Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En af de fördelar, allmänheten genom dessa åtgärder vunnit, är postremissvexelrörelsen, sedan man med rätta kommit till den öfvertygelsen, att kontanta penningars sändande fram och tillbaka med posterna innebär allt för mycken både kostnad, besvär och risk.
Den utsträckning, denna gren af bankväsendet vunnit, visar bäst med hvilken begärlighet man omfattat tillfället att undgå anlita Postverkets omedelbara ansvarighet för penninge-remissor.
Nödvändigheten att på det sednare sättet förfara qvarstår dock uti ett fall, som det beror på bankinrättningarne att göra öfverflödigt, Bruket är nu att, när acceptanten ej är boende ä samma ort, som vexelns utställare, vexeln accepteras betalbar hos trassenten.
Härigenom uppstå för acceptanten flera olägenheter; först måste han hafva beloppet i beredskap flere dagar före törfallodagen för att sedermera med posten insända detsamma till trassenten, som här besörja iiqviden.
Har nu trassenten råkat i förlägenhet, så kan acceptanten fä en fordran i en konkurs och dessutom betala sin accept; hvilket allt är följden af att densamma varit domicilierad och att acceptanterna icke blifvit satta i tillfälle att betala sina aceepter, der de sjelfva äro boende.
Detta mål vunnes väl snarast, genom att Riksbanken och dess lånekontor, likasom öfriga bankinrättningar, utan att beräkna någon inkasseringsprovision, diskontera vexlar betalbara å ort, der lånekontor eller filialbank finnes.
Transaktionen är ofantligt enkel.
Vexeln insändes inemot förfallotiden till det lånekontor eller filialbank, der den af acceptanten skall betalas och lånekontoret eller filialbankeu återsänder i sin ordning beloppet i sin egen vista vexel pä egande behållning i Riksbanken.
Att Rikets Ständers beslut, att alla filialbanker få utställa vexlar på egande kreditivbehållning i Rikets Ständers Bank nu kommer till verkställighet, tager jag för alldeles gifvet.
Jag får derföre föreslå: att Rikets Ständers Bank, såväl som dess lånekontor i Göteborg, Malmö och Wisby, må, utan att beräkna någon inkasseringsprovision, diskontera vexlar, accepterade att. betalas ä sådan ort. der lånekontor eller filialbank finnes.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet anhålles Stockholm den 29 November 1862.
A. O Wallenberg Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JS/T 216. 413 .M 216 Af Herr WftlldlbCrg •'
Om upphäfvande af de > Kongl.
Förordningen den 15 Juli 1818 och Kongl.
Kungörelsen den 20
Maj 1835 meddelade förhud och stadganden i afseende å
Digifvande af assignat'loner eller invisningar.
Sedan man temligen allmänt kommit till den åsigt, att landets välstånd ingalunda befordras genom allehanda lor affärsrörelsen hindrande bestämmelser och försök att hälla den under förmynderskap, sä hafva visserligen mänga onödiga, att icke säga skadliga, restriktioner blifvit afskalTade, men ännu återstå, likasom ruiner från näfrättstiden, en och annan sådan inskränkning, hvilka ju förr dess heldre böra undan rödj as.
Sålunda förefinnes uti Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, jemte stränga straffbestämmelser, förbjudet dels att utgifva tryckta elier graverade assignationer eller invisningar pä enskilde personer, och dels att utgifva handskrifna, på sedelhafvaren eller pä viss man och ordres ställda invisningar eller assignationer på mindre summa än ett hundra (100) Riksdaler Banko; samt uti Kongl.
Kungörelsen den 20 Maj 1835 löreskrifvet, att handskrifven invisning bör, för att vara gällande, antingen egenhändigt skrifvas och undertecknas af utgifvaren, eller ock bestyrkas af 2:ne pä en gång tillstädesvarande vittnen, af hvilka det ena skall hafva invisningen skrifvit.
Invisningar eller assignationer hafva mycken analogi med vexlar.
Skilnaden består hufvudsakligen uti formen och den strängare exsekutiva verkan vexelrätten medför.
Dä det numera står hvar och en fritt att utgifva vexlar, handskrifna eller till större eller mindre del graverade, med eller utan vittnen, och utan inskränkning i fråga om beloppet, så bör väl samma frihet, gifvas i afseende pä invisningar, helst desse, till följd af deras enklare form och mindre stränga exsekutiva verkan, torde föredragas af många, särdeles landtbrukare och mindre industriidkare, af hvilka man icke rimligen kan fordra så noggrann kännedom om gamla, minst sagdt besynnerliga, special författningar, och för hvilka således ifrågavarande lagbuds fortfarande giltighet skulle vara en verklig snara, en källa till förluster och chikaner.
Det Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att ofvannämnda, uti Kongl. Förordningen af den 13 Juli 1818 och Kongl. Kungörelsen den 20
Maj 1835 meddelade, förbud och stadganden måfie till ali kraft och verkan upphäfvas.
Om remiss till Höglofliga Lag-Utskottet anhälles.
Stockholm den 29 November 1862. A. O Wallenberg. 414 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
•As. 217.
,M SIS’, Af Herr Wallenberg t
Om upphä[vande af de i Kongl.
Kungörelserna den 7 Augusti 1816 och den 7
Maj 1817 meddelade stadganden, äfvensom af alla öfriga före den 25 Augusti 1851 utkomna författningar angående vexlar, i hvad de icke angå sjelfva ordningen för köpslut af utrikes vexlar och kontrollen derå.
Dti Kongl. Kungörelsen den 7 Augusti 1816 föreskrifves, att å utländsk ort pä här i riket vistande man dragen vexel i Svenskt mynt, ställd på längre betalningstid än tre dagars siclit eller fjorton dagar frän lifgifvande!, icke må under vexelrätts tillgodonjutande accepteras; och uti Kongl. Kungörelsen den 7
Maj 1817 stadgas, att enahanda föreskrift skall gälla i afseende på invisningar, som för utländsk mans räkning i Svenskt mynt här utgifvas för att å Svensk ort infrias, och hvilka i sådant fall böra såsom vexlar betraktas; hvarjemte vexelrättens förlust och bötesansvar besfämmes.
Genom ingressen tili Vexellagen af den 23 Augusti 1851 hafva lagen om inrikes vexlar den 20 Maj 1835 äfvensom Vexelstadga» den 2!
Januari 1748 och nila öfriga författningar rörande den utrikes vexelhandel», i hvad de icke angå sjelfva ordningen för köpslut af utrikes vexlar och kontrollen derå, blifvit upphäfde; men alla öfriga författningar angående inrikes vexlar lära således fortfarande gälla, derest de icke särskildt blifvit uppbädda.
Menas med utrikes vexel, sådan sorn är utgifven å utrikes ort, utan afseende pä personer eller myntslag, och sådan som för utländsk mans räkning är utgifven i Sverige, af och till Svenske män i Svenskt mynt att här betalas, sä lära de i ofvannämnda 2:ne Kongl. Kungörelser meddelade stadgande» endast afse utrikes vexelhandel, och äro följaktligen icke mera gällande.
Men någon laggild bestämmelse om hvad med utrikes vexel i laglig mening bör förstås, finnes mig veterligen icke.
För undvikande af ovisshet i detta hänseende och deraf möjligen härrörande tvister och förluster, samt då jag icke kan inse något skäl för bibehållandet af berörda restriktioner, får jag vördsamt föreslå:
Det Rikets Ständer behagade för deras del besluta, att ofvannämnda uti Kongl.
Kungörelserna af den 7 Augusti 1816 och den 7
Maj 1817 meddelade stadgande», äfvensom alla öfriga före den 23 Augusti 1851 utkomna författningar angående vexlar, i hvad de icke angå sjelfva ordningen för köpslut af utrikes vexlar och kontrollen derå, mätte till ali kraft och verkan upphäfvas.
Jag anhåller om remiss häraf till Höglofliga Lag-Utskottet.
A. O. Wallenberg.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,yW 218. 415 .M 218.
Af Herr Hierta I Angående ändring af 1 § i 8 kap. GiftermåIs-balkm och tillägg tdl 9 kap. i samma Balk.
Oaktadt på den sednare tiden qvinrians rätt i samhället mera än tillförene blifvit påaktad af den lagstiftande magten, genom den, om än icke fullständigt, numera medgifna rättigheten för ogift qvinna, att vid 25 års ålder vara myndig, så qvarstår ännu en orättvisa emot den gifta qvinnan uti den oinskränkta magt, som allmänna lagen i 9 kapitlet af Giftermåls-balken, om målsmanskapet, tillägger mannen, att ensam råda öfver förvaltningen och användandet af hustruns egendom, utan att undantag -derifrån kan ega rum annat än i hvad giftorätt angår, vare sig genom äktenskapsförord, eller frivillig öfverenskommelse, då denna icke enligt lag är bindande, eller af hvilken annan orsak som helst.
Utan att sätta i fråga, at( ju det naturliga förhållandet inom äktenskapet såsom allmän regel är, att mannen måste vara hustruns målsman, der ej särskildt annorlunda är öfverenskommet, och att äktenskapet, hvad personerna beträffar, innefattar någonting mera än ett vanligt kontrakt, emedan det icke der, såsom i andra fall, beror af kontrahenterna att upphöra med bolaget efter en antingen i sjelfva kontraktet eller i lag stadgad uppsägningstid, och icke heller kan ega rum endast för viss bestämd tid, utan afser hela kontrahenternas återstående lifstid; så lärer det å andra sidan icke kunna bestridas, att detta förhållande ingalunda till sin grund kan utgöra hinder emot ett aftal vare sig före eller under äktenskapet, om afvikelse för vissa fall ifrån den allmänna regeln, i hvad som angår egendom, utan all skada för det allmänna, när tredje mans rätt icke derigenom förnärmas.
Det synes ock ligga en motsägelse deruti, att enka eller till myndiga år kommen mö, sorn sjelf får råda öfver hvad hon eger, skall nödgas helt och hållet afsäga sig och förlora denna rätt, blott derigenom att hon träder i äktenskap, utan att något slags förbehåll defrvid kan ega rum, om än båda makarna dertill samtycka.
Det vore lätt att ur det dagliga lifvet uppvisa otaliga fall, der det obegränsade i mannens målsmanskap ledt till olyckliga följder för det gemensamma hushållet, men torde vara obehöfligt att upptaga tiden med anförande af exempel, på hvad som är allmänt bekant.
Det må här vara nog att erinra, att en ung man kan ega den hederligaste karakter och många goda egenskaper, utan att vid den period af lifvet, som är dcu naturliga för äktenskapets ingående, hans förmåga att sköta en hushållning eller taga sig fram i lifvet ännu är bepröfvad.
Hvad vore dä billigare, än att den qvinna, som vill förena sig med honom, ifall hon eger förmögenhet kunde, om hon det åstundade, till säkerhet för framtiden förordna om större eller mindre del deraf på sådant sätt, att hon sjelf fortfarande kunde råda deröfver, helst då i alla händelser blott hennes samtycke sedan fordrades för att öfverlåta dispositionsrätten åt mannen och erfarenheten i de flesta fall har visat, att ett sådant samtycke lemnäs, hvarigenom hustrun underskrifver mannens skuldförbindelser. 416 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\s 218.
Inom de obemedlade klasserna händer det mycket ofta, att mannen slår sig på lättja eller starka drycker, samt förtär hela sin arbetsförtjenst utomhus, lemnande åt hustrun ensam att försörja sig och barnen bäst hon gitter.
År hustrun en idog qvinna, som genom egen flit och omtanka kunnat förvärfva sig någon behållning i kontanta medel, så kan hon möjligen gömma dessa, men hon kan icke, äfven om mannen sedan en längre tid skulle hafva förlupit henne, för denna besparing köpa sig en fast egendom för sin räkning; mannen sjelf eller hans borgenärer kunna i sådant fall utan vidare omsvep komma och tillegna sig (man kunde med andra ord utan oskäl begagna uttrycket: röfva tili sig) denna egendom.
Sak samma äfven med varulager; och allt detta utan möjlighet af invändning å hustruns sida, der ej konkurs egt rum och domaren i sådant^ fall medgifvit boskilnad, som likväl ändock icke fullkomligt upphäfver den magt målsmanskapet lemnar mannen.
Orättvisan af de missförhållanden jag här päpekat är sä ögonskenlig, att icke mer lärer behöfva anföras för att motivera ändamålsenligheten af en sådan förändring i lagen, hvarigenom en billig rättelse må vinnas.
Det är på denna grund jag vördsamt föreslår, att, med borttagande från 8 kap. 1 § Giftermåls-balken af den melianmening, som föreskrifver att förord icke må göras om annat än giftorätt, samt med tvänne till lägg i 9 kapitlet af samma Balk, dessa lagrum må erhålla följande lydelse: $ kapitlet 1 §:
Vilja man eller qvinna, der hon enka eller myndig är, eller giftoman å omyndig mös vägnar, gora förord före äktenskapet angående giftorätt eller förvaltning och användande af den egendom, endera makan då eger eller framdeles har att vänta; då skola de det skrifteligen med tvänne vittnen upprätta innan vigsel sker.
Ej må förord göras till förfång för dem, som a den tid hafva eller enligt lag kunna pröfvas ega bättre rätt till något, hvarom förordet handlar.
Äktenskapsförord skola o. s. v. ("härefter lika med nuvarande lagen.) 9 kapitlet 1 §:
Sedan man och qvinna sammanvigde gro, då är han, der ej genom äktenskapsförord annorlunda blifvit bestämdt, eller de fall inträffa, hvarom nästföljande § handlar, hennes rätte målsman och eger o. s. v. (lika med nuvarande § 1 till slutet.) 2 §:
Idkar hustrun i eget namn handel eller annat yrke och sådant offent ligen kungjort, eller har mannen utan hustruns förvållande kommit på obestånd, eller utöfvat misshandling å hustrun, eller afsäger han sig frivilligt målsmanskapet, då må hustrun söka och svara för sig sjelf samt förvalta den egendom hon derefter kan förvärfva, dock utan förfång för andras bättre rätt å den tid, då målsmanskapet upphörde.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Höglofliga Lag-Utskottet, med det tilllägg, att om sjelfva hufvudåsigten af Utskottet gillas, är jag långt ifrån att hafva något emot, om
Utskottet skulle till syftemålets vinnande finna någon förändring i de föreslagna ordalagen behöflig.
L J.
Hierta JV?
219 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
, 1V$' 219 och 220. 417 ,M 219.
Af Herr lidi (Hil li:
Angående anslag till ny läroverksbyggnad \
I Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats-IJtskott, angående Statsverkets tillstånd och behof, står ibland tillämnade nådiga framställningar om anslag till nya och utvidgade byggnader vid åtskilliga läroverk i riket äfven Malmö läroverk omnämndt.
Då emellertid Kongl Maj:t ännu icke hunnit att i detta afseende närmare nådigt Utlåtande afgifva, tillåter jag mig, till tids vinnande, vördsamt anhålla, det täcktes Rikets Högloflige Ständer anslå en sumiba af 150,000 Riksdaler Riksmynt till ny läroverksbyggnad i Malmö, på sätt till Kongl. Maj:t ingifne handlingar, ritningar och kostnadsförslag närmare upplysa.
Gabr. Hedman. JW 220.
Af Herr Btlttf!
Angående förändrad bestämmelse t afseende å stämpelpappersafgift för bouppteckningar.
Till följd af Rikets Ständers beslut vid föregående riksdag bestämdes^ stämplade pappersafgiften för bouppteckningar efter en progressiv skala och tillika så högt, att denna afgift, om densamma skall fortfara, måste anses för en af de mest betungande.
Sedan jemväl förändrade uppskattningsvärden å fast egendom, på grund af vid sednaste riksdag vidtagne bevillningsförordning, inträdt, så att en egendom, sorn förut kunnat i bouppteckning upptagas till ett belopp af t. ex. 10,000
R:dr, numera i medeltal torde få anses kunna och böra upptagas till 40,000 R:dr och mången gång ännu högre, måste en gifven följd häraf vara, att ifrågavarande beskattning, sådan den vid sednaste riksdag bestämdes, blifvit i ännu högre grad betungande.
Af Bevillnings-Utskottets betänkande JVé 38 förlidna riksdag finner man ock, att det var efter votering i förstärkt Utskott, som denna afgift, genom en knapp majoritet, Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 Afd. 53 418 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVs? 221. eller med 60 röster mot 59, bestämdes till hvad den nu är. i strid mot de åsigter härom, som hos Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet gjort sig gällande.
Jag vägar derföre härmed vördsamt föreslå att, i likhet med hvad dessa begge sistnämnda
Stånd i denna fråga vid föregående riksdag beslutade, stämpeln å bouppteckningar, dä behållningen i boet uppgår till fulla 200
R:dr eller derutöfver, må för hvarje fulla 100 R:dr beräknas till 25 öre.
Stockholm den 29 November 1862. A. A.
Berger. ' JW 221.
Al Herr lill! llliflIt:
Angående förhöjning i det af Kongl. Maj:t nådigst äskade anslag till den del af nordvestra stambanan, som utgöres af linien Porla—Kristinehamn rn. m. Uti den nådiga Propositionen angående Statens jernvägsbyggnader har Kongl. Maj:t, till påbörjande af arbetet å nordvestra stambanan, föreslagit för banan emellan Porla och Kristinehamn 2,410,000 R:dr och för banan ifrån Arvika till riksgränsen 1,000,000 R:dr; hvarjemte Kongl. Maj:t tiilkännagifvit att med förstnämnde anslag bandelen emellan Porla och Degerfors ansågs kunna blifva fullbordad.
Visserligen hade jag med afseende på den nordvestra stambanans stora politiska och komraersiela betydelse önskat, att Kongl. Maj:t skulle hafva föreslagit större anslag till arbetets påbörjande på hela denna bana i den af Jernvägs-kommittéen föreslagna rigtning, men då jag icke anser sannolikt, att Rikets Ständer skulle underkänna giltigheten af de^ skäl, sorn förmått Kongl. Maj:t att begära anslag endast för ofvannämnde bandelar, så ock, da dessa bansträckningar hvar för sig äro af stor vigt, finner jag något annat förslag för närvarande icke böra framställas, än det, att Rikets Ständer genom tillräckliga anslag icke allenat möjliggöra bådaderas bearbetning, utan äfven den enas fullbordande.
\ id bestämmandet af anslaget till bana emellan Porla och Kristinehamn torde nemligen böra tagas i betraktande, att Staten otvifvelaktigt skall tillskyndas jemförelsevis vida större fördel om detta anslag ökas så, att hela denna bansträcka kan under nästa statsregleringsperiod fullbordas, enär rörelsen på bandelen emellan Porla och Degerfors icke kan blifva betydlig, förrän hela banan till Kristinehamn blifvit för trafiken öppnad.
Tillgång för ett så förhöjdt anslag skulle ock kunna beredas, utan att totalsumman af de utaf Kongl. Maj:t äskade belopp i någon väsendtligare mån öfverskrides, om, med afseende derpå, att behofvet af den föreslagna sammanbindningsbanan genom hufvudstaden icke ännu torde vara så allmänt erkändt, Rikets Ständers beslut i Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\é' 222.
419 afsende på denna banas anläggning till annan riksdag uppskjötes och det för denna bana föreslagna belopp i stället ansloges till Porla—Kristinehamnsbanan.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, utom de af Kongl. Maj:t föreslagna belopp för påbörjande af arbetet å nordvestra stambanans ofvannämnde delar, nu bevilja en förhöjning med 3,117,999 R:dr uti det för bearbetande af banan emellan Porla och Kristinehamn nådigst föreslagna beloppet, hvarigenom denna bande) under nästa statsregleringsperiod kan fullbordas.
Dessutom hemställer jag vördsamt, att då, enligt hvad den nådiga Propositionen upplyser, skiljaktiga meningar i afseende pä nordvestra stambanans lämpligaste sträckning från Kristinehamn förefinnas och undersökningar om denna bansträckning till följd deraf komma att anbefallas, Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att på lämpligt sätt valde delegerade från provinsen Wermland matte i dessa undersökningar få deltaga.
Om remiss häraf till vederbörligt
( Hultman.
,M 222.
Af Herr HiiitllUUU Angående kreditivrält i Riket.
Bank för en tillämnad Filialbank i Carlstad.
För den händelse att Rikets Ständer vid innevarande riksdag icke skulle, såsom vid föregående riksdagar skett, bevilja anslag till försträckningar åt nya Filialbanker får jag med tillkännagifvande att inom Wermlands län ett bolag bildadt sig för bedrif vande af Filialbankrörelse i Carlstad och då provinsen Wermland för ett fortsatt kraftigt bedrifvande af sin i alla industriens grenar vidt utsträckta verksamhet, är i stort behof af ett förökadt rörelsekapital — härmed vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville åt denna Filialbank, hvars aktieteckning, redan uppstigande till 1,0(10,000 R:dr, blifvit afslutad ock hvars reglemente blifvit till Kongl.
Majit för erhållande af nådig fastställelse ingifvet, bevilja ett. kreditiv för Riksbanken till belopp at 500,000 Ridr, på de vilkor, som i nu gällande Banko-reglemente äro föreskrifne.
Om remiss till Banko-Utskottet anhålles vördsamt.
Hultman, 420 :Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,,/W 223. .M 223.
Vf Herr Ridderstad:
Ali. utöfver det a/ kongl.
Majit nådigst äskade anslag till påbörjande af Östra stambanan, särskilda medel må anvisas för anläggning af sträckan mellan Norrköping och l.in 1 nådig Proposition, angående fortsättning af Statens jernvägs byggn ader och anvisande af dertill erforderliga medel, har Kongl. Maj:t, bland annat, behagat föreslå Rikets nu församlade Ständer att, till fortsättande och fullbordande af Södra stambanan, i den vid sistlidna riksdag beslutade sträckning, anslå nödiga medel, äfvensom att, till påbörjande af Ostra stambanan ifrån Katrineholm öfver Norrköping och Linköping vester om sjön Sommen till trakten af Nässjö, anvisa det för anläggningen af sträckan emellan Katrineholm och Norrköping erforderliga belopp, i jemnadt tal, af 4,135,000 Riksdaler.
De motiver, som legat till grund för föregående riksdagars beslut, om Vestra stambanans framförande öfver Katrineholm och den Södra stambanans öfver Nässjö, gifva anledning att förmoda det Rikets
Ständer skola villigt erkänna angelägenheten af denna Ostra stambanas byggande.
Icke nog med att denna banas anläggning skall „ mägtigt bidraga till ökande i alla rigtningar af näringsflitens alster inom provinsen Östergötland, medelst den lättade förbindelse, sorn så vål behöfves och derigenom åstadkommes, emellan det inre af provinsen och dennes förnämsta stapelstad.
Icke heller nog med att Statens Vestra stambana skall från dennes Ostra bana, genom varuutbytet jdcIi persontrafiken emellan Östergötland och enkannerligen den för sin industri och invånarnes talrikhet mera framstående staden Norrköping, å ena sidan, och hufvudstaden samt norra, mellersta och vestra Sverige å den andra, hemta en betydlig tillökning uti vinstgifvande rörelse; den föreslagna Östra stambanan skall framförallt blifva af stor betydelse för det allmänna, derigenom att den bereder en omkring 10 mil kortare jernvägsförbindelse emellan hufvudstaden och de södra orterna, än som åstadkommes genom Falköping—Jönköpings-banans förening vid Nässjö med den söderifrån kommande stambanan.
Vid ett sådant förhållande och då det större eller mindre gagn, sorn den Södra stambanan, till hvars fullbordande nödiga medel antages komma att vid innevarande riksdag beviljas, skall kunna bereda person- och varutrafiken emellan de norra och södra delarne af landet, i så väsendtlig mån är beroende af huruvida en Östra stambana finnes såsom fortsättning af den förstnämnda, synes det vara inagtpåliggande, att denna Östra stambanas utförande icke alltför långsamt bedrifves.
Motioner i B argare-Ståndet 1862. JW 223. 421 Skulle, såsom Kongl. Maj:t behagat i nåder föreslå, endast sträckan från Katrineholm till Norrköping, beräknad till 4 mil 25,930 fot, komma till utförande inom slutet af nästinstundande statsregleringsperiod, så återstode vid den tidpunkt, då Södra stambanan vore fullbordad och ett lika allmänt som kännbart behof af en Ostra stambana läte sig förnimma, icke mindre än 14 mil 32,220 fot jernväg, med en till 10,609,487 Riksdaler beräknad anläggningskostnad, att utföra till fullbordande af ifrågavarande stambana.
Äfven om man med temlig visshet kan emotse, af anförda skäl, att Rikets
Ständer vid nästkommande riksdag icke skola finna med det allmänna bästa förenligt att uppskjuta fullbordandet af denna bana utöfver den derpå följande statsregleringsperiod, så synes det dock vara högeligen önskvärdt, att en större sträcka än den af Kongl. Majit i nåder föreslagna kunde redan före nästa riksdag komma att anläggas, på det att, då de återstående arbetena blefve minskade, den fullständiga föreningen med Södra stambanan kunde så mycket tidigare efter nästa riksdag tillvägabringas.
Att utsträcka det af Kongl. Majit nådigst föreslagna beslutet om den Östra stambanans påbörjande derhän, att det komme att omfatta linien Katrineholm—Norrköping —Linköping, vore att besluta anläggandet till ungefär hälften af nämnde stambana eller 8 mil 33,650 fot, med anvisande dertill af 7,307,295 Riksdaler eller, i jemnadt tal, 7,308,000 Riksdaler; att vid en sådan utsträckning likväl hafva funnit en lämplig slutpunkt uti staden Linköping — och att icke hafva tillagt till Kongl. Maj.ts nådiga förslag annan jernvägssträcka än som bör i större mån än de fleste i riket, genom derå uppkommande liflig trafik, lemna Staten en mot anläggningskostnaden svarande inkomst.