannars hufvuden, ljudet af blåsinstrument höres, de troende blotta sina hjessor – tåget är i annalkande.
Först kommer en rad unga karlar, klädda i svart från topp till tå, med stora förgylda lyktor fästa på långa stafvar, och efter dem municipalmusikens medlemmar, spelande en sorgmarsch.
Härpå följer en lång skara svartklädda personer med långa brinnande ljus i händerna, och medan de gå sakta framåt sjunga de en entonig, latinsk korsång.
Grånade, krökta gubbar gå här med stapplande steg bredvid arbetsföra män, blomstrande qvinnor, hvilkas fylliga ansigten man kan urskilja genom de svarta doken, och små fem- till sex-åriga pojkar, som med spänd uppmärksamhet bära sina ljus och endast då och då våga kasta barnsliga, undrande blickar omkring sig.
Det är till största delen folk från stadens lägre samhällsklasser, dessa lekmän som i qväll, inhöljda i de svarta mantlarne, taga del i den traditionella processionen, men huru olika de än äro till ålder, utseende och kön, ett hafva de gemensamt – andakten.
Med en naiv svärmisk hänförelse tro de på den stora, hjertgripande tragedi, som de i qväll söka illustrera för mängden, och under det de sjungande skrida framåt, är det som tid och ställe förändrades, som de icke vandrade i en fransk- italiensk sjöstad, utan på Jerusalems gator följde Jesus af Nazaret till Golgata.
Härefter vidtager den rent kyrkliga delen af tåget, inledd af en trupp näpna korgossar, dels i röda kappor med hvita broderier och armarna korslagda öfver brösten, dels andra i sida, hvita drägter, svängande högtidligt fram och åter rikt ciselerade rökelsekar, så att den fina, doftande rökelsen i hvita moln stiger mot den skytäckta himmelen.
Omgifna af några kyrktjenare och munkar komma så två prester i fullt ornat, den ena en yngre man med fina melankoliska drag, den andre en ståtlig gubbe, som med sin raka hållning och sitt energiska ansigte kunde gifva en god bild af den biskop Nikolaus, som Ibsen skildrade så mästerligt i sitt drama Kongsemnerne, medeltidens prelat, som ännu i den stund då döden tillsluter hans ögon fattar krampaktigt tag i kräklan och maktens insignier.
De gå förbi och styra kosan till templet.
Stillheten bland folket tager till, alla stå i aningsfull förbidan – båren med Kristusliket synes, framför den skrider majestätiskt en marskalk, kostymerad – egendomligt nog – i rödt livré och plymascherad, tvåkantig hatt, fullkomligt som en af dessa roccoco-tidens lakejer, hvilka stodo vid ingångsdörrane till de förnämas salonger och anmälde de inträdande.
Båren med Kristusliket – en temligen illa utförd vaxfigur – bäres upp i templet och ställes under ett stort svart kors, behängt med hvita, svajande sidenband.
En sång afsjunges, och kort derefter återvänder processionen med båren till Mentones katedral.
Folkhopen skingras, en stor del följer med processionen genom de trånga gatorna upp till kyrkan, och det är skäl att beledsaga dem för att få en idé om hurudan en katolsk kyrka ser ut en dylik helgdagsafton.
Mentones höga, luftiga katedral är i qväll höljd i svart tyg.
Framför hufvudaltaret brinner en mängd ljus, hvilkas sken faller ner på båren, som blifvit nedsatt här, och darrar öfver Kristusbildens vaxformer.
Kyrkan genljuder af en hymn, enformig, tungsint och klagande som den hebreiska psalmsången i en synagoga.
Alla bänkar äro fullsatta med menniskor: främlingar samt stadens och bygdens invånare, men i allmänhet icke de förmögna utan folk från det gamla Mentones smala, ständigt halfskumma gator, dit solstrålarne knappast kunna leta sig in och der man nästan måste lägga sig på ryggen för att upptäcka ett spår af himlen, förpaktare och jordarbetare från de små landtgårdarne i de smala dalsänkningarna, brynta sjömän, väderbitna fiskare i slitna blusar och lappade byxor, värkbrutna gubbar och bleka misshandlade qvinnor – alla, menniskor, som efter arbetsdagarnes id och sorger känna en trängtan att få försjunka i dyrkan till honom, som lefde och dog för de förtryckta, nödstälda och elända.
Till kyrkan hafva de kommit som de gå och stå, smutsiga och trasiga, med alla fattigdomens och nödens tecken – och dock ser det ut som de här för ett ögonblick glömde bort sina lidanden och försakelser, som här för ett ögonblick den hungrige blef mättad, den lidande helad från sina plågor.
Men derute brusar
Medelhafvet med stora, svallande dyningar; vågorna slå bullrande upp mot kusten och rassla mot stadens stenar.
Vinden stormar fram mot de ombonade rummen i de eleganta hotellen vid hafskanalen, der menniskorna sträcka ut sig på sina mjuka lakan utan att tänka på allt det outtömliga ve, allt det namnlösa elände, som ännu ingen, icke ens martyren på Golgata kunnat mildra och hvaröfver hela naturen just som bäst tycks spela sin qvidande, sorgtyngda »passionsmusik».
S:t Annunziata.
Klockan tio stodo åsnorna utanför pensionens port, och strax derefter hade kavalkaden ordnat sig för att begifva sig till S:t Annunziata, det gamla klostret i närheten af Mentone.
Åsnedrifverskorna – två unga Italienskor i den vanliga folkkostymen: den brokiga kjorteln, den vida koftan, sammanhållen kring midjan af ett rödt skärp, och den flata halmhatten på hufvudet – uppgåfvo ett uppmuntringsrop, och sakta, makligt vandrade åsnorna fram mot Turinvägen.
Den som första gången rider på en åsna och tror sig kunna styra henne med minnen från ridskolorna inser snart sitt misstag.
Konsten att styra åsnor är ännu ett fack, der en sportsman kan göra sig odödlig, ty alla teorier stranda här mot verkligheten.
Dansken
Kaalund har skrifvit en liten dikt »Huru man kan öfverlista en åsna», der han kommer till det märkliga resultatet, att om man vill till venster bör man leda sin åsna till höger, ett resultat som vittnar om mycket och djup studium af åsnans natur, ty ännu har det icke i mannaminne inträffat att en ryttare och hans åsna varit eniga om riktningen, lika så litet som om vägen eller hastigheten.
Men en ännu bättre metod är, efter hvad jag kunnat utröna, att alldeles släppa tyglarna och öfverlemna alt åt sin åsnas hederskänsla.
Man undviker i sådant fall många fruktlösa strider och mycken onyttig kraftutveckling.
Medan jag reflekterade häröfver, veko vi af på en tvärgränd, der vägen löper upp mot bergen mellan sandstensmurar, här och der öfvervuxna af blommande pelagonier, men så låga att man från åsneryggen kan se in på de små trädgårdstäpporna, der hönsen vandra omkring på den afstubbade gräsmattan och klädstreck, nedtyngda af nytvättadt linne, äro spända mellan citronträden.
Stigen blir allt brantare och smalare; snart ligger Mentone bakom oss.
Lugnt och stadigt som de norska fjellhästarne klättra åsnorna uppför den med glesa olivdungar klädda sluttningen förbi de många kapellen, uppresta till Jesubarnets och hans obefläckade moders ära, der folket brukar nedlägga sina gärder åt det gudomliga i form af vaxljus och evighetsblommor.
Ändtligen upphör också småskogen och efter många slingringar i zig-zag äro vi uppe på bergstoppen, der S:t Annunziata-klostret ligger på en bred platå.
Utanför de oregelbundet hopgyttrade klosterbyggnaderna är en gård 220 meter öfver hafvet, hvarifrån man har en härlig utsigt öfver hela trakten, öfver Medelhafvets skimrande vattenyta, Mentone och hela Mentonedalen.
Det är ett vanligt sakförhållande att klostren ligga på de skönaste punkterna i de landskap de äro belägna, och S:t Annunziata utgör icke något undantag härifrån.
De hade smak och natursinne de gamla munkarne i forna dagar, och S:t Annunziata är icke uppbygdt i går.
En författare, som skrifvit om denna del af Frankrike, tror den gamla klosterbyggnaden vara en qvarlefva af en by, som under medeltidens början existerat på bergssluttningen, och han anför flere berättelser om klostret, af hvilka en från 1660 är särskildt karakteristisk.
En syster till Ludvig I, hertig af Monaco, blef angripen af spetälska.
I sin nöd och vånda reste hon till Annunziata och se!
Genom de troende munkarnes fromma böner blef hennes helsa återstäld.
Af tacksamhet härför lät hon uppbygga de 15 små kapeller vid sidan af vägen upp till klostret.
År 1860 då Italiens regering upphäfde de religiösa ordnarne, tog en skara Capucinermunkar sin tillflykt till Annunziata, men det oaktadt funnos i klostret i Mars månad 82, då den franska staten genomkämpade sin sista strid mot klerikalismen, endast sex munkar och priorn, hvilka fingo tillstånd att bo qvar i den gamla byggningen till döddagar.
Ehuru klostret sålunda icke är vidare rikt befolkadt eller utstyrdt, har det i alla fall sitt intresse att bese en byggnad med dess minnen och dess anor.
Nutiden, som missaktar all slags onödig asketism, bör icke förglömma, att om också mycket ondt, mycket hyckleri frodats inom ett klosters fridlysta väggar, hafva der, och endast der, kulturens skatter bevarats mot rånarnes händer.
Vi stiga in i klosterkyrkan.
Den är liten men rikt prydd med målningar, kronor i brons och bergkristall och helgonabilder.
På ena sidan är grafkor för en af Mentones patricierfamiljer de Monléon, hvars medlemmar ligga här begrafna alt ifrån år 1808, då Jerôme Monléon tillköpte sig rättigheten att här upprätta sin familjegraf.
Den motsatta väggen är beklädd med en mängd naivt utförda taflor, skildrande fartyg i storm, olyckor med diligencen m. fl. olyckshändelser, hvilka personer, som undkommit den hotande dödsfaran, upphängt till jungfru Marias ära och försedt med underskrifter på latin eller italienska, utdrag ur loggböcker och reseberättelser i enlighet med det fromma katolska bruket, en plägsed, troligen ärfd från romerska bruket, att den som blifvit räddad ur sjönöd till åminnelse häraf upphängde en s. k. votivtafla i Neptuni tempel.
Framme vid altaret är en af bröderne sysselsatt med att fylla en oljelampa – i morgon är det helgdag.
Det är en trettio års man med matta insjunkna ögon och ett smärtsamt drag af en hårdt tillkämpad resignation kring de bleka, blodlösa läpparne.
Han erbjuder sig att vara vår vägvisare i klostret och leder oss först ned till ett bönrum under sjelfva kyrkan, der biktstolar äro inmurade i väggarne och de röd-violetta glasrutorna insläppa en matt dager.
Härifrån kommer man ut till den af stenmurar omgärdade klosterträdgården, der munkarne hafva sina täppor med rosor och balsamin.
På ena sidan går en lång gång, bristfälligt öfvertäckt af ett spåntak, der munkarne roa sig med att spela »bochia», ett kastspel med träkulor, påminnande om de gamles diskuskastning.
Här nere ligga också klostrets tvättstuga och visthus.
En smal trappa med nötta steg leder upp till klosterbyggnadens öfre våning, der refectoriet och cellerne äro belägna i en halfmörk hvalfgång.
Vår följeslagare öppnar dörren till en af cellerna: det är hans egen, en liten fyrkantig kammare med kala väggar utan annan möblering än en säng, ett rankigt träbord, en klumpig trästol och en hylla, på hvilken en rad stora, rödskiftande tomater äro uppstaplade.
Med ett spår af asketens stolthet visade rummets egare oss på den hårda halmmadrassen och det obeqväma hvilolägret.
Ja, sannerligen det fordras kraft för att kunna spärra in sig i en dylik cell, helst med det leende, solvarma landskapet städse för sina ögon.
Nu återstår blott att se biblioteket, som ligger i en afstympad tornflygel.
Vi gå dit.
Derinne sitter priorn, en fryntlig gubbe med ett stort hvitt skägg, bland hyllorna, der stora volymer, inbundna i pergament och med titlarne sirligt textade på ryggarne stå uppstälda, kyrkofäderna bredvid de gamla latinska och grekiska auktorerna.
Priorn förfrågade sig om vår nationalitet; vi sökte visa honom vår fosterbygd på en urgammal karta, som hängde på en af väggarne, men längre än till Holland sträckte sig icke hans geografiska kunskaper.
Vårt besök i Annunziata var slutadt, och det var med en känsla af vemod som jag lemnade den gamla byggnaden.
Det låg ännu öfver det hela, öfver de instängda cellerna, öfver de små planteringarne och det soliga biblioteket så mycken stämning att en hvar måste blifva berörd deraf.
Medan jag red ned under citron- och johannisbrödträden upprepade jag med tankarne på Annunziataklostret en inskrift, som jag läst öfver en af cellernas dörrar på latin:
»Här förgå verlden och dess begär.»
När sångarne komma till pensionen.
Dinern närmar sig sitt slut.
Man har hunnit till desserten, och samspråket, som förut flämtat upp och ner, som stundom utmynnat i höga skrattsalfvor, stundom qväfts af bullret från knifvar och gafflar, tonar nu i högt crescendo genom den af mat- och vinlukt fyllda salen.
Ljuset från gaskronorna faller ner på bordets hvita duk, blänker mot de slipade glasen och de glatta tallrikarne och glittrar mot herrarnes guldkedjor och damernas armband.
En sakta vindpust tränger då och då in genom den öppnade fönsterluften och blåser upp gardinernas veck.
Plötsligt uppstår en paus i samtalet.
Man lyssnar.
Alt tydligare och tydligare förnimmes sång, ackompagnerad af cittror och fiol.
Det är sångarne, de italienska sångarne; man har väntat dem i pensionen de föregående dagarne; nu äro de komna.
Med knarrande dån skjutas stolarne från bordet, klädningssläp frasa mot det bonade golfvet, inom en minut står matsalen öde.
Endast betjeningen rör sig kring bordet och bär bort de halftömda vinglasen och tallrikarna med sina tomma drufstjelkar och ituskurna fikon.
Men derutanför har sällskapet ordnat sig; en lång stolrad i första våningens förstuga är parketten.
Der hafva damerna slagit sig ner, under det herrarne placerat sig bäst de kunnat här och hvar i trapporna.
Till och med min vän pharmaceuten – pensionens försigtigaste sjukling – har satt sig der uppe på gångmattan i trappan, insvept i sin oundvikliga, grönrutiga pläid.
Men der nere i undre vestibulen stå sångarne och stämma sina instrument.
De äro fyra till antalet; de tre, som spela, hafva ordnat sig på ett led med cittrorna på flyglarne och fiolspelaren i centern; midt emot dem står anföraren, en fyrtioårig man med grånadt hår, regelbundna drag och stora mustascher.
Han rör händerna afmätt och stilla; när han riktar några ord till sin förste tenor, sker det med en orkesteranförares värdighet.
Han bestämmer hvilken sång som skall sjungas; men fiolinisten är icke i ordning; än knäpper han pröfvande på sitt instruments strängar, än kastar han en granskande blick i spegeln midt emot.