Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nej, låt den stortalige mannen sjelf försöka!
Jag vågar påstå, att han ej skall bestå profvet.
– Inga invändningar!
Vinet är godt.
Den lille, som fann, att han ej kunde slippa att undergå profvet, betraktade bägaren på alla sidor och förde den derefter försigtigt till munnen.
Men all försigtighet strandade mot hans okunnighet i att handtera denna skråklenod; flera af de små skyltarne föllo till golfvet, och knappt hade detta skett, förrän en af kunderna ryckte bägaren ur hans hand och kastade dess innehåll i hans ansigte.
– Det är en spion, en Kungsholmare, ropades allmänt, och flera händer fattade i den förskräckte mannen, i akt och mening att behandla honom såsom sådan.
Men hans bredaxlade motståndare afvärjde med goda ord det hotande anfallet, tryckte en mössa öfver den lilles öron, förde honom till dörren och slängde honom ut på gatan midt i en ny folkhop, som just i detsamma under skrål och oväsen tågade förbi.
– Mina vänner, fortfor han derefter, – J ären bedragne.
Några högförnäma män af hertigens anhängare hafva velat begagna er till att befordra hans planer, som ej stå i ringaste gemenskap med edra önskningar.
På samma sätt har man sökt bedraga de skattefria handtverkarne, idet man inbillat dem, att hertigen ämnar förfäkta deras sak.
Jag råder er vänligen att tvärt emot er ursprungliga afsigt tillbringa aftonen helt fredligt mellan dessa fyra väggar, och om J finnen detta råd godt, skall jag nog ombesörja, att traktering ej kommer att saknas ...
I detta ögonblick öppnades dörren häftigt, och en hop med knölpåkar väpnade handtverkare inrusade i salen:
– Ut till hjelp, go’ vänner, ropade anföraren för skaran, en storvext kopparslagare; – Kungsholmarne och adelsträlarne hafva samlat sig och angripit oss.
Stort slagsmål i Bollhusgränd och på Svartmansgatan!
Vanloos utskickade hade icke inskränkt sig till att uppträda på skråhandtverkarnes krogar, för att der motarbeta de sammansvurnes, utan hade, för att i alla händelser vara säkra på sin sak, samlat adelns skattefria handtverkare omkring sig och i spetsen för dem spärrat alla till slottsplatsen utmynnande gator.
Ett rykte hade utspridts, att skråborgarnes gesäller och svenner samma afton ämnade företaga ett härnadståg mot Kungsholmsfolket, hvilket rykte föranledt detta att samlas, i ändamål att med förenade krafter mota det befarade anfallet.
När nu hopar från de åtskilliga skrånas värdshus, der Vanloos män ej lyckats vinna gehör, styrde kosan mot slottet, hade de sammandrabbat med sina dödsfiender, de frie handtverkarne, och ett vildt handgemäng börjat med knytnäfvar och påkar.
Kopparslagarens uppmaning föll som en eldgnista i ett kruthus.
Med undantag af några gubbar, som funno det bäst passande för sin ålder och sina krafter att stanna qvar vid stopet, skyndade alla de öfriga kunderna, trogna skomakareskråets gamla rykte för manhaftighet, att trycka hatten i pannan, fatta påken i hand och rusa ut.
Svullna näsor uppspirade ymnigt i det väldiga påkregnet, mången brunögd kämpe fick blått öga, man slog blindt till höger och venster i ruset, mörkret och dimman.
Stridsrop, svordomar och jemmerskri skallade i de trånga gränderna, tilldess slutligen begge partierna tyckte sig hafva fått nog stryk och efter en timmas fortsatt slagsmål drog sig tillbaka hvart och ett med sina sårade (stupade funnos lyckligtvis inga) till sina respektiva värdshus, för att dricka på ny kula och skryta öfver sina bedrifter.
Vanloos utskickade följde de olika hoparne, bestodo trakteringen och släppte under hela natten icke kämparne ur sigte.
Men under tiden hade hertigens vagn rullat ut från slottsgården, utan att den folkmassa var honom till möte, som skulle åtföljt honom på hans äfventyrliga väg till riksstånden.
Andra uppträdet.
Vid Norrmalmstorg i grannskapet af Vanloos hus fanns denna tid ett värdshus, som hade anseende för att vara det förnämsta i hufvudstaden.
Värden var adept i den franska kokkonstens mysterier, och de bästa vinkännare försäkrade, att om han utspädde sina viner, så skedde det med största grannlagenhet och försigtighet.
Stället var för öfrigt bekant för sina höga priser och vackra uppasserskor.
Icke underligt således, att blomman af hufvudstadens glada och förnäma ungdom samlades i dess anspråkslösa rum, för att någon gång egna Bacchus och Fortuna sin dyrkan.
De under namnet Goinfres bekante rumlarne hade här haft sin hufvudstation, och hade den ännu derstädes, ty detta brödraskap var icke alldeles upplöst.
Döden hade visserligen anställt stora härjningar i dess krets, och tiden strött ålderdomens snö i de öfverlefvandes lockar, men Lorentz von der Linde och bröderna Horn stodo ännu såsom mäktiga pelare midtibland ruinerna, och en skara af njutningslysten ungdom hade samlat sig kring dessa nöjets veteraner, såsom fordom
Athens ungdom samlade sig kring de epikureiske filosoferna.
Det är nämndt, att alla de officerare af det i slottet kasernerade, under Liljes befäl stående regementet, hvilka ansågos vara tillgifna regeringen, denna afton voro utbjudna på en fest på sin öfverstes egendom, belägen en och en half mil från staden.
Bjudningen var visserligen för skenets bevarande utsträckt till regementets hela officerskorps, men de öfrige hade fått en vink att under en eller annan förevändning undandraga sig densamma.
Det var för öfrigt så ordnadt, att tjenstgöringen för dagen bestriddes af de sammansvurnes anhängare.
Desse voro nu nästan mangrannt samlade i värdshuset vid Norrmalmstorg, för att vid bägaren och tärningarne afvakta den betydelsefulla signalen från sammansvärjningens ledare, hvilka hade sitt högqvarter i Frisendorffs helt nära slottet belägna hus.
Härifrån utgingo sammansvärjningens trådar, och flitiga rapporter vexlades mellan denna medelpunkt samt slottet, riksståndens hus och de öfriga vigtiga posterna.
Bland de i fråga varande officerarne fanns blott en, en brorson till Lilje, som egde en noggrannare kännedom om sammansvärjningens egentliga syfte och utsträckning; de skulle annars otvifvelaktigt ryggat tillbaka och nekat att låna den sitt bistånd.
De hade intalats, att det endast gällde att förverkliga den aflidne konungens testamente och tilltvinga hertig Adolf Johan hans rättmätiga plats i förmyndareregeringen: de voro dertill öfvertygade, att den unge konungen och enkedrottningen i allo gillade denna plan, samt tillochmed hade ett finger med i spelet.
Det bör tilläggas, att hertigen sjelf var långt ifrån att känna vidden af sina så kallade anhängares planer.
Han var en docka i deras händer, men en bräcklig docka, som med största försigtighet måste handteras.
Han ville hafva första platsen i riksförmyndarestyrelsen, ingenting vidare, och denna sin önskan ville han med hot och pock genomdrifva; så långt sträckte sig hans delaktighet i de sammansvurnes planer.
Men om han anat, att han var medelpunkten för en väpnad revolt med en regementsförändring till mål, skulle helt visst hans vankelmodiga person aldrig intagit sin plats i den sexspänniga statsvagnen, i hvilken den nu vid Romanns sida hamnat på slottsgården.
Riksrådet Skytte visste emellertid, att hertigen efter väl öfverstånden förvåning med största nöje skulle finna sig uti att spela rolen af första riksförmyndare vid sidan af de män, som upphöjt honom till denna vigtiga plats.
Då hertigens vagn, företrädd af en löpare och omgifven af lakejer och fackelbärare, stannade framför stora slottstrappan, var redan en af de sammansvurnes utposter på väg till värdshuset vid Norrmalmstorg, för att derom underrätta de församlade gardesofficerarne.
Innan denne hunnit fram, öppnades porten till Vanloos hus, och ett ekipage rullade ut, åtföljdt af en ansenlig skara beväpnade män.
Den beväpnade skaran, hvars pikar då och då framlyste genom dimman, delade sig: den ena hopen fortfor att på något afstånd följa vagnen, den andra tågade till värdshuset.
Porten och förstugudörren till detta hus stängdes och poster utställdes.
Derefter skyndade anföraren i spetsen för de öfrige uppför trappan till andra våningen.
Värden mötte dem tillfälligtvis i trappan och skyndade förskräckt tillbaka vid anblicken af de sjömansklädde karlarne, som alla buro pikar i hand och pistoler i bältet.
På hans stammande fråga, hvad de ville, befallde honom anföraren att visa sig till det rum, der gardesofficerarne voro samlade.
Värden pekade på en dörr och fortfor att häpen betrakta de väderbitna, skäggiga ansigten, som omgåfvo honom.
Han misstänkte ingenting mindre än mord och plundring, och denna misstanke blef ytterligare styrkt, då han, i akt och mening att söka hjelp, skyndade nedför trappan samt fann dörren till gatan stängd och poster utställda, hvilka på ett språk, det han ej förstod, men under åtbörder, som voro tillräckligt tydliga, förbjödo honom lemna huset.
Sigurd, ty han var skarans anförare, steg in i salen: hans folk skockade sig utanför dörren.
Officerarne, som nyss emottagit budbäraren från slottet, sutto ännu kring borden, drickande och rafflande.
Deras uppmärksamhet vändes genast på den inträdande, och en af dem, som sutto närmast dörren, frågade honom om hans ärende.
– Mitt ärende är att tillbringa aftonen i herrarnes sällskap, svarade Sigurd; – jag förmodar, att sällskapskretsen icke är så strängt sluten, att ej en främling kan bli upptagen i densamma.
– Har ni intet särskilt ärende till oss?
Denna fråga upprepades af kapten Lilje, i det han steg fram och mönstrade den nykomne från topp till tå.
Han fann i denne en starkt byggd man af martialiskt utseende, klädd som en man af stånd.
Det enda, hvaruti hans drägt skiljde sig från den, som i allmänhet bars af personer af den högre samhällsklassen, var ett bredt bälte, ur hvilket tvenne pistoler framstucko.
– Mitt ärende, svarade Sigurd, i det han småleende vred sina stora mustascher, – ar just det jag nämnde.
– Hvilket?
– Att tillbringa aftonen i herrarnes sällskap.
– Hvad är ert namn?
Hvem är ni?
– Mina herrar, jag har kommit hit i hopp att få deltaga i angenäma tidsfördrif, men till sådana räknar jag icke en dylik examen.
– Ni synes vara en oförskämd person.
Hvem har visat er hit?
Har icke värden, den skurken, underrättat er, att dessa rum ej äro för andra gäster än oss?
Dessa frågor gjordes af åtskilliga personer, och kapten Lilje öppnade förgrymmad dörren, för att ropa på värden, kanske ock för att på ett mindre grannlaga sätt påskynda främlingens aflägsnande.
Men då dörren öppnades, och den välbeväpnade sjömansskaran mötte gästernas blickar, betraktade de hvarandra bleknande, och den ena läste på den andres ansigte, hvad han sjelf fruktade: vi äro förrådde.
– Hvad betyder detta? frågade efter ett ögonblicks tystnad kapten Lilje, och allas ögon riktades på Sigurd.
– Intet ... allsintet, svarade denne, – såvida herrarne helt lugnt fortsätta sina nöjsamma tidsfördrif.
– Än i annat fall? inföll en ung officer och lade handen på svärdfästet.
– I annat fall fån J göra hvad J behagen, blott icke lemna detta rum, förrän väktaren på Brunkeberg förkunnat morgonens ankomst ...
Nej, nej, mina herrar, låten värjorna vackert slumra i sina skidor! J ären underlägsna ... huset är omringadt, trapporna fulla af mitt folk ... och om J betviflen, att mina bussar skulle spetsa er på sina pikar vid första vink af min hand, så betrakten dem ännu en gång ...
Sigurd drog sig baklänges till dörren och öppnade den på vid gafvel.
Se de ej ut att vara beslutsamme män? tillade han.
– Vi äro förrådde! mumlade gästerna till hvarandra.
– På hvems befallning har detta skett? ville en af officerarne fråga, men innan han talat ut, ropade en annan:
– Här är förräderi i spelet.
– Håll! inföll
Lilje dödsblek, – ännu ingen våldsamhet!
Vi måste hafva saken klar, innan vi taga till svärden.
Hör på, obekante herre, beviljar ni mig ett enskilt samtal?
– Gerna, svarade Sigurd; – ingen önskar mer än jag, att allt må afgöras i bästa sämja.
– Hvem har skickat er, och hur lyda edra instruktioner?
Är ni berättigad att besvara dessa frågor? sporde Lilje, sedan han och Sigurd dragit sig undan till ett hörn af salen.
– Javäl, jag handlar på mynher Vanloos ordres ...
– På Vanloos ...
Holländarens?
– Det vill säga, att jag är mynher Vanloos första kavaljer och alltid står till hans förfogande, då han vill ha något uträttadt, som ej strider mot mina egna grundsatser.
Och här vid lag tänka han och jag alldeles lika ...
– Och edra instruktioner? frågade
Lilje med hviskande röst.
– De lyda såhär: qvarhåll de sammansvurne ...
– De sammansvurne? upprepade
Lilje med tillbakahållen ångest; – huru vågar ni benämna oss med ett dylikt namn?
– Det är ju icke mina ord, utan mynher Vanloos, som jag upprepade.
– Qvarhåll de sammansvurne, yttrade han, intill morgonen.
Vilja de tilltvinga sig fri passage, så ställ våld mot våld, och nedsabla dem hellre än att låta en enda komma undan.
– Vidare ...
– Längre sträcka sig icke mina instruktioner, men jag tycker, att de äro tillräckliga.
Vanloo tillade dock ...
– Nåväl, Lilje, utbrast en äldre officer, – äro underhandlingarne slutade ännu, eller huru?
Vi vilja veta, hvem som vågar ...
– Vänta, inföll Lilje, – samtalet är straxt slutadt ...
Hvad tillade Vanloo?
– Att denna åtgärd är vidtagen till herrarnes eget bästa.
Jag vill hindra dem, sade han, att låna sitt biträde åt ett företag, i afseende på hvars syfte de äro förde bakom ljuset, och hvars följder de ej kunna beräkna.
– Vi äro då upptäckta! mumlade Lilje.
– Och, fortfor han, såväl konspiratörerna som den regering, de vilja störta, äro alltför obetydliga och hela saken alltför lumpen, för att ens förtjena en plats i häfderna.
Allt skall aflöpa tyst och stilla.
Med undantag af mig sjelf och dig skall ingen, icke ens den hotade regeringen veta, att någon allvarlig fara varit för handen.
– Ha, var det hans ord?
– Ja, och hans ord äro säkrare än något kungsord.
Slutet, tillade han, skall blifva en farce, men en blodig farce, hvars hjelte skall åt vedergällningen hembära ett lif, det han längesedan förbrutit ...
Men dessa hans sista ord äro för er en gåta, på hvilken ni gör bäst att icke grubbla, ty den angår icke er.
Lilje betraktade
Sigurd med en tviflande blick, gick orolig och tankfull öfver golfvet, vände sig derefter till sina otåliga kamrater, som samlades i en krets kring honom, och meddelade dem med låg röst de upplysningar, han under sitt samtal med den obekante inhemtat.
En liflig tvist, som dock fördes i dämpad ton, uppstod nu mellan officerarne.
Man rådslog öfver hvad som borde göras.
Några syntes uppretade, andra förstämda, alla oroliga.
Slutligen tycktes man hafva förenat sig om ett beslut: de samtalande intogo med likgiltigt utseende sina platser kring borden, bägarne fylldes åter, tärningarne rullade, man pratade och skrattade, ehuru något tvunget.
Lilje återvände till Sigurd, som under tiden vandrat fram och tillbaka genom salen, och sade till denne:
– Min herre, er närvaro härstädes stör gästernas trefnad.
Vi förfoga öfver detta rum, sålänge vi behaga stanna härstädes, och det blir nu, såsom vanligt, allt intill morgonen.
Om mynher
Vanloo blifvit galen, är en sak, som icke angår oss; hans och edra åtgöranden få uppgöras mellan er sjelfva, husvärden och domstolen.
Men om ni ett ögonblick längre stannar bland oss, anse vi det för en förolämpning, och jag ansvarar ej för följderna.
– Javäl ... vare långt ifrån mig att påtvinga herrarne min person.
Vi äro ense i hufvudsaken, och dermed är jag belåten.
Låt se ... här är ingen annan utgång, och vi befinna oss i andra våningen, således högt öfver marken.
Väl, min herre, jag vill då tillbringa tiden så godt jag kan här utanför dörren, tilldess Brunkebergsluren tutar aflösningstimman.
Jag önskar herrarne en angenäm natt.
Han lemnade rummet och gick att lugna värden med någon uppdiktad historia, hvarefter han för sig och sitt folk begärde förfriksningar, dem han betalade så utöfver värdens fordran, att denne helt storögd mumlade för sig sjelf:
– Äro dessa menniskor röfvare, så är det röfvare af eget slag, som gifva mer än de taga.
Tredje uppträdet.
Vi veta, att de sammansvurne hade anförtrott det farligaste uppdraget ... det att häkta Sverges rikes förmyndareregering och råd ... åt herr Gustaf Drake.
Det borde ske omedelbart efter att hertigen aflägsnat sig från slottet, så att underrättelsen om den vigtiga tilldragelsen skulle hinna ankomma till ridderskapet och adeln, medan hertigen ännu befann sig i kretsen af detta stånd.
Det var de sammansvurnes afsigt att denna fait accompli, i förening med den lägre klassens hotande hållning och ankomsten af deputerade från ofrälsestånden skulle genom öfverraskning förlama det första ståndets motståndskraft och förmå mängden af de mindre beslutsamme att finna sig i omständigheterna och på stället svärja den nya ordningens fana.
Men om ståndet skulle visa sig segare än man väntat, så egde de sammansvurne åtminstone för ögonblicket den öfverlägsna styrkans rätt på sin sida och hade för detta fall beslutat använda det
Liljeska regementets musköter och skråhandtverkarnes påkar, för att göra slag i saken.
Då hertigen anlände till slottet, hade han begärt audiens hos den unge konungen och enkedrottningen, men då det svarats honom, att begge de höga personerna befunne sig i bönrummet, hade han aflemnat sina till dem ställda bref och derefter begifvit sig till riksrådets sessionssal.
Hans oväntade uppträdande härstädes och den stumma högtidlighet, med hvilken han nedlade ett stort försegladt dokument på rådbordet, väckte hos rikets fäder icke liten öfverraskning.
– Jag anbefaller er detta bref till genomläsning och moget öfvervägande, samt hoppas af eder, att det beslut J med anledning af detsamma skolen fatta, måtte lända eder till heder och riket till välfärd.
Detta var allt, hvad han till de församlade herrarne yttrade, hvarefter han hastigt lemnade salen, utan tvifvel för att undvika de närgångna frågor, som desse efter vanligheten icke skulle tvekat att till Hans Durchlaucht framställa, för att vinna upplysningar öfver detta hans besynnerliga uppförande.
Herr Bengt hade ungefär en half timme före hertigens ankomst, väckt på en ömtålig fråga, som enligt hvad han visste, skulle gifva anledning till en häftig diskussion.
Frågan gällde åtskilliga statens medel, som försvunnit under en af De la Gardie och hans parti gynnad embetsmans händer.
Några skenbart godlynta, men i sjelfva verket ytterst hvassa anmärkningar af herr Bengt hade gifvit diskussionen den riktning, han önskat, och det dröjde ej länge, innan han i låtsad harm öfver de bittra anfall, för hvilka han lyckats göra sig till mål, kunde taga dessa till förevändning för att stiga upp och lemna sessionsrummet.
Här fann han allt i ångest och upplösning.
– Hvad nu? frågade han oroligt, hvad har händt?
– Ni kommer från slottet? utbrast Frisendorff, – och torkade sin svettdrypande panna.
– Nåväl, har ni ej förmärkt något misstänkt, något, som låter ana, att våra planer äro upptäckta ...
Alla de församlade väntade utan att andas Bengt Skyttes svar.
– Nej, svarade han, – men hvarifrån denna ångest?
– Vi äro fångade i en snara, utbrast Ribbing, – vi måste åtskiljas, innan ...
– Här finnes någon hemlig förrädare ...
– Håll, mina herrar, sade herr Bengt, idet han bemödade sig att synas lugn, – vi måste gå i ordning med frågor och svar.
Ni frågade mig om jag ej uppe i rådet spårat något misstänkt.
Nej, mina vänner, såvida jag ej helt plötsligt blifvit förblindad, vågar jag påstå, att regering och råd icke hafva ens den mest aflägsna aning om hvad som förestår.
Och då vi från det hållet icke hafva något att befara, så begriper jag i sanning icke, hvarifrån detta blinda allarm, denna paniska förskräckelse ...
Med ett ord: hvad har händt?
– Besynnerligt, sade Frisendorff, något lugnad, – och här befinna vi oss i största ängslan.
Hör blott!
Af våra utliggare hos skråhandtverkarne hitkommer den ene efter den andre och berättar, att de nu i elfte timmen stött på motstånd af agenter från Gud vet hvilken hemlighetsfull makt.
Adelshandtverkarne och Kungsholmsfolket äro af samma agenter samlade, och det har kommit till handgemäng mellan dem och skråmännen.
Från det hållet ha vi således intet att vänta.
Våra vänner inom ofrälsestånden hafva blifvit varnade från obekant håll att uppträda.
Af deputationen till Ridderskapet och Adeln blir således intet.
Största förskräckelse råder bland våra anhängare.
Huru förklara detta?
Hafva vi ej skäl att frukta det värsta?
– Nå, hvad är er tanke? ropade flere.
– Jag kan i sanning icke förklara detta ... men ... någon egentlig fara är dock icke för handen ...
Regeringen vet ju ingenting ... och spelet är nu en gång för alla börjadt ... om en liten stund kommer upplösningen ...
Vi afbide den i lugn, mina herrar ...
Vi kunna således icke för ögonblicket påräkna mobbens bistånd, icke heller våra anhängares inom ofrälseståndet, men slottet är i våra händer, och Drake slår i rättan tid sitt slag ...
Efter en kort stunds förlopp ankom en depesch med underrättelse, att hertigen anländt till slottet.
Tio minuter derefter instörtade en af de officerare vid det Liljeska regementet, hvilka för aftonen bestridde tjenstgöringen i slottet.
Han förkunnade, att då han på öfverenskommen tid skyndat till värdshuset vid Norrmalmstorg, för att kalla sina der församlade kamrater till deras poster, hade han funnit alla ingångar till huset bommade.
Innan man hunnit hemta sig från denna nya öfverraskning, ankom landshöfding Graan och berättade, att hertigen lemnat slottet och begifvit sig till Ridderskapet och Adeln, men att ingen folkhop visat sig, för att beledsaga honom.
Straxt derefter anlände en depesch från Drake, som hade sin post i grannskapet af slottet.
– Sparren har man ej lyckats arrestera.
Han har ej hållit sig hemma.
– Fort!
Vi måste gifva honom kontraorder! ropade Frisendorff.
Han och med honom flera af de sammansvurne skyndade ur rummet.
– De komma troligen för sent, sade herr Bengt till de öfrige, som dödsbleka och tvekande stodo omkring honom.
– Mina herrar, om
Drake begår ett vansinnigt streck, om han fått i sitt galna hufvud att med en hand full slödder intränga i slottet och förgripa sig på det högsta, landet eger, hvad hafva vi dermed att skaffa?
Han må stå sitt kast.
Och om den ursinnige dåren sedan anklagar oss för att vara hans medbrottslige, så skola vi fråga: huru vill han bevisa denna dumma anklagelse?...
Och hela landet skall finna den löjlig, ty huru kunna menniskor med vanligt sundt förnuft, för att icke tala om män, kände för försigtighet och skarpsinnighet, inlåta sig i ett sådant högförrädiskt narrspel?
Mina herrar, gån J helt lugnt hem och anförtron er åt Morphei armar, ifall J kännen minsta benägenhet dertill.
För min del är jag så sömnig, att jag sannerligen knappt kan hålla ögonen öppna.
Jag begifver mig således hem, för att sofva den rättfärdiges sömn, och jag föreställer mig min öfverraskning, då jag i morgon vaknar och af besökande kolleger erfar det besynnerliga, som i qväll tilldragit sig.
Herr Bengt svepte sig i sin kappa, satte hatten försigtigt på allongeperuken, fattade sin stora käpp med guldknappen, bugade till höger och venster och aflägsnade sig.
Af några ord, som undföll en bland kunderna på källaren Abasverus har läsaren inhemtat, att de föregifna hexorna morgonen efter den dag, hvars händelser vi nu skildra, skulle, enligt tingssrättens af hofrätten bekräftade dom, utföras till häradets afrättsplats, för att der halshuggas och å båle brännas.
Den redogörelse, som Erik insändt till hofrätten, rörande såväl de iakttagelser, han gjort under hexeriprocessen, som Ingrids och Ellens förflutna lefnad och deras uppförande i fängelset, hade ej inverkat på detta tribunals omdöme.
Ingrids och Ellens förklaring, att de genom tortyr blifvit tvungna att falskligen bekänna sig skyldiga hade lemnats utan afseende.
Mor och dotter voro, likasom de öfriga offren för vidskepelsen och fanatismen, dömda förlustiga lifvet och skulle följande morgon från slottshäktet utföras till afrättsplatsen, för att lida dödsstraffet.
Erik befinner sig på sitt rum.
Han har gjort allt hvad han förmått, för att rädda de olyckliga.
Han hade i de begge qvinnornas intresse begärt och erhållit audiens hos grefvarne Per Brahe och Magnus De la Gardie, han hade uppvaktat de fleste af Hofrättens medlemmar – men allt förgäfves.
Alla hade förklarat, att de i en sak af denna tydliga beskaffenhet ej kunde hindra lagens gång, och åtskillige af de mer fördomsfulle herrarne hade tillkännagifvit sin stora förvåning deröfver, att en prestman kunde vilja verka till förmån för tvenne brottslingar, hvilkas skuld vore lika uppenbar som afgudisk och ryslig.