Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derpå lade han Margaretha i armarna på fru Catharina, som hastat till, bugade sig för de närvarande, gick med raska steg att sätta sig i den ännu vid trappan qvarstående slädan och var inom ett ögonblick försvunnen ibland snöhvirflarna.
Göran Boije qvarstod ännu några ögonblick på gården, dit han åtföljt Magnus under försök att förmå denne att qvarstadna; sedan återvände han till rummen, gick fram till fru Catharina och sade: „min mor, ovänligt tar ni emot er son efter mångårig skilsmässa, då ni jagar ur huset den, som gjort det till en möjlighet för er att återfå denne son.
Hade han ej med högsta fara för sig sjelf räddat mig vid ett tillfälle, då en och hvar blott tänkte på sig sjelf, så låge nu mina ben ock hvitnade bland så många andras på norska fjellen.
Och äfven
Margaretha har han räddat från faror, värre än döden, och länge för henne satt sitt eget lif på spel.
Huru ni än må gilla de anspråk han gör, artighet och välvilja hade han dock bordt röna i vårt hus.“
Fru Catharinas blick mörknade, och med stolthet svarade hon: „illa anstår sonen sådant språk emot sin moder, ännu sämre anstår Göran Boije att hylla en namnlös ofrälse.
Jag svarar för mina gerningar; se till att du kan svara för dina.“
Carl, hvilken detta uppträde föreföll högst oförklarligt, trädde nu äfven fram för att få någon reda i denna besynnerliga sak.
Fru Catharina berättade i korta ord hvad han behöfde veta för att förstå saken, och tillade sedan:
„Carl, min blifvande kärälskeliga svärson, du, hvars känsla af det rätta och ädla icke blifvit förstörd af fältlifvets grofva seder och blandade umgänge, såsom jag tyvärr finner vara fallet med min son Göran, säg, hvad anser du mig böra göra i denna sak?
Icke såsom vore jag sjelf ett ögonblick tvekande eller i behof af råd, men på det denne oförståndige yngling må lära sig huru en ädla anor värdig yngling bör tänka.“
„Naturligtvis kan jag här endast ha en tanke,“ sade Carl häftigt.
„Mobben må tålas, må vara vårt verktyg, må ha sitt bröd.
Må man, om man så vill, till och med bemöta dem med vänlighet; men vilja de intränga ibland oss, vilja de göra sig jemlika med oss, vilja de pocka sig fram, då, då må de få lära sig annat.
Icke har jag utvalt mig Cecilia Boije till maka, för att som svåger emottaga en sådan.
Mången ädling skulle jag aldrig förlåta sådana anspråk, och med denna junker behöfs alls ingen skonsamhet.“
Cecilias hjerta sammanpressades, då Carl sade dessa ord med en röst och en blick, som hon förut ej sett.
Ovilkorligen måste hon tänka på sin dröm.
I detsamma steg
Margaretha upp från ett hörn af rummet, der hon sutit sammansjunken mot en stolkarm.
Nu höjde hon sig upp med en nästan stolt hållning, sägande: „Gud sjelf har fogat det så, att jag är hans vigda maka, och ingen menniska, eho det vara må, skall förmå att skilja mitt hjerta ifrån hans.
Har Herren Gud låtit mig födas i ett stånd, som i verldens ögon lyfter mig öfver honom, så har samme Gud åter uti vigseln ställt mig till att vara honom lydig och underdånig, och skall jag det budet till min död åtlyda; och dermed välsigne och beskydde mig den Högste i sin stora nåd hädanefter, som hittills; jag kan intet.“
Dermed lemnade hon rummet och gick in i sin kammare, der hon i ensamhet, mest i bön, tillbragte aftonen utan att något bud kallade henne in.
När Margaretha lemnat rummet, sade fru Catharina: „det är i qväll den heliga julaftonen, vi synas nära att glömma det för våra egna små angelägenheter, och, min son, jag har ännu knappt hälsat dig välkommen i hemmet.
Välsignad och lyckosam vare din ankomst hit!
Jag har befallt gårdsfolket samlas i yttre rummet för att få hälsa dig.
Jag hör rörelse derute, min befallning är åtlydd.
Kom, min son.
I detsamma slogs dörren upp, och båda utträdde till det väntande folket, för hvilket fru Catharina högtidligt föreställde sin son, under det att starkt julöl kringbjöds.
De gröfre arbetsdrängarne skrapade golfvet med foten, pigorna stodo förlägna och täcktes ej ens bjuda till att hälsa; och ett par nättare „inpigor“ nego helt beschäftigt.
Ingen sade ett ord, utom trädgårdsmästaren, som steg fram och såg den unge herrn dristigt i ansigtet, i det han yttrade: „ja, väl är ni samme herr Göran som ni var förr, men bättre hade varit om ni hållits hemma och klubbat ryssarne och ej låtit dem bränna upp godset.
Nå, nå, välkommen hem!
En bra herre har ni alltid varit, och lik er salig far som en slant, och så Gud välsigne er!“
Göran tackade gubben och hälsade vänligt på alla.
„Och nu,“ sade fru Catharina, „är en traktering anrättad nere i stugan för eder.
Ännu ett par timmar mågen J roa eder med lek och glam och sedan bereda eder att i Guds hus fira julottan.“
Dörren öppnades och ut skyndade sig skaran, karlarna med tunga, ljudeliga steg, och qvinnorna med sidan förut hastigt stickande sig ut genom dörren, och alla glada att komma ifrån högtidligheten.
Under helgen tillät fru Catharina intet ordande om julaftonens tilldragelse.
Men såsnart helgedagarna voro förbi, kallade hon Carl och Göran i sitt rum till enskildt samtal, slöt dörren och tilltalte dem på följande sätt: „för dig, min blifvande måg, behöfver jag ej säga det, och äfven om dig, min son Göran, förmodar jag, att du, nu då du haft tid till besinning, icke tvekar att anse, liksom vi, att den olyckliga förbindelse, Margaretha ingått, är lika så vanhedrande som olaglig.
Min högsta önskan vore derföre, att ingen måtte få kännedom om att den någonsin existerat.
Jag har derföre, oaktadt
Margarethas uppstudsiga och otillbörliga uppförande, förelagt henne valet imellan att högtidligen lofva, det hon ingen gemenskap, af hvad namn den vara må, med den karlen må underhålla, eller ock att blifva skymfad inför verlden genom ett offentligt upplösande af det olagliga äktenskapet.
Med bedröfvadt hjerta måste jag meddela er, att hon med envishet förnekar att ett sådant löfte afgifva.
Imellertid anser jag mig dock ännu böra uppskjuta det steg, som skulle skymfa vår ätt.
Låtom oss först se om denne vanbörding har mod att våga ännu en gång framföra sina anspråk, sedan han sett huru litet han dermed kan hoppas att vinna.
Gör han det dock, må vi försöka att erbjuda honom penningar och avancement i tjensten, hvilket du, min son Carl, med lätthet bör kunna skaffa honom, för att förmå honom att uppge anspråk, på hvilka han intet annat kan vinna, än den skymf, han oss tillfogar.
Någon vidare skilsmessa vore då ej af nöden, emedan Margaretha vidhåller, att hon i alla hänseenden aldrig träder i annat gifte, och må hon häri få följa sin vilja.
Hennes namn skall sålunda icke bli någon skamfläck för ätten.
Välan, mina vänner, jag förmodar att J intet hafven att anmärka emot hvad jag yttrat.“
„Äfven jag,“ svarade Carl, „har betänkt saken och blifvit vid den tanken, att det torde vara bäst att äfven bjuda till att inverka på karlen genom Margaretha.
Hennes dårskap måtte väl fås att vika.
Uppseende bör framför allt undvikas.“
Här afbröts Carl af en qvinnas högljudda gråt och snyftningar i yttre rummet.
„Se åt, min son,“ sade fru Catharina, „hvad detta betyder.“
Göran öppnade dörren: „se, gamla Malin,“ sade han förvånad, “nå, hvad i all verlden fattas nu?“
„Ja så, Flinkskan,“ sade fru Catharina.
„Om hon har något att andraga, så låt henne sitta derute så länge.
Jag skall snart låta inkalla henne.“
Öfverläggningen imellan mor och söner fortsattes en stund, stundom med någon hetta å Görans sida.
Denne mente, att det visserligen vore högst ledsamt att
Margaretha ingått ett så opassande giftermål, men sedan det nu en gång skett, tyckte han bäst vara att icke vidare krångla, då Malm vore en bra karl, och hon ej heller af någon slags olydnad eller uppstudsighet sålunda, utan de sinas bifall, gett sitt ord.
Något vidlyftigt ordande härom tillät icke fru Catharina, utan antog öfverläggningen som afslutad.
En kort stund sednare inkallades Flinkskan, före detta jungfru Malin, som stannade djupt nigande och snyftande vid dörren.
„Nå, madam Flink, hvad olycka har drabbat er?“ frågade deltagande Fru Catharina.
En flod af tårar voro första svaret, men sedan utbröt en lika rik flod af ord, hvarmed
Flinkskan beskref sin olycka.
Flinken hade lagt sig till ett rusthåll, sen det blef så förordnadt, att hvar och en, som åtoge sig att rusta för godset, finge tillegna sig de öfvergifna rusthållen.
Så hade han satt sig ned på ett och tagit det i besittning.
„Men,“ fortfor hon i sin berättelse, „just som vi om onsdagsmorgonen sitta och äta frukost, sade Flinken: vet du det här rusthållet blir bra, och skrattade åt huru behändigt han fått det.
Ja, ja, nog kunde det vara bra, om det ej vore i en sån finnsocken, sade jag.
Åh lappri, sade Flinken, det kan ha sina goda vägar med det ock, och såg så klok ut, och jag tänkte just fråga hvad han mente.
Men då slogs dörren upp och hvem kom in? jo, just Major Fieant, han som förr var Commendant i Cajana, och det var just han som förr ägt rusthållet.
Och han hade en stor piska i hand, som han hade kört med, och skrek som en gast att vi sku packa oss ifrån hans gård och gods.
Men Flinken, som visste sig hafva rätten på sin sida, han bocka bara och log och bad herr Majoren sitta ned, men mente, att numera vore rusthållet hans.
Men, herre Gud, då blef det annat af.
Fieanten blef så hvit som en trasa i syna, och ett tu tre tog han Flinken och drängen, en med hvardera handen, och körde ut dem, och jag sprang med hiskelig fart undan, och han efter oss med piskan i högsta hugg, till dess vi kommo utom ägorna.
Men drängen, han blef stående han på gården, det nötet, och kom inte och hjelpte sin husbonde.
Nu ha de tagit länsmanskapet af Flinken, och han vet inte hvad han skall ta sig till, när
Fieanten så mot all lag och rätt tog vårt rusthåll.
Vi ha nu varit här på besök i grannskapet hos Flinkens syster, och
Flinken for nyss för att se sig om efter något annat ställe, men jag vet ej hvar jag imellertid skall få tak öfver hufvudet.“
„Till en början kan ju Flinkskan stanna här,“ sade Fru Catharina, „kanske lyckas det imellertid er man att få sig ett hem.
Här är mycket arbete med spånad, väfning och söm nu till min dotters förestående bröllopp, och vill Flinkskan åtaga sig att hjelpa, så passar det ju bra.“
Malin neg och kysste Fru Catharina på kjortelfållen och vandrade ut med nöjdt sinne, ty nog visste hon, att Flinken skott sig och att henne ingen nöd förestod, men hon tyckte det kunde vara roligt att vara med om brölloppstillrustningar och bröllopp, under den tiden hennes man var rest på sina bestyr, och så var hon nu belåten att tillställningen lyckats.
Öfver Cecilias glada lycka började stundom skymta en liten skugga.
Hon visste ej sjelf rätt hvad det var, men hon kände en obestämd oro, och hon förebrådde sig den såsom ett af medgången bortskämt barns obelåtenhet.
Hon ägde ju allt, hvad hennes hjerta kunde önska, hon hade ju ej ens i sina drömmar kunnat tänka sig Carl behagligare och älskvärdare än han var; och dock, hvarföre var det stundom som om hon skyggat tillbaka för att undgå att vidröra is, vid uttryck, som undföllo honom.
I politiska ämnen syntes han stundom vara af olika tanke med fru Catharina, men undvek dock alltid med fin artighet hvarje motsägelse, och svängde genom någon behagfull vändning om samtalet, så att hon ej märkte det, och äfven Cecilia ej rätt visste huru Carl mente, ehuru hon dervid kände ett visst obehag.
Det var ofta, som om hon sträfvat att se i botten af hans själ, men hon sade sig sedan åter, att om än hon borde vara för honom helt öppen och klar, finge hon ej fordra detsamma af honom.
Och dock plågade det henne, hon tyckte stundom att hon nu kände honom mindre än någonsin, och hon ville ej tillstå för sig sjelf att hon bäfvade för att i de obekanta nejderna af hans inre finna fläckar, dem hon ej nu såg.
Men den erfarne verldsmannen dolde sitt inre, och endast den fina älskvärdheten, det lätta skämtet rådde i hans samtal, sådant det då gällde såsom elegansens och förfiningens högsta blomma.
I vår tid skulle väl samma sätt förefalla gammalmodigt, kanske pedantiskt och löjligt.
Ett bref, skrifvet af Carl, kan ge en liten skymt af hvad hans samtal icke röjde.
Det var skrifvet vid denna tid till en bekant i Stockholm.
„Nej, mon frère, så ha visst icke giftastankarna upptagit mig, att jag icke skulle hafva tid att om affairernas fortgång soignera, men uti detta arma landet är allting sålunda haut en bas, att man ännu ej särdeles vet att härom säga och relatera.
Hvad jag i administrativ väg kunnat proponera, det har jag nyligen till vederbörlig ort expedierat, och supponerar jag herren der skall det utan mycket changerande acceptera.
Deraf är ock åtskilligt sådant, som för oss kan vara godt att hafva sålunda rangerat.
Estimerande jag den vinst, af dessa procedurer kunde uppkomma, af mera consequence, än lätt i ögonen faller.
Sen J derhemma till att, medan vi här utanverken reparera, J icke låten eder det importantaste affiloutera.
Varen discrete och prevoyante, mig tyckes som om somliga på höjderne väl kunde ha lust att af freden profitera till att gripa kring sig hemma, men J mågen fint med eder laddning styra, minnandes att i allt lagom är bäst.
Han der östan ifrån och den andra från sunnan, de sågo litet brouillerade ut innan jag hitfor, men ett sådant brouilleri vore kanske nu för momenten icke rätt convenabelt, utan torde vara bäst att menagera och hålla god mine och låta den ena den andra balancera, så länge den praktiken kan gå, men discretement, ty det är icke värdt springa efter två harar, och är det icke värdt gapa så stort, att man får idel väder i munnen, ehuru man visserligen bör alla occasioner embrassera att saken tournera.
Håll ändå något litet på gubben i hörnet, ty han har ibland sina entêtements, och det kunde icke göra någon prejudice att honom rappellera att hålla ögonen en garde, men det måste ske med mycken adresse och civilité, på det gubben ej må misstänka att man vill på honom imponera, ty det kan han icke supportera.
Jag vill nu i inga detailler entrera; utan hoppas jag ingenting förloras derigenom, att jag till muntlig communication differerar att låta dig penetrera i desseinerna.
Det säges, hertigen skall vara mycket manquerad ännu.
Månne man ej kunde af denna omständighet till målets vinnande åt ett håll profitera?
Icke vore det så stor desavantage, om man i fall af blifvande krig, som icke skulle utfalla till favör, skulle nödgas detta landet afstå; det är nästan blott en désert, man sålunda skulle cedera; men visserligen kan denna possession ännu blifva af pris, isynnerhet i hänseende till läget, ty de böra icke få fast fot för nära Sverige.
Men hellre dock risquera att cedera det till och med, än att ... men vi hinna nog härom mundtligen fundera.
Med första öppet vatten kommer jag öfver, och innan dess kan ändå intet göras.
Min blifvande svärmor har en rage att komma till hofvet.
Hon är icke tranquille förr än hon nedlagt sin devotion för pouvoirens fötter.
Nå väl, jag skall följa henne och min brud, för att tillse, att icke något händer, som sedan kunde göra mig embarras.
En syster till min fästmö kommer ock att medfölja.
Icke är hon just någon lustre skönhet, men i alla fall ganska attirante, och skulle det icke förundra mig, om hon skulle väcka någon uppmärksamhet.
Också har jag mina funderingar i afseende å henne, som, i fall de ginge i lås, kunde bli oss ganska appreciabla.
Med mitt mariage har jag allt skäl att vara på det högsta satisfierad.
Då jag först attacherade min tanke vid henne, var hon ett icke särdeles lofvande barn, men det är så alltför många omständigheter, som talade för detta partie, att jag i hopp att dock kunna ge henne någon slags tournure, om än hon ägde alltför liten grace, dock resolverade mig att approchera henne med mina avancer.
Att hon och hennes slägtingar ingen difficulté gjorde, torde jag ej behöfva säga.
Men jag har nu vunnit mer än jag väntade.
Hon har nu formerat sig till en den allraskönaste silphe, och skall göra furore vid hofvet, endast hon hinner lägga af en viss liten air de campagne; och lita på, mon frêre, att du ej skall ha lust att, som du lofvade, börja din conversation till min unga fru med:
„Pörja Vron brata venska ren.“
Jag hade ej kunnat välja en aimablare person, äfven om jag gjort ett partie d’amour.
Dertill kommer att hon, sans que je m’en doutais, hade roat sig att redan från barnaåren välja mig till sina små, romaneska känslors riddare sans peur et sans reproche.
Detta ger henne äfven en naivité, som är allt för täck, och skall hon så väl derigenom, som genom gudsfruktan, som är så en vogue, komma att bli särdeles i grace; hvilket allt kan vara godt, att sålunda ha fötterna på båda sidor om dörren.“
Att Carls „funderingar“ i afseende å Margaretha ingalunda voro att tillåta hennes förening med Magnus, är lätt att inse.
Som han imellertid ansåg för bäst att icke gå bröstgänges till väga, utan hellre söka att på omvägar hinna målet, så hade han med öfvad blick snart i Flinkskan funnit ett lämpligt verktyg.
Henne värfvade han lätt genom löfte om tjenst åt hennes man, ett löfte högst lätt uppfyldt i en tid, då till och med de vigtigaste poster af godtycke och protektion tillsattes.
Utan att göra henne klokare än förut, förstod han att af henne utleta hvad hon visste och inlära henne hvad hon borde iakttaga.
Åt Fru Catharina meddelade han härom ingenting, han ville ej låta störa sig af hennes tankar och vilja, och var nu fri att handla efter eget behag.
Troligen anade han också, att fru Catharina ej skulle velat begagna några smygvägar.
En dag då Malin, biträdd af fru Catharinas kammarpiga, satt sysselsatt med något handarbete i yttre rummet, trädde Cecilia ut ur „fröknarnas kammare,“ men stadnade ännu på tröskeln, för att genom den öppna dörren säga några ord åt Margaretha.
Malin såg då att denna satt med hufvudet lutadt mot en högkarmad stol nära dörren och såg lidande ut.
Så snart Cecilia lemnat rummet, började Malin, fortsättande samtalet med kamraten och höjande rösten så, att hvarje ord måste höras af Margaretha:
„Ja, kära du, men hvad äro de karlarne att lita på?
Jag kommer just ihåg en serjeant, eller hvad han var, som låg sjuk här hos torpar Anders under kriget.
Nådig frun skickade ofta mat och lät se om’en, och så såg jag’en ofta.
Och hur den då låddes göra sig till för mig!
Nå hvad tycks?
Nu träffa jag honom just innan jag reste hit, och, nej bara, han hade ej försyn att börja med sitt gamla nojs, och när jag snäste en sa’ han: nå nå, kära vän, var icke så rar heller, finare fröknar duger jag åt.
Och så sa’ han att han sku gifta sig med en förnäm och rik fröken, och när jag inte ville tro honom så sa’ han: visst har jag fått ha mycket besvär och många konster för att ta’na fast, men nu är hon så befängd i mig, att jag tar henne huru än slägten larmar.
Och ser du, sa’ han, hon är rik och förnäm hon, och de måste dra fram mig för hennes skull, och derföre vill jag icke lemna henne, fast de bjuda mig mycket pengar; men mer ska’ de ge, om jag skall ge henne på båten, för jag får ändå mer om jag tar henne.“
Då Margaretha hörde att Malin sade sig nyss hafva träffat Magnus, väcktes hennes uppmärksamhet, och i hopp att få någon underrättelse om honom hörde hon vidare på samtalet derute.
En hög rodnad flög öfver hennes förut bleka kind, då hon hörde hvad Malin sade, och hon hann ej sansa sig, innan hon hört henne ända till denna punkt.
Men nu steg hon upp med af harm och vrede blossande kinder i det hon sade vid sig sjelf: „hvilken låghet!
Är det på sådant sätt man vill skilja mig ifrån honom?
Vore min tro på honom så lätt skakad, då vore det väl föga bevändt att bry sig något om den.“
Med lätta steg gick hon öfver rummet till andra sidan, der hon bortgömd i alkoven ej mera kunde höra hvad Malin sade, ehuru talet i yttre rummet ännu länge tycktes vända sig kring Magnus.
Snart märkte
Margaretha att hon var ett mål för spioneri och intriger, och om än spelet var fint och klokt beräknadt af Carl, så hade han dock såvida missräknat sig på Malin, att hon ofta genom sitt storprateri förtölpade sig, och groft utförde det fint tänkta.
Men hos Margaretha reste sig det ädla sinnets harm vid oädel behandling, och endast så mycket beslutsammare gick hon sin väg fram.
Nu hade det redan längesedan bordt komma underrättelse från Magnus och den formliga anhållan om henne, som han utlofvat; men ingenting sådant hörde Margaretha af. Hade han sålt henne för penningar, för befordran?
Carl hade låtit henne förstå, att han så hade gjort, men tydliga ord talades aldrig om hela saken.
Magnus och hans anspråk nämndes aldrig, det var som om något sådant icke funnits.
Hennes tro på honom stod dock fast.
Hon anade att man för henne dolde hans bref, att hon var omgifven af bevakning, som hindrade honom från att ge henne någon underrättelse, och i hemlighet gret hon bittra tårar af harm och smärta, men inför andra gjorde hon våld på sig för att synas lugn.
Imellan de båda systrarna rådde en förbehållsamhet, högst plågsam för dem begge, och hvilken ännu mera ökade deras hemliga bekymmer.
Cecilia ville och kunde ej meddela sina obestämda farhågor åt Margaretha, och denna åter ville ej förbittra Cecilias sinne emot fru Catharina, och än mindre emot Carl.
Unge Göran nödgades resa snart efter jul.
Carl var äfven oftast frånvarande, men kom dock stundom på några dagar för att hälsa på sin brud.
En tyngd tycktes hvila öfver hela huset, endast Carl var sig lik, intagande, artig, en man af den finaste ton, det mest intresserande samtalssätt, den ädlaste hållning och skick.
De tider, han vistades på Hattanpää, var der alltid samlingsplatsen för grannarne vidt omkring, hvilka, återkomna från Sverige, dit de flytt undan kriget, nu i hemmet återknöto gamla vänskapsband.
I dessa sällskap var Carl alltid själen, och Cecilias lycka prisades af alla, och afundades af många, under det hon sjelf gnagades af en hemlig oro, den hon ej kunde, ej ville söka att förklara, utan ofta med sjelfförebråelse blott tillskref sin egen oförnöjsamhet.
De unga flickornas promenader hade varit inskränkta inom parken, i anseende till snösmältningen och vårslasket, som gjorde alla längre färder svåra.
Carl syntes ej heller särdeles fallen för, att Cecilia skulle vandra i skog och mark.
„Det är så champetert, en Stockholmsdame behöfver ej kunna vandra som en landscousine,“ sade han engång med ett småleende, så behagligt och fint skämtfullt, att man ej kunde ana om han hade det ringaste allvar i hvad han sade.
Men Cecilia kände inom sig, att derunder låg mening, och hon inskränkte sina promenader.
Carl påminte också aldrig om dem.
Äfven Margaretha ville sällan gå utom parken, ty hon märkte att dervid gjordes inkast, att hon observerades, och lät derför hellre bli.
Nu lockade dock solen en dag så varmt; de båda flickorna togo hvarandra under armen och gingo för att se om gamla Vappo.
Vappo hade satt sig utanför sin lilla stuga och satt med blicken fäst på den vida vattenspegeln, då de begge unga kommo.
Hon märkte dem ej.
Hon satt och småsjöng för sig sjelf, vaggande efter visans takt.
Vänligt nalkades Cecilia och tog gumman på axeln.
Den gamlas anlete klarnade.
„Se, god afton fröken!
Och fröken Greta med!
Gud signe den vackra solen i afton!
Det är många år jag sett vårsol, kanske är det nu den sista för den gamla.
Hu, fröken,“ sade hon, då Cecilia lade sin hand på hennes, „icke får din hand bli kall före hennes, hvilken redan i tjugo år väntat att få stelna.
Unga blommor, låten ingen mask gnaga hjertat, tag bort den om än en bit hjerta skulle följa med, ty masken gnager upp hela hjertat.
Djupt, djupt inne, här i hjertats botten talar en röst, så tyst, så sakta.
Lyss efter hvad den säger, och J skolen veta mycket hvad eder förestår och kunna skjuta mycket ondt ur väg, blott ni har mod.“
Solen sjönk ned bakom kullarna på andra sidan sjön; öar och uddar kastade djupa skuggor på dess spegelyta.
Vappo såg tigande utåt vattnet, hennes blick följde den sjunkande solen; nu var den nedgången.
En tung, mycket tung suck gick öfver den gamlas läppar, och hon sade: „sorgliga minnen i solens glada sken gjorde mig underlig till mods.
Jag glömmer, att fröknarna kanske vilja dricka af min rara källa.
Men jag ser att flickan gått efter vatten.
Tysta och tankfulla anträdde de båda flickorna hemvägen.
Underliga och hemska hade gummans ord klingat i Cecilias öron, såsom en svår spådom; ljusa och lyckobådande förekommo de Margaretha.