Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men häruti ligger i sjelfva verket alldeles icke någon säkerhet, emedan några få personer eller t. o. ra. en enda kan hafva att fordra 2/3 af hela fordringsbeloppet, och då kunna desse få eller denne ende afgöra saken.
Någon beräkning af fordringsegarnes hela antal kommer icke i fråga, utan endast deras, som äro närv:de vid det tillfälle, då ackordet upgöres.
Sparre yttrade i sammanhang härmed att i intet land i hela den civiliserade verlden högre fordringsbelopp stadgades, än som för Sverige blifvit föreslaget.
Jag trodde dock att England räknades till den civiliserade verlden, och der fordras dock %0.
Det tyckes således att åtminstone ett exempel finnes deruppå att man ansett en större majoritet erforderlig.
Sparre har visserligen omtalat, att när han var i England, hade åtskilliga förslag till nya stadgar i afs:de på konkurser varit upgjorda, men han har tillika tillagt att dessa förslag dock icke blifvit antagna; och Hr Grins upgift om de upgjorda förslagen torde således icke innefatta något öfvertygande bevis om att man allmänt insett de - Den 14 Juli f. ui. 117 ras förträfflighet.
Jag ber dessutom att få fästa upmärksamheten derpå att elit.
105:te §:n i Utskits förslag ar en särskild pröfning stadgad ronde hvilka fordringar, som få ingå i beräkningen för att bestämma majoriteten, och att de prioriterade fordringsegarne äro enl.
109:de §;ti underkastade vilkor, om hvilka de icke ens få rösta.
Jag fortsätter mitt förut framställda yrkande.
Jag skall söka vara så kort som möjligt.
Jag kan ganska väl inse, huru i åtskilliga lagstiftningar konkurs är medgifven blott för köpmän; men jag kan icke finna någon rättsgrund för att medgifva tvångsackord endast i köpmäns konkurser och icke i andra.
Följaktligen är det endast mot den af Hr
Dalman uttryckta åsigt som jag upträder, och jag kan icke annat än på det högsta motsätta mig återremiss.
För öfrigt ber jag att i allra största korthet få uptaga till besvarande några här afgifna yttranden.
Dalman har ibland annat sagt, att Gr.
Sparre den ena dagen förklarat det vara ganska lätt att skilja köpmän från andra, och den andra dagen ansett det omöjligt.
Det är för mig icke lätt att försvara Gr.
Sparre, då jag anser att han gjort det sjelf.
Hr Gr:n har nemi. sagt, att denna skillnad betydde föga, emedan, om man ej finge en per son förklarad för köpman, hade man ändock tillräckligt många sätt att få honom i cessionstillstånd.
Detta gällde frågan om konkurser.
Nu åter gäller det ackordsanbud, och det är dervid som Gr:n ansett den ifrågav:de skillnaden vara svår att göra så, att icke alltid otydlighet kuude upkomma, hvilket skulle hafva till följd att konkursen komme att räcka i evighet.
Rörande en anm. af Hr Dalman ang:de preklusioneus borttagaude, så ber jag att fa fästa upmärksamheten på, att äfven om den funnes, så kunde den icke existera annat än på inställelsedagen, och just då är det som ackordsanbudet skall göras.
I öfrigt är sagdt, att Gr.
Sparre hade orätt i sin upgift, att det vore för borgenärerna fördelaktigt, att ackord sker.
Men så är dock förhållandet, emedan det ganska ofta händer, att en gäldenär har goda vänner och bekanta, som rätt gerna vilja göra mycket för honom, ora de derigenom verkligen kunna hjelpa honom, hvilket bäst kan ske genom ett godt ackord.
Jag skall icke förlänga debatten, helst jag till en del är förekommen af Frih. Armfelt.
Jag anmälde mig då en af förev:de förslags motståndare yttrade att tvångsackord endast medföra fördel för gäldenären och ett så beskaffadt ackord är obehöfligt i konkurser, der cessionanten icke är köpman, emedan ackord i sådana konkurser kunna frivilligt åstadkommas.
Ett icke längesedan inträffadt fall, — och dylika torde ofta nog förekomma, — bevisar efter min tanka alldeles motsatsen.
Det var nemi. en person, som icke var köpman, som gjorde konkurs, och massan lemnade borgenärerne en högst ringa utdelning.
Några år derefter erbjöd en förmögen slägtinge till cessio - ua Den 14 Jnli e. m. nanten att till borgenärerna erlägga, som jag vill minnas, 5(1 %. så framt alla derpå ingingo.
Borgenärerne funno alla anbudet fördelaktigt och antogo det mangrant, utom en kassa-direktion, som vägrade, derföre att den icke egde rätt att ingå ackord.
Också förföll frågan till stort mehn för samtlige borgenärerne.
— Jag röstar för bifall till den i förslaget uttalade grundsats.
Sedan öfverliiggningen nu ansetts afslutad samt II.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels återremiss af de förev:de §§:ne, framställde H. Exc. propos. å bifall till desamma och, då dervid svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller 95—99 §§:ne af LagUtskJs uti Betänkt N:o 33 framställda förslag till ny Konkurslag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, blifva nämnda §§ till Utsk.t återremitterade.»
Nej — 11. E. o. Ad. åskiljdes kl. */2 4 e. m.
Lördagen den i 4 Juli 1860.
Föredrogs Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag
N:o 67 om befrielse för åtskilliga stapelstäder att hålla ständigt uplag af salt.
Begärdes på bordet; hvarjemte anmälde sig och yttrade Den 14 Juli e. ra. 119 Gr.
I afs:de å samma ämne, som denna skrifvelse innehåller, har K. o.
Ad. i ett föreg:de plenum bordlagt ett från Exped,Utsk:t ankommet Mern.
Jag vågar fördenskull anhålla att skrifvelseförslaget äfven måtte bordläggas oell föredragas pä samma gång som förutnämnde Mern.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att då begäran om bordläggning af skrifvelseförslaget blifvit framställd, komme detsamma att hvila på bordet; och hemställde H. Exc., huruvida B. o. Ad., på sätt Gr.
Lagerbjelke föreslagit, behagade besluta, att förslaget skulle företagas till behandling i sammanhang med Exped.- Utsk:ts Mern.
Fortsattes pröfningen af LagUtskrts Betänk.
N:o 33, Förslaget till Konkursiag.
S§ 100—121.
Biföllos. § 122.
I denna g förekommer på första raden å si dan 51 följande ord: »till hvars framläggande dag derefter kungö res».
Detta uttryck är mindre riktigt; hvarföre jag får äran föreslå, att i stället måtte införas orden: »om hvars framläggande å viss dag kungörelse ej redan blifvit utlärdad.»
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. bifölls §:n med den förändring, att orden »till hvars framläggande dag derefter kungöres» utbyttes emot orden »om hvars framläggande å viss dag kungörelse ej redan blifvit utfärdad.» § 123.
I sammanhang med den af mig vid § 122 föreslagna förändring vågar jag äfven nu anhålla, att i st. f. orden »förut upgjordt och till framläggande kungjordt utdelningsförslag» måtte införas orden »äldre utdelningsförslag än det i § 122 omlörmäldte. » §:n bifölls med den förändring, att i st. f. orden »förut upgjordt och till framläggande kungjordt utdelningsförslag» infördes orden »äldre utdelningsförslag än det i 122:dra §.-n omförmäldte.» §§ 124 och 125.
Biföllos. § 126. 120 I) »ii 14 Juli e. m.
I likhet med de af Ståndet redan beslutade förändringar, vågar jag anhålla, att ordet »alträdesansökningen», som förekommer på sidan 52, 3:dje raden upifråu, måtte förändras till ordet »konkursansökningen».
Het är en oväntad nyhet i civillagstiftningen att, i händelse ej tillgång finnes i boet, Staten skall åläggas att gälda kostnaderne för den offentliga stämningen och för kallelsebrefs afsändande.
I vår nuv:de konkurslag finnes ingenting derom stadgadt, men deremot är det mig bekant, att då någon yrkar en gäldenärs försättande i konkurstillstånd, så skall sökanden förskjuta de kostnader, som härigenom upkomma, och får sjelf vidkännas dem, i händelse tillgång till ersättning för dem ej finnes i gäldenärens bo.
För min del skulle jag tro, att domaren, innan han till pröfning uptager afträdesansökningen, om den är frivillig, bör affordra gäldenären, för att ansökningen biläggas, upgift på i boet befintliga tillgångar, hvilken upgift man väl i de fleste tall kunde anse vara så tillförlitlig, att deraf bedömas kunde, huruvida boet lemnade tillgång till gäldande af kostnaden för proklama och kallelsebrefs afsändande.
Huru än härmed må förhållas, så synes mig dock en sådan kostuad aldrig böra lalla kronan till last, enär sådant för sig saknar all rättsgrund, hvarpå likväl hvarje lag alltid bör vara bygd; och jag yrkar fördenskull, att sista mom:t af §:n antingen helt och hållet måtte ogillas eller ock till Utsk:t återremitteras.
Det nu af Hr Printzensköld så mycket öfver klagade stadgandet har tillkommit, dels i följd af åtskilliga till K.
M. af enskilte personer gjorda underd. framställningar, dels i följd af en af Just.Ombudsmui i ämnet gjord underd. hemställan.
Denna embetsman hade nemi. under sina resor i landsorten funnit, att åtskillige domhafvande företagit sig att vägra offentlig stämnings meddelande, derföre att medel till gäldande af omkostnaden för proklama och kallelsebrefs afsändande ej blifvit af sökanden erlagda.
När i gäldenärens bo ej finnes tillgång till dessa kostnaders gäldande, så frågas, hvem skall betala domaren för hvad han förskjutit?
Skall han måhända sielf vidkännas dessa kostnader?
Hr Printzensköld har endast vidrört det fall, då en borgenär söker försätta en gäldenär i konkurstillstånd, och då är det otvifvelaktigt, att borgenären skall förskjuta medel till kostnadernas gäldande; men det finues äfven andra fall, på hvilka denna § kommer att ega tillämpning, såsom t. ex. då en person sjelf begär att blifva försatt i konkurstillstånd.
Om uti en sådan cessionants bo det ej finnes så mycket, att kostnaderne för konkursen kunna dermed gäldas, men Staten ändock vill följa den grundsatsen, att rättvisa ej ens för fattigdom kan förvägras, så frågar jag hvem, utom Staten, är skyldig att umgälda dessa omkostnader?
På grund af dessa skäl yrkar jag bifall å Utsk:ts förslag.
Jag vill visserligen ej bestrida den D c n 14 .1111 i fi, m. 121 upgift.
Sparre meddelat, att R.
St,:rs Just.Ombudsm. i ämnet atgifvit en underd. hemställan till K. M.. men hvad jäg bestrider, det är riktigheten af den princip, att Staten, derföre att cessionanten ej eger tillgångar, skall träda emellan och betala lösen för stämning och kallelsebrefs utfärdande och mera sådant.
Man framhåller visserligen den omständigheten, att om saken gäller en utfattig person, så skall rättvisa väl ej förvägras honom blott derföre att han är fattiga och, säger man, är under sådane förhållanden det icke billigt att Staten betalar dessa rättegångsomkostnader?
Jag frågar Eder då, Mine Hrr! huru mycket skulle väl kunna antagas, att domaren, äfven om stämning utfärdades utan lösen åt i torftiga omständigheter varande personer, komme att under sådane förhållanden förlora.
Den enda direkta förlusten vore lösen för källelsebrefyen, men domrarne hafva ju fribrefspost, och om det styrkes, att, i boet ej finnes några tillgångar, så kunde ju fribrefsposten få begagnas.
Kastar man dessutom en blick på l:sta momit af ifrågavide §, så finner man der stadgadt, att, om uppenbart blifvit, att konkursboets tillgångar ej förslå till boets utredning och konkurs-sakens behandling, så ege rätten förordna att vidare behandling af konkurs-saken ej eger rum, derest ej inom 30 dagar borgenär eller gäldenär visar, att tillräckliga medel för konkurssnkens fortsättning äro att tillgå.
Jemlör man nu detta stadgande med det i 2:dra mored, föreskrifna, så finner man hvilken skärande kontrast dem emellan förefinnes.
Hvarföre ålägger man icke äfven i förra fallet
Staten att bestå omkostnadsmedeln?
Jag är visserligen icke bland dem, som vilja undandraga Staten utgifter, då de äro med rättvisa och billighet öfverensstämmande, men att inblanda Staten i enskilta personers konkursmassor, blott på grund deraf att det tilläfventyrs funnits domare, som vägrat konkurs-stämnings utfärdande derföre, att lösen för stämningen ej i förväg blifvit erlagd, anser jag ingalunda vara en välbetänkt lagstiftningsåtgärd, och får derföre fortfarande yrka återremiss af eller afslag å ifrågav:de mom.
Hr Printzensköld har klandrande fäst sig vid det i 2:dra monnt af ifrågav:de § af Utsk:t framställda förslag, att rätten eller domaren skulle ega, att i händelse tillgång till gäldande af stämningsomkostuaderna i boet ej förefuunes, af allmänna medel få ersatt, för hvad till sådant ändamål förskjutet blifvit.
Hr Printzensköld har funnit detta stadgande stå alldeles i strid med hvad i första moimt vore stadgadt.
Jag får för Hr Printzensköld förklara, att det visserligen kau hända, men är ganska sällsynt, att, innan boupteekning och andra preliminära åtgärder försiggått, man med bestämdhet kan veta, huruvida gäldenären liar tillräckliga tillgångar att gälda de ganska små omkostnader, som för stämningens kungörande och kalleisebrefvens afsändande förskjutne blifvit.
Hvilken skall då dessa preliminära omkostnader drabba?
Är det rimligt att de drabba domaren, som haft besvär dermed, eller hvem skola de drabba?
Domaren kan väl icke på förhand neka honom stämningens utfärdande, i ovisshet om han kan umgälda omkostnaderna.
Man kan väl ej begära, att domaren 122 I) en li Juli e. m. skall kunna »se» på cessionanten, om han kan betala eller ej.
För min del kan jag icke inse annat än alt de ifrågav:de kostnaderna böra drabba Staten, på sätt Utsk:t föreslagit, och får på den grund motsätta mig den begärda återremissen och i stället yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Det svar, Frih.
Armfelt till försvar för förslaget anfört, att domaren ej skulle kunna se på cessionanten, om han har tillgångar eller ej, förefaller mig ganska besynnerligt, enär gällande konkurslag ovilkorligen stadgar, att han ej blott skall ingifva sin cessionsansökan, ulan äfven upgifva sin stat, hvaraf domaren kan öfvertyga sig om både cessionantens tillgångar och skulder, och under sådane förhållanden tyckes mig, att han skall med lätthet kunna bedöma, om det verkligen finnes så stora tillgångar, att de räcka till att betala den offentliga stämningen.
Dessutom inträffar samma fall, då en domare skall utfärda dom eller ett utslag och parten ej förmår att utlösa sin expedition; skulle man införa ett sådant stadgande, som i detta mom. föreslås, så är jag säker att, inom en icke aflägsen framtid, man äfven söker ålägga Staten att godtgöra domaren all den expeditionslösen, sorn han hos den enskilde, för dennes fattigdom, icke kan utbekomma.
Att sålunda bevilja domaren en fördel på Statens bekostnad, kan jag för min del ingalunda gilla, och får jag på dessa och förut åberopade skäl ytterligare yrka, att ifrågav:de morn. måtte återremitteras.
Hr Printzensköld har, som skäl för ådagaläg gande af den ringa förlust, som i ifrågav:de afs:de komme att drabba domaren, anfört, att han för kallelsebrefvens afsändande kunde begagna sig af den honom tillkommande rättigheten att begagna fribrefspost.
Jag får i detta hänseende fästa upmärksamheten på, att han ej eger rättighet begagna densamma för andra än sådane bref, som afsändas å embetets vägnar; och under denna rubrik kan man väl ej hänföra bref, som röra enskilta personers angelägenheter.
Men äfven om sådant skulle stadgas, frågar jag hvartill det skulle tjena.
Staten får ju i alla fall slutligen betala omkostnaderna i detta hänseende.
I afs:de å Gr.
Sparres sista invänd ning ber jag få anmärka, att det icke blott hr postportoafgiften för kallelsebref, utan äfven alla för den offentliga stämningen belöpande kostnader, som komma att drabba statsverket, i händelse tillgångar till desamma icke i boet förefinnas.
— Jag vill fästa den värde Grins upmärksamhet på, huru förhållandet är vid domars utfärdande.
Om t. ex. en dom utfärdas på charta sigillata, men parten saknar medel att utlösa densamma, så eger domaren rättighet att taga domen tillbaka och begära utbyte af kartorna.
Jag hemställer om det icke kunde låta sig göra att på slikt sätt förfara i afs:de på den offentliga stämningen.
Den 14 Juli e. m. 123 Gr.
Älven detta Hr Printzenskölds inkast grundar sig på ett fullkomligt missförstånd eller derpå, att
Hr Printzensköld ej behagat genomläsa gin i sin helhet.
Domaren eger nemi., enl. denna g, icke rättighet att erhålla lösen hvarken för kallelsebrefven eller stämningen, och den kostnad, för hvilken han skulle få ersättning, är för stämningens »kungörande» och kallelsebrefvens »afsändande».
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade H. Exo. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats, i afs:de å lista mom:t, bifall till detsamma med utbyte af ordet »afträdesansökningen» emot ordet »konkursansökningen», samt, beträffande 2:dra mom:t, dels bifall dertill och dels afslag derå; hvarefter och sedan propos. å bifall till lista momit med nyssnämnde förändring blifvit framställd och med ja besvarad, propos. gjordes å bifall till
Sidia momit, dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten.
g 127.
På sista raden af denna § förekommer ordet »nämnde».
Jag skulle anhålla, att gin måtte af R. o. Ad. bifallas med den förändring, att detta ord utbyttes mot orden »den honom upd ragna», §:n bifölls med den förändring, att ordet »nämnde» å sista raden utbyttes emot orden »den honom updragna». §§ 128—138.
Biföllos. g 139.
Jag har förut under detta ärendes behandling haft tillfälle uttrycka min tanke angide den nu under öfverläggning varande gin.
För min del anser jag nemi. densamma vara alldeles öfverflödig, hvarföre jag vil be yrka att den måtte ur förslaget utgå.
Men som jag i detta yrkande tilläfventyrs har föga förhoppning att vinna framgång, så vill jag blott i protit hafva infördt, att jag anser densamma helt och hållet öfverflödig.
I enlighet med hvad jag förut i ämnet haft äran yttra, får jag, i motsats till Gr.
Mörner, på det högsta förorda den förevide gilis antagande, hvarföre jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhåller om propos. på bifall till densamma, gm bifölls, § 140, 124 Den 14 Juli e, m. Gr.
Af förbiseende har vid upställningen af denna g inträffat, att man glömt att stadga, att då rättegångsdag på landet ej inträffar inom en månad före inställelsedagen, domaren egde rätt att god man för hustru förordna.
Jag hemställer, att denna § måtte, för åvägabringande af en förändring i nämnde syltning, återremitteras.
g:n återremitterades. §§ 141 — 145.
Slutligen föredrogs och bifölls ingressen till det nu genomgångne lagförslaget.
Härefter öfvergick E. o. Ad. till pröfning af förslaget till förordning om boskillnad och undanskiftande af egendom i makars bo.
Med förbigående af ingressen, föredrogos och bi föllos S§ 1 — 12. § 13.
Jag hemställer, huruvida det ej vore skäl, att på andra raden af nu föredragne § efter ordet »uppehälle», tillsätta orden »och upföstran.»
För åvägabringande af denna förändring, anhåller jag, att ifrågav:de § måtte återremitteras.
Återremitterades. §§ 14 —17, äfvensom Ingressen.
Förslaget till Förordning huru gäld vid dödsfall betalas skall och om urarfvagörelse, så ock angående undanskiftande af egendom i död makes bo. § IBifölls. 8 2.
Hr Dalman: 2:dra mom:t torde här kunna utgå och flyttas till den föreslagna nya förordningen »rörde borgenärers rätt och »företräde för hvarannan till gäldenärs egendom.»
En inteckningshafvare kunde då på ett ställe, nemi. i förordmn rör:de förmånsrätten, inhemta, i hvilka fall hans inteckning vore ovilkorligen giltig eller ej.
Tacksam för alla uplysningar, som kunna komma I)e 11 14 Juli e. m. 1 J?5 Utsk:t tillhanda, vill jag för ingen del motsätta mig den af Hr Dalman begärda återremissen.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställda särskilda propos:r, blef Esta mom;t bifallet och 2:dra monad återremitteradt.
<?S 3—5.
Biföllos. H.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, innan g 6 föredroges, torde få fästa upmärksamheten derå, att, på sätt en i slutet af det häfte, som innehöll LagUtsk:ts Utlåt.
N:o 39, intagen rättelse gåfve vid handen, det i början af §:n förekommande ordet »de» genom tryckfel inkommit i stället för ordet »en».
Härefter föredrogs och bifölls den ifrågav:de 6:te §:n med rättelse af ordet »de» till ordet »en».
De återstående §§:ne 7—30, äfvensom Ingressen, blefvo sedermera föredragne och bifallne.
Föredrogs, men begärdes på bordet, ett från Hederv.
BondeStåndet ankommet prot.-utdrag N:o 366, med inbjudning till MedStånden att förena sig i BondeStrts beslut att åt R.
Deputerade updraga författandet af den underd. adress, hvilken de vid D.D. M.iVLrs förestående kröning i Norige komma att å R.
St:rs vägnar ötverlemna.
Föredrogs och företogs punktvis till afgörande Bevilln.Utsk:t3 den 7 dennes bordlagde Mern. N:o 28, i anledn. af RiksStåndens skiljaktiga beslut ang:de tullbevillningen.
Voterings-propositionerne N:ris 1—13 godkändes.
Utsk:ts yttrande rör.de Artikeln Socker lades till handlingarne.
De under N:ris 14 —18 föreslagne vot.-propos:r godkändes.
Utsk:ts inbjudning ronde Artikeln Jern- och Ståltråd samt voterings-propositionen N:o 19.
Som R. o. Ad:ns beslut, öfver ifrågav:de artikel blifvit fattadt efter långvarig öfverläggning och formlig omröstning, anser jag det ej vara skäl, att R. o. Ad. nu i en hastig vändning frånträdde detsamma och antoge Utsk:ts inbjudning.
För min del får jag således yrka afslag å inbjudningen, samt att den föreslagna voter.-proposm måtte af R. o.
Ad. godkännas. 1)eii 14 Juli e. m. Gr.
Jag har ej den gamla tulltaxan till hands, men för den händelse det förslag, Utsk:t framställt, öfverensstämmer med nuv:de tulltaxa, skulle jag för min del anse, att R. o. Ad. borde, för att i detta hänseende åstadkomma så litet förändringar som möjligt, antaga den gjorda inbjudningen .
I anledn. häraf tillkännagaf H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att ifrågav:de artikel för närvtde är tullfri, samt att Utsk:t föreslagit en tullsats derå af 6 öre pr fä.
Hr Printzensköld, Carl: Då de 3:ne öfriga Stånden bifallit Utsk:ts förslag om en införseltull å jerntråd af 6 öre pr fä., anser jag deruti ligga ett skäl, att R. o. Ad. äfven må antaga inbjudningen.
Man må väl kunna förutsätta, att med de liberala åsigter, som städse gjort sig gällande inom BorgareSt:t, detta Stånd otvifvelaktig! ej bifallit någon tullsats, om det ej funnit en sådan åtgärd vara af högsta behof påkallad, för att åtminstone i någon mån skydda detta inhemska fabrikat för att helt och hållet blifva utträngdt af det utländska.
Som jag således skulle anse, att IL o. Ad. handlade i landets interesse, om det Högloft.
Ståndet i detta hänseende förenade sig med de tre öfriga Stånden, får jag för min del vördsamt anhålla, att IL o.
Ad. täcktes, med frånträdande af sitt förra beslut, antaga den föreslagna inbjudningen.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å Htsk:ts ifrågav:de inbjudning, framställde H.
Exe. först propos. å bifall till densamma, dervid svarades flere nej och några ja, samt sedermera propos. på inbjudningens afslående, då svaren utföllo med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Härefter blef propos. å voter.-propos:ns godkännande framställd och med ja besvarad.
Voter.-propositionerne N:ris 20—24 godkändes.
Utsk:ts inbjudning ronde Artikeln Malm och voter.-propositionerne 25—27.
Som samma förhållan de gäller vid denna, som vid den nyss behandlade punkten, eller att R. o. Ad:ns beslut tillkommit efter mogen öfverläggning och formlig omröstning, anser jag det icke vara skäl att R. o. Ad. nu frånträdde detta sitt beslut och antoge den ifrågav:de inbjudningen; hvarföre jag för min del yrkar, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt förut fattade beslut, måtte antaga den föreslagna voterings-propos.n. Inbjudningen afslogs och voterings-proposme godkändes.
Slutligen blef den under N:o 28 föreslagne voterings-proposm af R. o. Ad. jemväl godkänd.
Den 14 •! ull e. m.
Vid punktvis skedd föredragning af StatsUtskds den 11 d:ä bordlagde Mern.
N:o 124, i anleda, af RiksStåudens skiljaktiga beslut ang:de regleringen af utgifterna under RiksStatens Första Hufvudtitel, blefvo, ined afslag å Utsk:ts till R. o. Ad. ställde inbjudningar, de uti punkterna 1—4 föreslagne voterings-propos:r godkände; och lades Utsk:ts yttranden i 5:te, 6:te och 7:de punkterna till handlingarne.
Föredrogs ånyo LagUtsk:ts den 27 och 30 sisth Juni bordlagde Betänk.
Nio 34, i anledn. af vackt motion ang:de antagande af ny lag om tioårig preskription och om årsstämning.
Sedan R. o. Ad,, uppå gjord framställning, beslutat, att Utsk:ts författningsförslag skulle paragrafvis föredragas samt pröfningen af Ingressen upskjutas, tilldess förslaget blifvit genomgånget, föredrogos och bi föl los §§:ue 1—8. § 9.