Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta Domhafvandens förfarande hade jag anmärkt såsom felaktigt och derföre låtit emot honom anställa åtal, vid hvars pröfning Kongl. Göta Hofrätt genom utslag den 19 sisth Juli förklarat, att som Häradsrättens särskilda utslag, hvarigenom fångarne dömdes skyldige till begångna tjufnadsbrott, icke innefattade föreskrifter — 2.3 — af Häradsrätten, att dessa brottslingar skulle ur häkte lösgifvas, innan de undergått den bestraffning, Häradsrätten deni ådömt; vid hvilket förhållande Kongl. Hofrätten funnit böra antagas, hvad Domhafvanden i sitt betyg förklarat, att nemligen fångarnes lösgifvande varit föranledt af bans tillsägelse derom till Länsmannen; alltså och då det icke tillkomme Häradshöfding, såsom någon med hans embete förenad rättighet eller pligt, att utom rätten enskildt förordna om fånges lösgifvande ur häkte, samt Häradsböfdingens tillsägelser till Länsmannen om fångarnes frigifvande följaktligen icke borde betraktas såsom innefattande någon embetsåtgärd; funné Kongl. Hofrätten förevarande åtal, såsom för fel i domareembetets utöfning, icke föranleda till vidare yttrande; men i anledning af min anmärkning, att två bland fångarna, hvilka icke varit angifne för gröfre brott än dem, för hvilka de blifvit sakfällde, bordt antingen genast vid ransakningens början lösgifvas' eller ock efter sakfällandet qvarhållas i häkte, tilldess de voro straffade, har Kongl.
Hofrätten'yttrat, att enär samma personer varit ankla gade och jemväl blifvit sakfällde för första resan stöld, Kongl.
Hofrätten funne
Domhafvanden, för det han låtit dessa personer i häktet qvarhållas under ransakningen, som påbörjades den 4. °ch slutades den 11 Oktober 1848, icke hafva gjort sig till något ansvar skyldig.
Ofver detta utslag har jag anfört underdåniga besvär med anmärkning, att enär qvarhållandet i häkte för ett endast angifvet och under ransakning stående brott omöjligen skulle kunna gillas, om ej sakfällandet för samma brott borde medföra den brottsliges qvärbållande, till dess lian undergått det honom ådömdå straff, det således ej kunde betviflas, att Hofrätten, i fall åtalet för fångarnes lösgifvande blifvit hufvudsakligen pröfvadt, skulle hafva funnit detta åtal välgrundadt.
Och hvad beträffade Hofrättens yttrande i denna del har jag i underdånighet anmärkt, hurusom Hofrättens tankegång innefattade, att om en domare i embetet företager, hvad lill domareembetets utöfning ej rätteligen hörer, han derigenom icke begår embets fel och ej kan derföre dömas till ansvar af den öfverrätt, under hvars lydno och inseende han såsom domare står; att det likväl syntes mig otvifvelaktigt, att den åtlydnad, Häradshöfdingens tillsägelser rönt af Länsmannen, härrört endast från förutsättning deraf, att tillsägelserne voro gifna i öfverensstämmelse med Häradsrättens beslut, och följaktligen borde anses såsom officiella, då Domhafvanden såsom enskild man ännu mindre, än i egenskap af Häradshöfdinge, kunde äga att meddela dylika tillsägelser; samt att om Länsmannen häruti misstagit sig, och rätteligen bordt loinna tillsägelserna utan åtlydnad, häraf dock icke syntes kunna uppkomma något urskuldande för Häradshöfdingen, hvilken ofelbart missbrukat sitt embete, ehvad han öfverskrida dess gräns eller inom densamma meddelat tillsägelser, hvartill ingen laglig rätt förefanns.
Härmed är redovisningen för åtalen slutad.
Ibland de ärenden, som återstå, har jag först att meddela en med Kongl. Göta Hofrätt förd brefvexling, föranledd af en bos mig af enskild person gjord anmälan, att sedan han hos Iv.
Bfhde i Hallands län blifvit lagsökt för ett den 1 Nov. 1842 till viss man eller ordres utgifvet och den 1 April 1844 till inlösen förfallet skuldebref å 271 R:dr r:gs med påstående om bysättningstvång, och Landshöfdingeembete! i nämnde län genom utslag den 31 Juli 1844, under åberopande af 4 kap. 2 § Utsökningsbalken ålagt gäldenären att vid påföljd af utmätning gbnast betala fordrade kapitalet jemte ränta samt godtgöra lagsökningskostnaden; så hade, uppå besvär af fordringsägaren, Kongl. Hofrätten genom utslag den 20 Maj 1845 sig utlåtit, att som enligt Kongl. Förordningen den 31 Juli 1815 innehafvare af skuldebref, ställda till innehafvare!] eller viss man och ordres, bör enligt Kongl. Förordningen dgn 19- Maj 1756 genast njuta bysättning och säkerhet å gäldenäreh, derest lagsökning anställes emot utgifvaren inom sex månader från förfallodagen eller om, såsom här vore fallet, denna är utsträckt till längre tid än tolf månader, inom aderton månader från den dag, skuldsedlarne äro uthändigade; alltså och då lagsökning för den nu i fråga varande skuldsedeln, hvilken förfallit till betalning sjutton månader efter det ilen utgafs, blifvit anhängiggjord den 17 April 1844, och således inom aderton månader från utgifmngsdagen, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med ändring i öfvérklagade utslaget, ålägga — 24 — gäldenären att genast, vid bysättningstvång, till fordringsägaren betala fordrade beloppet 271 U:dr r:gs; i följd af hvilket beslut gäldenären också blifvit bysatt saint derefter, enligt företedt bevis, gälden betalt; och bar lian uti sin klagoskrift gjort anmärkningar emot detta Kongl.
Hofrättens utslag, såsom efter hans förmenande oriktigt derutinnan, att bysättning, utan föregående utmätning, blifvit ådömd för en skuldsedel med bestämd förfallotid utöfver tolf månader från utgifnirigsdagen; hvarföre gäldenären förmält sig önska' upprättelse och ersättning för det honom öfvergångna lidande.
Denna klagoskrift bar jag uti skrifvelse den 23 sistlidne December tillsändt Kongl. Hofrätten med anhållan om utlåtande deröfver; i anledning hvaraf Kongl. Hofrätten den 26 Januari innevarande år uti skrifvelse sig yttrat, att grunden för stadgandet i de genom Kongl. Hofrättens utslag tillämpade författningar af 1756, 1798 och 1815 vore, så vä! i den ena som andra af dem, enahanda, eller att tvånget för utgifvare af skuldsedel, ställd till innehafvaren eller viss man.och ordres, att vid äfventyr af bysättning hafva å förfallotiden penningar i beredskap, borde inskränkas till viss tid; och ehuru sistnämnde två författningar innehölle. att för den händelse tid till betalning blifvit i skuldsedeln bestämd, densamma ej må öfverstiga tolf månader från förbindelsens dag, och att lagsökning bör ske inom sex månader från förfallotiden; likväl och som, enligt 1815 års förordning, strängare exsekutif kraft tillkomme skuldebref af ifrågavarande beskaffenhet, deri tid till betalning ej funnes utsatt, derest sådan fordras eller lagsökning mot utgifvaren anställes inom sammanlagde aderton månader från skuldebrefvets dag, samt gäldenären oafbrutet under denna tid kunde blifva nödsakad att hafva penningar till hands, men det måste för honom vara mindre betungande att från någon viss dag efter tolf, men löre aderton månader löre skuldebrefvets utfärdande, vara beredd till betalning; hade Kongl. Hofrättens i målet deltagande Ledamöter funnit andan och meningen af 1815 års förordning ej kunna vara annan än den, att utgifvare af till innehafvaren eller viss man och ordres ställd skuldsedel, deri förfallodag är utsatt utöfver tolf, men inom aderton månader från utgifningsdagen, ovilkorligen vore underkastad bvsättning, så vida inom sistnämnde tid betalning fordras eller lagsökning mot utgifvaren anställes.
Som likväl detta sätt att förklara meningen af de i fråga varande författningarna icke syntes mig förenligt med deras ordalydelse, så bär jag uti skrifvelse den lii sisth Februari anhållit att få ytterligare fästa Kongl. Hofrättens uppmärksamhet på ämnet; hvarvid jag anfört, att nämnde författningar, Kongl. Förordningarne den 19 Maj 1756, den 28 Juni 1798 samt den 31 Juli 1815, väl öfverensstämma uti den af Kongl.
Hofrätten åberopade syftning, att tvånget för utgifvare af skuldsedel ställd till innehafvaren eller viss man och ordres, att vid äfventyr af bysättning hafva å förfallotiden penningar i beredskap, borde inskränkas till viss tid.
Men jag erinrade, att de tvenne sistnämnda författningarne sammanstämma "dessförutan äfven deruti, att förfallotiden i så beskaffad skuldsedel ej må vara utsatt senare, än tolf månader efter dess utgifvande, samt innehålla i öfrigt, att derest betalning icke fordras inom sex månader efter en sålunda bestämd förfallotid, fordringsägaren då, enligt den ena, alldeles icke har annan rätt än för andra skuldebref och, enligt den andra, skuldsedeln förlorat dea strängare exsekutifva kraft, den annars enligt 1756 års Kongl. Förordning medfört.
Endast i afseende på sådana förskrifningar, i hvilka viss förfallotid ej finnes bestämd trodde jag ' betänklighet kunna uppstå, huruvida uppsägning måste vara gjord så tidigt, att betalningstiden inträffar inom tolf månader efter utgifningsdagen, då derom uti 1815 års Förordning väl anföres, att så varit af Rikets Ständer föreslaget, samt att Kongl.
Maj:t i nåder bifallit den i dessa delar gjorda hemställan, och förordnade i öfverensstämmelse dermed, men ordalagen af det efterföljande nådiga förordnandet dock icke hafva samma lydelse, utan i stället säga, att derest för löpande skuldebref, deruti förfallodagen ej är bestämd, "betalning icke fordras eller lagsökning anställes inom sex månader efter den i 1798 års förordning stadgade längsta betalningstid tolf månader, och således sammanlagdt inom aderton månader från don dag, de äro utgifna skuldsedeln då förlorat den strängare exsekutifva kraften.
Den — 25 — Den tvekan, som häraf kan uppstå, huruvida förskrifning utan förfallotid må kunna bibehålla den strängare exsekutifva kraften änskönt den icke genom uppsägning blir förfallen inom tolf månader, endast lagsökningen eller krafvet anställes inom aderton månader från utgifningsdagen, efter det genom uppsägningen tillkommit en förfallotid, som medgifver så tidig lagsökning, denna tvekan äger deremot icke rum i fråga om förskrifning med utsatt förfallotid, som inträffar senare än tolf månader efter utgifvandet, ty en sådan förskrifning är icke obestämdt, utan bestämdt stridande emot 1798 och 1815 års Kongl. Förordningar, hvilka, enligt hvad redan är anmärkt, uttryckligen förbjuda, vid äfventyr af den strängare exsekutifva kraftens förlust, att ställa löpande förskrifning på betalningstid utöfver tolf månader från förskrifningens dag.
Vid den slutledning, hvarigenom Kongl. Hofrätten kommit till resultatet af andan och meningen i 1815 års Kongl. Förordning, fann jag ingenting annat att påminna, än att från premisserna af denna slutledning äfven kan hämtas den följd, att sjelfva det maximum af aderton månader, hvarutöfver förfallotid och lagsökningstid sammanlagda ej må sträckas, vore för författningens ändamål lika öfverflödigt, sorn stadgandet om tolf månaders längsta förfallotid, hvilket emedlertid qvarstår, samt att ändamålet, eller den af Kongl. Hofrätten antagna enda grunden för alla tre författningarna, vore vunnet, endast lagsökningen, efter uppsagd eller forsk rifve» förfallotid, icke finge dröja utöfver de stadgade sex månaderne.
Men härmed vore ock visadt, att ingen ting annat af 1798 och 1815 års Kongl.
Förordningar ägde någon betydelse, än stadgandet om sådan lagsöknings tid.
Att således argumentationen öfver andan och meningen af sistnämnde Kongl. Förordning bevisar för mycket, äfven när fråga är om forsk ritningar ställda på uppsägning, det hade förekommit mig o t v i f v elak tigt, om jag ock lemnade derhän, huru de tvetydiga ordalagen i denna författning rätteligen må förstås och tillämpas.
Beträffande åter de fall, då bestämd förfallotid linnes i löpande förskrifning utsatt, syntes mig någon ovisshet ej kunna uppstå derom, att denna förfallotid måste inträffa inom tolf månader, vid äfventyr af den strängare exsekutifva kraftens förlust.
Och då, i förevarande fall, den bestämda förfallotiden var utsatt utöfver tolf månader, kunde jag icke instämma i den tankan, att gäldenären bordt dömas till bysättning, innan utmätning honom öfvergått.
Jag trodde dock frågan om rätta förståndet af 1815 års Kongl. Förordning icke böra lemnäs utan närmare eftersinnande.
Jag anmärkte, att denna författning innebär en lagförändring, hvars vidtagande berodde af Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, och att stadgandet ej kan hafva annan gällande betydelse än den, hvari båda besluten öfverensstämma.
Nu innehöll, i förevarande fråga, Rikets Ständers förslag: att löpande forsk ritningar, som icke innehålla viss betalningstid, böra behandlas efter den beräkningsgrund, som 3 § af 1798 års Förordning utstakar, och att om gäldenär förbundit sig till betalning af sådan skuldsedel inom viss tid efter skeende uppsägning, och densamma verkställes så tidigt, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet, detsamma bör medföra enahanda verkan, som i händelse betalning varit inom besagde tid utfäst.
Denna Rikets Ständers hemställan, intagen i sjelfva den utfärdade författningen (Kongl.
Förordn. den 31 Juli 1815), är af Kongl.
Maj:t bifallen, och enligt sjelfva Förordningens ord är det i öfverensstämmelse med denna hemställan, som Kongl. Maj:t meddelat sitt nådiga förordnande i ämnet.
Skulle likväl detta nådiga förordnande, hvilket derefter följer, icke tydligen uttrycka samma mening, som uti Rikets Ständers hemställan innefattas; så syntes mig intet tvifvel kunna uppstå, att ju det otydliga måste förklaras i öfverensstämmelse med samma hemställan, med hvilken författningen sjelf säger det nådiga förordnandet öfverensstämma.
Då nu i det nådiga förordnandet eller fastställelse!] på Rikets Ständers beslut förekommer, att om betalningen icke fordras eiler lagsökningen anställes inom sex månader efter den i 1798 års
Förordning stadgade längsta betalningstid tolf månader, och således sammanlagdt inom aderton månader från den dag, förskrifningen är utgifven, denna förlorat sin strängare exsekutifva kraft; trodde jag det otydliga i dessa ordalag, eller den icke uttryckta meningen, ii. St.
Emb.-Berätlelse för år 1853. 4 - 26 — antingen betalningstiden efter uppsägning behöfver inträffa inom tolf månader eller ej, visserligen icke kunna få annan antaglig förklaring, än den som innefattas i Rikets Ständers beslut, att nemligen uppsägningen skall vara så tidigt verkställd, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet.
Men så vida denna förklaring vore tillförlitlig och enligt lagstiftningsgrund nödvändig; förmodade jag också intet tvifvel äga rum, att ju äfven utgifvaren af en på uppsägning ställd löpande förskrifning är fri från omedelbar bysättning, derest icke uppsägningen sker så tidigt, att betalningstiden inträffar inom tolf månader efter förskrifningens utgilvande.
Under den 15 sisth Februari har den Kongl.
Interimsregeringen beslutat öfver' min i; sista berättelsen omförmälta underdåniga hemställan angående rätta förståndet af en år 1834 beviljad förhöjning i lösen för visering af resandes pass hos Svenska och Norrska Generalkonsuln i Finland; och innehåller detta nådiga beslut, att alldenstund nu varande Generalkonsuln G. af Forselles behörigen blifvit bemyndigad att uppbära den i fråga varande högre lösen för passvisering af två R:dr svenskt banko och, i den händelse densamma nu skulle undergå någon nedsättning, borde berättigas till ersättning för den derigenom under hans återstående tjenstetid uppkommande minskning i inkomster, men något högre belopp än det, jemlikt Kongl. Maj:ts nådiga Beslut af den 10 Juli 1850, från Ffandels- och Sjöfartsfonden till Generalkonsuln utgående anslag af 500 R;dr Hamb. banko årligen, icke kunde för närvarande honom varda tiildeladt, Kongl.
Majit funnit för godt i Nåder besluta, att någon förändring uti den för Generalkonsulatet i Finland beviljade särskilda förhöjning uti passviseringslösen icke må under Generalkonsul af Forselles’ tjenstetid äga rum, men att efter hans afgång den i fråga varande förhöjning skall upphöra, samt den i expeditionstaxan till Kongl. Majits nådiga Konsulsstadga bestämda lösen i stället inträda.
Min i sista berättelsen omförmälta, hos Kongl. Majit gjorda underdåniga hemställan, angående Justitiä-Borgmästarens i Göteborg behörighet att ålägga stadssoldater derstädes extra judiciella bestraffningar för mindre förseelser i tjensten, har nu mera blifvit besvarad med Kongl. Majits nådiga Skrifvelse den 19 sisth Maj af innehåll, att då, efter hvad vitsordadt blifvit, någon olägenhet ej försports deraf, att vid de tillfällen, då personer hörande till Stadsvakten i Göteborg gjort sig till extra judiciell bestraffning förfallna, Justitiä-Borgmästaren derstädes derom förordnat, Kongl.
Majit ville vid detta under en lång tid iakttagna sätt att handhafva disciplinen vid nämnde Stadsvakt äfven för framtiden låta bero.
Då jag uti berättelsen för 1849 upptagit min hos Kongl.
Majit gjorda underdåniga hemställan om anskaffande af saknadt utrymme för Svea Hofrätts arkiv, samt den Kongl. Regeringens derå aflåtna nådiga svar af den 28 Augusti samma år, hvarigenom förklaras anledning icke då för närvarande hafva varit att meddela något förordnande i ämnet, har jag nu bordt lemna den underrättelse, att efter en af Kongl. Hofrättens
President år 1851 gjord anmälan om behof dels af ett sessionsrum för Hofrättens femte Division, och dels af större utrymme för ökadt antal af Kantslitjenstemän, samt för Hofrättens arkif, Kongl. Majit uti nådig Skrifvelse den 6
Mars 1852 förmält
Sig hafva inhämtat, att lägenhet för Hofrättens arkif kunde i bottenvåningen af samma flygel, der Hofrättens nu varande rum äro belägna, utan svårighet beredas; hvarföre Kongl. Majit, i sammanhang med den af Herr Presidenten i öfrigt föreslagna reglering, funnit godt till den föreslagna anordningen äfven i afseende på arkifvet meddela nådigt bifall; och har, med begagnande af detta nådiga bifall, den del af Kongl. Hofrättens arki!, som förut funnits på vindarna upplagd, nu mera blifvit uti omförmälte lokal i ordning ställd samt början gjord till upprättande af fullständigt inventarium deröfver. — 27 — Forskningen angående lagskipningens tillstånd har på vanligt sätt blifvit sträckt äfven till högsta instants, der nedanstående fall förekommit mig förtjenta af de sakkunniges uppmärksamhet.
Ibland de rättsbegrepp, som för lagskipningen behöfva vara klara, måste säkerligen räknas begreppet om hvad lagen kallar medgift eller hemföljd.
Giftermålsbalkens 16 kapitel, som afhandlar detta ämne, innehåller, att son eller dotter, som hemföljd fått, skall den behålla, så länge fader och moder, som den gilvit, båda lefva, men att när endera dör och arf skall delas, alltsammans återgår till skiftes.
Det stadgas vidare, att om son eller dotter dör barnlös, hemföljd skall återgå, men att om barn lefva efter, de få den behålla med samma vilkor, som deras fader eller moder den haft, samt att om de barn dö förr, än någondera af dem, som hemföljd gifvit, den då skall återgå.
Hemföljd kan gifvas i jord, hus eller lösören, och skall, i den händelse, att när återbäring bör ske, husgeråd är borta eller ej kan återbäras så godt, som det gafs, detsamma gäldas efter thy, sorn det värdt var, då det gafs. 1 detta sista läll uppkommer fordran för hemföljd,s likasom man för lån eller inlags fä, när det är förvandladt och ej i behåll, blir fordringsägare jemlikt 17 kap. 2 § Handelsbaden.
Men i allt annat fall är rättigheten till hemföljds återfående icke att förblanda med fordringsrätt.
Hemföljden blir icke emottagarens egendom, utan fortfar att, så länge den finnes i behåll, tillhöra samma ägare, som den lernnat, men icke dermed afhändt sig eller föryttrat den.
Hemföljd är således hvarken mer eller mindre än lån — icke försträckning, utan hvad lagen i 11 kap.
Handelsbaden förstår med lån (commodatum) hvartill äganderätten hos långifvaren qvarstadnar.
Till förebyggande af allt missförstånd har dessutom lagen i 16 kap. Gifterm.balk. uttryckligen förklarat, att om man till barn, vid deras giftermål, eller när de utur hus och bo skiljas eller vid annat tillfälle, vill till full ägo gifva penningar eller andra lösören, eller ock jord å landet eller hus i staden, man dertill må hafva fri makt, samt att det, som så gifvet är, ej må till skiftes återbäras.
I ett fall, der tillämpning af dessa stadganden kommit i fråga*) var hemföljden gifven år 1813 i lösören, enligt förteckning med åsätta värden samt qvitto af mågen, hvilken å dotterns vägnar persedlarna emottagit, alldeles såsom lagen derom föreskrifver.
När mågens egendom derefter redan följande år uppgafs till borgenärer; yrkade Svärfadern, efter skedd bevakning, att ur gäldbundna boet utbekomma samma persedlar, eller ock i den mån, dessa efter medgifvande af dotterns goda man blifvit försålda, utfå värdet deraf med förmånsrätt.
Imedlertid hade en del af persedlarna blifvit utmätt före konkursen och såld; och Svärfadern sjelf hade under konkursen inför domstolen medgifvit det öfrigas försäljning å offentlig auktion; hvarföre och då sådan för sig gått det anmärktes, att anspråk ej kunde göras på mer än det erhållna försäljningsbeloppet; dock, bestriddes rättigheten äfven till detta, enär Svärfadern låtit uti en tidning tillkännagifva, att han skänkt sin Dotter i fråga varande persedlar.
Genom dom i konkursen den 11 Juli 1845 yttrade sig Rådstugurätten, att som Svärfadern företett gäldenärens vid äktenskapets ingående med hans
Dotter utfärdade qvitto å bevakade hernföljden, samt emot hans bestridande afseende ej kunde fästas å den åberopade tidningsannonsen; blelve alltså de mot hans påstående framställda anmärkningar i hufvudsaken ogillade; men då en del af hemföljdspersedlarna redan före konkursens början varit tagen i mät för en gäldenärens skuld oeh satt under utmätningsmannens försegling, samt sedermera blifvit försåld, och D. (Svärfadern) medgifvit försäljningen af hemföljdspersedlarna i öfrigt, kunde ej större betalningsrätt tillerkännas D., än dels för hvad efter liqvid af den fordran, för hvilken utmätningen skett, återstode (af köpeskillingen för det utmätta, och dels för värdet af de med D:s begifvande sålda, ej utmätta persedlarna, hvilket allt D. förklarades berättigad att med förmånsrätt utfå; hvaremot för det belopp, som blifvit till godtgörande af den utmätta fordran användt, D. endast tillkomme betalning såsom oprioriterad borgenär.
') Jurid.
Arkif 19 B. sid. 461. — 28 — Häröfver klagades å borgenärernes vägnar genom sysslomannen; och Hofrätten, sorn dömde den 19 Febr. 1847, fann ej skäl att, på den i Hofrätten fullföljda vadetalan, göra ändring i Rådst.rättens dom.
Men då saken vidare fullföljdes, blef fråga att påbörda hemföljdspersedlarnes ägare (Svärfadern) en med äganderätten i allmänhet oförenlig och för hemföljd uttryckligen eftergifven skyldighet att med något annat, än innehafvares pget erkännande, styrka sin rätt mot dennes borgenärer.
Det heter i 16 kap. 2 § Gifterm.balken: »Nu tins hvarken uppteckning eller qvittobref ej eller annat bevis, och är likväl hemföljd gifven; bäre tå åter til skiftes med svornom ede».
Innehafvarens obestånd kunde ju i detta förhållande ingen ändring göra.
Flan var skyldig att, vid någondera ägarens (någonderas af Svärföräldrarna) dödsfall, återbära godset till skiftes med svornom ede, i brist af förteckning eller annat bevis, och var således icke berättigad att till sina borgenärers förnöjande uppgifva något af detta gods.
På honom allena ankom att samtycka, det godset nu genast (vid obeståndets utbrott) återtogs af ägarna; och den ed, hvarmed han ägde bekräfta, hvad gods det var, som skulle återbäras, måste äfven gälla att styrka, det hans borgenärer derpå icke ägde anspråk.
Ehvad han sedan ville godset behålla eller till ägarna det återlemna; så var han sky Idig, och derföre berättigad, att icke samtycka dess öfverIåtande till borgenärerna.
Men uraktlåt han denna skyldighet: så förlorade icke derigenom Svärfadern sin rätt att från borgenärerna återfordra, hvad som obehörigen kommit i deras våld; och med någon annan bevisningsskyldighet för begagnande af denna rätt kunde han icke belastas, än den att med innehafvarens edgång (både Dotterns och Mågens) styrka sin af dem erkända rätt.