Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag anser nemligen ej andra, än dem, som sjelfva begagna tjenstehjonet, vara berättigade att försvara detsamma; ty det är just nuvarande stadgande, hvarigenom man är behörig att försvara en person, för det man behöfver dess arbete eller uppassning, som föranleder till det inrotade missbruket att tjenstefolk under goda år sätta sig för sig sjelfve, under förevändning af den, som låter dem hos sig skattskrifves, att han är i behof af dess arbete; hvarföre jag till förhindrande af ett sjelfsvåld, som slutligen kan leda derhän, att man på landet ej får tjenstefolk
Utan oerhörda lönevilkor, och för att bringa 1 och 2 §§. till likstämmighet sins emellan velat föreslå ofvannämnde redaction i 1 §.
Äfven hafva Utskotten tillstyrkt, att flyttningstiden skulle å nyo förblifva den 29 Sep - Den 7 September e. m.
September, och i detta afseende är jag af samma tanka med Grefve Posse, som i sin reservation önskat, att den må inträffa Midsommarstiden, såsom den mest lämpliga för de flesta landsorter.
Jag anhåller, alt dessa anmärkningar få åtfölja återremissen.
Då jag nu går att yttra mig i detta efter min tanka vigtiga ämne, anhåller jag vördsammast om tillgift, i händelse jag kommer att upprepa något af hvad jag under denna Riksdag i detta afseende redan förut anfört.
Utskotten synas vilja tillintetgöra de steg, som år 1819 togos för att sätta Legostadgan i öfverensstämmelse med Grundlagen.
Ända till år 1819 stod denna Stadga i rak strid mot 16 §.
RegeringsFormen, som försäkrar hvarje Svensk man om besittningen af sin frihet, lill dess Iian genom Domstols beslut blifvit lill brott förvunnen.
Det var således först året efter vår nuvarande Konungs uppstigande på Thronen, som dessa tjenande medborgare fingo tillgodonjuta den 1 Grundlagen dem utlåfvade frihet.
Jag hemställer, om 10 år sednare det är skäl att åter försätta dem i samma tillstånd , som förut. i8o5 års Legostadga innefattade i 1 §. era sammanblandning dels af definitionen på hvad som menas med lösdrifvare, och dels bestämning af straff derföre.
I denna definition på lösdrifvare förekomma åtskilliga 4o H. 1.4 2 10 Den 7
S e p t e in ber e. rn. orimligheter, hvarpå jag skall be alt ta fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Der står: ”De, som icke idka landt”eller bergsbruk, borgerlig rörelse eller an”nät löjligt yrke och tillåtet näringsfång, — eller hafva späda barn, eller vanföre, ”eller af ålderdom bräckliga föräldrar att ”sköta —- — borde såsom lösdrifvare vara "förfallne antingen till krigstjenst elller till allmänt arbete”
Således behöfva icke de, sorn hafva späda barn eller gamla föräldrar, sig ärligen försörja; och jag hemställer, om det kan vara Rikets Ständers mening att vilja upplifva en författning, som äger en så felaktig redaction.
Vidare föreslås, att de, sorn äro till krigstjenst användbare, ”måga till correctionshus för”sändas, sä framt de antingen för brott "blifvit dömde och straffade, eller gjort sig "för vanartigt, liderligt och lätlje”fu llt uppförande kände — — eller ehuru "arbetsföre, likväl sysslolöst kringstrukit ”och besvärat allmänheten med tiggande.’’
Jag hemställer på hvad sätt de skola hafva gjort sig kände för vanart och liderlighet, om ej genom brott?
Eller är vanart och liderlighet nu för tiden icke brott, som kunna åtalas?
Och hvarmed bevisas, att de äro lata och sysslolösa, om ej genom stöld eller tiggeri?
Denna redaction lemnar sålunda alltför mycken godtycklighet i händerna på vederbörande; och detta bör icke finnas uti en Lag, sorn rör menniskors per - Den 7 September e. m. au sonliga frihet.
Jag vågar derföre anhålla att Utskottens förslag till i §. må alldeles försvinna.
I 1819 års författning äro, såsom jag förut nämnt, definitionen på lösdrifvare och bestraffningen åtskilde, men finnas sammanblandade i 1 §. af i8o5 års Legostadga.
Om man sålunda, med återupplifvande af 1 §. i i8o5 års Legostadga, föröfrigt lemnade 1819 års författning qvarstående; så skulle i alla fall den lag man ville etablera blifva utan kraft; enär 1, 3 och 4 §§• i *819 års författning fritoge alla från correctionshus, som icke genom brott eller tiggeri förverkat sin frihet.
Detta är ock den rätta medelvägen, och de enda tillfällen då Staten må vara beredd att lägga hand på medborgares oberoende.
Det är klart, att folkökningen måste tilltaga i större proportion bland de obesuttne än de besuttne, emedan jordens utrymme icke tillväxer.
Del måste således år ifrån år blifva allt flere och flere obesuttna, och en gräns slutligen satt för möjligheten att få årstjenst.
Hvarje år skulle således nya correctionshus erfordras.
Om Staten fordrar årstjenst såsom vilkor för dessa medborgares frihet, så borde Staten också vara pligtig att bereda dem tillfälle alt erhålla en sådan årstjenst.
När nu Staten hvarken vill eller kan göra det, måste
Staten enligt rättvisans fordringar också låta dessa medborgare njuta sin frihet, så länge de sig ärli 4° *4* 212 Den 7 September e. m. gen försörja; oell när det stadgas alt livar och en skall vara mantalsskrifven på ett visst ställe, så är all säkerhet vunnen för den styrande magten att kunna befordra hvar och en till straff, som öfverträder Lagarne; men intill dess fordrar den högsta rättvisa, att man ej tillgriper någons person.
Rättvisan bör vara i första rummet det, som är föremålet för Lagstiftarens omsorg; och man kan redan på förhand vara säker, att hvad som är rätt äfven är nyttigt.
Man må icke tro, alt de olägenheter, som nu öfverklagas, halva sin orsak i friheten att vara ulan årstjenst.
När man blott har uppgifvit, hvarest hvar och en person bor och finnes, så kan man hafva tillräcklig uppsigt på honom, att han ej må öfverträda Lagarne.
— Hvad fljttningstiden beträffar, bar vid hvarje
Riksdag densamma varit så ofantligt omtvistad, och i otaliga motioner föreslagen till alla möjliga årstider, alt jag får hemställa , om icke allas önskningar skulle bäst blifva uppfyllda, om tolf flyttningstider fastställdes, eller en hvarje månad; eller åtminstone fyra flyltningstider, en hvarje qvartal.
Ett tjenstehjon skulle då slippa dväljas hos en husbonde af hvilken det misshandlades; och en husbonde slippa att en längre tid se ett tjenstehjon, hvarmed han ej vore nöjd.
Jag anhåller om återremiss af Betänkandet, och att dessa anmärkningar må få åtfölja densamma.
Den 7 September e. m. 2l3 Herr af Grubbens:
Jag vill endast med få ord besvara Herr Cederscbjölds anmärkningar.
Uli i Art. i §. i i8o5 års Legostadga står: — — — ”eller å landet äro ”gifte samt å visst ställe mantalsskrifne och ”boende, der de till arbete sig förbundit ”och ärliga sig försörja;” detta är ju en liel punkt för sig sjelf, isolerad från de följande; "eller hafva späda barn, eller van”före eller of ålderdom bräcklige föräldrar ”att sköta” &c. Ordet eller binder icke utan frånskiljer, alltså kan aldrig komma i fråga, alt den, som bar späda barn, eller sjukliga föräldrar, får oärliga försörja sig.
— Hvad åter beträffar'den sats Herr Cederschjöld anfört: att sådane personer, hvilka mantalsskrifvas utom husbondens eller mästarens hus, bäst kunna fås reda på; så får jag just yttra motsatsen, ty de, hvilka mantalsskrifvas på försvarssedlar, får man icke reda på.
— Den, hos hvilken en dylik person är skrifven, vet icke, hvar han finnes; han reser bort, håller sig undan &c. och tusende svårigheter möta, att hålla ordning på dylika menniskor.
Ändamålet med flyttningstiden är väl, att den skall ske på en lid, då inga bufvudsakliga arbeten äga rum; och i detta afseende kan jag ej inse någon bättre tid, än midsommarstiden.
Vårbruket är då slutad t; torfskärningen bör då för hvar och en klok hus - 214 Den 7 September e. m. hållare vara verkställd; slottern är ej börjad och längsta dagarne inträffa då.
Jag tror, att denna tid skulle kunna appliceras för alla orter i Riket, ehuru jag icke känner de Norra Provincerna, men de utgöra en så liten del af Riket, alt afseende väl måste göras på hvad den största delen behöfver.
Utskotten hafva tillstyrkt, attflyttningstiden borde återgå till hvad den förr varit; men jag anser den vara olämpligare än all annan lid, ty vi hafva då en af de vigtigaste skördarne, kanske mera magtpåliggande än andra, nemligen potatisskörden.
För min del tycker jag det stöta nära till löjlighet, att Rikets Ständer vid en Riksdag besluta en sak, och nästa Riksdag besluta tvärtom; hvarigenom Regeringen alltid besväras med nya skrifvelse!' från Ständerna, då Regeringens tid kunde mycket bättre användas.
Ibland reservationer har det blifvit yttradt af Nils Månsson, att flyttningstidens förändrande till midsommaren skulle i Skåne betydligt höja lönerne derigenom, att flyttningstiden i Danmark just då inträffar.
Jag trodde "mig förut veta, att denna uppgift icke var öfverensstämmande med rätta förhållandet; men för säkerheten skull har jag å nyo underrättat mig derom, och kan nu bestämdt upplysa, att flyttningstiden i Danmark inträffar i Maji månad.
Det har äfven blifvit sagt, att genom en sådan förändring af flyttningstiden skulle dagspenningen för arbetare blifva betydligt hög, Den 7 September e. m. 215 emedan örängarne om sommaren icke skulle antaga någon tjenst, utan heldre arbeta för dagspenning, emedan hvar och en jordbrukare då vore angelägen att erhålla arbetare.
Om också drängarne då heldre arbetade för dagspenning, skulle dock i min tanka arbetsiönerne icke blifva förböjde, emedan arbetarnes antal derigenom ökades.
För öfrigt är brist på tjenstfolk icke alt befara, sä vida Tjenst!)jonsslattgan noga efterlefves, och lösa personer tillhållas att antaga årstjenst.
Jag kan således ej annat än tillstyrka, att flyttningsliden må förändras till den 2.4 eller i5 Junii, eller ock alt den må bibehållas, såsom den nu är, ty att återgå till den gamla flyttningstiden, vore efter min tanka det mest ofördelaktiga.
Hvad Värfningsstadgan beträffar, anser jag de nu existerande föreskrifterna vara mest lämpliga; att nu åter göra vissa personer förfallna till krigstjenst, vore att återgå till ett förhållande, som caracteriserade en mindre upplyst tid.
I afseende på hvad Herr Cederschjöld yttrat om 12 eller 4 flyttningstider på året, får jag blott upplysa, att delta vore vanskligt i ett folk fattigt land; det skulle kunna 1 åLa verkställa sig i Stockholm och Götheborg, men ej i öfriga delar afRiket.
Svårigheten skulle visserligen blifva mindre i Skåne, emedan man der bar mera folk att tillgå; men följden skulle dock allestädes vara defavorabel både för husbönder och tjenstehjon, Med anledning af dessa $ i6
Den 7 Septembev e. ra. anmärkningar anhåller jag vördsamt omåterremiss af Betänkandet.
I anledning af Herr af Grubbens anmärkning om betydelsen af ordet ellerfår jag endast erindra, att detta ord har en dubbel bemärkelse: den ena, att bereda en förklaring af det föregående; den andra, alt antyda en motsats eller skiljaktighet.
Här står det just i den sednare meningen, nemligen att man antingen skall försörja sig ärligt, eller också hafva späda barn.
I afseende på den andra anmärkningen om försvarssedlar, vill jag endast påminna, att jag alldeles icke omnämnt dem; men att just den oordning, som den värde Talaren öfverklagat, skulle genom mitt förslag säkrast förekommas; emedan ingen kunde då skattskrifvas på annat ställe, än der han verkligen bodde.
An efea rswärd, Carl Henrik?
Då jag tog kännedom af detta Betänkande, fästades genast min uppmärksamhet på första Artikeln, der Utskotten föreslå återinförandet af den lösdrifveri-stadga, som gäI— de före 1819.
Jag finner först en stor inconsequence möta vid verkställigheten af denna förordning, emedan det är längden och figuren, som skall bestämma, om individen bör tvingas till krigstjenst, eller icke; är han kort lill vexten, eller af en mindre lämplig figur, så går hau fri från Den 7 September e. m. 217 denna bestraffning.
Jag hemställer, om en sudan författning kan vara billig, och om det ens kan vara Lagstiftaren tillåtit, att biträda en sådan.
För min del anser jag 1819 års författning, hvilken borttog Värfningsstadgan, vara så rättvis och billig, och framför allt värdig vår lid, alt jag skulle finna det vara i högsta grad orätt, att nu vilja borttaga denna författning, som äfven är ett Styrelsens erkännande af menniskovärdet.
Jag känner visserligen, att på landet genom
Possessionats-interessets verkande man i allmänhet skriker öfver stegrade arbetslöner i goda år; men det är besynnerligt, att då man från ena sidan yrkar alla möjliga prohibitioner i tanka att vinna högre betalning för landtmannavaror, och ett högre värde å arbetsprodukter, man icke vill fästa samma vigt vid den ädlaste delen af allt värde, nemligen den medfödda arbetskraftens.
Fördelen att vara rik, är tillräckligt stor förut, utan att den fattige bör ytterligare tryckas af Lagar, hvilka stadga, att den, som föder sig ärligt, och skattar derför, dock skall vara beroende af andra, för att få den lyckan vara skattskrifven.
Jag tror, att sådant folk med mera nytta för det allmänna använder sin tid och sin förmåga, om de, sedan de för sitt uppehälle några dagar af veckan arbetat, få i sin backstuga ostörde njuta lugnet inom familjkretsen, och ombestyra dess angelägenheter.
Jag anser det alldeles olämpligt 2i8 Den 7 September e. m. för Lagstiftaren, att återgå till så hårda Författningar.
Jag erkänner, att i min ort liar jag alldeles icke blifvit varse, hvad Utskotten sagt, att sysslolösheten och lättjan tilltagit; tvärtom har jag sett rundtomkring mig backslugorne blifva trefligare, och täppan blifva bättre odlad; med denna min erfarenhet skall jag således naturligtvis komma till helt andra slutsatser än Utskotten.
Jag vet väl, att år 1827 var i följd af 1826 års missvext ett stort öfverflöd på arbetare öfverallt, och att arbetarne således strömmade till dem, som med större capitaler kunde lemna en större arbetsförtjenst; i den mån återgång frän detta förhållande ägde rum, höjde sig ropen å nyo öfver brist på arbetare, och man besinnade ej, att då den enskildte icke ofredar det allmänna, då han ej bryter emot Lagarne, han hör äga rättigheten att försörja sig, huru han bäst finner.
Jag tror således, att då Styrelsen vidtagit en Författning, måste den ock äga förmåga att bibehålla densamma, och att en sådan petition, som nu här är i fråga, vore af en ganska vådlig beskaffenhet, hvarföre jag icke eller kan godkänna Betänkandet, utan yrkar afslag å detsamma.
Hvad flyttningstiden åter vidkommer, tror jag att denna kastning af ekonomiska åtgärder, eller flyttningstidens ändrande till September, i stället för October, är alldeles ändamålslös, och jag måste, såsom sjelf landtbrukare, yrka, att tiden för flyttningen må för - Den 7 September e. m.
a,9 blifva vid hvad den nu är.
Hvad beträffar deras åsigter, sorn trott att
Midsommaren är en bättre passande tid för flyttningen, erkänner jag alt jag äfven varit af samma tanka, men att jag blifvit öfverbevisad att dervid hafva förbisett vigtiga omständigheter, såsom till exempel att om af en sådan Lagstiftningsåtgärd skulle följa den händelse, att allt arbete efter Midsommaren så stegrades, att man derefter hade mycken svårighet att få arbetare, skulle en stor förlägenhet deraf uppkomma för Landtman nen, enär tjenstehjonen om sommaren försörjde sig huru som helst, och icke förr än till vintern antogo tjenst.
Jag måste således äfven i denna del bestrida den motsatta meningen.
För öfrigt tror jag, att
Lagstiftaren bör vara högst varsam med Digifvande af sådane Författningar, som fylla Correetionshusen.
Man skulle lätteligen kunna få dessa öfverfyllda, hvarigenom skulle hända, att det onda man velat förekomma, öfverlräffades af det onda dessa stora kostnader medförde, Jag tror derföre, att om en nödig polis handhafves inom Socknarne, och nödig stränghet iakttåges af Konungens Befallningshafvande, behöfvas inga strängare Författningar än de, som redan finnas.
Jag förnyar derföre min anhållan om afslag å Betänkandet, 220 Den 7 September e. m.
Herr af Schmidt j Georg
Som jag varit hindrad att deltaga i Utskottens öfverläggningar och beslut, rörande förevarande ämne, har jag ej kunnat reservera mig emot den inom Utskotten rådande tanka, rörande flyttningstiden för tjenstehjon.
Jag anhåller derföre, att nu få förklara, det jag anser Midsommaren vara lämpligast, och den nu varande comparationsvis lämpligare, än den gamla, till hvilken Utskotten föreslagit en återgång.
För öfrigt saknar jag i Utskottens förslag ett Stadgande om ansvarsskyldighet för Husbonde, som utfärdar
Orlofssedel, att lemna ett nytt bevis vid flyttningen om tjenstehjonets uppförande under tiden, från det Orlofssedel gafs, till dess Husbondens tjenst lemnäs.
Exempel saknas icke, att tjenstehjon, för att tillvinna sig en fördelagtig Orlofssedel, intilldess den erhållits, iaktagit ett godt uppförande, men sedermera ansvarslöst öfverlemnat sig åt hvarjehanda vanarter.
Jag tror således, att ett stadgande i detta afseende är beliöfligt, och anhåller, i händelse af återremiss, att dessa anmärkningar må åtfölja till Utskotten.
Herr Munck af Rosensköld, Eherhard: Med Friherre Anckarswärd och Herr Cederschjöld är jag ense om de grundsatser, desse Herrar framställt, då frågan blott är att betrakta den allmänna naturrätten; men då man betraktar menniskan, inträdd i sam - Den 7 September e. m. 221 hällsordning, torde dessa grundsatser tåla att något inskränkas, i synnerhet som samhället sjelf utgör ett tvång och en inskränkning i naturtillståndet.
I äldre Fristater, till och med i Romerska Republiken, var hvarje medborgare förpliktad, att, om så påfordrades, uppgifva genom hvad medel han underhöll sig och sin familj.
Om sådant här infördes, och undantag ej gjordes för Ståndspersoner, ser jag deruti ingen orättvisa eller inskränkning af den civila friheten, ehuru jag icke derföre påstår, att den, som ej kunde uppgifva medlen för sitt underhåll, skulle vara förfallen till inträde på Correctionshus, utan t. ex. vara skyldig att gå i tjenst; dock borde dervid iakttagas hvad Herr Cederschjöld anmärkt, att Staten borde kunna uppgifva tillfälle till arbete för den, som sjelf icke kunde förskaffa sig något.
För öfrigt torde jag vid detta tillfälle få göra en anmärkning, som efter min tanka är af stor vigt.
Vi klaga med skäl öfver de dryga kostnaderna vid alla publika byggnadsföretag, och jag medgifver, att flere malversationer dertill kunna bidraga, men hufvudsakligaste grunden ligger uti en ensidig liberalitet å Lagstiftningens sida, som gör Husbönder och Mästare mera beroende af sina tjenare och Gesäller, än tvertom, så att man kan säga, att tvånget i senare tider blott skiftat sida.
Det är kändt, att om t. ex. en Murmästare med skäl förebrår sin Gesäll en felaglighet, så 17.1 Den 7 September e. m. risqueror lian genast vara utaf med honom; och Mästarne nödgas derföre beständigt vara efterlåtne och krusa för sina Gesäller, som isynnerhet söka sin fördel uti, alt draga ut med arbetet, hvilket derigenom blir i samma mån mer kostsamt, utan mycken båtnad för arbetarne sjelfve.
I de fleste småstäder ser man också, att Murmästarne äro mer och mindre medellöse, oaktadt murarbetets öfverdrifna kostnad.
Jordbrukaren klagar, att han icke får nog betalt för sina producter, och han gör det icke utan skäl, men han har likså mycket orsak, att klaga öfver för dryga productionskostnader genom öfverdrifna anspråk bos tjenstefolk och daglönare.
I Skåne ser man ock derföre ofta mera välmåga hos Torpare och Drängar, än hos sjelfegande Bönder.
Jag kan likväl ej bifalla Herr af Grubbens förslag att Gesäller borde stedslas på minst 6 månader; ty det händer ofta, att Mästarne ej kunna bestämma, huru lång tid de behöfva ett visst antal Gesäller.
Den ena delen af året behöfva de flere, än den andra, och kunna icke calculera sitt behof lika säkert, som Jordbrukare och Bruksägare.
Deremot tror jag tiden påkalla den reform, att en särskilt reglementarisk
Stadga gifves äfven för Handtverksarbetare och Fabriksfolk, ehuru jag får erindra, att om man dervid förmycket inskränker Gesällernes nu varande friheter, är det att befara, alt de isynnerhet ifrån Skåne och de sydvestliga orter Den 7 September e. m. 223 skola utvandra till närgränsande Stater, der de äga mera frihet eller rättare sagdt sjelfsvåld.
Jag tror ock, alt om de sättas under den vanliga tjenstehjonsstadgan, i bredd med tjenstehjon, skulle det hindra en del handtverkeriers förkofran och afhålla bättre subjecter alt välja detta yrke.
Hvad flyttningstiden beträffar, är det naturligt, att den måste vara olika tjenlig på olika orter inom ett Land af så vidsträckt latitud som vårt.
Det blir derföre omöjligt, att etablera en generel flyttningstid, så att den icke skall vara mindre lämplig för vissa orter, och jag skulle således vilja föreslå olika flyttningstid för den nordligare och sydligare delen af Riket, med uppdrag åt Ekonomiutskottet, att föreslå gränsen emellan dessa arne delar.
Jag förenar mig på grund häraf med dem, hvilka begärt återremiss; men jag kan icke instämma i begäran om afslag, enär sådant, då Betänkandet första gången är före, och anmärkningar dervid göras, efter min tanka är grundlagsstridig!.
Utan att tro det nödvändigt att vara alltför sträng mot dem, som icke hafva årstjenst, finner jag likväl,, att man bör gifva Författningarne den latitud, att sådane personer icke få såsom lösdrifvare kringstryka Landet, och med efterlefnad deraf, ser jag ingen fara i flyttningstidens ändrande till Midsommaren.
En Den 7 September e. ra. värd Ledamot liar invänt, att följden skulle blifva, att arbetsfolket ej antog årstjenst, utan arbetade för dagspenning, och derigenom bief dyrlegdare.
Jag medger väl möjligheten häraf, men jag ser icke något ondt deri.
I Halland äger verkeligen det förhållande för närvarande rum, att örängarne antagas för g månader eller kortare tid, för att lemna dem tillfälle att om Hösten gå lil!
Skåne att förtjena större dagspenning medelst tröskning.
Drängarna erhållas derföre i Halland för bättre pris, men återkomma ofta med stor förtjenst, som sätter demi tillfälle att antaga ett större Åkerbruk.
Den händelse man befarat, finnér jag således snarare gagnelig, än skadlig, och jag tror icke, att man med den värde
Talarens kända liberalitet borde neka den arbetande klassen att vinna så stor förtjenst som möjligt.
— Jag glömde för öfrigt, då jag förra gången hade ordet, att anföra en annan omständighet, som talar för lämpligheten af Midsommaren, såsom flyttningstid, nemligen att alla de Landtbrukare, hvilka hålla ordentliga böcker och räkenskaper, nödvändigt måste finna nyttan af att börja sitt Räkenskapsår med den i:sta Julii; ty då är allt sådt och den nya skörden tillstunda!', så att denna tiden just är culminationspuncten emellan det gamla och nya, ej blott i alla delar af Sverige, ulan snart sagdt i hela verlden.
Jag förnyar min be - Den 7 September e. m. 2i5 begäran om återremiss, och anhåller, att äfven dessa anmärkningar må åtfölja till Utskotten.
För min del kan jag ej instämma med dem, sorn ifrat emot den återgång till strängare Författningar, hvilken i Utskottens Förslag finnes åsyftad.
Hvad de värde Ledamöterna yttrat om menniskans rätt att fritt begagna sina krafter, eller det underlåta, kan vara vackert i böcker och tal, och kanske äfven lämpligt för de arbetare, som hemtat och fullfölja sin bildning genom böcker; men det är icke lämpligt för de lägre, obildade samhällsklasserna, och knappt nog för de högre, om dessa af omständigheterna tvingas att nedstiga på en lägre stånd punct, ty erfarenheten visar, att personer ur de högre samhällsklasserna äro lika svåra, om icke värre, att hålla i ordning, än personer ur de lägsta, så snart de förra af omständigheterna blifvit försatte i lika svår belägenhet med de sednare.
För min del tror jag att man aldrig bör glömma, det den obildade menniskan just utmärker sig genom mindre omtanka eller snarare sagt en tanklöshet, som gränsar nära till djurets.
Den är störst bos Vildén, och det är endast med odlingen, som omtankan stiger.
Följden deraf, att den allmänna omvårdnaden icke nödgar de tanklösaste klasserna 4o H. »5 22Ö
Den 7 September e. m. att förskaffa sig ett stadigt och ärligt näringsfång, blifver fördenskull, att de råka i samma nödställda belägenhet, som djuren, hvilka söka sitt uppehälle för tillfället, och taga det med våld, eller förgås af hunger.
Deri menniska, sorn således ej kan förskaffa sig uppehälle på lofligt sätt, stjäl och kommer i fängelse, eller tigger och kommer på Correctionshus, eller sjuknar och stadnar på Sjuk- eller- Fattighus.