Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del anser jag således ej blott den nuvarande strafflagens totala omarbetning hafva varit af uöden, ulan äfven det eva lagförslagets hufvudprinciper tjenliga och antagliga; och dä nu fråga icke är om lagens godkännande i dess helhet, hvadan tillfälle framdeles vid lagens detaljgranskuing torde mig lemnäs, alt i mindre väsendtligt delar uttala och begära vederläggning af en eller annan anmärkning, tvekar jag icke att nu lemna min röst till bifall åt LagUtskis principbetänkande, helst jag anser, att om äfven lagförslagets slutliga granskning icke skulle vid denna riksdag medhinnas, ett bifall lill dess grundprinciper är nödvändig, för att lemna Regeringen anvisning på den väg, som vid de förestående fängelsebyggnaderne bör följas.
Jag vet vä! och mäste beklaga, att detta bifall, om del såsom jag hoppas, blifver det H.
Ståndets beslut, icke skall blifva bindande, då vid nästa riksdag lagens delal jgrauskniug först kan ifrågakomma; men jag vet ock, och beder eder betänka det, mine Hrr! alt ett nu ultaladt afslag skulle ådraga oss ansvaret af alt för en längre tid hafya uppskjutit tillvägabringandet af eu förändring, som lika mycket i samhällets som i menskligheten intresse af behofvet påkallas.
Hr Akerman tilläde derefter muntligen:
En värd talare på andra sidan, af hvilken man måhända väntat eli förslag till afslag å detta betänk., har hemställt till Ståndet att instämma i det beslut, hvaruti PresteSt. stannat.
Mangen anser kanhända detta beslut såsom icke allenast någonting vida bättre än ett afslag, utan närmande sig lill eli god - Den 26 April f. m. 127 kännande.
Jag delar icke, hvad mig angår, denna mening; jag anser deremot, att ett uppskof under de villkor, som blifvit förcslagne, skall snarare aflägsna oss ifrån, än närma oss till målet.
Denna min öfvertygelse härrörer derifrån, att de försök, som man tillstyrkt böra göras, för att, som man uttrycker sig, kunna hemta erfarenhet, alldeles icke, så länge strafflagen ännu är den gamla och icke salt i öfverensstämmelse med fängelsesystemet, skall gifva någon erfarenhet att. hygga på, utan tverlom lemna en sådan till mehn för lagförslaget.
Della härleder sig derifrån, att, enligt nu gällande lag, kan det fängelsestraff, som skulle komma alt tillämpas, endast åläggas gröfre brottslingar, som redan flere gånger blifvit tilltalade och dömde, och i följd af vära nuvarande straffs beskaffenhet och fängelseinrättningar kunna anses så i brott förhärdade, så i oseder invanda, att någon förbättring, genom penitentiärsyslemels användande på dem, visserligen icke är att. förvänta.
Skall nämnde system bära de frukter, som man hoppas och jag för min del hoppas, så måste det taga befattning med brottslingen, då han första gängen felar och i denna riktning kan detsamma således icke under den föreslagna fiirsökstiden användas, titan kan man på förhand inse oförmågan hos detta system att under sådana förhållanden åstadkomma något godt resultat.
Jag kan icke annat än innerligen önska och tillstyrka, att man, måtte bifalla hufvudgrnnderne, eller det straffsystem, som är i fråga, och icke genom uppskof aflägsna sig ifrån el t mål, hvars uppnående alla lära linna nödvändigt.
Ur Cederschjöld, Pehr Gustaf:
En värd talare har varnat för antagande af grunder, så länge man ej kände delal— jerne, af fruktan att. man skulle finna sig allt. för mycket hunden vid det slutliga afgörandet; men uti intet fall kunna grunder vara nyttigare och nödvändigare att pä förhand antaga, än just vid uppgörande af en criminallag; och jag ville just att man mätte blifva bunden af besluten öfver dessa grunder, för att vara förhindrad att kunna fatta några beslut i delaljerne, som voro stridande mot de antagne grunderne.
Jag skulle derföre hafva önskat, alt LagUtsk. icke velat nöja sig med de grunder, sorn det nu uppgifvit, ulan utsträckt dem myckel längre, ty det är icke blott de aldra yttersta principernc, som böra antagas som grunder, utan äfven de underordnade principerne, så att man pä det sättet komme derhän att i Stånden endast afmäta fängelseliderne för de särskilda brotten.
Samme värde talare har sagt, alt ett fattigt folk icke bör experimentera, utan låta de rike göra del i stället; men i detta läll äro så mänga experimenter redan gjorda, att jag tror, det vi blott behöfva begagna dem.
Hvad kostnaden beträffar, är jag för min del öfvertygad, alt dets: k.
Philadelphiasystemet är det minst kostsamma, under förutsättning alt man ieke kan bibehålla vårt nuvarande fängelsesystem, som är alltför odugligt.
Förenämnde talare har äfven tillstyrkt R. o. Ad. att uppskjn - m
Den 26 April f. m. ta afgörande! af frågan, under instämmande i PresteSl:s beslut.
Jag skall derföre utbedja mig att med några få ord visa de betänkligheter, som jag hyser att förena mig med nämnde Stånd, lili 3:dje punkten t. ex. har PresteSl. sagt, alt de personer, som blifvit dömde lill fästningsarbete pä längre eller kortare tid, mätte, när K.
M. så finner fiir godt och i den mån tillfälle dertill gifves, för undergående af sådant straff, varda insatte i ensamhetsfängelse och der behandlas efter de för sädane straff i allmänhet föreslagne grunder, dock högst för en tid af 2 år och med iakttagande af den i 10 § 1 cap. af samma lagförslag bestämda slraffförminskning.
Om således någon dömdes till undergående af 10 års fästningsarbete, sä skulle Konungen pä eget bevåg kunna upphäfva den domen och förvandla det 10-åriga straffet (ill cellfängelse under 2 år, ty jag förmodar att ingen domstol kan' dämma annorlunda än efter gällande lag och sålunda icke efter de tillfälliga beslut, sorn Ständerne nu fatta.
Vidare har samma Stånd tillstyrkt, alt, om Konungen finner för godt, alt försök äfven med det Auburnska straffsystemet jemte det.
PensyIvaniska må göras, 11.
St. anhålla, att begge dessa slag af fängelsestraff icke måtte på ett och samma ställe tillämpas.
Detta är åtminstone stridande mot sparsambetsprincipen, som förut är omtalad, emedan det vore att fördubbla kostriaderue, ja, ännu iner än att fördubbla dem, emedan det Auburnska systemet bör kosta vida mera att utföra än del Philadelphiska.
Detta hoppas jag kan vara nog för att visa faran af ali instämma i PresteSl:s beslut.
Hr Akerman har såsom exempel på huru litet vådligt cellsyslemet är för helsan anfört sådane personer, som suttit pä bekännelse; och hvad han yttrat vill jag styrka med min egen erfarenhet.
Jag var nemi. en gång i Malmö och besökte fängelset derstädes, och fann en man, som varit inspärrad 9 år i ensam cell, med den försvårande omständighet att icke hafva fått företaga sig något arbete, icke alt hafva fått läsa, ej ens i Bibeln, hvarom jag likväl gjorde anmälan hos Biskopsembelel i Lund och utverkade ät honom en gudlig bok att uppbygga sig med — och denne man, säger jag, fann jag vara frisk till kropp och själ.
Med förulsändande af dessa anmärkningar, ber jag att få uppläsa följande:
Den fullkomliga olämpligheten af vår längesedan öfveråriga Missgerningsbalk tycker jag mig så klart inse. att jag högeligen längtar efter dess afskalfaude.
Och de principer, som ligga lill grund för förslaget till ny strafflag, synas mig så sublima, och jag, sätter så högt värde på det arbete, sorn blifvit användl pä förslagets utarbetning, samt delar så fullkomligt den allmänna aktningen för de lagfarne män, som dervid lagt hand, att jag nu ej skulle våga göra den ringaste anmärkning, om jag ej trodde min riksdagsmannapligt fordra, att i en så ofantligt vigtig sak frimodigt uttala hvarje minsta tvifvel, äfven med äfventyr att förråda huru litet jag vore vuxen det höga ämne, till hvilket jag nu vill öfvergå.
,, Den 26 April, f m. 129 Man kan länka sig fyrahanda ändamål med straff, nemi. l:o
Att sälla samhället tor alllid i säkerhet för brottslingens förnyade tilltag; 2:o
Att vedergälla eller hämnas det begångna brottet; 3:o
Att afskräcka andra frän begående af brott; och 4:o
Alt söka befordra brottslingens förbättring.
Det första ändamålet kan vinnas genom lifsstraff och lifstidslangelse; Lilsstraffel torde få tillgripas, då brotllingen visat sig vara sä förderfvad och farlig för samhället, att man icke kunde våga försöket alt förbättra honom.
Lifslidsfängelse, sorn icke lemnar fången något hopp om frihet, och följaktligen ieke eller samhället något hopp om hans förbättring, synes endast då vara tillälligt, när man, efter upprepade försök mäst öfvergifva hoppet alt kunna förbättra en brottsling, hvars onda biijelse likväl är af en för samhället i sig sjelf mindre bolande beskaffenhet.
Af alla de 47 särskilda fall, hvari Lagberedningen föreslagit lifslidsfängelse, är det derföre blott elt enda, der jag skulle kunna medgifva dess antagande, nemi. i 22 cap. § 10, för femte resan stöld.
Lifslidsfäugelse bör allså, enl. min åsigt, aldrig utsättas för första brottet, som någon begär, det mätte vara af hvad deskaffeuhet som helst.
Ty kunde man göra sig något hopp om möjligheten af brottslingens förbättring, så mäste den försökas genom fängelse pä bestämd lid; men i annat fall må lifsstraffet användas.
Och slutligen må anmärkas, att det såsom straff orimliga lifstidsfånge Iset, icke ens fans, utom i några fä fall, upptaget i 1734 års ursprungliga Missgerningsbalk, som, efter dea tidens sed, eljest var så hårdhjerlad.
Det andra ändamålet, nemi. vedergällningen eller hämnden, är redan längesedan föråldrad.
Det var fordom nödvändigt, för att förmå den förolämpade att afstå frän sjelfhämnden.
Och lagstiftaren var dä tvungen att stadga härda eller till och med grymma straff, för att ti 11 fredsia
Ila målsmannens hämndbegär.
Men sedan sederna nu blifvit mildrade, behöfver lagstiftaren icke mer låta bruka sig till verktyg åt den enskilda hämndlystnaden.
Fritt må vi derföre nu vända vår blick frän den Mosaiska lagens låga vedergällningsrätt, som ropade: ”lif för lif!” ocb höja den till Christi kärleksfulla lära, nemi.
Hans, Som ”icke har lust till någon syndares död, ulan vill, att harf Omvänder sig ocb lefver.”
Under catbegorien vedergällning eller hämnd tyckas böter pä visst sätt böra hänföras.
Också är jag för min del tveksam, huruvida jag skall godkänna dem såsom lämpligt straff.
Åtminstone gifves intet annat straff, som drabbar sä olika, särdeles om de bestämmas lill lika belopp lör fattiga ocb eika.
Den rike har icke ringaste känning af en plikt, sorn kan hända för längre' lid sätter den fattige, i ordets egentliga be märkelse, på vatten och bröd.
Dessutom får dea fattige brotls10 II. 17 130 Den 26 April. f. m. lingen icke ensam lida af bitterna; utan kan hända oftast ännu mer dess oskyldiga maka och barn.
Skulle derföre böter svara mot sitt ändamål, såsom ett pågorlunda jemlikt straff för fattiga och rika, så borde de i hvart särskildt fall bestämmas, såsom för en alldeles obemedlad, lill minimum och maximum efter brottsligheten, med obegränsad frihet för domaren alt förhöja beloppet efter brottslingens allmänt kända förmögenhet.
Det tredje af många så högt värderade ändamålet med straff, nemi. afskräckniug från brott, har vunnit föga stöd af erfarenheten.
Jag har t. ex. hört sägas, alt, på den tid, då man här i Stockholm på allmänna torgen hängde ficktjufvar, det ej sällan hände, att fickstölder begingos vid sjelfva galgen, i folkträngseln under påstående afrättniug.
Och med förbigående af många andra exempel, som jag skulle kunna åberopa, vill jag blott påminna om en händelse, som för några få år sedan timade här istockholm, nemi. att en man begick ett grymt mord några få timmar efter det han samma dag hade åskådat en mördares halshuggning.
Icke eller pä delta ändamål bör derföre lagstiftaren göra något särskildt afseende, åtminstone icke för detsamma uppoffra det ringaste af mensklighetens och förnuftets fordringar.
Hela afskräckelsen bör ligga i den fullkomliga vissheten, att det stadgade straffet icke skall uteblifva.
Det fjerde ändamålet med straff, nemi. brottslingens förbättring, är det vigtigaste af alla, vid hvilket lagstiftaren derföre helt visst bör fästa sin synnerligaste uppmärksamhet.
Och för detta höga ändamål är det Pli i lade I ph iska cellsystcmet ojemförligt lämpligare, än det s. k.
Auburnska, med gemensamma arbets- och matsalar, och enskilda sof-celler.
Derföre anser jag alla fängelsestraff böra verkställas endast efter det Philadelphiska systemet.
Man medger i allmänhet, att detta system är det lämpligaste för kortare tider, såsom 7:de oell 6:te straffgraderna, men tror, att ingen menniska skulle kunna uthärda i de högre graderna.
Men just detta bevisar bäst, att fängelse-tiderna kunna och böra för detta system betydligen förkortas, genom hvilken enkla åtgärd hela den befarade olägenheten vora med ett penndrag afhulpen.
Att fängelsetiderna äro längre, än som nödvändigt behöfves, befordrar alldeles icke brottslingens förbättring, ulan motverkar tvertom det höga ändamålet.
Ty då friheten förespeglas på alltför långt håll, måste fångens mod och krafter till förbättring minskas af förtviflan att kunna uppnå målet.
Det förhåller sig med brottslingens själssjukdom och dess behandling medelst fängelsekuren, alldeles lika som med vissa kroppssjukdomar och deras behandling.
Mången kroppsligt sjuk har blifvit förderfvad blott derigenom, att ett kraftigt läkemedel, t. ex. qvicksilfver preparat, har blifvit begagnadt längre, än det hade behöfts.
Mig synes derföre lagförslagets 7 fängelsegrader kunna efter Philadelphiska systemet lämpligen indelas på följande sätt. nemi.:
Den 26 April f. m. 131 ]:sta grad., frän 5 lill och med 7 är; 2:dra grad., från 4 till och med 5 år; 3:dje grad., från 3 lill och med 4 år; 4:de grad., från 2 lill och med 3 år; 5:le grad., från 1 till och med 2 år; (i:te grad., från (i månader lill och med 1 år, och 7:de grad., från 1 månad lill och med 6 månader.
Man förebär äfven, att det Philadelphiska systemet skulle blifva för kostsamt att utföra.
Men vid aldrig sä litet eftersinnande bör man lätt kunna linna, att det skulle tvertom kosta mindre än det Auburnska.
Hvad sjelfva byggnaden beträffar, så blefve cellernas antal lika stort, derest de Auburnska Tångarne eljest skulle få enskilda sof-celler.
Och om de Philadelphiska måste vara något, större, så behöfvas deremot alldeles inga arbets- och matsalar.
För öfrigt är bevakningen i Auburnska fängelser ofantligt dyrare, än i de andra.
Och när dertill kommer den kortare tiden, som Tångarne behöfdc underhållas, enligt del Philadelphiska systemet; så kan man läll. finna, alt det skulle blifva vida mindre kostsamt än del Auburnska.
Lagförslaget bjuder i (i cap. ] §, att ”straff skola inom de i lagen derföre satta griinsor, mätas efter - - - den större eller mindre brottslighet i viljan, gerningsmannen ådagalagt.”
Denna regel, som här endast är ämnad till ledning för domaren vid lagens tillämpning, bör äfven kunna utsträckas till lagstiftaren vid straffgradens bestämmande.
Derföre skulle jag för min del vilja hafva allt slags våld samt till och med dräp af hastigt mod belagda med lindrigare, men deremot stöld med hårdare straff än lagförslaget utsatt.
Billigheten och nästan nödvändigheten deraf synes klart af sjelfva den allmänna erfarenhet, att dråpare hafva i våra gamla gemensamhetsfängelser städse funnits vara stilla, fromma och sedliga, dä deremot tjufvar nästan alltid förblifvit lömska, elaka och vilda, i samma mån deras själar hunnit förderfvas och likasom stelna i förderfvet, genom det långa ljufstudium de genomgått.
Som det är en allmän erfarenhet, alt själen blir till en viss grad desto verksammare, ju mer den fredas från intryck genom de yttre sinnena, så är det högst troligt, att ingenting mer, än den graflika tystnaden i cellen och afstängningen icke blott, från allt umgänge med andra fångar, utan äfven från nästan all annan gemenskap med yttre verlden, skall behöfvas för att bringa brottslingen till lugn och känsla af sina fordna förvillelser, såsom första steget till hans förbättring.
Men om detta passiva förfarande tilläfventyrs skulle finnas icke göra tillfyllest; så torde ändamålet kunna i någon mån befordras äfven genom särskildt verkande medel.
Emedan derföre ingenting torde på ett positivt sätt verka mäktigare än musik, till lugnande af upprörda och vilda sinnen, så kunde det till äfventyrs vara nyttigt alt emellanåt låta uppföra kyrkosång eller annan tjenlig musik, t. ex. medelst orgelverk på eli sådant ställe, att det kunde höras i alla cellerna.
Från samma ställe kun - 132 Den 26 April f. ra. de det äfven vara nyttigt alt låta föreläsas stycken ur en pasr sande bok eller lämpliga tal hållas.
Men vill man hoppas, att brottslingens förbättring skall blifva varaktig, så mäste, då strå Het blifvit ulståndet, lagen vara försonad oell brottet glömdt.
Den frigifne bör derföre slippa att i sitt preslbesked för alltid medföra ett offentligt vittnesbörd om sitt undergångna straff.
Ty svårigheten för honom att under sådana förhållanden kunna med ärligt näringsfång återgå lill samhället, mäste tillintetgöra den välgörande verkan af den förbättring lian kunnat vinna genom sjelfva straffet.
Bäst vore kanhända, 0111 ädla menniskor derjemte ville förena sig till bildande af eli slags välvilligt förmynderskap för dem, som genomgått straff-inrättningen.
Jag tror, att hvarje lag, äfven den bästa, är otillräcklig att afhjelpa det onda, om det ej sättes i sammanhang med andra förständiga åtgärder.
Ibland sådane anser jag för ändamålets vinnande nödvändigt, alt författningarne om lösdrifveri och försvarslöshet upph.ifvas, så alt en hvar icke behiifver annat försvar än lagens.
Pä alla dessa grunder kan jag icke för min del godkänna LagUlsk:s nu afgifna förslag, huru varmt jag lin nitiilskar fiir antagande af principerne; och får derföre hemställa, om icke betänk, kunde återremitteras, så mvcket hellre, som man icke har hopp alt vid denna riksdag hinna till slut med sjelfva lagens antagande.
Frih. G y 11 en gra na t, Carl Aug.
I hvad 2-:ne föregående talare, Frih. Stael von Holstein och Hr Akerman. i delta ärende yttrat, får jag till alla delar instämma, och tillstyrker således vördsamligen bifall till Lag-Utsk:s betänk.
Behofvet af en förändring, en förbättring i vår criminallag, har länge varit erkiindt.
Då jag inser bristerna i densamma, är jag dock mycket tveksam, huruvida de ej borde kunna afhjelpas ulan rubbning af hela dess grundval, och uppfattar ej klart fördelen af del alldeles nya system, som här förelägges oss i afseende å brottmåls- och strafflag.
Man säger: den gamla lagen är ej mera i öfverensstämmelse med lidehvarfvcts upplysning, svarar ej mot dess kraf, och den uppfyller ej eljer sin bestämmelse att förbättra den bpottsliga.
Lagens första ändamål är att straffa och afskräcka; detta ligger i samhällets ide.
Den brottsliges förbättring kan jag ej annat än sätta i andra rummet; den utgör äfven en samhällets pligt, men denna pligt hör blott ställas i bredd med andra lika heliga, och uppfyllas så långt ske kan, utan åsidosättande af dessa, och följ a k tel igen så långt samhällets krafter det rimligen medgifva.
I det förra hänseendet, eller hvad sjelfva straffet och det afskräckande angår, synes mig vår lag väl uthärda jemnförelsen med den nya.
I fråga om förbättringen äler Den 26 A p r i 1 f. m. 133 ligger denna del af straffet, hvad del nya lagförslaget beträffar, ännu nästan hell och hållet blott inom thcoriernas eller sannolikhetens område.
Philosophen och deri rättslärde må dumma om huru långt samhällets rätt bör sträcka sig öfver den brottslige; för min del skulle jag tycka den borde ej gå längre än till alt siratia, äfven strängt; — rättvisan är sträng, hon tecknas med eli, svärd, och denna hild är sann, — strängt, säger jag, ej grymt, men ej till att i åratal, — om ock under den visserligen vackra afsigten att förbättra, — beröfva medborgaren sin frihet, af hvilkens verksamhet kanske en familjs vid beror.
Staten äfven äger denna obegränsade rätt öfver menniskaus frihet, i ändamål all förbättra henne, inser jag dock ej fullt dess skyldighet, alt med den fullmyndige företaga en ny mångårig uppfostran.
Den brottslige, som bekant sin förbrytelse och derföre lidit sitt straff, försonas efter vår lag med samhället, och straffet uioltages ej sällan med undergifvenhet af den ångerfulle och hotfärdige; han återinträder i samhällets gemenskap, och allt är glömt, borde åtminstone vara det.
Denna grundtanke i vår lag har sill förnämsta stöd i vår Chrisina lära.
Ar der något vanhederlig!, något nesligt, i I.
ex. valtenoch bröd-straffet och i den uppenbara kyrkopliktexi, så ligger del ej i sjelfva straffet, utan i en oriktig uppfattning deraf hos samhällets medlemmar.
Hvad mera tarfvas till den brottsliges förbättring, hurde höra kyrkan lill.
Man anser de kroppsliga
Straffen ej stå tillsamman med det menskliga värdet.
Barnet agas dock, emedan dess förstånd ej räcker till att afhålla det frän det onda; det skall afskräckas frän återfall och vänjas vid lanken, alt straffet följer genast pä olydnad.
Sä ock med den brottslige.
Köttet är svagt.
Mängden af dem föröfva brottet för all skaffa sig en kroppslig eller sinnlig njutning.
Ar det då så onaturligt, att straffet tillämpas å,samma väg, som den brottslige ololligen boredt sig en fördel.
Ar det väl mera mensklighet uti att pina själen än i att plåga kroppen?
Ligger det något mera ädelt i den behandlingen, all begrafva en mensklig varelse under fyra år mellan fyra tränga murar, än i straffet af 14 dagars valten och bröd?
Man vill ej förnedra menniskan med det kroppsliga straffet — jag kallar det dock snarare ett bote- och försoningsmedel, än en förnedring, — men man vill snart sagdl omintetgöra för långa är hela hennes exislence.
Jag kan beröfva medmenniska!) allt, som för henne ger lifvet ett värde, men jag får ej röra ett här pä hennes hufvud.
Man kallar detta en riktig uppskattning af inenniskans värde, eller philantropi.
Är det ej snarare en svaghet i begrepp, en sjuklighet i känsla?
Är denna grundtanke mensklig, sä frågar jagdock, om den pä samma gång är lika sant Christ lig.
Man säger, den brottslige bör lemnäs tid alt komma till besinning.
Visserligen; men skall härtill åtgå åratal, ja en fjerdedels mansålder?
Är ångern kommen, hvartill tjenar då det fortsatta fängelset? kommer den ej, eller med andra ord, uteblir förbättringen, hvarföre skall då den menskliga varelsen betagas all möjlighet att 134 Den 2G April f. m. åtminstone lill någon del söka uppfylla sitt mål här i liden?
iNågon fullkomlig visshet om förbättring lärer i alla fall aldrig ernås förr, än friheten sätter menniskan i tillfälle all med sina gerningar ådagalägga denna bättringens tillvaro.
Det är öfver min förmåga att bedomina företrädet af det ena eller andra fängelse-systemet; — jag tycker blott all man dervid oinskränkt ser på den brottslige och glömmer Slaten.
Denna har dock skyldigheter mot sig sjelf; den brottslige kan ännu behöfva Staten, men ej Ivertom.
Lalitudssyslemet är ock en stor nyhet, hvars värde ej så lätt inses.
Jag hörer kanske till de kortsynte, men är dock ej ensam af den meningen, att detta system lägger i domarens hand hvad som borde ligga i sjelfva lagen.
Den brottslige bör känna hvad den lag bjuder, mot hvilken han brutit; han hör veta, att det är samhället, som med ett oafvikligt hud straffar honom, ej domarens godtycke.
Denna idé måtte i sin tillämpning leda till förargelse, hat och bitterhet hos den brottslige, och säkert till ett oupphörligt vädjande lill högre rätt.
Jag är långt ifrån att förneka Statens skyldighet alt söka förbättra den brottslige; men jag finner derjemte lika mycken menniskokärlek i att frälsa den långt större mängden ifrån branten af förderfvet.
Manne ej denna samhällets pligt är lika helig, och lika mycket i dess eget interesse, som den att straffa och förbättra den brojtslige.
Utgående från denna åsigt, har jag svårt att gilla, att
Staten i första rummet offrar millioner, — och dertill leder systemet en gång antaget och conseqvent, ulfördt, — millioner, säger jag, på deras vård och förbättring, som brustit i sina förbindelser mot densamma.
I högre grad borde dess uppmärksamhet vända sig lill det uppväxande slägtet och till de arma, de oräkneliga, som af brist på det nödvändigaste, i saknad af arbete, lockas till lastens bana, och som skola finna dess beträdande i samma män mindre motbjudande, som straffet synes mindre afskräckande, just genom den vard, till föda, kläder och alla yttre behofs fyllande, som Staten unnar den brottslige.