Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En tragedi med hvilken han icke sjelf kan bli nöjd utan som derföre med träget arbete ändras och förbättras.
Läser gerna sjelf upp sina stycken.95
”Christer Swahn’s rätta namn är Wickström.
Då han utgifvit sin ”En sjelfmördares anteckningar” led han så mycket spe af kamraterna, hvilka tillochmed reste en grafsten öfver honom, att han slutligen fann sig föranlåten att flytta till Lunds universitet der han nu ligger och läser filosofi.
Han är en ung man med ganska hyggligt yttre, och mörk.
Ytterst sprättig, nonchalant, elegant, blaserad i rörelser, skick, miner och uttryck.
(L.P. är ej säker på namnet, men har sett menniskan, han är helt ung.)96
(Dec. 1882.)
L.P. fann det vara en så stor förödmjukelse för mig att mitt poem till
Folktidningens julbild ej vann priset att han ville bespara mig densamma åtminstone under helgdagarne genom att undanhålla mig tidningen, hvilken kom honom tillhanda på julafton.
Annandagen frågade jag honom om Folktidningen ej ännu anländt.
Han svarade: ”Nej.”
(Malmö 1882.)
I samma hus som jag bor en pastor Mejer.
Han lär vara en stor, ståtlig karl med svart helskägg och ganska vackert ansigte.
Under det förflutna året brukade han dagligen gå till M.G-s, helt hemmastadd och qvarstannande till ut på nätterna, hållande alla uppe.
Ibland hände det att frun på skämt kunde säga:
”Klockan är minsann mycket.”
”Det kan jag icke tro,” brukade gästen svara med ett gladt leende och frun kände sig smickrad öfver att han hade så svårt att slita sig lös.
Hon brydde också ofta sin äldsta dotter för honom, menande att han vore förälskad i henne.
På sådant brukade flickan alltid svara med de vemodiga orden:
”Inte skulle någon bry sig om en stackars krympling, som jag.”
Men hon var ung och kunde kanske icke hindra modrens ord om kärlek och förlofning att slå rot i sinnet, så krympling hon var.
Stolt var hon dock tack vare modrens lärdomar och trots sitt barnsliga utseende.
Hon kunde med en kastning på det blonda, oskyldiga barnahufvudet säga:
”Jag vill icke den qvinna någon ting som ej skulle vara i stånd att dölja sitt tycke.”
Pastorn intresserar sig särdeles för sina qvinliga konfirmander – vare detta dock sagdt utan elackhet.
Bland dem befann sig ett slags halfidiot, en stackars försummad varelse som ännu ej lärt sig att läsa.
På pastorns uppmaning tog L. sig af det arma barnet och den rika köpmansdottren undervisade dagligen med outtröttligt tålamod den fattiga, smutsiga, förslöade tösen, som under andra omständigheter tvifvelsutan endast skulle uppväckt vämjelse och vedervilja hos henne.
Kärleken kan göra underverk och inom kort hade L.G. lärt sin skyddsling att läsa så att hon kunde deltaga i nattvardsundervisningen.
En gång yttrade pastorn högt till en af fl[ickorna] A[ndersson]:
”Kan man lefva gift på mina inkomster?”
Man trodde på den tiden att han gick i friareärenden till den lilla husliga L. och svaret ljöd:
”Det beror på om pastorn får en liten huslig och praktisk hustru som med förstånd och insigt sköter sitt hus.”
Anderssons tyckas ej hafva sympatier för honom och säga att han är egenkär.
Några af hans yttranden må anföras som exempel:
”Jag vill aldrig blifva förälskad, ty klok beräkning skall bestämma mitt val af qvinna.”
”Ingen man friar först, det är qvinnan som framställer det första frieriet med – sina ögon.
Han har endast att afslå eller antaga anbudet.”
”De flickor som haft en olycklig kärlek bli alltid de allra bästa.”
Oförberedt, utan att G.s haft en aning om hans förehafvande, går han och förlofvar sig med en ung, rik fröken Frick, dotter till rådmannen, och efter att hvarje dag hafva varit i G.s hus afbryter han tvärt umgänget med dem.
Deras förbittring och sårade stolthet låter lätt tänka sig.
Alla veta att L. – den rika köpmansdottren är försmådd.
Hvad värre är, hon har älskat honom, och ser att denna kärlek var ett misstag, att hon tagit en hjertlös egoist för en ädel man.
Den yngre systern, M.-a har äfven ett tycke.
Detta gäller en ung student.
Man eklaterar förlofningen tvärt.
Det skall vara som ett svar på prestens förlofningskort.
L. har naturligtvis lagt sitt ord tungt i vågskålen för de två.
Presten har icke gjort visit med sin fästmö men kommer och gratulerar till M.s förlofning.
Blir temligen kallt emottagen.
– Dumt nog.
En dag träffar han L. utanför kyrkan.
Stannar och talar med henne.
Modren skrider stolt förbi utan att bevärdiga honom med en blick.
Han omtalar att fästmön skall resa bort om jul, tillägger att han då vill komma som förr hvarje dag.
Han vet att hon fästat sin håg vid honom.
Frickska slägten tycker att deras dotter gör en mesalliance.97
Jag har hört fru Gadd yttra att när hon hör en fru berömma sina pigor dömer hon deraf alltid att denna ej förstår att sköta sitt hus utan är en dålig husmoder som är helt och hållet beroende af sina pigor, och derför måste berömma dem.
Mathilda A. instämde med acclamation.98
Som jag ser att Bondesson i sin nyutgifna samling af Svenska folksagor upptagit äfven de fem jag upptecknat i mitt lilla silhuettalbum, får jag bedja
Er återsända nämnda album så snart Ni får tid.
Förlåt mig, och låt mig fortfarande få åtnjuta Er välvilja.
27.12.1882.
Tacksammast
I.T.99
Pastor M. bor i samma hus som jag, men våningen inunder.
Hans städerska har en mycket ung, mycket vacker dotter.
Modren skickade henne ganska ofta i sitt ställe för att passa upp, eller eljest småärender.
Han talade mycket med henne, läste troligtvis äfven.
Vaktmästarns i huset fattade misstankar.
Vaktade och spionerade på hennes ut och ingång.
Kunde stanna der flera timmar i stöten.
Suto läsande och språkande ända till midnatt ibland.
Det var väl icke så utan att gumman hoppades det hennes dotter skulle bli prestfru; sådant har man hört förr.
Äfven här kom hans förlofning som blixt från klar himmel.
”Du kan veta hur han är ansedd bland kamraterna när en student i somras på tillfrågan om han kände honom svarade:
Nej, jag har icke den äran att vara personligen bekant med honom.
Det hör minsann icke till vanligheten att en student uttrycker sig så vörnadsfullt om en kamrat.”
”Tänk om gumman derföre att man bjuder henne kaffe och språkar med henne skulle anse att hon umgås med oss.”
”Nej, så döm är gömman visst inte.”
”Men tänk om gumman skulle bjuda oss!”
”Märkvärdigt hvad barn kan hafva förstånd!
Jag mins så väl en gång han var på en bjudning till T.s – vi voro der inte – och när han kom hem berättade han att der varit rigtigt tråkigt, att han känt det rigtigt obehagligt.
Der var ingenting fint och han hade hela qvällen haft en känsla af att sakna något.”
Fröken Amelie Danielsson har varit eklat förlofvad med en ung egendomsegare från Göteborgstrakten.
Hon var ett par år äldre än han.
Hennes mor är enka och bor i en helsosam och naturskön trakt.
Har inackorderingar.
A. reste för att helsa på en ung flicka som varit inackorderad på Högatorp, hvars far var enkling.
Enklingen förälskade sig i A.
Hon var då i hemlighet förlofvad.
Gaf enklingen en korg men besvarade redan då hans böjelse.
Förlofningen eklaterades.
Fästmannen var en vacker karl, men rå och obildad; ju närmare hon lärde känna hans inre tomhet och häftiga lynne dess sämre tyckte hon om honom.
Efter ett besök som den förälskade unge mannen gjort på Högatorp, skref hon till honom och skickade ringen tillbaka.
Vid ett nytt besök hos enklingens dotter, som under tiden blifvit gift, uppflammade med ökad styrka tycket mellan enklingen och A.
Dottren var intim vän med A. Anade förhållandet, sade att hon i evighet skulle hata den qvinna som gifte sig med hennes fader.
A. afslog för barnens skull ännu en gång kyrkoherdens (eller hvad han nu var) giftermålsanbud och uppgaf nu skälet.
Hon reste hem.
– ”Åh, hvad jag gret!”
År gingo, de glömde hvarandra ej.
Man trodde henne så otröstlig öfver sin brutna förlofning.
Han dog ogift.100
Hotellets festvåning strålar ännu i all sin prakt.
Bröllopet har varit lyckadt, vinerna utsökta, läckerheterna värdiga ett kungligt bord, toiletterna lysande.
Penningfursten är stolt öfver sin rika brud, den rika enkan är stolt öfver att hafva vunnit den man som så många eftersökt och som hittills tyckts vara osårbar för Amors pilar.
Hon kastar en afskedsblick till sig sjelf i en af de höga speglarne, som villigt återgaf den ljusa bilden.
Dragen är regelbunda, hyn frisk.
Kring den fylliga gestalten sluter sig en lilafärgad sidenklädning, på det mörka håret hvilar en krans af organgeblommor och den långa slöjan faller som en hvit sky kring nacken, skuldrorna och det rika släpet.
Han bjuder henne armen och de lemna den tomma våningen.
Der ute i korridoren vänta de skådelystna som sett gästerna defilera och nu vänta på brudparet.
Hon är vacker oaktadt sina 36 år och han häftigt upprörd oaktadt sina 50, men det är ett ståtligt par.
Resande hafva öppnat sina dörrar för att se, nyfikna trängas i trapporna, brudens sidensläp frasar i tunga veck längs den mjuka mattan.
Då tvärstannar brudgummen plötsligt.
”Vänta ett ögonblick, jag har glömt min näsduk,” säger han hastigt och försvinner.
Hon står ensam och förlägen inför den gapande hopen, som nu får tillfälle att rigtigt skärskåda henne.
Förvirrad af alla dessa blickar hör hon halfrusiga karlars grofva yttranden susa förbi i ljudliga hviskningar, råa skratt jaga blodet upp i hennes ansigte.
”Det var en snygg brud, hon bär inte krona!” ropar en röst.
Hon står icke ut längre.
Gråtande och följd af ett hånande hurrarop skyndar hon in i den upplysta festvåningen och kastar sig snyftande ned på en stol, spegeln återgifver hennes nedlutade gestalt, den rika drägten, den fina spetsnäsduken, som betäcker hennes ansigte, men hon gifver icke akt derpå.
Triumfen har blifvit till förödmjukelse.
Herr Kandidat!
Edra rader af d. 3 Januari gjorde mig verkligen glad, dels emedan vänliga ord ju alltid äro behagliga och allra mest derföre att de kommo från Er, som i egenskap af -s fästman bör kunna påräkna mitt lifligaste deltagande såväl i det obetydliga som det vigtigare.
Alla tacksägelser för den lilla nytta jag kan göra som mellanhand vid befordrandet af bref äro alldeles öfverflödiga, ty jag har min rikliga belöning i det glada medvetandet att äfven jag i min ringa mån bidrager till henne lycka.
För min del tviflar jag icke på att det varma intresse jag nu känner för Er, och den smula välvilja Ni möjligen kan hysa för -s väninna, en gång – om framtiden skänker mig nöjet af Er personliga bekantskap – skall öfvergå till verklig vänskap: – vi ha ju först sett hvarandra genom hennes ögon som är oss båda så kär.
Skola på insändaren, kalla honom en narr, ett dumhufvud – hvad Ni vill! – nedgör honom, gendrif hans anmärkningar, höj hr Nordensvan till skyarne – gör hvad Ni vill!
– För blott in uppsatsen, och han vill bära allt hellre än att de orden skola bli osagda.101
Nyårsvisit.
1.1 1883.
Först ett flåsande, påminnande om en fet kammarhund som springer och gör sig brådt – för nöjes skull.
Så en skrällande röst som hörs genom hela våningen:
”Godt nytt åt!” – – –
”Ett härligt väder i dag” – – –
”Har inte tid att sitta” – – –
”Gud bevars för soffan, nej för all del” – – –
”Bortbjudna till middag” – – –
”Ja Gud! en sådan förlofning” – – –
”Nej för all del, det hinner vi inte– – – adjö, adjö, ” – –
”Tack för visiten, det hade jag så när glömt, adjö, adjö” –
”Välkommen till oss, adjö, adjö” – – –
Ett allmänt kackel af damerna och doft mummel af herrarne men den gälla rösten höjer sig öfver allt, skrällande och sjelfständig som en krigstrumpet.
”Gustaf af Geijerstam.”
Fadren rektor i Kalmar.
Modren mycket religiös.
Sonen måste begagna sig af någon slags understödsfond eller dyl. under det han i Uppsala läste på sin ”kandidat”, generade honom mycket ty han är ärekär.
Liten eller åtminstone medelmåttig växt.
Intelligent utseende, ledigt sätt.
Hela familjen svag för ”la haute volée.”
Gladlynt och underhållande.
Nu omkring 25 år och fil. kand.
L.P. påstår att han delvis tecknar sig sjelf i Gråkallt.
Lär hafva haft någon slags tycke liksom ”Grane”.
Särskildt utflygten till borgruinerna hade han omtalat för L.P.102
Har gjort en utrikes resa i estetiskt syftemål i sällskap med skådespelaren Lindberg.103
Flickorna A. talade om att när hans broder Carl rest härifrån hade han vid inpackningen kastat undan gamla bref från modren, hvilka legat i hans gömmor.
Hon beklagade sig deri ofta öfver Gustaf, och i ett af dem stod: ”Gustaf har varit hemma och vräkt af sig en hel hop, som vanligt, så att pappa blef mycket ond.”
Husliga scener förekommo ofta.
Han har haft flera konditioner som informator i ”fina hus”.104
Tidningsnotis.
Bröllop utan brudgum.
Från Kristianstad skrifves:
En ung artellerist här i staden, som i Lördags afton skulle vigas vid en äldre qvinna, lät sig vid bröllopsfesten ej afhöra.
Då presten och bröllopsgästerna förgäfves väntat en stund, gingo de hvar och en till sitt.
Artelleristen har sedan dess ej varit synlig i staden.
Hans mössa skall hafva funnits vid en vak i ån, men man tror dock, att äfven mössans egare befinner sig på det torra.
(Sydsv.
Dagbl. № 5, 4.1 1883.)
Gambetta var i sitt hem sjelfva älskvärdheten mot sina vänner, vänlig och öfverseende mot sina tjenare.
Då en gång under middagen en af hans bekanta spådde honom i kort och i dem trodde sig läsa en stor fara för Gambetta, berättade denne halft leende, halft på allvar, att en somnambul redan för flere år sedan förekommit hans spående väninna, i det hon sagt hans moder, som då ännu icke hade något barn, att hon skulle få en son, hvilken stora öden förestode i hans land, men som väntades af ett sorgligt slut; mord af qvinnohand.
Sjelf var Gambetta i sjelfva verket, trots sitt frimodiga väsen, vidskeplig, liksom en Napoleon.
Han uppsökte ofta en somnambul i Rue de Tournai, och hon förutsade honom under kejsardömets sista år, att han skulle två gånger komma i spetsen för regeringen.
Äfven denna qvinna förkunnade honom ett våldsamt slut.
Det var ett par månader före de der valresorna, hvilka inbragte Gambetta så föga ära och glädje.
Figaro omtalar samma version om orsaken till Gambettas sjukdom, som vår Pariserkorrespondent i sitt senaste bref omnämnde.
Fru Leonide Léon hade under en häftig ordvexkling fattat en revolver med hotelse att skjuta sig sjelf.
Gambetta sökte hindra henne derifrån, tog vapnet ifrån henne och träffades dervid af skottet i högra handen.
På detta sätt kan man åtminstone finna det förklarligt, att den sjuke under hela sin plågotid fick behålla hos sig sin älskarinna, med hvilken han för öfrigt rätt ofta lär hafva haft häftiga, äkta sydländska uppträden.
Denna version bekräftas äfven i Allgem.
Zeitung af en mångårig vän till Gambetta.
– – – Var Gambettas helsotillstånd än i allmänhet icke normalt, så var dock skottsåret den direkta orsaken till hans död.105
Dagbl.
9.1 1883.)
Redan ur blott praktisk synpunkt gör sig redan den första dagen man vistas i Italien kunskapen med Italiens språk gällande.
Med franska, tyska och engelska kan man nog taga sig fram på hotellerna, åtminstone de större, men så fort man kommer utom hotellets murar är man omöjlig och ligger i händerna på dyra ciceroner.
Italienarne äro ej öfverdrifvet ärliga och göra sig intet samvete att uppskörta en främling så vidt detta låter sig göra.
Får en hotellvärd sjelf bestämma priset för rum, eldning, ljus, uppassning, förtäring o. dyl. tar han merändels dubbelt.
Man ackorderar på förhand och bjuder hvad man vill gifva, just som vore han en jude.
För ett rum som man med eldning och städning bör och kan få för 2 lire begäres ofta 4.
En tredjedel kan nästan alltid prutas af.
Städse måste man vara på sin vakt för att ej blifva lurad.
Man skall ej bruka många ord, lugnt, artigt, men bestämdt bör man säga sin mening.
Det duger aldrig att blifva förargad eller dekontenanserad.
Man bör aldrig glömma att på ett värdigt sätt inge respekt.
Man bör gifva mycket litet drickspenningar, men alltid något åt hvar och en.
Det har händt att resande som försummat denna ”pligt” formligen anmälts i den stad dit de härnäst styrt kosan, och der emottagits med ”varma servietter”.
[Med] ett par lire i veckan kan den ömsesidiga vänskapen upprätthållas.
Den som reser för att se Italien försumme för ingen del att göra bruk af rundresebiljetterna.
Resan blir derigenom 30 à 40 % billigare.
Vid första Italienska station köper man genast ett ex. af den officiela turlistan (L’indicatore Ufficiale delle Strade ferrate etc.) och utväljer sig en rundresebiljett (Vigleto circolare), exempelvis öfver Milano-Venezia-Bologna-Ancona-Napoli-Roma-Firenze-Genova-Torino och Milano.
Biljettten gäller 60 dagar och kostar 2 klass 140 lire, d. v. s. ungefär 100 kr., ett jemförelsevis ofantligt billigt pris.
Fribagage ej medgifvet.
En liten kappsäck samt en liten nattsäck tager man med sig i kupéen och deri kan man ha så mycket ut- och invärtes att man kan reda sig.
Då lefver man billigt, godt och ogeneradt.
Man bör så litet som möjligt visa att man är främling.
Aldrig förvånas öfver katolska bruk och ceremonier.
(Utdrag ur Sydsvenska Dagbl. 1883 d. 9 Jan.)106
Notarie
Klinteberg
har i många år varit inackorderad hos kaptenskan Danielsson på Högatorp.107 Var vid något ”verk” i Stockholm i sin ungdom, men blef sjuk af svindel, dödligt förskräckt, öfvergaf sin bana och inackorderade sig på Högatorp.
Beläst.
Gentelman men bakvänd i sitt sätt och skygg för fruntimmer.
Hunden Brun och han.
Hur han helsar, håller sig om näsa och mun.
Hur han kastar krans, trampar som ett får.
På bron, i förskräckelsen ..
”Mitt namn är Klinteberg,” – sotto voce, förskrämdt, men oemotståndligt ”af Klinteberg.”
”En stackare som jag,” (i anspråkslös, ömklig ton, men tål dock inga motsägelser, blir då röd i toppen och lemnar rummet.)
”Gud hjelpe mig öfver dessa förbannade klippor!
– Kan besitta mig inte begripa hur fruntimmer kunna ha lust att ge sig ut bland dylika helvetiska backtillställningar.
– Åh nej, bry er inte om mig – bara svindlar en smula,” – klifver öfver en ordinär sten.
En hvit gossmössa med bred skärm.108
Han stod uppåt dörren talande med sin principal och tryckt uppåt dörrposten som om han ville trycka sig aldeles in deri.
Klef och klef uppåt dörren tills hälarne stodo uppåt och han endast hvilade på tåspetsarne.
Mina Stenbäck.
Kungen.
Den blå-gula fantasidrägten.
En halfvissnad bukett från Öfraby prestgård.
Rusar fram ur folkhopen och räcker honom buketten.
Prinsarne.
Rusar emellan dem bakifrån.
En hand på hvardera axeln, tittar dem in i ansigtet:
”Gud bevare Sveriges prinsar!”
Målaren.
Grälat hela dagen.
”God natt lilla råtta.”109
Helena Wåhlin.
Sjöbom slog sig ut för Gustafva Dahlbom.
Wåhlinarna hade blifvit bekanta med henne i Ingelstorps prestgård, der hon lärde hushåll.
Gjorde narr af henne.
En gång under denna sejour hade Carl W. varit stygg emot henne, som vanligt, hon försökte försvara sig och hugga igen.
Herrn blef stött.
Gick och pös.
”Hon icke allenast smälte hans oförskämdhet utan tillochmed bad honom om förlåtelse på qvällen!”
Återkomna till Malmö beslöto ungdomarne att hålla serenad för Gustafa.
Icke för att fira henne utan bara för att få skratta på hennes och Sjöboms bekostnad.
En studentqvartett engagerades.
Carl, som ej har röst kläddes till Sjöb. och skulle stå i skuggan, kastande smältande blickar upp till fönstret.
Helena var hos den intet svek anande sköna för att rapportera hur hon upptagit den förmenta hyllningen.
Allt lyckades.
Rapporten väckte mycken munterhet.110
Lotterikollektören.
En skånsk gumma vann ”i den gamla, goda tiden” 1000 riksbanksdaler på danska klasslotteriet.
Hon blef utom sig af glädje, ty hon var fattig.
Reste genast till Köpenhamn, med sin packning i ett knyte på äkta slättbomanér.
Kom till Kollektörn, han märkte att hon icke visste någon skillnad på Rigsbanksdaler och riksdaler.
Betalde endast ut halfva summan.
Gumman gaf sig ut i butikerna för att handla.
Drog upp sina stora sedlar.
Misstänktes för att ha stulit pengarne.
Polis efterskickades.
Förhör.
Namngaf kollektörn.
Polisen följde med till honom för att taga reda på om gumman talat sant.
När kollektören såg gumman och polisen rusade han upp från sin stol och ropade:
”Nå det var ju väl att ni kom igen, kära mor, jag har ju räknat alldeles fel penningar åt er, ni har fått mycket för litet, här ligga de andra penningarne och vänta er, 1000 kronor till.
Vär’s go!”
Tablå.
Så fick gumman sina pengar.
Serenad.
Bagare i första våningen.
Inackorderingar i andra.
Bagaren har en dotter som firas mycket af herrar gesäller och medlemmar af handtverksföreningen.
Skolpojkarne i första våningen har pr. pigtelegraf fått veta att man på bagarfrökens födelsedag väntar en storartad serenad.
Feberaktig oro.
Omöjligt att gå till hvila!
Klockan half elfva smyga skolpojkarne ned på gården.
En af dem är sångare.
Han stämmer upp ”klara stjerna” med full hals.
Blixtsnabbt tändes ljus i första våningen.
Ett ”urflin”; sången afbrytes.
Man anar oråd.
Fadren, försupen, men kärleksfull rusar ned på gården och hofverar med en stor käpp.
Skolpojkarne äro som bortblåsta, han ser ej så mycket som en skymt af dem.
Alla fönster i andra våningen äro mörka.
Man väntar åter.
Klockan elfva höres taktmessiga steg som af en afdelning soldater.
De rätta sångarne uppställa sig på gården i en halfcirkel kring anföraren.
En samfäld, ljudlig hostning, taktpinnen höjes:
”Vårt land, vårt land, vårt fosterland.”
Man sjunger med fint föredrag, anföraren ömsom höjer sig på tåspetsarne och niger mot jorden.
Hvarje piano utmärkes med ett ljudligt, långt utdraget ”hy-y-ysch, schy-y-h”.
Ljuset är tändt i den skönas fönster, ett annat har slagits upp på vid gafvel och der ligger den förtjuste fadren med armbågarne i fönsterkarmen; med djupa, flåsande andedrag njutande sin dotters triumf.
Vi hvarje forte ropar han ”bravo!” vid hvarje ”schyh” – ”tyst pojkar!”
– När sången är slut säger han ”Tack ska harrana ha för den vackra sången, men de bara förarga mej me di förbannade pojkana som beständit stå där och hyssja på harrana.
Då steg anföraren fram, bugade sig och sade:
”Det var jag som gjorde det, det hör till.”
”Jaså, jaså.
Jag trodde det var di förbannade pojkana.
Stig nu in och klarera struparne med lite punsch.”
Och de stego in.
Serenad № 2.
”Lille Direktören”.
Fröken Bodecker.
Serenad på Ess kornett solo.
Klef upp på en tunna.
Bottnen gick af.
Slog ut 3 tänder samt ohjelpliga bucklor i ess-kornetten.
Kunde aldrig blåsa mer.
Dagen efter sökte han upp tänderna, lade dem i ett papper, gick till apotheket och frågade om de kunde sättas i igen.
”Man vet aldrig när ni talar allvarsamt eller på skämt.”
Skrattar högt.
”Ja just det är så förmånligt, ty då behöfver man aldrig stå till hvad man har sagt.”
Ett återseende.
En röst – tyst! – hon skulle känna den bland tusende!
Det är fruktan och dock en jublande fröjd.
Nu skall det sägas, nu måste det sägas, och ögonblickligen – eller allt är förloradt.
Snabba steg.
Åh, Gud ske lof!
Det är icke vrede i denna blick, der är allt det ”solsken” som hon saknadt och han går emot henne med framsträckta händer och med detta gamla välkända leende, som blifvit henne så kärt.
Hon lägger sin hand i hans; lugnt, främmande, passivt.
Hjertat klappar hörbart och rösten nästan qväfs då hon tvingande sig till ett leende säger:
”Redan igen!
Vi hade inte en aning om att herr Qvillfeldt skulle komma nu.”
”Herr Qvillfeldt?
!”
Det kommer ett spändt uttryck öfver hans ansigte, han anar redan hennes mening, hon ser att han icke är att leka med.
Hon bäfvar för honom, men ännu mer för allmänna opinionen: det måste ske,
”Jag kan icke säga något annat.”
Hans bröst häfver sig våldsamt under det en brännande rodnad för ett ögonblick sprider sig öfver de solbrända dragen och derefter viker för en djup blekhet.
Nu först får hon en aning om styrkan af den förolämpning hon tillfogat denne man, när hon ser honom med sammanpressade läppar svigta derunder, som för ett bedöfvande slag i ansigtet.
Hon är en qvinna.
Han får icke slunga henne bort, kasta henne till marken, krossa henne: han måste bära denna skymf och hans bröst häfver sig tungt derunder, men han säger icke ett ord.
Gripen av ångest fattar hon hans hand.
”Kan du förlåta mig?”
Orden komma med flygande hast, bedjande, förskrämda.
Hvad är allmänna opinionen nu?
Sken, tomhet intet!
Hans vrede är allt: – är verkligheten.
Hennes ögon höja sig bönfallande emot hans och hon försöker att le med ett leende från fordom, men det kommer ej som förr: blekt och spöklikt smyger det öfver de blodlösa läpparne och försvinner.
Han vänder sig bort; icke i vrede blott, men i smärta, och det är en förödmjukelse – kanske den största – att hon skall se hur han lider.