Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lifstids-arrestanternas straff utan tvifvel lär komma att förvandlas till fängelse på viss tid, till exempel 25 år, efter hvilken tids förlopp de återfå friheten, i händelse de, genom sedeförbättring, deraf skulle visa sig förtjentej så Skulle man, genom en sådan stämpling, på förhand betaga alla dessa, den gamla felagtiga Lagstiftningens olyckliga offer, möjligheten att kunna begagna den frihet, som den nya Lagstiftningen tillät dem, att genom sedeförbättring återvinna.
Då dessutom till och med i Ryssland det bruk lär hafva blifvit afskaffadt, att uppskära näsborrarne på sådana grofva brottslingar, som för lifstiden förvisas till Siberien ; skulle det vara alltför olämpligt, att i Sverige nu börja påtrycka brottslingar outplånliga och allmänt synbara märken.
Om min tror strän - 42 Den 21 Maji. gare straff erfordras för att förekomma rymning från fängelserna, så förmodar jag} att de meri största billighet borde stadgas för dem, åt hvilkas vård Arrestanterne anförtros.
Dst är i min tanka alldeles icke något nytt Rättegångssätt i afseende på tjufvar, sorn blifvit föreslagit, utan blott en mera bestämd tillämpning af förut antagne grundsatser.
Redan för längre tid tillbaka, har Kongl. Majit i nåder förklarat, att då tjuf å sig bekänner begångne brott å andra orter, ägde Domaren, inför hvilken en sådan bekännelse skett, att, efter anmälan hos HofRätten, och dess dertill erhållne bifall, brefvexla med den »Iler de Domare i de orter der brotten skulle vara utöfvade, och där de befunnos så ringa eller uppenbara, att de utan vidare undersökning kunde afgöras, elier Målsäganden icke fordrade den brottsliges inställelse, då i ett sammanhang och på en gång deröfver döm* ma.
Vid 1812 års Riksdag väcktes Motion, om en ytterligare förklaring i den måtto, att anmälan i HofRätten vid hvarje tillfälle kunde undvikas, och på LagUtskottets tillstyrkande, biföllo Konung och Ständer, att ett blott tilikännagifvande hos Konungens Befallnings* hafvande, och genom dess brefvexling inhäm; tad kännedom, skulle göra tillfyllest; men derigenom var icke det förra stadgandet, att Domare ägde pröfva, huruvida ytterligare undersökning vore nödig, på minsta sätt änaradt; och endast LagUtskottets nnderlåienhet att bibehålla denna föreskrift, har vållat, att en så-' Den 2 J Maji.
43 dan pröfning sedermera upphörf, och att nu, så snart tjuf uppgifver lika iöibrytelstr å annan ort, och det inhämtas att tjifnad der verkeligen skett, han genast dit afsändes, hVaiaf snångfalldiga utgifter för Statin och lika manga olägenheter för Samhället inträffa.
För öfrigt har jag härvid ej haft annat ändamål, än att framställa sanningen sådan jag drn med visshet kärner-
M n öfverumnar dess större eller mindre verkan till Högloft ige Ridderskapets och Adelns mera upplysta pröfning.
En värd Ledamot Hr af Brinckman har vid mitt yttrande anmärkt, det icke något nytt Rattegängs-sätt med tjufvar åsyftades, men meningen af Betänkandet i denna del kan väl efter dess ordafattning icke annorlunda föistås, än ate det gamla föreskrifna skulle på föreslaget vis föräudras; och kan jag icke inse någon anledning, hvarföre icke det hittills gällande må kunna bibehållas, intilldess den under utarbetning varande nya CriminalLagen jemte Rättegångs-ordningen i Brottmål, hinner utkomma till Ständernas granskning.
Och i anledning af Herr Cederskjölds invändning emot den föreslagne brännmärkningen, får jag, med åberopande af hvad jag rörande detta ämne förut anfort, äran erinra , att den varder icke allenast en skärpning i straffet, sorn så många ^påyrkat, utanlock egemeligen / 44 Den 21 Maji. ett nödvändigt signum, hvarigenom dels Do maren, som skall företaga Ransakning öfver en sådan bof, sättes i tillfälle att genast utan be svårliga omvägar utröna förbrytarens tillförene ådagalagde vandel och befordra denne till dess välförtjenta bestraffning, dels ock Allmänheten lätteligen kan, utan att blottställa sig sjelf för äfventyr af misstag, med säkerhet igen känna dem, hvilka ifrån Samhälls-rätten äro fridlyste, samt dem gripa och till Laga ansvar öfverlemna, i stället för det nu sådana äfventyrare ofta få vandra utan tilltal, af den orsak, att många frukta att attaquera dem, för att icke stadna i reconvention, eller blifva invecklade i undersökningen, huruvida den antastade verkeligen är den misstänkte bofven, eller icke.
Beträffande det från Siberien hämtade exempel, som en annan värd Talare åberopat; så tror jag alltför väl, att enär mänsklighet äfven i Ryssland begynt under närvarande Tideskifte blifva allt mer och mer rådande , roan äfven derstädes förminskat de obyggeliga kännetecken, såsom öronens afskärande, näsborrarnes uppsprättande eller brännmärkens användande, hvarmed man tillförene efter berättelse derstädes, såsom i de fleste barbariska Stater, utan urskillning stämplade alla förvisle, äfven för sådana händelser, hvilka den ena tiden anses för grofvaste brott, men i ett nytt skifte åter berömmas såsom utmärkte förtjenster.
Men att desse kännetecken blifvit alldeles afskaffade för verkeliga gröfre missdådare, der - Den 2 i Maji.
45 på tviflar jag, och dermed må förhålla sig huru som hellst, på ett ställe^ hvarest Landsförvisnings-orten är så aflägsen, otillgängelig och säker, som Siberien, förringar det icke min öfvertygelse om nödvändigheten, som i Sverige påkallar grofva brottslingars utmärkande, så att äfven den enfaldigaste må kunna igenkänna en förrymd så till sägandes fogelfri eller fridlös niding; hvarvid dock bör iagttagas, att han vid märkets åsättande icke marteras, hvilket lätteligen kan undvikas, som nogsamt synes af flere Sjömän, de der blott för ro skull låta satta hvarjehanda' märken och zirater å deras armar och bröst.
Den urskilning i Betänkandets särskilta delar , hvarom Herr af Brinckman nu påmint, torde hafva undfallit flere än mig.
Att mota iöljderne af brottslingars osannfärdiga bekännelser på sig sjelfva, är så mycket mera angeläget, som fångars forslande genom Landet ej aflöper utan en svår tyngd för den skjutsande Jordägaren.
Jag förenar mig således med Herr af Brinckman, och tror, att ehvad den föreslagne anstalten är förut påbuden, eller ej; så är dock behof att göra den gällande.
Jag anhåller om Hans Excellence, Herr Grefvens och LandlMarskalkens Proposition på Betänkandets särskilta delar, då jag med nöje skall bifalla denna del.
Som jag reddan yttrat mig i hufvudsaken, vill jag blott besvara en här gjord anmärkning.
Man har nem* 46
Den 21 Maij. ligen sagt, att brännmärkningen vore nyttig j så måtto, att den brottslige blefve i det Allmänna igenkännelig.
Men man har då glömt, att brännmärkningen aldrig kunnat komma i fråga, om ej ett olämpeligt och orimligt straff förutgå», Om förbrytaren insattes på ett Correctionshus, derifrån han först utsläpptes sedan han förvärfvat sig medel till underhäll, så skulle ej de förnyade brott inträffa, som man nu med den föreslagne skärpningen i straffen tror sig skola förebygga i brott, hvilka jag hoppas i framtiden till betydlig del genom blifvande Correctionslnrättningar skola förekommas.
Hvad det föreslagna Rättegångssättet angår, tror jag, att frågan derom bör förfalla, hellst genom den vid nuvarande
Riksdag antagne fångforslings- och bevaknings-snstält, den befa
Jag är således af den öfvertygelsen, att LagUtskottets förslag i hela dess vidd gerna kan förkastas.
Jag förenar mig med Herr af Brinckman i den anhållan, att Betänkandet måtte varda punktvis pröfvadt, och viii blott anmärka, att då detsamma första gången förevar, tycktes tonen fems meligen allmänt
Vara emot det föreslagne dödsstraffet.
Betänkandet innehåller visserligen irenne delar , och jag vill ej bestrida, att hvar del särskilt blifver till pröfning framställd5 men jag kan dock ej annat
Den 21 Maji. 47 än förnya min anhållan, att hela Betänkandet mätte afslås.
Jag vill till hvad jag förut yttrat, blott tillägga en omständighet, nemligen den, attju mera man skärper straffen för tjuf* nåd, desto svårare är det att upptäcka brotten.
De flesta tjufvar kunna endast genom egen bekännelse fällas , men om dödsstraff och brännmärkning införes , fruktar jag, atfc största delen af stölder icke skola uppdagas» Angående det föreslagna Rättegångssättet vid Ransakningar om stölder, får jag anmärka, att genom en Författning redan är föreskrifvit, att då tjufvar bekänna på sig sjelfva tjufnadsbrott, sannfärdigheten af deras uppgift genom correspondance med vederbörande i de Orter, der brotten skola blifvit begångne.bör inhämtas, innan de dit afsändas till Ransaknings undergående , och jag tror, att något ytterligare Correctiv emot den vanan hos tjufvar, att dikta på sig brott, på andra Orter begångna, för att under resan få tillfälle undankomma, icke är af nöden.
Deremot anser jag det vara af vigt, att icke utan behof afvika från den grund-! satsen, att Ransakning bör anställas i dea Ort, der brottet är verkstäldt, hellst det föreslagne undersökningssättet stundom dessutom kunde föranleda till mera omgång och tidsutdrägt, i händelse den tilltalades inställelse slutligen funnes nödig.
Lika med Friherre Ce»; derström inser jag väl, att af den bättre anstalten med fångars forslande blir följden att mindre fångar komma att rymma} men jag tror 48 Den 21 Maji. att ännu komina säkerligen 6 till 8 år att åtgå innan öfvertygelsen angående de nya svårigheterne vid rymningar medföra den verkan, att afskräcka från speculationen hos tångarne $ och emedlertid fortfar det onda, till svårighet för den skjutsande Allmogen.
De skäl, hvilka för yrkandet om afslag å Utskottets Betänkande redan blifvit anförde, anhåller jag få, med anledning af det, som nu blifvit taladt, än ytterligare öka med några få.
Det förefaller mig besynnerligt, att nödvändigheten af dödsstraff för större förbrytare, hvilka i alla fall friheten icke kan lemnäs, yrkas på samma gång, sorn man medger, att det riktigaste vore, att på ett säkrare och ändamålsenligare sätt bevaka dem, om man dertill hade medel.
Förslaget att afhända människor, af hvilka man befarar frihetens missbruk, lifvet, derföre att man ej kan bevaka dem på nog tjenligt vis, påminner mig om hvad nyare tiders Historia berättar, kanske mindre enligt med sanningen, men alltid lika tysligt, om den namnkunnige Eröfraren, hvilken i Egypten lät uppbränna sina blesserade Soldater, då han ej hade tillfälle att föra dem med sig.
Man åberopar sig erfarenheten aftiderne, innan våra CriminalLagar mildrades, och man förmodar, att en återförd stränghet skall ej allenast förekomma den ökning i antalet af brott, som någon tid försports, utan äfven nedsätta detta Den 21 Maji. 49 detta antal.
Jag tror visserligen, att deitakan äga sin riktighet, om fråga endast är om brottens antal i de listor, som enligt Domstolarnes anteckningar årligen upprättas, icke om antalet af de brott, som vexkeligen föröfvas.
Brottens antal blifver säkerligen icke mindre, ehuru de komina att vid
Domstolarne något annorlunda rubriceras, till undvikande af det håtdare oproportionerliga straffets tillämpning.
Såsom exempel p|^ dylika straff, hvilka gifva anledning till de större brottens rubricering såsom mindre, torde jag få anföra de dödsstraff vår lag utsätter för tidelag, rån, och dylikt.
Månne dessa brott ske lika sällan, som man finner någon af Domstol dömd derföre ?
Med den Visserligen ringa erfarenhet jag äger, tror jag mig likväl kunna förklara, att det icke är förhållandet} dert för alla i ögonen fallande disproportionen emellan straffet och brottet, föranleder alltid dertill, att hvar och en mindre gerna uppträder såsom angifvare, att visligen gifva sina utsagor en så skonsam vändning, som möjligt, och att Domaren tilläfventyrs mindre sorgfälligt söker de upplysningar, hvil.] ka skulle gifva brottet den svårare egenskapen, samt begagnar sig af den honom lemnade tolkningsrätt af Lagen, för att slippa tillämpa den Lag, som han anser olämpelig, och i de flera händelser, der, såsom Herr Mannerstam anmärkt, egen bekännelse utgör hufvudsåkligaste möjliga upplysningen, kan man säkert vänta sig att äfven den uteblifver.
Prof, VI. B. II, Afd. 7, S> 54 Den 21 Maji. den erforderliga ändringen- Hvad brännmärkningen angar, så är det yisseiligen sannt, att brännmärket tprsiör en människa lör hel^ lifstid n ; m n om det endast åsättes fästningsfångar, och} icke i pannan, utan på axeln, så att det blott kan skönjas af dem som visitera, tror jag det vara ganska nyttigt.
Och förenar jag mig således, utom hvad denna sednare fråga beträffar, med de Herrar, hvilka talat emot piskottets Betänkande.
Jag kan icke finna någo' skadtligt deruti, att med något outplånligt märke förse dem, sorn äro dörpde till ljlstidsfiingelse.
Det kan efter min tanka allrahögst betrayfas säborn en Policeanstalt, för att hin ra deni att rymma.
Förhållande! är helt annat med ti!stidc'å g3r , hvilka redan äro dömde till avskiljande frän Samhället, och icke kunna blifva mera fskiljde genom något märke, som p|- sättes, än med d m, vilka, efter det de utstått sitt straff ? återställas på fri fpt , och då böra belt och hållet återgifväs åt Samhället, derest de icke genom någqt slags bestånd gt afski}jande hindras a't återgå fullkomligen bland de öfrige Medbo) garnes antpl, och om möjligt är skaffa sig Utkomst man fortsättning af brott.
Att en möjligen framdeles sk ende Lagförändripg , hvarigenom lifstidsfängelse såsom straff skulle blifva afekaffadi. härigenom kunde hindras, finner jag ej, helst äfven om en sådan Lagförändring sker, fråga ändå aldi ig lär kunna blifva, att de då redan till lifstidsfängelse dömde skulle någonsin kunna ställas på fri fot, emedan ingen Den 21 Maji, blir ökänd genom ett synligt märke.
Deraf Jjan han ej i minsta mohn lida, ty han är redan för evigt utest ött ur Samhället.
Vi äga icke exempel, att de, som för stöld 2 a 3 gånger blifvit spöade, sedermera blifvit förbättrade.
O h jag tillstyrker af dessa anledningar bifall i denna de) af Betänkandet.
Jag kan ej instämma med de tvänne sista värde Talame.
Att nemligen, om Lagen framdeles undergår den förändring, att lifstidsfängelse afskaffas, de till sådant straff’ dömde deruti ej skulle njuta någon lindring, sådant kan jag aldrig förmoda.
Det är tydligen bestämdt, att Lagar ej kunna hafva retroactiv verkan, r!å tredje mans rätt deraf skulle lida förfång j men helt annat är, då Lagen funnits vara origtig och straffet olämpligt.
Litstidsfångar få en viss tid sig förelagd att ådagalägga det förbättrade Uppfarande, som bör göra dem berättigade att återfå friheten, och om de utstå profvet, må de lösgtfvas mot borgen för deras oskad. lighet.
Jag finnér ej något hinder för en sådan åtgärd.
Jag ser ej eller hvad nytta en dylik brännmärkning skulle medföra, då, såsom Friherre
Drufva anmärkt, de efter spöctfaffet bära ett marke, sorn ganska tydligt tJen 2 i Maji. ä kroppen; där; genom klädseln, möjlighet för brottslingen kunde gifvas att detsamma dölja , äfvensom att de Personer, hvilka redan äro för flere rfesbf föröfväde stölder till längre eliet kortare tids Fästnings- eller Spinnhus-arbete dömde Öch detsamma nil undergå; måtte på lika sätt Efaida riiärkte. kopadeä Jä och Neji Herr Munck af Rosenschöld, Eherhard: jäg tror; att orsaken, hvarföre tjufnader hos öss i sednare tider tilltagit, icke är att man afskaffat dödssträlf eller brännmärke för detta brott; titan att immoralitet
Och brist pia tillräckeliga utvägar, att med arbete föda sig; iilltagit.
Mari borde derföre mera tänka på ätt förekomma, än mt-d mera straff belägg! tjufnader, mera på Uppfostrings- än på Correcfidnsänstalter; Tjufnader hafva i sednare tider äfven i England tilltagit, oagtadt man de^ årligen hänger en mängd tjalvar.
De ha deremot, likasom andra gröfva brott, aftagit i Norra America, oagtadt dödsstraff där äro alldeles äfskäfläde» Hufvudorsakén till tjufvars ökade antal ligger således icke i straffens mildhet.
Htomdess gör dödsstraff för tjufnader tjufven till mördare, örn han genom mord tror åig kunria undgå blifva upptäckt; hvarföre mån öbserverät, att i dé Länder, där tjufvar straffas tued döden, ärö de ofta tillika mördare.
-Friherre Cederström i Då man har all anledning hoppas, att det nu gällande lifstidsfän - 5© Den 21 Maji.
Hans Excellence, HerrGrefven och Landi* Marskalken yttrade , att som LagUtskoitets första Betänkande, på sätt Herr af brinckman upplyst, innefattade trenne särskilta frågor , anä sage Hans Excellence sig böra hemställa, örn Ridderskapet och Adeln behagade företaga Betänkandet pundvis till afgörande ; hvilket bifölls.
Hans Excellence gjorde derefter Proposition till bifall af LagUtskotttes hemställan, att tjuf, som för all sio tid blifvit till arbete å Fästning dömd, må, sedan hah undergått det honom ådömde kroppsstraff och antingen stjäl undet det hatt å Fästningen qvarhålles, ellet öc , kon>mer på fri fot samt åter stjäl mer el* ler mindre , varda hängd.
Ropades starka Ja Och Nej.
I anledning hvaraf Hans Excellence föféslog, att Utskottets berörde hemställan matté alslås; hvilken Proposition med Ja besvarades.
Hans Excellence hemställde vidare, öm Ridderskapet och Adeln behagade gilla den af Utskottet föreslagrte åtgärd, att vid ändra ye^an eller oftare begången stöld med eller utan inbrott, samt om kortare eller längre tidfe Fästnings- eller Spinrthusarbete blifver dett brottslige ådömdt, han borde förses med något sådant mäike, sorn, utan att kunna utplånas, gifver ett tydligt vittsord om förbrytelsen, men hvilket marke borde sättas på ett sådant ställe Den 21 Maji.
53 sliilla sig för påföljderna , allt under hopp, vunnit af vanan, att kunna mera försigtigt än förut utöfva sitt handtverk.
Om derföre sådana biännmäikas, skulle det å ena sidan säkerligen beiaga de fleste af dein håg att söka rymma, såsom för dtm onyttigt, dä de lätteligen igenkändes å hvad ort de våttade visa sie; och å den andra, vara den lämpligaste utväg, att kunna skyndsam meligen iå sådane hofa var upptäckte, innan de medhinna att vidare störa Samhällslugnat.
Det skäl, som den sista värda Taleen anlört, för att söka bevis» brännmärkningens nödvändighet, nemligen ' för ”att kunno hindra lifstidsfången att kunna in”gå i Samhället,” synes mig just bäst bevisa dess olämplighet.
Då den nya Lagen förmodligen skall tillåta den nuvarande iifstidsfången att med tiden kunna återvinna friheten, bör man väl ej i förväg betaga honom hoppet af t någonsin kunna njuta denna frihet, och följagtligen döda hos hönö» begäret att förtjena och förvärfva den.
Sedan jag nu hört sa många kloka och upplysta
Män yttra betänk-J ligheter vid Utskottets Förslag om skärpning i straffet för tjufvar , kan ej eller jag annat än tillstyrka afslog å detsamma.
Drt kan ju gå an att bibehålla det gamla en tid på försök; skulle erfarenheten visa, att det är nyttigt, så må det fortfara, och om motsatsen inträffar, kunna ju kommande Ständtr^besluta 52 Den 21 Majt. gelsestraff skall afskaffas såsom onaturligt och olämpeligt, kan jag ej finna, hvari re brännmärk e skulle åsättas iifstidsfångar; ej heller finnes någon anledning att detta märke bör påsättas dem, t'viika blifvit straffade lör andra resan eller oftare föröfvad stöld Jag kan ej inse, hvarföre man skulle yrka skärpning af Lagar, hvilkas mildrande man snarare bör önska.
Jag får äran upply2 sa derom, att tjufvar för andra resan stöld, så vida den icke skett i kyrka, icke kunna dömmas till lifstidsfängelse, och således, enligt mitt tillstyrkande, icke eller böra beläggas med bränn-’ märke, som blottställer dem för den vanära , hvilken sedermera vore för dem hinderlig, att, o »dt upprigtigaste föresatts om en förbättrad vandel, vinna medmänniskors förtroende, och hvarigenom de skulle tvingas att fortfara i deras vanart, såsom enda utväg för deras bergning.
Men att sådane tjufvar varda brännmärkte, hvilka blifvit till lifstids-fästning dömde, hade
Jag icke förmodat skulle blifva af någon mot-) sagdt eller tmsstydt.
En sådan förbrytare kan aldrig förvänta sig den nåd. att någonsin återfå sin frihet, om än han en längre tid under fästuingsarbetet visar prof af ånger och dygdig böjelse; det är således nödvändigt för honom att söka sjelf tillfälle till undanflykt , och enär hans iörsök lyckas honom, har han, som saknar medborgerligt förtroende och nödiga b tyg att dermed kunna fortskaffa sig, samt dessutom är beröfvad tillgång att tillfredsställa lifvets nödvändiga kraf, icke annan utväg öfrig, än att tillgripa annor mans egendom och blott-»
Lag kan hafva retroactiv verkan, och alla Domar, hvilka äro enlige med de, då i saken slutligen dömdes, gällande Lagar, böra gå i verkställighet, och den, som blifvit till Straff skyldig känd, således undergå det fullt ut så sträogt, son) det blifvit honom ådömdt.
Drtc/va, Thure:
Sedan genom det här nyss fattade beslut, rörande det föreslagna dödsstraffet för tjufvar, tvänne S ånd stadnat emot två, och 6aken sålunda förfallit, anhåller jag att få yttra några ord om bräni)- mäikninget).
Densamma är egentligen föreslagen, på det tjufvar, sora i å a gånger undfått spö, må kunna igenkännas och ej genom falska uppgifter undskylla sig, samt på det ej sådane Banditer må gå säkre och undslippa det straff de förtjena, Jag tror, för min del, alt det ej är skadligt, att den som stjäl två gångar, blir brännmärkt på ett doldt ställe*
Idan äger ju på ryggen ett märke efter spöna, som aldrig kan ut) plånas.
Hvad åter lifstidsfången beträffar, an-, ser jag ännu mindre tvekan böra uppstå om hans förseende med ett synbart märke.
Haft har ju sin bergning på Fästningen, har dit»; kommit för den osäkerhet han sprider i Landet, är utesluten från alif umgänge med ärligt folk; och när han undkommit, måste Lagstiftarens äadamål vara, att så snart som möjligt återföra honom dit, der han för allmännt säkerheten bör vara.
Det är således nödigt, att hatt Den 21 Maji. 57 skönjes, endast en skål kallt vatten slås öfver ryggen } och hvartill tjenar då ett nytt sätt att märka?
Jag förnyar min anhållan om fullkomligt alslag at Betänkandet.
I anledning af hvad Friherre Cederström anfört, får jag upplysa, att erfarenheten har visat, att lifstidsfångar, hvilka rymt och stulit, blifvit dömde för första resan stöld och efter derföré undergången bestraffning blifvit ställde på fri fot j och till före? kommande af dylika misstag, lärer något annat medel icke gifvas, än Utskottet föreslagit.
Då Spöstraffet redan vD sar tjufvens egenskaper, kan jag ej inse vådan af att han får ett nytt märke.
Nyttan är deremot den, att Domaren ej blir förvillad, utan etraxt ser, om tjufven flere gånger blifvit straffad eller icke.
Såsom Herr Stråle ganska rigtigt anmärkt, händer det ofta, att tjufvar säga sig blott en gång hafva föröfvat stöld, och vid sådana fall skulle sanningen bäst uppdagas genom det nu projecterade brännmärket, som, enligt Betänkandet, kan ske utan sveda, på samma sätt, som Sjömän vanligen märka sig på händerna med krut, hellst det aftryck spöna efterlemna dels ej synes väl eber flera års förlopp, dels ock ej är tillräckeligt för att urskilja, om den brottslige blifvit en eller flera gånger afstraffad.
Hans Excellence, Herr Grefven och Landt■ Marskalken yttrade, det - han i anledning af 62 * Den 21 Maji. j>äs, att kanhända Läkarne mer ån mångå äns dra, skulle hafva medlidande med ert olycklig, på hvars kropp de tillfälligtvis kunde upp. täcka ett sådartt märke , och följagtéligen förtiga det Vöre den brännmärktes belägenhet icke dessmindre lika ryslig , emfedart Läkarenä j alla fall icke aro de enda, sorni möjligert skulle krturta komma i tillfälle att göra ert dylik upptäckt.
För öfrigt anset jag
Lagstiftaren börd räknå hvarken pd Läkäres eller någon annans medlidande och 'ädelmod; utari stadga sådana Lagar, sorn innom sig hysa vil» koret för ändatnålets uppfyllande, och följ'agteligert endast räkna på laglydnad. tians Excellence ± Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade derefter, att som åtskilige Herrar Ledamöter yrkade afslag å Utskottets i förevarande punct gjorda hernatäl» lan, ansåge Hans Excellence sig böra göra Lroposition, om icke Ridderskapet och Adelil behagade afslå hvad Utskottet rörande tjuf* vars märkande föreslagit.* Ropades starka Ja, blandade med några Neji 1 anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, det han tyckt sig finna* att Ja öfverrö* stat Nej, och att således Utskottets berörde förslag blifvit af Ridderskapet och Adeln ogilladt.