Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Hr Flach gjorda anm. ang:de vexelhandel och det sätt hvarpå densamma varit handhafd, måste naturligen blifva föremål för BankoUtsk:ts noggranna pröfning, och det torde vara skäl att upskjuta omdömet deröfver tilldess en sådan pröfning blifvit verkställd.
Derföre att man således icke yttrar sig deremot, torde man dock icke böra anses hafva medgifvit animns riktighet.
En värd talare har som motiv för be viljande af remiss anfört, att vägrandet af sådan lätteligen kunde tydas som partiskhet, då remiss redan blifvit i dag på f. m. beviljad af en motion, ehuru motionären sjelf sagt, att han ville kringgå Grundlagen.
Jag får för min del förklara, att jag icke har hört något sådant passera under f. m:s förhandlingar, och tror visst icke, att Hr Gr. o. Landtm, skulle framställa propos. om remiss på hvilken motion det vara må, som Hr Gr. o. Landtm, funne vara stridande mot Grundlagarne.
Om jag icke misstager mig, nämnde Frih.
Bonde i sitt första anförande, att den Svenska jorden var d. 31/12 18S6 intecknad till ett visst belopp, 201 milhr rdr och något derutöfver.
Då jag till följe af innebafvande embete redigerat de Just.
StatsMinisterns Berättelser, det enda kända material, på hvilket en sådan upgift skulle kunna grundas, anser jag mig böra uplysa, att dessa Berättelser icke innehålla eller hittills kunnat lemna någon upgift till huru högt belopp Sveriges jord är intecknad vid någon viss tidpunkt, utan blott upgift å de belopp, till hvilka inteckningar blifvit under hvarje år till och med år 1856 beviljade och dödade, samt för åren 1857 och 1858 äfven förnyade.
Derest föreskrifterna om sättet, att meddela upgifter rör:de förnyelse af inteckning, hädanefter blifva rätteligen iakttagna, är det möjligt, att man 8 eller 10 år härefter någorlunda vet, huru stort beloppet af inteckningar i Svenska jorden då är; men nu vet man det icke; kan åtminstone icke med någon visshet dertill sluta af ofvannämnda Berättelser.
Bonde antog att under de båda åren 1858 och 1859 beloppen af beviljade inteckningar upgått för hvartdera året till åtminstone 33 milhr.
Jag vill då hafva äran uplysa, att enl. inkomna upgifter beloppet af beviljade inteckningar å landet upgick för 1858 ensamt till mer än 51 milhr rdr rmt.
Jag är den siste talaren högst förbunden för den uplysning han lemnat, att beloppet af beviljade inteckningar å den Svenska jorden under år 1858 upgick till 51 milhr, i st. f. 33 milhr, som jag hade förslagsvis beräknat.
Jag vill tillika, med afs:de å hvad han för öfrigt yttrat, nämna att jag tagit siffrorna till min beräkning öfver tillståndet 1856 ur Agardhs Statistik, hvars upgifter äro grundade på officiella upgifter.
För år 1857 Den 19 November t. m.
219 ii ro de hemtade ur den redogörelse, som varit synlig i Post- och Inrikes Tidningar.
Stael von Holstein, Eabian Wilhelm:
Jag an håller blott att få instämma med Hr Cederchiöld, i afs. å det grundlagsvidriga i motionen.
Den motion, som Frih. von Schwe rin väckt, och om hvars remiss nu är fråga, innefattar förslag till ett fullständigt system i afs.
å Bankens organisation, och måste således visserligen vidröra vissa punkter, som stå i sammanhang med grundlagen.
Men om denne skulle så strängt tillämpas, att endast derföre remiss vägrades, då skulle man ock derigenom binda händerna på en motionär och hindra honom att framlägga ett fullständigt och geuomfördt förslag.
En sådan vägran torde icke heller nu vara nödig, då det icke är fråga om något definitift beslut, utan Frih. von Schwerin blott begärt, att saken måtte komma under pröfning.
Jag hemställer således till Hr Cederchiöld, om man icke skulle kunna med fullkomlig trygghet remittera motionen till BarikoUtsk:t, som, i händelse vissa delar af densamma påkalla ändring af Grundlagen, naturligtvis i alla fall icke kan öfver dessa delar besluta, utan att frågan af motionären eller någon annan väckes i Koust.Utsk:t.
Ingen kan vara mera liberal än jag i afs. å representantens yttranderätt, hvilken jag anser honom böra ega i fullaste mått, så snart han icke säger något, som är för en annan personligen förolämpande eller något som eljest är i lag förbjudet.
Det finnes sålunda icke något hinder för motionären att under diskussionen ordagrannt uprepa innehållet af de ifrågavarande 3 punkterna uti hans förslag såsom motiv för förslaget i öfrigt.
Jag protesterar endast deremot, att 3:dje, 4:de och 5:te punkterne må såsom ett inom RiksSt. väckt förslag till Utsk:s-handläggning remitteras, af det skäl, att, om Utskottet tillstyrker förslaget, proposition på bifall dertill ej kan inom RiksSt. framställas, emedan ett sådant bifall skulle innefatta ändring af Grundlagen, hvarom fråga ej må i den ordning handläggas.
Jag vidblifver således min åsigt att remiss till Utsk. af nämnde 3 punkter i förslaget ej kan utan öfverträdelse af Grundlagen beviljas.
Sedan öfverläggningen nu förklarats afslutad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att då det under diskussionen blifvit ifrågasatt huruvida propos. å remiss af Frih. von Schwerins motion i dess helhet skulle kunna af H. Exc. framställas, H.
Exc. af sådan anledning , finge förklara, det han ansåg sig ej, på grund af motionens form och upställning, nu kunna vägra proposition å remiss deraf. 220 F Den 19 November f. m.
Härefter hemställde H. Exc., att R.
-o.
Ad. behagade besluta det motionen skulle kommuniceras Med3t:n samt tillika med de afgifna yttrandena remitteras till BankoUtskit.
Jag anhåller vördsamt att få i prot. in tagen min protest mot det sätt, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, upfattat denna fråga, och hvarpå propos. om remiss deraf blifvit framställd.
Staél von Holstein.
Efter föredragning af Frih. von Schwerins d. 16 d:s bordlagda motion, att köpmäns bokförda fordringar, äfvensom handtverksräkningar, at äldre dato än en månad, ej skulle kunna lagligen indrifvas. blef denna motion kommunicerad MedSt:n och remitterad till Lag Utsk:t.
Hr Montgomerys, Carl Hampus, d. 16 d:s bordlagda motion, rörande bränvinsbrännings bedrifvande endast vid större brännerier.
Jag instämmer i vissa delar fullkomligt i denna motion; men om det af motionären väckta förslaget angående småpanriors uphörande icke skulle kunna bifallas, anhåller jag att vederbörligt Utsk. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke det bränvin, som brännes i båda slagen af redskap, må lika beskattas, ty samma produkt borde väl bära lika skatt, antingen den tillverkas i stort eller smått, så mycket heldre som denna moraliskt och ekonomiskt skadliga, att ej säga nationens must och märg utsugande, produkt lika betalas, antingen tillverkningen skett i stora eller små pannor.
Denna åtgärd torde också vara den säkraste för att få tillverkandet med småpannor afskaffadt, enär den kommer att grunda sig på tillverkarnes egen öfvertygelse, att näringen icke bär sig.
Hr Stålhammar, Hjalmar:
Vid Hr C. H.
Montgo merys d. 16 d:s inlemnade och då bordlagda motion, har jag ansett icke olämpligt att dels göra några anmärkningar, dels yrka förändringar.
Motionens hufvudafdelningar vill jag i korthet uptaga till besvarande och undersökning, och delar dervid hans anföranden, såsom jag upfattat dem, i yrkandet: l:o Att få den s. k. husbehofsbränningen helt och hållet up häfd; 2:o
Att all bränvinsbränning uteslutande måtte tillåtas endast större brännerier, der tillverkningen fabriksmessigt bedrifves och der den, såsom under sednare tider varit brukligt, ställes under tillsyn af ständiga kontrollörer.
Som sagdt är, hvad jag härom har att yttra, skall blifva så kort som möjligt, och jag skall söka till att ej länge taga upmärksamheten i anspråk.
Den lä November f. m. 221 Först och främst får jag, liksom Hr Montgomery, yttra, att jag alls icke vid detta tillfälle vill söka utveckla den moraliska eller omoraliska sidan af bränvinsbränningen; jag vill blott hålla mig till den rättsliga och ekonomiska sidan deraf.
Ej kan man gerna neka dertill, att när bränvinsbränningen icke är något monopol, utan kan tillåtas en och hvar, bör en och hvar ock kunna få ega rättighet att dervid använda hvad redskap han behagar och hvilken han för sin ekonomi finner vara lämpligast.
En jordbrukare, sorn t. ex. eger mantal, bör följaktligen ega samma rätt att förädla sin vara, som den jordbrukare, hvilken är egare till mångdubbelt större jord.
Den förre kan måhända vidkännas kostnaderna för anläggandet af ett mindre bränneri, men deremot alldeles vara ur stånd att vidkännas alla de utgifter, sorn äro nödvändiga i och för anläggandet af ett större.
Skulle nu deu mindre jordegaren, som lika väl (ja måhända i en opartisk persous ögon kanske ännu mer än den större), är i behof af att förädla sin råvara, dertill göras oförmögen, blott derföre att hans tillgångar ej äro jemförliga med den större jordegarens?
Deruti ligger, enl. min åsigt, en stor orättvisa!
Må de begge njuta samma rätt, att elter eget godtfinnande och efter eget skön förädla sina råämnen, men må lagstiftningen bjuda till att utfinna medel att förhindra, det författningarne af de smärre bränvinstillverkarne eluderas, hvilket nu verkligen lär vara förhållandet, såsom Hr Montgomery förut ganska riktigt anmärkt.
För att nå detta mål, finnes ej något mera radikalt medel än att äfven vid de smärre brännerierna anställa kontrollörer, hvilket dock kanske blefve väl kostsamt, ehuru det måhända ändock skulle löna sig, om, såsom ryktet säger, en 20-k:rs panna utan mäskvärmare anses kunna tillverka circa 2000 k:r bränvin å 50 % utöfver det qvantum, hvartill lion- är upskattad.
För min del anser jag sättet att beskatta bränvinstillverkningen vara oriktigt.
I st. f. att beskatta spriten, bör man beskatta mäslcen / Visserligen kau man deremot invända, att detta vore bra hårdt, då man ej förut vet eller kan bestämma det qvantum alkohol, sorn af en viss del säd eller jordfrukter kan vinnas.
Emot detta inkast vill och kan jag blott anföra, att derest en bränvinstillverkare verkligen eger insigt i yrket, kan han med skäl påräkna att ej behöfva vidkännas förlust, och jag får äfven åberopa, att, efter hvad jag tror mig veta, samma praxis är rådande både i Preussen och Sachsen och troligen äfven i många andra Europas länder.
Blir nu beskattningssättet lika, kan man ock med skäl anse, att begge de nyss jemförda individernas intressen blifvit lika bevakade, ty kontrollen öfver båda låge just deri, att för inmäskning ej andra än vederbörligen krönta och upmätta kärl finge begagnas.
Derigenom kunde ock kontrollör i större bränneri äfven medhinna att hafva tillsyn öfver i närheten befintligt mindre, då han endast hade att utöfva kontroll öfver de olika slag af råämnen, som an - 222 Den 19 Not ernber f. m. vändes (hvilket äfven nu är hans åliggande), samt deröfver att endast krönt och upraätt mäsk-kar dervid användes.
En verklig national-vinst blefve oek häraf en följd, ty hvarje tillverkare tvangs derigenom att vara fullt hemmastadd i det teckniska och praktiska vid bedrifvandet af handteringen och ej, såsom nu är händelsen, helt och hållet ligga i händer på menniskor, som i allmänhet ej deri ega djupare insigt.
Då jag har äran nämna, att man med den skicklighet, man i allmänhet i detta yrke eger, öfverhufvud ej kan påräkna större afkastning af hvarje tunna goda potäter och 1 Lisp. kornmalt än 7 å 8 k:r 50 % alkohol, samt att samma qvantum råämne i en skicklig tillverkares hand kan lemna 12 ä 13 k:r alkohol af samma styrka, kan man lätt deraf sluta till Sveriges årliga förlust på bräuvinstillverkningen, samt till den vinst, ett nationellare bedrifvande deraf skulle medföra.
Jag har med detta mitt anförande blott velat häntvda på de medel, som finnas, att sätta den större och den mindre jordbrukarens intressen vid bräuvinsbränningen »au nivau» med hvarandra, och jag är fullt öfvertygad, att sakkunnige män ej skola saknas att ordna och bestämma de närmare detaljerna vid en lagstiftning i nyss nämnda anda.
Hr Montgomery vill, hvad dranken beträffar, söka trösta den mindre jordbrukaren dermed: »att den nu mera ej behöfver anses »såsom en vid kreaturens utfodring nödvändigt ingående del», och vill (att döma efter hans slutpåstående), att företrädesvis den mindre jordbrukaren skall, äfven med uppoffring af sädesproduktion, lägga hufvudsaklig vigt vid ladugårds-skötseln.
Detta är ganska sannt och bör behjertas nästan af hvarje jordbrukare i vårt land, der med få undantag en och hvar i mer och mindre mån gör sig saker till det felet att försumma boskaps-skötseln.
Men jag kan dock ej inse, att om dranken, klokt använd, är ett ganska godt plus vid en större egendom, den ej också skall vara det proportionsvis vid en mindre.
Hr Montgomery önskar slutligen, att, till jordbrukets fromma, importen af landtm&nnaprodukter skulle beläggas med så hög tull (förmodar jag), att våra egna produkter kunna uthärda täflan med utländniugens, och anför, att då åtskilliga andra industrigrenar, t. ex. klädes- och siden-tillverkningen (hvarföre ej äfven socker-tillverkningen m. m.) njuta dylikt skydd, jordbruket ej må blifva mera stjufmoderligt behandladt.
Härpå får jag blott yttra, att min öfvertygelse är den, att såväl den ena som den andra näringsgrenen borde helst vara utan ett dylikt stöd under armarna; ty visserligen kan det gagna några få individers interessen, men deremot vara skadligt för oändligt många flera och endast tjena att onaturligt fördyra en nödvändighetsvara.
Jag får ock slutligen anhålla om denna motions remitterande till Bevilln.Utsk:t.
Hr Montgomery, Carl Hampus:
Det har visst icke varit min mening med motionen, att betaga de mindre jordbrukarne
Den 19 November f. m. 223 rättigheten att tillgodogöra produkterna af deras jord på bästa sätt; men då man hittills ieke lyckats utfinna något medel att förekomma de missbruk, som städse egt rum i afs:de på småpannorna, har jag trott min motion vara af behofvet påkallad.
Kan man finua något annat sätt, än det af mig föreslagna, som hindrar dessa missbruk, sä skall jag visst vara ganska nöjd dermed.
Jag åtminstone har icke kunnat utgrunda något annat, om icke möjligen att stalla dem under kontrollörers upsigt, hvilket dock torde vara alltför kostsamt att kunna använda; men min orubbliga öfvertygelse är, att hvilka författningar man än må utfärda, skola de dock alltid komma att kringgås.
Den modifikation af mitt förslag, som Hr Montgomery, Gustaf, gjort, vill äfven jag instämma uti, så. framt Utskit ej finner sig föranlåtet att löija den plan i sin helhet, som jag framställt.
Ofverläggningen förklarades fulländad och motionen jemte yttranderne remitterades till J?evilln.Utsk:t. Föredrogs Frih. Creutz’s, Steffan, d. 1C dennes bordlngde motion om giftomannarättens uphörande.
Cederström, Endolf: Frih.
Creutz har föreslagit giftomannarättens uphörande i vårt land och ansett sådant utgöra blott ett följdriktigt kompletterande af hvad vid sista Riksdagen beslöts i afs:de å qvinnans försättande i myndighetstillstånd.
Häremellan förete siar dock åtskilliga olikheter.
St:r föreslogo nemi., att qvinna, som fyllt 25 år, skulle vara myndig, allenast hon derom gjorde anmälan vid vederbörlig
Rätt.
Detta bifölls af K. M. I afseende deremot på giftermålsförhållanden stadgar Svea Rikes lag, att qvinna kari redan vid 15 års ålder ingå i äktenskap.
Motionären synes nu vilja, att den 15-åriga qvinnan skall — utan att behöfva taga råd af sina föräldrar, eller, vid deras frånfälle, af närmaste anhörige, — kunna gifta sig.
— Giftomannarättens samvetsgranna utöfning eller dess obehöriga begagnande innebär utan tvifvel ett ganska drygt moraliskt ansvar; och må ingen, som innehar den, vara blind för detta ansvar.
Emellertid förefinnas lagliga utvägar att stäfja missbruken, oberäknadt det klander, som, i det allmänna, i fall saken der blifver känd, drabbar en, utan skäl afgifven vägran i dylikt hänseende.
Det är således ingalunda af någon maktlystnad å det manliga könets sida, som jag motsätter mig motionen ; — vi erinra oss, att moder, då hon är enka, utöfvar ifrågav:de rätt öfver dotter; — utan jag föreställer mig det vara en våda, för hvilken man ej bör utsätta den, till endast goda förutsättningar benägna, oerfarna qvinnan, om man frisäger henne från skyldigheten att rådfråga föräldrahjertat i en så vigtig sak.
Erinrom oss att, särdeles i unga år, den varma känslan är det öfvervägande elementet hos qvinnan, och icke det kallt beräknande förståndet.
Just på det hon ej må handla blindt efter ingifvelsen af den förra, är det som lagen hos oss stadgar ett åliggande för henne, att inhemta sina föräldrars eller andre målsmäns mening, 224 Den 19 November f. m. innan hela hennes lefnads öde beseglas genom en förbindelse, som, derest den ar förhastad, bereder ofärd i stället för den sällhet, hennes förtroendefulla och hängifna känsla, utan vägledning af ett mera öfvadt omdöme, förespeglat hennes själ.
Skulle än våra tidsförhållanden och den förändrade lagstiftningen i afseende å qvinnans befogenhet, att vid viss ålder anmäla sig till åtnjutande af myndighetstillstånd, anses böra föranleda någon modifikation i giftomannarätten, torde dock föräldrarnes bifall, så länge någondera af dem lefver, böra inhemtas, samt, efter deras frånfälle, närmaste, frände eller af domstol förordnad giftoman i den ordning, GiftermålsBalkens t, 3. 6, 7 o. 8 kap. stadga, i ämnet rådfrågas, innan giftermålet må ega rum.
Anses sådan frihet från giftomannamyndigheten böra beviljas, synes den dock icke skäligen kunna stadgas vid tidigare ålder, än som för öfrig myndighet är åt qvinna, icke egentl. lagstadgad, men medgifven.
Att före 20 å 25 år hevilja besagde frihet, är så mycket mindre tjenlig!, som dylika giftermål i vårt land, under föräldrars insigt och begifvande, höra till undantagen, och icke heller torde vid den nordiska qvinnans långsammare utbildning, jemförelsevis med söderns, vara i allmänhet rätt fördelaktigt.
Lagar böra stiftas efter allmänna förhållanden, ej efter undantagen.
Jag önskar alltså, att motionen icke måtte röna åstundad framgång, åtminstone icke i det outvecklade skick, hvari den nu befinner sig, eller till den oinskränkta omfattning, den åsyftar.
Att dessa mina anner måtte få åtfölja remissen till Utsk:t, är min vördsamma anhållan.
Det är otvifvelaktigt, att. en lag, som proklamerar qvinnans myndighetstillstånd, såsom en konseqvens medför hennes än mera dyrbara och angelägna rättighet, att sjelf få bestämma öfver sitt blifvande öde som maka.
Men å andra sidan har den siste värde talaren ganska rätt i sin anm., att qvinnan icke bör kunna vid 15 års. ålder ega rätt att sjelf bestämma sitt äktenskap, ehuru det är henne medgifvet, att vid denna ålder deruti inträda.
Motionären har också förmodligen icke menat annat, än att qvinnan vid samma ålder, som hon blir myndig, må kunna bestämma den vigtigaste handling i sitt lif, den, hvarigenom hon väljer sin blifvande ledsagare och make.
Med denna modifikation anser jag det vara en naturlig rätt för qvinnan, att, likasom mannen, råda öfver sig sjelf och sitt öde.
Frih, Creutz:
Cederström har sagt, att det skulle vara olämpligt, att qvinna, som först vid 25 års ålder är myndig öfver sitt gods, skall vid 15 års ålder vara myndig öfver sin person.
Lagen har dock länge medgifvit henne, att vid sistnämnde ålder gifta sig, emedan hon då är manvuxen.
Jag finner således icke skäl, hvarföre ej qvinnan då, när naturen danat henne, att inträda i äktenskap, äfven må ega rätt att bestämma sig sjelf.
Jag erkänner, att jag kunnat förändra min motion så, att qvinnan skulle fritt få Ben 19 November f. m. 225 1a afgöra sitt äktenskap vid 25 år, då lion är myndig; men jag anser mitt förslag vara mera i konseqvens med rättvisa och billighet, som bjuda, att man ieke bör tvinga en qvinna att antingen lefva ogift eller under giftomannarätt ända till 25 år, då myndighetstillståndet och förmågan att sköta affärer är något helt annat, än naturens medskapade verk till produktivitet.
Man har sagt, att känslan nr hos qvinna» öfvervägande öfver förståndet; jag anser detta vara mensklighetens lycka, och att just vid den ålder, då naturen upmnnar henne att ingå äktenskap, hon äfven måtte ega rätt att göra det utan inblandning af andra, anser jag desto vigtigare, som lion då ledes af sin känsla, att, oberoende af menniskors tycken och enskilda egennyttiga afsigter, taga det vigtigaste steget i sitt lif.
Huru ofta har man icke sett giftoman inblanda sig i förbindelser, dem kärleken knutit, och genom sin maktfullkomlighet och oftast egennytta gifvit anledning till de djupaste sorger, som förorsakat missriktning åt ett helt lif, att icke nämna de många synder och brott, som häraf blifvit en följd.
Friheten i detta afseende anser jag hafva ett stort inflytande på de allmänna sederna, både med hänsigt till det qvintiga och manliga könet.
Detta har varit anledningen till min motion; ty jag tror, att det är »kärleken», som bör kontrahera äkteuskaps-förbunden, och icke de menskliga beräkningarne, der girighet och egennytta, genom den nu rådande, föråldrade lagstiftningen, lemnäs ett alltför fritt fält.
Jag finner, att motionären icke vill frångå sin förut yttrade tanke, att qvinnan skall ega rätt, att vid 15 års ålder leda sig sjelf i afseende på sitt giftermål.
Men då man vet, att kärleken, ehuru vid den åldern lifligast, dock är blindast. tror jag att det är bäst, att vid sådant förhållande föräldrarne med sin erfarenhet och omtanka få leda henne i det längsta.
Jag vill icke inlåta mig i något yttrande öfver Friherre Creutz’ motion, hvilken jag anser nära nog så galen, att jag önskade, det den aldrig blifvit väckt.
Men då jag har ordet, anhåller jag hos den värde motionären, att han ville litet bättre läsa sin bibel, så att han icke må framkomma med ett sådant påstående, som att hans motion står i sammanhang med densamma.
Jag vill blott anföra tvenne omständigheter, i hvilka det ifrågav:de förslaget står i strid med bibelns ord.
Creutz säger nemi. å ena sidan, att det icke är möjligt, att ur -f:de budordet härleda en faders giftomannarätt öfver sin dotter, ty lydnaden emot föräldrar kan hos en menniska icke sträcka sig utöfver barnaåldern, hvilken hos qvinnan uphör, då hon är »manvuxen».
Nu står det likväl skrifvet: »Lyd din fader, som dig föd t häfver, och förakta icke din moder, om hon också gammal varder»
Har då fadren uphört att hafva födt sin dotter, derföre att hon är manväxt, eller modren, derföre att hon blifvit gammal?
Jag frågar blott:
Uphör verkligen detta förhållande, då har Frih.
Creutz rätt.
Vidare, i fäll Apostelen Pauli ord få anses ega någon betydelse i denna fråga, kunna, utom andra ställen i Bibeln, 36, 37 o. H. I.
15 226 Oen 19 November f. m. 38 v. af första episteln till Corinthierna bevisa Frih. Creutz, att han har uppenbart orätt.
Paulus säger nemi.: »Men om någon låter sig tycka, att det icke viii skickar sig med hans jungfru, sedan hon väl manväxt är, och det vill icke annars vara, så gore som han vill, han syndar intet; han late henne gifta sig.
Men om en sätter sig fast före, efter han onödd är, och häfver sin fria vilja, och beslutar detta i sitt hjerta, att låta sin jungfru så blifva, han gör väl.
Den nu utgifter henne, han gör väl; men den icke utgifter henne, han gör bättre».
Nu får jag blott fråga, hvem har rätt:
Creutz eller Apostelen Paulus?
Då denne sagt, att den gör bättre, som icke gifter bort en jungfru, så har han väl också sagt, att den, som kan besluta om han vill, eller ioke vill göra det, har någon rätt öfver henne; och Gud har i 4:de budet, som är förklaradt af Christus sjelf i Matth. 15: 4, 5 o. 6 v., förkunnat, att fadren har rätt till heder af sin dotter och hvad detta innebär; och som förut är sagdt, skall dottren lyda fadren, på den grund, att han födt henne, således äfven om hon är manväxt.
Huru står nu härmed tillsammans Frih. Creutz’ påstående, att fadren förlorat rätten öfver dottren, och hon vuxit ifrån lydnaden, derföre att hon blifvit manväxt.
Jag har ingenting vidare att tillägga, utan ber blott, att dessa mina ord måtte få åtfölja motionen till Utsk:t.
Det skulle leda till alltför stor vidlyftighet, att i sin helhet vederlägga de invändningar, Frih.
Alströmer gjort emot mitt förslag, och jag ber derföre, att endast få anmärka, det man, i afseende på Apostelen Paulus, bör sätta sig in uti de tidsomständigheter, hvarunder Apostelen lefde, såväl som dem, till hvilka han talade.
Då man härifrån abstraherar det rent spirituela, eller salighetsläran, så blifver detta gällande för alla de rent verldsliga förhållanden, han i sina skrifter berör.
Under den tidens rådande »träldom», säger han : »kan du blifva fri, så nyttja det hellre», •ty du är »Herrans fri», som han uttrycker sig.