Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En talare, hvars fosterlandskänsla ej kan betviflas, men som visat, att hän tror sig bäst gagna sitt fädernesland genom att motsätta sig ifrigt åtrådda reformer, och derföre städse varit använd i Konst.-Utsk:t, har yttrat att äran af förslaget ej tillkom Konungen, utan hans rådgifvare.
Jag förstår ej huru den erfarne ledamoten så kan skilja mellan Konungens person och hans rådgifvare.
Här på detta rum, der vi uppträda såsom en delegation af den ena statsmakten, kunna vi icke fästa någon annan betydelse vid begreppet K. M., än en sådan, hvarigenom äran ensam tillkommer Konungen, men klandret blott hans rådgifvare.
Samma talare yttrade också, att man beskyllt
Adeln att söka gömma sig bakom gamla förskansningar, och påstod att detta vore ett förtal.
Ja! jag hoppas det skall vid voteringen Den 5 December.
251 visa sig, att denna beskyllning varit ett förtal, men den blefve en beklaglig sanning, om Adeln skulle följa den ädle talarens råd.
En annan talare har skarpt och vidlyftigt kritiserat förslaget och emot detsamma framställt anmärkningar, som låtit mycket betydelsefulla, men hvilka, om man går dem närmare på lifvet, icke bestå inför en närmare undersökning.
Han har, bland annat, tagit sin tillflykt till suppositioner, som leda till orimligheter.
Han har, till exempel, anfört möjligheten, att Konungen skulle kunna bli beröfvad sitt apanage, om andra kammaren skulle fatta ett sådant beslut, hvilket vid en omröstning lätt kunde bli beståndande genom första kammarens fåtalighet.
Men månne man ej lika väl kan tänka sig något dylikt under den nuv:de fyrdelningen, om tre Stånd, eller—om man nödvändigt vill påräkna Preste-St:ts understöd — två Stånd hålla ihop mot Adeln och besluta en sådan åtgärd, och slutligen den förseglade sedeln i förstärkt Stats-Utsk. måhända besegrar dem.
Denne talare har klandrat, att penningen och taxeringsvärdena blifvit lagda till grund för census.
Hvilken annan grund är väl möjlig?
Ar det ej skattebeloppet, som ligger till grund för census i andra länder?
Ingalunda kan det vara den värde talarens mening att uteslutande åt födseln och innehafvandet af vissa embeten medgifva representationsrätt.
Huru annorledes än med penningen mäta andras behörighet dertill?
Med jordinnehaf måhända! men huru mäta jordvärdet?
Hemmantalet är visst ingen säkrare mätare, än penningen.
Hemman finnes med mindre än 30 tunnlands innehaf på fullt mantal, hvaremot jag känner ^:dels mantal i Kalmar län med flere tusen.
Vidare har den värde talaren åberopat andra länders erfarenhet, der konstitutionen måst ändras ända till 13 gånger.
Men han har glömt tillägga att, der sådant varit förhållandet, antingen enväldet varit rådande eller de privilegierade Stånden allt för länge motsatt sig ifrigt efterlängtade reformer.
Samme talare har icke försmått att åberopa yttranden af främmande upplysta män.
Afven jag har varit utomlands på sednare åren och derunder flera gånger talat om vårt hvilande representationsförslag med utländningar, Fransmän, Engelsmän och Italienare, men af dem icke förnummit något ogillande omdöme mot detsamma, om ej ett klander att vi ej vilja utsträcka valbarheten till andra trosbekännare än dem sorn tillböra Lutherska läran.
Alla hafva de deremot uttryckt sin förvåning öfver att ett land, som står på en så hög bildningsgrad som Sverige, kunnat ända tills nu bibehålla den föråldrade fyrdelningen i sin representation.
Men medan vi äro på tapeten att åberopa utländningars omdömen, torde det tillåtas mig att, till den kraft och verkan det kan hafva, citera hvad jag läste i tidningen la .
France för den 23 Mars detta år.
Der omtalades nemi., att Konungen i Honolulu i sitt trontal vid Riksdagens afslutande uttalat siri glädje öfver de förbättringar samhällsskicket der vunnit, och deribland i första rummet den, att Adeln afstått sin för - 252 Dea 5 December. månsrätt och ingått på att öfverlägga gemensamt med de öfriga representanterna.
Denne samme värde talare kallade förslaget för en pilt, som 1% i vaggan, men som han ansåg vara missbildad.
Annu är det blott ett förslag, således ett foster, som ännu ej kommit till verlden; om det blifvit framfödt i ofullgånget skick, så vore det naturligtvis missbildadt; men först då Adeln och Preste-St. gilvit sitt bifall och K.
M. sanktionerat deras beslut, vore pilten kommen till verlden?
Nu ligger gamla Svea i förlossningsarbetet, och derifrån härleda sig klagoljuden från nämnde talare och de med honom liktänkande.
Men man kan trösta sig med Skriftens ord: »När qvinnan föder barn, häfver hon sorg, ty hennes stund är kommen, men när hon häfver födt barnet, kommer hon icke sin bedröfvelse ihåg, ty hon glades att menniskan är född i verlden.
Sammalunda håfven
I ock nu bedröfvelse; men jag skall åter se eder, och edert hjerta skall glädjas, och ingen skall taga eder glädje ifrån eder.»
Förnekas kan icke, att det föreliggande vigtiga förslaget afser en högst väsendtlig ombilduing af landets representativa former; och förslagets motståndare hafva icke heller underlåtit att framhålla det stora steg, som en öfvergång i ett ögonblick från ståndsindelning till samfälda val innebär.
Men, Mina Hrr! hvad är anledningen dertill, att detta stora steg nu på en gång och på fullaste allvar ifrågasättes och, som jag hoppas, äfven kommer att tagas?
Hvad är anledningen, att frågan om en förändring af national-representationen, denna nationens lifsfråga sedan så många år tillbaka, omsider vuxit till ett allmänt yrkande om ståndsindelningens fullständiga upphörande?
Månne det kan bestridas,—jag tror det icke — att orsaken ligger hos dem, som under samma tidsföljd väl förenat sina bemödanden att undanskjuta förändringen i de olika lormer, hvari den blifvit föreslagen, men deremot underlåtit att, från den ståndpunkt R. o. Ad:ns majoritet vid dessa tillfällen omfattat, framlägga ett öfvergångsförslag?
Under denna Riksdag, i yttersta timman hafva vi visserligen hört omtalas ett sådant förslag; komiterade lära hafva blifvit valda och öfverläggningar i ämnet hållna, men ännu i denna stund är förslaget, åtminstone för mig, okändt.
Ett lämpligt öfvergångs-förslag hade ännu för några få år tillhaka till äfventyrs varit möjligt att genomföra.
Det kom emellertid icke då; och nu tror jag, att den oskrifna läna för representationsreformen, som en värd talare för några dagar sedan antydde under Ståndets enskilda öfverläggning, fortfarande kan saklöst förblifva oskrifven.
De civiliserade nationerna framgå i våra dagar hastigare än förr på utvecklingens bana.
Likasom vi sjelfva med jernbanans hastighet färdas från det ena stället till det andra mångfaldigt snabbare än med forntidens långsamma fortskaffningsmedel, och vi nu kunna med elektricitetens tillhjelp i ett ögonblick sända våra tankar till de Den 5 December.
253 mest aflägsna orter, så fortgår tidsandan — det goda i tidsandan — vida hastigare nu än förr, och har numera lemnat sympatierna för stånds- och klass-indelningen långt bakom sig.
Förslagets motståndare förmena, att de ganska väsendtliga garantier representations-förslaget innefattar, icke äro tillfyllestgörande och fråga:
Hvem skall utöfva det konservativa inflytande, som är så nödvändigt för samhällets lugna utveckling?
Hvem skall stödja monarkien mot demokratiens anlopp?
Hvem skall hindra den mindre upplysta delen af landets jordbrukare att begagna sin numeriska öfvervigt för att i den nya representationen taga majoritet och göra den gällande till skada för de mera bildade klasserna?
För min del är jag öfvertygad, att allt detta skall Svenska folket göra; detta Svenska folk, hvars historia har så mycket herrligt att förtälja och hvilket vi säkerligen alla äro stolte att tillhöra; detta Svenska folk, som håller före, att fäderneslandets angelägenheter bättre vårdas af dess egna valda ombud än af sjelfskrifna eller kastvis utsedde representanter.
Jag röstar bifall till det Kongl, förslaget, som jag hoppas skall blifva betryggande för fäderneslandets framtida utveckling och framgång, som kraftigt befäster föreningsbandet med vårt brödralaiid Norge, och som, på samma gång det gör slut på ståndssplittringen, förenar oss alla i representativt hänseende till hvad vi redan äro i nationelt, nemligen ett enda Stånd: det Svenska folket.
Då det Kongl, förslaget för tre år sedan framlades, mottog jag det utan motvilja, ty jag såg, att det grundade sig på den princip angående valrätt, som i min tanke är den enda antagliga.
Icke desto mindre har den noggranna granskning, jag sedermera dermed företagit, ledt mig till den öfvertygelse, att det, sådant det nu är, icke bör antagas.
De skäl, som dertill föranledt mig, hafva redan här blifvit utvecklade, och de skola blifva det ännu mera af en talare, som längre fram kommer att erhålla ordet.
Jag ber blott att få nämna ett enda af dessa skäl, nemi. att jag anser förslaget vara för tidigt framlagdt, enär den institution, hvarpå första kammaren grundar sig, ännu är allt för ny och ej hunnit förvärfva sig tillräckliga sympatier bland folket.
Detta förhållande har blifvit framhållet utaf Gr. af Ugglas, och jag instämmer deruti med honum, men jag kommer till ett annat resultat än han; jag anser nemi. denna omständighet så vigtig, att den bör förhindra förslagets antagande.
Förslagets förfäktare hafva anfört ganska mycket; mig synes dock, att de mera söka öfvertala än öfverbevisa oss.
Bland de af dem anförda skäl förekommer äfven, att Adeln skulle genom förslagets förkastande komma i ett spändt förhållande till sina medborgare.
Men detta är ett helt och hållet personligt skäl, och sådana får ej utöfva något inflytande på en så allmänt vigtig fråga, sorn den förevarande.
254 Den 5 December.
Man anför vidare, att förslagets förkastande skulle komma att medföra en stark oro i landet.
Att så skulle ske, vill jag icke bestrida, men i så fall ligger skulden hos dem, som äro så ifriga anhängare af förslaget, att de icke kunna styra sin längtan och otålighet.
Skulle fruktan för en sådan oro vara ett skäl för förslagets antagande, tror jag att det skulle leda till ett dåligt resultat; och jag är fullt iifvertygad, att vår Regering icke vill, att vi på denna väg skola framgå till målet.
Man säger äfven, att R. o. Ad., genom att afstå från sina rättigheter, skulle skrifva det vackraste bladet i sin historia.
Men framtiden skrifver sjelf sin historia, och blir denna ej så vacker, ligger felet hos dem, som nu icke haft tillräcklig försigtighet.
Då jag emellertid är fullt öfvertygad, att intet förslag tili representationens ombildning kan hafva framgång, såvida det icke är understödt af Regeringen, tror jag, att om R. o. Ad. nu afslår förslaget, bereder den tillfälle för Regeringen, att ånyo taga detsamma i skärskådande och framlägga det i modifierad form, och det är i förhoppning härpå som jag röstar nej.
Då vi nu gå att afgöra en fråga af den djupa betydelse, att vi derför skola ansvara inför samtid och efterverld, vill jag med några ord angifva den ståndpunkt, hvarpå jag befinner mig.
Jag vill icke ingå i granskning af förslagets detaljer, ty denna del af frågan är, som jag tror, redan tillräckligt behandlad; jag vill blott i några allmänna drag teckna de förhållanden, sorn göra, att jag tror det vore önskligt, att förslaget antoges.
Under en lång tid har jag önskat en ombildning af vår representation, emedan jag funnit de former, under hvilka vi hittills arbetat, alltför tunga, och emedan jag insett, alt det konstitutionella förhållande, hvari vi stå till Norge, icke kan blifva naturligt, så länge de representativa svstemerna på ömse sidor om fjellen hvila på väsendtligen olika grunder.
Jag önskade således framläggande af ett representationsförslag; men jag ville deri se en plats inrymd åt
Adeln såsom ett konserverande element.
När derföre det s. k. »Lagerbjelkska» förslaget framlades, understödde jag detsamma med min röst.
Hade detta förslag vunnit framgång, så hade vi icke kommit på en sådan ståndpunkt, som vi i närvrde stund innehafva; men ehuru detta förslag hade utsigt att vinna de öfriga Ståndens bifall, blef det dock förkastadt, och detta har haft till följd, att folket så småningom förlorat tålamodet och slutligen med allvar yrkat på en förändring.
När nu ifrågav:de förslag framlades, helsades det från alla sidor med entusiasm.
Jag helsade det icke så, utan mottog det lugnt och beslöt att noga pröfva dess halt och praktiskt undersöka om det vore för fäderneslandet gagneligt.
Länge har jag hyst betänkligheter deremot,— betänkligheter, som af flere utmärkte män här blifvit framhållne.
Länge har jag tvekat, huru - Den 5 December.
255 vida jag skulle antaga det eller ej.
Men den praktiske mannen bör, innan han förkastar något, som, ehuru det icke saknar brister, likväl är i grunden godt, besinna, huruvida han har utsigt att få något bättre; och jag beder eder, Mina Hrr! att med grundlagen i hand säga mig, örn det är möjligt att genomföra något annat förslag än det nu förevarande.
Detta förslag har vunnit starka sympatier i landet, — en öfvertygelse, som jag hemtar, icke från pressen, ehuru afseende måste fästas derå, att hela den Svenska pressen är ense om förslagets öfvervägande fördelar, utan från den omständighet, att klokt och förståndigt folk i alla delar af landet önskar dess antagande.
Då det således är obestridligt, att förslaget slagit djupa rötter hos nationen, tror jag det äfven skola inträffa, som H.
Exc. Hr Just.- Stats-Ministern omnämnt, nemi. att förslaget, för den händelse det nu icke blifver antaget, kommer att ånyo framläggas antingen af Regeringen eller af något annat Stånd.
Efter hvad jag hört, skulle ett annat, något modifieradt förslag till representationens ombildning vara af det Kongl, förslagets motståndare uppgjordt.
Jag hemställer dock, huruvida det finnes den ringaste sannolikhet, att ett sådant förslag blir antaget och vinner sådane sympatier hos nationen, som det ifrågavarande.
Presle-St:t bar i går beslutit, att icke afgöra frågan, förrän utgången hos R. o. Ad. blir känd.
Härmed har Ståndet gifvit tillkänna, att för den händelse R. o. Ad. antager förslaget, det icke vill bära det moraliska ansvaret för dess förkastande.
Böra icke äfven vi betänka det ansvar, som drabbar oss i händelse af ett afslag?
Har icke i närvide tid en hvar af oss tillräckligt med att ansvara för sig sjelf, utan att dessutom behöfva ansvara för den ovilja i landet, som ett afslag utan tvifvel skulle medföra?
De nu anförda skälen, nemi. nödvändigheten af en förändring i representationssättet, omöjligheten att genomdrifva något annat förslag än det nu föreliggande, samt vigten af att fota vår representation på samma grunder som Norges, synas mig tala för förslagets antagande.
Härtill kommer den oro i landet, som skulle blifva följden af ett afslag.
Jag befarar visserligen icke någon revolution, men jag tror, att den allmänna motvilja, som komme att uppstå, skulle verka högst skadligt på de industriella och politiska förhållandena.
Hvad vinna vi väl genom ett afslag?
Blott ett uppskof på några månader; jag anser det nemi. vara Regeringens pligt, att med det första sammankalla en urtima Riksdag för att få slut på dessa strider, som inverka menligt på landet.
Af nu anförda skäl anser jag såsom en pligt att rösta för förslaget.
Jag skiljer mig här från många af mina gamla politiska vänner, med hvilka jag länge delat ljuft och ledt och kämpat mången hård kamp för fäderneslandets väl.
Den politiska skiljsmessan är alltid svår, men jag underkastar mig den i den öfvertygelse, att det länder till det allmänna bästa; man bör 256 Den 5 December. dock aldrig handla annorlunda, än att man kan svara derför inför samtid och efterverld.
Vi komma hädanefter att sluta oss till det Svenska folket mer an hittills, — detta folk, som vi böra gifva rätt att sjelft och på närmare håll sköta sina angelägenheter.
Men skulle det missbruka sin rätt och ingå på en oriktig politisk bana, må vi då åter framträda för att hämma det onda!
På detta sätt gagna vi bäst Konung och Fädernesland.
Detta yttrande framkallade åtskilliga bifallsrop och talrika yttringar af missnöje.
Jag ämnar icke uppehålla R. o. Ad. med någon vidlyftig deduktion af det hvilande representationsförslagets förtjenster eller upptagande af de deremot framställda anmärkningar.
Härom är redan tillräckligt ordadt.
Förslaget blir i allt fall sådant det är, hvarken bättre eller sämre.
Det är med ett ord en fait accompli, hvaröfver vi ha att rösta med ja eller nej.
Frågan står således nu på afgörandets punkt.
Det är ur denna synpunkt jag vill taga mig friheten framställa några frågor.
Men dessförinnan kan jag likväl icke afhålla mig från att ricochettera några yttranden i gårdagens plenum.
En talare, grefve Gösta Posse; har bland annat sagt, att Svenska folket vore »genomträngdt af öfvertygelsen om representationsreformens nödvändighet»; men på samma gång har han djerft förnekat, att samma folk vore genomträngdt af öfvertygelsen om nödvändigheten att antaga det nu hvilande förslaget.
Det vore likväl intressant att veta, hvarifrån Gr:n hemtat vissheten derom, att Svenska folket önskade en representationsreform, om icke just ifrån den enhälliga mening, som öfver hela landet låtit höra af sig för antagandet af det nu hvilande förslaget.
Eller inbillar sig Gr:n, att Svenska folket skulle vara genomträngdt af en apostolisk tro på förträffligheten af det representationsförslag, hvilket, — för att begagna en annan talares uttryck, — blifvit hoptrockladt på Hotel Phoenix, och hvilket ännu knappt lärer vara kändt af dess egna anhängare, men att deremot Svenska folket, på Gr:ns autoritet, skulle vilja blindt förkasta det representationsförslag, som blifvit af Konungen framlagdt, för hvilket hela landet omisskänneligt uttryckt sina sympatier och som redan blifvit af Bonde-St. med acklamation och af Borgare-St. på fem röster när bifallet.
Det är i sanning en egen logik!!
Grin har vidare sagt, att Borgare- och Bonde-St:n utan tvifvel vore sammansatte af »landets klokaste män», hvilka följaktligen icke skulle förkasta ett förslag, som vore bättre än det, hvarom nu öfverlägges.
Men hur beskafTadt detta förslag är, derom har man noga aktat sig att lemna Borgare- och Bondesen någon kännedom, och numera tyckes det verkligen vara för sent.
Men Den 5 December.
Men oin det hemlighållna förslaget blir sådant, hvartill htifvudgrunderna blifvit antydda tinder R. o. Ad:s enskilda öfverlåggningar, är jag fullt förvissad om, att det skulle blif a förkasladt af hvarje klok fosterlandsvän inom både Bonde- och Borgare-St:n, ja, jag vågar tillägga, af hvarje klok man inom Preste-St. och R. o. Ad., som icke vill begagna förespeglingen af ett sådant förslag endast såsom ett medel att tillintetgöra det det nu föreliggande.
Och med handen på hjertat vågar jag, om än med mindre emphase än Gr.
Posse, yttra den öfvertygelsen, att detta förslag är och blir ett dödfödt foster.
Det har blifvit sagdt, att man icke borde bygga ett förslag på »förhoppningarne» om dess välgörande resultater, utan på bevista fakta; men i samma andetag vill man att vi skola förkasta ett förslag endast i förhoppning att vi från våra motståndare få ett bättre förslag, som vi ännu icke kännall Jag vill icke här begagna det ord, som passar för att karakterisera ett sådant anspråk.
Man har vidare sagt, att om, för den sorgliga händelsen, att det nu hvilande förslaget blifver genom några få röster af B. o. Ad. förkastadt, Konungen omedelbart skulle framlägga enahanda förslag, sådant vore nära nog en »revolutionär åtgärd.»
Konungen måtte likväl hafva samma rätt sorn hvarje enskild riksdagsman, att nemi.
Riksdag efter Riksdag förnya samma förslag, ända till dess det går igenom.
Jag har sjelf såsom representant i min ringa mån fyra till fem Riksdagar efter hvarandra djerfts motionera t. ex. testamentsfriheten, bördsrättens afskaflande, o. s. v., till dess jag haft tillfredsställelsen att se dessa förslag slutligen antagna.
Och många af R. o. Ad:s samt öfrige Stånds ledamöter hafva gjort sammaledes.
Skulle det då vara Konungen eller hans Ministrar förment att, med stöd af åtminstone tvenne Riks-Stånds bifall och af landets högt uttalade fordringar, förnya ett förslag, som Konungen ansåg lända till fosterlandets gagn?
Eller kanske skulle H.
M:t låta afskräcka sig af en fåtalig majoritet hos R. o. Ad. och anse denna oöfvervinnerlig.
Detta häntyder i sanning på tider, då R. o.
Ad. ansåg sig vara det enda bestämmande Ståndet; men dessa tider finnas lyckligtvis numera icke, och jag hoppas de aldrig mer skola återkomma.
Man har vidt och bredt ordat om »konungamaktens försvagande» såsom en följd af antagandet till lag af det hvilande förslaget.
Utan förmätenhet vågar jag tro mig ega fullt ut lika mycken politisk både erfarenhet och insigt som de yngre talare, hvilka fört detta språk, hvarföre min mening torde gälla åtminstone lika mycket som deras; och min mening är den, att konungamakten genom det hvilande förslaget blifver betydligt starkare än under nuv:de representationssätt.
Tider hafva funnits under vår stånds-representation, då Ständerna voro de allena regerande och då Konungen, som icke H. I. 17 258 Den 5 December. ens fick tillsätta sina egna rådgifvare, kunde af dem öfverröstas.
Det var den s. k. frihetstiden.
Den borde tjena till ett varnande exempel på beskaffenheten af det slags skydd och det stöd, som en representation i stånd och klasser i sjelfva verket förlänar konungamakten.
En annan tid lanns, som säkert många af oss minnas, — det är ej längre sedan än 1840 års
Riksdag — då det icke var möjligt för konungamakten att vinna bifall till någon onda proposition af politisk vigt; och en sådan tid kan snart åter inträda, om man lyckas organisera den splittring mellan Stånden, som det hvilande förslagets motståndare, medvetet eller omedvetet, förbereda.
Jag frågar, hvilket som då blefve mest försvagande för konungamakten?
Under den régime deremot, som det hvilande förslaget införer, måste ovilkorligen en verklig majoritet inom representationen komma att bestämma besluten, och dessa sålunda blifva beroende, icke, såsom nu, af de särkilda Ståndens ställning till hvarandra, utan af folkets och dess ombuds förtroende till Konungen och hans regering.
Och, Mina Hrr! detta förtroende är det enda, som gör den konstitutionella konungamakten stark!
Jag skulle önskat, att det hvilande förslaget öfverlemnat åt Konungens Ministrar, att här, likasom i andra konstitutionella länder, på sitt ansvar hos kamrarne framlägga de resp. förslagen, så att Konungen aldrig blottställdes för ett afslag till en af honom gjord proposition, utan städse behölle sista ordet.
Derigenom vore en konstitutionel Konung, i min tanke, mest betryggad; derigenom kunde han, såsom sig bör, stå öfver partierna.
Så går det till t. ex. i England och Belgien, och ingenstädes torde konungamakten vara mera tryggad eller utgöra ett högre föremål för folkets vördnad och tillgifvenhet.
Men jag öfvergår till de frågor, hvartill, då jag i går anmälde Jmig, jag ämnat inskränka mitt anförande.
Då motståndarne till förslaget inom Adeln medgifva: 1:0 att den nuv:de ståndsindelningen bör upphöra; 2:o att sjelfskrifvenheten inom representationen bör upphöra; 3:o att den nya representationen bör grundas på den samfälda valprincipen; 4:o att den nya representationen bör utgöras af två kammare;— så frågas, om man icke derigenomfobetingadt medgifvit behofvet och nödvändigheten af deri nuv:de representationens upplösning. II.
Om nu detta väsendtliga är medgifvet, återstår tvisten om bildandet af de nya hamrarne; men då i detta hänseende i afseende å den andra eller nedre kammaren två meningar å motsidan förnummits, nemi. den ena, att denna kammare bör vara byggd på en bredare demokratisk basis, samt den andra, att Den 5 December.
259 man är nöjd med organisationen af samnja kammare, sådan den nu är föreslagen, så frågar jag till hvilkendera meningen skall man väl då sätta tro?
När fördenskull motpartiet idkeligen upprepar, att, i följd af valrättens inskränkning genom census, det hvilande förslaget hotar med att i en framtid framkalla demokratiska vådor, samt, för att förekomma dessa, vill borttaga all census samt alla s. k. streck eller fördämningar mot den demokratiska strömmens öfversvämningar, månne icke just af det förmenta botemedlet mot demokratien följer, att man redan i samtiden måste framkalla de förmenta vådorna?
Och kan detta verkligen vara allvarligt menadt?