Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det dröjde icke länge innan ungherrarne kommit underfund med denna ömma punkt hos den nye kamraten, och sedan dess var hans oskuld ett ständigt föremål för deras skämt.
Sista tiden hade det varit annorlunda; Max hade dragits in i deras lif.
Hans unga längtan hade stött pannan mot väggen, och med en känsla af hämd trampade han nu barnatidens fina erotiska drömmar under sina fötter.
Men råheten väckte hans leda; och i hans sinne satt längtan kvar efter oskuldens förlorade paradis, blandad med ett stilla vemod öfver, att verlden icke var så skön, som den kunde vara, och en stänk af bitterhet emot henne, som tagit emot hans värme och gett honom kyla igen, eller som solat sig några ögonblick i hans hängifvenhet för att sedan draga sig tillbaka af halfhet och beräkning — ty hon hade visst älskat honom ändå, fast hon icke vågat erkänna det för sig sjelf.
Ju mer han tänkte deröfver, dessmer växte hans bitterhet; disharmonien mellan den vaknande böjelsens själfulla melodi och den råhet, hvarmed han sökt öfverrösta den, skorrade alltjemt inom honom och i sitt sinne gjorde han henne ansvarig för hvad som skett.
Han hade en smärtsam känsla af att icke vara henne värdig längre; men på samma gång stod det för honom med ett slags hatfull skadeglädje, att han blifvit sådan han var genom hennes förvållande.
Nu var han student; nu skulle han visa henne att hon icke behöft blygas, men sedan skulle han vända henne ryggen, fattig men stolt — utan ett ord om hvad som varit.
Medan han som bäst gick och ordnade hela revancheplanen i sitt hufvud, blef det emellertid bestämdt, att han, i stället för att tillbringa sommaren på Christinelund, skulle vara sin mor följaktig till den badort i Tyskland, der hon skulle vårdas.
Grefvinnan von Rosenberg led af ett organiskt hjertfel, som tilltagit med åren.
Lifvet i hufvudstadens högre societet hade icke tillåtit henne att taga den hänsyn till sin helsa, som erfordrades, och efter säsongens slut gaf hennes tillstånd anledning till de allvarligaste farhågor.
En två månåders badkur jemte absolut hvila och stillhet var enligt läkarens utsago ett obetingadt nödvändigt vilkor för en förbättring.
Statsrådet hade för egen del ingen lust att vara sin maka följaktig, och hans ställning gaf honom en mycket plausibel anledning att uppoffra sina pligter som äkta man till statens fromma; särskildt som han ju nu hade en vuxen son.
Förhållandet mellan föräldrar och barn hade icke i någon väsentlig mån förändrats.
Atmosfären i hemmet var lika kylig som någonsin, och i trots af den dagliga samvaron förblefvo familjens tre medlemmar främmande för hvarandra.
Det fans ingen sympati och intet förtroende.
Max kunde aldrig öfvervinna den allt förlamande respekt, han från barndomen känt i faderns närhet, och alla minnena från de kärlekslösa uppväxtåren hade samlat sig i ett agg till modern, som outplånligt bränt sig in i hans sinne.
Han sökte motarbeta det; hennes lidande uppväckte hans veka naturs medkänsla, och under resan söderut egnade han henne all möjlig vård och uppmärksamhet.
Det såg nästan ut som om mor och son under dessa omständigheter skulle komma hvarandra en smula närmare än förr, men en obetydlig episod gjorde att den gryende sympatien plötsligt åter svalnade till isande köld.
I kurlistan hade modern låtit inskrifva dem båda som Grefvinnan von Rosenberg med son, från Stockholm, och Max hade förgäfves protesterat.
Den lindring i kurafgiften, man på detta sätt ernådde, var för grefvinnan ett tillräckligt talande skäl, och hon hade drifvit sin vilja igenom utan ringaste hänsyn till Max och hans stolthet.
Men för den unge nyss från skolbänken lössläppte studentens yrvakna frihetsbegär var detta en förödmjukelse.
Var han då ingenting i och för sig — som individ! — endast grefvinnan von Rosenbergs son!
Agget emot denna despotiska, kärlekslösa kvinna, som var hans mor, vaknade på nytt, och nu höll det i sig.
De lefde mest hvar för sig och intogo icke ens måltiderna i hvarandras sällskap, då grefvinnan vanligen föredrog att låta servera sig på sitt rum.
Efter två månaders förlopp återvände de till Stockholm, och 14 dagar efter hemkomsten stod Max von Rosenberg inskrifven vid Lunds universitet som filosofie studerande af skånska nationen.
Statsrådet hade gamla sympatier för Lund.
Han visste af egen erfarenhet, att lifvet dernere icke erbjöd några distraherande lockelser, och han hade hört, att de omogna idéer, som redan börjat sticka upp sina hufvuden vid det högsvenska universitetet, ännu icke funnit lämplig jordmån i gamle biskop Absalons stad.
Derför hade han bestämt sig för att skicka pojken dit.
Max å sin sida hade ingenting emot Lund; det låg ju alltid närmare Christinelund.
På vägen ditner hade han också gjort ett kort besök hos farbrodern, och han hade med heroisk ståndaktighet genomfört sin plan att visa sig kallsinnig mot sin vackra kusin.
Men efteråt förföljde honom minnet om de grå ögonen.
Hvad betydde deras uttryck!
Och hur hade hon icke sett på honom!
Så hade ingen menniska någonsin sett på honom förut!
Om hon satt djupare fast än hon sjelf visste af?
Max vred sin gryende mustasch med ett skadegladt leende; men i det leendet fans också något annat, som gjorde att det icke blef fult.
Statsrådet hade icke påyrkat, att sonen strax skulle kasta sig öfver studierna till en embetsexamen; han var ju ung och hade tiden för sig.
Det första året kunde han ju använda till att orientera sig vid akademien, studera lifvet och möjligen fördjupa sig i ett eller annat ämne, som han kände särskild håg och fallenhet för.
Max hade ingenting emot att studera lifvet vid akademien.
Han mindes farbroderns skildringar från luftningens och idéhängifvenhetens tid och han hade ett slags dunkel föreställning om, att universitetet var en anstalt, der unga docenter hvarannan dag talade hänförelsens och hjertats språk till lyssnande studenter.
Med hufvudet fullt af oklara drömmar och famnen full af lefnadsglädje kastade han sig in i det besjungna studentlifvet, der han trodde sig skola finna hela fantasiens skönhetsverld realiserad: alla fina tankar, alla varma känslor för det, som var stort och godt — drufvans safter, sångens toner, ungdomens brusande lefnadsmod och en otvungen munterhet öfver en solbelyst tillvaro.
Han räknade icke med realiteten utan med abstraktionen; hvad han drömde om att finna, var en motsvarighet till de blodlösa inbillningar, som alstrats inom honom vid åhörandet af farbroderns af minnet starkt förgyllda skildringar och af gluntarnes sånger.
Han förde punschbålens innehåll till sina läppar — var denna klibbiga vätska med dess fadda eftersmak »drufvans safter»?
Och i allt samma missräkning: verkligheten var så grof och hans fantasi hade målat så fint.
Han sökte efter de höga tankarne, och hans yrvakna kritik fann icke annat än hyckleri och låghet, han sökte den otvungna munterheten och det brusande lefnadsmodet, men fann ingenting annat än en råhet, som stötte honom tillbaka.
Han ville till sist med våld sätta sig in i de andres stämning, han gick på nationszwyckarne, drack punsch och väntade till långt ut på nätterna, då han hade hört att glädjen inställde sig; han såg kurator i parodisk ungdomsyra svinga rundt med den svettige och rödflammige sexmästaren i vild cancan, medan dammet rök som skyar i taket öfver de matt flämtande gaslågorna; han kastade sig sjelf in i svärmen, hojtade och sprattlade så att skörten af bonjouren flaxade, tjöt som de andre om ungdoms lycka och studentens härliga dar, blef gripen bakifrån af en tjock försupen docent och dansade vidare sluten i hans armar, tills han dignade af trötthet.
Då satte han sig ner och stirrade med vidöppna ögon på det groteska upptåget, som skymtades derborta liksom genom en dimma medan sorlet steg och sjönk.
Och med ens förekom honom det hela vanvettigt; han skulle velat ställa sig midt i salen och skratta högt.
Han hade kommit till universitetet vid en tid, då all naturlig glädje tycktes död och entusiasmen slocknad; syret var förtärdt och det hjelpte icke att man blåste på kolen; det blef endast ett konstladt skimmer, som blossade upp och försvann.
Det fans emellertid många, som blåste på.
De hade också kommit till akademien uppfyllda af hvad deras fäder berättat och ville med våld och makt upplifva de gamla traditionerna.
Det blef icke annat, än en grotesk parodi.
Lifsglädjen var punschuppeldad skepsis och lefde sitt nervösa lif på ytan; under rufvade pessimism och nykterhet; entusiasmen var ihålig, ett ordens och frasernas sinnesrus, som slog ut i deklamation utan innehåll.
Det lefdes högt på minnena.
Man hade sina festdagar hvarje termin, bleka reflexer af studentromantikens glansperiod; sången klingade än under Lundagårdens kronor, men det var något ihåligt i klangen fast man icke låtsade sig höra det.
Max hörde det och det skorrade i hans öron som en begrafningspsalm öfver svikna förväntningar — såpbubblor, som brustit.
Som ett såradt djur drog han sig tillbaka i ensamheten; och med samma förtviflans raseri, som han nyss kastat sig öfver skolböckerna, fördjupade han sig nu i metafysikens irrgångar.
Dernere i domens krypta står den förstenade jätten, famnande om pelaren, som uppbär hvalfvet.
I många hundra år har han stått der, i samma hotfulla ställning som nu; generationer ha kommit, generationer ha gått, slägtled efter slägtled af ärevördiga prester ha förgäfves läst sina messor öfver hedningens hufvud; Hvite Krists lära har för länge, längesedan bredt sig segrande ut öfver Norden — än står Finn i samma ställning som förr, med armarne slutna om grundpelaren för att störta kyrkan i grus.
Den gamle hedningen dernere är en symbol, ett monument i sten om hvarje den fria tankens kamp emot fastslagna dogmer.
Hans anor gå långt tillbaka i tiden, han föddes en gång för tusentals år sedan, då en svagare i entusiasm höjde sin röst mot en starkare; han hette Pythagoras då han 500 år före Kristus predikade fromhet och sedernas renhet i Stor-Greklands förbundsstäder; han var den mörke Heraklit, som med tårfyllda ögon stirrade ner i tidens ström och iakttog hur allting vexlade, drog förbi; han jagades från Sicilien under namnet Protagoras, derför att han icke trodde på de hedniske gudarne.
Han var en aristokrat, som hette Sokrates och dog som offer för demokratisk råhet och han var en demokrat vid namn Jesus från Nazareth, som korsfästes af maktinnehafvarne under spenamnet »Judarnes konung».
Han är ett monument i sten om all verldens ädlaste och visaste män; han är det menskliga tänkandets epos.
Det menskliga tänkandets epos står sen hundratals år hotande under kyrkans eget tak, och ingen kristen hand har ännu drifvit hedningen ur templet.
När Max kom till universitetet var han en troende kristen, eller han inbillade sig åtminstone vara det: konfirmationen hade aflupit utan slitningar, i en låt-gå-stämning; han befattade sig icke med att grubbla öfver dogmerna utan tog emot dem liksom andra, längesedan erkända fakta, som t. ex. att jorden var rund och rörde sig kring sin axel.
Studiet af filosofiens historia väckte först till lif och medvetande inom honom den spörjande och granskande tanken, som är tvifiets moder; och ju mer han fördjupade sig i de gamle hedniske filosofernas metafysiska spekulationer, dessmer lossnade kristendomens dogmer, tills hela väfnaden en dag sjönk samman för hans fötter.
Han läste med brinnande harm om kättarförföljelserna under öfvergångstiden i Italien, om Giordano Bruno och Vanini, som brändes för sin tro.
Cartesii stolta förnekelsesformel verkade på honom som en väckelsens hornsignal, de franska materialisternas skärpa och hänsynslöshet slog honom.
Men ännu var allt detta något, som icke vidkom honom personligen.
Max satt i sitt arbetsrum med utsigt öfver Helgonabackens dammar; det var en råkall decemberdag med drifvande snöbyar och slask.
Vinden pep i de nakna trädkronorna utanför fönstret, der gångarne lågo fulla af gulnadt löf.
Han satt i vemodsstämning och tänkte öfver sitt lif, som tycktes honom ödsligt och ensamt och öfvergifvet — en höstsång utan ord.
Det knackade plötsligt på dörren tre hårda slag — »Stig in!» — och in steg en liten ljuslätt herre med glasögon och ett par bleka mustascher i ett blekt ansigte.
»Gustafsson!» sade Max. »Se, goddag!»
»God dag käre bror», mälte den andre bredt i det han steg fram och tryckte värdens hand.
»Tillåter bror, att jag slår mig ner?»
Han var en man af gamla skolan och använde alltid ordet bror som pronomen.
För öfrigt var han medlem af samma nationsafdelning som Max, de hade träffats vid de officiella festerna, utbytt ett par ord och blifvit bröder.
Intimare var bekantskapen icke, men nu sutto de midt emot hvarandra och ansträngde sig för att visa hvarandra en hjertlighet, som skulle öfverskyla deras ömsesidiga likgiltighet.
»Papper på bordet — hä, hä — bror skrifver vers har jag hört», inledde gästen konversationen, i det han slog sig ner.
»Visst inte», protesterade Max. »Jag bara gör anteckningar till hvad jag läser.»
»Jaså — hä! Jaha.
Man bor trefligt för resten här», sade kandidat Gustafsson och mönstrade rummet.
»Åhja.»
Men plötsligt kom det öfver gästen en forcerad liflighet:
»Var bror på sista afdelningsfesten?
Det var ett gräsligt supande — — — » och han böjde sig fram och uppräknade orgiens alla detaljer; skrattande af ysterhet förde han Max med sig från gula salen och ner i gränderna, der den ungdomliga lefnadsglädjen hamnat till sist hos en 40-årig sköka.
Max hade svårt för att ge sitt ansigte det uttryck, som han visste, att gästen väntade finna der.
Inom sig kände han en leda så stark, att den efterhand öfvergick nästan till fysiskt illamående.
Men den andre märkte ingenting; han hade nu en gång kommit i farten och han fortfor att berätta episod efter episod af det fria, glada studentlifvet kring bålarne och i gränderna.
Ändtligen såg han på klockan.
»Nej, nu får man gå!»
Han reste sig upp och såg fundersam ut ett ögonblick.
»Bror skulle väl inte kunna låna mig 150 kronor?»
»Jag har inte», sade Max.
»Jaså — ja — hm!» — han slog sig åter ner på sin plats — »ja för, uppriktigt sagdt, jag försvinner på en tid.»
» Hvarthän?»
»Till sjukhuset.
Man får ju lof att sköta sin helsa också», sade gästen i muntraste ton.
Max studsade och blef blek af sinnesrörelse; han anade hvad den andres ord betydde.
Det var det svarta spöket med de dimmiga konturerna, som han så ofta hört talas om, i dunkla otydliga ord.
Det var något kallt och klibbigt och giftigt, som aldrig nämdes vid namn och aldrig tålte att dragas fram i dagsljuset — — och der satt nu den andre och talade om det med den mest bekymmerslösa min i verlden!
»Ja, nu får man väl lof att gå!
Farväl bror!» — Gustafsson sträckte fram sin hand.
Max kunde icke förmå sig att mottaga den; en oöfvervinnelig, instinktlik fruktan för smitta höll honom tillbaka.
»Vänta ett ögonblick», sade han.
»Jag går med.»
Han tog på sig öfverrocken och öppnade fönstret: »Man måste ha frisk luft!»
»Javisst!»
När herrarne tryckte hvarandras hand till afsked hade de båda dragit handskarne på.
»Kom och spela priffe med mig i min ensamhet», sade Gustafsson gladt.
»Tack, jag vet inte om jag får tid.
Jag reser väl upp till Stockholm i rappet.»
»Lycklige ost!
Helsa den sköna synderskan!»
Inom afdelningen rustade man sig åter till fest, den sista för terminen.
Den skulle hållas till ära för en afgående hedersledamot, nyutnämd biskop i ett af de norra stiften.
»Du kommer väl med, prins?» sade den lille fete sexmästaren.
Max hade icke stor lust.
»Jag vet inte — —»
»Min själ ska du med!
Jag har redan skrifvit ditt namn på listan.»
Max gick dit.
Samkvämet hade i början en något mindre uppsluppen karaktär än de vanliga zwyckarne.
Festföremålets närvaro inverkade dämpande.
Den nye biskopen var en temligen ung man med ett ansigte som påminde om Donatellos David.
Också i hela framträdandet fans det en slående likhet mellan denne moderne Kristi tjenare och Donatellos elegante herdegosse med de fina dragen och hållningen hos en page af förnäm familj.
Han var af en gammal prestslägt med goda anor inom det andliga ståndet; man kunde spåra namnet i stiftsmatrikeln ända från midten af förra århundradet.
Då han som ung student kom till universitetet och inskrefs i filosofiska fakulteten, mottogs han från alla håll med utsträckta, vänliga händer, framför allt af faderns gode vän, teologie professorn, i hvars familj han blef inackorderad.
Redan som sexårig gosse hade han visat afgjord håg och böjelse för det höga kallet att visa de syndige menniskorna vägen till himmelen.
Bland tanterna cirkulerade ännu den rörande legenden om hans första prestkrage.
Tant Sofi hade klippt den af papper och fäst den med en nål kring hans hals; och i känslan af sin värdighet hade parfveln gripit en psalmbok och gravitetiskt gett sig af mot kyrkan.
»Guds finger», sade tanterna; och efter den stunden trodde de fullt och fast, att barnet med tiden skulle bli till något verkligt stort.
Han blef student och vägen bredde sig ut framför honom banad och jemnad af kärleksrika händer; rak och vid, bekväm att stiga på och utan en skugga, som kunde gömma en olycka.
Han blef förlofvad med den unga dottern till faderns gamle vän, och han blef med tiden sjelf professorns efterträdare.
Han hade det godt.
Han hade aldrig generats af ett tvifvel, hvarken på sig sjelf eller sin Gud; han hade icke rönt en motgång och aldrig känt en verklig sorg.
Allt lifvets goda hade regnat ner i denne kristne Aladdins turban, och han tog emot
det allt som en skyldig tribut åt hans begåfning, för hvilken han endast hade Gud att tacka.
Men just derför var han full af vördnad och tillbedjan inför Den Allsvåldige, Den Ende, som hade skapat allt, Den Rättvise, som gaf honom allt.
Ty han såg
Honom i allmänhet mest från sin egen synpunkt, som Den Härlige, hvars ord han sjelf skulle förkunna, och ett återsken af Det Himmelska Majestätets glans föll ner som en gloria kring hans eget hufvud.
Detta fint mejslade
Davidshufvud kunde uppbära en gloria!
Det fans något i hela hans apparition, som tycktes säga: »Gif akt! ty med mig nalkas Gud sjelf till dig, ovärdige.»
Som andlig vältalare hade han förvärfvat sig ett stort rykte; han briljerade med vackra och klangfulla vändningar och lade ofta an på det pompösa, à la Wallin.
Men han var intelligent nog att hålla föredraget fritt från falsk patos och salvelse.
Det hviskades om, att han i kväll ämnade hålla ett större tal, och nyfikenheten var spänd.
Champagnekorkarne smällde och i varma ord tolkade kurator de närvarandes — nej, hela nationen — — nej, han kunde utan öfverdrift säga: hela den studerande ungdomens känslor vid detta smärtsamma afsked, hvilket dock liksom allt annat här i lifvet, icke var utan sin försoning; försoningen var, att biskopen i sitt nya kall skulle få ett så mycket rikare fält för sin verksamhet.
Biskopen tackade som hastigast och förkunnade, att han efter måltidens slut gerna ville säga några afskedets ord till den studerande ungdomen i den afdelning, vid hvilken han varit så nära knuten under alla de år, han tillbragt i Lund.
Herr biskopen var en alltför stor man att kunna bekväma sig till ett vanligt sextal mellan steken och glacen.
Han ville icke se ett tuggande och smuttande publikum framför sig, han ville ha uppmärksamma ögon och ett odeladt intresse.
När man efter slutadt ätande samlades — innan bålarne buros in — i lilla salen besteg herr biskopen talarestolen.
Han började med några vackra ord om det vemod, som alltid hvilar öfver ett afsked, och skildrade, hur detta vemod måste bli dess mera starkt, ju starkare banden varit mellan dem, som stanna, och den, som skall gå.
Härpå öfvergick han till en kort och afgjordt välvillig karaktäristik af sin verksamhet vid universitetet, hvarpå han blygsamt förklarade, att det icke tillkom honom sjelf att fälla någon dom — ja, att domen öfverhufvudtaget endast låg i den Högstes hand.
Att biskopen emellertid trodde sig ha Honom på sin sida, framgick tydligt af premisserna.
Härmed kunde han sluta.
Men det fans ännu några ord, som det låg honom om hjertat att få säga och han uppläste med en gripande känsla slutklämmen i en predikan om tidens ondska.
Ja, tiden var ond!
Röster höjde sig från östan och vestan, förnekande, hånande, bespottande kristendomens heliga sanningar.
Allt starkare och starkare ljöd koren af de moraliskt sjunkne gudsbespottarne, det grep omkring sig, förgiftande ungdomens religiösa och sedliga begrepp.
Dessa föraktfulla otrons agitatorer aktade icke för rof att drifva sin skändliga propaganda vid sjelfva härden för kristendomens civilisation, vid universiteten.
Med sorg och blygsel hade man nyligen varit vittne till, att den förpestade tidsandan vunnit insteg vid det uppsvenska systeruniversitetet.
Han bad sin Gud, att förderfvelsen aldrig skulle få insteg bland den ungdom, hvars lärare han varit.
Och nu, i afskedets stund, ville han höja ett sista varningens ord.
Måtte den fräcka gudsförnekelsen aldrig fläcka Regia Universitas Carolina, måtte den förpestade tidsandan aldrig tränga in under Lundagårdens kronor, måtte aldrig i de lärosalar, han älskade, aldrig öfver tröskeln till det nyss invigda universitetshusets aula, der inskriptionen µηδέν ἂμουσον — intet orent härin! — prålade, träda en af de moraliskt sjunkne religionens och moralens hädare och hånare, hvilka icke kunna karaktäriseras annorlunda än som vrak på lifvets strand!
Här slutade biskopen och steg ned från talarestolen.
Han hade eldat upp sig till en värme, som ryckte publiken med, och det utbröt en skallande applådsalfva.
Max hade under föredragets gång kommit att se sig omkring bland åhörarne, och lagt märke till ett blekt och nervöst ansikte, som han aldrig sett förut vid någon af afdelningens fester.
Han kunde sedan icke vända sina blickar från det ansigtet.
De djupt liggande ögonen hade ett feberaktigt uttryck af fanatism; och för hvarje gång biskopen utslungat något af sina kraftord mot den nya tiden, hade det gått som en skälfning af smärta öfver de sjukligt bleka och nervösa dragen.
Medan biskopen omringades af tacksamme och komplimenterande afdelningsseniorer, syntes nu plötsligt det der hufvudet öfver talarestolens kant.
Det blef ett plötsligt tumult.
»Nej, nej!
Ner med honom!» ljöd det från de äldre, innan han ens hunnit att yttra ett ord.
»Hvem är det?» frågade
Max en af de närmast stående kamraterna.
»Känner du inte honom?
Kristian Hassel, vet jag — slusken — fritänkaren — ’Krischan’ kallas han i hvardagslag.
På dekis — ett otrons offer — —»
»Jag vill endast tillåta mig — —» började Krischan; men larmet växte och växte.
»Hyss!
Hyss!» »Ut med honom!»
Man skrek i öronen på hvarandra.
Några af de yngre hade af oppositionslusta tagit parti emot de äldre, och hyssningarne korsade hvarandra.
Till slut steg kandidat
Linde upp på en stol: »Är inte’ ordet fritt?» skrek han.
»Jo, jo!» ljöd det från de yngre, och nu samlade de sina röster till en hyssning så stark, att det verkligen blef ett ögonblicks afbrott i tumultet.
»Herr biskopen har talat hårda ord i kväll» — den nye talarens röst skälfde med en underligt brusten klang, och tårar glimmade i hans ögon.
»Hårda ord — kärlekslösa ord.
Domen ligger icke i menniskohänder, sade herr biskopen nyss; och ändå fördömer han sjelf i så starka uttryck.»
»Hyss! hyss! hyss!» ljöd nu en energisk protest från de äldre, som omringat biskopen, och en handfast senior trängde sig hotande fram.
»Nej, låt mig tala till slut!
Låt mig säga, att det fins många af de män, hvilka herr biskopen smädar och hånar och fördömer i så starka ord — det fins många af dem, hvilkas heder är så blank, att inte ens en biskops andedrägt kan fläcka den!
De håna icke kristendomen; vindicera blott sin egen lefvande öfvertygelses rätt, en öfvertygelse som format sig under långa sömnlösa nätters vånda, när hjernan arbetade som skulle den sprängas, och hvarje fiber sved.
Men hvarje den ytligaste bekännare af den officiella kristendomen anser sig ändå kunna affärda denna tro, som de älska, med ett inlärdt, själlöst hånande ord!
Äro då de, som äga en sjelfförvärfvad öfvertygelse, sämre än alla de millioner, som aldrig tänkt en allvarsam tanke till slut, aldrig förnummit tviflets pinande själsvånda, aldrig känt längtan efter klarhet tråna inom sig!
Och säg mig, herr biskop, ni som fått ert rikliga lifsuppehälle af er tro, är det ingenting att ge sin utkomst, sitt anseende, sitt lif för sin tro?»
Men nu hade larmet stigit till sin höjd, och indignationen vände sig allmänt emot den siste talaren.
Han förolämpar hedersgästen!
Det var en skandal!
Ut med honom!