Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fonden af salen, där middagen serveras, ska anordnas en lefvande transparang föreställande Snillets Gudinna, som räcker fram en lagerkrans på en tå – naturligtvis menar jag, att hon står på en tå — medan bakom henne två basunänglar ur sina trumpeter blåser fram veckiga bläck-band på hvilka står:
»Väl-Kom-Men O!
K-O-N-U-N-G och Kronoborgs S-K-A-L-D!»
Jag fick fäkta fasligt, innan jag fick skalden igenom, men som jag sa:
»Tror ni det finns någon enda skald, han må vara aldrig så Hög, som inte tycker om att få sina värk utbasunerade, om också bara ur bläcktrumpeter?»
Värst blir hur vi ska få ut den — jag menar transparangen, efter som det bara finns en utgång.
Men det blir väl någon råd, när vi kommer så långt.
Naturligtvis tog jag för gifvet, att Ada skulle bli vald till gudinnan, men då var det någon som hittade på säga, att gudinnor väl borde vara ogifta.
Jag tänkte svara, att om några var gifta så var det väl de, men jag hade inte glömt Fannys gliring, och så teg jag
Ingen ska kunna säga att jag hållit mig framme.
Maria Laxén, som är både rödhårig och uppnäst, blef vald — men stans rikaste flickor är aldrig rödhåriga och uppnästa vid sådana tillfällen.
— Vi får vara riktigt tacksamma öfver att hon åtminstone är hvithyllt och har en skaplig kropp.
Hon hade kunnat vara skelögd och puckelryggig med!
Om några fullkomligt är födda till basunänglar, så måtte det väl vara min Beda och Maja!
Men betydde det något?
Nej, tro inte det.
Basunänglarna gick mig också förbi.
Men när Axan skuffade fram sin fula svarthåriga Janne — hon har alltid kjortlen full af barn-barn — och föreslog honom till Cherub — då kokade jag ändtligen öfver.
(Vi ska ha en cherub, som hoppar ned från en blomstergrupp, lämnar en bukett och ropar:
Länge lefve vår vänsälle Kung!)
»Jag antar», sa jag stelt, »att något ’val’ här vid lag inte kan komma i fråga.
Vår lilla Alf är väl det vackraste barn som finns i stan och så lik en cherub på förhand, att det väl vore en evig synd och skam om — —»
Väl var att de andra fruarna nu grep in, för jag var så uppskakad invärtes, att orden riktigt snubblade om hvarandra i halsen på mig.
Ja, så blef Alf vald till cherub med jag vet inte hur stor majoritet.
Gifve Gud, att vi nu också hade herrarna på det klara!
De har naturligtvis beslutat någonting helt och hållet annat än vi — det gör de alltid — och det är så tidsödande och så tröttsamt.
Först måste man säga, att det är alldeles utmärkt allt hvad de tänkt ut.
Därpå undrar man litet, om inte möjligen det eller det — — hade varit ändå bättre.
— Så säger de, att fruntimmer är några fullkomliga gäss, svär och brummar – —
Så gråter man — —
Ja, det är med ett ord en lång och invecklad prosess det där, framförallt när man har ondt om tid — och krafter.
Också tror jag, att jag lägger mig och hvilar litet, innan Gustaf kommer.
Jag känner mig allt fasligt echåfferad!
Det satt hårdt åt — mest att få läktaren i salen.
Men som vi sa, det minsta vi kan fordra är väl att få sluka Honom med ögonen, när vi inte får vara med om något mer!
Det var för rättvist att inte slå igenom.
Senare i allra största hast:
Kypare är efterskickade från Sundsvall.
Källarmästaren är vriden — säger hans fru — och hon vet, naturligtvis.
Sjödin ändrar frackar så han tappar håret.
Flickorna Hallin, storsömmerskorna, har inte haft kläderna af sig på tre dygn och ser ut som sillmjölkar.
(Det är för innerligt väl att inte Majestätet sett min bruna siden ännu, eljest vet jag inte en smul, hur jag skulle ha burit mig åt.
Vi syr ändå åt barnen, så vi kan fördärfva fingrarna!)
På rådstu’n skuras och knackas och bultas både nätter och dar; framstupa på torget ligger fyra käringar och ränsar ogräs så det sjuder om fingrarna, och lasarettet, som ligger i vägen, målas på så fort man hinner.
Det är som om hela stan fått nya lungor.
Nu skriker de på mig igen!
Jag har inte två minuter öfver!
Men ändå — hvilken fröjd!
Det kommer att bli någonting ut-om-or-dent-ligt!
Två stora pråmar lastade med bräder ska ta emot Majestätet vid inloppet — en aning om vår hufvudnäring! och på dem ska vi plasera musikkåren — vi har en skarpskyttekår — delad i två — som ska blåsa folksången, medan en hvitklädd flicka (lilla Ada Blixt) bjuder Honom ett glas champagne och en bit barkbröd som prof på landets naturliga näringsmedel.
Måtte bara inte Esskornetten komma att blåsa någonting helt annat än han ämnar!
Det händer honom ibland.
Ingen förmår göra mer än han kan!
Ruffen har hittat på, att vi ska försöka få ned lappar och en renhjord att dekorera stadsbärget med.
Är han inte ett scheni, så säg!
Om det bara finns så pass med lappar och renar kvar den här tiden, att det kan bli en hjord af!
I annat fall får vi väl nöja oss med renhudar och koltar.
Skickligt utströdda, duger de nog.
Det blir naturligtvis inte på långa vägar när så dekorativt, men som framtidsbild kan det ju bli intressangt nog ändå!!
Alf är här för att bli inöfvad till Cherub!
Mamma har inte fått honom ur fläcken — och inte pappa häller!
De ha naturligtvis skrämt den älskade raringen!
Nog tog det emot litet att ta emot honom, ty jag hade allt lofvat mig själf att aldrig bjuda hit barn-barnen mer än »på en liten stund» — men så tänkte jag:
Inte något småsinne, Lovisa Petterkvist!
Det gäller Kung och fosterland.
Än Senare:
Alf hoppar som en fullkomlig liten zeraf och är så söt i sina små hvita lenogvingar, att man aldrig kan se sig mätt på honom.
Första dagen bara sparkade och skrek den älsklingen och sa, att han inte alls ville flyga till Gud ännu — tänk så sött! — men då hittade jag på att stoppa vingarna pin fulla med karameller och pepparkakor, och nu är han så kär i dem, att han inte ger sig med mindre än han får ha dem hos sig i sängen på natten.
Så mycket uträttar lämpor!
Jag är alldeles vek i benen — och i hufvudet och öfverallt.
Alf tiger, tiger som muren, istället för att, som han bör, ropa: »Länge lefve vår vänsälle Kung!»
Jag har bedt honom på mina knän, jag har nästan gifvit ihjäl honom med hjortronsylt — det bästa han vet, och tömt järnkramhandlarens hela leksakslager, men utan resultat.
Där riktigt ser man följderna af ett för strängt uppfostringssätt!
Han vågar naturligtvis inte tala, det stackars barnet!
Min enda förhoppning är att Majestätet, som ju är så innerligt Nådigt att vara FarFar på samma gång som Kung, ska förstå blomsterspråket, understödt af ett par de skönaste blå barnögon, ett ljust lockigt hår och en liten rosenknopp till mun, som bara har det felet att inte öppna sig när den bör.
Herrarna grälar!
Vi grälar!
Hela stan grälar!
Dagen därpå:
Solsken igen.
Ruffen och borgmästaren, som i den här frågan värkligen visat stort intresse, har rådt på de andra.
Det ska bli samma slags vin vid alla borden!
Samma dag på kvällen i sängkammaren.
Ruffen och jag sitter på fulingen och håller hvarandra hårdt hårdt i hand.
Han är fuktig i ögonen, jag blank om nästippen.
»Herre Gud, Ruffen», sa jag till sist, »hvem kunde tro något sådant för trettio år se’n, när vi började med en tunna sill och hela boden på kredit!»
Gustaf teg.
Men nu gjorde det ingenting att han teg, för jag kände att han förstod mig ändå.
Ja, så föll jag honom om halsen och kysste honom.
Och så grät och skrattade jag om hvarannat, och så kysste jag honom igen.
Hvem ska ligga här, här hos oss, Lovisa Petterkvists!
Majestätet!
Den älskade människan.
Jag menar fru Laxén!
Att ensam i stan gå och skaffa sig mässlingen!
Sådant är väntjänster – en af dem man aldrig glömmer!
Det känns alldeles som om jag höll på att kväfvas!
Ett afskuret snörlifsband är en otrolig lättnad.
Hvar folk som snör sig herbergerar sina sinnesrörelser, begriper jag inte.
Ruffen gör mig alltid så innerligen gärna sådana där små väntjänster.
»Det faller af sig själft, vännen lilla», sa jag, nu tämligen säker på att jag stod på fötterna och inte på hufvudet, »att vi måste skaffa nya möbler till — »Kungsrummet.»
Hvilket ord:
Kungsrummet!
»Duger mycket bra hvad vi har», sa Gustaf hastigt.
»Vill du det, Ruffen lilla», sa jag mildt och lade händerna på hans axlar: »Vill du det värkligen?
Ruffen puttrade och mumlade något som jag af pringcip inte hörde — och gick hastigt ut.
Tio minuter senare afsände jag följande telegram till Villy:
»Sänd morgondagens ångbåt snyggare Kungs-säng med tillbehör.
Din öfverlyckliga L. P.»
Jag var i fullkomlig feber innan svaret kom.
Slutligen kom det och ljöd så här:
»Det var tusan, tant Lova!»
Den rysliga pojken!
Nu kommer jag naturligtvis att förgås af oro, innan jag får veta om vi har något med båten eller inte!
Maja ska få hålla i simgördeln, när Alf hoppar.
Hon var så ledsen att inte få stå i transparangen.
»Kära», säger jag, »vi kan väl inte bli basunänglar allesammans, häller!»
Det tröstar henne litet — och hvem vet om inte en nådig blick kan falla, trots alla intriger!
Om bara tiden ville gå!
Jag tror jag ska gå och hälsa på Anna Ene, som jag inte sett en skymt af under hela festruset.
Det ska förströ mig litet.
Strax jag öppnade dörren till Enes, kände jag i luften att inte allt var som sig borde.
Lilla Agda, en rar förståndig tioåring, såg förgråten ut, och när jag kom in i salen, stod Ene vid fönstret och trummade en sådan där komma-i-jämvikt-igen-marsch som hvarenda hustru känner till.
När jag hälsade, så bara stirrade han på mig och så gick han in till sig, utan att ens säga så mycket som hur står det till.
Joo, tänkte jag, där ser man hurudana till och med de bästa är, när man kommer öfver dem oförhappandes!
Anna låg på soffan och såg blekare och genomskinligare ut än någonsin.
Hon blef så glad få se mig och skickade strax ut barnen, som hon jämt har omkring sig, så vi skulle få prata ostörda.
»Nåå liten», sa jag så nytert jag kunde, när jag slagit mig ned och väl fått fram min stickning.
»På soffan nu igen?
Hvad tror du Majestätet kommer att säga om det?»
Nu log hon litet.
»Du har väl klädning färdig till läktaren?» frågade jag, besluten att spara bästa biten (d. v. s. nyheten om min lycka) till sist.
»Jag kommer inte med», sa hon lågt.
»Åh, visst gör du det», sa jag så där öfverlägset säker som man alltid låter, när man inte är säker alls.
»Du ser ju riktigt pigg ut!
Får du bara vara i Lysekil i sommar, så blir du väl så duktig, att du hoppar öfver små tak, när du kommer igen.»
Den ömtåliga munnen darrade till och ögonen blef fulla af tårar.
»Jag kommer inte — dit — häller — tant Lova», kom det så sakta — så sakta —
»Hå hå», sa jag. »Hvad? — —»
»Tyst!
Där är han.»
Hastiga, liksom ryckiga steg hördes — och så trädde Ene in.
Att han såg bra ut, visste jag, men att han var en så fullkomligt vacker karl som det nu visade sig, tack vare den nya, utmärkt väl sittande uniformen — hade jag aldrig märkt.
»Ja, här är den nu», sa han kort och vände sig omkring.
Anna reste sig upp och såg på honom med strålande ögon.
»Är han inte vacker?» frågade hon stolt.
» Uniformen, jo!» svarade jag.
(Aldrig skämma bort en karl, det är mitt resept!)
»Så är den också dyr», sa Ene bittert.
»Åh, hustrun min!
Åh, hustrun min!»
Läpparna darrade i kapp med hennes.
Så lade han Annas hufvud till sitt bröst, strök henne ömt och lätt öfver håret som om hon varit en fågelunge, kysste henne innerligt och gick lika hastigt som han kommit, fortfarande utan att ens se mig.
Det blef tyst i rummet bra länge —.
»Dina respängar?» frågade jag, för hvilken det gått upp ett ljus, slutligen sakta.
Anna nickade — —
»Tant Lova vet ju hur vi har haft det –.
Kappa och mössa — har ju varit nog — hittills; det har aldrig’ velat räcka till — till mer — nu måste han naturligtvis ha uniform — — jag är så glad vi hade pängarna — han telegraferade genast mått och sådant — — det var ju en riktig välgärning att vi kunde — hade — det var ju alldeles nödvändigt —.»
Jag var proppad ända till brädden med invändningar, men jag sväljde dem.
Hade han tagit de pängarna, så visst var det alldeles nödvändigt, han, som väl tusen gånger hällre klippt en bit af sin egen hud och klädt sig med, om det bara varit möjligt!
Så kysste jag henne ömt till adjö och gick utan att säga ett ord om min stora nyhet — —.
På middagen var jag ovanligt knarrig — ingenting var mig i lag, och när Pepita försökte muntra upp mig genom att kasta nötter i hufvudet på mig, så gaf jag henne dask, ja, det gjorde jag.
Men så ångrade jag mig, tog henne i famn och gret — ja, stormgret.
Visst var det för daskets skull?
Nej, det var för någonting helt och hållet annat!
Aldrig kan man få vara glad tvärs igenom, häller!
Stå i det mest strålande solsken bäst man vill, så är det alltid någon sida som träffas af skuggan, af en iskall, otäck skugga.
Jag telegraferar återbud om Kungssängen i morgon bittida!
Majestätet får bo just hvar han vill!
Det känns som om jag aldrig, aldrig skulle kunna bli glad mera!
Det är en välsignad sak med det där sofvandet!
Andras sorger, de må vara aldrig så stora, vissna bort, medan däremot ens egna, de må vara aldrig så små, stå så friska och lefvande som om man förvarat dem under glas.
Så gick det med mig med.
Hvem bad Enes att gå sta och gifta sig i otid?
Och inte kan väl höga öfverheten rå för, om det faller lägre tjänstemän in att skaffa sig högre tjänstemäns barnskara?
Hvad skulle det bli för en lag och ordning i landet, om vi skulle regeras utan uniformer!
Och hur skulle det bli, om inga fler skaffade sig kronans nådiga dräkt än de, som hade råd att bära den?
Jo jag tackar, jag!
Själfsvåld, det är hvad det skulle bli af, det!
Uniform först, hustru sedan — det måste vara ordningen, och det förefaller mig värkligen, som om en och hvar med liten smula förutseende och pliktkänsla — —
Dagen därpå molade Anna i mig som en tand som värker — sedan ändå litet mindre, till sist inte alls.
Med min Kungssäng var det allt betydligt mycket värre, skulle jag tro.
Tänk, om vi inte fick någon!
Hvar skulle vi då lägga Majestätet!
Generalrepetisjon på allt.
Obegripligt hvar Maria Laxén kan ha lärt sig att klä af sig så bra som hon gör!
Nog vore det bra upprörande, om Hans Majestät skulle få sin blygsamhet sårad här hos oss, Jockmockar!
Men hon ville inte ens höra talas om några fler kläder — och inte ritläraren häller, som drapperat henne — med det mycket lilla som finns!
Allt gick utmärkt, utom Alfs lilla munläder, som fortfarande inte gick alls.
Thore har målat en riktig ridå, som tog sig utsökt bra ut, och Maja hjälper honom allt hvad hon hinner.
(Jag såg nog alldeles galet med det där andra!)
Värst är med uthalningen af transparangen!
Eller bör den kanske kallas tablå?
Vi måste nämligen hala den genom fönstret, ty inte kan man begära, att de ska orka stå och lysa under hela middagen, och utgången är omöjlig att komma åt.
Med änglarna gick det som det varit smordt, men med Gudinnan var det värre: hon fastnade gång på gång, fast två karlar stod utanför och drog och basunänglarna sköt på innefrån så mycket de orkade.
Hon var för fet!
Vete Gud, hur många gånger vi repeterade, innan vi fick henne i den rätta lutningen!
Till sist gick det, men måtte det bara inte falla Majestätet in att titta bakom ridån i detsamma, det säger jag, för då kan
Han komma att få se en underlig syn, en högst underlig syn!
Men naturligtvis, aldrig tittar
Han bakom ridåer!
Dagarna både kryper och flyger fram.
Om jag bara tordes förhäfva mig litet, tala om hur lycklig jag är, skulle jag må bra mycket bättre.
Men det vågar jag inte för aldrig det!
Tvärtom går jag omkring med neddragna mungipor och talar om för alla människor hvilket förfärligt stort besvär jag har.
Det lisar dem!
Jag undrar hvem som ska bjuda Honom kaffet på säng?
Ruffen sa i morse, att det inte passar bjuda Honom något kaffe alls, men då sa jag:
»Ska inte den Käraste Gäst vi någonsin haft få sig en ärlig tår kaffe på säng, bara därför att han råkar till att vara Kung?»
Och hvad ska jag ha på mig?
Min bruna siden?
Brunt siden klockan 7 på morgonen!
Nej, det — —
Vara enkla och naturliga är det enda vi kan vara, och det man kan vara, det ska man vara.
Nu vet jag hvad jag ska ha på mig!
Ingenting alls!
Det kommer bestämdt Majestätet att tycka allra mest om.
Ja, jag menar naturligtvis ingenting alls extra, om inte möjligen ett litet förkläde för att liksom öfverdrifva det husliga.
För ska jag öfverdrifvas, så bör det allt vara åt det hållet och inte åt sidenhållet — det känner jag på mig.
Men hvad springer de på gatan för?
Hvad säger Sofi?
Är båten här?
Tänk! O! Måtte!
Den trofasta Villygossen!
Den rara Villygossen!
Vi har en säng, ett helt Kungsrum i sjöblått siden med krem gepyrspetsar och sjöblå matta.
Majestätet kan tro sig ligga på sjöbotten!
Det är Gudaskönt!
Måtte Han komma att känna sig hemmastadd!
Och det bör Han, efter som
Han tillhör flottan.
En tapetserare följde också med, alldeles gratis.
Jag vallade efter honom som en hund, så förtjust var jag i hvar spik han slog i.
Men när han lämnade mig räkningen, hoppade jag till som om jag fått ett skott i bröstet och rusade af in till Ruffen.
»Har du sett, har du hört?» flämtade jag.
Ruffen tog räkningen, drog ihop läpparna, som om han fått något surt i mun, men så sa han helt lugnt:
»Det var att vänta.
Det är vid sådana tillfällen Gustaf är så stor, så mycket mycket större än jag.
Han betalade utan att säga ett knytt och därtill ville han bjuda tapetseraren på middag, men jag satt stel och rak som en pinal utan att låtsa höra på det örat, fast Gud ska veta hur det sved låta någon lämna mitt hem otrakterad.
Men också, att bjuda en person med ett så kroknäst samvete på middag!
Åh nej, någon slags oppinjonsyttring ska man göra, när folk tar skinnet af en.
Men hvad vann jag på det!
Jo, att Ruffen tog honom med sig på stadskällaren och bjöd honom på middag där med vin till, för de stackars styfrar han har kvar, medan jag satt hemma nedsjunken i mat ända till axlarna.
Sedan följde
Ruffen honom till båten och bjöd honom på punsch och köpta cigarrer och på kväll.
Det knäckte mig!
Gör jag någonsin något annat än ruinerar Ruffen!
Hvad hade tapetseraren någonsin här att göra?
Nog hade Majestätet hållit till godo med litet borgerligt helylle — alltid —!
Det var jag, som, uppblåst af högfärd, inte tyckte något var fint nog.
Jag hade god tid att tänka på saken, där jag satt och saltade mitt ensamma kaffe med mina tårar — —
Åh, så jag gret!
Väl att Maja var borta!
På kvällen kom hela stan för att se på Kungsrummet, som gjorde dem alldeles häpna och litet till.
»En briljanterad kråsnål blir väl det minsta», sa en.
»Eller också en briljanterad snusdosa med porträtt på locket», sa en annan.
»Herr Petterkvist tycks inte ämna nöja sig ens med vasen, han», sa en tredje.
Men jag var så matt och förbi af att ha burit mig så illa åt mot Ruffen, att jag inte orkade försvara oss.
Lyckligtvis kom Ruffen hem redan vid tiotiden och då fick jag mig en riktigt lång och rar tår och uppgörelsescen — en sådan där som jag tycker så rysligt mycket om.
Nu känner jag mig lugn igen, som väl är, ty lugn behöfs att kunna ta emot så oändligt mycken lycka.
Tänk, snart, redan i öfvermorgon!
Kommer det någonsin att bli öfvermorgon?
Hela huset är som fullt af sol!
Dagen därpå på aftonen:
Jag lägger mig inte i natt.
Det förefaller mig vara ett riktigt rån att sofva bort känslor så heliga som mina.
Jag har kokfru, förstås, ty nu vågar jag inte koka ens så mycket som kaffet själf!
Gifve Gud, att lille Alf måtte hoppa riktigt sött, att barnen måtte bli observerade — att Ruffen inte måtte sticka knifven allt för djupt i mun — — och att jag inte måtte bli så konfunderad, att jag häller kaffet i sängen i stället för i Majestätet.
Och att allt annat — måtte gå — bra!
Jag förmår inte mera — — jag är slut, uppsmällt — af — idel — tacksamhet!
En kvart senare:
Hvem springer öfver torget med steg så lätta som om han hade eld under fötterna?
Borgmästaren?
Och hvad håller han i hand, hvad ropar han?
Ett telegram?
Åh — — —!!!
En tung, underlig stämning ligger öfver gator och torg.
Alla dörrar är stängda — inga människor syns till.
Det är som om hela staden fått sorg.
Och det har den — djup, djup Kungs-sorg!
Han kommer ej.
Jag har hållit mitt ord: jag har inte sofvit en blund i natt.
Jag har setat på ett utbredt lakan midt i Kungsrummet och gråtit, gråtit de bittraste tårar jag någonsin gjutit i hela mitt lif — när jag inte haft hjärtesorg.
Det var för mycken lycka!
Du pöste, så du höll på att pösa sönder, du, Lovisa lilla!
Du behöfde knusas — nu igen — knusas riktigt.
Och knusad är du — i småsmulor!
Samma dag på kvällen smög jag mig upp till fru Ungfrau för att om möjligt snåla mig till litet godt humör igen, så riktigt modlös kände jag mig.
»Jack säge dig någet, min Lovise», sa hon, utan att alls låtsa om min särskilda missräkning:
»Jack ämne sitte in dem kastell und schläppe raketer för det Majestätet upp – aber det Majestät komma nichts.
Nu jack schläppe de raketer upp för er — schnart — på en schtor fest.
Aber nicht just nu.
Jack und den kapten ligge i den luf, aber seden!»
Nog är hon rar!
Alltid bjuder hon till att roa och förströ oss, när något tråkigt inträffat.
Också riktigt önskar jag, för hennes egen skull, att hon och kapten inte länge måtte ligga i »den luf» på hvarandra.
Men någon tröst fick jag inte.
Det känns, som om jag setat i en gunga och svängt högt högt mot en strålande sky och fallit pladask i backen.
Vete Gud, när jag orkar samla ihop mig mera!
Helande Plåster.
Sista båten.
Farbror Janne.
Ingen människa står ut med att känna sig slagen i småsmulor alltjämt.
Också börjar jag hämta mig litet och så gör stan med.
Tanken på hvad vi ska ta oss till med Kungsrummet, har nog varit den ett så godt och helande plåster.
(Tapetseraren tar igen det mot afdrag — men det får de inte veta än!)
Den enda riktigt tröstlösa är lilla Alf, som gråter nätter och dagar efter sina vingar (och efter mormor!), men nu har han fått en trähäst, som tycks bli hans plåster.
Hos Enes ligger den vackra uniformen insvept i silkespapper på vinden, och konungabesöket nämns aldrig där i huset.
Jag för min del tycker nu, att det ändå är något så mycket att vara tacksam åt!
Vi hade ju njutit all fröjd utom den sista, största, och kanske är det riktigt bra, när den sista, största fröjden fattas.
Nu kan vi drömma hur vackert vi vill, tro hur vackert vi vill.
Nu har vi inga dumheter att sörja, inga missräkningar att komma öfver.
Nu är och förblir
Konungabesöket mitt lifs stoltaste och skönaste minne.
Men tala om det vill jag inte göra mer – ännu!
I går gick sista båten.
Till och med nu, när vi 16 mil härifrån kan komma söderut med tåg, så är det ändå den sorgesammaste dagen på hela året.
Vi följde med så godt som man ur huset längs stranden, så långt det gick, och sedan stod vi och viftade så länge vi såg en skymt af röken.
När man så vänder tillbaka, känner man sig som fångar på en obebodd ö utan allt annat sällskap än sina olyckskamrater.
Men ett godt för det med sig: man sluter sig samman på ett annat sätt än i de stora städerna, för om vi också grälar litet, hackar på hvarann litet, så vet vi ändå, att kommer sorg eller bekymmer, så behöfver vi aldrig bära dem ensamma.
Och så är det så roligt att så godt som genast börja räkna ut, när första båten kan komma.
Från April är utsiktsplatån aldrig tom, fast hvarenda människa vet, att isen aldrig bryter upp så tidigt.
Herrarna går från den tiden jämt med kikaren öfver axeln och allihopa är vi väderbitna och rödblommiga af att så ofta utsätta oss för hafsvinden, som då minsann kan vara bitter nog.
Och hur noga vi känner till isen se’n!
När han ’blånnar’, när han ’skjuter sig’, allt har sin betydelse, till dess ändtligen mot vårsidan ’de stora dånen’ öppnar en glänsande ränna, ur hvilken kort därpå den älskade blågula flaggan långsamt närmar sig, som komme den ur skyn.
Då blir man så glad, att man faller hvarandra om halsen — åtminstone vi gamla, de unga är så förfärligt mycket förståndigare.
Och att sedan tåga i prosesjon ned till båten och äta Stockholmsmat — ack!
Numera kan vi ju få hit hvad vi vill, om det så vore midt i vintern, men det är inte alls det samma.
Många små agremanger uppväger inte en stor glädje — det har jag lärt mig nu, om man också tror så först.
Ruffen och jag hade nog stannat längre på platån, om inte moster Saras jungfru kommit springande med andan i halsen och bedt mig för Guds skull titta in genast: »Patron höll på att ta lifvet af sig nu igen!»
»Hå hå», sa jag skrattande, »hvad har ni nu hittat på att roa er med?»