Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon begärde full frihet att lefva som frånskild hustru, med en själfständig värksamhet, men också med pligt att själf bestrida alla omedelbara utgifter.
Offentlig skilsmessa önskade hon icke af flera skäl, särskildt för barnens skull, och man stannade således vid denna enskilda öfverenskommelse.
I Maj 1881 hade Hörby fått en ny kyrkoherde, hvilken, såsom så mången annan trons man i dessa tider, såg förnekelsen inkarnerad i sitt eget kött och blod.
Att kyrkoherden Lundegårds näst äldste son, Axel, skulle bli landsbyns »grimme ælling» var af nämda skäl alldeles naturligt; och till Ernst Ahlgrens sjukbädd trängde rykten om den unge studenten, som var så hänsynslös mot all landsbyetikett, så upprorisk mot alla häfdvunna åsigter, liksom han å sin sida hörde talas om den sjuka postmästarfrun, hvars literära intressen ingen då ännu ordade om, men väl om hennes målning.
Någon personlig bekantskap inleddes egentligen icke förr än på våren 1884, då Axel Lundegård (hvilken efter en brytning med sin far sökte slå sig ut på egen hand i Stockholm genom literärt arbete) erhöll ett bref från Ernst Ahlgren, som började med ordet:
Kamrat! och i hvilket hon uttalar sitt intresse för hans sträfvan, som hon kunde sympatisera med efter att »i åtta år under fem olika signaturer i fem olika tidningar» ha kämpat mot samma literära motigheter och hon fortsätter:
Jag vet att våra åsigter i många fall äro de samma och att vi båda, delvis åtminstone, komma att kämpa för samma sak, ty ni är ju »en af de våra» – det förkättrade »unga Sverige».
Men om också icke så vore, skulle det icke hindra mig att erbjuda detta kamratlika handslag, ty skråande är mig det förhatligaste af allt.
Ärlighet, se der hufvudsaken!
En lugn, sansad ärlighet och en outtröttlig sträfvan efter sanning, det är hvad vi böra hafva för ögonen.
Att vara sig sjelf är svårt nog, men det är dit all sjelfuppfostran bör syfta.
Detta första bref anger redan arten af det vänskapsförhållande, som (sedan Axel Lundegård slutit vapenstillestånd med sin far och åter besökte Hörby) började under sommaren 1884, med den lilla boklådan till skådeplats.
Nu kom Ernst Ahlgren första gången i lefvande beröring med den nya tidens tankar, ytterst radikala i hvarje afseende, så som de gestalta sig i en ynglings sinne.
Nu fick hon uttryck för den opposition mot all konventionalism, allt hyckleri i sammanlefnaden människor emellan, som hon själf känt men ej drömt om att på detta sätt storma löst emot; nu frigjordes hon från åtskilliga kvinliga fördomar rörande det värkliga lifvet, genom en ung mans oförbehållsamma uttalanden om huru lifvet tedde sig där ute bland männen.
På samma gång fann hon denna manliga individualitet nog sympatiskt anlagd, för att hon utan skygghet kunde delgifva honom sin kvinliga åskådning.
Båda funno sålunda hvarandra vara befryndade naturer, som i många hänseenden älskade det samma, hatade det samma och framför allt hoppades det samma: en framtid som diktare.
Och huru väsentlig för sin utveckling hon fann denna beröring framgår af följande uttalande:
»En ensam man eller en ensam kvinna utvecklas alltid ensidigt.
Det är nu en gång så, att de två behöfva stå i något förhållande till hvarandra, jag menar ett själarnes förhållande, om utvecklingen skall bli så rik som individens möjligheter tillåta.
Detta är min bestämda öfvertygelse, ja mer än det: min hela lifserfarenhet.
Därför är det också min hemliga käpphäst.
En man, som aldrig känt sig stå verkligt nära ett kvinligt väsende: en mor, en syster, hustru, dotter, väninna, älskarinna, hvad det nu må vara, jag menar, stått henne nära på det sättet, att de haft verkligt, lugnt, sant förtroende för hvarandra, en sådan man skall aldrig bli så harmoniskt utvecklad som han kunnat; det fins fina afskuggningar i hans själslif, som aldrig komma fram.
Och så är det med oss kvinnor också, ja kanske i ännu högre grad; ty vår uppfostran är från början anlagd på att göra oss ensidiga och inskränkta.
Jag känner gamla fröknar, ja jag känner till och med halfgamla fruar, som aldrig haft annat än kvinliga vänner, lika ensidiga som de själfva.
Hvad de äro för ena konstiga varelser!
Förkrympta, hårdhjärtade i sina domar, behäftade med en egendomlig själens torrhet.
De förefalla mig alltid som halfva människor.
Det fins intet helt och fullständigt hos dem.
Sådana människor kan jag värdera för deras goda egenskaper, men jag kan icke hålla af dem och aldrig i evighet kan jag känna mig annat än främmande för dem.»
Att båda vid denna tid behöfde en sådan vän, med hvilken de kunde afhandla arbetsplaner, idéer, böcker, lifserfarenheter på en fullt kamratlik grund, gjorde att brefväxlingen fortsattes lika ifrigt å båda sidor under åren 1884–86, då Axel Lundegård lemnade Stockholm för Köpenhamn.
Denna brefväxling gömmer ej blott oförbehållsamma meddelanden om hvarderas enskilda utveckling och lifserfarenheter, utan den är en del af hvarderas utvecklingshistoria.
Ahlgren var visserligen tio år äldre samt kände sig genom sjukdom och lidanden mycket äldre än sina år.
Men hon erkände sig det oaktadt hafva åtskilligt att lära af den yngre vännen, liksom denne i andra hänseenden hade något att lära af henne.
Redan hennes andra bref, hvilket är svar på ett mycket modlöst från Axel Lundegård, visar i hvad riktning hennes inflytande gjorde sig gällande.
Hon skrifver där bland annat:
Att helt och hållet betvinga ödet, står icke i menniskoförmåga, men just att kunna vinna en smula terräng betraktar jag som en seger, om än nya strider vänta, ja till och med ett nederlag.
Kan man förneka att Austerlitz var en seger, fast Waterloo följde efter?
Hur skulle mitt egentliga »jag» kunnat hålla sig vid lif under allt det elände, hvarmed »det passande» kringspinner sina offer, om icke tron på min redliga vilja varit dess lifsluft?
Efter mycket letande tror jag mig ändtligen ha funnit rätt på detta af konventionalismen bortkrånglade »jag», och nu ämnar jag sannerligen ej släppa mitt tag.
Nu vet jag hvad jag vill.
Och hon fortsätter, såsom svar på vännens påminnelser om det Ibsenska ordet att den ensamme är den starkaste, att äfven hon förstod denna tanke och att hon visserligen kände behofvet af samvärkan men icke på så sätt, att den literära vänstern »borde bilda ett kompakt parti, där individen skulle förpligtas att antaga hela partiets program.
Tvärt om: vi böra just förfäkta individens både rätt och skyldighet att vara sig själf.
Detta är åtminstone A och O för mg.
Jag älskar konsten men afskyr förkonstlingen».
Men på samma gång hon sålunda erkänner sin sympati med vännens energiska individualism fortsätter hon:
Du säger, att man icke kan vara sansad alltid, och det är visst sant, men det hindrar icke att man kan försöka att vara det så länge som möjligt.
Du medgifver sjelf, att det icke finnes någon entusiasm utan sina missgrepp och det är så, men du kan väl heller icke neka att allt för många missgrepp kunna skada äfven den bästa sak?
I sitt första bref hade hon uppmanat den unge författaren att skaffa sig en fast ekonomisk ställning, »ty på svenska författararvoden får man ofta sätta till sin öfvertygelse, om man icke vill svälta ihjäl».
»För att skaffa sig mat fordras i de flesta fall att hyckla eller förkväfva sin egen öfvertygelse.
Jag skulle göra det, ifall jag ansåge lifvet värdt en sådan uppoffring; men det anser jag inte.»
Och med anledning af dessa bittra ord utbrister hon:
Jag vet icke hvad jag skulle vilja gifva för att kunna motsäga dig i detta.
Men jag kan icke – jagkan icke!
Det käns så att man skulle kunna sönderslita sig sjelf, bara man tänker derpå!
Hur äfven den mest sanningsälskande någon gång drifves till att hyckla!
Men skola vi derför uppgifva allt?
Nej, tusen gånger nej!
Jag vill det åtminstone icke, icke så länge jag eger en smula kraft i behåll.
Och du – ung, fri och stark – du skulle gå till kojs som ett beskedligt, tuktadt barn, lägga dig och dö från alltihop, derför att »lifvet icke är värdt».
Men om du det gör känner jag dig icke, då förstår jag dig icke heller, och då vet du icke hvad
Ibsen menar med »Arbeidsglæden».
Jag hör visserligen icke till dem som anse, att man hellre bör framsläpa det uslaste lif, än göra ett raskt slut derpå; men att göra det vid minsta motighet är ömkligt.
Du torde spörja hvad som binder mig vid lifvet.
Jag tror det är indignationen; det är åtminstone hvarken fruktan för döden eller kärlek till min egen tillvaro.
Har du aldrig känt det svarta trots, som knyter händerna och säger: jag kan allt, jag kan till och med böja mig ned till jorden, blott för nöjet att få resa mig. när man minst väntar det?
Känner du icke huru sjelfva förbittringen tvingar oss att gripa in i händelsernas gång, der tillfället ligger nära?
Ser du icke att det är den usla penningen vi måste tillkämpa oss derför att den skänker oss makt och derför att makt kan gifva frihet?
Och erfar du aldrig inflytandet af de der naturmakterna, dem grekerne benämde demoner?
Jag menar dessa hemlighetsfulla frändskapsförhållanden, som finnas mellan vår egen varelse och det arbete vi ha att utföra, drifvande oss fram emot det med kraften af en naturnödvändighet.
I sig sjelf är denna kraft hvarken ond eller god, men våra bästa handlingar och våra sämsta härflyta från denna samma källa.
Inser du icke, att man till en tid kan bita tänderna ihop om sin öfvertygelse, just derför att man en gång vill ropa ut den så, att den måste bli hörd?
Kan du smälta att någon skulle ha sagt, att du ingenting dugde till, och ändå icke visa honom att han den gången var en ljugare?
Om det icke finnes gry i en till både godt och ondt, då duger man sannerligen icke för denna verlden; der skall en viss ilska till för att riktigt ta sig en dust med lifvet.
Och så – till sist – har du aldrig sett en så skriande orättvisa, att du tyckte dig ha hvarken rast eller ro förr än den var beifrad?
Ah – »fratello mio!» – din bror Ernst har ingen änglakaraktär; dagrarne der kasta mörka skuggor – till hvilken af de båda slagen räknar du väl den svagares hat mot allt förtryck?
»Mitt stora, vackra hat», säger Zola.
Detta bref (som genom egarens tillmötesgående här kunnat meddelas) är ett mycket kännetecknande uttryck för Ernst Ahlgrens eget själslif då hon börjar sin egentliga författarbana, och på samma gång för den etiska och literära växelverkan, som fortgick mellan de båda vännerna.
Hon har själf sagt, att hon aldrig kunnat skildra män på det lifsvärkliga sätt, som så väsentligt skiljer hennes arbeten från de flesta författarinnors, om lifvet icke, jämte den mångsidiga erfarenheten af olika mäns skaplynnen, gifvit henne möjligheten af samarbete med en manlig intelligens på grundval af fullkomlig jämlikhet.
Denne kamrat hade icke en skymt vare sig af manligt öfversitteri eller manligt galanteri gent emot henne som kvinna och det var detta, som från början ingaf henne den stora trygghetskänsla, hvilken kom henne att våga vara sig själf.
Han var lika sträft ärlig i sin insigtsfulla kritik, som gifmild med sin uppmuntran, och hon kände sig behöfva båda delarne, men framför allt uppmuntran för att stärka sin, af de många motgångarne försvagade, själftillit.
Lugnt och fritt fortsatte de att dryfta tidens frågor, arbetets vilkor, diktens uppgifter och uttrycksmedel.
Och så väl arten af detta samarbete som af det personliga förhållandet mellan Ernst Ahlgren och Axel Lundegård – ett förhållande, hvilket varit så ovanligt, att det ej kunnat undgå misstydningar – är lagd i dagen genom den af lifsvärklighet genomträngda dikten Modern.
Detaljerna äro omdiktade, karaktärerna bevarade, ehuru sonens möjligen förlorat på att Ernst Ahlgren ej hann meddela den alla de sympatiska drag hon ämnat.
Moderns gestalt däremot är vorden den mäst, i stort taget, helstöpta och värklighetstrogna bild framtiden kommer att ega af Ernst Ahlgren.
Denna starka växelverkan skulle möjligen med andra naturer kunnat bli hämmande för bådas frihet, eller skulle kunnat snedvrida enderas andliga växt.
Men i detta fall tillkom den lyckliga omständigheten, att hvarderas natur just kräfde hvad den andres hade att gifva, och att hvarderas utveckling gick så jämsides med den andres, att ingendera behöfde sakta eller påskynda sin gång för den andres skull; ja, att, när hvardera för sig tillryggalagt ett vägstycke, möttes båda dock senare på samma punkt.
Och det var denna sällsynta likhet och gemensamhet i utveckling, denna aldrig svikande erfarenhet af ett slutligt, helt förestående – trots en och annan konflikt eller meningsskilnad, som mellan utpräglade individer aldrig kunna undgås – hvilka närde den känsla af andlig frändskap, som knöt båda allt fastare samman.
Denna frändskap fick sitt sköna minnesmärke i Modern och sin framtid, äfven efter döden, i Ernst Ahlgrens literära testamente till Axel Lundegård.
Detta testamente af det dyrbaraste en människa kan gifva den andra – sina tankar att tolka, sina arbeten att utföra, sitt lifsvärk att fullborda – gafs under ett stort förtroende till mottagarens vilja och förmåga att värdigt lösa uppgiften.
Mången gång, särskildt mot slutet, uttryckte Ernst Ahlgren sin glädje öfver att detta lifsförhållande åtminstone blifvit hvad det borde vara, gifvit hvad det kunnat gifva.
Det hade icke inneburit någon tragisk konflikt, någon olöslig motsägelse, utan från början till slut bibehållit det skaplynne, som hon angaf i sitt första bref, genom tilltalsordet kamrat – det tilltalsord, som också börjar hennes sista bref till den vän, hvilken i ett fullt och lugnt förståendes dager delat hennes arbetsglädje på det skördefält, där hon nu lämnade honom ensam kvar.
Ingendera hade någonsin velat blifva den första för den andre och kanske hade de just så lyckats att varda så mycket för hvarandra som de blefvo.
Från 1883 till och med 1886 är Ernst Ahlgrens lyckligaste arbetstid.
På våren 1884, något senare än det ofvan anförda brefvet skrefs, utkom Från Skåne, hvilken spände förväntningarne högt med afseende å författarens nästa bok.
Och denna blef Pengar (1885) – af mången ännu ansedd som Ernst Ahlgrens yppersta diktverk, – hvilket med ens grundlade hennes popularitet.
Framgången var dess mer äkta, som den var väsentligen opåverkad af kritiken; publiken tog sig friheten – liksom senare med Fru Marianne och nu nyligen med Modern – att vara entusiastisk innan knapt någon enda »ansedd kritiker» gifvit sitt lof.
Och det är tyvärr inte ofta som den läsande allmänheten är så vågsam.
Den första kritiker, som skyndade att ge boken sitt varma erkännande, var G.
Nordensvan, medan de öfriga yngre författarne voro tämligen kallsinniga.
Ett uttryck af de många varma sympatier, som
Pengar annars i de mest olika kretsar vann åt sin författare, var den inbjudning från fru Sofi Adlersparre att gästa hennes hem, som hösten 1885 förde Ernst Ahlgren till Stockholm.
Denna blef hennes första längre vistelse i hufvudstaden; hon hade förut där endast gjort tre kortare besök, det senaste 1878 för att göra Edvard Bäckströms personliga bekantskap.
Det var en samkvämsafton i Nya Idun nämda höst.
Ett lifligt samtal var i full gång, då en hög, svartklädd gestalt syntes öfver alla de välbekanta ansigtena, en gestalt kring hvilken sorlet med ens dämpades.
Hvem var denna främmande?
Ett ädelt hufvud, litet, findanadt, som på en antik staty; huru vackert det satt på den smärta, välvuxna figuren!
Det mörka håret var uppsatt i en enkel, grekisk knut – ej heller i detta afseende stördes harmonien.
De tjocka, som med kol tecknade ögonbrynen, den öppna, intelligenta pannan, den höga, kraftigt formade näsan, munnen med de på en gång väna och energiska linierna – allt detta angaf mod och lifskraft.
Men ett djupt veck var gräfdt mellan de hvarandra närliggande ögonbrynen; de måste ofta sammandragits af smärta; fina fåror, sådana som blott årslångt lidande ristar, syntes kring munnen; och melankoli låg på djupet af dessa iakttagande, stålblå ögon.
Så borde den tragiska sånggudinnan framställas eller Elektra – ett leende bredde just då ett så vackert uttryck öfver de stränga dragen, att man strax tillade: »eller Antigone».
»Fru Victoria Benedictson, d. v. s. Ernst Ahlgren!»
Såg hon så ut, den medelålders postmästarfrun från den skånska landsbyn, hon som skulle dölja sig bakom det manliga författarmärket?
Då måste hennes egen lidandeshistoria vara än djupare gripande än någon af de lidandeshistorier hon skildrat.
Något af denna hennes egen historia fick man strax del af, när hon tog de bredvid henne stående kryckorna och begaf sig till en soffa, hvilket dock skedde med ett så spänstigt behag, att man knapt hann uppfatta att stegen togos med hjälp af de då ännu oumbärliga stöden.
Frihet och kraft var i så hög grad det helhetsintryck Ernst Ahlgren meddelade, att kryckorna aldrig tycktes tillhöra henne, utan för hvar gång brukas liksom tillfälligt.
Som en annan disharmonisk tillfällighet föreföll det också, att denna varelse ur antiken skorrade på bred skånska.
Men sedan man lärt sig tyda stämmans brustna klang, sedan man förnummit huru hjärtklappningen vid den minsta rörelse gjorde rösten skälfvande, då vardt den skånska brytningen en lindring; den gaf åtminstone en mask af hvardagsro och tillförsigt åt denna ömtåliga skygghet.
Ett annat litet drag föreföll däremot genast som det för Ernst Ahlgren onda naturliga: att hennes enkla och stilfulla drägt var en sorgdrägt.
Att bära något annat var under de sista åren för henne en värklig själföfvervinnelse, så starkt var då hennes behof att äfven i det yttre ge uttryck åt sitt inre.
Den som, i hopp om ett samtal, i ett samkväm närmade sig Ernst Ahlgren, blef sviken.
Ingen teg mer orubbligt än hon i ett större sällskap och äfven i ett mindre blandade sig sällan hennes röst i ett lifligt samspråk.
Endast mellan fyra ögon var hon i stånd att rikt meddela sig.
Men så hon kunde lyssna i stället!
Med hvilken klok blick hon följde samtalet; med hvilket snabt förstående leende hon mötte en genuin känsla, en originel tanke; hur tacksamt och hur lätt det var att framlocka det halfhöga men barnsligt pärlande skrattet, som var så rörande, emedan det röjde alla de undertryckta glädjetillgångar, hvilka gömdes i detta lynnes djup.
Ernst Ahlgren hade en sällsynt förmåga att kring sig samla en krets.
När hon 1885 flyttade från Söder till Sturegatan, där hon ordnade sig för en längre vistelse, var det sällan tomt i de båda små rummen, i hvilka enkelheten fick en sådan prägel af lugn förnämhet och varm hemtrefnad, genom värdinnan själf, som ofta halflåg på en chaiselongue – den för hennes sjuka knä mest lindrande ställningen – under det någon liten grupp af ofta mycket olika personer samtalade kring henne.
Hon gjorde intet försök att hålla salong eller att ägga till andliga torneringar för att själf uppträda som prisdomare.
Hon lifvade kretsen, endast emedan hon själf var så helt med i den; emedan hon hade ett så äkta intresse för hvars och ens personlighet, att hon lockade fram meddelanden genom hvilka det bästa i hvarje skaplynne otvunget gaf sig uttryck.
Hon egde en så böjlig sympati, en sådan frihet från vare sig liberala eller konservativa fördomar eller dogmer, att vidt skilda åsigter hos henne funno ett välvilligt mottagande.
Men den, som af detta förleddes att tro på full meningsfrändskap mellan sig och henne, hade sig själf att skylla.
Ty Ernst Ahlgren kämpade fanatiskt för att aldrig räknas till något parti; frihet var hennes lifsvilkor och hon sökte alltid klargöra för sina vänner i hvilken grad hon var ögonblicksintryckets människa, huru helt hon uppgick i det närvarande, hvilken förmåga hon hade att upptaga det väsentliga i hvarje tankegång, som gaf henne intryck af äkta öfvertygelse.
Att människor hade så svårt att tro detta om henne, berodde mäst på hennes yttre väsen, som gömde den eldiga, impulsiva konstnärsnaturen under den lugna, kyliga själfbeherskningen, gömde den så väl, att man ej lätt anade, huru under denna yttre företeelse – som så påtagligt tycktes tillhöra en ovanligt samlad, inom sig enig personlighet, en omutligt och orubbligt öfvertygad principmänniska – svallade ett omätligt djup af omedelbar lidelse med stundligt skiftande men alltid intensiva stämningar.
Hon kännetecknar sig själf med mycken klarhet i följande bref:
Jag säger nu och en gång för alla, att jag är för uteslutande konstnär att kunna taga »frågor» teoretiskt.
För mig blir allting relativt, jag betraktar hvarje teori från olika sidor, men alltid i ett bestämdt förhållande till den eller den individen eller en så och så beskaffad situation.
Skulle jag uppträda som moralfilosof vore detta en förfärligt stor brist hos mig, men jag har icke till uppgift att predika för min tid utan att afbilda den.
Jag har den mest passionerade kärlek till kött och blod.
Hvad skall jag med dogmer!
Min sympati för allt det menskligt är gör att jag så lätt förledes att se med dens ögon jag talar med, jag kommer in i hans tankegång; naturligtvis allra mest om det är en menniska jag håller af.
Det är icke falskhet mot de frånvarande.
Det är icke osjelfständighet heller riktigt, ty jag kan ju ibland stå ensam mot en öfvermakt, det har jag ju gjort här (i Hörby) ända tills de sista åren; men då gäller det inte allmänna satser, det gäller handlingar, det gäller lefvande lifvet sjelft.
Jag vill heller inte bli gjuten efter vissa menniskoformer, jag har så fullt upp att studera de lefvande menniskorna hvar för sig, som individer, jag skrifver icke på tendens, jag kan icke ställa upp mina etiska principer till ett system, jag vill icke, det tillkommer icke mig; vill man få fram ett sådant system ur mina yttranden, som de förfluget kunna komma samtalsvis (och jag samtalar aldrig så lätt som i bref) så skall det systemet icke vara värdt tio öre.
Jag har både meningar och grundsatser, men de äro liksom för privatbruk.
Jag handlar efter dem och efter min natur, men jag känner icke något lifligt begär att inympa dem på andra.
Allt annat uppslukas af min törst efter att kunna fatta den personlighet, som jag talar med.
Jag vill hemta och icke ge.
Min natur är så inrättad.
Jag behöfver stoff, stoff, stoff!
Jag behöfver mångfald, skiftningar, lif.
Så fort det gäller att kämpa för eller emot en abstrakt idé, är jag fullkomligt värdelös.
Som partiman är jag oduglig.
Jag tycker att nästan hvarenda menniska har rätt, från sin synpunkt sedt; och så ryckes jag med och ser det från den synpunkten så länge jag är inne i den menniskans tankegång.
Det är icke vankelmod.
När det gäller att fatta beslut för min egen räkning ser jag också med mina egna ögon, då det gäller andras tankegång föga mer än noll.
Af det ofvan anförda torde framgå, att intet parti har rätt att tillegna sig Ernst Ahlgren.
Det är icke i hennes enskilda yttranden, hvarken hennes mest måttfulla eller hennes mest radikala, som man finner Ernst Ahlgren hel, utan endast i hennes arbeten.
Särskildt gäller det den frågan – förhållandet mellan könen – som under hennes sista lefnadsår hade en så framträdande plats i den offentliga diskussionen och rörande hvilken man från somliga håll fått den meningen, att Ernst Ahlgren skulle ha intagit en ytterst radikal ståndpunkt.
Hon skrifver i detta ämne:
Jag är grufligt intresserad af att höra båda parterna, men att tro att det finnes något absolut rätt, som kan tillämpas i alla lägen och för alla individer, när det gäller könsfrågan ... nej, det kan jag inte.
Om de ville slå ihjäl mig kunde jag icke säga hvilket »läger» jag hör till.
Jag lefver som en asket och jag afskyr osedlighet.
Men jag tror icke att hvarje karl som gått till en köpt kvinna behöfver vara en liderlig sälle, och jag vet, att mången, som lefver endast med sin hustru, kan vara det.
I sådana ting kan jag se annorlunda än de flesta qvinnor.
– – – De äro nästan alltid så ensidiga, dogmatiska, konventionella.
Alla, som äro intresserade af mina åsigter, må söka dem i mina arbeten och mina handlingar och icke fästa sig vid hvad andra utge som mina tankar.
Jag är allt för sluten för att någon skulle kunna känna mig som en ut- och invänd handske.
Det är helt enkelt löjligt, att mina vänner sins emellan disputera om huru vida jag är sedlighets- eller osedlighetsapostel.
Jag rör mig aldrig med det abstrakta och absoluta, allt är för mig relativt.
Man bråkar ju aldrig om huru vida en stor draghäst räknas till fiskeller fogelslägtet: man vet att han icke hör dit.
Denna hennes ställning gjorde henne ytterst obenägen för hvarje slags teoretiskt uttalande, vare sig i form af samtycke eller protest.
Hon motiverar sin obenägenhet sålunda: