Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och Nalle fortsatte med sin manöver; kunde någon fatta ett sådant raseri?
Ibland snuddade han tallen så nära, att pälsen skafdes, men alltid var Salmon några tum på sidan, kall i blicken medan svetten rann utaf honom i små floder under kläderna.
Den fina mossan hade han med sina näfverskor — först trampat stora hål uti — så gjort stora refvor uti — slutligen alldeles flitt undan — och nu sprang han på en rund upptrampad cirkel af naken jord.
Så hade den ena näfverskon lossnat och gått till spillo, medan den andre ännu hängde fast, men uppfläkt så att några blödande tår syntes.
Och mor, som arbetat hela aftonen med sitt — och väntade .... väntade!
I stället för att ideligen springa började han kasta sig, slänga sig, hjula, snurra på sin bak, såsom björnar pläga göra, då de förfölja en jägare, som fattat post vid ett träd och som de icke hinna eller träffa med språng på alla fyra.
Jag berättar som mig är berättadt.
Så kastade han sig omväxlande på framfötterna, och bakfötterna, men emellan hvarje gång stack han Salmon med sina hvassa, ilskna små ögon.
Icke af rädsla för björnen, men af aggande oro för mor hemma i stugan — med tre gråtande barn omkring sig i väntan på det fjärde, som ... ja, det var icke godt att vara ensam och fattig midt på skogen långt från människor och hjälp i nödens stund!
Nåde Gud den fattiger är i denna världen!
Salmon gled kring furan, och hans tankar gledo med: — och då han sprungit från sin stuga med öronen fulla af jämmer, med ängslan vaggande i oroliga vågor i själen, hade han känt sig som ett rullande grått viternystan, som kastas fram af trollformler och osynliga händer efter en mörk hemlig stig.
Det hade nog funnits inom honom det, som kastade honom fram denna ljusa midsommarnatt.
Och nu var han spikad fast på Hästberget, hans eget gamla Hästberg, där han pröfvat så mycket af fara och tur ....
Björnen rullade sig, och Salmon gled med armarne slagna omkring furan.
.... såsom den där gången — han kunde se platsen hit — då han räddat sitt lif med ett skott, då björnen redan stått framme vid skidornas brätten.
Eller då en gång
Nalle låg på en nyss rifven kviga och tuggade på hennes jufver, medan hon ännu lefde.
Hon hade slängt sitt hufvud, så att skällan hade pinglat så besynnerligt, icke såsom från ett betande djur eller ett idislande .... ja den björnen hade visat tänderna ... sprungit ett stycke in i grantjålen men kommit rytande tillbaka emot Salmon och hans följeslagare.
Salmon hade stött en torr granruska i hans gap, och kamraten hade stått med deras enda vapen, en yxa, i högsta hugg:
»kom — du — din — arme — hundra — tusan!
»... och björnen hade vändt.
Aldrig hade Salmon sett maken till björnfrossa som hans, kamratens, på väg hem efter detta.
Den skakande uslingen hade sett en björn bakom hvarje träd och hvarje sten i höstkvällen och ideligen tittat sig åt sidorna: »där är han, Salmon — Gud nåde oss!»
Ja, det hade varit tider i skogen här uppe!
Nalle fortsatte i vanvettigt raseri.
Barr och mossa hängde i hans päls.
Det ångade af honom.
En talgoxe kvittrade: hvad månne det var?
Hvem månne det var, som icke hade tid att sofva den korta stund, som solen själf sof under denna härliga sommarnatt?
Och nu satte sig odjuret på hasorna för ett ögonblick men kastades upp igen af sitt brinnande blod och gick — gick! emot trädet, där det stannade med ett öfverljudt flåsande några få tum ifrån Salmon.
Det såg ut, som var det björnens mening att på detta sätt skrämma den oangriplige ifrån hans fasta värn.
Käften grinade halföppen.
I den litet kyliga natten blef Nalles andedräkt synlig som en svag ånga.
Nu kände Salmon en kall kåre efter ryggen: hans skinn liksom krympte.
Omedvetet grep han sin slidknif ... måste han låta sitt lif?
Björnen hade sitt hufvud tätt intill tallen; en aln ofvanför hade Salmon sin hand.
Det var icke tio tum från björnens käft till nybyggaren.
Kunde han nu slå mannen ned, skilja honom från furan, skulle resten bli ett arbete på en minut.
Salmon grep säkert fast med vänstra handen, måttade åt björnens vänstra öga och sänkte sin långbladiga knif med en snabb rörelse.
Någonting rödt och varmt sprutade uppefter hans arm, hvad det nu kunde vara.
En svidande känsla stack i hans axel, och medan björnen, vimmelkantig af hugget, hoppade högt i vädret där han stod, högt i vädret som en boll, under ett afgrundsvrålande, såg Salmon att han fått sin rock söndersliten och sitt skinn rispadt.
Nu visste han, att leken icke skulle ändas förr än en af dem låg kall och stilla.
Hade utsikten till en uppgörelse i godo för en stund sedan varit ringa, var den nu ingen.
Det syntes tydligt, att nu skulle det gälla för Björn-Salmon, om han ännu var Björn-Salmon.
Nu skulle enderas lif spillas, men knappast björnens ... i sådan ojemn strid.
Salmon tänkte:
»det är icke jag, som blir änkling i natt; det är mor, som blir änka ... mor, som väntar mig.»
Nalle dansade som en besatt, skummade, väsnades och skrek.
Han sprang icke längre i lofvar.
Han stod vid trädet i upprätt ställning och bet å ömse sidor efter nybyggaren.
Barken klöstes och föll till marken i stora flagor under klornas jämna piskande.
Salmos klädslarfvor fingo också sitt.
Axeln var halfnaken och våt af blod, men den hand, som höll knifven, rörde sig oafbrutet och var alltid färdig.
Solen gick upp.
Det berg i söder, som syntes från detta ställe, stod violett och drömde, utom i toppen, som var vaken och skinande röd af solsken.
Så här dags borde
Salmon varit hemma med hjälpen ... hemma i stugan ... som nu skulle bli ödsligare än förr ... barnen jagade ut i bygden att tigga och lida nöd ... far borta för alltid ... en historia från fjällbygden ... en riktigt svart obygdshistoria, sådan som de kunna vara här uppe.
Det, som nu hände, gick i hvirflande fart.
Än en gång öfvergick björnen till sina kastningar, rullningar, volter och äfventyrligheter i den högre gymnastiken.
Salmons ögon voro blå och kalla som en frostnattshimmel — veko icke en sekund ifrån den hoppande besten, som, inom håll, alltid möttes af en knif, som fördes vigg-snabbt.
Salmon kröp i hop, rätade ut sig, smög, smet, rann omkring trädet.
Näfverskon var genomtrampad och hade åkt upp på smalbenet, där den ibland vred sig rundt och gjorde röda ringar i skinnet.
Den vänstra handen, glidhanden, stödhanden var uppsvälld och full af blåsor, somliga höga och fyllda, andra spruckna, tömda, svidande.
Och så hände det sig, att Salmon en gång sjönk ned på knä.
Då hade han vilddjuret på knappa två fots afstånd.
Innan han rätade sig igen hade han björnens ögon inpå sig och kände en het, odän luftström, då den grinande björnkäften öppnades och slog ihop med en smäll och — ännu en gång öppnades.
Det var så nära, att
Salmon då skulle mistat känningen af sin skyddande tall.
Det svartnade och blef rödt för hans ögon på en enda sekund, men nästa sekund hade han baklänges glidit undan — och den därpå följande sekunden, då han trodde dödsminuten vara inne, rörde sig knifven och skar i något mjukt och — på fötter var han igen, Björn-Salmon!
Nalle släppte sig ned från sin stående ställning och rusade blindt efter honom, försökte snedda rundt och gjorde verkligen två hastiga rundresor icke långt från trädet; men då han försökte skära in, var farten för stor, och försöket slutade med ett för långt språng och en tvärvändning.
Han röt.
Ett par slimsor af inelfvor hängde och slängde ur ett sår.
Dam och jord och mossa och barr förtogo dem deras verkliga färg.
De sågo ut som grå trasor på en brun jacka.
Solen nådde furutopparne, där valplatsen var.
Nalle reste sig på sina bakben mot Nysvedjebyggarn, kom fram, grep i raseri furan om lifvet, som om det varit hon som skulle läggas i bänk.
Tassarne slogo ihop på baksidan.
Salmon grep fast i den högra, lutade sig hastigt åt höger och sänkte knifven en, två, tre gånger mellan björnens refben med syfte åt hjärtat.
Salmons läppar voro blå, skrumpna; tungan var torr i munnen; ögonen gnistrade.
Ännu var Salmon Björn-Salmon!
Och Nalle sjönk på stället, rullade baklänges, men studsade upp igen, sprang i en hvirflande krets inåt småbuskarne, som böjde sig som säf, kom tillbaka, steg ännu en gång i brottareställning fram, fick på nytt smaka den långa knifven och snurrade rundt.
Inom honom, vaggade, som han tyckte, röda vågor fram och tillbaka, marken gungade under honom, och ögonen sågo icke riktigt ...
»det vore dumt att svimma nu», tänkte han och drog djupt efter andan: »jag får icke gå under för mors skull.»
Någonting rörde sig uppe i furans krona.
»Det var en djärf fågel, som sitter där», tänkte Salmon och högg ännu en gång björnen till möte, ännu en gång mellan refbenen.
Salmon mäktade aldrig riktigt skildra det som nu kom, då han ibland berättade historien.
Men Nalle hade tumlat som en hösäck och vält sig.
Han hade hoppat på stället och vrålat högt.
Han hade sprungit små susande snabba krokar på stället, sade han.
Det oskadda ögat hade glimmat som ett eldkol och stuckit som en syl, men det andra hade varit gömdt af blodlefrar, sade han.
För hvarje steg, för hvarje flåsande suck hade blodströmmen stått som ett groft spö, som ett skackel-ämne så groft, påstod han, och mycket hade det gjort, att det gick som det gick, att Nalle inte gifvit sig tid att stanna ett ögonblick, draga skinnet öfver såren och vrida håret i en tått öfver dem, såsom de bruka ibland, som han sade och påstod.
Om han ljög eller ej, vet jag icke.
Han är för öfrigt icke den ende, som haft att berätta om sådana ting.
Det är många konstiga historier ur våra skogar här nordpå.
En glimmande guldtråd smög sig genom barr och löf till stridens fura för att se hvad som stod på.
Rundt om sjöngo trast och fink.
Järpen hvisslade i sidlandet, och tranan ropade från träsket.
Vinden låg från bygden i dag.
Ännu en gång stod björnen upprätt vid faran, men den käft, han öppnade, var full af blod från genomstungna lungor.
Än en gång smög Salmon undan i en halfrund rörelse och än en gång nyttjade han knifven: det tog rätt i hjärtat.
Än en gång: det tog i halsen.
Och den sjunkande, blödande, ludna massan fick rasande hugg på hugg ... i bringan ... i hufvudet ... i ramarne ... i sidan ... »Där har du», skrek Salmon och svor en kötted ... »där har du!... där!... där!... där! din karibel!... mera!... mera!... där har du för mor!... där för ungarne!... där för hela natten, din satans djäfvel!... vill du dö?... vill du?... vill du?... vill du?... vill du?»
Björnens sista rytande kväfdes halffärdigt, och som genom ett silande hösträgn på en fönsterruta såg
Salmon genom svett och tårar, hur Nalle reste sig igen, föll, reste sig, skalf i ryckningar, föll ännu en gång och — låg där.
Han var dödstrött och ledbruten; nu kände han det.
Hans högra hand hängde som död, men höll ännu knifven.
I denna ställning träffade honom några solstrålar och kysste honom på kinden.
Han klippte med ögonlocken och ville mota sömnen.
Han tänkte: skulle han fortsätta i sitt ärende ... det kunde ju hända, ja ... eller skulle han vända om och gråta öfver liket hemma?
Det var en så sugande ångest uti honom?
Han skulle nog aldrig slippa olyckan denna dag, hvad heller som var.
Den fattige får veta, att han är till i denna världen.
Hvem skulle han få att bära liket öfver skogen på lördag ... det blefve dyrt ... kistan fick vara omålad som fattigfolks kistor i vanligheten ... häradsdomarn hade bräder vid Lillsjösågen ... häradsdomarn var den värsta gnidare, som fanns ... det är en hop karlar, som bära en lång låda öfver kafvelbron på Långmyran ... hvem ligger i lådan?... att de kasta den ifrån sig så där!... och springa kring ett träd efter en björn ... det är mor som ligger och väntar på dem ... hon får alltid vänta ...
Vid pass en halftimme därefter är det något, som rör sig i furans krona.
Det sticker fram ett hufvud, drar det tillbaka och sticker ut det på andra sidan.
Det är björnhonans unge.
Han är oviss på betydelsen af denna djupa stillhet efter detta långa larm.
Men han ser, att mor gjort fred och den andre med, och han känner längtan att komma härifrån.
Nu sätter han tassarne intill stammen och börjar masa sig ned.
Det går sakta till en början ....
Det var icke en vettig mans blick hos Salmon, då han väcktes af ett tungt bylte, som föll ned på honom.
Det var hos honom, då han rusade i väg till bygden, något af ett jagadt vildbråd, en vettskrämd grå tuss med något af svansen mellan benen.
Där fanns ingenting alls af nattens hjälte, af Björn-Salmon.
Det var endast en svulten nybyggare, afkvistad och allena, som sprang för sitt fattiga lif.
Senjens storbjörn
GÅRDSMANNEN på Kvanaas hade lagt sig till hvila en månskensnatt under uppfrosten.
Genom två luckor i hennes bruna tandrad gick andan ut och in under oljud och jämmer.
Det pep i hennes näsa som ett fjärran skrik af en lom.
Månen var full och sken som den kan göra endast häruppe.
Hela Senjen, den stora ön, med fjäll, åkrar och gårdar, låg som i ett elektriskt ljus.
Husens fönster glimmade.
Hvarje grässtrå på gårdsplanen blänkte af frostens silfver.
Gårdsmannen kunde icke sofva; det var käringens och hans väntans skull.
Hans väntan kittlade honom i kroppen.
Käringens pipande näsa varslade en fara, en jämmer, en olycka.
Det liksom ropade till honom fjärran ifrån af en i nöd stadd — det var käringens näsa, visserligen, visserligen! — och det var ändock så obeskrifligt hemskt i den tysta natten.
Han steg upp och tassade omkring på golfvet med ohörbara barfotasteg.
Han bar på ett hjältemodigt beslut, men det syntes icke på honom.
Han skulle göra en hjältegärning, men han skälfde vid tanken på det afgörande ögonblicket, som skulle komma förr eller senare denna natt.
Bössan lutade mot dörrpanelen och tittade mot taket med sitt djupa och svarta öga.
Vid fönstret stälde sig gårdsmannen, som var en tysker, och såg ut öfver fjället och slätten: där i klyftan skulle Senjens storbjörn komma som ett stort bylte med gnistrande ögon.
Huru de skulle göra upp sina affärer i den tysta natten visste den store i höjden!
Om han ändå hade skrutit mindre — om han hade låtit vara att lofva så stort, att Storbjörnen skulle dö för hans hand denna höst och denna vecka!
Handelsmannen på Giboustad, hans gode vän, skulle grina åt honom flere år, om han icke höll sitt ord.
Det växte och kom närmare.
Tyskens varma bön om ett uppskof till nästa natt hade vår Herre alltså icke hört!
Björnen!!
Där kom han utför sluttningen, utför backen.
Han gjorde sig ingen brådska och hade ingen rädsla.
Han stannade gång emellan och vädrade — stod mörk och tjock som en fläck i det månglänsande landskapet, målerisk och jovialisk.
Natten förut hade han gjort ett besök i granngården och försökt sig på porkan, den stora slaktsuggan.
Man hade väntat honom.
Folk hade haft gevär och hållit sina ögon öppna.
En åtel med själfskott hade placerats på lämpligt ställe, och det oaktadt ...!
Så konstigt hade det tillgått, att själfskottet lossats af sig själft och narrat jägarne att löpa till — och under tiden var det som bamsefar var sta’ och tog porkans lif.
Hon skrek i början för det hon tyckte det var farligt.
Och då hon kände, att det gjorde ondt satte hon i väg med ett illvrålande, som hördes öfver halfva Senjen.
Då kom folk och bamsefar gick hungrig till fjälls.
Björnen stod ett stycke uppe i backen och vädrade med framsträckt hufvud.
Gårdsmannen stod vid fönstret och såg på honom medan hjälten inom honom ropade på dåd och stackaren i hans inre grät och bad om uppskof till en annan natt — en mörkare.
En koskälla hördes från ladugården och strax därpå ett fnysande från bamsefar.
Han gick rundt fjöset och såg sig om med en humoristisk kännaremin i ögonen.
Han hade gått in i ett fjös förr och tagit en kossa; han var säker på sin sak.
Hvarje hans steg utaf de stora, varma labbarne smälte frost.
Visset gräs tittade upp och undrade.
Gårdsmannen hade vågat sig till förstugudörren, som han höll på glänt och färdig att genast slås i lås.
Han undrade han med.
Det klang af glas i den tysta natten.
En ko bölade och skällkon slängde sin skälla.
Den ko, som stod närmast det lilla fjösfönstret, hoppade långt in i sitt bås, trängde sig mot krubban, vände sig dubbel och såg sig om.
Hon hörde fnysningar och såg en stor labb i fönstret.
Frisk och kylig luft strömmade in i fjöset; korna skälfde.
Ut genom fönstret gick synlig, varm ånga och den starka lukten af djur och gödsel; björnen skälfde, men af begärelse.
Hittills hade han gått lugnt tillväga och icke visat någon ifver, men nu hoppade han upp efter väggen och höll sig fast med bägge framtassarne i det högt sittande fönstret.
Baktassarne skrapade och klöste längre ned.
Han fick ej en blick in i fjöset förr än han ramlade tillhaka.
Men då han såg sig i stånd att direkt från den släta väggen klifva in genom fönstret, betraktade han med illslug uppsyn slipstensställningen strax bredvid och beslöt att hafva den till trappa.
Alltnog han klef upp — och det såg i början lofvande ut.
Hans hufvud var i jämnhöjd med fönstret, som var litet på sidan af slipstenen.
Med framtassarna skulle han just taga ett säkert tag i fönsterkarmen, då — slipstenen började bli orolig och gå rundt.
Barnsen trampade och balanserade.
Slipstenen vickade hit och dit och gick ett slag rundt.
Den ludne fyren tumlade öfverända i det han linierade väggen med djupa klösningar af hvarje sin klo.
Han brummade ilsket, och ett ängsligt råmande svarade från fjöset.
Ett fönster öppnades i huset och en käringröst ropade ut i månskensnatten:
— Far!
Men far låg i den lilla träfästning med skottgluggar, som han enkom gjort för denna nattens händelse och placerat under stabburet.
Han svarade icke: han hade en propp i halsen.
Barnsen klef på nytt upp på slipstenen, trampade balans ännu en gång, men slog öfverända och stötte käften mot fjösväggen.
Nu röt han.
Han kom ur humör, såsom lätt är att tänka.
Ännu en gång och under växande ilska steg han upp på det rullande, runda, röda öga, som föresatt sig att. skydda kossorna på Kvanaas.
Ännu en gång trampade han, klöste han, balanserade och vickade och än en gång —
Han kom gränsle på slipstenens järnaxel och föll baklänges mellan två vingar i svängkorset.
Järnaxeln hade träffat honom illa; han var halft bedöfvad en kort minut.
Han såg på den svarta gossen vid slipstenen — så präktigt skotthåll!
Det ångade ännu ur det krossade fjösfönstret.
Månen sken hvit och stor — eller var det det slätrakade, runda grinansiktet på handelsman i Gilbostad?
Skulle han skjuta?
Ja, det skulle han — och befalla sin själ i försynens händer.
Men i detsamma steg bamsefar upp och utandades sitt brinnande raseri i ett långt vrålande och ett skrik, som kastade tysken hufvudstupa in i förskansningen.
Så dunsade det.
Det var hela slipstensgrejan, som storbjörnen slet från väggen och skickade ut på gårdsplanen.
Han — björnen — kände hungern egga sig.
Han började lufsa omkring fjöset, i början sakteligt och eftersinnande, men sedan allt mera hetsigt.
Tak ville han ej pröfva på i natt; han hade fått nog af att klättra.
Fönster funnos ej mer än det enda, där den härliga, luktande ångan välde ut i månskenet.
Men vid tvärändan af fjöset var en liten glugg — med tunnbräder omkring och en hög inunder.
Då stannade bamsen och tänkte, och sedan han tänkt klef han upp på högen, stack sin tass genom gluggen och förde den så långt in som möjligt var.
Han kände den skarpa gumpen af en ko, som skuttade och slängde sig i sitt bås.
Han hörde en förtviflad konsert af de andra korna och hörde bindslena rassla.
Den gamle storbjörnen!
Han klämde sig tätt intill väggen för att nå långt och åtminstone få klösa.
Käften stod halföppen och visade tänderna, som löpte i vatten — i seg saliv, som sakta steg öfver bräddarne och sakta sänkte sig mot gödselkasen i två månskensbelysta silfvertrådar.
Bamsen stod länge — så länge tyst och orörlig, att tysken kröp ur sin fästning och sakta smög sig fram.
Bamsen stod länge, men i ett nu drog han ut sin tass och angrep väggbeklädnaden.
Samma sekund var det ett lefvande väsen med lyft gevär, som tog till fötters och försvann.
Bräderna bräcktes och klöstes i trasor, smulades och ströddes omkring på gödselkasen.
Det smälde för hvar och en, som lossades.
Det skrek i spikarne, som drogos krokiga ur sina rostade hål.
Det dunsade och var oväsen bakom fjöset, och inuti det var ett lefvande lif, som aldrig förr under tyskens tid, så länge han varit på Kyanaas.
Väggen blef i hast naken, men hålet blef icke större.
Den gamle ludne gossen stod missnöjd bland brädstumpar, splintor och stickor.
Varma lefvande djur!
Han måste sticka in hufvudet och vädra litet.
Den gamle bamsen — han hade grå hår i pälsen led mera än de stackare, som därinne sågo det ludna hufvudet och de små stickande ögonen.
Korna sleto i sina kedjor och vände sina stora ögon så att de blänkte som téfat inne i fjösets skumrask.
Men hur de kastade sig, så sågo de detta lurfviga hufvud snusande föras fram och åter i gluggen.
Nu gick sista afdelningen i rykande fart.
Än en gång bearbetade björnen den förargliga gluggen, så att stora stycken af stockarne refvos loss.
Han rasade, röt — och om man kan säga det om en svulten gammal björn — han grät högt.
Han hoppade jämfota och svor på björnavis.
Kasen, som han stod på, luktade ko: han ref i den.
Hon stank så retande; han började krafsa i den.
Och då han väl kommit i gång grep honom raseriet, och han kastade gödseln vida omkring, så att stora stycken klaskade och smälde mot väggen.
Han arbetade och svettades, och gaf sig icke förr än hela högen var kringspridd och skingrad.
Då gick han.
Bägge stannade — men tysken föll hufvudstupa och svimmade.
Skottet gick af och kulan hvisslade förbi bamsefars öra så elakt, att han beslöt sig för att lämna detta ställe.
En sedvänja var på Senjen att man skulle varsko hvarandra, då björn kom fram till en gård.
Han, gårdsmannen på Kvarnaas, gaf sig i väg till en granne då han vaknat ur sin dåning, men hann icke halfvägs förr än han mötte denne.
Ja, hos grannar hade björnen nyss tagit en kviga ur en »grinda», ett fyrkantigt stängsel, däri småkreaturen stängas in öfver nätterna.
Det var ingenting att göra med den saken.
Två dagar efter —
Två dagar efter gick en lappyngling sin vanliga sex mils väg öfver fjällen med post.
Han var känd för att aldrig skjuta bom.
Högt till väders på ett gräslöst fjäll såg han långt nere på en myr den ludne syndaren gå och lukta.
Bakom små bärgknallar, ömsevis på fötterna och ömsevis framstupa smög han sig närmare: jo det var storbjörnen — och han sköt honom genom ögat.
Men han, som sköt detta mästerskott, fick björnfrossan, då skottet fallit.
Han hukade sig ned bakom sin betäckning, satt där skälfvande timmar igenom och vågade sig icke fram förr än halfva dagen gått.
Sjul.
Första kapitlet ur en lapphistoria.
NU är det så, att på förejulen drager renlappen med sin hjord från fjällen, ty det kärast är af vintern söka renarna sin mossa under snön i skogarne nere i landet, och ofta komma de ända fram till hafvet.
Men på våren tidigt vandra de tillbaka; vajorna äro drägtiga och på fjällen kalfva de.
Klämmet var en af de förmögnaste lapparne på sitt fjäll, såsom ock hans fader Anders före honom; och denne var det, som genom allehanda skymningshandlingar ökat slägtens välmåga, men ej dess anseende.
Svårt är att skilja sanning och saga, men kändt var allmänt, att Anders dömts att gälda bot för renstöld, suttit inne, kommit tillbaka en bruten man och dött kort därefter.
Klämmet ärfde honom ensam; han var nu enda barnet och under hans tid visade sig olyckan; hjorden minskades hvarje år genom krypskyttar, varg och processer.
Han hade en son Sjul, det är Sivert; han var 18 år, då fadern dog, och tog jämte modern Gåli hjorden i arf och ego.
Få mil från Sjuls kåta vid Bitåsen var pålsmessomarknad; dit hade Gåli, det lilla surögda krypet, begett sig, men en akja med renkött drog hon efter sig; hon skulle sälja efter vägen.
Sjul var hemma, vaktade renarne och tänkte på den sommarnatt uppe till fjälls, då han just träffade sin hjärtans kär och de båda beslutat att ha sina hjordar gemensamt för all framtid.
Hans käresta var nu långt ifrån, men till våren skulle de mötas, slå hjordarne tillsammans och bilda hushåll på Gitsfjäll.
På marknaden fick Gåli höra mångt och mycket och aldrig glömde hon den resan.
Det berättades af den ene för den andre, mottogs med glädjeskratt och skickades vidare.
Ingen af lapparne visste det säkert, men det låg i luften som syre; och visst hade det händt — ändtligen!
Det skulle lysa sol öfver dem, som vandrade i obygden.