Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den fornhebreiska profetiska anden och den fornhebreiska heroismen synas däremot under sednare tider varit mindre framträdande hos judarne, ehuru mycket hjältemod, om ock ej så berömdt som Davids och Judas Makkabei dater, kan hafva utvecklats under den långa landsflyktens förföljelser och vedermödor och ehuru Spinoza och Moses Mendelsohn, hvilkas väsen och personlighet jag likväl icke känner, och Georg Brandes, hvilken jag känner litet mera, kunna betraktas som i någon mån fränder till Hillel, Gamaliel och Paulus — kanske äfven med en äller annan gammaltestamentlig författare.
Möjligen har likaledes den judiskt modärna musiken hos Felix Mendelsohn, Meyerbeer m. fl. någon frändskap med den fornhebreiska musiken och den anda, som är tillstädes i de fornhebreiska psalmerna — jag är likväl i detta fall alldeles inkompetent att dömma, emedan jag icke alls känner den modärna judiska musiken.
Om jag däremot söker erinra mig de intryck jag haft af modärna judiska skriftställare, hvilkas böcker jag läst, kan jag kanske finna en säkrare ledtråd.
Såväl Heinrich Heine som Georg Brandes och Oskar Levertin kunna vid första bekantskapen förefalla mera modärnt kosmopolitiska än likartade med de fornhebreiska skriftställarne, men man kunde äfven hos dessa hypermodärne författare finna vissa drag, som erinra om de fornhebreiske.
Både hos Heine och Levertin finner man en viss böjelse att drömma sig hän till Orienten — och kanske äfven en viss böjelse för orientalisk doft och prakt, hos bägge böjelser för blommor och hos Levertin äfven för juveler, rökelser och vällukter.
Häri kan man ju om man så vill spåra någon likhet med Höga visans och andra bibliska böckers författare.
I de förres art att känna och uttrycka lidelse kunde också förefinnas någon likhet med de sednares.
Heines Nordsjödikter med sin storartade naturåskådning hafva kanhända, trots all inblandning af “die Götter Griechenlands“, af modärn humor och annat modärnt, en viss inre frändskap med de fornhebreiske profeterna.
Naiveteten och innerligheten i Heineska och Levertinska dikter äro väl icke så omedvetna som i den Salomo tillskrifna kärlekssången, men icke desto mindre kunde det vara något i seendet och talandet hos de modärne poeterna och de fornhebreiske, som vore besläktadt.
Jag har icke anställt någon ingående jämförelse och vill icke göra något bestämdt påstående.
Om jag alltså haft den förbigående fantasien om en viss likhet mällan Georg Brandes och Saulus-Paulus från Tarsus, må man icke taga den alltför mycket på allvar.
Naturligtvis förefaller denna jämförelse vid första ögonkastet icke så litet sökt och jag är själf lika böjd att förkasta som att antaga sannolikheten af en själisk frändskap mällan de kristna idéernas apostel i det helleniskt-romerska Europa och de europeiska idéernas apostel i den skandinaviska norden.
Emällertid är det icke helt omöjligt att något af en sådan frändskap förefinnes.
När man läser den framställning
Viktor Rydberg i en längre not till sin afhandling “Om människans föruttillvaro“ gör af den store hedningeapostelns förhållande till grekisk filosofi, teosofi och litteratur får man nästan det intrycket att Paulus varit rätt mycket beläst i grekisk litteratur och möjligen äfven varit rätt mycket intresserad af densamma under sin ungdom i Tarsus, som vid den tiden enligt Rydberg “var så ryktbart för sina vetenskapliga inrättningar och sitt lärda lif, att Tarsus då ansågs just i det afseendet stå främst af alla grekiska städer, ja öfverträffa själfva Athen och Alexandria“.
Paulus citerar som bekant inför en folksamling i Athen (Apg. 17: 28) några grekiska skalder: “Ty i honom (Gud) lefva,“ röras och äro vi, såsom ock några af edra skalder hafva sagt: ty vi äro äfven af hans släkte.“ Rydberg, hvilken själf är beläst nog att känna den omständigheten att dessa ord icke blott sagts af en enda hellenisk skald, Aratus (född i Cilicien och alltså en landsman till Paulus), utan äfven återfinnes i en värs af den stoiske filosofen Kleantes, antager hos Paulus med anledning af att han brukar uttrycket “någre“ “en icke ringa beläsenhet“ i grekisk litteratur.
Själf ville jag för att med rätt äller orätt få min jämförelse att stämma t. o. m. däri se en litteraturkännare — det att veta och erinra sig öfverensstämmelsen mällan tvänne grekiska skriftställare tyder måhända på en grundligare kännedom än en helt flyktig bekantskap med hellenisk litteratur — Aratus och Kleantes äro emällertid samtida, bägge födda i 3:dje århundradet, och kunna möjligen på grund af detta fått sin plats bredvid hvarandra i något tarsiskt bibliotek samt således lätt nog kommit att stå sida vid sida i Pauli erinring.
“Paralellställen till orden ’i honom lefva, röras och äro vi’ finnas likaledes i den grekiska profanlitteraturen, och för öfrigt kan man säga, att hela det fragment, som Apostlagärningar meddelar oss af Paulus’ tal på areopagen, utgör såväl till innehåll som form ett vittnesbörd om bekantskap med helleniska idéer“, fortsätter Rydberg och tillägger därefter, att man i 1 Kor. 15: 33 finner en värs ur lustspelet “Thais“ af den grekiske skalden Menander (född 342 f.
Kr.) “samt att brefvet till Titus (hvars äkthet försvaras af Reuss m. fl.) innehåller följande hexametriska skämtvärs öfver kreterna“
— Rydberg anför den Epimenides tillskrifna värsen på originalspråket och öfversätter den därefter till svenska på följande sätt: “Kreter ljugare städs, odjur, onyttiga bukar.“ “Att värsen icke såsom allmänt gängse ordspråk hade kommit till Paulus“, fortsätter Rydberg vidare, “utan att han ganska väl kände hvarifrån den förskrifver sig, bevisas däraf, att han såsom dess författare angifver ’en af dem’ (kreterna’), ’deras egen profet’.
I själfva värket heter det, att Epimenides var född på Kreta, och den benämning af profet, Paulus gifver honom, öfverensstämmer därmed, att han bland grekerna var berömd för sin siareförmåga, och att Cicero räknar honom till dem, som profeterade i extatiskt tillstånd (vaticinantes per furorem)“.
Rydberg försöker däräfter gifva skäl “för det antagande, att Paulus gjort bekantskap äfven med den romersk-stoiska filosofien, såsom denna på hans tid representerades af en man, hvars namn då var på allas läppar och af många nämndes med djup vördnad, nämligen Seneca“.
Erinrar nu icke allt detta åtminstone i någon mån om Georg Brandes och har icke Pauli universalistiska anläggning någon frändskap med kosmopolitismen hos Brandes?
Man kunde kanske våga en gissning, att Paulus före sin fanatiskt-judiska period i Jerusalem genomlefvat en estetiskt-hellenisk i det lärda helleniserade Tarsus och då kunde haft något slängtycke med den unge Georg Brandes, studerande all möjlig europeisk litteratur utan att ännu ha hunnit tänka på “Hovedstrømningerne“.
Gissningen är djärf, men har dock någon hemul för sig.
Den med tapperhet och en viss hetsighet förenade klokhet och själsnärvaro, som synas utmärka Pauli hela uppträdande, kunna möjligen, äfven de, hafva motsvarigheter i Brandes’ karaktär, hur olika i djup och syfte den enes mission än kan vara den andres, hvilken olikhet likväl icke häller den är absolut, äftersom det i bägge fallen gäller utbredande af nya ideer inom ett vidsträckt värksamhetsfält.
En annan flyktig fantasi har lekt mig i hågen, den om själisk frändskap mällan Hezekiel och Heine.
Naturligtvis synes här motsatsen än mer öfverväldigande och jag vill icke själf gifva mycket för likheten dem emällan.
Jag har försökt finna den t. ex. i Hezekiels framställning af Jerusalem under bilden af en kvinna och Heines af Hamburg-Hammonia under en liknande bild.
Bägge äro ett rätt detaljeradt utförande af bilden och bägge äro synnerligen naturalistiska i beskrifningen.
Någon likhet har jag också försökt finna mällan satiren och skämtet hos Heine och den bistra faderliga smädelsen hos Hezekiel.
Den sednare är lika osminkad i uttrycket som Heine äller än mera, och torde därutinnan endast hafva öfvermän i Aristofanes, Swift och några deras äfterföljare.
Ord som enligt Hezekiel sagts till honom af Herren själf, sådana som dessa:
“se jag vill tillstädja dig koträck i stället för människoträck att öfver denna tillaga ditt bröd“ öfverträffa i oförsagdhet inför det nutritionella t. o. m.
Heines beskrifning om hvad han såg i stolen i Hammonias kammare — en lika brutal ironi torde ock ligga bakom orden hos dem bägge.
Och en beskrifning som denna af skökan Jerusalem hos Hezekiel:
“Vid hvarje vägskäl byggde du dig din höjd och gjorde din skönhet till en styggelse och utspärrade dina ben för enhvar som gick förbi och bedref mycket horeri“ samt hela den föregående och efterföljande skildringen är knappast mindre ohöljd och rakt på sak än det mäst frispråkiga hos Heine såväl som hos Shakespeare äller Bellman, ehuru skilnaden i syftet kan vara mycket olika — hos profeten är syftet att värka afskräckande, hos de andra är afsikten löje, satir, humor äller bara att skildra lif sådant det är.1
Jag har t. o. m. tyckt mig hos Hezekiel känna igen “die blauen Husaren“, som af Heine inkvarterats i ett flickhjärta, i “Assurs söner“, för hvilka Oholiba-Jerusalem brann, “ståthållare och höfdingar, som kommo till henne präktigt klädde, för ryttare, som redo på hästar; ståtlige unge män allesamman.“
Men skilnaden mällan den skräckfulla afstraffande hårdheten i den fornhebreiska profetian och det spefulla lättsinnet hos den modärne skalden är alltför himmelsvid att man på allvar häri och i andra likhetsdrag, som kunna vara tillfälligheter, skall kunna se någon djupare likhet.
Jämförelsen mällan Heine och Hezekiel äller andra profeter får därför tillsvidare stå i sitt värde.
Vill jag slutligen göra en jämförelse mällan “Höga visan“ och Oskar Levertin finner jag visserligen paralellställen som detta i Höga visan:
“Från dig har vuxit upp en lustpark af granatträd med kosteliga frukter, koferbuskar och nardusplantor, nardus och saffran, kalmus och kanel och alla slag af luktträd, myrra, aloë och alla slag af ädla kryddor.
En örtagårdskälla är du, en brunn med lefvande vatten och en ström från Libanon.
Vak upp, du nordanvind, och kom, du sunnanvind!
Blåsen på min örtagård, att dess välluktsångor må spridas vidt omkring!
Min vän komme till sin örtagård och äte af dess ädla frukter!“
Och detta i en dikt af Levertin:
“Välluktstung till brädden
om de ljufva åren
rika smörjelsen bär bud:
aloë från bädden,
myrrhadoft från håren,
vallmo vissnad mot min hud,
Vilda fikonträdens
kåda, gästabudens
lukt af indiskt speceri.
Gyllne rökvärksskedens
aska, bröllopsskrudens
festdoft med lavendel i.
Rosenoljan biktar,
skänk af soligt Shiras,
bruna lemmars härlighet,
medan ambran diktar
om hur kärlek firas
långa kyssars evighet.“
Möjligen är äfven förnimmelsen af vårlif och mänskligt kärlekslif, genomgjutande hvarandra — om man frånser skilnaden mällan sorgefull och hoppfullt glädtig stämning — likartad i följande fragment af en dikt hos Levertin och af “Höga visan“:
Levertin:
“En natt i maj jag såg en syn i hvitt,
en hvit gestalt jag såg i hvita fruktträds midt
och blondt som dagens första flod af ljus
flöt hennes hår i morgonvindens sus.
som föll mot marken sid och drottninglik,
göt våren all sin ljusa rikedom
af sollyst dagg och hvithyllt äppelblom.
— — — — — — — — — — —
Det fruktträdgårdens första pingstdag var
med doft och blom och ljusa fjärilspar.
Vi gingo hand i hand och blick i blick,
där stigen solig genom grönskan gick.
En enda smekning evigt djup och lång
var ögats leende och stämmans sång,
men rundt göt våren all sin rikedom
af sollyst dagg och hvithyllt äppelblom.“
Höga visan:
“Blomstren visa sig på marken, sångens tid är kommen och turturdufvans röst höres i vårt land.
På fikonträden mogna bären och vinstockarna stå i knopp och sprida sin vällukt.
Statt upp, min älskade, min sköna, och kom!
Min dufva!
I klippans remnor, i klyftans gömsle visa mig ditt anlete, låt mig höra din stämma!
Ty din stämma är ljuf och ditt anlete är täckt.
“Låt oss hjälpas åt att fånga räfvarne, de små räfvarne, som förstöra vingårdarne; ty våra vingårdar stå nu i knopp.“
Min vän är min och jag är hans, där han går i vall bland liljor.
Till dess dagen svalkats och skuggorna försvunnit, gå omkring, lik ett rådjur, min vän, och lik en ung gazell på Betesbärgen!“
Man kunde kanske uppleta ännu flera paralellställen mällan Levertin och bibliska författare, men om öfverensstämmelsen är af djupare art och beroende på genealogisk likart, kan jag ej afgöra.
Gamla testamentets böcker hafva naturligtvis värkat direkt på Levertin och kunna oafsedt härstamningen ha framkallat likhet i stil och uttryck.
I Tyskland talas det visst om något som kallas “Der judische Witz“ — man menar väl därmed att humor och satir ofta förefinnes hos nutida judar — och till dess utöfvare kunna förmodligen i främsta rummet räknas Heine, Saphir och Georg Brandes.
Finnes det någon motsvarighet till denna judiska humor och denna judiska satir i den fornhebreiska folkkaraktären äller sträcker sig deras judiska släktledning icke längre tillbaka än till Heinrich Heine, hvilken kanske tagit den i arf från Voltaire, Byron och vissa tyska romantiker, att icke tala om Aristofanes, hvilken han ju själf kallar sin fader.
Kanske äro dessutom den Heineska humorn och satiren mera att betrakta såsom tillkomna genom öfverförning från något lifligt spirituelt i hans Rhenländska födelseorts folklynne än genom nationalt judiskt släktarf?
Heines kvickhet är kanske i släkt med och påvärkad af den Mefistofeliska hos Goethe, hvilken ju liksom Heine härstammade från det västliga Tyskland?
Och samma släktledning via Byron, Goethe, Heine kunde äfven hafva föranledt den ständigt lekande kvickheten hos Georg Brandes.
Emällertid torde något om ock icke allt af den Heineska och den Brandeska kvickheten vara att spåra äfven i den fornhebreiska litteraturen, nämligen en viss energisk skärpa i uttrycket, som väl ändå starkare framträder hos fornhebreiska profeter och äfven ibland hos Jesus af Nazareth och som är i släkt med satir och ironi, om den ock icke fullt sammanfaller med dessa begrepp.
Den judiska literatur, som uppstått under mällantiden mällan det judiska folkets sista afgörande förskingring och Heinrich Heines skriftställarskap, skulle, om jag kände den, sannolikt kunna hjälpa mig att afgöra i hvilken grad den modärna judiska litteraturen är en från ariska folk inympad gren af världslitteraturen och i hvilken grad den är nedärft nationelt judisk.
Jämför jag ett annat folks, det norskas, nutid med dess forntid och frågar, i hvilken grad det nutida norska folkets karaktär och kultur äro produkter af en värkan utifrån och i hvilken grad produkten af släktarf, kan det vara lätt nog att upptäcka något af de forntida storböndernas och vikingarnes art i det nutida norska folklynnet, äfven om det långa underdånighetsförhållandet till Danmark och det utdöende af de norska storätterna, som försiggick vid den nordiska unionstidens annalkande och inträde, lämnat spår äfter sig i en viss landsortsaktighet, som kanske ännu icke helt och hållet är utrotad, ehuru den väl nödvändigtvis måste helt och hållet försvinna hos ett så vidtfarande och af turistströmmen omgjutet folk som det norska.
Det af Welhaven gisslade “hemnorska“ hos Wergeland och hans anhängare förenade förmodligen med sina goda sidor, t. ex. uppvaknandet af det stora forntidsminnet, äfven en svaghet, härstammande från det instängda bygdeväsendet.
Höfdingenaturen har möjligen också ännu icke fullt vaknat upp i sin forntida storslagenhet — den i ett litet område afskilde småbygdemannens inskränkthet kämpar ännu med den djärfve och storvulne vikingens vidfamnelynne.
Det finnes i Norge en “folkeskolelærer“-aktighet, hvilken trots sitt värde som öfvergångsstadium för ett folk, som håller på att uppfostra sig själft till ett hvad
Ullman kallar “adeligt folk“, icke uteslutande är älskvärd.
Tambs-Lyche, själf kanske icke fullt fri från denna samma folkeskolelærer-aktighet, skref en gång något om den nya civilisation af färgtryck och orgelharmonikor, som höll på att breda sig i de norska bygderna — jag vet icke, om den är inhemskt norsk och kanske den t. o. m. har sitt ursprung från den svenska pietismen, men den torde funnit god jordmån i de trånga norska dalarna.
Den öfverallt med turistströmmen framstormande europeismen är väl emällertid nu som bäst i färd med att bortsopa äfven denna öfvergångscivilisation samt med alla äldre dölseder, de goda såväl som de dåliga.
Vikingen i norrmannen har nog emällertid trots allt och i alla tider, äfven de mäst danskunderdåniga, left kvar i den norske kustbon — man erinre sig t. ex. den store vikingen Tordenskjold.
Han lefver ännu i Nansen och Sverdrup och hela den världskringfarande norska handelsmarinen — det säges att hvar åttonde norrman är äller varit sjömän — samt i de store norske diktarne.
Ibsen och Björnson äro bägge höfdingar och vikingar af den gamla arten, ehuru äfven de ha haft att kämpa och väl ännu kämpa med småbygdemannen inom sig, Ibsen kanske mera medvetet, Björnson mera omedvetet.
Sogneprästen och bygdestorbonden lefva väl kvar i Björnson med förtjänster såväl som svagheter.
Ibsen har möjligen något kvar af haugianen och småstadsbon.
De äro dock äfven med dessa inskränkningar i släkt med de gamle sjöfararne som drogo till Frankrike, Spanien, Jorsala och Vinland, dit medförande Norge och förande med sig något af det främmande landet hem.
Och bland de yngre, om hvilka jag dock känner ganska litet, behöfver man bara se Knut Hamsuns kämpagestalt och hafsörnsfysiognomi för att komma i fornstämning, ehuru denne väldige viking med all kraft lefvat sig in i den kraftödande modärna förfiningen.
Kanske har han därutinnan haft föregångare bland de härmän som följde Harald Hårdråde och Sigurd Jorsalafar till Miklagård och stannade kvar bland äfterhellenerna, sedan Harald äller Sigurd dragit hem till Norge igän.
Norge är sannolikt i sitt nuvarande tillstånd lika mycket ett uppvaknande af det gamla forntida Norge som det är ett af den europeiska sekelslutskulturen stormadt nydaningsland.
Det urnorska beblandar sig med det alleuropeiska.
I fall ur detta famntag likväl födes ett originalnorskt framtidsfolk, kunde detta tjäna som bevis för mitt käpphästpåstående — hvilket för öfrigt får stå i sitt värde bäst det gitter — om den särskilda härstamningens seghet att hålla i sig som tåga i folkens och individernas utveckling.
Jag har nu sysslat med tvänne folk, som äro af oblandad härstamning, judarne så godt som helt och hållet, norrmännen något mindre, i det hos dem kveniska och lappska, kanske äfven skotska och engelska, danska, tyska och holländska element kunna vara att medräkna, om ock icke i någon nämnvärd utsträckning annat än i fråga om det danska elementet.
Jag vill nu anbringa min gissning på folk, som mer än andra äro att betrakta som blandfolk.
Spaniens befolkning härstammar dels från det äller de folk, som bebodde halfön på det romerska väldets tid, dels från västgoter och araber.
Romarnes samtida, som bland sig räknade Numantias berömde försvarare, hafva tydligen lämnat en ryggtåga äfter sig i de nu lefvande spaniorerna — den desperata spanska tapperheten var ännu lika desperat i det cubanska kriget förliden sommar som vid Numantias fall år 134 före vår tidräknings början.
Västgotisk d. v. s. germanisk humor och arabisk sådan, känd från “Tusen och en natt“, i förening med de nämnde numantinarnes fallenhet för öfverdåd utan beräkning af följderna, äro nog samtliga tillstädes i Riddarens af La Mancha sorgliga men i grunden ädla och aktningsvärda skepnad.
Alba, Wargas och Loyola äro numantiner d. v. s. desperados, likaså Pizarro och Cortez.
Det stolta spanska ridderskapets El-Campeadores och Don Gonsalvos de Cordoba äro numantiner och västgoter i förening.
De värdige ridderlige mohrerna ha säkert en god del i den spanska grandezzan.
Tjurfäktarn är väl nästan oblandad numantinare.
Hos den engelska och skotska blandbefolkningen, som leder sin härstamning från gaeler, anglosaxer, skandinaver och normander, återfinner man den skandinaviske höfdingen i vissa engelska och skotska adelstyper, hvilka dock helt naturligt äro modifierade alltäftersom de äro mer äller mindre bemängda med gaeliskt, franskt (genom normanderna) äller anglosaxiskt blod.
Dit höra alla dessa Douglaser, Bothwells, Percys och i sednare tider Nelsons och Byrons, som lefvat ett värkligt lif i den engelska och skotska historien äller ett diktadt i den engelska och skotska sagan, sången och romanen.
Det gaeliska draget torde hos vissa af Englands och Skottlands skalder återfinnas i en viss art af naturmystik, den Ossianska, hvilken väl är olik all annan naturmystik.
Jag tror att man träffar den hos Edgar Allan Poe liksom hos Shelley och kanske äfven hos andra — jag är för litet litteraturkännare att nämna flera.
Puck och Titania hos Shakespeare äro, om de hafva inneboende något af den Ossianska naturmystiken, så genomgjutna af anglosaxisk lifsfyllighet, att i dem det gaeliska elementet är svårare att upptäcka.
Ariel i “Stormen“, hvilken jag trodde mig minnas som ett luftigt elementarandeliknande väsen, befanns vid närmare äfterseende vara rätt klumpigt materiel — möjligen har han blifvit det mer i den svenska öfversättningen än i sin ursprungliga engelska gestalt?
Den engelska och skotska humorn hos Shakespeare, Scott och Burns är säkert rätt mycket germanisk, d. v. s. anglosaxisk äller skandinavisk.
Falstaff har säkert rätt mycket af en holsteinare äller mecklenburgare — “the lasses“ och “lads“ hos Burns äro kanske rätt lika Dahlgrens värmländska töser och pojkar och ha väl också någon likhet med Arne och Synnöve Solbakken hos Björnson.
Det skotska landtjunkarlif, som skildras af Sir Walter Scott har säkert litet släktstycke med det värmländska, som skildras af Liljebjörnarne, far och son, samt med det norska hemlif, som skildras af Jonas Lie och Kielland — herrarne Garman och haugianerna hos Kielland förefalla mig kunna ha kusiner på långt håll i Skottland.
Man kunde häraf draga slutsatser om ett skandinaviskt släktdrag hos Walter Scott, ehuru man också måste taga i betraktande den möjliga direkta invärkan han kan ha haft på Lie och Kielland.
Jag vill icke ytterligare fortsätta med detta försök till utredning af spörsmålet om härstamningens inflytande på ett folks äller en persons karaktär, utseende m. m.
Under skrifvandet har jag nämligen kommit till insikt om att mina ethnografiska, historiska och biografiska kunskaper äro otillräckliga att utreda frågan med någon saklig visshet.
Spörsmålet om härstamningens och den utifrån kommande invärkningens kvalitativa och kvantitativa delaktighet i ett folks äller en människas kynne samt deras förhållande till hvarandra är säkert inveckladt nog.
Där man tror sig spåra likhet af härstamningsgrund, måste man taga i betraktande äfven andra grunder för likheten, t. ex. den liknande boningsorten, de liknande lefnadsvilkoren, direkt invärkan af moder- äller systerfolks litteratur på ett dotter- äller systerfolk m. m.
En fullt kompetent fackman kunde emällertid afskilja allt hvad som kan räknas till de öfriga faktorernas invärkan och subtrahera detta från helkaraktären af det folk äller den person, hvars härstamning han vill utleta — det som återstår äfter denna subtraktion är då kunskap om härstamningen.
Sedan man t. ex. räknat bort att Norge är en halfö och England-Skottland en ö, att bägge hafva några likheter i belägenheten och icke äro alltför olika i klimat, att engelsmän och skottar äro äfven oafsedt skandinavisk inflyttning besläktade med skandinaverna genom anglosaxerna, att redan gaelisk och äfteråt äfven anglosaxisk och anglo-gaelisk-norrmandisk kultur invärkat på norrmännen, hvilka desslikes i sednare tid påvärkats af engelsk-skotsk kultur och litteratur, likaledes räknat bort direkta inflytelser, som icke äro inafling, från Skandinavien på England-Skottland, skulle det som vid jämförelse af t. ex.
Byron och Hamsun äfter denna frånräkning återstår af likhet vara uteslutande att betrakta såsom härstamning af samma folk och möjligen samma stamfader.
Hade man tillfälle till fullständig genealogisk undersökning, skulle man genom att följa de bägge släktledningarne finna den gemensamme stamfadern och därigenom styrka riktigheten af den psyko-ethnologiska och psyko-genealogiska uträkning man förut gjort.