Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär sålunda, efter mitt omdöme, i korthet sagdt, Kansligebiihrs påförande, såsom lösen för fullmakter från Akademie-Kanslers-Expeditionen, hvarken ifrån början tillkommit eller sedermera fortgått i kraft af någon derom utfärdad författning; enär någon sådan följaktligen icke beller funnits att upphäfva vid den tid, eller år 1835, då Kansligebiihr, der sådan varit lagligen tillåten, borttogs och ersättning derför af allmänna medel tillerkändes vederbörande, emot det att staten uppbar motsvarande inkomst af charlae-cigillatae-medel, och enär gällande Expeditionstaxa, med uttryckligt upphäfvande af allt, hvad i sådant hänseende förut varit stadgadt, tydligen bestämde, att lösen för fullmakt från Akademie-Kanslern vid den tid, hvarom här vore fråga, skolat utgöra allenast Tre Rdr Riksmynt, ansåg jag klaganden hafva utan giltig grund fått erlägga i fullmaktslösen 184 Rdr 50 öre mera än vederbort, och för att härutinnan bereda rättelse och skaffa den sålunda lidande skäligt skadestånd hade jag bort hänskjuta frågan tiil pröfning af vederbörlig Domstol; i följd hvaraf Advokat fiskals-Embetet i Kongl. Maj:ts och Rikets Svea IIof-Rätt anmodades att i behörig ordning anställa laga åtal emot Kanslers-Sekreteraren och, sedan vederbörande blifvit hörde samt målet vunnit all erforderlig utredning, framställa de påståenden, till hvilka omständigheterna lagligen föranledde.
1 den skriftvexling, sorn under åtaletslopp vid domstolarne ägt rum, har Kanslers-Sekreteraren vidare utvecklat sina åsigter i ämnet och dervid ibland annat anfört: att Kongl. Maj:t uti nådigt Bref till Kammar-Rätten af den 14 December 1840, i anledning af en vid nämnda Verk befordrad tjenstemans i besvärsväg fullföljda påstående, att Kammar-Rättens Kansli ej vore till Kansligebiihr berättigadt sedan Kammar-Rätten uti afgifvet utlåtande upplyst, att »enär särskildt stadgande angående beräkningsgrunden för dylik afgift å så»dana fullmakter, som af Embetsverken utfärdades, icke funnes meddeladt, hvad derom varit »för Konungens Kansli föreskrifvet alltid tjenat till efterföljd i afseende å nämnda fullmakter,» förklarat sig icke hafva funnit något till ändring af Kammar-Rättens beslut föranledande skäl vara af besväranden anfördt, och derföre »med jemväl fästadt afseende på innehållet af »Kammar-Rättens berörda underdåniga utlåtande,» samma beslut i Nåder gillat; hvarigenom Kansligebiihrens rättmätighet i afseende å Embetsverken ansåges hafva ytterligare blifvit erkänd;—att deremot förr omnämnda Utslag af Kongl. Svea Hof-Rätt syntes vara föga bevisande, då dervid varit fråga icke om ett Statens utan en Stads Embetsverk, med hvilka förhållandet troddes vara olika; — att Kansligebiihren, efter hvad förut funnes anmärkt, måste betraktas såsom en afgift af annan art, än vanlig expeditionslösen, eller en befordringsafgift, hvars tillgodonjutande utgjorde en del af vederbörande tjenstemäns löneinkomster, till dess att desamma på annat sätt.reglerades; — att då uti den före år 1855 för Expeditionslösen gällande Taxan af år 1821 den s. k.
Kansligebiihren för fullmakter ej nämndes, oaktadt denna afgift derefter, likasom dessförinnan, enligt hvad allmänt vore kändt, vid Embetsverken fort - 51 farit att uppbäras, deraf mäste följa, att ifrågavarande afgift ansetts vara af annan art, än den expeditionslösen som genom taxan reglerades; — och att, ehuru sjelfva Expeditionstaxan af år 1855 förklarade upphäfvet »hvad i afseende på expeditionslösen dittills varit stadgadt,» samt fastän i denna taxa någon lösen för fullmakter från Kongl. Majits
Kansli icke funnes utsatt, Kansligebiihren, sådant oaktadt, likväl uppbures för dessa fullmakter, i form af särskildt tillagdt1 stämpelpapper ännu i dag, likasom härförinnan.
Vid sådant förhållande kunde man af hvad i sistnämnde taxa bestämdes om
Rdr såsom lösen för fullmakter från KanslersEmbetet lika väl draga dch slutsats, att nämnde lösen, oberoende af Kansligebiihren, finge uppbäras, som den, att samma lösen allena för framtiden skulle vara tillåten.
Någon löneförhöjning eller ersättning för sportler af förevarande art hade icke tillgodokommit KanslersSekreteraren likasom andra, hvilka dylika sportler åtnjutit, utan voro hans löneförmoner, oaktadt göromålen blifvit betydligt ökade, ännu fortfarande så låga, som de vid sednaste reglering 1837 bestämdes, och det änskönt för honom funnes åliggandet att sjelf bestrida alla kostnaderna för expeditionens upprätthållande och deribland arfvoden till Kopist och Vaktmästare.
Kansligebiihren hade varit beräknad att till en del betacka dessa kostnader, ty att fullständigt godtgöra dem hade det belopp, hvartill desamma, fördelade på år, uppgått, icke på långt när varit tillräckligt.
Sedan Akademie-Kansleren hos Kongl. Maj:t anmält, att behörigheten af oftanämnda afgift blifvit ifrågasatt och anhållit att, till afböjande af all misstydning och osäkerhet derutinnan, nådig förklaring måtte meddelas, huru för framtiden borde i berörda hänseende förhållas, hade, i händelse Kongl. Maj:t funnit det vara tydligt och klart, att Kansligebiihren skulle anses hafva upphört, i följd af 1855 års Expeditionstaxa, Kongl. Maj:t utan tvifvel omedelbart afgifvit ett nådigt förklarande af sådant innehåll och låtit fråga om ersättning ankomma på särskild framställning; men så skedde icke.
Oaktadt anmälan gjordes derom, att afgiftens behörighet blifvit ifrågasatt, fann Kongl.
Majit likväl, innan ärendet till slutlig pröfning företogs, nödigt anbefalla Kanslern att afgifva yttrande om den löneersättning, som borde Kanslers-Sekreteraren tillkomma, »derest» såsom orden lydde, »för de af Kanslers-Embetet utfärdade fullmakter och förordnanden högre lösen »icke skulle beräknas, än som i gällande Expeditionstaxa vore bestämdt.
För den händelse alltså, att vid ärendets slutliga pröfning Kongl. Majit icke skulle finna skäligt bestämma högre lösen än efter Expeditionstaxan, ville Kongl. Majit vara försatt i tillfälle att meddela föreskrift om ersättning, såsom orden i den Kongl. Resolutionen ytterligare lydde, »för den minskning i inkomster, som derigenom för Kanslers-Sekreteraren uppstår» (icke uppstått;) varande hvad för öfrigt om ersättningen förordnades äfvenså, enligt Kanslers-Sekreterarens åsigt, allättadt i ordalag, som afsåge en kommande tid, hvadan af allt detta någon annan logisk slutsats ej borde kunna dragas, än att hvad Kongl. Majit sedermera den 22 Juli 1859 till svar å Kanslerns förenämnda underdåniga förfrågan i nåder behagade uti saken förordna, innefattade endast en föreskrift för framtiden, men icke något ogillande af hvad dittills efter ingången af år 1856 i fråga om Kansligebiihren ägt rum, eller förklarande, att rättelse deri borde ske. — Genom denna Kongl. Resolution hade nådig förklaring blifvit meddelad och sålunda af Kongl. Majit funnits nödig, och något fel emot tydlig lag hade följaktligen ej blifvit af KansIersSekreteraren begånget.
Stockholms Rådstufvu-Rätt, der åtalet af Advokatfiskals-Embetet anställdes, yttrade sig i Utslag den 7 November 1859, att som ostridigt vore att, utom charta sigillata, Krigsmanshus- och Lazarettsafgifter, påförts och af Akademie-Kanslers-Sekreteraren uppburits för ifrågavarande fullmakt så kallad Kansligebiihr, Etthundraåttiosju Riksdaler 50 öre, men uti Kongl. Majtits nådiga Förordning angående Expeditionslösen af den 30 November 1855, med upphäfvande af hvad förut i afseende å expeditionslösen varit stadgadt, uttryckligen bestämdes lösen för fullmakt, konstitutorial, eller förordnande å embete eller tjenst, som från Akademie-Kanslers-Embetet utfärdades, till endast Tre Riksdaler Riksmynt, så funne Rådstufvu-Rätten, som ansåg att afseende icke kunde fästas vid hvad Akademie-Kanslers - 52 Sekreteraren till sitt försvar anfört, honom hafva för ifrågavarande fullmakt påfört och uppburit högre lösen än vederbort, i följd hvaraf Rådstufvu-Rätten, jemlikt 20 § uti nyss åberopade Kongl. Förordning, jemförd med 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, fällde KanslersSekreteraren att böta Tjugu daler Silfvermynt med Tio Riksdaler Riksmynt; hvarförutan han förpligtades att till vederbörande återställa det belopp, han sålunda utöfver stadgad lösen uppburit, med Etthundraåttiofyra Riksdaler 50 öre Riksmynt.
Svea Hofrätt åter, dit Kanslers-Sekteteraren genom besvär fullföljde målet, förklarade genom Utslag den 28 Februari 1860, att Kongl.
IIof-Rätten väl lika med Rådstufvu-Rättten funne, det klaganden icke varit berättigad att ifrågavarande, under benämning af Kansligebuhr påförda, lösen uppbära; men som, i anledning af Kanslers-Enrbetets framställda begäran hos Kongl. Majit, att, till afböjande af all misstydning och osäkerhet härutinnan, Kongl.
Majit måtte täckas meddela förklaring, huru i framtiden skulle i berörda afseende förhållas, Kongl.
Majit, genom Nådigt Bref den 22 Juli 1859, funnit godt den förklaring meddela, att högre lösen för fullmakter och förordnanden, som af Kanslers-Embetet utfärdades, icke finge beräknas, än den som i gällande Expeditionstaxa bestämdes, samt deraf måste anses följa, att Kongl. Majtit funnit Expeditionstaxan i nämnda hänseende erfordra förklaring: så pröfvade Kongl.
Hof-Rätten skäligt, på detsätt ändra Rådstufvu-Rättens Utslag, att klaganden från honom ådömde böter befriades.
Ifrån detta beslut var likväl en af Kongl.
IIof-Rätters Ledamöter skiljaktig och fann ej skäl att uti Rådstufvu-Rättens öfverklagade Utslag ändring göra.
Detta Utslag är af Hr Kanslers-Sekreteraren i underdånighet öfverklagadt och på Kongl.
Nådiga pröfning ännu beroende; men då hufvudsakliga syftemålet med åtalet var att förskaffa den hos mig klagande parten åter, hvad jag ansåg honom hafva för fullmakten utöfver taxan erlagt, har jag deremot icke funnit nödigt att i samma Utslag söka ändring.
Genom infordrad afskrift af Rådstufvu-Rättens i Upsala Utslag den, 7 Februari 1858, angående häktade och för stöld dömde förre Kronoarbetskarlen Anders Johan Carlsson, hade jag inhämtat: att Rådstufvu-Rätten,— efter det bemälde Carlsson, som genom Danderyds Skeppslags Tings-Rätts Utslag den 13 nästförutgångne Januari, för det han ur en postväska, den han med våld öppnat, uttagit flere packor bref och desamma till en del uppbrutit samt derur tillgripit en till Trettioåtta Rdr uppskattad medaljong af guld jemte penningar till belopp af minst ^Tretusen Sexhundratretiotre Rdr Sexton skillingar, pröfvats saker alt för tredje resan, med första resan inbrott förenad stöld af penningar och annat, som åt allmänna posten förtrodt varit, straffas, enligt 1, 6, 9, 10 och 14 §§ i Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855 angående ansvar för stöld, snatteri och rån; tillika blifvit förvunnen att uti Upsala stad, medelst inbrott i bebodt rum, olofligcn hafva tillegnat sig penningar och persedlar till sammanräknadt belopp och värde af Tretionio Rdr tretiotvå skillingar, för hvilken förbrytelse
Carlsson ansetts hafva gjort sig skyldig till ansvar jemlikt 1, 6, 11, 12 och 15 §§ uti förenämnde Kongl.
Förordning, — dömt Carlsson för tredje resan stöld, föröfvad på särskilda ställen till ett sammanlagdt belopp af Tretusen Sjuhundraelfva Rdr, deraf största delen varit åt allmänna posten förtrodd, att böta det tillgripnas tredubbla belopp med Elfva tusen Trehundra Tretiotre Riksdaler allt Banko, eller, i brist af tillgång till böternes gäldande, afstraffas med tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt att derefter, — då han dessutom, likmätigt nämnda Kongl. Förordning, gjort sig förfallen till straffarbete, enligt 1 §, från och med två till och med sex månader, enligt 6 § 1 och 3 morn., för inbrott nattetid, från och med sex månader till och med två år, enligt 9 § 2:dra punkten, för stöld af penningar och annat, som åt allmänna posten varit anförtrodt, från och med två till och med sex år, enligt 10 §, för det stölden stigit öfver två tusen daler, högst två år utöfver hvad eljest skolat ådömas, enligt 11 §, för det två af de i 6 § omnämnda fall 53 sammanträffat, från oell med två månader till och med ett år, enligt 14 § 2 morn., för tredje resan stöld, från och nied tre till och med fem år, samt, enligt 15 § 2 morn., för stöld å flera ställen, med högst ett år utöfver hvad honom eljest ådömas bort, men, enligt Kongl. Förordningen om sammanläggning af straff den 21 December 1857, 2 § 3 morn., vid förening af straff, tiden för det, som längst vore, ej finge öfverskridas med mer än två år, och af de lör alla oltanämnda brott sålunda upptagna strafftider den för tredje resan stöld bestämda af minst tre år, vore, då de minsta beloppen beräknades, den längsta, — för alla siua berörde förbrytelser, utom redan stadgad påföljd, hållas till straffarbete under fem år.
Det beslut, Rådstufvu-Rätten sålunda meddelat, syntes mig vara emot lag stridande hufvudsakligen derutinnan, att Rådstufvu-Rätten tillämpat Kongl, förordningen den 21 December 1857, angående sammanläggning af straff.
Enär nemligen uti detta hos RådstufvuRätten till slutligt afdömande förekomna mål endast varit i fråga att bestämma ansvaret för särskilda, under hvarjehanda försvårande omständigheter begångna tjulnadsbrott; — enär Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, om ansvar för stöld och snatteri samt rån, uti 15 § uttryckligen bjöde, att, derest någon å särskilda ställen eller tider begått stöld eller inbrott, hvarför han på en gång lagfördes, de särskilda förbrytelserne skulle anses såsom inbegripna i samma gerning; — enär nyssnämnde Kongl.
Förordning den 21 December 1857 i 1 § innehölle, att deruti meddelade föreskrift att, om någon föröfvat flere brottsliga handlingar och desamma ej stöde till hvarandra i det sammanhang, att de innefattade fortsättning afen och samma förbrytelse, utan vore, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra, förbrytaren skulle för hvarje brott till särskildt ansvar dömas, borde tillämpas endast så vida icke för vissa läll annorlunda vore i lag stadgadt; och enär sålunda genom sistanförde
Författning icke upphäfdes eller förändrades åberopade stadgande i 15 § af 1855 års Kongl. Förordning; trodde jag mig deri finna giltiga skäl lör min härofvan uttalade åsigt.
Under förutsättning, att de af Danderyds Skeppslags Tings-Rätt samt RådstufvuRätten åberopade §§ af 1855 års nådiga Förordning, bort tillämpas, och då uti de fall, för hvilka väl längsta, men icke den kortaste strafftiden funnes utsatt, denna sednare lämpligen måste antagas till den i Förordningen förekommande kortaste strafftid, eller två månader, hade, enligt mitt omdöme, Carlsson skolat anses skyldig till straffarbete: enligt 1, 6 och 9 §§, för stöld medelst inbrott af penningar och annat, som varit åt allmänna posten anförtrodt, under minst Två högst Sex år; samt denna strafftid skolat ökas: enligt 10 §, då stöldvärdet öfverstigit Två Tusen Daler Silfvermynt, med minst två månader högst två år; enligt 11 §, då de i 6 och 9 §§ omnämnda fall sammanträffade, med minst två månader högst ett år; enligt 14 §, för tredje resan stöld, med minst tre högst fem år; och enligt 15 §, då stölderna skett å särskilda ställen och tider, med minst två månader högst ett år; hvaraf följde, att Carlsson icke kunnat ådömas lindrigare straffarbete, än under Fem år och Sex månader, men väl, vid de mest försvårande omständigheter, sådant straff under till och med Femton år.
Då nu Rådstufvu-Rätten ålagt Carlsson straffarbete endast i Fem år, hade denne derigenom undsluppit med en bestraffning, lindrigare än den lägsta, som lagligen kunnat ådömas, och enär af tillgängliga handlingar icke kunde utrönas sådana omständigheter, somföranledt tillämpning af den lägsta ansvarsgraden — hvilken ansågs icke böra tillämpas endast derföre att ej några försvårande omständigheter förekommit — vore den bestraffning, som blifvit Carlsson ålagd, i högst väsentlig mån lindrigare, än lag medgåfve.
Dessutom anmärktes, att Danderyds Skeppslags Tingsrätt, ehuru två af de i 6 och 9 §§ berörda fall sammanträffat, dock icke förklarat Carlsson saker till ansvar enligt 11 §; 6 att sorn denna § torde böra så förstås, att det förhöjda ansvaret agde rum endast såvida någon af de uti endera af nyssnämnde §§ nämnda omständigheter sammanträffade med ett fall, som beskrefves uti någon annan af samma §§, Rådstufvu-Rättens syntes hafva felaktigt tillämpat 11 § på den, enligt Rådstufvu-Rättens uppfattning, förekomna händelse, att två af de i samma §, nemligen den 6, omförmälda fall sammanträffat; att Rådstufvu-Rättens uppställning af Utslaget antydde, att, derest Rådstufvu-Rätten haft att ådöma ansvar endast enligt 1, 6 och 9 §§, Rådstufvu-Rätten skulle hafva ansett sig böra sammanräkna de särskilda ansvarsbestämmelserna, fastän, enligt de i allmänhet gällande lagskipningsgrunder, det högre ansvaret enligt 9 § i sig innefattade de lindrigare enligt 1 och 6 §§; att
RådstufvuRätten deremot icke nog tydligt uttryckt, att ansvaret enligt 11 och 14 §§ skulle öka det straffarbete, hvartill Carlsson eljest för gerningen gjort sig skyldig; samt att Rådstufvu-Rätten oriktigt uträknat bötesbeloppet till 11,333 Rdr i stället för 11,133 Rdr.
Om än hvad i sistuppräknade omständigheter funnes anmärkt, såsom icke inverkande på den bestraffning, Carlsson underginge, kunde lemnäs obeilradt, fann jag deremot nödvändigt att påkalla pröfning af frågan, huruvida icke Kongl. Förordningen den 21 December 1857, angående sammanläggning af straff, blifvit af Rådstufvu-Rätten utan laglig grund i målet tillämpad, och Rådstufvu-Rätten, till följd deraf, ådömt Carlsson en vida lindrigare bestraffning, än den som varit med lag förenlig; och jag uppdrog derföre åt Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea Hof-Rätt att för berörda i Domarc-Embetets utöfning begångna fel tilltala de Rådstufvu-Rättens Ledamöter, hvilka i det klandrade beslutet deltagit.
I öfverensstämmelse härmed hade Advokatfiskals-Embetet, sedan Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter med skriftligt yttrande till Kongl.
Hof-Rätten inkommit och dervid tillika upplyst, att från Rådstufvu-Rättens omförmälda beslut Ordföranden varit i så måtto skiljaktig, som han vid straffens sammanläggning, för sin del, ansett den för poststölden utfärda strafftid, eller Sex år, vara den som bort såsom längst antagas, och med de i Kongl. Förordningen den 21 December 1857 stadgade två år ökas, samt förthy ålagt Carlsson åtta års straffarbete, yrkat att, enär uti omförmälda mål någon sammanläggning af straff, enligt den af Rådstufvu-Rätten åberopade 1857 års Kongl.
Förordning, icke, utan uppenbart öfverträdande af annan tydlig lag, kunnat äga rum, samt straffarbetet för den i målet sakfälde, då några mildrande omständigheter icke ens blifvit antydda, bort, lika med hvad i mest vanliga fall skulle varit brukligt, till minst Tio år bestämmas; men Rådstufvu-Rätten i stället olagligen dömt till straffarbete på vida kortare tid, nemligen Ordföranden på åtta och Rådmännen på endast fem år, Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter måtte för denna orätta dom fällas till ansvar, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken.
Till förklaring häröfver hade bemälde Ordförande och Ledamöter hufvudsakligen anfört, att då, med afseende å ordalydelsen i 3 mom. 2 § af 1857 års Kongl. Förordning om sammanläggning af straff, Rådstufvu-Rätten desto mindre kunnat antaga, att från samma allmänna stadgande skulle vara undantagna straffbestämmelserne i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 angående ansvar för stöld m. m., som 1 § i förstnämnde Kongl. Förordning stadgade, att för hvarje brott, ändå att brotten voro af samma slag, borde till särskildt ansvar dömas, Rådstufvu-Rätten icke saknat stöd för tillämpning i förevarande fall af meromförmälda 1857 års Kongl. Förordning.
Kongl. Hof-Rättens Utslag, utfärdadt den 31 Juli 1860, innehöll, att, emedan Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, om ansvar för stöld och snatteri samt rån, uti 15 §2 mom. stadgar, att, derest någon å särskilda ställen eller tider begått stöld eller inbrott i uppsåt att stjäla samt derför på en gång lagföres, de särskilda förbrytelserne skola anses såsom inbegripna i samma gerning och att, derest i den gerning sammanträffa sådana fal), hvarom förut i Förordningens 10 och 11 §§ sägs, jemväl, hvad der stadgadt blifvit, skall iakttagas, samt, vid jemförelse af dessa stadganden med innehållet i Kongl Förordningen angående sammanläggning af straff den 21 December 1857, uppenbart vore, att genom sistberörde 55 Kongl, Förordning något upphäfvande af eller ändring i förstnämnde Förordnings omförmälda stadganden icke ägt rum, och då Rådstufvu-Rätten således utan laglig grund i ofvanberörda mål tillämpat 1857 års oftanämnde Kongl. Förordning, och till följd deraf Carlsson i afseende på tiden, under hvilken han för de åtalade förbrytelserne skulle till straffarbete hållas, blifvit ådömd lindrigare bestraffning, än som med lag varit förenlig, Kongl. Hof-Rätten pröfvade rättvist, likmätigt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, fälla Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter att, hvar för sig, böta Tolf Rdr 50 öre Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Upsala stad och Advokatfiskalen; dock att, hvad af stadens andel i samma böter på Ordföranden och de bötfälde Ledamöterne belöpte, jemlikt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, skulle tillfalla Upsala Läns Lazarett.
Detta Utslag har jag icke funnit skäl att öfverklaga.
Jag har ej heller erfarit, att å delosidan ändring deruti blifvit sökt. lin person vid namn Lars Andersson hade till Ilimble Härads-Rätt instämt tvenne andra personer, Andreas Börjesson och Börje Andreasson, med påstående, att, på grund af ett med Andreas Börjessons namn undertecknadt skuldebref å Sjuttiåtta Rdr 47 sk. 6 rst.
Riksgäldssedlar och Börje Andreasson derför ingångna borgen, såsom för egen skuld, af dessa utbekomma nämnda belopp med ränta.
Härads-Rätten förklarade, dels genom Utslag den 22 April 1857, att Andreas Börjesson och Börje Andreasson borde gemensamt, eller hvilkendera gälda gitte, utgifva fordrade beloppet med ränta, samt att de, för det de nekat att hafva utfärdat omförmälda skuldebref och borgensförbindelse, jemlikt 9 Kap. 11 § Handels-Balken och Kongl.
Förordningen den 30 Maj 1855, skulle böta halfva skuldbeloppet med Trettionio Rdr 23 sk. 9 rst. ofvannämnda sedelslag, dels ock, under annan Ordförande, medelst beslut den 21 September nämnda år, att Andreas Börjesson och Börje Andreasson, derest de saknade tillgång tili berörde dem »gemensamt» ådömde böter, skulle hvardera straffas med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd.
Då Härads-Rättens förstnämnde Utslag icke innehöll, att Andreas Börjesson och Börje Andreasson skulle, hvar för sig, erlägga det ådömda bötesbeloppet, har jag emot den tillförordnade Domare, som detta Utslag meddelat, låtit antalia åtal, för det han, af uppenbart missförstånd om lagens mening, sålunda fällt oriktig, till verkställighet kommen Dom, som vållat, att de sakfällde fått undergå lindrigare straff, än det dem enligt lag bort träffa.
Efter detta åtals utförande har Kongl. Götha LIof-Rätt, genom Utslag den 30 Mars 1860, sig utlåtit, att emedan Andreas Börjessons och Börje
Andreassons förnekande att hafva utfärdat ifrågavarande skuldebref och borgensförbindelse varit att hänföra till särskilda förbrytelser, för hvilka de, hvar för sig, gjort sig skyldige till ansvar, samt, om än, såsom tillförordnade
Domhafvanden förklarat, Härads-Rätten genom dess anmärkta Utslag af den 22 April 1857 afsett, att Andreas Börjesson och Börje Andreasson borde hvardera erlägga det at HäradsRätten stadgade bötesbelopp, Utslaget likväl i ordalagen varit deremot stridande, och HäradsRätten sedermera under annan Ordförande föreskrifvit, att de sakfälde, om de icke ägde tillgång till böterne, de der ansetts vara dem gemensamt ådömde, skulle hvar för sig sträf fas med fängelse vid vatten och bröd, motsvarande endast hälften af bötesbeloppet, samt Andreas Börjesson och Börje Andreasson sålunda, i följd af Härads-Rättens omförmälda Utslag, kommit att umgälla sina förbrytelser med ett ringare straff än vederbort, Kongl.
HofRätten, i förmåga af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, pröfvade lagligt döma den tillförordnade Domhafvande, under hvars ordförandeskap Härads-Rättens Utslag den 22 April 1857 blifvit meddeladt, att, för hvad i förevarande hänseende läge honom till last, böta Femton Rdr
Rmt till treskiftes emellan Kronan, Ilimble Härad och Advokatfiskals-Embetet. 56 Sedan Uppvidinge Häradsrätt genom Utslag den 15 Maj 158 dömt en person att, för det han, med vetskap om den olofliga åtkomsten, nött och gömt stulet gods till värde af Tjugusju Rdr 50 öre, såsom för lörsta resan stöld, höta Attatiotvå