Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anckarsvärd, minst af alla, skyr sanningens röst, om den framkommer osminkad och under välviljans form.
Hvad nu beträffar senare delen af motionen eller sjelfva föreningens nuv-.de beskaffenhet, så nekar jag ej att jag anser, det man bör vara Gr.
Anckarsvärd tack skyldig, emedan han bringat detta ämne på tal, men jag får äfven förena mig med föregående talare deri, att på samma gång saken blifvit bragt å bane, hade man äfven skäl önska att den bli1 vit grundligare och mer praktiskt utredd.
Samma talare har i detta afs. framlagt åtskilliga förhållanden, som något mera hade förtjent öfvervägas, men dertill torde måhända blifva tid, dä motionen framdeles kommer under öfverläggning, och jag vill derföre blott vidröra en enda sak, som är högst svår och grannlaga och måhända de fleste skulle skygga för att vidröra — jag vill dock göra det.
Jag tror nemi. att egentliga grunden till missnöje ej är den afvoghct eller med ett ord det förhållande, sora f. n. existerar mellan de båda folken; den ligger hvarken i riksvapnet, ej heller i en eller annan doms afgörande i det ena eller andra riket, utan den ligger, M.
Hrr! i statsförfattningen.
Om detta är en sanning, och jag vågar påstå det, så frågar jag eder, M.
Hrr, om ej ämnet bör behandlas ytterst grannlaga och försigtigt, eller tron J, att Norrmännen, som äro så förtjuste i sin konstitution, skulle vara böjde att eftergifva en enda bokstaf i densamma, om priset derför vore en närmare förening med Sverige.
Hvad åter angår vår egen konstitution, tror jag ej att, åtminstone inom detta Hus, man är färdig upoffra densamma för en närmare anslutning till Norige.
Amnet är således ganska grannlaga, och jag tror verkligen, att den förening, som kan finnas mellan tvenne länder med olika statsförfattningar, kan lända till någon nytta, så vida man icke å ömse sidor går tillväga med kälkborgerlighet, för att begagna föreg, talarens uttryck, samt småaktighet, utan med försigtighet och manlighet och med på framtiden ställda vyer.
Huru en sådan förening i de flesta fall står, derom talar historien.
Det finnes ett regenthus här i Europa, som har under sin spira olika länder med olika statsförfattningar, och hvad grad af lycka denna förening skänker, derom kunna slätterna vid Magentas och Solferinos höjder vittna.
Jag tror visserligen att något sådant exempel för oss icke skall komma att inträffa, men möjligheten förefinnes alltid, så vida man icke å ömse sidor handlar på ett sätt, skiljdt från allt småsinne.
Om detta är en sanning, som jag vågar påstå att det är, tror jag verkligen rätta sättet att gå tillväga vara, å ena sidan att ej lemna åsido hvad man egentligen vill, nemi. en närmare anslutning, men å andra sidan ej söka att genom den ena eller andra demonstrationen påskynda H. I. 7 »8 Den ft November. detta mål, utan taga till sin bundsförvandt en person, som i de flesta kinkiga fall är den bästa läkare, som aldrig sviker, när man rätt begagnar den, jag menar — liden eller rättare sagdt — framtiden.
Ehuru jag instämmer med ]Gr.
Anckarsvärd i den önskan att de unionella angelägenheterna matte blifva ordnade på en bättre fot, kan jag dock icke gilla det sätt, hvarpå Grin motiverat sitt förslag.
Det synes mig, att om man vill vinna ett mål, bör man beflita sig om att använda sådana medel, som leda dertill.
Anckarsvärd förbisett detta förhållande.
Hr Gr:n har börjat sin motion med en historik öfver tilldragelserna vid unionens upkomst och slutar med en klagan deröfver att Norige fick blifva ett sjelfständigt rike.
Detta förefaller underligt, då man alltid funnit Gr:n såsom första kämpen för frihet och sjelfständighet under alla former.
Jag kan icke finna en så stor skillnad mellan ett folk och en individ, att icke samma rättigheter till frihet och sjelfständighet böra förunnas den ene som den andre.
Inför en sann politisk morals domstol kan icke det bestå, som Gr.
Anckarsvärd yttrat om Sveriges statsrättsliga rätt till Konungariket Noriges oinskränkta införlifvande med Sveriges Krona, emedan sådant hade varit att behandla Norrmännen icke som ett folk, utan som något slags bohag eller en egendom, som kan genom köp eller kontrakt förvärfvas.
Det förvånar mig att Grin håller så strängt på upfyllandet af de öfverenskommelser med afs. på Norige, hvilka träffats i Kiel under auspicier af den Heliga Alliansens furstar och bland dem äfven densamma Alexander I, som nyss förut införlifvat Finland med Ryssland.
Norrmännen begagnat sig af den brytning i deras öde, som föranleddes af de stora händelserna, finner jag naturligt.
Gifve Gud att Finland handlat och kunnat handla på samma sätt.
Man må emellertid vara af hvilken tanke som heldst, så är saken en gång skedd, och det tjenar till ingenting att nu tala derom.
Det är icke heller riktigt storsinnadt att förebrå Norige, att det icke är en Svensk provins, isynnerhet som detta alltid visat sig på det lifligaste såra Norrmännens nationalkänsla.
Allraminst är det ändamålsenligt, att på samma gång man förebrår ett brödrafolk ljumhet i dess vänskap, samt räcker ut handen till en innerligare förening, att, säger jag, på samma gång icke draga i betänkande att djupt såra detsamma.
Efter en jemförelse mellan Svenska och Norska statsförfattningen, yttrar Gr:n följande: »Hur har det varit möjligt att under sådana förhållanden tänka sig någon, för båda folken ömsesidig, nyttabringande, verklig, upriktig och allvarligt menad förening, på så lösa grunder, som de, å hvilka den s. k. föreningen emellan Sverige och Norige visat sig hafva varit upgjord?»
Ar det väl en förebråelse mot Norige, som ligger äfven i dessa ord?
Att Hr Grin länge kämpat för en reform af det Svenska statsskicket känner, snart sagdt, hvarje man i Sverige, Men hans ord kunna lika väl anses innefatta en förebråelse mot den Norska konstitutio - Den 5 November.
99 nen, som utan tvifvel är för Norrmännen deras dyrbaraste egendom, emedan de just derigenom äro ett fritt och sjelfständigt folk.
Jag för min del håller före, att, hvad än Hr Gr:n må hafva förebrått
Norrmännen — och skäl till ganska många och rättvisa förebråelser tror jag ingalunda saknas — deras sjelfständighet och konstitution borde han ej rört vid; de äro Norrmännens egendom, som Sverige numera hvarken kan eller vill rubba, och som man, efter det högtidliga fördrag, som faktiskt består mellan Sverige och Norige, endast bör nämna med vänskapsfull aktning.
Hr Gr:n förklarar visserligen längre fram i sin motion, att ingen högre än han älskar den Norska konstitutionen.
Det tyckes sål. som om han blott ogillar dess olikhet med den Svenska statsförfattmn, hvilket emellertid, efter mitt förmenande, icke är fullt behörigt, emedan derigenom Norska folkets suveränitet förnärmas och det bör väl Sverige icke göra sig skyldigt till emot Norige, lika litet som mot hvarje annat sjelfständigt och fritt folk.
Hr G:n har i detta afs., efter min tro, begått ett politiskt fel, som jag tror att R. o. Ad icke bör låta passera, derföre att derigenom det mål, som Gr:n åsyftar, snarare motverkas än vinnes.
För min ringa del kan jag icke fatta att situationen är så utomordentligt svår, att slitningen mellan Sverige och Norige upnått någon farabringande eller outhärdelig grad, om än flera vigtiga förhållanden måste ovilkorligen i framtiden undergå förändring och utveckling, så vida unionen skall kunna blifva en sann organism, som kraftigt förmår verkliggöra den ärorika och betydelsefulla framtid, som redan hägrar för de Skandinaviska folken.
Men för dess fulla utveckling behöfves, såsom en tal. nyligen har anmärkt, tid, en fast tro på det godas och nyttigas förmåga att göra sig gällande och litet tålamod.
Jag anhåller vördsamt att detta yttrande måtte få åtfölja till vederb.
Grefve Anckarsvärd-.
Min darrande hand förbjuder mig att under en diskussion föra anteckningar, och jag är sål. urståndsatt att ingå i svaromål på alla de anmärkmr, som mot min motion blifvit gjorda.
I allmänhet måste jag dock finna mig tillfredsstäld öfver de åsigter, som här blifvit yttrade, enär man efter min upfattning nära nog allmänt varit ense derom att en revision vore nödig, och det är derpå min motion syftar.
Men medan mitt minne ännu har i behåll ett yttrande af Gr.
Posse, nödgas jag på det högsta mot detsamma protestera, såvida jag rätt upfattat det, hvarom Hr Riddarh.Sekr:n torde uplysa.
För mig har det nemi. förefallit, som yttrade Hr Gr:n, att jag på detta rum stridt med stiftaren af dynastien, och det är en sak, som torde vara för er, mine Hrr, såväl äldre som yngre, helt och hållet obekant.
Jag har sål. icke kunnat undgå att lemna denna protest, synnerligast som något sådant skulle vara högst stridande mot vår Grundlag.
Hvad sjelfva frågan beträffar, så har först och främst blifvit anmärkt, att jag gått tillbaka till föreningens stiftande.
Jag har naturligtvis dertill funnit mig så till sågandes tvungen.
Ar fredsslutet i Kiel en sanning, är konventionen i Moss en sanning, så äro de slutsatser, jag ifrån dessa statshandlingar hemtat, likaledes 100 Den 5 N ovembe r. sanningar, och dessa hafva utgjort försatsen till min eftersats.
Jag har derifrån hemtat stöd för min mening att Norige ar Sverige tack skyldigt.
Utgående från denna synpunkt, har jag funnit mig föranledd att yttra en viss förundran, ringast sagdt, öfver den sinnesstämning, som allt från föreningens början ända till närv-.de tid gjort sig gällande inom Norska folket.
Man har bär velat uiöta mig med det yttrande att det blott är tidningspressen, som representerar denna sinnesstämning.
Hvad mig beträffar, som så länge varit aflägsnad från »11 närmare beröring med Norige, har jag icke kunnat hemta mina underrättelser och åsigter från något annat håll, än tidningspressen och Stortingets förhandlingar.
Jag tror sål. att jag i detta fall icke misstagit mig om skälen hvarföre jag framdragit denna fråga, ehuru jag nödgas erkänna att jag långt hellre sett att någon annan gjort det.
Man har emellertid varit temligen öfverens om att frågan varit af vigt, att den varit tänkvärd, att det till och med är nödvändigt att en revision kommer till stånd.
Sättet hvarpå jag framställt saken, mine Hrr, härleder sig från min individualitet.
Jag har icke kunnat skilja mig från den, för att åstadkomma något mildare eller ljummare, och icke heller har det varit min lott, att med något blomsterspråk utstyra mina åsigter.
Jag har trott det vara tid att Svenska folket och i synnerhet dess representanter en gång efter nära femtio, år åtminstone började gifva tillkänna att man icke varit alldeles känslo-- lös för de s. k. knappnålsstygnen från Norska representationens sida.
Man anser det likgiltigt, men det är icke så.
Fördragsamhet i vissa fall åstadkommer alltid stegrade anspråk, som man icke vet hvar de slutligen skola hamna.
Jag har trott det vara på tiden, nu vid ett nytt regentombyte, att tillkännage, det Sverige icke mer med likgiltighet åsett Noriges brist på tacksamhet och å politisk takt mot Sverige.
Här är ingen som begär några inkräktniugar mot Noriges rätt, jag har blott begärt rättvisa mot Sverige.
Jag har i min motion fästat mig vid den punkt i RiksAkten, som handlar om thronfötjareval.
Jag hemställer till Hrrne, huruvida våra efterkommande skulle vara belåtna dermed, att vid ett thronföljareval, der Sverige föreslår en kandidat och Norige en annan, samt afgörandet hänskjutes till en komité för båda rikena, der sål. den förseglade sedeln afgör utgången, Norige skulle ge det urgamla Sverige sin Konung.
Jag hemställer om icke en revision af denna punkt är nödig.
Ytterligare har jag här en akt, som åtminstone skall ådagalägga att jag icke påyrkar något nytt, ty redan 20 år äro förflutna, sedan R.
M. ingingo med en så beskaffad anhållan, ehuru något svar icke erhölls.
Det är Svenska grundlagen af Nauman som jag citerat.
Sådant är det hufvudsakliga innehållet af min motion.
En värd talare har upgifvit flera vigtiga fall, som borde blifva föremål för en så beskaffad revision.
Jag har icke gjort det, emedan jag ansett sådant helt och hållet böra öfverlåtas åt K. M. att bestämma.
Jag förnyar min vördsamma anhållan om remiss till vederb.
Utsk. och kommunikations meddelande till öfrige St:n, i hvilket afs. erforderliga exemplar af motionen afleranats.
De ii 5 November. 101 Gr.
Posse: Upmanad genom Gr.
Anckarsvärds yttrande ber jag att få afgifva en förklaring.
Jag har visserligen icke yttrat att en strid utkämpats på detta rum mellan Gr.
Anckarsvärd och Garl Johan, utan mitt yttrande var så här: att denna strid utkämpats af Gr.
Anckarsvärd på detta rum, och jag vädjar härom till hvar och en af de niirv:de. Hr Gr:n har åt mitt yttrande gifvit en komisk anstrykning; jag får sägn, att jag med detsamma icke menat något komiskt, utan rent och djupt allvar.
Min mening, då jag först yttrade mig, var visst icke att fälla något afgörande domslut, utan att yttra att, efter min tro, denna strid ej vid detta tillfälle bordt ega rum.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, framställde H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, propos. å remiss till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t samt kommunikation med de öfriga RiksSt:n af Gr.
Anckarsvärds ifrågav:de motion; hvarefter och sedan denna propos. med ja besvarats, H.
Exc. förmäl te, att Hr Ribbing, Arvid, hade under den nyss slutade öfverläggningen framställt det förslag, att R.
St. skulle hos K. M. i underd. anhålla om skyndsamt befordrande till trycket och utdelning bland RiksStms Medlemmar af den år 1844 församlade s. k. UnionsKomiténs Betänk, med dertill hörande handlingar-, i ani. hvaraf H.
Exc. nu finge hemställa, huruvida R. o.
Ad. bi föll e, att, i sammanhang med förenämnde motion, jemväl detta förslag remitterades till ofvannämnde Utsk.
Ropades ja; hvarefter anmälde sig och yttrade Hr
Jag anhåller att såväl mitt som alla deandra yttrandena blifva remitterade till Ekon.Utsk:t.
Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. , beslöt R. o. Ad., att de i ani. af Gr.
Anckarsvärds motion afgifne yttranden skulle åtfölja remissen till Ekon.Utskrt.
Remitterades till StatsUtsk:t och kommunicerades med de öfriga Stånden Gr.
Anckarsvärds, Carl Henrik, den 2 dennes på bordet lagde motion om föreläggande för nyssnämnde Utsk. att tidigare än förut varit vanligt utarbeta och till RiksSt:n öfverlemna sina förslag rör:de StatsRegleringen.
Hr Lefréns, Johan Pehr, den 2 dennes bordlagde motion om Baukovinstens användande till förstärkning af Bankens reela fond, remitterades till BankoUlsk:t.
Då nu förekom Erih.
Silfverschjölds, Carl Otto, den 2 dennes väckte och på bordet hvilande motion om anslag af Statsmedel till befrämjande af täckdikning, anhöllo Frih.
Hjerta, Fredrik Philip, och Hr von Mentzer, Carl Fredrik, att denna motion måtte blifva ytterligare bordlagd; men H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att då motionen, som i R. o.
Ad:s förra plenum afgafs, legat på 102 Den 5 No vember. bordet till detta plenum, ytterligare bordläggning deraf ej nu kunde ega rum, utan borde remiss deraf nu ske.
Sedermera anmälde sig och yttrade Hr Bibbing, Arvid:
Då motionen blifvit till Utsk:t re mitterad, anhåller jag blott att få göra en kort anm.; motionen innehåller, som jag vill minnas, att enär större delen af Svenska jorden besväras af bottensyra, så borde grunddikning upmuntras genom anslående af 600,000 B:dr.
Det må visserligen vara förhållandet att en stor del af Svenska jorden är på detta sätt besvärad, men det tinnes dock jordslag, som äro af den beskaffenhet, att hela fältets botten kun betraktas såsom grunddike.
Det är nemligen s. k. klappjord, som i åtskilliga landsorter ej är sällsynt.
Denna jord är blandad med så mycken klappersten, att vattnet ögonblickligen afledes.
Dertill kommer att, enligt gjorda observationer och jemlörelser mellan vårt och de länder der grunddikning mest användes, har man förnummit att ända till tio gånger så mycket vatten kommer på deras som på vår jord och att således den stora fuktigheten der föranleder grunddikningen.
Vid sådant förhållande anser jag att, ifall motionen vinner framgång, som jag visserligen önskar, undantag måtte göras för sådan jordmån och måhända äfven läge, der grunddikning alldeles icke behöfves.
Det skulle annars i vår kapitalfattiga tid lätt kunna hända att förslag uprättades och grunddikning verkställdes å jord, för hvilken densamma vore alldeles ogagnelig, blott för att erhålla ett förlagskapital.
Jag anhåller att mina anmärkningar måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Vid det förslag, som blifvit af Hr Frih.
Silfverschjöld framstäldt, anhåller jag att få göra några anm:r.
Jag anser Statens medel ej böra användas på ett föremål, som helt och hållet ligger inom den enskiltes intresse att befordra.
Om det vore fråga om införandet af en ny industri eller om en nyupfunnen methods tillämpning, skulle denna utgift af 600,000 B:dr, som under närv:de förhållanden ej vore en obetydlig för Staten, tilläfventyrs kunna försvaras, men grunddikning är något mycket allmänt kändt och praktiseradt, och då Staten dessutom aflönar agronomer, som i hela landet kunna lemna undervisning i denna åkerbruksmethod, så anser jag att Staten har fullgjort sina åligganden.
På grund af det nu anförda, kan jag icke förena mig med Frih. Silfverschjölds motion.
Ofverläggningen ansågs afslutad och motionen, jemte de nu afgifne yttranderne, remitterades till StatsUtsk:t.
Adlersparre, Carl August, afgaf en motion af följande innehåll:
Den 5 November. 103 Uti sitt svar på Frih. Berzelii inträdestal i Svenska Akademien yttrade Geijer följande tänkvärda ord: »Sverige, när det återkastades från eröfringarnas bana, har visat sig mäktigt äfven af en annan storhet.
Det har i tankens rymd ej uphört att räknas bland betydande makter.
Det har fostrat fredliga eröfrare inom vetenskapens rike och lagstiftare för mer än ett af dess områden.
De fredliga namnen hafva täflat med de krigiska, ädelt, ej utan lycka.
Svenska Konungars rykte har gått långt.
Linnés har måhända gått längre.
Stora Naturforskare hafva framför andra grundlagt och underhållit detta Sveriges beröm.» Berzelius och Geijer äro bortgångne.
Deras fädernesland erkände sin skuld till dem och betalade den genom att anslå pensioner åt deras enkor.
Ej sannt, Mine Hrr! ett folk blottar aldrig vackrare sin aktning för lörtjensten, än när det hedrar minnet af sådana medborgare, hvilka, i en väsendtligare mån, bidragit att höja national-äran?
Hvad Geijer yttrade till Berzelius, kan äfven tillämpas på en annan, nyligen hädangången landsman, hvars namn flugit så långt som civilisationen utsträckt sitt välde, och der blifvit helsadt med högaktning.
Det namnet är Carl Adolf Agardh!
Marinen, som stod bakom det sjelfiförvärfvade och frejdade namnet, uttalade, kort före sin död och kanske anande sitt nära förestående slut, dessa ord: »öfverallt annat på jorden har jag älskat mitt fosterland; redligt och efter bästa förmåga har jag sökt att vara det nyttigt; uti dess tjenst har jag utslitit mina krafter.
Denna visshet är nu tröstande, ty den ger mig ett hopp, att om mitt arbete ej varit förgäfves, skall det hos Svenska Folket — då jag ej mera är till — tala godt för mina närmaste, demjagefterlemnar i nöd.» — Att Agardhs familj befinner sig uti ekonomiska bekymmer, det intygar bilagde stämningsprot. *) Mine
Det gäller nu att betala idéer och vetenskapliga uptäckter med bröd, och att visa oss värdiga det förtroende, Agardh hyste till nationens känsla af sin pligt, då fråga är att infria hedersskulder.
St:r åt Agardhs Enka förära en årlig pension, till beloppet lika med den, som blifvit gifven åt Friherrinnan Berzelius eller den åt Professorskan Geijer; och anhåller jag vördsamt, att denna min motion kommuniseras de resp. MedSt:n, samt remitteras till vederbörligt Utsk.
Härefter anmälde sig och yttrade *) Genom offentlig stämning har K.
M:s och Rikets Svea HofRätt kallat och förelagt afl.
Biskopen m. m.
C. A. Agardhs Borgenärer, att, vid talans förlust, antingen före eller sist å den Tjugufemte (25) Okt. detta år, inför K.
HofRätten, vid uprop kl. 11 och innan 12 på dagen, sina fordringar vederbörligen bevaka, styrka och med ed fästa; hvilket Kamereraren Erik Göthlin, såsom upgifven fordringsegare, härmed tillkännagifves.
Efter befallning, L. H. Wretman.
Det deltagande och den aktning, som R. o. Ad., likasom våra MedStänder, alltid skänkt minnet af de män, som gagnat fäderneslandet eller genom sin lärdom och sitt snille bidragit att höja dess anseende, göra mig förvissad, att Gr.
Adlersparres motion, beträffande en pension för Biskop Agardhs efterlefvande, skall mötas med välvilja och röna all rättvis behandling.
Det kunde således vara för mig alldeles öfverflödigt att vid detta tillfälle upträda, men då jag från min ungdom lärt känna och värdera den bortgångnes och saknades förtjenster, ber jag Eder, Mine Hrr! ursäkta, att min enskilda högaktning för hans minne bjudit mig, att instämma i det af Gr.
Adlersparre väckta förslag.
Efter det öfverläggningen förklarats fulländad, blef kommunikation af motionen med de öfriga RiksStm beviljad, samt motionen, jemte det deraf föranledda yttrandet, remitterad till StatsUtsk:t.
Adlersparre en motion, så lydande:
Under 1840 års riksdag väcktes af Hr Cederschjöld, Robert Theophron, en motion, derpå utgående: att prygelstraffet måtte inom arméen och till heder för nationen helt och hållet afskaffas.
Motionären yttrade bland annat dessa hehjertansvärda ord: »Om det är en sanning, hvad man numera synes allmänt medgifva, att inga straff äro så ändamåsenliga att använda för militärståndets medlemmar, som ambitions-straffen; så lärer det ej kunna bestridas, att prygelstraffet bör utur krigslagarna helt och hållet borttagas; ty att detta skulle kunna räknas till ambitions-straffen, förmodar jag ingen vilja påstå.»
En af dem, som slöto sig till Hr Cederschjölds åsigter och förordade motionen, var Hr Mannerskantz.
Uti ett längre, sakrikt och lysande anförande bevisade han att det ifrågav:de straffet var att anse såsom en sorglig qvarlefva från barbariets tider, och således oförenligt med åsigterna uti ett civiliseradt tidehvarf.
Serskildt påmiuner jag mig nu denna lösryckta strof ur hans skrift: »Som hedern är själen inom militärståndet, så bör hvarje angrepp på den, äfvensom af befallande emot lydande begånget, vara en den största förbrytelse.
Men detta erkännes aldrig fullt, så länge den förre har makt att så bestraffa den sednare, att dennes menniskovärde derigenom nedsättes; att som ett djur blifva behandlad, måste alltid så anses, — således äfven af detta följer, att prygelstraffet måste försvinna.
Det kan dessutom aldrig finnas inom en lagstiftning, der hedern skall vara lifselementet.»
Bland de skäl, som anfördes, för att fråntaga Hr Cederschjölds motion all kraft och verkan, var äfven det, ordagrannt citeradt, »att det ej kan vara mera vanärande för soldaten att stå i samma förhållande till sitt befäl, än som tjenaren står till sin husbonde.»
Detta hade naturligtvis anspelning på den då husbonden tillerkända rätt att använda husagan.
Denna rätt finns icke mera, hvarföre det framdragna argumentet ej vidare äger någon tillämplighet.
Den S November. 105
Då man föreslår borttagandet af något, som af lag är sank tioneradt, utan att kunna föreslå något bättre att sätta i stället — heter det ofta, att man drifves af nedrilnings-lust o. s. v.
Premisser och konklusion stämma dock ej här rätt öfverens.
Så kan man t. ex. se det förvända uti ett byggnadsföretag, utan att derföre sjelf ega förmåga att uppgifva en bättre plan.
Då jag nu, liksom så mången annan, fördömer och utdömer prygelstraffet, sker det, emedan min rättskänsla ålägger mig denna handling, och emedan jag anser straffet hederskränkande för den som dömes och sårande för den som dömer.
Jag erkänner gerna min oförmåga att kunna upgifva ett lämpligare straff, öfverlemnande det arbetet åt våra rättslärde.
Det är här endast fråga om att få bort något, som vanpryder ett fritt folks rättskipning och strafflagstiftning, såsom man ofta tillförne borttagit dylika fläckar.
Det var en tid, då man under gudeliga sånger tillstälde autodaféer, lät bränna hexor o. s. v., Herranom till behaglig lukt, och då man ansåg sträckbänk, kniptänger och tumskrufvar såsom lämpliga korrektionsmedel.
Men bildningen gick segrande fram, utsläckte bålen och bröt sönder tortyrredskapen.
Det var ej längesedan, som känslan af det rätta och passande beröfvade träsktorget de sista qvarlefvorna af en barbarisk tid, nemi. trähästen och den s. k. kopparmatte — utan att torget erhöll någon ersättning för de beröfvade antika prydnaderna; men man tröstade sig med att hafva blifvit qvitt en förnedring.