Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kan det vara din tur.»
»Det ligger nu en gång inte för mig.»
»Tror du kanske att det ligger för mig?
Och ändå har jag hållit på, dag efter dag, för att ...»
»För att ge mig ett godt exempel?» afbröt han.
»Inte sant?»
»Det vore i alla händelser icke för tidigt ifall du gentemot mig lade bort något af din förbehållsamhet.
»Det kan jag inte» – han såg henne in i ansigtet med en viss skadeglädje.
»Men du har ju tillfälle att studera mig.»
Det kom hastigt och liksom andfådt.
»Jag menar, att allt hvad du pumpat ur Hedström behöfver kompletteras med egna iakttagelser», sade han med denna afskyvärdt kalla ironi, som tycktes vara glanspunkten i hans något ensidiga skådespelarkonst.
Detta hångrin hade han onekligen drifvit till virtuositet och repliken var ytterst pointerad.
Orden hade träffat henne alldeles oförberedt, hon kände sig som bedöfvad och hennes förstånd stod stilla.
»Hur kan du vara så elak?»
Hon sade det mycket lågt; det var med möda hon kunde få det fram.
»Aha!
Jag har öfverraskat dig!
Du trodde inte att jag skulle ha genomskådat dig!» utbrast han triumferande.
De sågo hvarandra in i ögonen en lång stund, hon för att läsa hans tankar, han utan att förändra en min, alltjemt med samma öfverlägsna hån.
Det uppstod åter en lång tystnad; hon kände sig för nedslagen till att kunna svara.
Allt hvad hon arbetat för under ett helt år låg der i spillror för hennes fötter.
Hon visste icke om det var vrede eller smärta som hade öfverhanden; vreden öfver en orättvis beskyllning eller smärtan öfver att se sig förhånad för just det, som hennes själslif egde finast och vackrast.
»Och du sjelf», sade hon till sist.
»Har du också kommit för att studera mig?»
»Naturligtvis!
Kan du verkligen tro, att en ung man, som på allvar ämnar bli författare, skulle komma dag efter dag lika träget utan den bestämda afsigten att göra studier?»
Hon greps af en häpen undran inför denna menniska, som var hennes son, och som tycktes ha kommit till verlden med endast hufvud – utan hjerta.
»Jag har misstagit mig på dig.
– Det kom sakta och sorgset.
»Det göra mödrar alltid.
Du har idealiserat.
Vid närmare bekantskap skall du komma underfund med att du gjort dig för stora förväntningar.
Det skulle ändå komma en gång, förr eller senare.
Det är så godt att ha det undanstökadt.»
» Åh-ja.
Kanske.»
»Jovisst!
Menniskor tåla nu en gång inte vid att man ser dem på för nära håll.
De förlora alltid på det.»
»Icke alla», invände hon matt.
»Icke jag.»
»Nå – jag gör det åtminstone.»
»Jag har icke studerat dig länge nog för att veta om det är sant.»
»Jo, du kan tro mig på mitt ord.
Jag är en kolossal humbug.» – –
En stund derefter klagade han öfver att det spelades piano i våningen under hans rum så att han icke kunde arbeta i ro.
»Jag funderar på att flytta på landet.
Inackordera mig i en bondgård en half mils väg från staden.»
»Det skulle du icke stå ut med länge.»
Jag trifs bäst med mig sjelf.
Jag är inte sällskapssjuk.»
»Och middagspromenaderna i Kungsträdgården?»
»Sådant är bara en vana, som man lätt kan komma öfver.»
»Men om aftnarne?
Sedan man arbetat en hel dag är det rätt roligt att ha någon att språka med.»
»Åhja, ibland.
Jag måste naturligtvis vara inne när det ges något nytt på teatrarne.
Men annars skall jag inte sakna stadslifvet.»
»Det blir nog en smula ensamt i längden.»
»Det gläder jag mig till.
Jag är ett äkta ibsenskt troll.
Jag är mig sjelf nog.»
Han satt hos henne ännu en stund men samtalet gick trögt, med de der pauserna, som hon fann så odrägligt långa och som tvungo henne att ständigt famla efter nya ämnen, tills hon slutligen i ett slags förtviflan började tala om sig sjelf.
Hon hörde nog, hur utdraget och monotont det lät men hon kunde icke finna något annat att säga.
Hvad skulle hon icke velat ge om hon haft förmågan att föra samtalet in på hans egen mark.
I sällskap med andra menniskor var det henne så lätt, men med honom var det så helt annorlunda.
När han gått vandrade hon i upprörd sinnesstämning af och an på golfvet.
Det brände inom henne, men hon stred emot sinnesrörelsen, som tycktes växa och växa så att spänningen inifrån och utåt blef större och större liksom i en ångpanna när trycket ökas.
Om hon icke lyckades locka fram sonen ur sitt skal, skulle allt vara förspildt.
Hon måste vinna hans förtroende eller också draga sig tillbaka; att vidare exponera sig sjelf skulle tjena till ingenting.
Han skulle endast se hennes svaga sidor, liksom han såg afvigsidan af en ut- och invänd handske, utan att ha en aning om rätsidan.
Kanske skulle han till på köpet anse henne för en pratsjuk gammal gumma!
Nej, bort med komedien!
Hvarför skulle hon icke våga visa sig sådan som hon var?
Hon visste ju med sig, att hon dock i botten var en verkligt gedigen karaktär.
Hvarför skulle hon i sitt umgänge med honom vara så förskräckligt skygg och grannlaga?
Det blef endast pinsamt både för henne sjelf och för honom, och det fans ingen som höll henne räkning för hennes grannlagenhet.
Hvarför skulle hon vara så sjukligt rädd för att såra hans känslor; hade han någonsin brytt sig om att taga hänsyn till hennes?
Hvad var det för en pjunkig förskräckelse, hvarför kunde hon icke låta sin egoism bli rå och grof liksom andra?
Glädjen att få uppoffra sig för andra var minsann icke så stor.
Så gick hon länge, af och an på golfvet, vridande sig som en mask under sin egen oegennytta.
Men hon kunde icke bli den kvitt; och hon ville icke bli den kvitt.
TIONDE KAPITLET.
William Zimmermanns lilla pjes spelades på dramatiska teatern en afton i november.
Efter middagen hade han som vanligt kommit på besök hos modern.
Han var i godt humör och tycktes icke vara det ringaste orolig.
»Är du icke rädd?» frågade hon småleende.
Du ska’ se den gör lycka.
Den är dålig nog till att gå i folk och ändå inte så dålig, att den äcklar.»
De följdes åt till teatern.
Modern hade plats på parkett; William skulle sitta i griljerad loge medan hans egen pjes spelades.
Det ansågs opassande att författaren exponerade sig i sjelfva teatersalongen; han skulle eljes haft god lust att bryta med traditionen, ty han hade icke spår af rampfeber.
Pelle Wahlberg och Hedström aflade besök hos honom i hans fängelse strax innan ridån skulle gå upp.
Pelle var i öfverdådigt humör.
»Har du snygga gångkläder på dig, hva?» – han grep tag i skörten på Williams redingote.
»Det är bra, för du ska’ in och bocka dig.
Tamme fan ska’ du inte!»
»Nej, det skall bli osanning!» försäkrade William med eftertryck.
»Jag håller vad!
En butelj champis?»
»Låt gå.
Men du förlorar.»
»Det blir min sak.
I gropen, efteråt?»
»Ja, kyss till.»
Hufvudrollen spelades af publikens favorit och hon öfverträffade sig sjelf i graciöst sjelfsvåld och tjufpojkaktiga miner.
Hon serverade hela backfishrepertoaren med en glans och verve som kom publiken att hisna af förtjusning; och när hon till sist kom fram med pjesens stora clou, den långa näsan, steg förtjusningen öfver alla gränser.
Det blef ett ändlöst applåderande sedan ridån gått ned; och när de spelande fått sin beskärda del hördes rop på författaren.
Han var fullt besluten att icke visa sig; att komma in på scenen och presentera sig som författare till denna lilla bagatell föreföll honom så småaktigt fåfängt och han kände icke ringaste frestelse dertill.
Han njöt af att höra de intensiva ropen – han hade känt igen Pelles röst, som skrek sig hes med omisskännelig ifver.
Ja, han kunde skrika!
Champagnen skulle han få betala ändå!
Emellertid refs dörren upp och regissören uppenbarade sig, andfådd af rörelse.
»Herr Zimmermann!
Herrrn!
Hör herrrn inte?
Publiken ropar – för faen!»
»Ja, låt dem ropa.»
Regissören häpnade.
Detta hade aldrig förr förekommit i hans praktik.
En herre som icke ville ta emot en inropning!
Det förekom hans skådespelarhjerna alldeles ofattligt.
»Seså, hva’ är det för konster.
Herrrn är ju galen!»
Han grep tag i Williams arm och drog honom med sig på ett temligen omildt sätt.
Han kände sig upprörd, som om han blifvit förolämpad, sårad i sina innersta känslor.
Inte ta emot en inropning!
Det var ungefär detsamma som att säga till en prest, att man icke tror på gud.
William följde med, skrattande åt hans indignation och under fåfänga försök att slita sig lös från hans bastanta tag.
Innan han visste ordet af befann författaren sig inknuffad på scenen; af ren instinkt hade han anlagt en blygsam min och han gick sakta några steg framåt och bugade sig.
Just som ridån föll tyckte han sig i en loge se ett blekt kvinnoansigte, som han kände.
Han hade hela den sista tiden gått och invaggat sig i tron, att fröken Hagberg skulle komma upp till första föreställningen och nu fick han med ens en fullkomlig visshet.
Men när han under mellanakten kom in i salongen – alla menniskor kikade på honom men det generade honom icke – var platsen tom.
Han slog sig ner vid moderns sida och konverserade henne, men hon märkte hur tankspridd han var.
Hon trodde emellertid att det var pjesens succés som upptog honom och fäste sig icke dervid.
Så med ens såg hon ett nervöst ryck i hans ansigte – han stod vänd emot henne och såg uppåt salongen.
Den bleka damen hade kommit in igen; det var icke hon.
Förgäfves genomsökte han salongen med sin kikare, från höger till venster.
Han såg icke en skymt af det der ljusa hufvudet, som han inbillat sig skola finna der.
Han stod och letade ända till det blef mörkt och ridån gick upp; han letade under alla de följande mellanakterna, men lika fruktlöst.
Hela aftonen var han fåordig och irriterad.
Modern undrade öfver orsaken till hans synbara missstämning och Pelle Wahlberg började på sitt saftiga språk hålla en längre straffpredikan för honom i »gropen».
»Hva’ går åt dig, buse?
Du har gjort en rent skandalös lycka, och ändå är du sur som en urlakad tobaksbuss.
Har jag inte skrikit mig hes för din skull, bara för det du skulle vara en smula angenäm i kväll – – och så sitter du och glor som en mjeltsjuk råtta!
Har du ingen försyn!
Upp med humöret, gubbstackare!»
Hur det var försvann misshumöret så småningom och aftonen slutade med en stämning af behagligt välbefinnande.
Tiden gick och William glömde.
Glömde ytligt, som man glömmer när hvardagslifvets småhändelser tränga sig upp, medan tanken, känslan, den fixa idéen omedvetet ligger och rufvar på djupet.
Den store sedlighetsaposteln och den lille osedlighetsaposteln kommo till staden och annonserade sina föreläsningar.
»Till hvilken af de två ämnar du offra din skärf?» frågade William sin mor.
»Jag vet icke.
Hur ämnar du sjelf göra?»
»Det är mig likgiltigt.
Jag kan dem begge utantill.
Men den store får fullt hus och den lille dåligt; derför tror jag jag ger min krona till osedligheten.»
»Så får jag gå ensam till sedligheten; men du skaffar mig väl biljett till det andra?»
Vi följas åt.
Mor och son till lastens håla – – det blir mycket skandalöst.»
Dagen kom och de följdes åt.
Der var ett femtiotal åhörare spridda rundtomkring i salen; mest äldre, ogifta damer och unga herrar i Sturm- und Drang-perioden.
De satte sig längst tillbaka.
»Ser du», sade William. »Det är en dålig affär, att göra i osedlighet.
Den store hade öfverfullt hus».
Den lille, rödblommiga osedlighetsaposteln kom in, drack ett glas vin och grep sig an med sin text.
William satt och hviskade till modern, små hånfulla anmärkningar under föredragets gång.
Plötsligt såg hon ett eget uttryck i hans ansigte, det var som om ögonen vidgats och lyst upp, han reste sig tyst, avancerade framåt och slog sig ner på en ledig plats vid sidan af en ung dam i pelskappa, och pelsmössa ofvanpå en liten gul nacke.
Den der nacken hade William känt igen.
Den tillhörde fröken Alma Hagberg från Malmö.
»God dag, Ni», sade han i det han slog sig ner vid hennes sida.
»Goddag.»
Helsningen vexlades hviskande; den lille samhällsförbättrarens glasögon blänkte redan hotande uppe från katedern; det var omöjligt att få mera sagdt.
Men William satt och undrade.
Han trodde att han öfverraskat henne och ändå hade han förgäfves sökt efter ett spår af rodnad eller ett tecken till sinnesrörelse i hennes ansigte.
Han visste att hon gått på föreläsningen för att träffa honom – men han anade icke att hon sett honom då han kom in i sällskap med modern och att hon sedan dess hade suttit stilla och väntat, som en fiskare på napp.
Han såg på henne; hennes ansigte var lugnt i sitt uttryck, och den fina hyn hade icke ens en skiftning i rödt.
Att detta lugn var naturligt trodde han icke ett ögonblick; men till och med som resultat af en sjelfbeherskning – som föreföll honom oerhörd – verkade hennes likgiltiga uppsyn på honom nästan som en förolämpning.
Hela tiden medan föreläsningen varade satt han och såg på henne; medan han samtidigt granskade sin egen känslostämning med obönhörlig sjelfkritik.
Strax då han fick öga på henne hade det kommit något varmt upp i honom, något som blandade sig med minnena från den härliga sommaren: solskenet, de varma klipporna, den klara luften och den blåa viken till ett mångsträngadt, dallrande ackord i hans inre, ett melodiskt, smältande ackord, som plötsligt dog bort, då sjelfmedvetenheten inställde sig och klippte strängarne af.
Och nu satt han och betraktade de afklippta stumparne med ett smil: sentimentalitet! gammalromantik! fåneri!
En sommarförälskelse!
Men hur mycket han än hånade sig sjelf, faktum kvarstod i alla fall: han kände sig glad öfver att se henne, glad vid tanken på att snart få gå vid hennes sida igen, säga sarkasmer, som han icke menade och göra paradoxer som han icke höll på.
Der satt hon nu så allvarsam och lät sina stora ögon häfta sig fast på den lille samhällsförbättraren uppe i katedern; det stack honom nästan, han längtade efter att föreläsningen skulle bli slut, han ville att de der stora ögonen skulle ha frihet att riktas på hvem de heldst ville.
Han mindes den morgonen i Lysekil, då han gått ensam omkring på badhusbryggan klockan 5; han mindes de dagarne i Helsingborg, då han trott sig skola återfinna henne i hvarannan kvinlig toalett han såg.
Jo, han hade nog varit förälskad – kanske – en liten smul.
Men den tiden var förbi.
Hedvig, Isabella – hela hans gamla lif.
Så flög en tanke genom hans hufvud.
Om?...
Hon var så blek, såg så trött ut.
Der fans intet friskt uttryck i de bleka dragen och endast ett lojt intresse i de stora ögonen.
Om han skulle lära henne älska; lära henne känna lifvet så fullt och rikt som det borde kunna vara – – – lära henne det om också blott för några korta minuter.
Vid den tanken kunde han höra hur hjertslagen började öka takten.
På sin plats bakom satt modern och iakttog de två.
Sonens minspel i det ögonblick han fick syn på den unga flickan hade varit så påtagligt; det uttrycket hade hon aldrig förr sett i hans ansigte; och i samma ögonblick hon såg det visste hon hvem den unga flickan var.
Han hade aldrig talat om henne, mer än den ena lilla antydningen i brefvet; hon hade aldrig hört hennes namn och hon anade icke hur hon såg ut; men ändå kom det öfver henne med en ingifvelses omedelbara visshet, hvem hon var.
Underligt – det kändes som smärta.
Hur hon än önskade honom allt godt, hur mycket hon än längtat efter att detta skulle ske – det var något inom henne som uppreste sig deremot.
Hon kunde icke göra sig reda för hvad det var; dunkelt och oklart rörde det sig inom henne en instinktlik ångest, hon tyckte sig aldrig ha älskat honom så högt som just nu, hon tyckte sig aldrig förr ha känt en så obändig längtan att taga honom i famn och skydda honom emot lifvet – det allvarliga, lifvet, som smeker den ene och slår den andre, smeker och slår i blinde, som ett okynnigt barn.
Så snart föreläsningen var slut reste hon sig hastigt upp och gick.
När William vände sig om och såg efter henne var hon försvunnen.
»Nu följer jag er hem», sade han när de hunnit ut på gatan.
»Så får jag med detsamma se, hvar ni bor.»
Jag går ensam.
Hon nickade och trippade af, men han höll jemna steg vid hennes sida.
»Små fröknar ska’ inte vara nyckfulla», sade han.
»Ni har ju sällskap.
Skynda er; sök upp det.»
»Hon är nog redan gången; det var min mor.»
Fröken Hagberg tvärstannade midt på trottoaren.
»Er mor?»
Hon satte sig åter i rörelse.
»Det hade jag aldrig trott», sade hon.
»Hon såg så ung ut.»
Det var som om den unga damen efter detta meddelande blifvit mera tillgänglig och snart var samtalet mellan dem förtroligt som mellan gamla vänner.
De gingo genom en oändlighet af gator, der lyktorna strålade i långa linjer, gingo förbi skimrande butiksfönster, som kastade stora ljusfloder ut öfver folkmassorna hvilka böljade förbi i mörka vågor.
Det låg en stämning af stilla melankoli öfver dem båda.
Hon berättade om sin sjukdom i lätta, lekfulla ord, men med en röst som darrade.
Kvällsluften var fuktig och rå; hon hostade mycket.
Alltsomoftast måste hon påminna honom om att han gick för fort och stanna med handen på bröstet, stridande mot andnöd och hjertklappning.
Men så fortsatte hon, talande i skämtsam ton om att hon snart skulle dö.
Hon hade nu så länge stridt emot den öfverhandtagande blodbristen: nu var hon trött och slö, hade upphört att hoppas.
Det tjenade till ingenting att taga in medikamenter, man blef bara sämre och sämre af det.
Att hon rest till Stockholm var blott ett sista försök, hon trodde icke på resultatet.
Zimmermann gick vid hennes sida och hörde på.
Han talade icke mer än som var alldeles oundgängligt; han bara såg ner på detta bleka barnaansigte med de stora förskrämda ögonen.
Aldrig hade han varit så gripen af medkänsla och ömhet som nu inför detta lilla bräckliga lif, som gick vid hans sida och talade om att dö.
Han kände sig sjelf så modig och stark och i känslan af styrka bodde längtan att skydda.
Han hade den innerligaste lust att taga det der lilla sjuka barnet på sina armar, knäppa sin öfverrock upp och svepa det in i dess veck.
Han gick sakta framåt, ängsligt iakttagande hennes drag; hans röst var dämpad som om han varit rädd att göra henne ondt med dess skärpa och den hade sitt vackraste, mjukaste tonfall, som ville han linda dess uttryck lugnande kring hennes oro.
Hon stannade utanför ett af husen vid Sturegatan.
»Här bor jag.»
»Redan?
Inte vill ni gå hem ännu?
Låt oss gå vidare.»
De gingo vidare, gingo längsmed Esplanaden, der de elektriska glödlamporna hängde som ett radband af stora, skimrande krysoliter, kastande sitt skarpa blåhvita ljus åt begge sidor öfver husrader och villatak, gjutande svärmiskt månsken öfver Floras kulle, kantande med silfver de yttersta, fina kvistarne på Humlegårdens träd.
Det var som om hans ögon med ens slagits upp.
Det var som om hans väsen för första gång öppnat sina kronblad, som om lifvets, naturens skönhet för första gång strålat ditin.
Hur vackert, hur obeskrifligt vackert detta var; och han hade aldrig sett det förr.
Han hade vandrat förbi och betraktat det med en död mans öga; och ingen stråle af dess skönhet hade trängt in i hans själ.
Nu var det som fyllde det honom med ens helt och hållet, han drog djupa andedrag och luften kändes svalkande och frisk som en dryck af en källa i skogen.
Timme efter timme vandrade de omkring utan mål.
De hade blifvit helt förtroliga, den gemensamma stämningen hade drifvit dem inemot hvarandra, oemotståndligt.
Och William Zimmermann talade, öppenhjertligt och otvunget utan spår af sin sarkastiska jargong, talade som en naiv och ärlig och god menniska, utan ängslan och utan förbehåll – om sitt eget lif.
Det var som om bommarne med ens tagits bort från en sluss; nu strömmade alla med konstlade medel tillbakahållna tankar och känslor fram, formande sig till en orolig, oöfverlagd, hvirflande ström af ord.
»Nu ha’ de druckit té hemma hos er majorska», sade han slutligen.
»Hur mycket är klockan?»
»Half tio.»
»Nu får jag gå hem.»
Men det ville han icke tillåta.
Han kunde omöjligt taga på sitt samvete att hon fick gå till sängs hungrig, blek och blodfattig som hon var.
Och han drog henne med sig in på ett litet kafé i stadens utkant.
Der fans inga andra gäster än de två och rummet hade en pregel af hemtrefnad som verkade lugnande.
De sutto vid ett bord längst inne i hörnet, drucko té och åto smörgåsar; och när de slutat att äta flyttade han sin stol till hennes sida medan hon läste ett af hans bref, ett öppenhjertigt, missmodigt bref, från en berömd man.
Några dagar derefter ringde en liten bleksjuk fröken på fru Zimmermanns tamburklocka och en röst med skånsk dialekt frågade Molly om frun tog emot.
Fru Zimmermann reste sig från sitt skrifbord och gick den inträdande till mötes.
»Det är fröken Hagberg – icke sant?
Välkommen.»
Den lilla blondinen trädde fram till henne och räckte henne sin hand.
»Jag har så länge önskat att få göra Kate Zimmermanns bekantskap», sade hon.
»Det gläder mig.
Var så god och tag plats.»
Den unga damen slog sig ner på arbetsstolen, som fru Zimmermann nyss lemnat.
»Får jag sitta här vid ert skrifbord?
Och vill ni lofva mig att inte vara missnöjd öfver att jag kom?» sade hon i det hon riktade sina stora ögon på värdinnan, med uttrycket hos ett bortskämdt barn, som är fullt medvetet om sin oemotståndlighet.
»Jag vet ju att ni och min son äro goda vänner.»
»Det vore kanske inte så säkert bevis på, att ni gerna vill se mig.»
»Hur kan ni tro det?
För en mor är det just den bästa rekommendationen.»
Den lilla smålog.
»Nåja – det känner jag inte till.
För min far och min tant skulle det inte vara någon god rekommendation om någon introducerade sig som en vän till mig.»
– Fru Zimmermann måste draga på smilbandet åt denna hufvudstupa bekännelse.
»Men för er mor – kanske?»
»Jag har ingen mor.
Hon är längesedan död.»
»Stackars liten»
– – Fru Zimmermann tvärstannade med en känsla af samvetsagg.
Det fans en annan som också i många år måst undvara en mors omsorger.
»Hvem har uppfostrat er?»
»Min far och en stendöf tant.
Godheten sjelf.»
»Då är ni bortskämd.»
»Man säger så.
Jag är enda barnet.»
»Er far bor i Malmö?
Hur trifs ni der?»
Hon skrattade och gjorde en rörelse af missaktning.
»Förskräckligt.
Men jag är inte heller hemma mycket.»
»Hvar håller ni annars till?»
»Nu senast har jag varit i Lund en termin.»
»Är der bättre?»
»Nej, der är afskyvärdt.
Men nå’nstans ska’ man ju vara.»
Och man vänjer sig vid allt.»
»Nej» – protesterade den lilla energiskt.
»Jag vänjer mig aldrig vid Lund.
Allt är så gammalmodigt och pedantiskt.
Det är som att vara lefvande begrafven.»
»Men hvarför bor ni der då?»
»Åh, det skall ju se ut som om jag studerade.
Jag gör aldrig något.
Jag är alldeles för slapp.»
»Hvad skulle ni göra, om ni icke var slapp?»
»Estetik heter min skylt.
Jag bär den – – för det jag snart skall kunna komma utrikes igen.»
»Estetik?» – sade fru Zimmermann fundersamt.
»Så skrifver ni väl?»
Den lilla skrattade till.
»Åh, det är inte sant.
Det är bara som herr Zimmermann funnit på för att retas med mig.
När den unga damen gått stod fru Zimmermann och sökte reda upp för sig det första intrycket.
Det var: kyla och under den mjuka, tillbakadragna masken en sjelfkär djerfhet.
– – Efter denna granskning tviflade hon icke på att den unga damen skref.
Men jag kan misstaga mig, tänkte hon för sig sjelf.
Hon hörde åter i sina öron denna smekande röst, hvilken lät som dämpad musik.
William kom i skymningen.
Han hade på senare tiden ständigt varit i godt humör, och det hade kommit i hans väsen något menskligt och fritt, som icke undgick modern.
Hennes eget sätt hade också dervid blifvit frigjordt från det tryck som hans reservation utöfvade på henne; och denna lyckliga förändring tillskref modern i tysthet den unga flickans närvaro.
Derför stred hon mot det i grunden ofördelaktiga första intrycket, fullt besluten att öfvervinna det.
Hon trodde icke att förhållandet emellan de unga skulle bli af den beskaffenhet, att det för allvar grep in i någonderas lif; men hon gladde sig vid tanken på att det kanske kunde spela en afgörande roll i sonens utveckling.
»Vet du hvem här har varit på besök i förmiddag?» frågade hon muntert.
Han gick fram till henne och klappade henne till hälften smeksamt till hälften skälmskt på ena kinden.
»Ja», svarade han och smålog.
»En liten skånsk fröken.
Hvad tyckte du om henne?»
»Rätt bra.»
Jag skulle gerna vilja att hon umgicks med dig.
Det kunde hon ha nytta af.»
»Det får hon gerna.
Williams besök blefvo efterhand kortare än vanligt; han kom hvarje dag, men han hade fått en elak vana att se på klockan; det hade han aldrig brukat förr.
Han berättade sjelf, att han skulle träffa någon; och modern visste hvem denna någon var.
Han talade också om deras promenader på tu man hand: »Jag tycker om tösen.