Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anhåller ödmjukligen att få återkomma med den vid ett annat tillfälle; nu ha vi ej tid, ty vi skola höra Alexis och Nanna spela hennes vals, som blifvit arrangerad för fyra händer.
Åh ja – går väl an – lite trivial.
Men låss inte om det bara!
– I vår tid, då man anser originalitet för galenskap och galenskap för originalitet, är det det enda som återstår för den, som med någorlunda godt samvete vill göra lite lycka – att vara trivial.
Emedlertid måste man bekänna, att det är underligt att i våra dagar det ej faller många flera menniskor in att bli genier, än de, hvilka såsom sådana uppträda.
Numera är det blott ärligheten, som kan afhålla en ifrån att söka lycka på den vägen.
Ber om förlåtelse för digressionen, och nu tillbaka till Romanen.
Och Romanen!
Ack Herre Gud, den som nu finge sluta! det står nu allt så väl till på Sätraholm.
Väl har ingen af de älskande ännu expressis verbis låtit förstå hur det står till med dem, men de förstå hvarandra nog ändå, och på det hela har jag bra svårt för att tro, att någon enda menniska funnits, som sagt åt den andra på fullt allvar: «jag älskar dig!»
Jag tycker åtminstone att det ligger någonting grufligt både påfluget och hjertlöst i det der:
«jag älskar dig!» och så fullkomligt onödigt det är, nota bene om det verkligen är förhållandet, ty i motsatt fall kan det inte vara så ogalet att tillgripa ord såsom surrogat för känslor.
Men tacka vet jag sådana der små frågor, som:
«hvarför skall du vara så söt och god och beskedlig mot alla andra menniskor, och inte mot mig?» eller, när det står på en lyckligare fot:
«du håller inte af mig? hör du, du håller ju alls inte af mig?» – och ännu lite bättre:
«håller du af mig? säg att du håller af mig, lite, lite grand!» vidare: «säg att du håller af mig mycke, ofantligt mycke!» – och så slutligen:
«jag håller af dig, grufligt, grufligt mycke!» – och så aldrig ett ord mer.
– Jag älskar dig! pathos, komisk pathos; nej, det duger inte!
Herre Gud om det nu vore slut! säger jag än en gång – om det vore slut, och jag finge lägga ihop vederbörandes händer, och ned pennan.
Herre Gud, jag önskar detsamma, säger läsaren, med afseende på pennans nedläggning.
Men se det blir inte af.
Nu, just nu skall jag i förtreten fortsätta, och plåga vederbörande – fortsätta, och plåga dig, käre läsare!
Men för att riktigt kunna bereda oss på, hvad som komma skall, är det väl bäst att vi hålla litet, och sluta detta kapitel, som, efter hvad läsaren finner, förena tvenne egenskaper, som sällan förlikas – att vara både kort och tråkigt.
Och ej heller tycks det vara mycket vigtigt för intrigen.
Kan då någon menniska säga, hvad det skulle der och göra?
Hvem är det som kommer ridande der borta på vägen så bittida på morgonen?
Ser jag rätt, så är det en blackig häst, till färg och storlek alldeles sådan, som baron Stjernfeldts spann – och han som rider på den, är det icke baron Stjernfeldts livré han bär?
jo alldeles!
Kanske kommer han för att bjuda på bal.
Men det är ju midt i sommaren; hvem kan dansa midt i sommaren?
Se der är han redan uppe på gården – han hoppar af, kastar tyglarne om en spjele på stakettet, och styr direkte in i förstugan.
Han knäpper upp rocken, tar fram någonting – åh det är ju bara ett bref – ett bref, ett bref till öfversten – sannolikt bara i affärer – råg, potatis, vicker – Gud vet, det är ju så mycket man kan skrifva om.
Men Nanna stod uppe i tant Ullas fönster.
Hon hade gått in till gumman för att helsa god morgon, och var redan klädd i sin lilla nätta halmhatt, för att gå ned i trädgården och äfven helsa god morgon på sina kära blommor.
Det klack väl till i henne, i detsamma hon kastade ögonen ut åt gården, och fick se betjenten från Tunanäs, ty tant Ullas spådom trängde sig på hennes minne, men hon sade dock ej mer än; «ack se, söta tant, en betjent från Tunanäs!» Gumman skakade på hufvudet, och klappade den söta flickan halft vemodigt på kinden, då denna kysste hennes hand, för att sedan springa ned och fortsätta sina morgonvisiter.
Det hade varit frost om natten.
Auricklarne hängde deras sorgsna hufvuden mot marken, och blickade ej så gladt och frimodigt emot sin vårdarinna, som de annars brukade. «Stackars mina små blommor!» sade Nanna.
En tår smög sig i hennes öga, och hon tyckte de svarade: «goda mamma! vi göra dig bara sorg.
Du är så öm och huld emot dina små barn, och vi älska dig ju också så innerligt tillbaka, men hvad kunna vi rå för att den stygga nordan kom och blåste sin kalla anda på oss?
Och hur gerna skulle vi inte vilja lefva för att göra dig fröjd, men döden sitter redan i våra hjertan, och vi känna att vi snart blifva till jord igen.
Men då vi äro borta, så gråt inte öfver oss, ty vi dogo lyckliga.
Vi älskade hvarandra inbördes så rent och så varmt; sälla voro vi då vi lefde, och sälla äro vi nu då vi dö, ty vi dö i hvarandras armar, och vi veta att vi vakna tillsammans.»
Då gret Nanna och sade: «dön, dön, mina älskade barn; jag vet att jag vårdade eder ömt, och att jag beskyddade er trogna kärlek;» och händerna satte hon för ansigtet, och ymnigt strömmade tårarne utför hennes kinder, då hon långsamt vände om från den kära blomsterpaterren.
När hon gick upp, mötte hon Alexis i förstugudörren.
Han såg ännu märken efter tårar, och ropade förskräckt: «hvad i Guds namn, jag tror fröken Nanna har gråtit!» – «Ack förlåt mig,» svarade hon, «jag är för barnslig; det har varit frost i natt, och mina stackars blommor ha frusit bort, – det är alltihop.»
Och hon bemödade sig åter att le, men tungt var hennes hjerta, utan att hon visste hvarföre.
Alexis såg det, och tyst aflägsnade han sig.
Nanna gick in i salen, der man om morgnarne brukade samlas för att dricka kaffe.
Ingen hade ännu inställt sig mera än Albert och Celestine, som stodo i ett fönster, inbegripne i ett lifligt och förtroligt samtal.
På Celestines kinder brann en hög rodnad, eldig och svärmande var hennes blick, och hvad som föregick inom henne, tolkades till en del genom den häftighet, hvarmed hon slöt den inkommande Nanna i sina armar.
Det är med kärlek som med harm, den söker ofta främmande föremål för att utösa sig på.
«Lyckliga Celestine!» suckade
Nanna knappt märkbart.
Och i detsamma uppläts dörren till öfverstens rum, och han och öfverstinnan kommo ut.
Öfverstinnan kastade en blick på sin dotter; en blick, som betydde mycket – men icke: älskade barn, det är din sällhet jag vill.
Kaffet serverades, och alla voro tillstädes, utom Alexis; men det hände stundom att han var borta, och ingen fästade sig dervid, utom Nanna, hvilken de färska hvetebullarne i dag ej ville rätt smaka.
Det var i dag postdag.
Tidningarne buros in af en betjent, och man ögnade i dem något; men till och med öfverstinnan, som eljest brukade flitigt läsa dem, för att följa med sin tid, tittade blott flyktigt i dem.
Stolarne skötos från bordet, och öfverstinnan, vändande sig till Nanna, sade: «vill Nanna komma in till mig lite?
Långsamt gick öfverstinnan förut, och ännu långsammare följde Nanna efter.
En mörk aning om hvad samtalet kunde komma att angå, bemäktigade sig henne, och hennes enda hopp var att hon möjligen begått någon liten förseelse, för hvilken hon nu skulle uppbära bannor.
Hon höll en hastig mönstring med hvad hon gjort föregående dagen, men icke så mycket som en liten thekopp kunde hon påminna sig ha slagit sönder.
Det gjorde henne hjertligt ondt, och huru gerna skulle hon icke velat hafva slagit omkull ett bord med hela den äkta sachsiska servisen på, för att derför få uppbära sina gerningars lön, i stället att – ja hvad? det var just knuten.
Inkomna i öfverstinnans rum, satte denna sig i soffan, och bad Nanna sätta sig bredvid.
Det var således inga bannor som skulle utdelas, ty då hade Nanna beskedligt fått stå vid dörren.
Det var för dant.
«Mitt barn,» började öfverstinnan efter en temligen lång paus, som var en hel evighet för Nanna:
«mitt barn, det är någonting ganska vigtigt jag i detta ögonblick har att säga dig.
Du måste samla alla dina tankar,» – och i detsamma flögo alla de stackars tankar, Nanna ännu hade qvar, bus på dörren, och hon knappast mer hörde eller såg.
«Du är nu vid den ålder, att du bör kunna tänka på att uppfylla lifvets högsta jordiska bestämmelse – den att förena ditt öde med en aktad mans, och att som en värdig husmoder intaga en betydelsefull plats i samhället.
Du har, framför många af dina medsystrar, varit lycklig deri, att du ägt föräldrar, hvilka haft icke allenast vilja, utan äfven förmåga att ge dig en uppfostran, så god som blott få erhålla den, och äfven deruti, att dessa dina föräldrar genom en klok hushållning och omtanka lyckats bibehålla och förvärfva en förmögenhet, hvilken framdeles kommer dig till godo, och ytterligare skall betrygga din framtid.
Till bevis på din tacksamhet för allt detta, fordra dina föräldrar af dig blott ett, och då detta enda är din egen lycka, så förmoda de, att du går deras önskan till möte.»
Öfverstinnan gjorde åter en paus, och fixerade Nanna, hvars ögon hon väntade få se fyllas af tacksamhetens tårar.
Men Nanna satt blek och andlös, och då inga tårar läto höra af sig, fortfor öfverstinnan:
«du tycks vara öfverraskad af det ämne jag talar om.
Det förundrar mig ej, och jag vill derföre lemna dig allena en stund, för att du må kunna familiarisera dig dermed.
Emedlertid, se här ett bref till dig, som kommit på morgonstunden.
Det skall närmare upplysa dig om hvad som här är i fråga, och jag hoppas, att sedan du läst det, du med nöje skall lemna det svar derpå, som jag för den persons räkning, som skrifvit det, väntar af dig.»
Öfverstinnan gick ut och lemnade Nanna ensam med brefvet i handen.
Länge satt hon så och stirrade framför sig, och det föll henne ej in att bryta det adliga Stjenfeldtska sigillet.
Men ändtligen beslöt hon sig dock dertill – det kunde ju i alla fall ej undvikas – och läste följande:
«Min dyra kusin!
Det kan ej hafva undfallit min nådiga – ja jag vågar för första gången säga – älskade kusin, att jag redan länge gifvit kusin företräde framför alla andra mig bekanta unga damer.
Kusins utmärkta både yttre och inre egenskaper, hafva ej kunna lemna rum för någon tvekan i detta fall, och jag gör mig en ära af att hafva haft ögonen öppna för min älskade kusins företräden.
Jag är öfvertygad om, att de tänkesätt och känslor jag för min kusin hyser, ej äro af den flyktiga natur, som dem man eljest så ofta fattar för älskvärda fruntimmer, och jag tror mig derföre lyda en högre vink, i det jag härmed vågar erbjuda mitt hjerta och hand.
Då jag härigenom, jemte min egen, och, som jag hoppas, min älskade kusins sällhet, äfven förenar det, att gå vördade föräldrars önskan till mötes, så är jag nog lycklig att på samma gång uppfylla både hvad känslan och pligten bjuder, och vågar jag desto heldre emotse ett gynnsamt och efterlängtadt svar på detta bref, som jag tror mig äfven veta, att den af mig och mina föräldrar så lifligt önskade föreningen äfven öfverensstämmer med kusins egna föräldrars.
Afvaktande ett benäget, efterlängtadt svar härå, har jag med utmärktaste högaktning äran teckna
Min nådiga kusins sannt tillgifne
Stellan Stjernfeldt.»
Det var således, som vi trodde, affärer; som det af betjenten medbragte bref handlade om.
I kuvertet hade också legat bref från Stellans föräldrar till Nannas, och dessa voro, såsom man lätt kan tänka, ännu mera affattade i affärsstyl.
Der talades om den «i alla afseenden passande» föreningen emellan Nanna och Stellan m. m., som man kan veta, utan att det behöfver citeras.
Och hur stod det till med Nannas inre?
Var hon nedslagen, var hon förtviflad?
Var hon – – jag kan ej säga någonting närmare, än att hon var alldeles ingenting.
Det var som om hon icke funnits i verlden, och dock hade hon en bitter känsla af att hon var der.
Att hon skulle besluta något i detta ögonblick, var ej att tänka på.
När öfverstinnan kom in, satt
Nanna med händerna sammanknäppta i knäet, stirrande framför sig, och brefvet låg på golfvet, vid hennes fötter.
«Nå, mitt barn, har du resolverat dig ännu?
Jag förmodar att du fattat ett förnuftigt beslut,» tillade öfversstinnan efter en paus, hvarunder hon hade observerat, att Nanna visserligen ej var någonting mindre än resolverad.
Som ett åskmoln upplöser sig i regn, så kom ändtligen en välgörande tåreflod, som något lättade Nannas beklämda hjerta, och hon föll sin mor om halsen; men icke var det den barnsliga kärlekens förtroende, utan blott det häpna sinnets medvetande af en öfverhängande olycka, som förmådde henne till denna rörelse.
För första gången kände hon, att det kunde vara påkostande att lyda sin mor, och i tårarne låg blott en bön om förlåtelse härför.
Men modren misstog sig om känslans rätta halt, tydde tårarne som den första kärlekens födslosmärta, och förnöjd öfver upplösningen af Nannas rörelse, slöt hon henne i sina armar, och framhviskade några ord, som skulle betyda en lyckönskning till den sällhet hon förmodade Nanna skulle komma att njuta i det föreslagna äktenskapet.
«Vill du skrifva sjelf?» frågade modren, när hon tyckte Nanna vara mera lugnad.
«Nej, nej, för Guds skull, nej!» ropade Nanna, och ehuru modren blef något förvånad öfver den häftighet hvarmed
Nanna svarade detta, så rubbades hon dock ej i sin tro, att detta blott kom af Nannas känsla af nyheten i sin belägenhet.
Hon frikallade henne således snart från skyldigheten att lemna ett egenhändigt svar, och Nanna, för hvilken detta redan var en vinst, gaf ett slags tyst fullmakt åt modren att svara i hennes ställe, och hur denna af modren begagnades, visade sig af ett bref, som modren skref till Stellans föräldrar, deruti hon tackade för det hedrande anbudet, som hennes dotter blifvit gjordt, erkände väl, att denna ej med uttryckliga ord yttrat sitt bifall till den föreslagna föreningen, men förklarade sig dock för väl känna, att föräldrarnes vilja äfven var Nannas, etc.
Hon sade sig således vara nog lycklig att kunna låfva sig en närmare förening med Stjernfeldts aktade hus, och försummade ej för ceremoniens skull att nedkalla himlens välsignelse deröfver.
Så var nu Nanna så godt som förlofvad.
Det olycksaliga brefvet låg redan i den friherrlige betjentens ficka, och var redan ett godt stycke på väg, då Nanna framtog den tredje näsduken, emedan två redan voro genomvätte af tårar, till hvilka blott en liten siska i hennes kammare var vittne.
Siskan hoppade af och an på sina pinnar, lockade och såg så bekymrad ut, ty sällan brukade Nanna låta henne locka förgäfves.
Men nu låg
Nanna blott på sin soffa, med ansigtet mot kudden, och märkte ej en gång Celestine, då denna ändtligen kom in.
Celestine satte sig bredvid Nanna på soffan, lindade sin arm om hennes lif, och då först vaknade Nanna till besinning.
Men Nanna var icke mera den ömma, hulda engel, hvars famn när som helst stod öppen för hennes förtrognaste vän – det hade gått henne, som det går alla nybörjare i konsten att vara olycklig – hon kände bitterhet i sitt hjerta, och äfven Celestine, som hon väl eljest ej nändes säga ett ondt ord, fick röna ett litet prof deraf.
Hon sköt blott Celestine sakta ifrån sig, och bad att få vara i fred.
Men Celestine fann allt för väl, att fred just var hvad som för ögonblicket minst bodde inom Nanna, och hade så mycket mindre hjerta att lemna Nanna, som hon sjelf kände sig så obeskrifligt lycklig.
Albert hade just på morgonen för henne nedlagt en öppen, ärlig och varm bekännelse om sin kärlek, och hon hade å sin sida ej gjort någon hemlighet af hvad hon kände för honom.
Jag måste be om förlåtelse att jag berättar detta så kort och så torrt, ty det hade visserligen varit mera i sin ordning, att jag sparat med den högtidliga akten till aftonen, heldst det ögonblick då solen kastade sina sista strålar på Sätraholms skorstenar, och att jag då placerat Albert och Celestine ute i en blomsterrik äng, der jag låtit honom ordentligen falla på knä för henne, hvarefter hon till belöning för hans möda skulle sjunka i hans armar, men jag skulle då säga en osanning, och det går inte an i en roman.
Ett hjertligt och trofast handtag är allt hvad jag kan bestå dem – så länge.
Hur deras själar slöto hvarandra tätt i famnen, derom talar jag ej, utan öfverlemnar föreställningen derom åt läsarens egen, förmodligen rika fantasi.
Nå, mamsell Celestine, var nu så god och pjollra lite med Nanna, att hon kan bli glad igen.
Det lider ju till middagen, hon måste gå till bordet, och det fins väl ingen menniska, som ej vet att i brudens öga tårar passa föga.
Så der – ack nej! det stackars lilla barnet blir ju allt mera ledsen, ju mera du för henne beskrifver din egen lycka, och ber henne deltaga i den.
Jag vet blott ett enda medel, det att förespegla henne, att hon ännu möjligtvis kan slippa ifrån det gifna löftet.
Se så, det är rätt! – «Min söta, goda Nanna, du har ju ingenting sjelf låfvat ännu, du kan ju ännu förklara att mamma helt och hållet misstagit sig, då hon tydde din tystnad som samtycke.»
Nanna reste sig till hälften i soffan, men sjönk åter tillbaka, och suckade: «ack nej, jag känner det mycket väl, jag kan aldrig, aldrig bli lycklig mer!»
– «Men hvarför icke, älskade Nanna?
Alexis –»
– «Alexis!« ropade Nanna, och satte sig hastigt upp.
– «Ja, Alexis kan göra dig lycklig!»
– «Kan! ja – men vill?»
– «Han vill,» svarade Celestine tröstande, men dock med någon osäkerhet i rösten, ty hon var sjelf ej öfvertygad.
– «Alexis är en så besynnerlig menniska.
Jag känner mig ovilkorligt dragen till honom, och ändå är det som vore jag rädd för honom.
Det förekommer mig som om han väl skulle kunna älska mig, ja älska mig verkligen högt, men dock ej ensam.»
Celestine kände inom sig, att Nanna hade rätt, och vederlade henne derföre ej.
Henne hade ej undgått, att
Alexis’ hjerta var svårt härjadt, och att det ej mera var friskt, emedan det ännu led af de svåra blessyrer det förut erhållit.
Hon fann att den, som blef hans maka, måste ikläda sig rollen af ett slags sjukvakterska, och att han således ej kunde erbjuda någon en fullkomlig sällhet.
Detta var också hvad Alexis sjelf kände, och han höll sig alltid derföre mycket tillbaka, emedan han ej ville bedraga någon.
Albert kunde man deremot vara fullkomligt lycklig.
För honom var kärleken ännu helt och hållet blott natur, då den hos Alexis stigit till konst.
Alexis hade velat intränga i kärlekens mest hemlighetsfulla mysterier, och som sfinxen störtade sig hans kärlek i afgrunder, sedan dess gåta blifvit löst.
Albert hade också tänkt mycket öfver kärleken, och gjort sig upp idealer, men det praktiska återstod för honom ännu.
Han hade ej, såsom Alexis, alchymistiskt gått tillväga; han hade väl funnit, att kärleken var en ädelsten, men var nöjd med den sådan den var, och brydde sig ej om att krossa den, för att experimentera om den, försatt med andra ämnen, kunde blifva guld.
Alexis hade, om jag så får säga, kärlek till kärleken, men Albert hade blott en enkel kärlek till de föremål, som kommo inom hans känslas orbita och slogo an på honom.
Men tillbaka till frökenkammaren.
Der sitta ännu de unga damerna och filosofera öfver hvarandras öden.
«Du kan vara fullt öfvertygad,» säger Celestine, «att Alexis’ hjerta är fritt.
Jag kan bestämdt försäkra det, emedan Albert för mig temligen utförligt omtalat hans lefnadsomständigheter, och de låta åtminstone ej förmoda något annat.»
– «Ja, fri är han, och fri skall han förblifva,» svarade Nanna långsamt.
«Den som tillhör verlden, kan icke tillhöra en qvinna.»
– «Hvarföre kan han ej tillhöra begge?» fortfor Celestine. «Jag älskar
Albert såsom månen älskar jorden.
Det är omkring honom jag har min bana – han har sin omkring solen.
Och hvarföre skulle han icke kunna älska mig lika varmt, fastän han känner sin högre kallelse?
Vi störta ju dock en gång begge i solen!»
– «Du svärmar.
Det förstår icke jag.
Jag blott känner, att jag skulle vara mycket olycklig, om jag ej kunde vara öfvertygad, att jag vore den enda, som fyllde Alexis’ hjerta.»
«Behagar fröknarne stiga ner och spisa?» gnällde en frökenpigeröst genom den öppnade dörren, och dermed var det slut på allt filosoferande.
Smaklig måltid, mitt herrskap!
Stackars Nanna, så gerna hon skulle hafva velat slippa att gå ned till bordet; men då hade hon återigen fått höra modrens förmaning att ej ha några kapriser m. m.
Vi göra ett hopp öfver middagen, och börja vid dess slut.
Se der, hur betjenten går omkring och fyller i glasen.
Stackars Nanna, hon har nästan ingenting ätit, och ingenting kan hon dricka heller.
Men nu måste hon väl, ty se hur öfverstinnan fattar sitt glas, nickar åt henne, och säger sakta: «Gud välsigne dig, mitt barn!»
– Men hur ljöd denna välsignelse i Nannas själ?
Hon ryste, ty hennes känslor voro hädiska; för första gången framställde sig Gud för henne i en fruktansvärd gestalt.
Hon förde glaset halfvägs till munnen, men ovilkorligt sjönk handen tillbaka, och då handen föll emot bordet, bröts glasets fot utaf, och vinet spilldes ut.
«Jag mår inte riktigt väl, mamma!» var allt hvad hon förmådde säga, och i ett ögonblick voro Celestine och Alexis från bordet, och Alexis bar den nästan afsvimmade flickan upp på hennes rum.
De öfriga medlemmarne i huset slöto sig visserligen äfven till tåget, men för Alexis och Nanna voro de ej till.
När Alexis ändtligen nedlade den sköna bördan på soffan, var det så nära, att Nanna lindat sina armar kring hans hals, ty i ögonblick som detta gör själen uppror emot all konvenans, men lyckligtvis kom hon i detsamma att kasta en blick på sin mor, och skygga drogo sig kärlekens små bevingade englar tillbaka.
Men Alexis tryckte henne dock häftigt till sitt bröst – det kunde ej bemärkas af någon annan än Nanna sjelf, ty hvem kunde veta, om det icke var honom nödvändigt för att nedlägga henne i en så mycket mera beqväm ställning? och hvem förmår skildra hvad som föregår i sådana stunder?
Men nog, deras hjertan bytte plats, och de visste från detta ögonblick på hvem de trodde.
Långsamt aflägsnade sig Alexis, och äfven de öfriga, utom öfverstinnan och Celestine.
Modren fattade Nannas hand.
Hennes puls gick fort och högt, och pannan brände som en eld.
«Du har feber, mitt barn, du måste hafva förkylt dig,» sade öfverstinnan.
«Hur är det, har du –» och här kommo en mängd moderliga frågor, som vi gerna hoppa öfver.
Nanna försäkrade att hon alldeles icke hade någon anledning att tro, det hon förkylt sig, men öfverstinnan förstod sig naturligtvis bättre på sådant, öfverlemnade henne på en stund i Celestines vård, och gick ned, för att i sitt husapotek framleta vissa materialier, hvarmed hon trodde sig kunna fördrifva det onda.
Öfverstinnan var ej väl utom dörren, förr än Celestine skyndade sig att uppmana Nanna, att hon borde begagna tillfället för att genast ge tillkänna den motvilja hon kände för föreningen med Stellan Stjernfeldt, men Nanna var ännu för svag dertill, och var nu dessutom så upptagen af den nya känslan att verkligen vara älskad af Alexis, att hon snart sagdt hade glömt det förhållande, hvaruti hon stod till Stellan.
När modren kom tillbaka med flaskor och burkar, satt
Nanna åter uppe i soffan, och kunde ej förmås att taga in så mycket som ett kylande pulver.
Men det var kylande pulver nog, när öfverstinnan nämnde Stellans namn, och föreställde henne hur ledsen han skulle bli, då han fick veta, att hon mådde så illa.
Öfverstinnan använde detta såsom ett kraftigt skäl för Nanna att begagna läkemedlen, ty det vore numera ej allenast en pligt mot henne sjelf, utan äfven emot hennes tillkommande man.
Men tror någon, att detta just verkade på Nanna?
Åh nej, det tror ingen.
Modren hade säkert i allvarsamma ordalag förebrått Nanna hennes olydnad, om hon ej haft öfverseende med henne för det tillstånd, hvari hon nu var, men nu pjollrade hon med henne så godt hon kunde, kallade henne «den lilla friherrinnan», och dylikt mera, som den höga visheten kunde uppfinna, för att sätta patienten i bättre lynne.
Öfverstinnan hade i sin outgrundliga vishet funnit, att själens tillstånd äfven hade inflytande på kroppens, och hade en så säker blick, att man väl aldrig skulle ha sett maken.
Men vi lemne Nannas kammare och de moderliga omsorgerna, för att gå ned i alléen, och höra hvad våra artister säga, som gå der upp och ned, hållande hvarandra under armen. «Det var mig icke oväntadt,» säger Alexis, «hvarken det ena eller andra var mig oväntadt, och allt hvad jag här vidare har att göra, är att jag ingenting har att göra.
Jag måste resa, ju förr dess hellre.»