Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen fördes här en långvarig diskussion, vid hvars slut Utsk:ts hemställan af B. o. Ad. afslogs, men som densamma af två andra Stånd antogs, hade Utsk:t bort draga frågans afgörande under förstärkt Bevilln.-Utsk.
Utsk:t säger visserligen, att som frågan icke afser bevillningen, kommer den att förfalla; men i min tanke rörer den verkligen bevillningen, ty på dess afgörande beror, huruvida tulltaxan är af B.
St:r besluten eller endast föreslagen.
Jag har vid ett föreg:de tillfälle utredt denna fråga och tror i öfverensstämmelse dermed, att Bevilln.-Utsk:t bort behandla denna fråga såsom en annan bevillnings-fråga, och, vid det förhållande att Biks-Stånden i afseende å densamma stadnat i skiljaktiga beslut, underkasta den votering i förstärkt Bevilln.-Utsk.
På grund häraf anhåller jag att punkten måtte till Utsk:t återremitteras.
Med anledning af den siste värde talarens anförande, ber jag att få erinra, att han vid öfverläggningen i Ståndet rörande denna fråga yttrat, att sedan 2 Stånd bifallit Utsk:ts förslag, det berodde på B. o. Ad., huruvida ifrågav:de hemställan skulle blifva B.
St:rs beslut eller icke.
Klinckowström ansåg således då, att tre
Stånds beslut i förev:de fäll utgjorde B.
St:rs. Genom uttalande af en sådan åsigt, har också Frihrn erkänt, att frågan icke är af bevillnings natur, ty hvad tre Stånd besluta i bevillningsfrägor, undertrycker icke det fjerde Ståndets mening, utan föranleder votering i förstärkt Bevilln.-Utsk.
Hr Frihm har således för några få dagar sedan, rakt i strid emot hvad han nu 328 Deu 15 Maj. anser, förklarat, att denna fråga icke är en bevillning® fråga, oell deri har också Hr Frihm, i min tanke, alldeles rätt.
Hr Frili:n Ilar icke heller nu kunnat visa, att frågan berör grunderna för bevillningen, eller sättet för tillämpning af sådana grunder och icke heller sjelfva bevillningens fördelning till utgörande.
Jag ber att få erinra 0111 förfaringssättet med afseende å en likartad fråga vid sistlidne riksdag.
Bevilln.- Utsk:t föreslog en underd. skrifvelse till K.
M:t med anhållan om tillsättande af en tullkomité.
Rörande denna fråga fattade tre
Stånd ett beslut, sorn af det fjerde icke biträddes, men Utsk:t förklarade icke desto mindre, att, som frågan icke kunde anses beröra grunderna för bevillningen, utgjorde tre Stånds beslut R.
Sfers beslut; och detta förklarande blef af R.
Sfer godkändt.
Den skrifvelsen kunde dock med mera skäl anses beröra grunderna för bevillningen, än den nu förev:de, ty i denna är fråga endast 0111 den form, hvari ett R.
Sfers beslut bör till K. M:t öfverlemnas.
Jag är också öfvertygad, att, med en riktig tolkning af grundlagen, man icke kan komma till annat slut, än det, hvari Utsk:t stadnat.
C e d e r s t r örn:
I förev:de, ganska vigtiga fråga ber jag, att få lägga R. o.
Ad. på kjertat, att icke genom ett förhastadt afseende på Frih. af Ugglas’ och Bevilln.- Utslcts föreställningssätt, åvägabringa ett beklagligt stad •
• i» fästande af ett, efter mitt förmenande, ganska olyckligt och med andan af vår konstitution mindre öfverensstämmande tillstånd, att nemligen i ett bevillningsärende, som tullbevillningen dock är, R.
Sfer besluta den ena bestämmelsen efter den andra, som sedermera af den andra statsmagten icke anses ega någon förbindande kraft, utan kunna behandlas, hvad man kallar: »comme non avenus.» Frih. af Ugglas har förklarat, att frågan ha?
icke gällde grunderna för bevillningen . eller sättet för dess utgående; men ingenting torde väl mera nära röra grund oell sätt för alla bevillningsfrågor, än sjelfva frågan derom, huruvida de af R.
Sfer åsätta tullsatserna skola gälla eller icke gälla — (deras: »to be or not be, that is the question»}.
För öfrigt finnes en giltig anledning till återremiss deri, att Utsk:t behagat förmäla, att frågan om den s. k. »klämmen» i dess förra Betänk, skulle hafva förfallit genom två Stånds afslag derå.
Nu torde dock tulltaxan vid öfverlemnandet böra beledsagas af några ordalag, vare sig att dessa komma att lyda på det ena sättet eller på det andra; men det tyckes, som om Utsk:ts mening vore, att alls inga för öfverlemnandet afpassade, noga bestämda ordalag skola begagnas; hvilket torde vara olämpligt.
Den 15 Maj. 329 Icke är väl meningen, att Exped.-Utslct utan någon ledning skall, i detta hänseende, på fri liand, uppsätta skrifvelseförslaget?
Det skulle åtminstone jag vilja afstyrka, helst derigenom skulle införas ett splitter nytt förfaringssätt, i just detta, så vigtiga ärende.
Jag anser således, att Utsk:t, på grund af det bifall, dess förra hemställan ernått hos tvenne Riks-Stånd, och i enlighet med Utsk:ts förfaringssätt i alla de föregale punkter i detta Betänk., der enahanda förhållande' egt rum, hade bordt till de tvänne Stånd, som icke biträdt Utsk:ts förra gången afgifna hemställan om begagnande af vissa ordalag vid det slutliga öfverlenmandet, nu aflåta inbjudning att förena sig i det af de andra Stånden fatlade och med Utsk:ts förra hemställan enliga beslut, och derjemte uppställa voteringspropos., för den händelse Utsk:ts inbjudning icke antoges.
Klinckowström, i hvars åsigter jag för öfrigt instämmer, har icke begärt en sådan inbjudnings aflåtände i främsta rummet, utan endast yrkat uppställning af voteringspropos.; jag hemställer derföre, om ej Hr Frilen skulle vilja sig med mig om begge dessa förknippade fordringar förena.
På grund af hvad af honom och mig yttradt blifvit, yrkar äfven jag uppå återremiss af nu' föredragna punkt; och täcktes Hr Gr. o.
Landtm, härå gifva oss propos. — Bevilln.-Utsk:t, sorn vid denna riksdag aflåtit så många välgrundade förslag, torde vid ett sorgfälligt öfvervägande af våra åsigter, derest de vinna R. o. Ad:ns bifall, benäget finna dem icke sakna sin goda grund.
Att Utsk:t i sådant fäll egnar dem sin upplysta medverkan, är min vördsamma hemställan.
Jag måste hafva uttryckt mig mindre tydligt, när jag förra gången hade ordet, enär Frih. af Ugglas icke rätt uppfattat mitt yttrande1.1
Min begäran om återremiss är nemligen framställd just för att bevara helgden af 2 Stånds beslut, som Utsk:t lemnat utan afseende.
Frih. af Ugglas yttrade, att frågan afsåge endast ordningen för tulltaxans öfverlemnande; men jag ber att i Hr Frihms hågkomst få återkalla, att han, då frågan förra gången förevar på detta rum, förklarade, att om den af Utsk:t föreslagna strofen komme till K. M:t, skulle Hr Frilen, om han vöre Konungens rådgifvare, tillstyrka Konungen att utstryka alla tullsatserna.
Detta tyckes bevisa, att frågan rörer vida mera än ordningen för öfverlenmandet af tulltaxan.
Under den långvariga öfverläggningen uppträdde också Konungens rådgifvare på ett sätt, att man kunde befara, att de ansågo K.
M:t ega rätt att ändra tullsatserna.
Då kan ju en och hvar inse, 330 Den 15 Maj. att frågan rörer bevillningens både grund och belopp, ty om K.
M:t egde den förmenta rätten, då kunna K.. St:r icke bestämma livad belopp de vilja skall utgå såsom tullmedel till betäckande af statsverkets utgifter.
Det är derföre af vigt, att R.
St:r i sin skrifvelse till K.
M:t anhålla att tulltaxan, sådan den blifvit af R.
St:r besluten, må af K. M:t utfärdas.
På dessa skäl anhåller jag att R. o. Ad. ville återremittera denna fråga till undergående af ny behandling inom Utslct.
För min del instäm mer jag med Frih. af Ugglas, och anser honom hafva fullgiltiga skäl att säga, att här endast är fråga om den form, hvari tulltaxan skall expedieras.
Det synes mig, att om man ock i hufvudsaken är af olika tanke, bör man dock icke kunna vara af olika mening derom att R.
Skr icke kunna genom den form, hvari skrifvelsen om tulltaxan är affattad, afgifva en grundlagsförklaring, och om de af Bevilln.-Utsk:t i dess förra slutstrof begagnade ordalag komme att inflyta i R.
St:rs shrifvelse, kunde detta visserligen gifva tillkänna, att den åsigt gjort sig gällande hos R.
Skr, att K.
M:t icke ensidigt bör nedsätta tullsatserna, men alldeles icke kan K.
M:t derigenom bindas, och följaktligen har frågan icke ens indirekt någon inverkan på tullbevillningens belopp, likasom den visserligen ej har något att göra med dess grund, sättet för dess utgörande eller dess fördelning.
Af dessa skäl och dem, som dels af Utsk:t och dels af Frih. af Ugglas blifvit framställde, förenar jag mig med Frih. af Ugglas.
Cederström yttrade, att det vöre nödigt att i denna fråga fattades ett beslut, sorn kunde tjena Exp.-Utslct till ledning vid uppsättande af förslag till underdånig skrifvelse ang: de tulltaxan, och att det skulle vara något alldeles nytt, om Exp.-Utsk:t utan sådan ledning uppställde sitt förslag.
Med anledning häraf ber jag att få erinra Hr Frilen att, åtminstone mig veterligen, Bevilln.-Utslct på sednare åren aldrig hvarken i förslagen till tulltaxa, bevillnings-stadga, stämpelpappersförordning eller bränvinsförfattning yttrat sig om den form, hvari dessa författningsförslag skulle till K.
M:t expedieras, ty detta har hittills ensamt varit ett Exp.- Utsk:ts åliggande.
Jag instämmer i allo med Hr von Ehrenheim och är öfvertygad att denna fråga, med aktning för grundlagen, icke kunnat af Utsk:t behandlas på annat sätt än som Den 15 Maj. 331 skett.
Jag kan derföre icke finna hvartill en återremiss skall tjena.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats, dels att yttrandet skulle läggas till handlingarne och dels att detsamma skulle återremitteras, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på yttrandets läggande till handlingarne och sedermera propos. på återremiss deraf, hvilka båda propos:r med blandade ja och nej besvarades; hvarefter och sedan den första proposm förnyats samt likaledes med ja och nej i blandning besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voterings-propos.: »Den som vill, att Bevilln.-Utsk:ts yttrande i slutet af Mem:t N:o 12 skall läggas till handlingarne, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar II. o. Ad. detta yttrande.» Voteringen försiggick, och vid dess slut befunnos rösterna hafva utfallit sålunda:
Jag får till profit ned lägga min reservation mot det nu fattade beslutet.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 12 och 14 dennes bordlagda Mern.
N:o 49, i anledning af återremiss af LagUtsk:ts Betänk.
Sfirs Just.-Ombudsmans motion i afseende på kärande parts skyldighet att gifva vederparten del af uppskofsbeslut.
Jag anhåller att 3:dje §:n af Lag-Utsk:ts förev:de Mern. måtte först föredragas, emedan jag tror att, om R. o. Ad. ej godkänner den princip som i nämnda § är uttalad, jemväl de öfriga paragraferna komma att förfalla.
Sedan R. o. Ad., uppå gjord propos., härtill lemnat bifall, föredrogs Deu 15 Maj. § 3.
Lenhusen:
Till alla delar instämmer jag uti den af Hr Munck af Rosenschjöld, uti hans emot Htslcts beslut afgifna reservation, uttalade åsigt, att Biks-St:ns beslut i anledning af Utsk:ts Betänk.
N:o 18 icke bort så uppfattas, att Utsk:t af desamma kunnat hemta giltigt skäl att med endast obetydliga förändringar ånyo framlägga sitt förra förslag.
Jag vill emedlertid icke uppehålla mig vid denna del af frågan, enär jag i hufvudsaken ämnar yrka afslag.
Den grundsats, Utsk:t uti förev:de § uttalat, att nemligen käranden skall gifva svaranden del af' uppskofsbeslut, kan jag för min del icke gilla, och det af frenne skäl.
Först och främst anser jag det vara, orättvist att besvära käranden med ett sådant delgifvande, synnerligast sorn det i de flesta fall torde, efter hvad jag härnedan skall söka ådagalägga, förekomma, icke en, utan två elier tre gånger.
1734 års lag känner icke någon skyldighet för käranden att, sedan lian vederbörligen instämt sin vederpart, ytterligare underrätta honom om domstolens uppskofsbeslut, utan är det svarandens skyldighet att sjelf göra sig underrättad om de åtgärder, som med målet vidtagas; och detta ar efter min åsigt det rätta.
Hrr:ne torde kanske föreställa sig,, att den af Utsk:t nu föreslagna skyldighet för käranden är en obetydlig tunga; men så är ingalunda förhållandet.
Den sohl något sysselsatt sig med handläggande af domarevärf på landet, känner nogsamt, huruledes mål der ofta gång efter annan måste uppskjutas, emedan svaranden ej kunnat med kallelse anträffas, samt att det stundom är förenadt med stora kostnader att delgifva honom rättens beslut.
Utskit säger, att käranden skall gifva sin vederpart del af rättens uppskofsbeslut, för den händelse han äskar vederpartens hörande; men detta har han ju redan äskat, enär han å honom uttagit stämning, och jag kan således ej finna någon skälig anledning, hvarför lian yttterligare skall besväras med delgifvande af uppskofsbeslut.
Vidare anser jag, att den föreslagna paragrafen icke kommer att förebygga den osäkerhet i tillämpningen af 12 Kap. R. B., sorn för nftrvrdé förefinnes.
Den som varit i tillfälle att genomläsa från olika delar af riket inkomne handlingar i mål, som blifvit af underdomare handlagde, har säkerligen funnit, att bland dem tvenne väsendtligen olika åsigter gjort sig gällande i afseende å handläggningen af civila mål.
En del domare, och, som jag tyckt mig finna, företrädesvis de yngre, anse nemligen att de uti civila mål ej sjelfva böra utreda saken, utan att en sådan skyldighet åligger parterne, saint att Den 15 Maj. 333 de endast hafva att döma på de skäl och bevis, som blifvit af parterne företedda.
I de domsagor, der förhållandet är sådant, är det klart, att antalet tredskodomar kommer att blifva ganska stort, hvilket måste medföra täta klagomål hos hof-rätterne och deraf sig härledande återförvisningar.
Andra underdomare åter anse sig plig— tige ätt sjelfva ingripa i utredningen af målen, dels genom att ställa frågor till parterna och dels genom att infordra handlingar.
Uti dylika domsagor kan man taga för gifvet, att domaren i allmänhet pröfvar svarandens hörande nödigt.
Slutligen anser jag, att något praktiskt resultat icke kommer att ernås genom Utsk:ts förslag.
För att bedöma denna fråga måste man efterse, hvilka äfventyr en domare eger förelägga en tredskande svarande.
Dessa äfventyr inskränka sig enligt stadganderna i KättegångsBalken till vite och, om det ej hjelper, föreläggande, att i hufvudsaken ändå dömes.
Hvad tredskande parter fråga efter vite,, derom hafva domarne nog erfarenhet.
En part kommer vanligen ej tillstädes första gången; domaren förelägger honom , då högre vite, men det oaktadt uteblifver han ofta.
Återstår då för domaren ej annat än att stadga det äfventyr, att aaken oaktadt hans uteblifvande kommer att afgöras.
Men detta äfventyr har parten sig ålagdt redan i stämningen, ty den skall, enligt 11 Kap. 1 § Rättegångs-Balken innehålla, att om parten ej kommer sjelf, eller hans laga ombud, skall saken ändå företagas och afgöras.
Om det ändamål, sorn Utsk:t synes åsyftat, skall kunna uppnås, hade Utsk:t åtminstone bort bestämma ett nytt äfventyr för svarandepart, om han uteblifver, nemligen att svaranden genom sitt uteblifvande skulle anses hafva käromålet erkändt, men då så ej skett, anser jag ifrågav.:de stadgande varautannågon praktisk följd.
Då jag således anser förslaget vara orättvist, samt icke komma att häfva den osäkerhet i praxis, som nu råder, och icke leda till något praktiskt resultat, måste jag yrka afslag å den nu föredragna §:n.
Jag är förundrad att höra den siste talaren, som praktiserat under Svea hofrätt, der mig veterlig åsisrterna uti förev:de hänseende icke varit delade, Å• 1 • hylla de satser, han nyss uttalat.
Asigterna äro nemligen, som vi veta, olika vid de olika hofrätterna, rörande rätta tillämpningen af 12 Kap. Rättegångs-Balken.
Om en person, som blifvit vederbörligen stämd, uteblir vid första tinget, så är sedvänjan inom Svea hofrätt och bland de domare, som derunder lyda, att, om saken uppskjutes, käranden skall delgifva sin vederpart uppskofsbeslutet.
Leuhusen ogillat, praktiseras således redan 334 Den 15 Maj. af Svea hofrätt.
Vid Göta hofrätt är deremot förhållandet olika; der anser man icke käranden pligtig att kommunicera sin vederpart rättens uppskofsbeslut.
Leuhusen underkänt nämnda skyldighet, och således i och med detsamma förevitat
Svea hofrätt och derunder lydande domare, att de ej ställa sig lagen till efterrättelse, när de ålägga käranden kommunikation af uppskofsbeslut.
För min del skulle jag ej vilja lägga en så stor domarekorps ett dylikt fel till last.
Se vi till hvad lagen i förev:de hänseende stadgar, så finna vi, att 11 Kap.
Rättegångs-Balken föreskrifver, att uti stämningen skall införas, att om svaranden icke kominer tillstädes, skall saken ändock företagas och afgöras.
Detta är den påföljd, svaranden är underkastad, och något annat äfventyr af hans uteblifvande bör således icke drabba honom.
Han vet, att domaren är pligtig att döma på den bevisning, käranden företer, men deremot ålägger lagen honom ej att afgifva svaromål.
Fästa vi vidare uppmärksamheten vid 12 Kap.fRättegångs-Ballcen, som handlar om tredskodomar, så finna vi, att om en sådan dom blifvit fälld, åligger det käranden att derom underrätta sin vederpart, hvilken inom viss tid derefter eger att stämma om återvinning.
Vore nu lagstiftarens mening, att svaranden af sig sjelf vore pligtig att känna allt, som vid domstolen sig tilldragit, så behöfde naturligtvis ej domaren ålägga käranden kommunikation af rättens beslut.
Men detta har icke varit lagstiftarens mening, och deruti ser jag ett stöd för den åsigt, att svaranden genom sitt uteblifvande icke riskerar annat, än att dom kan fällas i saken.
Men om nu käranden kommer inför rätta och ej kan bevisa sitt käromål, och derföre äskar att svaranden skall höras, samt domaren med bifall dertill förelägger svaranden personlig inställelse, så är detta något, som fullkomligt ligger utom lagens stadgande.
Anledningen till svarandens inkallande är då antingen kärandens derom framställda] begäran, eller ock att domaren pröfvar hans hörande nödigt, enär käranden icke tillräckligt bovist sitt käromål.
När således ändamålet med svarandens hörande är sakens utredning; då frågas, när käranden icke kunnat fullgöra hvad lagen honom ålägger, ty lagen säger, att käranden skall sitt käromål lagligen bevisa, eller vare svaranden fri, och han således får begagna svaranden såsom bevisningsmedel, kan det väl då anses obilligt, att han skall kommunicera sin vederpart kallelsen?
Utsk:ts förslag är i full öfverensstämmelse med den praxis, hvartill jag bekant mig; och jag tager för afgjordt, att Frih.
Leuhusen äfven bekänt sig till densamma, enär han praktiserat under Svea hofrätt.
Det åsyftar att för - Den 15 Maj. 335 ändra det på många ställen rådande system.
Det vill påminna derom, att det är domarens skyldighet att afgöra saken på de af käranden anförda skäl.
Jag erkänner, att detta till en viss grad råkat i glömska, och att det blifvit praxis att, när icke svaranden kommit tillstädes, uppskjuta målet för hans hörande.
Förslagets mening är emedlertid att bryta med denna praxis, och att till följd deraf svaranden ej skall, i händelse han uteblifvit, föreläggas inställelse i annat fall, än att käranden det äskar, eller att domaren pröfvar hans hörande nödigt, samt att det i dessa fall skall åligga käranden att underrätta sin vederpart om rättens beslut.
Förslaget åsyftar således icke att införa något nytt, utan endast att bryta med den praxis, som gjort sig gällande.
Då denna fråga förra gången förevar till behandling på detta rum, utvecklade jag temligen utförligt Utsk:ts skäl, hvilka stå i öfverensstämmelse med de åsigter, som inom lagkomitéen och lagberedningen gjort sig gällande.
Jag anser det således ej vara skäl att nu ytterligare upptaga R. o. Ad:ns tid.
Utskrt har med anledning af åtskilliga anmärkningar, som förra gången framställdes emot ordställningen i denna paragraf, förändrat densamma i enlighet dermed, och jag får derföre anhålla om bifall till Xltsk:ts förslag.
Sparre yttrat derom, att under Svea Hofrätt den praxis allmänt är rådande, att käranden ålägges gifva vederparten del af uppskofsbeslut, får jag förklara, att jag tror denna uppgift grunda sig på ett misstag; åtminstone har på sednare tider en motsatt åsigt gjort sig gällande, och jag sjelf har ej ålagt någon kärandepart en sådan kommunikationsskyldighet, enär jag anser svaranden böra sjelf göra sig underrättad om hvad i saken förelupit.
Jag kan således ej finna mig öfvertygad af de af Hr Gr.
Sparre anförda skäl, hvarför jag fortfarande yrkar afslag å denna paragraf.
Hr von Gegerfelt, Herinan Georg:
För min del måste jag vidblifva de åsigter, jag vid ett föregående tillfälle tagit mig friheten uttala derom, att närvarande lag stadgar skyldighet för svaranden att efter stämning inställa sig, men deremot icke någon förbindelse för käranden att, sedan vederparten en gång blifvit stämd, vidtaga någon ytterligare åtgärd för hans inkallande.
Sparre yttrade, att lagen för en uteblifven svarande icke stadgar annan påföljd, än att dom fälles i saken oaktadt hans uteblifvande.
Jag får härvid anmärka, att lagen för en sådan svarande jemväl stadgar böter.
Hade lagens 336 Den 15 Maj. mening varit, att det skulle få ligga i svarandens skön, huruvida han ville iakttaga inställelse eller ej, så hade icke någon sådan påföljd blifvit bestämd.
Enligt hvad Gr.
Sparre jemväl åberopat, stadgar lagen visserligen skyldighet för en kärande, sorn fått tredskodom, att derom underrätta sin vederpart; men den föreskrifver tillika, att detta skall ske först när laga tid till vad ute är; således måste svaranden passa på sitt mål för att bevara sin rätt till vad.
Detta är min åsigt angående rätta tillämpningen af Jagens närvarande stadgande i denna del; och i motsats emot Utsk:t anser jag icke den föreslagna förändringen i detta hänseende böra ega rum.
Det är ett ganska ringa omak för en svarande att göra sig underrättad örn hvad uti rättegången förelupit, Deremot kan det ofta för käranden vara förenadt med ganska stor kostnad och besvär att gång efter annan delgifvä sin vederpart rättens beslut, Enligt närvarande rättegångsordning åligger det domaren att ingripa i målets gång och efter bästa förmåga söka utleta sanningen; och vid sådant förhållande måste det sorn allmän regel antagas, att båda parterne skola vara tillstädes.
Undantag från denna regel kunna endast få ega rum i enkla skuldfordringsinål, der svarandens närvaro i allmänhet ej är af nöden.
Dessa åsigter gjorde sig gällande vid 1856-58 årens riksdag, då Lag-Utsk:t med samtliga Riks-Ståndens godkännande, gaf åt lagen den tydning, jag nu tagit mig friheten framställa.
Af dessa i korthet anförda skäl, och då någon förklaring af ifrågavarande lagrum icke torde vara af nöden, får jag förena mig uti det yrkande, sorn blifvit af Frih. Leuhusen framstäldt.
Leijonhufvud, Carl Gustaf:
Då denna fråga förra gången förevar till behandling, tog jag mig friheten yttra några ord till försvar för den åsigt, Gr.
Sparre i dag förfäktat, — en åsigt, som är uttryckt uti lagkomitéens och lagberedningens förslag, och som, enligt min tanke, står i öfverensstämmelse med andemeningen uti nu gällande lag, ehuru jag villigt medgifver, att uti lagen ej kan anträffas något direkt stadgande, som föreskrifver, att käranden skall, i händelse hans vederpart uteblifvit, underrätta honom om domstolens uppskofsbeslut, Yid nämnda tillfälle framställde jag de skäl, på grund hvaraf jag ansåg med vår närvarande lag oförenligt, att någon kunde till vite fällas utan att hafva erhållit underrättelse om det rättens beslut, hvarigenom vite blifvit honom förelagdt.
Jag vill nu ej upprepa dessa skäl, enär jag tager för afgjordt, att de fleste af R. o. Ad:ns ledamöter ej kunna vara Den 15 Maj. 337 vara mycket intresserade af en redogörelse, huru med dylika måls handläggning vid underdomstolarne i allmänhet tillgår.
Jag anser emellertid, att de åsigter, jag i förevarande hänseende framställt, äro de enda, som låta förena sig med en god rättsskipning.
Jag kan nemligen ej fatta, hvarthän det skulle leda, om man skulle gå tillväga så, sorn här blifvit omnämndt, att svaranden skulle vid vite åläggas inställelse, utan att om detta domstolens beslut erhålla underrättelse.
Det skulle kunna hafva till följd, att rätten, som icke ansåg sig kunna afgöra målet, med mindre svaranden hördes, föreläde det ena vitet efter det andra, utan att svaranden derom finge underrättelse på annat sätt än att exekutor omsider infann sig hos honom för att på en gång uttaga kanske 15 ä 20 vitén.