Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En dylik inbjudning har, 0111 jag påminner mig rätt, ägt ruin i afseende på en stor del af punkterna i tulltariffen.
Jag tror icke att vi begå någon inconseqvens, om vi antaga BoigareStts inbjudning nu, då inbjudningar redan blifvit en praxis.
Jag har med en särdeles förundran hört Hr Lefre'n framställa den satsen att vi i denna fråga hafva formerna för oss.
Sanneriigen, om det vore förhållandet, här skulle kunna något väsendtligt uträttas inom detta Stånd, efter det vi ingått på en sådan opinion.
Jag ur så rakt i motsats lill denna åsigt, att jag ej kan begripa hvarifrån Hr Lefreåi kunnat hemta grunden för ett sådant yttrande.
Hr Aminotfs anförande med uppgift på 2:ne §§, som nödvändigt äro i beroende af denna fråga, och som bestämdt grunda sig på antagande af den i §:n sådan som den af R. o. Ad. är anlagen, är ett fullkomligt bevis på livad jag anfört, nemi. på oformligheten att antaga denna inbjudning, och att R. o. Ad. sätter sig i det oformliga tillstånd att upphäfva sina egna beslut.
Jag tycker att det behöfves icke mera än detta, för att finna oformligheten deraf, och alt vi icke hafva formerna för oss.
Hade BorgareSt. före slutliga discussionen i ämnet begärt prot.utdr. och sett besluten, samt att de till en tiel blifvit fotade på den grundsats, som är godkänd genom antagandet af i §:n, så är jag öfveiiygad, att det Vällofl.
Ståndet ej kunnat framkomma med en så isolerad inbjudning som denna om antagande af i §:n.
Det fordras i sanning flera anrättningar från ett annat
Stånd att bjuda på, innan jag åtminstone kan gå in på att taga emot den invitation, sorn här har skett.
Jag tror, all den för närvar, är så ofullständig, att ingen kari finna sig befogad att ingå på denna inbjudning, och för min del kan jag icke annat än, i och för bibehållande af conseqvensen inom delta
Stånd och i dess beslut, på det högsta motsätta mig denna inbjudning, såsom alldeles orimlig och ofor iniig.
Den i Mars. Hr Lagerhjelm, Pehr:
Det är så allmänt kändt, alt inbjudningar äga ruin, alt i afseende på formen visserligen intet är att invända; men mig förekommer som saken kunde helt enkelt betraktas ur den synpunkten, att densamma i det hela, på sätt BorgareSt:s beslut innefattar, kan anses vara afgjord; men likväl fordras då den omgången, att en särskild hemställan skall äga rum från Utsk:n, för att åstadkomma R.
Örn nu deremot R. o. Ad. antager BorgareSt:s inbjudning, så verkar det derhän, att saken är af 3 Stånd definitivt afgjord, nemi. till formen, ty den är redan afgjord i hufvudsaken.
Beslutet innebär då ingenting annat än en förenkling af riksdagsgöromålen, som mig synes vara ganska önskansvärd.
Hvad det vidkommer att inverka på någon annans öfvertygelse i saken, så kan jag icke tro att de motsatta meningarna kunna sammanjemkas, men för sjelfva förenklingen af åtgärderna är det rätt väsendtligt alt nu antaga BorgareStiS inbjudning, hvarigenom saken är afgjord af 3 Stånd och icke vidare kommer alt utgöra föremål för någon framställning å Utskms sida.
Således tillstyrker jag bifall till BorgareSt:s förslag i detta hänseende.
Hr Mannerskantz, Cari Axel: 73 §:n Riksd.Ordn. ålägger XJtsk:n, att, då RiksSttn stannat i olika tankar, inkomma till Stånden med förslag till jemknings-proposilioner.
Det åligger således Lag- och Banco-Utsk:n att i en sådan fråga som denna inkomma med en sådan propos. om jemkning.
Jag, lika med Hr Lefre'n, tror att Utsk:n icke kunna föreslå någon annan jemkning, än att R. o. Ad. måtte förena sig i det beslut, som Preste- och BorgareStm fattat; men jag tror att denna inbjudning till jemkning icke bör antagas af R. o. Ad. förrän den från Utsk:n inkommit, emedan beslutet att antaga den nu blefve högst ofullständigt, då det finnes flera §§, som äro af R. o. Ad. antagna olika med hvad de öfriga Stånden antagit.
Således skulle det vara att blott till endel besluta i öfverensstämmelse med Preste-och BorgareSttn, och att i andra fall icke göra det, som nu skulle komma i fråga, och det tror jag icke leder till något ändamål.
Det är på denna grund jag tror det vara bäst att vänta med att antaga denna BorgareSt:s inbjudning tills Utsktn hunnit yttra sig i ämnet, och det är på denna grund jag nu får afstyrka bifall till hvad BorgareSt. nu föreslagit.
Då jag af sjukdom varit hindrad alt deltaga i de vigtiga öfverläggningarna om bancolagen, så borde jag kanske icke yttra mig nu, men mitt anförande skall också blifva ganska inskränkt, nemi. till den fråga, huruvida BondeSt-.s beslut står närmare till R. o. Ad:s eller till de öfriga 2 Ståndens beslut.
Den siste talaren, lika med Hr Lefren, har nemi. varit af den meningen, att BondeSt. närmast öfverensslämt med de Stånd, som trott D c ii i Mars. att K.
M. ensam borde lemnäs rättighet alt, på säll i §:n innehåller, afgöra om privatbankers bildande i Riket.
Jag deremot är af en alldeles motsatt mening; jag tror att Bonde.
S’t:s samt R. o. Ad:s beslut ligga hvarandra ganska nära oell äro fullkomligen lika, undantagandes i afseende på tiden för inträdandet af hvad båda dessa
Stånd likväl ansett för lagstiftning; ty BondeSt. har, lika med R. o. Ad., betraktat frågan såsom varande af denna natur, eller att icke allenast K.
M:s utan äfven R.
St:s bifall fordrades för inrättandet af en privatbank.
Frölichs förslag innehåller, är det förutsatt att i en redan på förhand bestämd lag både Konungens och R.
St:s bifall allmänneligen skall vara gifvet.
Såsom BondeStts beslut lyder, skulle också båda statsmakternes beslut fordras, men först meddelas efter det någon begärt alt få inrätta en privatbank.
Båda statsmakterna skola således, enligt nämnda Stånds sammanstämmande åsigt, vara ense om lagstiftningen för en privatbank, innan den kan uppkomma, såsom, enligt grundlagen, vid civil lagstiftning.
Det är denna åsigt, som jag ville underställa R. o. Ad., och jag tror mig icke fela deruti, att begge dessa Stånd, BondeSt. samt R. o. Ad., hafva i närmaste öfverensstämmelse med hvarandra fattat sina beslut i detta ämne samt i motsats till de öfriga Stånden, hvarföre jag hoppas att de bland R. o. Ad., hvilka lika med mig önskat alt denna fråga må vara bestämd genom en lag på förband, icke måtte så lätt uppgifva det beslut, som Ståndet redan fattat under den förespeglingen, som åtskillige värde ledamöter här hafva gjort, att 3 Stånd i frågan vedan varit ense.
Det är icke så. i Stånd hafva stannat mot i i hufvudsaken.
Jag är förekommen af flera ledamöter, som här yttrat sig, och af deras anföranden har min öfvertygelse ännu mer stadgat sig deruti att R. o. Ad. verkligen skulle begå en inconseqvens, om R. o. Ad. nu antog BorgareSt:s inbjudning, då nemi. denna inbjudning icke sträcker sig längre än lill i §:n, och den har ett oskiljaktigt sammanhang med sednare §§ i lagen.
När nu dessa sednare icke kunna förenas med den redaction, som BorgareSt. föreslagit, så finner jag verkligen att R. o. Ad. icke enskildt kan frångå sitt beslut i en §, utan att äfven ändra detsamma i de efterföljande.
Att frångå beslutet i hvad som rörer de efterföljande §§:na, derom kan nu icke fråga uppstå , och just på denna grund anser jag att R. o. Ad. bör åt Ulsktn öfverlemna att inkomma med jemkningsförslag.
Icke heller anser jag att denna fråga har något slags likhet med den inbjudning, som bär blifvit omnämnd just till BorgareSt. om passevolancen.
Den rörde en enskild stalsregleringsfråga, om ett anslag.
Der behöfdes ingen rubbning uti några dermed sammanhang ägande lag-§§, utan det var en belt och ballet isolerad fråga, hvarföre der ingen Den i Mars. 3i anmärka. med skäl kunde äga rum emot formenliglieien.
Men helt annan är denna fråga, som liar afseende på redactionen af en hel lag.
1 delta fall tror jag verkligen icke att en så partiel inbjudning kan antagas eller gifvas, och jag kan således för min del icke godkänna BorgareSt:s åtgärd i denna del utan måste mig densamma motsätta.
Hr Lefre'n: Hr Ribbing, Bengt, har förundrat sig öfver alt jag i mitt sisla yttrande kunde säga att vi här hafva formerna för oss.
Jag är skyldig att i anledn. deraf gifva ett svar.
Om det vore fråga om en inbjudning, hvarigenom 3 Stånds sammanstämmande beslut skulle rubbas, d. v. s. att R.
St:s beslut skulle rubbas; så skulle aldrig min röst höja sig för antagandet af en sådan inbjudning, vore också frågan aldrig så lifligt omfattad af mig personligen.
Men'här, mine herrar! är icke fråga om att sönderrifva ett R.
Sits beslut, utan tvertom fråga om att förena sig med de 2 Stånd, som sammanstämmande fattat ett beslut, och således ingalunda något upprifvande af R.
Stts beslut.
Derföre hafva vi formerna för oss, och att inbjudningar äga rum och hafva ägt rum vid alla riksdagar, så långt tillbaka jag haft tillfälle att följa riksdagsärendena och så långt tillbaka jag kunnat följa riksdagshislorien, är en gifven sak.
Grundlagen ger också anledn. till sådana inbjudningar, emedan den 48 §:o Riksd.Ordn., som uppräknar hvilka mål utgöra föremål för R.
St:s öfverläggningar, upptager sådana genom prot.- utdr. eller deputationer från MedSttn communicerade mål i andra mom. näst efter Konungens proposir.
Således, då här icke är fråga om att upprifva ett R.
Stts beslut, utan blott att skapa ett sammanstämmande beslut genom att öfvergå till 2 Stånds mening, så ser jag icke alt någon formstridighet äger rum.
Skulle någon formstridighet tvertemot min öfvertygelse ligga deruti, så är det Hr Frih. o. Landtmts sak, att, när frågan kommit så långt att öfverläggningen är slutad, derom yttra sin mening.
Hvad återigen beträffar
Hr Ribbings, Arvid, sednaste anförande, rörtde beskaffenheten af BondeSt:S fattade beslut, sä önskar jag äfven derom få säga några ord, emedan jag finnér bans framställning så alldeles stridande mot verkliga förhållandet, att jag icke kan underlåta att sådant relevera.
Han säger nemi., att R. o. Ad:s samt BondeStts beslut äro nära öfverensstämmande med hvarandra, och att således i denna fråga 2:ne
Stånds beslut verkligen skulle stå emot 2.
Han grundar denna sin åsigt derpå, att BondeSt. förbehållit R.
St. rättigheten att jemte Konungen afgöra, huruvida en bank skall äga rum eller icke, och säger att sålunda BondeSt. likasom R. o. Ad. beslutat att frågan derom skall vara ett lagstiftningsärende.
Jag frågar Hr Ribbing, som sjelf är lagkarl: är det ett lagstiftningsärende att göra lex in casu? R. o. Ad:s beslut går ut på att på förhand bestämma en lag, 3 a
Den i Mars som Konung och Ständer gemensamt antaga, och som berättigar hvarje Svensk medborgare att, under uppfyllande af vissa villkor, hankbolag inrätta och bankrörelse bedrifva, BondeStrs beslut innefattar, att ingen Svensk medborgare må anses hafva någon i lag grundad rättighet att i sådana bolag ingå och sådan rörelse bedrifva, såvida han icke dertill specielt erhåller Konungens och Ständernes sammanstämmande tillåtelse.
Är denna Konungens och Ständernes sammanstämmande tillåtelse, som BondeSt. utsätter såsom villkor för ett bankbolags bildande, är den en lagstiftningshandling ?
Är den icke en styrelseåtgärd, en administrativ åtgärd, som han vill förbehålla sig att tillhöra Konungen och Ständerna gemensamt?
Frågan om att stifta en lag, som i allmänhet skall gälla, är något helt annat än frågan om att gifva eller icke gifva en privatbank rättighet att uppstå.
BondeStrs beslut strider i hufvudsaken rakt emot Gr.
Frölichs åsigt, som här gjort sig gällande genom R. o. Ad:s beslut, och Gr.
Frölich har så genomtänkt denna fråga, att jag icke tvekar att vädja till honom sjelf i den frågan, huruvida icke BondeStrs beslut står i strid med hans åsigt, hvilken R. o. Ad. antagit; ty Gr.
Frölich har velat säga, att bankrörelse enl.
Svensk lag skall vara en fri näring under de bestämmelser, som lagen utstakar, och BondeSt:s beslut innefattar, att sådan rörelse icke är en fri näring i landet, utan att rättigheten till dess bedrifvande skall bero af det beslut, som för hvarje fall Konung och Ständer skola fatta.
Så hänger saken tillsammans i den fråga, som Hr Ribbing framställt, och BondeStrs samt R. o. Ad:s beslut stå till hvarandra så till vida i motsats, att R. o. Ad. icke vill öfverlåta frågan åt Konungen ensam, eller åt Ständerna ensamma, eller åt Konung och Ständer gemensamt, men deremot BondeSt. vill att den för hvarje särskildt tillfälle skall afgöras af Konung och Ständer gemensamt.
Kunna således dessa 2:ne beslut sägas vara sammanstämmande i hufvudsaken, då de stå i så rak strid emot hvaiandra, som det är möjligt att emellan beslut kan finnas, nemi. i så rak strid, som den , hvilken äger rum emellan en lagstiftningsåtgärd och en administrativ åtgärd?
Jag anhåller om bifall till inbjudningen.
Det är i anledn. af ett yttrande af Hr Ribbing, Bengt, att antagandet af ifrågavar. inbjudning skulle vara formvidrigt, som jag begärt ordet.
Jag kan icke tro att Hr
Ribbing kan tillstyrka ena gångeu hvad han den andra gången anser formvidrigt.
Jag tror mig således, för att ådagalägga det formenliga uti ifrågavar. beslut, icke kunna för Hr Ribbings öfvertygande åberopa någon bättre auctoritet än hans egen.
Då brännvinsbränningsfrågan hos R. o. Ad. förevar, väcktes af min bror, Gr.
Mörner, förslag till inbjudning.
Han yrkade att, i anledn. af Den i IM a r s. 33 af R. o.
Acl:s beslut om brähnvinsbränningsfrågan, inbjudning till de öfriga Stånden måtte afgå, oell i anleda, deraf yttrade sig Hr Ribbing, Bengt, att han instämde i hvad Gr.
Mörner då yttrat.
Jag tror det vara den bästa vederläggning nf hvad Hr Ribbing nu anfört, alt han då icke ansåg framställandet af en sådan inbjudning formvidrigt, och såsom ledamot af de Utsk., hvilka skola behandla denna sak, samt då det skulle leda till stor förkortning af göromålen, om den inbjudning, som nu är gjord, blefve antagen, får jag anhålla om propos. på bifall till den gjorda inbjudningen.
Hr Aminoff: Jag har icke Utsk:ns betänk, nu till hands och ej heller Gr.
Frölichs förslag, hvarföre det kan vora en möjlighet alt jag misstager mig; men såsom jag vill minnas, innehåller den af Gr.
Frölich föreslagna i §:n , som af R. o.
Ad. blef antagen, nästan detsamma som 2 och 3 §§:ne i Ulsk:ns förslag, hvilka i följd af Gr.
Frölichs förslag komma att utgå.
Frölich torde bäst sjelf derom kunna upplysa.
Det blefve således ej någon omarbetning utan blott ett omflyttande af hvad Gr.
Frölich i sin första § intagit till sina behöriga ställen i 2 och 3 §§:na.
Om nu den t §:n, på hvilken hela bancolagen hvilar, icke här undergår någon förändring, eller att den inbjudning, som är gjord, icke antages, så anser jag att Utsk:n icke kunna handlägga ärendet utan att först hos de RiksStånd , som äro af olika tanke med Preste- och BorgareSt:n, göra hemställan att sig med dem förena , ty liela logen hvilar sedan pä denna 1 §.
Jag har åtminstone vid de beslut, som blifvit fattade, helt och hållet stölt min åsigt derpå, att R. o. Ad. skulle genom inbjudning antingen från ett Stånd, såsom nu inträffat, eller från sjelfva Ulsk:n ändra sitt förut fattade beslut, och på denna grund har jag röstat för de derpå följande §§:na, med undantag af de 3:ne första, hvilka, såsom jag vill minnas, innefattades i Gr.
Frölichs 1 §, och jag skulle säkert handlat annorlunda, om jag trott alt detta R. o. Ad:s beslut skulle blifva gällande.
Jag fortfar således alt yrka antagande af inbjudningen, emedan den betydligen lättar göromålen i Utsk:n och snarare leder till ett resultat.
Det är visserligen sannt, att R. o. Ad. flera gånger så välantagit inbjudningar frän MedStånden, som beslutat sådana lill dem; men missbruk lära icke kunna upphäfva lag.
Jag vill förklara, att jag för min del så väl betackar mig för BorgareSt:s ifrågavar. inbjudning, som jag i allmänhet önskar att dylika inbjudningar vöre lika obekanta för våra riksdagsförhandlingar, som de äro det för våra grundlagar.
Jag förenar mig med de herrar, hvilka yrkat ett afslag eller ett läggande till handlingarna af denna inbjudning.
Jag gör del dels 21 II. 5 34 I111333S D e 11 1 Mars. emedan jag anser det vara det enda formenliga, att de säl skildta RiksStms beslut öfverlemnas till vederbör.
Utsk. lör att sammanjemkas; och dels emedan jag anserldet vore att a vår sida uppenbara att vi med alltför stor lättsinnighet behandlade de vigtigaste frågor, om vi i ögonblicket, sedan vi efter dagars öfverläggningar fattat ett beslut, vore färdiga att ändra det.
Det skulle vara Ståndet föga värdigt.
För Caesar var det berömligt , att han kunde säga: ’’veni , vidi, vid!’’ men jag hemställer huru pass berömligt det skulle vara för ett RiksSt., om man kunde säga alt det slöt, beslöt och bröt.
I afseende på den förmenta stridighet, som skulle komma att uppstå i afseende på R. o. Ad:s beslut i andra punkten, i händelse R. o. Ad. genom antagandet af BorgareSt:s inbjudning skulle frånträda sitt förra beslut i denna fråga, så får jag erinra derom, att R. o. Ad. icke fattat några sådana beslut i de efterföljande punkterna, som stå i rak strid med den redaction af i §:n , som Preste- och BorgareStin antagit.
Om möjligen några smärre punkter, några redactionsjemkningar kunde blifva behöfliga, så är det en sak, som då af sig sjelf låter sig verkställa, när sammanjemknings-beslutet kommer ifrån Utsk:n.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att just i den hufvudsak ligaste eller en af de aldra hufvudsakligaste punkterna i betänk., i i5 §:n, blef den mening, som yrkades i sammanhang med i §:n, af R. o.
Ad:s dåvar. majoritet afslagen just på grund af den, af dem som delade majoritetens tankar om i §m, yttrade öfvertygelse att beslutet i i §:n icke kunde undgå att litet förr eller sednare undergå förändring.
Om R. o. Ad. beslutar denna förändring nu, så har det icke annat med sig, än den vinst att man besparar Ulsk-.n besväret att framställa en inbjudning och föreslå flerfalldiga voter:s-propos:r för det fall alt en sådan inbjudning då icke skulle antagas.
Hvad angår Hr Ribbings yttrande att BondeSt:s beslut skulle stå närmare till R. o. Ad:s än till de 2 andra Ståndens beslut, så anhåller jag blott att få återkalla i minnet hvaruti olikheterna bestå emellan de 4 Ståndens beslut i detta hänseende.
Alla 4 Stånden hafva beslutat att en allmän lag för privatbanker skall stiftas.
Deri äro de således ense, men 2Jne Stånd, Preste- och BorgareSt:n, hafva derjemte förklarat , att de anse nödvändigt, att när någon privatbank framdeles skall stiftas, hvilken skall underkastas den allmänna lagen, så skall tillika dess octroj och ändamålsenligheten af dess stiftelse vara underkastad konungamaktens pröfning.
Dessutom har BondeSt., som i alla fall ansett att den allm. lagen skall tjena till efterrättelse för alla privatbanker, beslutat att en sådan tillåtelse icke finge lemnäs af konungamakten enskildt, utan att särskildt för hvarje privatbank, som önskade att upp - Den i Mars. 35 komma, med »(.lydande för resten af den allm. 'agen, skulle erfordras en speciel lag, nemi.
Konungens och Ständernes gemensamma bifall.
Det står emellan R. o. Ad:s och BondeSt:s beslut den ofantligt stora skilnad, alt ehuru håda ansett att en allmän lag skall tjena lill efterrättelse för blifvande privatbanker, så har R. o. Ad. medgifvit, att hvart och ett bankbolag, sorn vill ställa sig denna allmänna lag till efterrättelse, skall äga obestridlig rättighet att få inträda i utöfliingen af en sådan rätt, hvaremot BondeSt. beslutat att dertill skall fordras både Konungs och Ständers speciella bifall.
Huruvida man vill anse denna skilnad vara större än den emellan BondeStts oclr Preste- samt BorgareStss beslut, som endast fordrar konungamaktens bifall såsom nödvändigt för att, under iakttagande af den allm. lagens stadgande, låta en ny privatbank komma i utöfning af sina functioner, eller om man, såsom Hr Ribbing, vill anse den mindre, det må bero derpå, hvilket man anser vara hufvudsaken, antingen den oinskränkta näringsfriheten för privatbankbolag, eller om man anser hufvudsaken blott vara att hafva funnit en utväg, lika godt hvilken, att inskränka den makt och det förtroende, som hittills Sveriges Ständer och Sveriges lagar öfverlemna t åt Svenska konungamakten.
Anser man det vara hufvudsaken, då har Hr Ribbing, Arvid, fullkomligen ratt; ty under den synpunkten är skilnaden större emellan Bonde- och Preste- saint BorgareSttns beslut, än emellan BondeStts och R. o. Adts beslut.
Då bar han rätt; men är detta icke syftemålet , är delta icke det man anser såsom hufvudsak, då torde det vara obestridligt att Preste- och BorgareSttns beslut i den punkten instämmer med BondeStts, att de anse att en speciel pröfning, oberoende af den allm. lagen, fordras innan det må vara tillåtet att bilda privatbankbolag och bankrörelse bedrifva.
Dessa beslut äro således mera öfverensstämmande, och BondeSt. har till oell med galt mycket längre, då det ej velat inskränka sig till att låta den alltid permanenta konungamakten tillstädja en sådan bank, utan dertill fordrat en pröfning af den statsmakt, som blott livart femte år sammanträder.
Jag anhåller om bifall lill den af BorgqreSt. gjorda inbjudning.
Redan då denna fråga förra gången förevar till afgörande inom detta Stånd, tog jag mig friheten utveckla de efter min förmening vigtiga skäl, som talade för den redaction af §:n, hvartill vi nu äro af BorgareSt. inbjudne, och hvarigenom en pröfning åt K.
M. lemnades öppen innan en privatbank kunde blifva oclrojerad inom Riket.
Det är således naturligt, att jag , med gillande af detta BorgareStts beslut och dess redaction, tager mig friheten tillstyrka antagandet af inbjudningen.
Hvad angår conseqvensen, som här å andra sidan blifvit åberopad, så förmenar jag mig just kunna åberopa denna con - 36
Den i M a r s. seqvens, såsom ett af de vigtigaste skäl för detta Stånd alt just nu begagna tillfället till antagande af denna inbjudning.
R. er Ad. har, med undantag af det fattade beslutet, som nu är fråga om att frångå, och hvilket endast 23 ledamöter af detta Stånd, händelsevis dock grundlagsenlig!, dicterat, från äldre lider tillbaka alltid hyllat neli bort hylla såsom helig grundsats, alt icke frånkänna sin Konung andel i vården af de vigtigaste oell ömtåligaste angelägenheter, som inom Riket kunna förekomma.
Det är denna conseqvens, som jag just nu tager mig friheten åberopa, och hvarmed vi skulle komma i den fullkomligaste öfverensstämmelse, då vi antaga BorgareSUs nu förevar, inbjudning, hvartill jag således vördsamt tillstyrker bifall.
Om jag icke skulle förutsätta, alt Gr.
Mörner med alltför liten uppmärksamhet följt denna discussion, så vore med detsamma min förmodan den, alt han, coute qu’il coute, vill bevisa mig alt jag begått en inconseqvens.
Hans bevis äro alltför klena i det fallet, så att de knappt behöfva någon vederläggning, ty hvar och en af flusels ledamöter, som med uppmärksamhet följt discussionen, skall säkert finna, alt han har fullkomligen orätt i sin slutsats.
Jag har vid detta tillfälle icke satt mig emot principen af inbjudningar, utan endast motsatt mig behörigheten af en så orimlig, så inconseqvent och i alla afseenden oriktig inbjudning som denna, icke de form- och lagenliga.
Hr Lefre'n har visserligen rätt deruti, att här ej är direct fråga om att rifva upp ett R.
St:s beslut, men indirect är det likväl så, och då jag nu, såsom förr, ser alt inga skäl och inga motiver gälla, utan blott afses alt vinna ett mål , så finner jag äfven att man icke är så noga om att begå en inconseqvens för alt få rifva sönder ett af R. o. Ad. fattadt beslut.
Jag uppträder endast för att helt kort besvara en fråga, som Hr Lefrjen behagat ställa till mig, huruvida stiftandet af lex in casu vore en lagstiftning.
Hr Lefren liar sjelf genom ordet lex, såvida lex betyder lag, besvarat denna fråga, och hvad som deruti skulle brista, tager jag mig friheten uttala, då jag härmed får erinia , att hvad som Konung och Ständer öfverenskomma om, det blir i vårt land lag.
Att nu stifta en sådan lag in casu, det är det oriktiga och är hvad R. o. Ad. icke velat; men anstifta en lag såsom den bör stiftas ante casum eller förrän lagen skall tillämpas, är hvad R. o. Ad. i min tanke ganska riktigt har beslutat, och den skilnad som finnes emellan R. o. Ad:s och Bonde,St:s beslut, uttryckte jag mig ganska bestämdt ligga just i tiden då denna lagstiftning sker.
Jag för min del har ansett, alt den bör ske på en lid, då det ej kan blifva lex in casu utan lex ante casum, och det är derföre jag anhåller alt R. o. Ad. måtte vidblifva sitt riktiga