Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill bidrogo i skön enighet den form, under hvilken lagen slutligen antogs, den instruktion som för yrkesinspektörerna utfärdades och det sätt, på bvilket desse tjenstemän tillsattes.
Den riksBkandal, som utsändandet af kapten Nordenfelt » för att studera » ooh hans omedelbart därpå följande afsägelse af inspektörobefattningen innebar, var visserligen icke ett i densvenska administrationens historia enastående faktum, men det är farligt, att p&amp; ett opröfvadt fält låta en odaglig och opraktisk administration fritt drifva sitt spel.
Där allt går i gamla bekanta hjulspår, där kan personligt initiativ och praktisk insigt mycket lättare undvaras än på ett nytt fält.
Om man jämför hvad yrkesinspektionen icke blott i mönsterlandet England ntan äfven i öfriga länder åstadkommit med hvad vi kunna skäligen vänta af vår yrkesinspektion, så reglerad som den nu blifvit, kan man icke undgå en känsla af förödmjukelse; sviken förväntan kan man knappast säga, då redan arbetarekomiténs sammansättning och ännn mera frågans behandling i riksdagen tillräck * ligt visade, att både förvaltande myndigheter och riksdag ännu sakna de första förutsättningarne för det stora verk som här föreligger och som måste utföras.
Det var i riksdagen icke blott ett oförståndigt arbetsgifvareintresse som var det bestämmande, det var icke ens den Liss Olof Larssonska falangens obotferdig-het som ensam afgjorde frågan.
Äfven från kammarledamöter, hvilka9 duglighet man i allmänhet lärt att akta och h vilkas goda vilja, när det gäller intressen inom sferen för deras upp * fattning, man icke har skäl att betvifla, som här visade sig hafva absolut ingenting lärt, ingenting förstått af det allmännas intresse i arbetareskyddet.Kvinlighet och Erotik
Leffler, D.ssa di Oajanello.
Det var med en viss nyfikenhet man tog i sin hand denna nya bok af v&amp;r mest omtalade författarinna.
Och det var med en känsla närmast af obehag man lade den ifrån sig.
Historien är den, huru erotiken besegrar kvinligheten.
En » intressant » italiensk prins, skapad efter det gamla symamsellsidealets beliite kommer på den nordiska tärnans väg.
Vi få en mängd » pikanta » skildringar från deras samlif i löfsalar och bad och naturligtvis Ir prinsen oemotståndlig.
Han är lika vacker som förnäm, lika ädel som talangfull och besitter äfven den blaserade öfverlägsen-het, som så förträffligt slår an på unga och gamla sanna kvinnor.
Det blir kurtis och kärleksgnabb, de unga tu berusa hvarandra ömsesidigt och tvista dessemellan om, huruvida de älska hvarandra tillräckligt för att göra ett kristligt äkta förbund af den fria förbindelse de först ingått.
Slutet blir att paret går till presten.
Skälet härtill Bynes väsentligen vara det, att sedan boken fortgått ett par hundra sidor förf.
fått den myckct riktiga ¡ogifvelsen, att det var tid tänka på en afslutning.
Giftermål har då pynta förf.
vara den bekvämaste utvägen att göra sig af med paret.
För sin del skulle anmälaren föredragit, att förf.
låtit paret ramla ned i en klyfta vid en bärgbestigning, hvilket varit s&amp; mycket lättare arrangeradt, som herskapet redan lyckligen anländt till Schweiz.
Utom andra fördelar hade härmed också följt, att man kunnat vara fullkomligt lugn för att icke träffa på herskapet igen.
Nu har man en obehaglig känsla af, Ut det där parets vidare öden också komma att spöka i bokmarknaden.
Moralen i boken — de skildrades moral, gudbevars!
— • kr den, att när man Ur förälskad i hvarandra så skall man inte gifta sig för den sakens skall — en fri förbindelse, nå det må vara.
Man skall först allvarligen pröfva sig sjelf och hvarandra,innan man fattar ett så allvarsamt beslut, som att låta lägga kyrkans välsignande hfinder öfver sitt förband.
Men i längden blir den fria förbindelsen dook för ansträngande: man för det lugnare, om man gifter sig riktigt.
Och det * är ju en mycket förståndig moral eller bur?
Någon ny lager till dem förf.
förut förvärfvat lägger detta arbete icke.
Serra.Naturvetenskapsmän oeh skönlitterate.
Parallelstudier
H. Szs.
» PÄ 1700-talet föddes en stor poet, som egnade sig åt naturvetenskaperna. »
% (Aug.
Strindberg, Blomstermålningar och djurstycken, Stblm 88, s. 112).
Att naturen, den direkta och osökta kunskapskällan, samt specielt en viss genre iaom skönlitteraturen (i allmänhet uttryckt såsom en produkt af estetisk-intellektuel verksamhet) måste st&amp; i visst nära slägtskapsförhållande till hvarandra, det är något, som bör vara en omedelbar åsigt hos en och hvar.
Liksom målareadepten just i naturen observerar färg och belysning och den utbildade landskapsartisten sedermera på duken gifver oss sina miniatyrporträtt af på en eller annan grund anslående vuer, så måste ock den litteräre ämnessvennen ute i fria naturen göra noggranna förstudier till sin framtids bokproduktion att den måtte bära riktig kolorit — se ’ n kommer då fbr naturskildraren ex professo att grundligt sätta dig in i de vexlande företeelser af lefvande och dödt, som möta ögat ute i markerna.
Målarne hafva likväl ett vida svårare arbete än litteratörerna i samma mån som en oegentlighet på duken frapperar snabbare än en oegentlighet i det vittra alstret, der totalintrycket ej så lätt förderfvas --- men artisten och författaren, kritiska och sanna mot sig sjelfva, känna nog riktigheten af små-anmärkningarne, känna dem plågande som svårläkta sår (blef än arbetet i allmänhet väl vitsordadt) och se dessutom brister i en
Ur Dogeng Krönika.
41eller annan riktning, som förblifva dolda för laici ’ s profana Ögon.
Och arbete, som man själf känner vara underhaltigt! ----
Så ungefär har man ju anledning att tänka sig förloppet
— andra orsaker ha måhända tillstött — då forna artister (målare) äro blifna bokskrifvare, då namnen Draehmann, v. Heidensiam m. fl.
eröfrades exklusivt åt litteraturen.
A primo således: omsorgsfullt, ärligt studium af naturenl — Innan vi nu öfvergå till de förf., för hvilka observerandet af detaljerade friluftsmotiv fallit sig lika imperatoriskt nödvändigt som inhemtandet af insigter i anatomi för figurmålaren, eller hvilka omvändt från naturvetenskapens obemärkta, mödosamma stigar slagit in på skönlitteraturens färdväg, vilja vi omnämna några skriftställare, i hvars arbeten resultatet af slika noggranna förstudier tydligt går igen: Bauditx, Schundorph, Turgenjev och Thcuriet samt lbsen och Björnson, i hvad skildringarne från 5 * 11 och fjord angår.
Deu mångfrestande Strindberg tillhör öfvergångs-serien mellan denna och först omförmälda slägtgrupp.
Han ligger ganska &lt;3japt i fiere grenar af naturvetenskap och har ej endast bläddrat i specialverk, hvilket nogsamt den skönjer, som kan eller gitter läsa mellan raderna i åtskilliga af hans krifter.
En annan, numera döde förf.
Hofberg, står ungeftr lika nära hufvudgruppen, ehuru hans litterära verksamhet efter passerandet af » vändpelaren » slog in på banor, som ej tillhöra skönlitteraturen i egentlig mening: utgaf en sammandragsstudie af vegetationsförhållandena inom Södermanland och Nerike samt öfvergick derpå till historisk-etnografisk id.
Men till de andra, med hvilka passerat, hvad Jacobsen relaterar i » Digte og Udkast » (posthumt; Kjeb.
86, pag.
3)!
» Det gives 0ieblikke i mit Liv, hvori jeg tror, at Studiet af Naturen er mit Livs Kald; men til andre Tider er det, som om Poesien var det, der skulde vsere min Idrast. »
Som vi låta » gammal vara äldst », göre vi böljan med skalden Runeberg, hvilken år 1827 (Åbo) utgaf » Dissertatio, insecta Fennise enumerans », och hans landsman Topelius, som år 1838 (Helsingfors) publicerade » Dissertatio, insecta fennica enumerans. » Otroligt är alls icke, att under det dessa båda i unga år och under solvarma dagar vankade kring att studera insekternas förekomst och lif, den kärlek till naturen föddes, som sedermera uppammade dem till skriftställare af rang och dref dem att tidt och ofta gifva sanna uttryck af stämningenate i djupa skogen eller vid den solglimrande tjärnen och — hirledt — af hvardagslifvets enahanda i finnpörtet.
Bland yngre fbrfattare hafva vi hit hänförlige: Jorg.
Bergsoe (f. 8 Febr.
1835), hvilken 1864 disputerade pro grada phil.
med en uppsats om svärdsfiskens » Slimrors-Parasit » (Phi-lichthys Xiphiae) och dessutom utgifvit flere zoologiska verk: » Om Termiterna » (i » Tidskr.
f. popul.
Fremat.
af Naturvidensk.
1855), » Om de i danske Lav- og Naaleskove forekommende Arter af Tomiciner » (1858), » Oldenborrens Naturhistorie » (1862) samt » Den italienske Tarantel og Tarantismens Historie i Mid-delaldern » (1865).
Som bekant är, har ju B. emellertid utgifvit 18 — mer eller mindre oblandadt rena — skönlitterära arbeten, från hans » Piazza del Popolo » (Kjöb.
66) t. o. m.
» Nissen » (Kjeb.
Den vi derpil hafva att minnas är: Kristian Elster (f. 4 Mars 1841, d.
11 April 1881), forst-as9istent i Throndhjems stift.
Hans skönlitterära produktion omfattar 6 arbeten, af hvilka flere ftro ytterst gedigna.
Entréen i bokverlden skedde med » Fra Fjorden.
Skuespil », sortien år 1881 med » Farlige Folk » (Kj0b; 81; öfv.
Sthlm 84 af Gust.
af Geijerstam), följda af den post-huma Kiellands-editionen af » Solskyer » (Kjöb.
Elsters år 1871 tryckta: » Ed Korsgång » är samma år jemväl öfverflyttad till svenska under namn » En korsets väg. »
Till sist J.
P. Jacobsen (f. 1847, d.
30 April 1885), mannen med den genomträngande blicken, skärpt än mer af detaljstudier genom mikroskoplinsen, han, som uppdagade och tolkade bjärtans löoligaste känslomystér och som gick bort sä ung, lem-nande oss som arf och eget endast alltför litet af sina konstverk, minnande om och röjande mästaren i hvarje linea.
Som växtkännare (algolog) var det J. först skapade sig namn och renommée; &amp; r 1873 vann han kjebenhavneruniversitetets guldmedalj för en botanisk uppsats.
Värt ofvan angifna citat gifver otvetydigt vid handen, att J. med tvekan och först efter inre, allvarlig sjelfpröfning öfvergaf den vetenskapliga banan, och visst och säkert är det, att skalden aldrig helt lade å sido sin ungdoms älsklingsämne, och att just insigterna derifrån kommo till användning vid de psykologiska iakttagelserna samt öfver flere hans arbeten (vi minnas specielt » Fru Marie Grubbe; Mogens og andra Noveller; Niels Lyhne; Digte og Udkast » m.
) bredde en dager, erinrande i finessen om — hvad skall jag säga — färgspelet vid norrländska solnedgångar, dagens döende derute i den allfamnande naturen.Förutom dessa typiska exempel på, hurusom naturvetenskapsmän aotiogen öfvergifvit sitt ursprungliga verksamhetsfält för skönlitteraturen eller vid sidan af detsamma giort märkliga inlägg i den skönlitterära produktionen, finna vi derefter dels naturvetenskapsmän, hvilka skrifvit åtskilligt, som har skönlitterärt värde utan att likväl i allo ega dess karaktär, dels oek (till följd af begreppets » naturvetenskap » utsträckning) personer, hvilka, sysslat med naturvetenskap i vidsträckt betydelse och hvilka lemnat alster af nyssagda eller mera potentieradt skönlitterär art.
Till den förra kategorien hänföra vi forstmästaren J.
B. Barih (forstvetenskapligt och botaniskt skriftställen vid sidan af skildringar frän norska naturen samt jägare- och turistlif), till den Be-nare.
Friis (lapsk etnograf; skizzerade turist-och sommarlifsminnen!
), Sophus Tromholt (polarskensobservator; » Under Nordlysets Straaler !&gt;), Professor Frith.
Holmgren (fysiolog; publicerat flere stämningsfulla, i s. didaktiska vers!
) samt Professor Paolo Mantegaxxa (antropolog; dessutom förf.
till » U seculo di Tartufo », » Ein Tag in Madeira » m.
Exempel på samtidigt literäre och naturvetenBkaplige kritici (absolut taladt, då vi nämligen ej alls ingå på själfva kritikens utförande) ha vi i Doc. L.
H. Åberg.
Hvad vi åsyftat med denna lilla uppsats har endast varit att taga initiativ till ett påvisande af naturens med nödvändighet uppfostrande och i synnerhet på hvaije mottagligt, konstnärligt anlagd t individs lifsarbete återverkande inflytande samt konstatera olika faser af vexel- eller samverkan mellan naturvetenskapsmän och artister (
Lätteligen kan och väl behöfver själfva den specificerade delen af vårt opu9 kompletteras af intresserad person, då anspråk här ej alls göres på någon som helst fullständighet — vi hafva enda9t velat påpeka några oss frapperande och såsom intressanta förefallande fakta.
För att till 6ist allmänneliggöra kärleken till » markerna », till «koparne, elfvnrne och fjällen, vilja vi fj neka oss nöjet attytterligare söka sprida följande antecknade » looi librorum », de der antingen omtala naturföreteelserna med viss undermening eller i allmänhet tydligt vitna om resp. författares erkännande af dessa » markers » educerande ooh hägnande rdle:
There is a pleasure in the pathless woods, there is a rapture on the lonely shore, there is society where none intrudes, by the deep Sea, and music in its roar:
I love not man the less, but Nature more,
from these our interviews, in which I steal
from all I may be, or have been before,
to mingle with the Universe, and feel
what 1 can ne ’ er express, yet cannot all conceal.
(Byron, Childe Harold ' s pilgrimage [Rossetti, s. 24]).
— — — Därute i den djupa skogen har jag lärt mig Daturens hemligheter.
Jag vet nu med mig, att jag kan skildra den blå himmelen och det forsande vattnet, skogen och fjället, människodrömmar och menniskohandlingar.
Jag vill ut, ut i vida verlden.
(Christer Swahn, Ord, Sthlm 84, s. 68).
Akta skogen!
Krafter strömma mildt utur hans gröna gömma.
Han är vänfast, trygg och trogen — akta skogen!
Välljud strömma ljuft utur hans gröna gömma.
Och omkring dem stod den af hartsångor fylda luften så nnderligt tyst och stilla, som den endast kan göra i en sådan tät, öfverbyggd granskog.
(Ernst Ahlgren, Fru Marianne, 2: a uppl., Sthlm 89, s. 173).
Äfven ensamheten ger lycka — den stora, kalla lyckan, som är lik en vind från hafvet: den ger styrka.
(Ernst Ahlgren, Ur studieboken; Stämning), Hvar han var?
öfverallt, -- i den tysta skogen, der
naturen drömde, i de höga gran ar nes hemlighetsfulla suckar, der man trodde sig höra kväfda snyftningar.
Delpit, Nemesis, öfv.
83, s. 203).
Hvad det ändå är för en allvarsam stämning i den h&amp;r furuskogen.
Det är så mycket som faller bort och blir smått och likgiltigt!
Det är underligt, man känner sig nästan förödmjukad — och ändå på samma gång lyftad och frigjord.
(Edgren, A.
Ch., D: ssa di Caianello, Ur lifvet II,
Sthlm 83, s. 17).
Skogen bäxar håg till drömmar om ett fordom, som har flytt.
(Edv.
Fredin, Vår Daniel och andra dikter.
Sthlm 89, b.
166).
Vildrosor i snåren blossa, och kylig, svällande mossa dig bjudes till hufvudgärd ...
Här inne är ljuft att blunda, i tystnadens lugn begrunda de ting, som händt eller stunda Derute i kämpande värld.
Här kan du ditt inre samla, när minnena från det gamla ånyo få lif och röst.
Här svalkas det heta blodet,
här ångrar du öfvermodet
och sår, som — du knappt förstod det —
du slagit månget ett bröst.
; s. 56).
Hellre i skogen jag vankar.
Aftonens flägt genom kronorna susar.
Men mina stilla tankar
hör jag ändå, fastän skogen brusar.
G. Geijer, » Salongen och skogen ») Kom, och räds ej ensamheten, veke son af stadens vimmel — kom hit nt till ostördt jubel, omängd luft och oskymd himmel!
T. Gellerstedt, Dikter.
Ny Samling.
Sthlm 81, b.
Vill i fred du lida: hjorten flyr med stungen sida in i Btiglöst snår att kvida.
; s. 118).
och drömt i skogarnes hel dagsfrid.
(Ola Hansson, » Vandring » i Dikter.
Sthlm 84, s. 98).
Och skogen står der, tyst och allvarsam, en bunden verld, som klagar och fördömer —
(Tor Hedberg, Prinsessan i den sofvande skogen.
Ny 111.
N: o 5, 1886).
Hur mörk och dyster den höga skogen där bakom, som ett mollackord i en smekande, melodiös sonat — —
(Halvor Grip, Rolf Frese och andra berätt Ups.
83, s. 76),
Laengere oppe i lierne står furuskoven, tung og dremmende.
— Velkommen hidop til skovensomhedens hvile!
(Axel Hagemann.
Altens lakseelv &amp; c.,
Kr.a 89, s. 20).
» Jeg gad vidst », laenger kom hun ikke, men saa med straa-lende Blikke op i det granne Lov.
» Hvad gad du vidst, min Hjaerte?
» Jo, om Skovluft intet kan giore kloge Folk galne ».
— holdt ved med at labe laengere og laengere ind i det
allertykkeste og tsetteBte -- aa, jeg blev saa beklemt og
ulykkelig, og for hver en Gren, der knaged ’, foer det i mig; og min egen Rflst, den var jeg naeaten mere bange for end for altiog Aodet.
P. Jacobsen, Fru Marie Grubbe,
S: die Opl.
Kjflb.
82, s. 137].
S tille, da elskede K vin de!
Tyst må vi trade, vi to.
Der sover en Sang ber iode i Skovens natlige Ro.
(samme förf.
; Digte og Udkast.
86, s. 179).
» — -- han, (huldren) var legemliggjflrelsen af skoven-
sombedeos poesi.
Den dankle naaleskovs hemmeligbedsfaldbed og fjeldnaturens dflde ro danner den naturlige baggrund for hen * des skikkelse. »
(Henrik Jaeger, Huldren, i » Juleroser », Kjflb.
» Men jeg véd ikke, hvordan det er deroppe i Fjeldet; det var, som ingenting tog i Benene.
Luften blev saa fio o g let, som jeg havde drukket kroppen bort i Champagne, den gav som en hel Rus; jeg kunde gjerne gaat paa Hsenderne, og det kom ingen ved i den hele, vide Verden, for nu var jeg oppe i Taget! »
(Jonas Lie, Familien paa Gilje.
83, s. 53 o. 54),
— — » det förefaller mig som hörde jag inte riktigt sam man med menniskorna här.
Om ni visste, har ensamt jag lefvat denippe i min fjåU-bygd *, så skulle ni förstå det. »
— — » Ja », sade han sakta.
» Lifvet är inte s&amp;dant, som vi drömma det i vår ensamhet. »
» Det är iote lifvet », protesterade hon varmt.
» Ni flr inte tala illa om lifvet — — lifvet är rikt oob fullt af skönhet, fast menniskorna förfuska det — för sig själfve och andra. »
(Axel Lundegård, Röde prinsen.
Sthlm 89, s. 169).
* Kursiveradt af ritator! — — framkalla hos den ensamme vandraren en käo9la af vemod, ensamhet ooh rädsla.
Sftdana känslor väckas till lif under vandring i de dystra, mörkftrgade gran skogarn e ---
(Fr. A. Lovén, Våra skogars lif och strid.
Sthlm 84, s. 13).
Der er en Renhed i din Luft, en Trolddom i den vilde Duft fra Fyrreskovens Ranker, %
hvor Bäcken dandser glad og fri
0 g Elven glider tavs forbi
1 dybe Alvorstanker.
(Helene Nyblom, » Til Sverrig »).
Från barnaårens vistelse i skogarne hade hon bevarat sinne för en kontemplativ ooh drömmande poesi.
(Pierre Loti, Ungdom och kärlek, öfv.
af E. Thyselius,
88, s. 79).
Ack, sådan kärlek röjs i skogens fågelsång 1 Ha sång ooh kärlek väl ej fbdts på samma gång?
(Franc.
Ponsard, Horaoe et Lydie.
af H. Molander, Ups.
79, s. 13).
Men den, hvars hjärta ett skogsrå stjäl,
flr aldrig det mer tillbaka:
till drömmar i månljus trår hans själ —
(Viktor Rydberg, » Skogsrået » i Dikter,
Gbg 82, s. 59).
Gudrun:
Jag älskar
de gråa fjällen, töcknet, stormen, heden — der var min barndoms verld, der är mitt allt.
(Thore Strömberg, Baldersfesten, Sthlm 88 » s. 25).
Och varmt det blir i mitt inre ... i lödig sång
jag ville tolka min glädje att, lös det tvång, som lifvets förfining föder, fl njuta här
i villande skog den frihet, natur ’ n beskär.
N. Söderberg, » I villande skog » i » Från Fyris strand ».
88, s. 77) .Det (staffaget) fir der för att öfva sig se öfvergifvenheten in i hvitögat.
Äfven innan döden kommer, kan det vara så godt att ej bli skrämd fftr ensamheten.
(Karl Tavaststjerna, i » Jul » &amp; r 1888).
Eller storstadsbarn, om da har öra än fbr sångens vemod, drag att höra trastens toner i den villande ooh mörka mo!
— I själfVa solnedgången från en grantopp strömmar ymnig sången, skogen drömmer, sjunkande i juninattens ro.
(Hugo Tigerschiöld, » Sångens rike » i Dikter.
Sthlm 88, s. 38).
Ty skogen duger icke alls dertill,
den famnar blolt en hvar, som längtar drömma,
och hviskar sagor, att man lätt går vill
och lockas längre in i dunkel gömma.
; s. 71).
I furuskogens 4jup jag vet en källa, hvars rika flöden fram ur mossan välla.
Dit går jag, efter dagens id, i natten att dricka svalka af dess friska vatten.
Der trycker mig ej ensamhetens smärta, der klappar ju naturens stora hjärta!
Ooh när dess svala dryck jag törstig tömmer, allt jordelifvets kval och ve jag glömmer.
; » naturens ande »).
som din blick kan möta,
obeslöjad,
utan häjd och sans — får du sjunka in i skådande af skogens trolldomBdjupa vildtjärns spegelglans,Har da ingen mun, som vid ditt öra hviskar ord af tjusning, ord som ingen vet —
Är du ensam höra djupt i mörka moar granars susning, skogens hemlighet.
Har du ingen barm, der du i gråt kan finna för ditt sjuka vemodshjärta tröst — får du gråta stilla vid naturens varma, mossigt mjuka, evigt unga bröst.
; » Ej allena »).
Mossa, grön ooh saftig, liten källas flöde, skogen hög ooh doftrik, platsen fridlyst öde.
Kom från landsvägsdammet!
Stärk din trötta vilja!
(Toivo, Vind för våg, Dikter o. skizzer.
Sthlm 85, s. 23).
— — Naturens umaadelige, ade Ensformighed, der virker saa gribende paa Sindet
(Sophus Tromholt, Under Nordlysets Straaler, Kjeb.
85, s. 327).
Paa Skrenten ved Ssetervangen staaer Gjaetergutten i Aftnens Glands.
og lytter till Huldreklangen, og trylles og dysses af Fossens Dands.
Han dysses, til han vil blunde og hvile sit Hoved hvor Lyngen gror; han tsenker: ak, hvem der kunde v#re derinde, hvor Huldren bor !Da kommer hun let o g stille,
o g kysser i Fjeldet den brane Dreog,
o g laerer bam s » dt at spille paa guldvuoden Lnr og paa Silkestreng.
S. Welhaven, » Paa Fjeldet *) .G.
A. Matsehtet.
Grigorij Alexandrowitsch Matsehtet föddes 1851 i en ukrai-nisk adelsfamilj, som leder sina anor fr&amp;n en vid Poltava tillfångatagen svensk (Matsehtet är en russifioering af Mannstädt).
Till hans äldsta minnen hör en storartad ceremoni i en romersk-katolsk kyrka i början af den polska revolutionen 1863.
Den högtidliga klangen i de nationella revolutionära hymnerna » Boze, coz z Polska » * och &gt;Z dymen pozarow » * *, sjungna af en tusenstämmig kör af betande skaror med ackompanjemang af kyrkoorgeln, har djupt inpräglat sig i barnets mottagliga sinne.
Haos skoltid inföll under en period af synnerlig verksamhet i Rysslands offentliga lif — den s. k.
» sextiotalets period » — hvil-ket äfven återspeglades i skolan.
I stället för den gamla devisen: icke räsonera utan lydal — bemödade sig nu alla lärare att bos sina adepter inprägla den motregeln: icke lyda utan räsonera!
f&amp;rtäljer den forna utgifvaren af den revolutionära tidskriften » Wiestnik Narodnoj Woli * (Folkviljans budbärare) och nuvarande medarbetaren i den ledande reaktionttra tidningen » Moskowskya Wiedomosti », herr Leon Tichomirow.
Den reaktion i folkupplysningens ministär, hvilken började med den liberale grefve Go-lowins afsked och den reaktionäre grefve Tolstojs (en värdig kamrat till Katkow) inträde deri hade ett direkt inflytande p&amp; Matsch-tets öde.
Liflig och sjelfständig, icke skapad för den militära subordination, som nu skulle göras gällande i skolorna, blef han relegerad.
Någon tid var han därefter lärare vid en elementarskola, men afskedades » på grund af Bkadliga meningar ».
En sommar till-bragte han som lärare hos en rik godsegare, men måste lämna liven denna anställning i följd af följande händelse.
En stegring till godsegaren kom på besök.
En kväll vid måltiden fördes ta-
* O Gud.
hvad blir nu Polens Öde?
* * Elden härjar våra hemvist.let p&amp; medlemmen af Tschernigowska provinsialständerna, Lindfors, en bekant liberal ocb U kr ai nofil *, hvilken stod i vänskapsförhållande till Matschtet.
Då slägtingen, hvilken var designerad till en hög plats i ministären, oaktad t Matschtets ifriga protester fortfor att nedsätta dennes frisinnade vän, reser sig slutligen Matschtet, kastar sitt glas med varmt te i ansigtet på interlokutören och lämnar rummet.
Följande morgon afreste han till Kijew, där han någon tid idkade studier vid universitetet och knöt intima förbindelser med en mängd af de Ukraiaofila professorerna.
Året 1871 har varit af stor betydelse för hela det tänkande Ryssland, å ena sidan på grund af tilldragelserna i Frankrike och å andra sidan genom processen mot den Nietschajewska organisationen i Ryssland, vid hvilken mera än 80 personer dömdes för ett försök till bildande af en hemlig förening.
Dem » första allvarsamma förödelse inom partiet framkallade hos den frisinnade ungdomen stor nedslagenhet.
Men heta hufvuden och lifliga hjärtan kunde icke stanna vid nedslagenheten.
» Vi äro överflödiga i vårt land », tänkte de, » då våra begrepp, som dock äro den nuvarande bildningens sista ord, icke motsvara det ryska lifvets och tänkandets ståndpunkt.
Vi äro här främlingar, med våra åskådningar kunna vi, om vi skola blifva vår öfvertygelse trogne, icke vinna någon ställning i detta halfasiatiska samhälle.