Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag vet verkligen ingenting annat, än att det har mycket roat er mormor att iaktaga er ”narraktiga och spända väntan”, som hon säger, och att hon icke brydde sig om att göra slut derpå.
Jag bet mig i läppen af harm och smärta.
Jag tyckte blodet strömmade som eld genom mina ådror, jag skulle velat döda den elaka gamla qvinnan.
— Sansa er, Agnes!
Jag borde verkligen icke hafva talat med er härom, ni tar allting så häftigt och besynnerligt.
Se så, tänk icke mera derpå!
Det kommer någon, jag igenkänner mr Mertons röst, det var hans vagn, som vi hörde på gården.
Jag lyckades lugna min rörelse och böjde mig ned öfver min söm, som jag hastigt upptagit, då den bullersamme räfjägaren inträdde med sin vanliga frimodighet.
Jag var imellertid ännu mindre än vanligt böjd att åhöra hans påflugna artigheter, och i det jag bad
Spencer ursäkta min frånvaro vid frukosten — en djerfhet som jag aldrig, allt sedan
Percy rest, vågat visa — skyndade jag upp på mitt rum.
För första gången föll det mig i sinnet att lemna detta hus, der jag ända hittills hållits fängslad af en dåraktig förtrollning, en barnslig förhoppning att i Percys eget hem vänta på hans återkomst, en outredd tro, att jag här skulle säkrast återse honom.
Jag fann i detta ögonblick mitt lif outhärdligt; jag kunde icke längre lefva under dessa kalla bevakande ögon, bredvid denna varelse, som njöt af min saknad och min sorg.
Hundra orimliga förslag trängdes i min hjerna, utan att jag kunde finna något utförbart; jag egde inga vänner, inga slägtingar utom min mormor och min kusin.
De knappa handpenningar, som utgjordes af räntan på det obetydliga arfvet efter min mor, räckte knappast till underhållande af min tarfliga garderob och voro dessutom för tillfället slut.
Hvart skulle jag fly, hvem skulle väl mottaga mig i sitt hus utan rekommendationer?
Jag skulle icke kunna komma längre, än jag kunde gå.
Öfverhopad af frågor, misstänkt som en landstrykerska utan skydd, skulle jag duka under af förödmjukelse och blygsel eller blifva som en rymmerska återförd till min fruktade och förhatliga mormor.
Alla dessa tankar gjorde mig förtviflad, jag kände mig färdig att qväfvas och kände ett oemotståndligt begär att komma ut, att känna den friska hafsluften på min panna, och utan vidare besinning kastade jag en kappa öfver mig och skyndade ut ur mitt rum.
Vi voro i slutet af april månad, vinden var ännu kall och skarp, men trädens knoppar voro ljusgröna och stararne sjöngo i alléernes rödbruna grenar, och dammarne i parken voro så fulla af vårvattnet, att de stigit öfver sina bräddar.
Jag vet icke, huru länge jag gått fram och åter vid hafsstranden, men då jag återvände och kommit inom parkens inhägnad, vaknade jag liksom upp ur en dvala vid att se mr Merton stå framför mig.
Han aftog sin runda blanklädersmössa, som liknade en jockejs, och sade med ett slags hjertlighet:
— Hur står det till, miss Agnes?
Ni ser sjuk ut, ögonen rödgråtna och kinderna bleka.
— Jag tackar er mr Merton, jag har litet hufvudvärk, det är alltsammans, — sade jag afbrytande, för att slippa hans anmärkningar.
— Ja, det förstås, jag ser nog det, unga flickor begagna alltid hufvudvärken som en säck att krypa in uti, och de kunde derför lika gerna säga: ”Gör er icke besvär med att fråga hvad som fattas mig, ty jag sitter i ”säcken” och vill hvarken se eller svara er!”
Han skrattade högljudt åt sin egen qvickhet, och fortfor sedan, under det han alltjemt, trots min trumpna min, vandrade vid min sida.
— Om jag ändå kunde muntra upp er litet, ty, förbanna mig, kunde ni icke behöfva det.
Jag kan nog förstå, att ni har fan så ledsamt här, instängd, som ni är, med dessa båda gamla damer; och ändå skulle ert lif, miss Agnes, kunna blifva en oafbruten rad af nöjen och fester, som det anstod en ung och vacker dam, om ni bara sjelf ville.
Åh, ni kan icke föreställa er, hvilket muntert lif man för på Merton Hall till exempel: der felas ingenting, det kan jag försäkra er, mer än en ung och glad värdinna.
Merton hostade liksom litet förlägen och drog upp sin näsduk, men i detsamma föll någonting ur hans ficka ned på sandgången.
Hvad är det? — sade jag likgiltigt och endast för att afbryta hans ord, som ingåfvo mig en obestämd oro.
Han böjde sig ned och upptog en liten flaska eller burk af kristall, hvars propp var sorgfälligt öfverbunden med skinn och förseglad, som om den nyss kommit ifrån ett apotek.
— Kan ni gissa, hvad det är? — sade han, och lemnande den åt mig.
— Jo, miss Agnes, det der är något, som i en handvändning skulle kunna förpassa en olycklig friare till underjorden.
Men imellertid vill jag icke påstå, att det är ämnadt för ett så tragiskt bruk.
— Hvad är det då? — sade jag tankspridd och gaf honom den lilla flaskan tillbaka, utan att fästa någon synnerlig uppmärksamhet dervid.
Merton stoppade den i sin ficka och återtog i glädtig ton:
— Jo, ser ni, det är en liten talisman, med hvilken man stundom kan vinna sina vad vid kappränningar.
— Nej, naturligtvis, det är också en hemlighet.
Men till bevis på hvilket värde jag sätter på er, miss Agnes, så vill jag uppenbara den för er; för öfrigt tänker jag aldrig på allvar begagna mig deraf.
Jag har köpt den af en kringresande jude, som lät mig betala den förbannadt bra.
Ser ni, man blåser några korn af det pulfver, den der lilla flaskan innehåller, i näsan på den häst man vill skall vinna priset, och det gör honom oöfvervinnelig.
— Ni skämtar, mr Merton?
— Ah se der, jag ser af er min, att jag ändå till slut lyckats interessera er en smula.
Jo, jo, det är, som jag säger, ett stimulationsmedel, som icke har sin like, men man får akta sig att icke taga för mycket deraf, då skulle hästen, i stället för att känna sig ytterligt upplifvad och använda sina ben som en antilop, helt simpelt vända dem i vädret.
Ack, miss Agnes, ni vet icke, hvad en kapplöpning är för ett gudomligt nöje.
Tänk er, hvilket lif, hvilken prakt, ekipager, granna damer, jockejer, zigenare, lindansare, skojare och pack, med ett ord folk af alla slag, och hästarne sedan, hästarne miss Agnes!
Kanske ni aldrig sett en verklig fullblodshäst?
Aldrig, stackars barn, ni är för mycket vanlottad, men om ni skulle vilja blifva min hustru, så skulle ni ha ett spann af dylika.
Ja, förbanna mig, det skall ni få.
— Jag tackar er, mr Merton, men jag bryr mig icke alls om några fullblodshästar.
— Intet?
Nå, men schalar, siden, juveler och dylik grannlåt, det finnes väl icke en qvinna, som kan vara likgiltig för dylikt?
— Ah, mr Merton, ni har en besynnerlig tanke om qvinnorna.
— Derför att ni tror er kunna vinna deras kärlek med sådant.
— Ack, miss Agnes, jag tror tvärtom, att det är ni, som är alltför oerfaren; men det gör ingenting, jag tycker nästan ännu mer om er för det och jag begär icke bättre än att få göra er till herrskarinna på Merton Hall.
— Men, mr Merton, ni vet mycket väl, att jag icke älskar er.
Hvad den saken angår, så är jag icke så nogräknad; jag älskar er så mycket mera, och ni skall dessutom snart älska mig, då vi blifvit gifta.
Hm, ni skulle väl vara ett litet odjur, om ni icke älskade den, som befriade er ifrån fattigdom och ett odrägligt beroende, som gjorde er rik och grann och lycklig.
— Ja, man kan möjligtvis tycka så, men tänk, om jag nu likväl vore ett sådant odjur.
— Jag riskerar det i alla fall, — återtog Merton, mycket upplifvad och skramlade med de otaliga berlockerna i sin tjocka urkedja.
— För fan, jag begär icke, att ni försmäktar af kärlek till mig, jag begär blott er hand.
Han hade i sjelfva verket bemäktigat sig båda mina bänder och förde dem nu turvis med en skymt af verklig ömhet till sina tjocka mörkröda läppar.
— Men jag kan icke skänka bort min hand utan mitt hjerta, — sade jag, i stolt och harmsen ton och ryckte mig hastigt lös ifrån honom.
— Är detta ert allvar? — sade
Merton förvånad och tog ett steg närmare, under det att ådrorna på hans låga och breda panna svälde af harm.
— Ja fullkomligt, jag är er tacksam, men ...
— Tanklösa och dumma flicka, ni kommer att ångra er enfald.
— Jag tror icke det, mr Merton.
Afstå ifrån mig, Harry Merton, den rikaste egendomsegare i hela trakten! — utropade han
med en röst, som vittnade om lika mycken bestörtning som vrede.
Jag ryckte på axlarne med en något spefull min, som ännu ytterligare retade min dumdristiga och egenkära friare, han sväljde de ord af förtrytelse, som utan tvifvel sväfvade på hans läppar, bugade sig med ett utseende, som liknade en bunden doggs, och aflägsnade sig med hastiga steg ur parken.
Jag stannade tankfull qvar, mot min vilja distraherad i min sorg genom detta helt oväntade frieri, som kommit i den minst lyckliga stund för mr Merton.
I mitt sinne öfvervägde jag likväl nu de möjliga fördelarna af det parti jag afslagit.
Jag hade nyss så lifligt önskat att på hvad vilkor som helst kunna lemna Aukwoodhouse, och det enda sätt, som erbjöd sig, ett medel, hvarpå jag aldrig tänkt, hade jag förkastat.
Men kunde jag väl göra annat, så länge kärleken till Percy och det aftynande hoppet om hans trohet ännu lefde i min själ?
Hade vi icke lofvat hvarandra att vänta i fem år, och ännu voro ju knappt mer än tvenne år förflutna?
Jag hörde det försvinnande bullret af mr Mertons vagn, som i häftig fart rullade bortåt landsvägen, och vände mina steg tillbaka till slottet.
Med nedsänkt hufvud vandrade jag framåt allén, då någonting glänsande framför min fot fäste min uppmärksamhet.
Jag lutade mig ned och igenkände samma lilla flaska, hvilken jag helt nyss sett i mr Mertons händer, och som han nu i sin brådska och tankspriddhet för andra gången tappat.
Utan att egentligen tänka derpå, upptog jag och stoppade den i en af pocherna under min klädning och fortsatte min väg till slottet.
Man hade redan tändt ljus i salonen, middagsklockan ringde, och orolig öfver mitt dröjsmål, skyndade jag upp för trappan, för att kläda om mig till middagen.
Besynnerligt nog sysselsatte mig tanken på den möjlighet till befrielse, som jag förkastat, mer än jag sjelf kunde förstå; och föreställningen att finna ett annat hem, tills Percy erbjöd mig
Aukvoodhouse som mitt eget, gjorde det småaktiga och lumpna tyranni, hvarunder jag suckade, allt mera plågsamt för hvarje dag.
Det föreföll mig obegripligt, huru jag kunnat uthärda under tvenne år att exerceras som ett skolbarn, att icke ega frihet att hvarken tala eller tiga, att ständigt vara mål för sarkasmer och tadel, utan att någonsin lyckas vinna ett gillande ord eller en vänlig blick, på samma gång det syntes mig lika besynnerligt, att den gamla frun aldrig tröttnade att plåga mig och uppreta sig sjelf.
En vecka hade förgått sedan mr Mertons frieri.
Jag visste icke, om mormor haft någon kunskap derom, men att miss Spencer åtminstone anat detsamma insåg jag snart.
Vi sutto en dag efter frukosten ensamma i salonen, hon och jag, då miss Spencer helt tvärt nedlade sin knytning på bordet, fäste sina ljusa, vattengråa ögon på mig och sade sakta:
— Agnes, hvarför afslog ni mr Mertons anbud?
Jag rodnade, helt öfverraskad af hennes kunskap om saken, och sade tvekande.
— Hur vet ni, att han friat till mig?
Kanhända lady Hawerfield förmått honom dertill?
— Sådan barnslig förutsättning!
Ni har imellertid handlat bra oklokt, betänk er ställning, er ungdom förgår och er skönhet är redan nästan förbi.
Ni skall förtvifla af ledsnad och obehag här till slut.
— Men han är rik och ansedd; ni kommer att ångra er, Agnes.
— Det är förmodligen lady Hawerfield, som talar genom er?
— Ni misstager er; — jag tror verkligen att hon fått en sådan vana att gräla på er, att hon icke skulle vilja mista er och icke kunde lefva er förutan, det är snart sagdt hennes enda förströelse; för öfrigt är jag säker, att hon icke känner till mr Mertons frieri, ehuru hon anar och väntar det liksom alla andra.
Merton är icke den, som döljer hvarken sina tycken eller sina afsigter.
— Naturligtvis vill hon se mig gift innan min kusin återkommer, menar ni?
— Åh, mitt stackars barn, jag fruktar, att den omsorgen är öfverflödig, hon behöfver visst icke aflägsna er, hennes erfarenhet och beräkning tyckas hafva fullkomligt bekräftat sig.
— Hvad menar ni, miss Spencer?
— Att lord Percys hjerta är tillräckligt aflägsnadt ifrån er, för att hon utan fruktan kan behålla er som sin ”souffredouleur”, om hon vill.
— Mylady fick i går bref; vill ni se det?
Jag rodnade af sinnesrörelse och förmådde knappt öppna läpparne till svar.
— Hon lemnade det qvar i lådan i sitt sybord derborta, sedan hon låtit mig läsa detsamma, och jag är fullt säker, att hennes mening var, att jag skulle lemna det åt er, — tillade miss Spencer, under det hon gick tvärs öfver golfvet till mormors vanliga plats och öppnade ett litet konstigt arbetadt och inlagdt bord af valnöt, som stod i hörnet vid soffan.
Jag kände ett moln lägga sig öfver mina ögon och mina knän svigta, då hon lemnade mig det hopvikta brefvet.
Sällsamma, tusenfaldigt sällsamma företeelse i menniskonaturen, att vi lika litet, och kanske ännu mindre, kunna analysera och fatta vår egen varelse som en annans; vi känna begär och instinkter, känslor af afsky och förtjusning, ömhet och hat, utan att veta orsaken dertill, vi genomlöpa hela den oändliga tonskalan af sensationer med alla dess höjningar och sänkningar, men på ett förvirradt sätt, ofta utan ordning och harmoni och ständigt utan att känna den melodi, som hänrycker eller söndersliter vår själ, hvarje ton kommer oväntad och väcker ofta vår egen förvåning, och vi lyssna under hela lifvet till vår själs bizarra musik, utan att uppfatta sammanhanget deri förr, än döden slår det fruktansvärda slutackordet.
Jag har alltid sjelf förvånats öfver min egen obegripliga svaghet och nästan nervösa känslighet i allt, som angått min kärlek, och den mystiska verkan af Percys namn, under det min själ i allt annat och för alla andra, äfven de mest skakande händelser och omständigheter varit hård och känslolös.
— Min Gud hvad ni är tafatt, ni måste skynda er, — sade miss Spencer litet otåligt och lemnande sin vanliga långsamhet i ord och rörelser, då hon såg, att mina händer darrade, och att jag var alltför upprörd för att kunna läsa genast.
— Se så, det är m:r Warren, som skrifver — tillade hon sakta och brådskande, under det hon vecklade upp kuvertet och lade brefvet öppet framför mig.
Det var således icke Percy, som skrifvit; jag sansade mig och läste hastigt en kort beskrifning på deras resa och ankomst till Afrika samt slutligen dessa ord, som genomborrade mitt hjerta:
”Jag är ganska glad, att vi ändtligen hafva kommit hit, ty jag anser Afrikas lejon och beduiner mindre farliga för min unga Telemaque än Frankrikes vackra qvinnor.
Lord Percy är ännu icke riktigt försonad med mig, efter det jag ryckt honom ur den sköna Anais’ armar, och föga fattades, att hon icke följt med oss.
Imellertid kan jag försäkra er, mylady, att hvarje ömmare minne af hans kusin har fullkomligen flytt, han har aldrig mera nämt hennes namn, och jag tror inga hinder komma att möta för myladys planer med afseende på den tillämnade förbindelsen med ...”
Jag hann icke läsa längre.
Dörren till sängkammaren öppnades, och Spencer ryckte med en alldeles förvånande hastighet brefvet ur min hand, hopvek och inlade det i lådan med en noggrannhet och behändighet, som jag aldrig skulle trott den sömniga och långsamma varelsen om.
Hon hann nätt och jemt sätta sig ned på sin plats, då mormor hördes komma genom rummen in till oss.
Jag bet tänderna tillsammans och tryckte handen emot hjertat, fullt besluten att kufva hvarje tecken till rörelse af smärta.
Jag hade nu hunnit långt i konsten att förställa mig, men jag anade i alla fall, att den skarpsynta gamla damen nog gissade mina qval, ty hennes snabba spejande blick på Spencer och mig visade, att hon kände eller kanske anbefalt den förras ovanliga indiskretion.
Förtviflad kastade jag mig på golfvet i mitt rum.
Inom mig bröto sig de mörka vågorna af vrede, svartsjuka och sorg; min kärlek var förlorad, Percy var mig otrogen, jag var glömd och förrådd.
Det var i denna stund jag lärde mig, att lyckligtvis den högsta smärta och den högsta sällhet mötas i en sällsam själsfrånvaro, som låter oss glömma tid och rum.
Jag vet icke huru länge jag legat på detta sätt; det syntes mig som en oändlig tidrymd, som om jag genomfarit en afgrund af mörker, då upprepade slag på dörren ändtligen väckte mig till sans.
Det var kammarpigan, som bad mig komma ned till hennes matmor.
Känslolös för hvarje obehag, nekade jag helt tvärt att lemna mitt rum, då flickan, alldeles bestört och förvirrad af detta oväntade svar, öfvertalande tillade:
— Posten är nyss kommen, och mylady fick ett bref, hvarom hon säkert vill tala med miss Agnes.
Hvad kunde det vara, möjligtvis ifrån mr Warren, men så snart efter det förra, kanske någon olycka händt Percy — kanske han var död.
Glömmande allt annat för denna föreställning, skyndade jag ned, föraktande att ens utplåna spåren efter mina tårar.
Lady Hawerfield var ensam; hon satt på sin vanliga plats, och ett öppet bref, tillika med de nyss ankomna tidningarna, låg framför henne.
Det var någonting i hennes ögon och hårdt sammantryckta läppar, som oaktadt den känsla, hvilken fylde mitt bröst, ingaf mig mer än vanlig bäfvan och tydligt förkunnade, att något högst obehagligt förestod mig.
Jag såg mig nästan ångestfullt omkring, omedvetet sökande ett slags stöd i miss Spencers passiva närvaro, men hon fanns icke i rummet, och mormor tycktes triumfera öfver min paniska fruktan.
Det dröjde väl ett par minuter, innan den graflika tystnaden omkring oss stördes, och då den gamla fruns röst, lika kall och metallisk som bronsurets slag bredvid henne, ändtligen nådde mitt öra, hade jag öfvervunnit min barnsliga rädsla och mötte med stadig blick hennes genomträngande ögon.
— Jag har låtit kalla dig, för att underrätta dig om, att mr Merton begärt din hand, och som jag anser denna förbindelse för en heder och en lycka för den fattiga miss Hochtinton, så har jag bifallit hans begäran, och om en månad blir du således hans hustru.
Hon hade utsagt dessa ord med mycken långsamhet och eftertryck, och då hon tystnade, surrade ännu ljuden deraf skarpt och hårdt i mina öron, liksom då man länge döfvats genom något sönderslitande buller.
Det fordrades ett par sekunder, innan jag kunde hemta mig ifrån min förvåning och återkomma ifrån den lifliga föreställning, jag haft om orsaken till hennes kallelse.
— Åh, var det icke annat? — utropade jag, för första gången inför mormor helt naturlig, i glädjen att vara befriad ifrån den ångest jag känt, och med en så omisskännlig belåtenhet, att den gamla frun tydligen blef helt förbryllad.
— Det gläder mig, att du med så mycken förtjusning och tacksamhet mottager hans anbud, ty han är dig fullt värdig, derom kan du vara öfvertygad, då jag gynnar hans frieri, — sade hon ändtligen, fixerande mig med ett besynnerligt uttryck.
Nej, visst icke, jag mottager det icke alls, och det förvånar mig endast, att han kan förnya ett förslag, hvarpå jag redan för åtta dagar sedan gifvit honom ett bestämdt afslag.
Det uppstod ett ögonblicks tystnad, den häpna gamla frun tycktes söka efter ord för sin ytterliga harm och förvåning öfver min alldeles oväntade djerfhet; hennes ögon sprutade eld, hennes läppar ryckte krampaktigt och hennes röst var otydlig och darrande af vrede, då hon åter tilltalade mig.
För första gången hade jag vågat trotsa henne, och allt det hat, hon samlat inom sig under många års bittra minnen och tankar, utgöt sig nu i strömmen af en förfärlig vältalighet.
Den skulle hafva kunnat krossa ett större mod och retat ett frommare sinne än mitt.
De skymfligaste ord och anspelningar om mitt namn och min fäderneslägt, det hånfullaste begabberi öfver min kärlek strömmade öfver mig som en störtsjö, hvaraf jag nästan qväfdes, och slutligen då jag förklarade, att jag genast ämnade lemna hennes hus, uttalade hon det mest bestämda och föraktfulla förbud att vanära hennes familj genom att som ett tjenstehjon eller en tiggerska stryka omkring landet.
— Nej, må dessa murar då bli din graf och för alltid gömma den skymf, som din far och farfar tillfogat mig, och som i din person fått gestalt och lif och står framför mig.
Antingen gifter du dig om en månad med Merton eller stannar du hos mig, så länge jag lefver, — tillade hon med en ton, som icke medgaf det ringaste hopp.
Hon aflägsnade sig med fasta steg, lemnande mig qvar med detta grymma alternativ, upprörd af en förbittring, som nära gränsade till raseri och som var så mycet häftigare, som den var fullkomligt vanmäktig.
Alla min själs onda instinkter voro väckta, jag var utom mig och kände vreden brinna som eld i mina ådror, under det min panna fuktades af svettperlor.
Mekaniskt famlade jag efter min näsduk och fick i stället tag i Mertons lilla flaska; den hade legat bortglömd i min ficka, jag framdrog den och stirrade ett ögonblick tanklöst derpå.
Huru naturlig, huru nära till hands ligger icke tron på en ond ande, ett fiendtligt väsende, som ständigt finnes osynligt bredvid oss, vakande öfver våra känslor och färdigt att begagna sig af våra passioner eller våra svagheter för att få oss i sitt våld; denna föreställning är så gammal som menskligheten, och aldrig har den varit mera berättigad än i detta ögonblick af mitt lif, då allt, äfven den minsta omständighet, tycktes förena sig för att leda mig till den handling, som för mig öppnade afgrundens port, för att sedan låta mig alltjemt gå vidare.
Åsynen af flaskan verkade som en förtrollning på min själ.
Alla de groteska bilderna från de gamla sagor jag läst fingo med ens lif och sanning.
Jag tyckte, att flaskan i min hand blef en lefvande varelse, en afgrundsande, som talade till mig, och hvarje hans ord föll som en gnista i min förvirrade hjerna.
— Du håller här i din hand hämnaren för allt det hat, alla de långsamma oförrätter du lidit.
Begagna dig deraf.
Denna elaka gamla qvinna skall icke längre triumfera öfver dig, icke råda öfver din lycka och förbittra ditt lif — så hviskade denna anderöst i mitt lyssnande öra, och med händer, som skälfde af vreden och det förtärande hämdbegäret, slet jag i en sekund upp förseglingen och korken.
På bordet framför soffan, der lady Hawerfield nyss suttit, stod hennes snusdosa; hon hade i häftigheten af sin förbittring och sinnesrörelse glömt den qvar, och utan att besinna mig ett ögonblick, ledd liksom af en osynlig mäktig varelse, tömde jag hastigt hälften af giftet i den lilla emaljerade gulddosan.
Detta pulver var grått som falaska och hade samma stoftlika finhet.
Merton hade sagt, att en knifsudd deraf kunde döda en häst, jag hade tömt flaskan mer än till hälften, men då jag omskakade det med snuset, skulle knappt den skarpaste granskning kunnat upptäcka det deri, så fullkomligt försvann det, sammanblandadt med snuset i dosan.
Knappt hade jag slagit igen locket, stält dosan på sin plats, gömt flaskan och vändt mig om för att lemna rummet, innan jag hörde sängkammardörren öppnas och kammarpigans trippande steg öfver golfvet i matsalen; hon kom troligen för att hemta sin matmors oskiljaktiga klenod.
Jag vet icke huru jag kom uppför trappan till mitt rum eller hvad jag sedan gjorde, jag vet endast att jag var i ett slags vansinne, en öfverretning, som icke lät mig uppfatta någon redig känsla, och jag tror, att jag tillbragte natten snarare i ett sanslöst än sofvande tillstånd.
Jag vaknade genom en häftig skakning af köld och fann mig liggande på golfvet.
Fönstret stod öppet, och den fuktiga nattkylan i rummet genomisade mig.
Det var ännu icke fullt dager, och allt var tyst i huset.
Jag kände mig matt och stel och hade en mycket oredig föreställning om aftonens stormiga uppträden, hvaraf, besynnerligt nog, det sista helt och hållet sjunkit i bakgrunden af mitt minne, liksom en oredig dröm utan betydelse.
Smärtan och harmen öfver Percys otrohet och glömska framstodo deremot med en dödande plåga.
Jag kastade mig på min säng, snyftande som ett barn, i öfvermåttet af de qval jag kände; det var en kris af djup och förtärande sorg, som lät allt annat försvinna.
Minuter och timmar förgingo, långa och tunga, som om hvar och en varit ett stenblock, hvilket långsamt rullats öfver mitt bröst.
Ändtligen dagades det.
Den uppgående solen kastade sina röda, förbländande strålar in genom mitt fönster, och mina tunga ögonlock slöto sig mekaniskt för dess skärande ljus.
Ett slags dof och medvetslös dvala sjönk som ett bårtäcke öfver mitt döende hjerta.
Brådskande steg i trappan och häftiga slag på min dörr väckte mig åter till lifvets plåga.
Förvirrad rusade jag upp, halfklädd som jag var, och öppnade.