Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Ty, emedan dessa anlag icke ligga utom viljans autonomi, utan just utgöra sjelfva viljans egna beskaffenhet hos personen, så är hela hans frihet der: han vill så.
Det är sannt, att han måste så; men det är lika sannt, att han vill så.
Och han måste det alldeles icke längre eller mera, än han vill.”
Angående det grekiska Ödet har jag räsonnerat med de lärde männen i Carlstad, och deras tankar derom äro ungefär följande.
Det antika Ödet är icke så blindt, som man vanligen föreställer sig det, ehuru deruti visserligen ingår mycket mystiskt och outransakeligt: tvertom hvilar det, åtminstone sådant det är uppfattadt hos Sophokles, på ett ethiskt begrepp, i hvilket likväl, enligt hela den gamla verldens föreställning och från hvilken sjelfva den christna allmänheten icke alldeles är fri, ingick den åsigten, att barnen äfven måste lida för fädernes missgerningar.
Kring denna sistnämde åsigt hvälfva sig de flesta af de gamles sorgespel: dock så, att de förföljde hjeltarne sjelfva icke äro rent af skuldfrie.
Ajax hade i sitt öfvermod trotsat gudarne; Clytemnestra hade mördat sin man; Hercules hade genom sin otrohet sårat sin ädla maka.
I Antigone skildras striden emellan naturen och staten, mellan den medfödda pligtkänslan och ett öfverhetens lagbud, som var hårdt, men dock till en viss grad rättvist.
Antigone ville begrafva sin broder och derigenom, enligt de gamles begrepp, rädda honom från evighetens osällhet: men denne broder hade fallit såsom en fäderneslandets fiende och var af Konungen, med stadens bifall, dömd ärelös.
Philoktetes är egentligen icke ett sorgespel i modern mening, ty det har en glad utgång.
Hans långvariga lidande var väl ett verk af list och hjertlös egoism, men sjelfva hans första olycka hade dock sin grund deruti, att han förolämpat, jag mins icke hvilken gudinna.
Konung
Oedipus, kanske den mest tragiska af alla verldens tragedier, har flera motiver: denne annars så milde furste, hade begått tvenne de förfärligaste af alla brott: han hade begått dem ovetande, men båda missgerningarna voro i sig sjelfva så himmelsskriande, att både modren, som äfven var hans maka, samt han sjelf, dömde sig skyldige och derföre på det grymmaste bestraffade sig.
Denna känsla ligger så djupt i menniskonaturen, att ingen, som äfven ofrivilligt, begår en större synd, derföre af sitt samvete känner sig fri från förebråelser; i följd af denna föreställning stadgar också vår lag mansbot för sådana slags dråp.
Fullkomligt oskyldig var icke heller Oidipus i sin faders mord; ty utom det att det icke är beskedligt, att för en ringa orsak skull slå ihjäl menniskor, så hade ock Oidipus en särskild orsak, att akta sig för sådana gerningar och särdeles icke lägga sin hand på gamle män: oraklet hade varnat honom.
Efter år af bittert lidande blidkas dock gudarnes vrede, och i dubbelfragediens sednare stycke slutas hans lif med ett slags apotheos.
Likaså har Aeschylus framställt Ödet i sin Oresteiska trilogi:
Ödet, representeradt af Eumeniderna d. v. s. den straffande Rättvisan, kräfver der hämd af modermördaren, men den mördade modren hade förut sjelf dödat sin egen make för att få gifta sig med en annan; nu var hämden hos de gamle en pietets-pligt, och dertill uppmanas Orestes också af Apollo sjelf.
Här är således äfven frågan om en strid mellan tvenne särskilda sedliga principer, hvilken icke lätt kunde lösas, och hvarom sjelfva himlens makter blifva oense.
– Det antika Ödet är alltså ingen ”bödel,” ej heller något ”jordiskt hiskligt,” utan en sedlig Princip, ehuru mest verksam såsom Nemesis, d. v. s. straffande och hämnande; visserligen icke efter christendomens renade moralbegrepp, utan efter den verlds, för hvilken dessa tragedier voro skrifne.
Det tragiskt sublima består der således deruti, att denne Nemesis just träffar de störste och ädlaste af menniskor, som, antingen genom förfädernes brott, eller genom conflicten mellan pligter, eller genom öfvermod eller ögonblickets passioner hemfallit under dess gissel, och måste försona sin skuld genom döden.
På en föreläsning i Upsala, anmärkte Julianus, hörde jag, att föreställningen om det grekiska Ödet såsom en naturmakt, i hvars motstånd mot menniskans ”sittliche Erhebung” det tragiska skulle bestått, hufvudsakligen kommit i svang genom A. W.
Schlegel, men sedermera af Müllner, Grillparzer m. fl. blifvit utbildad till begreppet om ett fullkomligt blindt, förnuftlöst Fatum.
Redan en tänkare, vid namn Solger, skulle haft mycket att påminna emot denna åsigt, och en annan sednare och ännu större tänkare – jag tror han hette Hegel – lärer yttrat, att det grekiska Ödet ungefär motsvarade det negativa begreppet af den christliga Försynen.
Det fägnar mig, fortfor Herr Hugo; det tycks slå bra in med Carlstads-vännernas speculationer.
Jag har blott anfört andras tankar: men hvad jag nu går att yttra om Furumos förmenta upptäckt af en ny tragik, står för min egen räkning.
Välan, låtom oss taga denne Johannes i betraktande!
Hans moder hade, jag mins icke af hvilken barnslig anledning, druckit blod, och deraf fick nu den ännu ofödde sonen en omotståndlig blod- och mord-törst.
Johannes uppväxte såsom ett förskjutet barn, utan vård och uppfostran, kom i dåliga sällskaper, blef så stråtröfvare, stal, plundrade, mördade, drack i bokstaflig bemärkelse blod, förlorade all känsla af rätt och orätt, allt medvetande af mensklighet, med ett ord: blef ett fullkomligt rofdjur.
Ömklig, beklagansvärd, hisklig är visserligen en sådan historia; men ett innerligare deltagande, än detta, kan jag för min del icke egna en så beskaffad varelse på annat villkor, än att hans bättre natur (ty ingen saknar en sådan) med kraft och på fullt allvar kämpar emot olyckan, han må segra eller gå under.
När jag ser tigern sönderslita lammet, eller katten pina råttan, så kan jag väl icke derföre anklaga dessa vilddjur, ty de följa blott sin instinkt, men än mindre kan jag för dem hysa välvilja och deltagande.
Ett sådant oskäligt, förnuftberöfvadt, af instinkten drifvet odjur är Johannes, ett motstycke till Victor Hugos Han d’Islande.
Det är sannt, att Johannes en och annan gång visar spår af ömmare känslor, men så gör äfven vilddjuret: ty äfven detta smeker stundom och visar sig vänligt, när det ej drifves af hungerns känslor eller retas af passioner.
Just det, hvad Furumo förebrår grekiska tragedien, finner jag hos hans hjelte: han är i det hela en kall, känslolös bödel, som blott lyder en främmande drift; jag pinas, jag bortvänder mina ögon, jag längtar att bli honom qvitt: jag kan icke engång harmas på honom, ty han är ju ett rasande djur; jag fasar, men denna fasa är stum och kall, och tränger icke in i själen, utan träffar blott mina nerver.
Skall nu en sådan charakter vara ett uttryck af det äkta tragiska, det äkta sublima, mina vänner?
En sådan framställning medför också en stor moralisk betänklighet.
Johannes kan nemligen med skäl säga, och säger verkligen:
Hvad rår jag för mina missgerningar? jag var en gång för alla född till spetsbof.
Anklaga naturen, anklaga min moder, som hos mig inlagt dessa tiger-anlag; anklaga samhället, som icke mildrat dem eller ledt dem åt oskadliga håll!
Jag har blott följt min bestämmelse.
– På ett mera crasst och materialistiskt sätt har väl knappt någon förut uppfattat predestinationen: man födes visserligen med mer eller mindre goda eller onda anlag, men ingen födes utan samvete, ingen till sjelfförtappelse.
Det är visserligen föräldrars och anhöriges pligt, och i brist derpå, samhällets, att vårda barnets moraliska anlag och gifva dem en ädel rigtning; men om detta blifvit försummadt, så är derföre detta barn, sedan det vuxit till man, icke fritt från egen skuld, om det, utan att lyssna till samvetets röst, blindt och med händerna i kors, öfverlemnar sig åt brottets och passionernas lockelser.
Vi beklage djupt ett sådant offer, en sådan förnedring af menskligheten – men sublimt, och än mindre tragiskt – jag säger det än en gång – blir aldrig ett dylikt skådespel.
Se så ... men vänta!
Vi glömde, då Marjam var i fråga, att säga någonting derom.
Som jag likväl sjelf i det ämne, som der är i fråga, icke är särdeles hemmastadd, lemnade jag
Richards manuscript, innan han återbegärde det för tryckningen, till Prosten Bromelius, för att derom höra hans tankar.
Få veckor före sin död skickade gubben mig också deröfver sitt eller rättare sin sons utlåtande, hvilket jag nu lemnar dig, Frans, för att lägga till handlingarne.
Kanhända skola vi framdeles låta det censureras af Herr Flabbe, som är theolog och tänkare.
Se så, ämnade jag säga, nu har jag för eder, mina vänner, utgjutit mina känslor, och till edert vidare begrundande framställt mina betänkligheter, som af er på intet sätt äro att betrakta såsom ofelbara.
Oaktadt allt mitt bemödande att vara rättvis och se sakerna från flera sidor, torde det hända, att mina åsigter äro föga mindre sneda och ensidiga, än Furumos, endast åt ett motsatt håll.
Mellertid känner jag mig lättad från en stor börda.
– I morgon hoppas jag, att posten skall åt oss medföra den nya boken.
Bilaga till Protokollet.
Bref från Prosten Bromelius och hans Son till Hofmarskalken Löwenstjerna.
Välborne
Hofmarskalken har behagat infordra mitt ringa utlåtande angående ett af f. d.
Hemmansägaren på Råbäcken, Richard Furumo, förfärdigadt andeligt Sagospel.
Efter noggrann genomläsning deraf inhämtar jag, att detsamma kan betraktas ur en 1:o æsthetisk, 2:o theologico-biblisk synpunkt.
Hvad den första beträffar, så blef jag visserligen i min Philosophiæ Candidat-examen hugnad med ett hederligt betyg i Æsthetiken; men som jag finner att författaren af Marjam föga bundit sig vid de reglor, som Eschenburg i sin Theorie der schönen Wissenschaften uppgifvit för ”das Schauspiel”, och som jag för mera angelägna göromål skull icke haft tillfälle att sedermera excolera denna vettenskap, så kan jag i detta hänseende icke vara till någon tjenst, utan synes denna bibliska
Dialog vara ett såkalladt
Mysterium eller Auto sacramentál, för hvilket vitterhetsslag, såsom mindre classiskt, inga föreskrifter finnas uppgifne hos besagde förträfflige auctor.
– Anbelangande åter styckets theologiska beskaffenhet, så synes mig denne författare också hafva följt för mig okända källor, varandes innehållet föga öfverensstämmande med de Evangelier och andra heliga urkunder, som innefattas i det Nya Testamentet.
Då nu i min lilla vrå af verlden jag icke känner, huruvida så beskaffade urkunder i nyaste tider blifvit upptäckta, har jag anmodat min son Victor, innan han reste till akademien, genomläsa Manuscriptet samt deröfver meddela mig sitt betänkande.
Kort efter sin ankomst till Upsala skickade han mig det bref, som jag härmed har äran bilägga.
Då han nu med all flit går löst på Theologiæ Candidaten, bör han icke vara alldeles obekant med ämnet; icke heller förmodar jag att han, – som sjelf, han som andra unge män nu för tiden, på lediga stunder idkar litet vitterhet, – i poetiskt hänseende gjort Herr Furumo orätt, helst som han är dennes både vän och beundrare.
Något vidare har jag vid min sons bref icke att tillägga; skulle än mina andeliga krafter sådant medgifvit, så hade jag ändock dertill för närvarande varit förhindrad, alldenstund min helsa på sistone icke varit den bästa.
”På min goda Pappas tillfrågan om Herr Furumos Marjam, nödgas jag svara: från en så djupsinnig författare hade jag väntat en helt annan behandling af ett så heligt ämne.
Men den mannen älskar att vara förunderlig.
Omisskännelig är i skådespelet
Marjam den afsigt, att framställa Christendomen såsom genast efter Stiftarens bortgång förvänd och bortfuskad till en ny art af Hedendom.
Detta skall hufvudsakligen hafva skett dels genom Marie-cultens uppkomst, dels genom
Pauli lära om Rättfärdigheten och Tillfyllestgörelsen, dels genom den med båda dessa förvillelser i sammanhang bragta föreställningen om nödvändigheten af Lärosystem, och öfverhufvud af Församlingen såsom Kyrka.
Herr Furumo har velat ådagalägga, huru dessa villfarelser kunde uppstå, så hastigt vinna fart, gripa omkring sig och bli herrskande.
Enligt honom låg möjligheten dertill, å ena sidan, i en mängd Hedenchristnas – eller till Christendomen omvända Helleners – theosophiska och poetiska fordringar (hvaribland främst, att i Christi Moder se en gudinna); å andra sidan, i Aposteln Pauli halft spetsfundiga, halft förryckta dogmatiska griller.
Dessa sednare, förfäktade af sin upphofsman med vild och imponerande energi, tillvunno sig det lifligaste bifall hos de nya helleniska bröderne; som tyckte sig här finna någonting, visserligen på en högre ståndpunkt upplyftadt, men dock likartadt med de Mysterier, de Philosophemer, den Dialektik, hvarvid de såsom Hedningar hade fästat sitt interesse och studium.
Frågas nu:
Hvad är, i följd häraf, den nuvarande Christna Kyrkan, i alla sina skepnader; och lika mycket i den Protestantiska, som i den Katholska, lika mycket i Luthers och Melanchthons lära, som i Gregorii och Bossuets?
– Svar: intet annat, med alla sina ur sådan rot framgångna och på sådan grund hvilande institutioner, andliga, verldsliga, – religiösa, moraliska, politiska, – än en fullständig Ochristendom; eller (hvilket är detsamma) en Christendom, som, i bottnen förfalskad, har utbildat sig till en högre Hedendoms-grad.
Kan sådan vara Herr Furumos mening?
Om så är: hvem inser icke då lätt, hvari tillämpningen af denna åsigt på de menskliga sakernas nuvarande skick, eller oskick, skall komma att bestå?
– Man medgifve, att mot vännen Furumos radicalism är då all annan, så kallad, en bagatell, en lumpenhet, en platthet, hvarom ej lönar mödan att tala.
Lemnom Katholikernes sak derhän.
Men, hvad begreppen om Paulus och Kyrka beträffar, så är saken visserligen Protestanternes.
Hvem vet ej, att Herr Furumo är både en klyftig och en bibel-beläst man?
Obegripligt är då, huru sex ganska enkla omständigheter kunnat undfalla honom. 1) Betraktar man läran om Christi Tillfyllestgörelse sådan hon i sig sjelf är, så har hon aldrig ägt och kan aldrig äga den mening, att menniskan skulle tillegna sig försoningens nådeverkningar genom en blind, död tro (hvilken man behagat kalla ”historisk”), hvarmed föröfrigt en sedlig overksamhet, ja en positift fortfarande syndalefnad kunde bestå tillsammans; lika litet har den äkta Paulinska och Lutherska läran om Tron någonsin yrkat på en annan Tro, än den lefvande och sjelfnödvändigt i gerningar fruktbärande, hvars innehåll är, att menniskan omfattar Christus med hela sin varelse, hängifver sig åt honom oinskränkt, och derigenom i honom såsom en lem i hans kropp, en gren i hans vinträd. 2) Herr
Richard sjelf har ju ej längesedan utgifvit en theori om Bankerutter, hvari han säger Christendomens egentliga grundinnehåll vara en menniskans bankerutt i sin skuld till Gud, hvilken skuld efterskänkes henne af Guds barmhertighet.
Men så långt; som i detta påstående ligger något sannt, är det en portion af – just den Paulinska sanningen. 3) Derigenom, och endast derigenom, att Paulus nedbröt de judechristna fördomarnas skrankor (från hvilka, i begynnelsen, sjelfve Petrus ej var fri), kunde det lyckas för Christendomen, att blifva det i alla rigtningar verldsomskapande cultur-element, som den, enligt stiftarens afsigt och förutsägelse, skulle blifva.
I motsatt fall hade den nya församlingen, snart nog, antingen upplöst sig i ett slags pietistisk subjectivism eller particularism, som innan kort blifvit uppslukad af Judendomens och den Helleniska Hedendomens då ännu (i stor makt) upprättstående objectiva former; eller ock fortfarit blott som en liten half-judisk sect, – ungefär sådan som Ebioniternes eller Nazarenernes. 4) Herr
Richard anser förmodligen den Paulinska salighetslärans christlighet lika litet för en fullständig, som för en ursprunglig och oförfalskad.
I bägge dessa afseenden kunde man förmana honom, att ånyo genomläsa t. ex. första capitlet af brefvet till Colosserne; han träffar der Apostelns lära i ett det klaraste sammandrag, och som framställer det Johanneiska Logos-begreppet (se vers. 15–20) i tydligaste sammanhang med Apostelns egna förkunnelser om Tron och Försoningen.
Hur har han dessutom läst Petrus och Johannes, hvilka han uppställer, i motsats till Paulus, såsom de rena urchristna?
Har han kunnat glömma, att äfven af dem alldeles samma försoningslära är uttalad? och ofta i fullkomligt Paulinska ordalag? 5) Visserligen kan det äkta begreppet om christlig
Kyrka sägas vara ett ideal, som ännu ingenstädes på jorden möter oss (till fullo) realiseradt.
Men följer deraf, att sjelfva begreppet af detta ideal är ett ochristligt? ett antichristligt?
Hvad vore Christendomen utan Kyrka, om ej en ande utan kropp?
Kyrkan är, för den sanna religionen, just dess själs egen åskådliga gestalt och sinneverktyg.
Problemet för alla Christendomens skepnader, och allranärmast för vår Evangeliska, är derföre, att förädla sig till möjligaste likhet med denna urbild, detta ”Helga Manna Samfund,” som uppenbarar sig i hvarje slags jordisk annalkning till dess himmelska verklighet. 6) Bland de Paulus påbördade motsägelser i mening och skrifsätt, hvilka vår Furumo tillåtit sig att till stor scandal för fromma christna parodiera, finnas icke många, som, vid nogare påseende, icke genast visa sig vara blott skenbara.
Dels tillhöra de rentaf den svenska öfversättningens bristfälligheter, som ofta nog vålla oreda eller dunkelhet; dels innebäras de i ett stundom, till utseendet, tvetydigt användande af vissa uttryckssätt (t. ex. sjelfva orden Lag, Gerningar, Förtjenst o. s. v.), hvari likväl ej den minsta tvetydighet eller flertydighet bör kunna ligga för någon läsare, som har kunskap om Pauli ställning till Mosaismen och till de judiska Nychristna, hvilka ännu i så mycket fasthängde vid sina fordna öfvertygelser.
Man kunde väl tillspörja vännen Richard: ”är Du en Mästare i Israel, och vet icke detta?
– Om sjelfva framställningen af Pauli personlighet, målad såsom en oupphörlig sjelfmotsägelse mellan den öfverdrifnaste ödmjukhet och det vanvettigaste högmod, samt i allmänhet såsom danviksmessig, önskar jag skonas från att yttra mig.
Föröfrigt är besynnerligt, att Isidorus, som i den dram, der han sjelf är hufvudpersonen, interesserar ganska lifligt, här – till en stor del – talar som ett får.
Äfven med bibehållande af Furumos egen synpunkt, hade Isidorus kunnat meddela sina föreställningar om Gudamodren, om Kyrkan m. m. på ett vida klyftigare och imposantare sätt.
Nu genomskiner, i hvad han derom ordar, alltför handgripligt författarens personliga ironi öfver de i mystagogens mun lagda villfarelserna.
Dock, denna anmärkning är mera en blott æsthetisk.
Hvad åter angår sjelfva grunden, bottnen, utgångspunkten för denna polemik mot Paulus och Kyrkan: så torde min goda Pappa ej ha orätt, när han tycker sig här blifvit påmint om den Svedenborgska Theologien, och om en af dess bekantaste, men också ytligaste, ensidigheter.
De, som i speculativa och theosophiska ämnen äro mer invigda än jag, må undersöka, om icke mycket – kanske det mesta – af sådant, som i Herr Furumos philosophi och poesi är det egentligen esoteriska eller hans disciplina arcani, har sina första trådar, så i sitt svaga som i sitt starka, så i sitt onda som i sitt goda, så i sitt vidriga som i sitt sköna, fastknutna vid Svedenborgs verldsåsigt.
Också är Svedenborg, om jag får dömma efter det lilla jag af honom läst, ingalunda att förakta.
Men om hans skrifter gäller detsamma, som (tilläfventyrs) i ännu högre mått om Furumos egna: att man bör ”pröfva allt och behålla det bästa.
I alla fall, om ock den nyssnämnda undersökningen skulle slutas med en bejakning, förmodar jag, att ingen nekar den genialitet och originalitet, hvarmed vår vän i flera hänseenden fört tillämpningen af denna verldsåsigt vidare, och i allmänhet utvecklat den till en mera afgjordt poetisk charakter.
För hans uppfinningsgåfva och poetiska talent hyser jag all respect.
Men det är ej härom, som min Pappa frågat.
Jag vill emellertid tillägga, att man äfven i denna ”Marjam” träffar än spridda ställen, än hela scener, som genomklingas af djupa och sannt poetiska accorder.
Dessa upplösa sig dock emellanåt i toner af helt motsatt beskaffenhet.
Sådant händer denne författare icke sällan: och deraf uppkommer då ett helt, som liknar ett slags musikaliskt virrvarr, hvilket dock inlullar läsaren i en tjusning,
snarlik verkningarne af hvad salig Stagnelius i en af sina Psalmer kallar ”Papaverdoft”; visst icke söfvande, men berusande.
Med sonlig vördnad m. m.
Mellanscener.
På landet är inom de flesta familjer postens ankomst alltid en liten événement.
I dag var den särdeles väntad: också förmärktes sedan klockan slagit 11, dess vanliga ankomst-timma, en särdeles oro hos Slottsherrn.
Än vandrade han med hastiga steg upp och ned i sin stora sal, än stadnade han vid fönstret, tog sin kikare och stirrade utåt landsvägen.
Klockan 12 sade han åt den inkommande Henrik:
Blacken börjar på, att bli gammal och trög: jag fruktar, att jag måste anskaffa mig en annan posthäst.
– Min far, svarade denne, det har småyrat i natt, och vägarne äro temligen svårfarna, så att
Blacken denna gång väl torde kunna anföra laga förhinder.
Alltsedan förlusten af sin hustru hade Hofmarskalken varit så lycklig, att aldrig hafva haft större bekymmer eller starkare lidelser, än han icke förgätit dem vid sitt goda bord.
Så skedde också denna gång.
Gädd-poupetonen befanns fullkomligt lyckad, och Jacques utsändes med complimenter deröfver till Fru Davidson.
Men knapt var denna kostliga rätt lyckligen afspisad, förrän postväskan inbars.
Herr Hugo sköt den nyss framsatta tjäder-tallriken ifrån sig, läste upp väskan och framdrog ett stort paket.
För knäfveln! utbrast han, sedan han uppslitit convolutet.
Här ha vi intet blott
Det går an, utan också sjelfva Imperial– Törnrosen.
En ståtlig bok, både ut- och invändigt.
Den skall få en hedersplats i mitt bibliothek.
Ett vackert postporto lär jag mellertid få betala!
– Klokt var det, att Richard låtit dittrycka melodierna, hvaraf vi redan ofta förut haft så mycken glädje.
Skada blott, att det i vår Akademi intet finns någon musikalisk kännare, så att vi också derom kunde säga något förnuftigt ord.
– Boken, ser jag, börjar som billigt med Jagtslottet.
Han måtte väl tagit bort spenatsoppan, morötterna och spritärterna, hvaraf redan Professor A** åt sig olustig år 1834 ...
Nej, tusan, – här står hela anrättningen åter uppdukad, och alla de andra osmakligheterna, hvaröfver vi i går klagade.
En ny figur, vid namn Björkegren, har kommit in i sällskapet; det tycks vara en desperat karl.
– Sedan följer Skönhetens Tårar, en paramyth öfver skapelsen.
Den är, om jag mins rätt, förb. krånglig, och liknar Stenbockens filigrams-arbeten i Köpenhamn, i hvilka den ena subtiliteten ligger inuti den andra.
Jag håller mig till Moses, jag: han spintiserar inte, utan tar saken i stort.
– Derpå Semiramis: en högst besynnerlig composition; hvad deruti är menskligt, tycker jag om; men det finnes bra litet af den sorten, och det öfriga är för högt och spetsfundigt för gamle Hugo.
Han ville dock engång höra en kännares mening, om inte tiden nu är förbi att göra ihop myther.
Vi ha nog de gamla att bråka med: hårda nötter att knäcka på, och få kärnan ur!
– Sedan finner jag här, utom åtskilliga mindre stycken, Ferrando Bruno, Isidoros, Marjam, Svangrottan, Schems-el-Nihar och Arthurs Jagt, dem vi också förut känna och redan mer eller mindre prisat.
Der står också Ormus och Ariman, ett roligt stycke, om det blott vore hälften kortare.
Biten om sekterarne är mellertid dråplig och de begge edikterna.
Det mest humoristiska jag känner af Richard, blir ändå Erasmi frieri till Inga i Hermitaget: den är guld värd, den biten!
– Likaså känner jag igen Helsans Evangelium och Menniskans Stöd och legenden Melia.
Med dem måtte väl min fromma brorsdotter åtminstone vara nöjd!
Jag erkänner, svarade Ulla, att jag i det första stycket funnit mycket sannt och vackert, men äfven åtskilligt som stött mig: så talas här om ödmjukheten och Christi försoning på ett sätt, som icke öfverensstämmer med mitt sinne, och icke heller, så vidt jag förstår, med vår heliga läras.
– Stycket Menniskans stöd klingar mycket vackert, ty der talas om ”kärleken till Christus” i nästan hvarenda rad.
Intet annat än en ihålig, steril abstraction, som ställer kärleken till Frälsaren i rak motsats till den för våra medmenniskor.