Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och tror du väl att jag nånsin tagit Lena, om inte samvetet gått på och böstat och bankat inom mig, som stena’ i en qvarn.
– Jo, jo – svarade Bengt, som mera tänkte på skogstrollen än på Lena – jo, jo, hade du intet ta’tt ’na, så hade Necken eller skogsfrua eller något annat otyg kanske kunnat ta’ dig, fast mången an’ går oanfäktad lell, som ändå sviket och narrat e’ tös.
Nu marcherade de friskt på och en tystnad uppstod, men den bröts af Bengt:
– Hå! hå! – utropade han – hvad tomt och söcknet det blir efter dig nu snart!
Jag tror aldrig nånsin jag kan vänja mig ve’et.
Tomt blir det i drängstufva, tomt ute på arbetet, och tomt i köket vid mål’a, då jag och du alltid åte ur samma fat.
– Jo, jo! – svarade Gunnar och suckade, men – – han var dock den som gick bort, och den känner sällan hälften så mycket sorg, som den hvilken stannar qvar.
De båda ynglingarne började nu tala om framtiden.
– Jag går väl här än något år och trälar «för en an’n sa’n», men sedan ser jag mig väl om efter ena högglig tös, jag med – sade Bengt.
Den dera Elin, Lenas söster, de’ va’ just ena fänta i min smak – tillade han, då Gunnar ej svarade honom.
Gunnar studsade och stannade tvärt i sitt raska gående, men han sade ingenting, och då Bengt frågade: «Hvad va’ det, du?
Såg du nå’t?» så svarade Gunnar:
«Åh nej, ingenting!» ty ännu kände ej Gunnar sitt samvete så tungt, att han – – äfven behöfde belasta det med en lögn, och nu var det hans tur att tala om «framtia».
– Ja – sade han – nu kommer väl Abraham (det dumma nötet) om onsdag, och så blir det bara strängt arbete hele våren, och se, så länge står väl Lena på fötter, men fram åt sommaren, när hon behöfver hjelp, då vill jag att mor ska’ komma, för nog vill jag väl först litet se hur pass matmor
Lena blir, för aldrig skulle jag lida om hon blef stygg mot mor, och när hon tränger till hennes hjelp, då tänker jag hon blir nog bra mot ’na.
Och till missummershelgen, om allt står väl till, då ska’ vi väl ha’ litet roligt, för se då – – – men längre kom icke Gunnar, utan stannade nu äfven, men det var i talet.
– Ja, hur va’ det? – sade Bengt – lofte intet Elin att komma hem till erat, fram mot missummerstiden, om mora-hennes va’ frisk och rask?
– Åh jo, visst talte hon litet på ’et – svarade Gunnar, men bytte genast om ämne.
Så här samspråkande, fortsatte de båda ynglingarne raskt sin väg framåt, och kommo till bestämd ort ungefär klockan nio, samt gingo direkte ned i drängstugan, för att få veta hvad tiden led och om de andra redan varit uppe och «spisat».
Detta hade just varit händelsen, och samteliga drängarne samt ett par af deras bekanta voro nu samlade i drängstugan, framför en smattrande brasa, rökande sin pipa, skrattande och glammande, på helgdagsqvällen.
Ingen helsade just på Gunnar och Bengt, men dessa sade, när de instego, ett generelt: «Go’afta», och då svarades dem: «Gudsfred», och de framgingo, hängde upp sina mössor och närmade sig till spisen för att värma sig.
– Hvad ska’ det bli för arbete i måra? – frågade Gunnar, vänd till rättaren.
– Kors hvad liknöjder han ställer sig, liksom det ingenting vore händt – sade Olle och gapskrattade, med sitt ohyggliga, gastlika hånskratt.
– Och hvad skulle det vara? – svarade Gunnar trotsigt, ty han var alltid färdig att blifva ond, så fort Olle till honom «klöf näbb».
– Kors hvad han ställer sig okunnig! ha! ha! ha! – skrek Olle – det är som om han aldrig visste tecken till hvad som skett.
Jo, nu får du något till att stå i! ha! ha! ha!
– Ack så tala ut då, din satans lymmel – sade Gunnar redan ond.
– Hur kan jag veta hvad som sker, när jag ä’ borta.
– Vet du intet – sade rättar-Anders, som var en äldre, trygg och förståndig dräng – vet du intet att hustru-din fick en pojk’ i middags?
– Ja, och en som ä’ rödhårig till! ha! ha! ha! – hånade Olle.
Gunnar hörde ej vidare hvad som sades.
Han stod ett ögonblick förstenad i stugans midt, blek som en marmorstod, och utan mycket mera lif eller tanka än denna.
Men derefter hastade han som en stormil mot dörren, och störtade ut genom den.
– Ha! ha! ha!
Nu ä’ han något te’ nyfiken på sin rödhårte kronprins – skrattade och hånade Olle, sedan Gunnar med förfärlig smäll slagit igen dörren efter sig.
– Förbanna mig jag vet hvad du gafflar och grinar och skrattar åt – sade Bengt, som väl icke var alldeles så eldfängd som Gunnar, och icke hade alldeles samma hat till Olle, emedan Olle ej alldeles så mycket afundade och retade Bengt.
– Jag för min del – tillade Bengt – tycker att detta var stor synd om Gunnar, för se nu skulle han flytta till sitt om onsdag, för då ska’ båd’ krittera och Abraham (det kritteret) komma.
Men se! han får väl ta’ te’ sig gomma’, tills Lena blir rask igen.
Det sista af detta talade Bengt mera för sig sjelf, än just till de andra, och ingen förundrade sig öfver att Gunnar skyndat ut, för att som alla trodde – gå upp till Lena och helsa sin nyfödde son, om hvars ankomst man bara förmodade att Gunnar misstagit sig litet.
Alla drängarne lade sig, elden slocknade, men Gunnar återkom icke, och ingen tänkte just derpå.
Men Gunnar! hvad tänkte han?
– – Han tänkte intet.
Han ilade blott, likasom förföljd af onda andar, och med ett enda helvetesqval i bröstet, utan hatt, genom skog och moras, knappt nog lyst af denna nymånan, som han så älskade, men som han nu icke ens bemärkte, och vid midnattsstund stod han vid sin gamla moders stängda dörr, men tvekade ett ögonblick innan han bultade derpå; och fruktan att skrämma den gamla, var sannerligen den första rediga tanka, som upprunnit hos honom, alltsedan Olle gaf honom den förvånande och förfärliga jobspost, som försatte hvarenda hos honom inneboende känsla i kamp och strid mot hvarandra.
Hans sjelfkänsla reste sig skyhögt och förebrådde honom hans enfald; och hans hjertas godhet och lättrogenhet beskrattades nu af dessa dämoner, som han jagat långt ifrån sig, men som nu återkommo härtals: friheten förlorad, Elin – midt uti denna, magisterns ord, hans egen beständiga motvilja, Olles hån – – allt framstod nu i förfärliga färger.
Men han hade ingen att anklaga mer än sig sjelf, han var för stolt att skjuta skulden på någon annan än sitt eget samvete, och ehuru rent och spegelklart detta var, förmådde det icke i denna förfärliga stund att tysta ned och försona alla de qval, som reste sig upp i hvarje vinkel af ynglingens själ. «Jag kunde skrämma ihjäl henne, stackars gamla mor!» var hans första rediga tanka, och den andra: ett beslut att med ett sakta slag på fönstret, bifogadt med underrättelsen att det vore han, Gunnar, väcka den gamla modern.
Men så upprörd som han var, blef slaget på fönstret långt hårdare än han menat, och hans röst i dessa ord – de första som gått öfver hans läppar, allt sedan hans sista hotande uppmaning till
Olle att tala ut – den var graflik och ihålig, så att den gamla i stor förskräckelse vaknade upp ur sin föga djupa slummer och utropade:
– Miskundelige Gud!
Är det du, Gunnar?
Eller är det din vålnad?
– Det är jag – svarade Gunnar, och ryckte upp den lästa dörren, med ett enda kraftigt tag, nu sedan han ej mera fruktade att skrämma den gamla.
Men just detta skrämde henne, och hon ropade än en gång:
Gunnar! är det du?
Eller är det något ondt i din skepnad, som så kommer och går genom lästa dörrar?
– Åh, det är nog jag! – svarade Gunnar, och kastade sig andlös på den der soffan, der han sofvit så godt och så lugnt i sina yngre år.
Mor Ingrid skyndade försagd att göra upp eld, men när hon vid en blossande töresticka fick se Gunnars, af smärta, harm och vrede förvridna och vanställda anletsdrag, svettdropparne på den hvita, rena pannan, och de likbleka kinderne, då utropade hon ännu en gång:
– Gunnar, min son!
Jag spör dig ännu en gång:
Är detta verkligen du, eller är det din vålnad, eller har du tagit lifvet af en menniska.
– Nej, jag har icke, men jag skall! – svarade Gunnar, ty först i detta ögonblicket ljusnade, eller bättre sagdt: flammade upp en idé, den – – – att med en kula betala sin skymf, att i blod aftvå skam och vanära.
Och misstankan blixtrade och vreden åskade, och föremålet för båda, för Gunnars hat och raseri, var och förblef ingen annan än – – – Olle; men mot honom hade han känslor, som, oaktadt hans nordiska natur, ej gåfvo efter den corsikanska la vendetta tranversale, ty han skulle i detta ögonblick af ursinnighet, varit i stånd att anfalla äfven en anhörig af denne Olle.
– Evige Gud! – sade modern, darrande så, att den högt flammande stickan höll på att falla ur hennes hand.
– Hvad menar du med dessa fasliga ord?
Tala icke på det sättet, Gunnar, ty med Guds hjelp menar du icke hvad du säger, men Gud ser äfven till ogudaktigt talande.
Sansa dig nu, och blif min gode Gunnar, som vanligt, och berätta sedan hvad som så förfärligt har händt dig.
Mig – svarade Gunnar, med en uppsyn, väl en hårsmån stillare, men mörk som en natt – mig har det ingenting händt, men Lena – det odjuret – den ormen!
Gunnar! – varnade den gamla – tala ej så om din äkta maka, du gör då stor synd.
Hvad har hon då gjort?
– Hon har fått ett barn!
– Nå ja, det visste du väl förut skulle ske.
– Ja, men intet nu, intet i dag.
Gunnar! – bad modern åter – fresta intet Gud med dina upptåg.
Nog har jag märkt att du ljugit för mig, och mången gång redan, har jag bedt Gud förlåta dig detta.
– Jag ljugit! – utbrast Gunnar, och reste sig häftigt upp.
– Nej, intet jag, men Lena, och hon har ljugit den argaste lögn, som en qvinna kan ljuga.
Mor Ingrid satte sig bredvid honom, tog hans händer i sina, lutade hans brännande hufvud mot sitt modershjerta, och försökte på allt sätt lugna honom, samt få honom att med sans tala om alla dessa ängsliga förhållanden.
Hon vann äfven sitt syfte:
Gunnar lugnades något, samt förmådde helt och hållet öfvertyga modern om sanningen af sina ord och uppgifter.
Men inga föreställningar i verlden kunde förmå honom lofva, att vara stilla och icke kräfva hämnd på Olle, den enda på hvilken hans misstankar föllo.
Den gamla talade, bad, föreställde, men allt förgäfves.
Hon förmådde nog att väcka denna hjertats godhet, som hos Gunnar fanns, midt under sinnets raseri, ty han började nästan känna en håg att förlåta Lena, åtminstone att beklaga henne, men med Olle kände han ingen miskund, utan sade slutligen till modern:
– Ja, mor, j må säga hvad j vill, Olle ska’ få betala’t, och j kan gerna, om j vill, be ’en akta sig för mig, ty skulle ock sjelfvaste kungen och länsman och hvem som helst stå bredvid, så flög jag på ’en, när jag fick se ’en, och hvar jag fick se ’en, men ’en ska’ få se han håller sig nog undan.
Med något mera lugn började moder och son, fram emot morgonen, att tala om alla dessa ledsamma omständigheter.
Modren predikade försonlighet och sämja, sonen ville ej lyssna till ett enda ord deraf.
– Omöjligt, käraste mor! – sade han.
– Rakt, störtstupe omöjligt, att jag skulle förmå mig behålla Lena till mi’ äkta maka, se’n hon gjort mig detta, och se’n jag skyllat
Olle för att vara far till hennes barn!
Nej, se det kan då aldrig bli utaf, och det kan mor aldrig ens vilja eller begära.
Och nu talade han fram och åter, om hvad han med säkerhet trodde, att dömma af Olles hånfulla ord, i hvilka så mycken skadeglädje tycktes framlysa, samt hans fordna «slarf med Lena», långt mera än af dennas benägenhet för Olle, hvilken visst aldrig tyckts varit stor, utan hade det tvärtom alltid sett ut, som om hon icke tålt honom.
Just under det att Gunnar talade om detta, teg han likväl plötsligt, och – till mor Ingrids största förvåning – utropade han slutligen, efter en lång stunds tystnad och begrundande, samt med en stor, märklig förvandling i alla sina anletsdrag:
– Mor! vet j hvad!
Olle är oskyldig!
– Nå ja, det har jag ju från början sagt och trott – svarade den gamla, ej utan ett svagt leende öfver de vissnade läpparne.
Gunnar såg det dock ej, eller begrep åtminstone icke dess mening, utan fortfor:
– Jo, han är oskyldig, efter som j säger det ska’ vara, mor, ty Olle va’ borta ända ifrån medio Maj, då han gick med beväringa för att ex’cera (för se han har stått på tillväxt i flere år), och så låg han på sjukhuset i frossen ända till långt efter missummar, så – – – han ä’ då oskyldig.
Nu tog moders och sons tal en annan vändning, och mor Ingrid uträttade ändteligen så mycket, att Gunnar heligt lofvade henne, att ej tala med någon enda menniska, eho det måtte vara, om sina misstankar, innan hon, mor Ingrid, talat med Lena derom, att vara stilla och förhålla sig saktmodig och lugn, samt rent utaf begära råd af kyrkoherden, och framför allt icke skrika ut hela saken dessförinnan.
Imellertid var dagen långt framskriden, och med stor möda fick mor Ingrid slutligen Gunnar att följa med sig till «herregåln», hvartill Gunnar var minst af allt benägen.
Modern ryckte hans kläder rätt, strök håret ur ansigtet på honem, och sade slutligen:
– Käre gosse!
Du ska’ väl ha något uti dig, annars står du aldrig ut.
Du har ju intet smakat nå’t, se’n i går middags.
Ät nu en smula, och låt oss så gå, för det är långt fram på qväll’n, sola ä’ snart gladder.26
– Nej, tack mor!
Äta förmår jag ej – svarade Gunnar – men kan j ha’ en sup eller två att ge mig, så ska’ jag väl ta’ det.
– Så-å! – sade mor Ingrid långsamt, medan hon bortgick till skåpet.
– Har nu du, min käre Gunnar, nappat tag i bränvinet igen, som du så ofta fördömt och försvurit.
– Åh ja, men det ä’ bara dumheter – svarade Gunnar.
– Det går en intet bättre för det en låter bli att supa, det ser väl jag, det; och ja’ kan väl supa en sup då och då, utan att det ska bli en supare af mig; jag ä’ väl så pass gammal och förståndig nu; och ofta är det nu för tia, som en sup kan smaka bra, då ingenting annat smakar.
– Ja, ja, han sa’ så far för dig, och brordin ock, och illa gick det båda – suckade mor Ingrid, och tänkte inom sig hur mycket ondt Gunnar redan lidit för bränvins skull, fast hon ej i detta ögonblick ville påminna honom derom, utan slog uti åt sonen af det qvarter bränvin hon köpt, för att hafva åt en «muremästare», som dagen derpå skulle se på och «klena» gummans halft nedfallna spis.
Gunnar tog sig en sup, och han tog sig två, och derefter sade han:
– Se så! vi skola då väl gå nu, i Jesu namn.
Fåordiga voro moder och son under den långa skogsvägen, och fort gick det visst icke ty mor Ingrid orkade ej gå så snabbt, och Gunnar skyndade visserligen icke på farten, utan tvärtom: stod långa stunder stilla, med det bultande och brännande hufvudet lutadt mot någon trädstam, eller ock hållande litet is derpå, när han någon gång kunde få se sådan i bergsklyftorna.
Det var redan skymning då de framkommo till herregården, och hvem som mötte Gunnar, sade med förvåning och leende: «Nå ändteligen!» eller: «Nå kommer du då en gång!» eller: «Det va’ väl du kom till by’s, vi ha’ så letat efter dig!» eller dylikt.
Bengt kom emot Gunnar och sade:
– Men hvar i Herrans Jesu namn har du hållit hus?
Vi ha letat ofantligt efter dig.
Kyrkherrn va’ just här händelsevis i middags, men hade fasligt brådtom, så vi fick minsann döpa barnet i fläng.
Mamsell Sara bar ’et, och Anders och Lotta och jag, vi sto’ fadder, och derför är det som jag än har kyrkekläderna på mig, och patron, han reste bort bitti’a i morse, och kommer intet igen på flera dar, och det va’ då bra, för annars hade du nog fått ovett.
Men hvar katten har du hållit hus?
Gunnar såg icke upp under hela detta tilltal, utan följde med Bengt in i drängstugan, då mor Ingrid åter uppgick till stora huset, der Lena var.
– Hvad! – sade Bengt förundrad – ska’ du intet gå opp te’ din qvinna och se på din pojk?
Det är en storer best, med illrödt hår, och skrek gjorde han som en gast, när de döpte’n, så han får nog din sångröst.
Gunnar teg och kastade sig ned på en bänk, och strök håret ned öfver den våta pannan, och höll handen öfver ögonen, och bet sakta ihop tänderne, fast det ej syntes.
– Hur i alla da’r står det till med dig? – frågade Bengt, som dock såg hur han våndades.
– Du mår som en hund, det ser jag på dig!
Gack och lägg dig e’ smula, så blir du nog bra.
Vill du ha en sup, så har jag i min veckebutelj.
Och härmed slog Bengt upp en stor sup, som Gunnar tanklöst tog och sväljde ned, samt lade sig derefter ned på bänken der han satt, och – – insomnade inom några ögonblick.
Ungdom, trötthet, helsa och rent samvete togo ut sin rätt öfver ynglingen, som efter en hel mödosam dag tillbringat en fullkomligt sömnlös natt, icke smakat en bit mat, bara bränvin, och vandrat en half mil i detta tillstånd.
Han sof, och goda englar gladde sig säkert deråt.
Imellertid gick mor Ingrid med långsamma steg upp till Lena, samt inträdde tyst och allvarlig till henne.
Lena låg visst, men var alldeles frisk, och allena i rummet.
En mörk rodnad betäckte hennes något blekare än vanligt vordna anlete, och hon förmådde ej låta bli att nedslå ögonen för den gamlas stränga och allvarliga blickar.
Mor Ingrid gick fram till sängen, och satte sig der.
Inget ord vexlades.
Efter en lång ängslig tystnad sade Lena, med en blandning af fräckhet och förlägenhet:
– Kanske j vill se pojken, farmora?
– Åh, de’ ä’ jag lika nöjd om – sade mor Ingrid sträft – ty om jag, till min stackars Gunnars olycka, har blifvit din svärmor, så lär jag ändå intet vara någon farmora åt pojken der.
Lena teg.
– Tvi Lena! – sade mor Ingrid, efter åter en tryckande tystnad.
– Tvi, det skulle jag aldrig, nej aldrig trott dig om!
Jag trodde tvärtom, att du hade min Gunnar obegripligt kär, annars hade jag minsann intet lagt mig så mycket ut för att han skulle ta’ dig, så mycket som det bar gossen emot.
Jag trodde du älska’n öfver allt annat på jo’la, för så bar du dig te’.
– Ja, det må Gud och min Fader veta, att jag båd’ gjorde och gör än – sade Lena, utbristande i en ström af tårar.
– Nå men hur kunde du då narra’n så förfasligt? – frågade mor Ingrid.
– Narra’n! – upprepade Lena, bortvändande blicken, och med ögonen redan förtorkade af lögnen.
– Narra’n! intet har jag narrat ’en.
Det va’ väl han som höll på att narra mig, när han intet ville ta’ mig, vet jag.
– Åh, du begriper nog hvad jag menar – sade mor
Ingrid torrt – det ä’ intet värdt att draga strå för mig.
Blodet ä’ tjockare än vattnet, och jag vet nog hvem jag mest tror.
– Ja, Gud vet hvad Gunnar nu pratat i er – sade Lena, utan att dock förmå se upp.
– Pojka’ minns minsann intet allt hvad de göra, och mycke begå de i fylla, som de se’n glömma.
– Åh tig du med slikt – sade mor Ingrid – och kom inte fram med tocket till mig.
Ditt tal bevisar bäst att du drar öra åt dig, och begriper hvad jag menar; och hvad du än må säga om att begå i fylla, så frita’r jag Gunnar, för jag vet att han än aldrig lög för mig, och att han aldrig söp mer än en gång på fjolåret, och olycklig var den gången!
Men se du åter!
Det är annat; för se den som kan ljuga inför Gud och presten, den kan ock ljuga framför ena gammal qvinnfolka-menniska, och det kan jag säga dig, att du har intet mer skam i dig, än jag vet intet hvad, och att Gunnar intet är att leka med, och att han går till tings för ’et, för han ä’ intet skyldig att dras med andras barn, och arbeta och streta för dem.
Men nu började Lena ursinnigt gråta och vrida händerne, samt sade sig vilja gå och dränka sig (ord som bondfolk ofta bruka, och andra dito alltid tro på, efter det någon gång inträffar) om Gunnar försköt henne, sade sig vilja blifva den lydigaste och undergifnaste hustru i verlden, bara Gunnar tog henne till nåda, och bekände slutligen för mor Ingrid rätta förhållandet, och bad henne med sammanknäppta händer ställa allt väl till; försäkrade, bedyrade och svor vid allt som heligt fanns, att ingen i verlden mer än hon och en till visste rätta sanningen, så att Gunnar hade aldrig någon skam af «sin godhet att ta ’na till nåda», såsom Lena i sitt betryck kallade det.
Mor Ingrid satt stum och åhörde Lenas böner och föreställningar, villrådig om hvad som här var rätt och orätt, hvad hon borde göra eller låta bli.
Men godheten, denna gudaskänk, som är rättvisans qvinliga symbol, den tog slutligen öfverhand, och hon lofvade, sakta och stilla gråtande, att försöka ställa allt till det bästa, om Lena deremot ville lofva henne att hädanefter på alla upptänkliga sätt uppföra sig rätt och vara beskedlig.
Lena lofvade allt i denna sin nöd, hon lofvade, som man säger:
«guld och gröna skogar»; ty hänförd af den häftiga, otyglade kärlek hon verkligen kände för Gunnar, och som vuxit för hvar dag i bredd med hans kallsinnighet, var föreställningen att förlora Gunnar, att skiljas från honom, nu då hon tvärtom beredt sig att i ro få ega honom, det var en tanka, ändå långt förfärligare för henne, än all skam för sitt uppförande, all vanheder, allt det förakt och begabberi, som hon väl visste skulle blifva hennes lott, om Gunnar satte mor Ingrids hotelse i verket.
Slug och illistig, som Lena var, visste hon nu rätt väl att lägga sina ord så, att hon lyckades beveka mor Ingrids gullgoda hjerta, samt framställde den kommande tiden med de mest vackra och ljusa färger.
– Och aldrig skall Gunnar – sade hon i sin öfvertalningsifver – någonsin behöfva streta och sträfva för gossen (om han lefver), för den ska’ jag nog sörja för, och med den blir alltid god råd, och mången förmån komma vi kanske att få, som inga andra torpare hafva, och jag ska’ tjena Gunnar, och er, svärmora med, alldeles som en piga, och det i all min da’r, och Gunnar ska’ aldrig, och j ska’ heller aldrig ångra eran godhet mot mig, utan jag ska’ göra allt mitt bästa, i all mi’ tid, för att göra er till pass.
Så talade Lena, och mor Ingrid lyssnade till både löften och förmåner.
När man ett helt långt lif, åtminstone den tyngsta delen deraf, eller ålderdomen, stridt med alla möjliga arter af behof, känt sig allena och öfvergifven, så ligger stor frestelse i vissheten om lugnare, trefnadsfullare dagar, vid sidan af de sina och älskade, och åtminstone i mor Ingrids klass viker mången betänklighet, utgången från den point d’honneur hvar och en skapar sig, och man blundar för en vanheder, till hvilken man icke är skull, som således icke tynger samvetet, och som ingalunda kan synas för verlden; man sluter ofta ögonen för detta, äfven med hjertat sittande i bröstet just der det skall sitta.
Så gjorde åtminstone mor Ingrid, och lofvade – djupt suckande likväl – att försöka sin makt öfver Gunnar, men ansvarade ingalunda för att lyckas.
De båda qvinnorna hade just hunnit till denna punkt af deras vigtiga samspråkande, hvilket skedde med låg och hviskande röst, då dörren sakta öppnas och mamsell Sara inträder, med en tallrik och en spilkum i handen.
– Huru står det till med barnsängsqvinna och gudson? – sade hon godhetsfullt.
– Här har jag litet passande och styrkande föda, som skall göra dem båda godt.
Se, god afton mor Ingrid!
Huru lefver verlden med henne, der borta i skogen?
Hon skulle väl fram och se på sonsonen sin, kan jag förstå.
Men j skulle ha’ kommit litet tidigare, så hade j sjelf kunnat fått bära ert barnbarn till dopet och namnat honom sjelf.
Nu fick jag lof att göra allt det der, ty kyrkoherden stod på en resa och hade mycket brådtom, och intet visste vi med säkerhet att j skulle komma, och ingen menniska fick igen Gunnar, hvilket vi alla tyckte var bra besynnerligt.
– Ja, allt går till det bästa, här i verlden – svarade mor Ingrid undvikande – och gossen har säkerligen mera godt af att vara buren af mamsell, än af mig, och – – hvad Gunnar beträffar, så – – fick han gudnå’s vänta på mig, gamla stackare, som ej orkade gå så fort, den långa vägen.
– Nå hvad tycker han om sin pojk’? – frågade mamsell Sara, men ingen svarade just derpå, utan hon fortfor:
– Ja, stackars Gunnar! han har verkligen sjelf mest ondt af edert narri, för nu får han hjelpa sig allena, som han kan, några veckor, ty jag vill alls intet höra talas om, att Lena skulle begifva sig dit bort till Viken, innan hon blir kyrktagen, ty först och främst behöfver båd’ hon och barnet den ro hon kan få här, och som hon minsann ej fick der borta i nysatt hushåll, och så skulle det se ut för folk, som om bror-min och jag körde ut henne, när så olyckligt bar till.
Och så är likväl icke förhållandet, ty det sista patron sade, innan han reste i morse, var att Lena får gerna vara qvar och skötas här på bästa vis, tills hon är fullkomligt rask igen.
Åh nej, gråt nu inte – fortfor hon, vänd till Lena, som satte händerne för ögonen, icke just för att dölja några tårar, men mången annan känsla – utan bed nu – fortsatte mamsell Sara – att farmor hjelper Gunnar tillrätta så länge, och ät nu af detta, som jag haft med mig, ty det skall både smaka och göra dig godt?
Har mor Ingrid fått kaffe?