Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Man måste dock antaga, att en man som t. ex. Beethoven skulle ha förstått att sätta ett f, ett p, ett crescendo eller accelerando, hvarest han ville anbringa detsamma.
Man berätter ju om Beethoven, att han helst ville, att man utförde hans kompositioner med noter framför sig, för att icke glömma eller försumma något af de tecken, han ditsatt.
— Därmed ville han väl just påpeka, att han ville följas och lydas i det minsta.
Då förhållandet är, att de allra fleste exekutörer stå så oändligt lågt under de stora författares verk, de utföra, så vore det deras första och enda skyldighet att komma så nära som möjligt till uppfattningen af hvad konstverket vill uttrycka, och icke att däri inlägga sina små personliga nycker.
Skall då den person, som utför musiken, alis intet betyda?
vill man kanhända fråga.
- — Jo, alldeles utomordentligt mycket!
— Ju betydligare den exekverande konstnären är, desto mer är han mäktig att uppfatta allt.
Ju flere nuancer han har i sin egen själ, desto mer skall han kunna följa med alla nuancer i kompositionen, och gifva uttryck åt komponistens tankar och känslor, men han vill endast uttrycka dem på det rätta stället.
Har en exekutör den poetiskt-musikaliska begåfning, utan hvilken aldrig människor borde dyrka musik, så har han anlag att kunna skildra det pate-tiska och det skälmaktiga, det passionerade och det lugna, hela skalan af mänskliga känslor, men han ger ej luft åt dessa känslor, när det faller honom in, vid utförandet af en komposition, utan när komponisten fordrar det.
Han förstår sin ställning gent emot diktarens verk, han förstår kompositörens innersta mening, och han förstår att tolka allt hvad denna mening kräfver i det rätta ögonblicket.
Detta är just, hvad som kännetecknar de stora konstnärernas exekution.
Då alla människor ha sina mer eller mindre prononcerade sidor, så kan man äfven finna, att till och med de bästa ha sin begränsning, ett~område, hvari deras naturel bättre gifver sig uttryck än i ett annat, ehuru de docrk alltid förblifva lika trogna och sanna i musikens tjänst.47°
LADY WILMA NERUD A-H ALLÉ.
Det finnes intet, som icke Wilma Neruda-Hallé spelar med denna vene-ration för kompositionens idéer, och som hon icke använder hela sin skona konst på att framställa så fullkomligt som möjligt, men såsom redan är sagdt, den sublima musiken tolkar hon bäst.
Det ligger i hela karakteren af hennes väsen och begåfning något så upphöjdt, att det icke vidrörer den delen af det mänskliga område, där de farliga passionerna rasa.
Hennes atmosfer är så ren, så genomskinlig och eterisk, att den lyfter sig högt öfver den värld, hvilken Paul Heyse betecknar med orden: " Ein Zwischenwelt, wo uns Dämonen quälen.
Dimmor och mörker fly för en så ljus ande som hennes.
Hennes konst är den stora kosmopolitiska, humana konsten, som passar till tröst för hela mänskligheten.
Och dock är det en folkstam, för hvilken hon har en särskildt Öm sträng — den slaviska, till hvilken hon själf hör.
— Till hvilken ideel ståndpunkten konstnär än når, så finns det dock nästan alltid ett race-märke innerst i hans själ, som aldrig fullkomligt försvinner.
Ingen kan spela den spanska och italienska musiken med ali dess languis-santa glöd och passion så som en sydländning, som är född på vulkanisk jord, och hvarje lands stora konstnärer förstå särskildt sin egen nation.
— När Wilma Neruda-Hallé spelar de slaviska mazurkorna eller Nerudas vaggvisa för oss, då känner man nästan som en hemlängtan i hennes deklamation.
I dessa melodier finnes en underlig blandning af djupt vemodig, nästan beklämd melankoli, parad med en humoristisk, nästan burlesk munterhet, som är ett uttryck för nationens innersta temperament.
Dessa människor äro välbekanta för den höga konstnärrinnan.
Hon kan gråta oeh le med dem.
Hon kan berätta oss om dem så, att vi måste hålla af dem såsom hon gör.
I konsten som i lifvet stå människor aldrig stilla, de gå tillbaka eller de gå framåt.
Lady Hallé ter sig för oss i hela sin fullmogna kraft, som beständigt för henne .längre framåt och högre upp, och det är verkligen träffande, hvad en stor musiker svarade mig på min fråga, om Lady Hallé alltid spelar lika bra, då han efter ett ögonblicks betänkande yttrade: » Nej!
— ibland spelar hon bättre », — hvarmed han så riktigt betecknade, att hos henne finns det intet sämre, blott ett bättre mot en ännu högre fulländning.
Man förbättrar icke människor genom att säga: » Ni får ej vara lättsinniga; ytliga, tanklösa och dumma », men man förbättrar dem genom att visaLADY WILMA NERUD A-H ALLÉ.
på en person, som de kunna hålla af och beundra, och som icke är behäftad med dessa fel.
Man förbättrar ej publiken med att säga: » hur kan Ni vilja sitta och höra på sådan uselhet af musikkonststycken, hvilka Ni springer efter och applåderar? » — men man kan måhända väcka den till uppmärksamhet och längtan efter det sanna genom att låta ridån gå upp och låta den se och hora Lady Wilma Neruda-Halle.
Helena Nyblom.Oscar Levertins dikter.
Legender och Visor.
Det finnes en bild, som författaren till » Legender och Visor » mycket ofta söker uppkalla för vår inbillning, bilden af purpur mot svart, Mefisto ' s färger.
På mig verkar alltid denna färgduo som ett furioso, den ger mig en föreställning om kallbrand, den erinrar mig om, hur jag som liten gosse en frostig januarimorgon svedde händerna på ett kallt järn, — rödt mot svart är en kyla som bränns.
Baudelaire har lyckats att i dikten nedlägga denna sensation så lefvande, att den fattar oss som en frossbrytning, hos Levertin däremot har den en viss literär bismak, man känner väl, att han älskar att hos sig själf uppkalla dessa känslor, men man får ej alltid intrycket af att de uppkalla sig själfva.
De äro ej barnfödde hos honom, de äro blott hans vänner, låt vara för ögonblicket mycket intima.
Han är själf af ett allt för vekt, sensibelt skaplynne för att denna art af känslor skulle äga för hans inre lif annan betydelse än som en rent artistisk episod, låt vara intensivt känd, och äfven om denna episod trängt sig på honom under omständigheter, då han mer än eljes varit mottaglig för de vildaste dissonanser, tillvaron kan spela en människa i örat.
Jag tror mig med detta ha funnit läget af den falska ton, som alltemellanåt stört den njutning jag erfarit vid genomläsningen af Levertins vackra » Legender och Visor ».
Mycket möjligt är, att författaren själf f. n. lefver i den inbillningen, att just de dikter mest varit lif i honom, där denna ton är hufvudton eller där den tillsammans med andra toner bildar variationer af det lifstema,.
som genom naturell och utveckling blifvit hans.
Skulle jag våga att ställa ett horoskop för hans diktsamling, så ville jag tvärt om uttrycka min förvissning om, att just ifrågavarande dikter ej höra till dem, som komma att lefva längst, kanske ej ens för honom själf.
En gammal nyhet är, att Levertin teoretiskt brutit med naturalismen; det är mig en glädje att konstatera, att han med sin diktsamling äfven gjort det praktiskt.
I » Lifvets fiender », som dock bör ha skrifvits samtidigt med fler-OSKAR LEVERTINS DIKTER.
talet af dikterna, spökar ännu den gamle Adam både här och hvar under skepnad af Zola och Goncourferna; inom lyriken, där diktens yttre form ej manar till direkt dyrkan af de gamla gudarne, har det varit skalden lättare att utveckla sin nya människa.
Och denna nya människa är en mycket älskvärd bekantskap.
Jag skulle vilja locka henne upp på min kammare en kall vinterkväll, och framför brasan, som just brunnit ned, skulle jag önska att lyssna till hennes legender och visor, medan glöden falnade till en tunn, hvit aska och de svaga reflexerna från härden lekte en fantastisk brottningskamp med rummets skuggor.
Jag tror, att jag i en sådan stund skulle förstå den nye Levertin bäst, och jag inbillar mig, att han i denna stämning af svagt och svagare halfljus skulle berätta mest inspireradt.
Han hade då ett osökt tillfälle att dröja vid de aftonstämningar, som blifvit honom så kära, och då skulle jag antagligen icke hemsökas af den tanke, hvilken en nykter, vattensjuk förmiddag som denna tränger sig på mig, — att detta aftonlandskap blifvit honom för kärt, nästan obligat, att det för hans dikt blifvit hvad antichambren var för den franska tragediens den omgifning, i hvilken alla scenerna oföränderligen spelas.
Jag antar, att han började:
" I aftonrodnans gyllne slott vid solnedgångens glöd, där mötas för en timma blott kung Lif och drottning Död.
Nåväl, den visan skulle jag ej bedja honom om, ty den ha-andra förut sjungit lika bra som han.
Däremot skulle jag, när han tystnade, ta upp: " Nu blåklinten fallit och åkervindan för skördarens lie och sax, och af sommarens sådd på den sista skrindan försvunnit hvart gyllene ax.
Och bleka stå fält och bruna stå tegar, bland mariga tallars rad jag vankar på våta och höstliga vägar och krattar vissnade blad.
Och jag skulle be honom om många sådana visor.
I en dylik skymningsstund, då alla konturer försvinna och föremålen ej tvinga sig på en med ljusbildens hela brutala påtaglighet, skulle jag också bättre vara i stånd att uppskatta den oafbrutna stämningsåder, som rinner genom Levertins sång.
Nu för tiden, då man både i tid och otid pratar så mycket om » stämning », är det en glädje att ändtligen en gång få använda ordet riktigt lämpadt till sak.
Levertin är som skald stämning, hvilket vill säga mer än att.
ha stämningar.
Ibland har jag t. o. m. lust att beklaga, att hans stämningsindividualitet är så stark, att den stundom slår ihjäl de enskilda stämningarnas individualitet eller åtminstone individualiteten hos de företeelser, som framkalla474
OSCAR LEVERTINS DIKTER
dem.
Det finnes en tysk målare, Douzette, som alltid målar månskenslandskap, i hvilka månskenet betyder allt, landskapet intet.
Inför Levertins dikter far jag ofrivilligt dessa månskensbilder för ögat.
Vid återgifvande af sin stämning förhåller sig Levertin till landskapet, till naturen alldeles som Douzette ' s måne: underkufvande, förgörande.
Utan en eller annan geografisk upplysning eller •löst pålagd lokalton vore det svårt att i enskilda fall få en klar föreställning om, hvar på jordkretsen denna natur är till finnandes, som gjort så starkt intryck på skalden.
— Den inre världen är dock det förnämsta i konsten.
Möjligt därför, att jag klagar dumt.
Jag förebrår Levertin att äga för mycket af det bästa, en lyriker kan bära inom sig.
De flesta af Levertins dikter äro jag-dikter, skalden meddelar sin känsla omedelbart, utan att tala genom annan persons mun.
I den rena lyriken är han också afgjordt lyckligast.
Ofta nog ikläder han sina känslor symbolens form, som han behandlar med stort mästerskap.
Jag vill blott erinra om » En gammal nyårsvisa » och » Fallande blad », hvilka bägge tillhöra samlingens pärlor.
I bägge dessa stycken äro de symboliska gestalterna, i hvilka känslorna dölja sig, så påtagliga och lefvande, att den lättaste aning om en konflikt skulle försätta dem i dramatisk rörelse.
Däremot är författaren gifvet svag, när det gäller att skildra karakterer och försätta dem i handling.
Hans öga skymmes alltför mycket af den egna känslan för att han skulle med episkt lugn kunna återgifva en karaktersprofii eller med nödig objektivitet berätta en händelse.
Det är detta, som utgjort den förnämsta svagheten i hans romaner och som förföljer honom äfven i dikterna.
Därför blir » Ahasverus » ingen dikt af rang trots det briljanta motivet och trots diktionens flödande ledighet.
I stället för en själfständig handling, som griper oss med kraften af de uppträdande personernas storhet och konfliktens djup.
ha vi här den gamla historien om marionetterna med författaren som sufflör bak täckelset.
Sannt är, att sufflören har många högst förträffliga saker att säga, men vi äro för tillfället intresserade af att höra Ahasverus och Messias, ej Oscar Levertin.
Först uppträder på scenen en torpargosse, som beskrifves och om hvilken man till slut får veta, att
" han tungsint lät sin blick mot stigen ila där svept i skymningen en vandringsman trädt fram.
(Alldeles lagom!
Det var en hemsk gestalt.
En gubbe, hvars skägg som orent garn till midjan hann, hvars gråa hår som mossan på en stubbe föll ned på hundskinnskragen på hans röck, af tusenmilad vandring nött och fläckad.
Såg torpargossen allt detta?
Ja, svarar förf., ty torpargossen var Mes-OSCAR LEVERTINS DIKTER.
— Ja, men därom veta vi ännu ingenting.
har med mycken smak dröjt med att lemna den upplysningen till diktens slut.
Det är t. o. m. denna upptäckt som bildar upplösningen.
Levertins » Ahasverus » inbjuder osökt till en jämförelse med Viktor Rydbergs teckning af samma typ.
Dessa båda äro helt olika karakterer.
Hos Rydberg är Ahasverus den rättrogne juden, som i öfvertygelsen om det falska •och själftagna i Kristi messiasskap, ingen medömkan har med den lidande, och som efteråt, när straffet för hans hårdhet träffar honom, tror sig besegrad af » den makt, som blifvit rätt » — han vet ej hur, då han fortfarande är förvissad om sanningen af sina fäders tro, Levertins Ahasverus är helt enkelt den okunnige mannen af folket, som skriker ve, därför att hopen gör det, och som af en olycklig slump blir syndabocken för sitt folks villfarelse.
Ingendera - af dessa Ahasverustyper kan jag finna psykologiskt tillfredsställande.
Ingendera är ond nog för att förtjäna det hårda straff, som Kristus ådömer honom.
Kristi dom blir endast då rättfärdigad, om man i Ahasverus ser den hårdhjärtade •egoisten, som känner och visar njutning öfver människors olyckor.
Finns det •en djupare etisk antites än Kristus, som tar på sig människors skulder, och Ahasverus, som förhånar dem!
Till sist ett par ord om de formella egenskaperna hos Levertins » Legender och visor ».
Jag kan därvid ej hålla inne med den reflexionen, att Levertins vers till formen står högt öfver hans prosa.
Den är fyllig, jämn och till behandlingen rentaf virtuosmessig.
Han föraktar djupt den moderna metoden att rimma blott hvarannan vers, och i stället kastar han sig fullkomligt jongleursmessigt med tredubbla och fyrdubbla rim, utan att detta tyckes genera honom det allra ringaste och utan att det på något vis ger intryck af » bouts rimés ».
Man skulle tro, att han rörde sig med italienskt språk, och ej med svenskt.
De till dignitet af regel upphöjda » uplandsrimmen » stöta i början den, som ej är född stockholmare, men man finner sig snart i dem.
Därtill älskar förf.
assonansen, som i hans visor i folkton uppträda i öfverraskande rikedom, han anbringar omkväden både fram och bak, så godt som alltid med smak, och lyckas åt sin vers förläna en sångbarhet, en musikalisk byggnad, som får ersätta hvad som kan brista i plastiskt utformad bild och korrekt teckning.
Egendomlig är hans förkärlek for anapesten, som godt lämpar sig för hans skaplynne och ger åt skildringen en fart, en stämningens flyktighet, som ofta kommer en att förlåta, att den bild han framkallar är en smula dimmig.
Det är ej så lätt att urskilja konturerna på det som flyger.
— En metrisk anmärkning vill jag dock framställa angående dessa anapester.
Den gäller verser som dessa: 476
OSCAR LEVERTINS DIKTER.
/ Hon spelar den höga korall Om uppståndelse, kärlek och bot.
(En gammal pingstvisa.
" och begären ropar sig tröt ta i mitt dorska.
och syndiga kött.
(Gudule.
Jag undrar, om det är vackert att efter ett,kvinnligt rimslut börja påföljande vers med anapest.
Försök att läsa upp sådana verser som dessa, och det skall visa sig svårt att äfven där meningen så fordrar kunna anbringa ett vackert legato.
Mindre farligt är det naturligtvis i följande o. dyl. verser:
— " och sången doftar i natt en, som man kostelig rökelse bränt.
Jag har i det föregående mycket oftare än jag velat sett mig nödsakad att tala i negativ form, jag har mycket oftare uppvisat, hvad » Legender och visor » icke äro, än hvad de äro.
Detta kan lika väl röja en svaghet hos kritikern, som en svaghet hos författaren.
Mina negationer hafva i de flesta fall varit begränsningar; men begränsningen är också ett medel, genom hvilket man kan bilda sig en uppfattning af ett föremål, om det också är vida blygsammare än att som snillena och — dilettanterna med en djärf sönd söka tränga till sakens kärna, för att rycka fram ett positivt påstående därom.
Jag är rädd för alltför positiva påståenden, helst när det gäller personligheter och deras sätt att manifestera sig.
Levertins dikter ha blott bestyrkt mig i detta åskådningssätt.
Den ädla känsla, som låtit honom lika värmas af företeelser, hvilka för en kall förståndsuppfattning skulle blanda sig som olja och vatten, — företeelser så motsatta som judendom och kristendom, som folkvisans naiva oskuld och rococcostämningens öfverförfinade behagsjuka —; denna allsidiga sympati gäller för mig som uttryck af den noblaste humanitet.
Någon skulle kanske vilja kalla en sådan sympati för indifferentism, men, frågar jag, är känslan någonsin indifferent förr än den slocknat, falnat ut?
— Föröfrigt, jag har med rätt mycken omsorg studerat Levertins » Legender och visor » och måste ändå erkänna, att i dem finnes mycket, som ej är mig klart, somligt kanske därför att det ej är klart i sig själft, annat och troligen mera på den grund, att i dikten och konstverket alltid finnas nedlagdt något eller mycket af den personlighetens obegriplighet, som vi blott aningsvis kunna fatta.
Jag anar i Levertins dikter minst lika mycken rikedom som den jag tror mig hafva funnit, och jag hoppas lifligt, att framtiden genom nya diktverk från Levertins hand måtte förvandla många af mina aningar till påtaglig verklighet.
Alkman.Literära notiser.
Af Svenska Akademiens handlingar har 1890 års del utkommit (Stockholm, Norstedt &amp; Söner.
3: ' 25).
Den inrymmer först en redogörelse för akademiens senaste högtidsdag med det märkliga, kraftigt patriotiska tal, som därvid hölls af den dåvarande direktören, professor E. Tegnér, och därjämte den storslagna dikt af grefve Carl Snoilsky till minne af slaget vid Svensksund, hvilken upplästes vid samma tillfälle.
Delens hufvudinnehåll utgöres af en intressant minnesteckning öfver Carl Fredrik Adelcrantz, Stockholms operabyggnads mästare.
R. Nyblom, som med stor pietet tecknat dennes biografi och skildrat hans betydelse i vår konsthistoria.
Huru oförtjänt den glömska varit, som länge dolt Adelcrantz namn och gärning, få vi här-lära.
Och minnestecknaren slutar sitt arbete med följande väl motiverade totalomdöme:
» Den, som en gång gjort bekantskap med Carl Fredrik Adelcrantz, skall alltmera i honom finna en af de mest sympatiska och vördnadsbjudande gestalterna i vår äldre konsts historia.
Större konstnär än han var Sergel, men han viker knappt för någon annan, och han öfverträffar alla genom sin redbara sträfvan framåt, sin grundliga bildning, sin fin^ smak.
Ingen har så som han bidragit att utveckla vår konst under det gustavianska tidehvarfvet genom att föra de stora Tessinska traditionerna fram till vårt århundrade. »
En historisk monografi af underhållande art är » Gustaf IV Adolfs frierier » efter expeditionssekreteraren Samuel Hjelmérs dagboksanteckningar af Alfred Hjelmérus.
(Lund, Collin &amp; Zickerman.
Den Hjelmér, ur hvars rikhaltiga dagbok hufvudinnehållet af denna historiska skildring är hemtadt, var en i många afseenden högst märklig man.
Född i Småland 1758, studerade han i Upsala och disputerade där vid 21 års ålder öfver ett ämne tillhörande den österländska filologien, hvilken allt framgent förblef hans älsklingsstudium.
Emellertid aflade han juridisk examen, inskrefs i konungens kansli och gjorde sedan karrier på den diplomattska banan, först såsom legationssekreterare i Hamburg, sedan betrodd med flera viktiga beskickningar till Holland, Belgien, Berlin m. m. och slutligen anställd såsom förste expeditionssekreterare i utrikeskabinettet i Stockholm.
Vid den stormiga riksdagen i Norrköping 1800 fungerade han såsom sekreterare i hemliga utskottet.
På upprepad begäran erhöll han afsked 1806, hvarefter han tillbragte sina återstående dagar på sin fäderneärfda gård Trehörna i Urshult (Småland), i ostörd ro egnande sig åt vetenskapliga studier och kommunala värf.
Han dog ogift 1821.478
Han har efterlemnat en omfattande manuskriptsamling.
Däribland märkas hans bibelöfversättningar och därmed sammanhängande språkliga afhandlingar i 7 folianter, skänkta till Smålands nations bibliotek i Upsala.
Hans exegetiska ståndpunkt i dessa arbeten är rationalistisk med djärfva allegoriska tolkningar.
I en annan stor följd af digra volymer har han sammanfattat sina mångfaldiga bref och uppsatser i literära, språkliga, filosofiska, politiska och ekonomiska ämnen under den karakteristiska titeln: » Fragment af Samuel Hjelmérs literära kunskaper, maximer, opinioner, odling och lynne ».
Vårt riksarkiv förvarar en stor mängd depescher och bref af hans hand, med omfattande historiskt värde.
Därjämte har han ytterligare efterlemnat en dagbok i 5 volymer, hvars anteckningar sträcka sig ända från hans studenttid till dagarne fore hans död.
Det är nu denna dagbok, som bl.
a. annat innehåller en hel del intressanta meddelanden om den siste Vasa-konungens olyckliga äktenskapsplaner och frierier.
Hjelmér hade nämligen på begäran af presidenten i wismarska tribunalet, baron Klinckowström blifvit sänd, såsom dennes biträde vid de underhandlingar, som 1795 fördes för Gustaf IV Adolfs trolofning med prinsessan Lovisa Charlotta af Mecklenburg-Schwerin; " och på så sätt en gång invigd i konungens äktenskapspolitik, följde han äfven de följande frieriförhandlingarna i Petersburg 1796 och i Baden 1797 med uppmärksam iakttagelse och kan därför äfven om dem meddela ett och annat, hvarför ej finnas andra källor.
Teckningen af hans resa till Wismar och lifvet vid det mecklenburgska hertigliga hofvet å slottet Ludwigslust äro intressanta kulturbidre.
Resan från Stockholm till Wismar kräfde då för tiden 22 dagar, trots den tjänstvillighet, hvarpå Hjelmér såsom kungligt sändebud öfverallt kunde räkna.
Men så företogs också hela resan i eget ekipage och med rastedagar på de ställen, som för den resande kunde erbjuda något intresse.
Följande episod från färden får såsom kuriös tidsbild här sin plats.
Hjelmer skrifver i bref till en vän: » Jag kom något sent på e. m. till Flensburg.
Vädret hade varit gement hela dagen.
En mörk natt tillstundade.
Jag fick en gammal krabat till Po-stillon, som det besvärade rätt mycket att köra 4 mil i mörkret.
Först ban-nades han Öfver det illaka vädret, sedan öfver min vagn, för det han var för liten och ej höll sporet.
Slutligen började han at hota med at stjälpa mig, efter han ej kunde se.
Jag svarade honom i vederbörlig ton; då började han complimentera mig och mente på, at han fann i mig en man af mycken erfarenhet, och at jag borde hafva rest mycket, ty det gör en klok.
Han hade varit i London, Lisabon, Livorno och Alexandria och intet sedt annat än hi-mel och vaten, och det hade gjort honom klok.
Slutligen sade han mig, at jag måtte vara en förnäm man, efter jag kunde resa med Extra post; och då jag undanbad mig så fördelaktiga tankar om min person, blef han åter ovettig och mente, at jag ej borde anse honom för så dum, ty han egde förstånd nog at inse caussas rerum, och jag hade inte något barn at göra med, som jag kunde inbilla, hvad jag ville.
Ändtligen klarnade himlen något up, och det blef norrsken, så att mörkret ej mer var förfärligt.
Då var han förnögd.
Jag låg den natten i Slesvig. » — — — ^
De högtidligheter, hvarmed den svenske konungens deputerade mottogos vid mecklenburgska hofvet och sedan trolofningen mellan Gustaf Adolf och den 15-åriga prinsessan firades, äro vittnesbörd om, huru på den tidén äfven de tyska småfurstarne visste att föra stat och lefva med furstlig lyx.
Mot: denna bakgrund framträda åtskilliga drag af naivitet och råhet så mycket skarpare.
Så t. ex. berättar Hjelmér i bref till Reuterholm rörande afslutningen af den dag, då trolofningen firades å det hertigliga slottet:
» Då soupéen var förbi, skildes man åt.
Härtigen gick omkring til karlarne, och sade: ' Bon soir, Messieurs!
Jag tänker ännu at ge min Dotter en Serenade.
Den som vil vara med, kan koma igen och gå ut at taga stöflar .literära notiser.
på sig!
Det skedde ock, sedan Fruntimren redan somnat in; och Härtigin-nan beklagade sig dagen efter, at hon igenom Pukor och Trumpeter blifvit väckt ur sin goda sömn, utan at derom vara pre venerad förut.
Då detta var förbi, gick Härtigen i et intil slottet beläget hus, det Des maitresse bebor, åtföljd af alla, som ägde passion för spel.