Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De omnämnde stridiga äsigterne utgöra derföre icke någon tillräcklig grund för nödvändigheten af ett sådant stadgande, sorn det nu föreslagna.
Ifrågavar. förslag, sådant det blifvit af Utsk. framstäldt, skulle äfven, enligt mitt förmenande, komma att föranleda oreda och trassel af mångfaldigt slag.
Om t. ex. ett äkta par utaf dem, som varit gifta före d. 14 Sept. 1845, hört en tid under landsrätt och en annan tid under stadsrätt, efter hvilken lag skall då giftorätten bestämmas? månne efter de förhållanden, sem voro gällande när makarne gifte sig, eller efter dem, som dem emellan ägde rum när 1845 års författning utkom, eller slutligen efter det förhållande, som finnes existera vid ena makans dödsfall eller eljest i frågakommande bodelning.
Der äro 3:ne alternativer att välja pä.
Vidare
Den 9 Februari f. m. 367 finnas åtskilliga äktenskap tillkomna, icke genom makarnes frivilliga medgifvande besegladt genom vigsel, utan genom andra förhållanden såsom t. ex. genom domstols förklarande att en qvinna skall anses för äkta hustru och äga rätt att njuta laggift hustrus rättigheter.
Efter hvilken lag skulle giftorätten desse makar emellan komma att bestämmas?
antingen efter de förhållanden, som förefunnos vid den lid, den gerning skett, som boredt, qvinnan laggift hustrus rätt, eller de, som ägde rum, då domstolens utslag meddelades, eller ändtligen efter förhållandena vid den först aflidnes död ?
Häraf torde man finna att, genom den ifrågavar. lagförklaringen, fara är att förhållandena skola blifva mera invecklade än de för närvar, åro.
Slutligen förekommer äfven att den ifrågasatta lagförklaringen är fullkomligt öfverflödig.
Giftorätten äger icke rum i någon annan egendom än sådan, hvarom åtminstone i de
Stånd, för hvilka den nya lagen medfört förändring, man och hustru kunna reglera, antingen förr än äktenskap ingås, genom äktenskapsförord, eller sedermera genom testamentariskt förordnande.
Sålunda äga man Och hustru, som vilja bibehålla det gamla förhållandet i afseende pä giftorätten, icke allenast möjlighet, utan full rätt att genom testamente stadga huru stor del den ena eller andra skall få, utan att någon annan kan derå tala, så vida afhandlingen är i laga form upprättad.
Hvaremot de äkta makar, som äro nöjda med den nya ordningen i detta afseende, tydligen tillkännagifva sådant derigenom att de icke göra något vidare förordnande.
Om således, på sätt jag tror mig i det föreg:de hafva visat, icke någon tillfredställande rättsgrund nu mera finnes för den föreslagna lagförklaringen och densamma icke heller är i politiskt afseende nyttig, eller synes vara upphöjd öfver allt sken af egennytta, samt derjemte skulle kunna föranleda oreda och trassel, och är fullkomligt öfverflödig, så kan jag för min del icke finna något skäl att bifalla förslaget, utan anhåller om afslag på Utsk:s betänk.
Jag har visserligen icke något att lägga till hvad Gr.
Mörner anfört, och hvarigenom han i min tanka fullkomligen vederlagt LagUtsk:s resonnement; ty det är gifvet att dä 1845 års förordn. stadgar, att man och hustru hafva giftorätt till 1 hvardera i boet, så måste vid ett bos upplösning delningen derefter bestämmas.
Vid en mängd fall, som inträffat i Skåne, har bodelning ägt rum efter 1845 års författning till £ åt hvardera makan.
Skulle nu den lagförklaring komma till stånd, som bär blifvit föreslagen, så blir det nödvändigt att utgifva en ny lagförkaring deröfver, till bestämmande af huruvida alla de bodelningar, som under dessa år ägt rum efter den nya lagen, böra återgå eller icke.
LagUtsk. resonnerar så, som om alla dessa bodelningar skulle hafva varit olagliga.
Jag tror deremot att de varit ganska lagliga, och skulle för min del finna det mycket olagligt, om denna författning ginge igenom, i hvilket afseende jag åberopar de grunder, som af Gr.
Mörner blifvit anförda.
Jag anhåller lika med Gr.
Mörner om propos. på afslag å detta betänk., ty genom detsammas 3158 Den 9 Februari f. m. antagande skulle uppkomma så mycket trassel och sä mycken oreda, att det blefve mer än svårt sådant utreda.
O 'Hr Akerman, Fredr.:
Jag hade trott att de, som, när denna fråga förevar vid sista riksdag, då yttrade sig emot förslaget om lika arfs- och giftorätt, nu skulle fägna sig ät innehållet af det betänk, som LagUtsk. afgifvit; men jag linner att jag deruti misstagit mig.
För min del tagnar jag mig ät detsamma, ehuru jag icke varit ibland dem sorn vid förra riksdagen förordade denna förändringen i lagstiftningen för arfsrätt och giftorätt.
Jag röstade icke heller för den; således må jag på den räkningen nu, då betänk, röner motstånd hos mina politiska antagonister, af dem få anses såsom opartisk i frågan.
Mörner har yttrat att giftorätten alldeles icke bestämmes vid äktenskapets ingående utan först vid dess upplösning och har grundat denna åsigt derpå, att giftorätten kan under den tid äktenskapet fortfar förändras genom åtskilliga inträffande omständigheter.
Jag hade för min del trott den åsigt vara temligen allmän bland jurister, att giftorätten bestämmes i och med detsamma sorn en person inträder i äktenskap och jag hade trott mig kunna räkna min förra kamrat, Gr.
Mörner, till denna åsigt, enär jag lärt känna honom såsom en kunnig och erfaren domare.
De skäl, han dervid anfört, hålla likväl icke streck, hvilket jag tror mig kunna styrka dels derigenom att, om så vore, sä skulle icke lagen kunna tillåta att giftorätten förändras genom förord, hvilket ovillkorligen skall ske före giftermålets ingående.
Det finnes dessutom ett annat skäl, som vederlägger Gr.
Mörners åsigt att giftorätten skulle först vid äktenskapets upplösande bestämmas.
Dä konkurstillstånd under makars lifstid inträffar och fråga om boskillnad och undantag af giftorätt uppstår, kommer visserligen i fråga hvad Gr.
Mörner nämnt derom, att giftorätten kan under äktenskapet i följd af inträffande omständigheter förändras, men just den omständighet att en tillämpning af lagen om giftorätt då ifrågakommer, bevisar ju uppenbart oriktigheten af Gr.
Mörners påstående.
Ty icke upplöses äktenskapet derföre, att delning af boet äger rum.
Lagen var i sädane fall klar, innan författningen kom i fråga att tillämpas.
Nu deremot är det af högsta vigt, på sätt LagUtsk. också yttrat, att göra en bestämmelse, ronde tiden då giftorätt för makar inträdt, om icke för mängden af jurister, likväl för de mångå, som befatta sig med skiften, hvilka, om också ägande någon lagkunskap, likväl icke kunna hafva de juridiska insigter, som erfordras för att kunna bedöma, att en lag icke kan hafva retroaktiv verkan.
Jag vet t. o. m. att i landsorterne lagen tillämpas olika af olika domare och detta lärer svårligen kunna undvikas så vida icke en sådan förklaring, som nu är i fråga, kommer att emanera.
Den siste värde talaren har yttrat att om en så beskaffad förklaring nu gåfves, så skulle det gifva anledning till en ytterligare förklaring för att reglera de olika förhållanden som uppkommit genom den tillämpning af 1845 års lag, som redan ägt rum.
Just det skälet, som han anfört, synes mig be - Den 9 Februari f. m. 309 bevisa nödvändigheten af en lagförklaring.
Är det gifvet att olikheter redan existerat i följd af olika tillämpning af ifrågavar. författning, så är det också gifvet, alt sä länge någon sådan lagförklaring saknas, så skola de olikheter, som nu äga ruin, allt framgent fortsättas.
Jag förstår icke hvad lian menat dermed, att en förklaring skulle behöfvas för att reda de missförhållanden som redan uppstått, ty icke kunna de afhjelpas genom någon författning, utan beror det naturligtvis på dem som förmena lagen hafva blifvit orätt tillämpad, att söka ändring och rättelse vid domstol.
På de skäl, jag nu anfört, får jag, i strid emot de förra lalarne, yrka bifall till för slaget.
De flesta och i min tanka vigtigaste af de skäl, jag anfört emot Utsk:s förslag, hafva med tystnad blifvit af den föreg:de talaren förbigångna.
Hvad angår det skäl, Hr Akerman anfört, att äfven under makars lifstid utredning af deras inbördes giftorätt kan komma i fråga, till följd deraf alt deras bo blir försatt i konkurstillstånd, så synes mig detta exempel snarare tala för min sats än för Hr Åkermans åsigt.
Just delta exempel visar att i samma bo har, efter gamla lagen, kunnat komma ifråga ali tillämpa 2:ne särskildte stadgar om giftorätt.
Om den, som gjorde konkurs, var en handlande, som hodde i stad, så njöt hans maka vid konkurstillståndet giftorätt efter stadsrätt.
Flyttade han sedan ut på landet, så erhöll hon, vid mannens frånfälle eller boets upplösning, giftorätt endast efter landsrätt.
Denna omständighet att 2:ne olika lagar, ronde giftorätten, kunde komma att i ett och samma ho äga tillämpning, synes mig vara det bestämdaste bevis pä att giftorätten enligt 1734 års lag icke är orubblig eller ovillkorligen bestämdes af de förhållanden, som vid äktenskapets ingående ägde rum.
Till ledning för skiftesmän på landet har Hr Åkerman ansett den föreslagna förklaringen nödvändig.
Den förklaring, jag deremot för dem anser nödig, ligger just deruti, att detta betänk, afslås, emedan deraf följer den förklaring, att lagen skall gälla för alla utan åtskillnad, hvilken blir den förklaring som kommer alt leda till den enklaste och för alla lättfattligaste lagtolkning.
Hr Åkerman har förundrat sig deröfver att jag, såsom en af dem, hvilka vid förra riksdagen motsatte mig förändringen i arfsoch giftorättslagarne, det oaktadt nu motsatt mig detta betänk.
Deruti torde Hi' Åkerman kunna finna ett bevis derpå, alt jag icke är lill den grad bunden vid eller älskare utaf mina enskildta åsigter att jag för att göra dem, om äfven aldrig så ofullkomligt och oredigt, dock åtminstone i någon mån gällande, låter afhålla mig frän alt förorda hvad jag anser vara statens sannskyldiga fördel och nytta.
Jag förnyar min anhållan om afslag på Utsk;s betänk.
LagUtsk:s förevar, betänk. är i min tanka af ett särdeles lärorikt innehåll och bör leda till betraktande af åtskilliga icke ovigliga förhållanden.
Vi hafva, lill att börja med, af detta Utsk;s betänk, funnit, att en mängd 2 H, 24 370 Den 9 Februari f. m. motionärer hos R.
St. sammanstämmande påyrkat en förklaring ronde den ifrågavar, författningen, hvilken förklaring nu vore desto behöfligare, som skiljaktiga åsigter om lagförändringarnes verkan på äldre äktenskap skola försports ibland både domare och skiftesmän i ada delar af riket.
Dessa motioner hafva slutligen föranledt Utsk. att ingå i det medgifvande, att ”då de genom K. förorda:n d. 19 Maj 1845 skedda förändringar i lagstiftningen om giftorätt och morgongåfva, i anseende till saknaden af uttrycklig bestämmelse kunna”
(Utsk. säger visserligen här kunna), ”med anledn. af författningens lydelse, gifvas en vidsträcktare verkan än den, som öfverensstämmer med Utskis ofvan yttrade åsigter, får Utsk., som lika med motionärerne anser lagstiftarens mellankomst nödig för undanrödjande af den osäkerhet och oreda, hvartill berörde förhållande kan” (försigligtvis säger Utsk. kan) ”föranleda” etc. etc.
Dessa förhållanden anser jag för oss vara af mycken vigt att iakttaga.
Vi torde, något hvar, påminna oss att, dä dessa lagar föreslogos, så bestriddes Utskis förslag just på grund, bland annat, af den osäkerhet och oreda, de skulle förorsaka.
Somliga ville på den tiden icke gifva gehör åt framhållandet af dessa olägenheter.
Knappt hade likväl den nya lagen blifvit antagen, förrän de, åtminstone till någon del, jag säger dock endast till någon ringa del, men likväl alltid i någon måtto, insågos.
Tersmeden uppträdde nemi., snart sagdt dagen efter sedan lagförändringen var bifallen, med motion oin en lagförklaring, innefattande ungefär hvad LagUtsk. här föreslagit.
Af mig förklarades då, såsom jag äfven förklarar nu, att jag ansåg denna lagförklaring väl icke vara tili sin syftning oriktig; men jag yttrade derjemte dä, hvilket äfven nu af mig vidhälles, att jag ansåg en förändring i familjeförhållandena icke böra ensidigt, eller blott lill hälften, företagas.
Jag yttrade redan då att jag ansåg en förklaring angide giftorätten böra, om den skulle vara rättvis, äfven åtföljas af en dylik förklaring ronde arfsrätten.
Familjerättens båda beståndsdelar äga i min tanka ett oskiljaktigt, eller åtminstone ganska nära stående, sammanhang.
Sparre, Erik, väcktes också vid samma tillfälle en motion derom, att den nya arfslagen icke mätte retroaktivt beräknas.
I anseende till riksdagens då ganska nära förestående slut, blef denna motion, likasom Frih.
Tersmedens, utan något slutligt resultat.
Då olikhet i arfsrätt äger grundad anledn. i barnens förhållande sins emellan allt efter könens skiljaktighet, lika såväl som en dylik olikhet bör efter min tanka exsistera i afseende å giftorätten i anseende till makarnes inbördes förhållanden, så anser jag så mycket mera att den nu föreslagna förklaringen ronde giftorätten bordt åtföljas af en dylik ronde arfsrätten.
Uti denna punkt ägde åtminstone konseqvens rum vid förändringen d. 19 Maj 1845: att man lät familjerättens båda beståndsdelar åtföljas.
Det skulle emellertid kunna synas vara opolitiskt gjordt att, då man hyser en sådan öfvertygelse som jag, föredraga framför en sådan lagens tillämpning, som nu flerestädes äger rum, den som genom den föreslagna lagförklaringen kunde åvägabringas, emedan derigenom den nuvar. generationen skulle insöfvas i ovisshet om de verkningar, den nuvar. lagen kunde åstadkomma.
Saken utur po - Den U Februari f. m. 371 litisk synpunkt sedd, borde jag dä ingenting högre önska, än att Gr.
Mörner i detta hänseende måtte få sin vilja fram, då han yrkat afslag på Utsk:s betänk.
Likväl får jag säga, att jag icke alldeles är ense om hans betraktelsesätt, i juridiskt hänseende.
Det bör dock härvid af mig befaras, att synas alltför förmäten, då jag ifrågasätter att ställa min åsigt ur juridiska skäl emot en dermed olika af Gr.
Mörner yttrad.
Men jag har önskat få uttala den jag hyser.
Om en återremiss af Utsk:s betänk, kunde vinnas, borde dervid iakttagas åtskilliga omständigheter, och egentligen i främsta rummet den att man undersökte huruvida icke förklaringen jemväl må till arfsrätten utsträckas, dels ock bestämmas att. deltagande må äga rum ej blott i giftorätt, utan också i gemensam gäld.
Likaledes får jag yttra att, dä Hr Coijet lika med många andra erfarit att den nya lagen blifvit genast och omedelbart tillämpad vid upplösning af bon, som varit grundade på äktenskap ingångne före d. 19 Maj 1845, så skulle, om man nu antoge Utsk:s betänk, sådant det är, följden blifva ett ytterligare intrasslande i det ett upprifvande af de bodelningar, som blifvit verkställda, kunde komma att äga rum.
Detta vore alt än vidare i trassel invefva saken.
Derföre önskade jag att uppställningen af ordalagen mätte blifva sådan alt man tydligen insåg den tillämpning, som ifrån närvar, tid borde äga rum, nemi. att den gamla lagen tillämpades för sådana äkten skap, hvilkas ingående daterade sig ifrån tiden före d. 14 Sept. 1845 och hvilkas upplösning inträffade efter tiden för lagförklaringens utfärdande.
På sådant sätt kunde man söka undvika att vidröra de äktenskap, som redan blifvit upplösta under mellantiden, och i afseende hvarå lagskipningen må hafva med boets delning förfarit pä sätt den funnit med den nya lagens tolkning bäst förenligt.
Ehuru sådan är min åsigt i juridiskt hänseende, den jag ofvan önskade få uttrycka, finner jag likväl de af Hr Gr.
Mörner anförda politiska skälen nog bindande, för alt jag må anse mig fullt befogad icke yrka någon återremiss för närvar.; ett afslag synes mig alltså kunna grundas på politiska åsigter, som ej äro utan vigt, och dem jag således lemnar i sitt fulla värde.
Sparre, Claes Hobert:
Till en början får jag erkänna, det äfven jag vid sistförflutne riksdag röstade emot den lika arfs- och giftorätten; men anser mig derföre ej, såsom Hr Akerman antydt, förbunden att arbeta för den förändring som af Utsk. blifvit föreslagen.
Tvertom önskar jag afslag å betänk., emedan antagandet deraf skulle, efter min åsigt, stämpla oss, mine Hrr! såsom drifne af grof egennytta.
Med verklig indignation afhörde jag ock vid sistl. riksdag en medlem af detta hus, straxt efter antagandet af den lika arfs- och giftorätten, väcka den fråga som nu utgör föremål för diskussion, oansedt den värde ledamoten tillförene ifrigt arbetat för den nyss antagna lagförändringen.
Skulle den nu föreslagna modifikationen antagas, borde väl ock arfsrätten, sorn alltid varit lika med giftorätten, förändras, för 24* 372 Den 9 Februari I. m. tle äktenskap hvilka äro ingångna före flen K. förordnai d. 19 Maj 1845.
Det förundrar mig att ej denna fråga samtidigt blifvit vackt och jag kan ej förklara det annorlunda än att barn, födda af sådana äktenskap, ej nu hafva någon sakförare som lika ifrigt strider för deras bästa, sorn vi söka att återfå vår dubbla giftorätt.
— Af dessa och öfrige, af skicklige jurister, nu anförde skäl, får jag bos Hr Gr. o.
Landtm, anhålla om propos. ä afslag på förevar.
Lag Utsk:s betänk.
Jag bade hoppats icke vidare behöfva uppträda i denna fråga till försvar för Utsk:s betänk., ty jag hade föreställt mig, att då R. o.
Ad. har ledamöter i Utsk., som deltagit i beslutet och som, dä de icke reserverat sig deremot, måste antagas hafva delat Utskrs åsigt, dessa skulle åtaga sig försvaret för deras arbete, men då så icke skett, ehuru flere af dem icke sällan uppträda på Riddarhuset såsom talare, så vet jag icke huru jag skall förklara deras tystnad.
Då jag emellertid har ordet, så ber jag att få nämna något i anledn. af de siste värde talarnes yttranden.
Mörner trodde, att exemplet af att olika giftorätt kunde komma i håga vid konkurstillfällen, talade för de åsigter, som han förfäktar.
Jag har i mitt anförande medgifvit det uppgifna förhållandet, men deraf dragit slutsatsen, bevisande för min sats, att giftorätten bestämmes före äktenskapets upplösning, ett förhållande tydligen ådagalagdt af sladgandena i 1734 års lag och då denna lag är så kär för mången, att man icke önskar någon förändring deruti, så synes mig, som äfven den önskan borde vara gemensam för alla dem, som dela denna åsigt, att så länge som möjligt få bibehålla den gamla lagens föreskrifter.
Jag hade ock trott, alt alla dc som varit emot antagande af lika gifto- och arfsrätt, skulle vilja hafva tillämpningen deraf så länge som möjligt uppskjuten, och kan således icke annat än förvånas öfver mina motståndares afvoghel emot den föreslagna lagförklaringen.
— Hufvudskälet hvarföre jag försvarar betänk, är, att ingen lag kan hafva retroaktiv verkan.
Då nu giftorätten grundar sig på ett kontrakt, som ingås, antingen när man gifter sig, eller när man, såsom Gr.
Mörner nämnt, förändrar stånd, så skulle, om en tillämpning af 1845 års författning ägde rum, till ändring af de förhållanden hvad giftorätten angår, som uppkommit före den nya lagens stiftande, densamma hafva retroaktiv verkan, hvilket icke öfverensstämmer med i allmänhet antagen lagtolkning.
Grefven talade om att han endast fästade sig vid hvad som vore nyttigt för fäderneslandet.
Jag vill hoppas och tro att han tillerkänner äfven sina motståndare samma slräfvan och samma grund för deras yttranden här.
Säkert vilja vi alla samma mål, mina Hrr! om vi ock stundom skilja oss i afseende på medlen för dess ernående.
— Jag, som icke vill finna några skäl till åsigter bakom dem sorn yttras, kan emellertid icke förklara, all då han anser den lika arfs- och giftorätten olämplig, han nu likväl vill söka förhindra att tillämpning af det gamla stadgandet om giftorätten får äga rum, åt - Den 9 Februari f. m. 373 minstone så länge, alt icke någon orättvisa begås, ty orättvisa vore det i min tanka, om lagen skulle tillämpas retroaktivt.
Frih. Cederström, Rudolf, har yttrat, att om det förklarades äfven i fråga om arfsrätten, alt lagen af den 19
Maj 1845 icke äger retroaktiv verkan, så vore han färdig att bifalla betänk.
Jag ber att få fästa hans och Ståndets uppmärksamhet derpå, att förhållandet med giftorätt och arfsrätt är liiycket olika.
Giftorätten inträder, såsom jag nämnt, då en person gifter sig.
Den förändras, om han under äktenskapet förändrar ständ i vissa fall, men den är alltid gifven i och med detsamma, som han inträder i äktenskapet, eller dä han förändrar stånd.
Hvad åter beträffar arfsrätten, så kan den icke ens komma i fråga, förrän den person är död, som skall ärfvas.
Om jag sjelf dör före den person jag skall ärfva, så kommer för mig ingen arfsrätt i fråga.
Således skulle alla de, som lefde anno 1845, dä lagen beslöts, vara osäkra om någonsin den lagen kunde komma alt tillämpas pä dem.
Lagen om lika arfsrätt, kan således aldrig komma i fråga att verka retroaktivt.
Friherren yttrade den förhoppning, att BondcSt. skulle framdeles inkomma med talrika förslag om förändring i den ifrågavar. lagen.
Jag vågar icke yttra mig i afseende på (len större eller mindre sannolikheten i denna förmodan.
Den tillhör, såsom mycket annat, framtiden.
Jag vill dock icke neka, alt så kan inträffa, men att, i hopp derom, nu motsätta sig en nödig förklaring hvad giftorätten angår, kan jag åtminstone icke finna vara, såsom han uttryckte sig, politiskt klokt.
Att utan sidoafsigter behandla förekommande frågor, måtte väl alltid vara det rätta, ty alt afslå en nyttig sak, för att dermed vinna något hvarom fråga ej är, vore att använda jesuitismens åsigt: att ändamålet helgar medlen.
I egenskap af Utsk:s-ledamot är jag uppmanad af fö re g: de talare att yttra mig öfver förevar, betänk.
Jag får då tillkännagifva, att jag inom Ulsk. icke deltagit deruti och vågar således undandraga mig ansvar sä väl för dess innehåll som för redaktionen.
Jag har icke reserverat mig emot betänk., enär jag kände, att en stor del ibland ledamöterna af detta hus likasom af de öfriga Stånden önskar den inskränkning i afseende pä tiden då förordmn d. 19 Maj 1845 skall träda i verkställighet, som detta betänk, innefattar.
Jag kunde likväl icke instämma deruti, emedan jag icke ansåg det principenligt eller konseqvent, och anhåller nu att för R. o. Ad. få redogöra för mina åsigler i detta hänseende, utan allt anspråk på att desamma här skola komma att blifva gällande.
Lagen af d. 19 Maj 1845 förändrade de förut gällande föreskrifter ang:de familjens rättigheter i afseende på egendom och dennas fördelning emellan medlemmarne, såväl makarne sorn barnen.
Qvinnan ägde förut en mindre lott än mannen, hennes rättigheter borde i fråga om egendom blifva lika med hans.
Detta gällde såväl hustrun, som dottern, naturligtvis kunde man ej skilja emellan dem.
Vid beslutandet af en sådan förändring af familje-medlemmarnes rättigheter, kunde lagstiftaren utgå från 2:ne olika principer, 374 Den D Februari f. ni. af hvilka hvardera i dag blifvit af 2:ne utmärkta jurister inom Riddarhuset försvarade.
Han kunde antingen antaga, med Gr.
Mörner, att i alla de familjer, inom hvilka medlemmarne ej slutat aftal ang:de egendomens fördelning vid familjens upplösning, medlemmarne underkastat sig den lag, som vid denna upplösning gällde.
Lagstiftaren ägde således alt för dessa familjer bestämma deras rättigheter i (afseende på egendomen, lika som deras personliga rättigheter, såsom t. ex. mannens förvaltningsrätt af boet, barnens lydnadspligt, deras myndighet, deras och föräldrarnes ömsesidiga förbindelser till vård och underhåll etc.
Detta vore den ena principen.
Enligt denna utgör hela Rosam fälligheten en enda odelad massa, till hvilken hvar och en af familjmedlemmarnc äger en presumtiv rätt, men en bestämd andel i denna massa tillkommer dem icke förr, än vid bosam billighetens upplösning och efter den lag, som då gäller.
Med antagandet af denna åsigt, borde lagen af d. 19 Maj 1845 genast träda i verkställighet och alla boskiften efter denna lag förrättas.
Ilen motsatta principen, som blifvit försvarad af den näst föreg:de talaren, vore den, att emellan familjens medlemmar äger rum ett rättsförhållande i afseende på egendom, sä att hvar och en redan fager en enviss bestämd andeli egendomen, ehuru densamma under mannens och fadrens lifstid af honom ensam innehafves och disponeras, utan ali redovisningsskyldighet.
Med antagande af denna princip, kunde familjmedlemmarnes rättigheter, som uppkommit, för makarne genom vigseln och för barnen genom födelsen, icke förändras, ty emellan dem ägde ett slags bolag rum; ett slags kontrakt. sorn måste bedömas efter den lag, under skydd hvaraf det var Ingånget.
Att genom en ny lag rubba dessa förhållanden, vore att tillägga denna lag retroaktiv verkan.