Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Det är sergeant Niemand ...
Komma från Breitenfeld och stupa i Stockholms slott! ...
Kalla min läkare!
Läkaren uppref de brända kläderna öfver ynglingens bröst.
-- Asfyxian är i periferin, icke i centra.
Han kan möjligen komma till lif.
Niemand bortfördes till en nyligen inrättad sjukstuga för sårade krigare.
Först nu kunde drottningen förmås att söka förfriskning och hvila.
Hon nödgades taga sin bostad i den orubbade våning, som beboddes af öfverhofmästarinnan.
Intet ord växlades om den förhastade bärgningen af de kungliga rummen.
Det var det då så kallade nya slottet, en senare tillbyggnad, hvars öfversta våning och torn instörtat, medan andra närbelägna delar af borgen lättare skadats.
Slottets återställande öfvertogs af Klas Fleming med sådan drift och skyndsamhet, att det snart reste sig skönare och stoltare än förr öfver fartygens masttoppar vid Skeppsbron.
Det furstliga bilägret kunde firas få veckor därefter.
Fleming var en byggmästare som ingen annan i den tidens Sverige.
Utom Stockholm hade han reglerat
Upsala och flera städer, som före hans tid liknade bondbyar.
Juden och statsmannen.
Hvad ville han?
Kort därefter, i början af December, uppenbarade sig den vandrande juden i Stockholm.
Han undandrog sig här, som öfverallt, de nyfiknes uppmärksamhet; han visade sig aldrig vid dagsljus.
Stundom trodde sig en vandrare upptäcka fliken af judens bruna mantel i en täckt karret eller släde, som ilade hastigt förbi.
Årstiden gaf honom mörker nog, i hvilket han kunde röra sig fritt.
Vid någon af de rykande oljelyktor, som tändes i mörkningen utanför slottets portar eller de förnämas palatser, tyckte man sig igenkänna hans långa, magra gestalt, åtföljd af en tjenare och framskridande med dessa afmätta steg, hvarmed han kringvandrat jorden.
Där han stannade, tjöto hundarna; där han framgick, flydde gatpojkarne.
Hufvud vid hufvud visade sig i fönstren och i köpmännens borgareluckor, där man trodde sig se hans skugga afteckna sig mot en upplyst vägg, och hviskande röster sade till hvarandra: det är han!
Gengångarens rykte hade föregått honom och uppskrämt befolkningen.
Han stod som ett järtecken i tidens luft: någonting skulle komma, förmodligen pesten.
En eftermiddag i skymningen visade sig denne misstänkte främling i riksrådet presidenten Kurcks förmak och framlämnade, i stället för de då okända visitkorten, ett rekommendationsbref från borgmästaren i Danzig.
Kurck fortfor att hålla hof äfven i Stockholm; audiensen beviljades med behörig ceremoni.
Samtalet fördes på tyska och utan tolk.
-- Mitt namn torde vara bekant, började främlingen i den undfallande, försiktiga ton, hvarmed han tilltalat så mången magnat före Kurck.
-- Ruben Zevis namn är bekant i hela Europa, och vi räkna oss till denna världsdel, svarade presidenten höfligt, men utan att bedja den nykomne taga plats.
Han väntade sig som riksråd någon insinuation om ett statslån till Sveriges krona, och alltför höflig fick man ej vara mot en penningefurste, när man ej nödvändigt behöfde honom.
-- För sexton år sedan täcktes ers nåd visa godhet mot två okända, värnlösa barn och har sedan upptagit i sitt hus det ena af dem, en flicka vid namn Hagar.
-- Hvad? utbrast presidenten öfverraskad.
Skulle ni känna Hagar Ring?
-- Hagar Ring är mig obekant, men jag vore ers nåd mycket förbunden för några gunstiga upplysningar om en flicka vid namn Hagar, som ers nåd behagat föra med sig från Åbo till Stockholm.
Jag önskar för en arfsfråga få visshet om hennes härkomst.
-- Arf? genmälde presidenten med en ny öfverraskning.
-- Denna flicka skulle hafva en härkomst och en arfsfråga?
Ni vet då icke ...
-- Jag vet allt, utom innehållet af det skrin, som förvarar hennes mors efterlämnade klenoder.
På dem beror mycket.
Det är endast de, som kunna bevittna Hagars härkomst, och man har sagt mig, att ers nåd haft godheten taga skrinet i förvar.
Är det tillåtet att se det?
-- Jag beklagar, att skrinet förvaras under sigill i Åbo hofrätt såsom omyndigas arf.
-- Och detta sade mig ingen i Åbo!
Jag ville gifva hälften af mina få återstående dagar för att se dessa klenoder, men en ny resa öfver hafvet i denna årstid ...
Finnes ingen utväg att sända skrinet från Åbo till Stockholm?
Inga kostnader skola hindra.
Presidenten eftersinnade.
-- Omyndigas arf ... hofrättens sigill ...
Är ni beredd att deponera en kaution af 12,000 daler för den händelse att klenoderna ginge förlorade under hitvägen?
-- Å, herr president, smålog penningefursten.
Hvarför icke 100,000, om ni anser det nödigt?
Den tid jag måste vänta kan ej ersättas med detta belopp.
-- Nåväl, ni deponerar 12,000 daler mot kvitto i räknekammaren och bekostar en kurir, som i morgon bittida söker komma öfver till Åbo med min fullmakt att utbekomma skrinet från hofrätten.
Tyvärr kan ni icke köpa hafvet och isarna.
Det kan dröja mindre än två veckor, men det kan också dröja åtta eller tolf.
Juden höjde på axlarna.
-- Tid är kostbar, ers nåd, men man är stundom tvungen att slösa.
Vågar jag ännu utbedja mig en gunst?
-- Hagar är för närvarande i tjenst hos drottningen och bor i slottet.
-- Ah, den stormäktiga drottning Kristina!
Är det möjligt att kalla flickan hit, att få se henne hos ers nåd?
-- Min bäste herre, jag tjenar en främling, där det står i min makt, men mitt hus är ingen mötesplats.
Är det något vidare, hvarmed jag kan stå till tjenst?
Juden bugade sig med ett nästan omärkligt smålöje.
-- Jag är ers nåd oändligt tacksam för det bistånd ers nåd redan behagat förunna mig.
Tillåt mig erinra om en obetydlig tilldragelse.
Jag tror det var år 1610, i Maj.
Ers nåd var då ung och studerade i Prag.
Växlar förkomma ofta på långa vägar.
Ers nåd var okänd i Prag och tillfälligtvis i förlägenhet.
Det sista en ung adelsman pantsätter är sin värja, men jag fruktar, att värjan var på väg till en af mina trosförvanter, när ers nåd erbjöds ett lån utan pant ...
-- Tusen floriner, ja.
Och utan pant.
Skulle det varit ni?
-- Ett lappri.
Ers nåd betalade lånet en månad därefter med tre procents ränta.
-- Edra trosförvanter begärde sex procent i månaden ...
Jag beder, tag plats, herr Zevi, jag skall med nöje bevisa er den återtjenst jag förmår.
-- Ers nåd har redan mer än tillfyllest återgäldat min ringa tjenst.
Jag vädjar nu till den stora välvilja ers nåd täckts bevisa barnet Hagar.
Det gäller hennes välfärd.
-- Hon skall, med drottningens tillåtelse, vara här i morgon bittida klockan åtta.
Konvenerar det er?
Nej, icke i morgon, det är drottningens födelsedag.
Men i kväll ...
Nu genast.
Jag skickar min vagn ...
Presidenten ringde.
-- Pape, låt spänna för vagnen.
Kör till slottet, anmäl min vördsamma hälsning till vakthafvande statsfrun, att jag önskar se Hagar Ring för en timme hos mig.
För Hagar hit!
-- Som ers nåd befaller, bugade den alltid pomaderade, alltid ceremoniöse hofmästaren med en lång, uppskrämd blick på främlingen. -- Gud sig förbarme -- utbrast han, väl utom dörren -- hvem har släpat hit Jerusalems skomakare?
-- Hva-hva-hvad säger hofmästaren?
Är det Je-Je-Jerusalem? stammade kammartjenaren Jöns Qvast, som varit den skyldige och hade så när af förskräckelse fällt till golfvet de tända silfverarmstakar, med hvilka han var på väg till mottagningsrummet.
Kammarpigan Sabina Girs sprang att berätta nyheten för guvernanten mademoiselle de Meran och denna åter för nådiga frun.
Nyheten spridde sig i gården och kring hela kvarteret.
Hvem hade kunnat tro något sådant?
Skomakaren satt hos hans nåd presidenten.
Bland rikets magnater funnos få så lärde och få så bereste, som Jöns Kurck.
Men om han kände Europa, så kände Ruben Zevi denna och andra världsdelar bättre än han.
Ett lifligt samtal uppstod under väntan på Hagar.
Presidenten förstod, att denne alltid bugande, alltid ytterst försiktige gamle jude dock var en statsman, invigd i alla tidens brännande frågor och politiska krokvägar.
Af det lilla Ruben Zevi kunde förmås att yppa framgick tillräckligt, att han visste allt och varit med om allt.
Hans hand låg osynlig inne i alla tidens gordiska knutar och sammanband eller intrasslade alla deras trådar.
Han kände monarkerne, Richelieu, Trauttmannsdorff, prelaterne, fältherrarne, bankirerne, mätresserna, hofintrigerna, tidsskvallret bättre än någon.
De Geer hade haft rätt: denne man kunde skapa åt Sverige ett nytt välde i Afrika eller i någon annan världstrakt.
Denne man blefve, med sina enorma hjälpkällor, en oskattbar bundsförvant åt hvarje stat, som lyckades vinna honom för sina intressen.
Hvarför hade icke rikskanslern med sin skarpa statsmannablick upptäckt denne jude borta i Regensburg?
Ruben Zevi måste vinnas för Sverige, men huru?
Däraf hade han nog för att köpa alla nordens riken ...
Rang, titlar, äreställen?
Om han önskat sådana, hvad hade hindrat honom att förskaffa sig dem?
Makt?
Beherskade han icke furstar och riken med penningens allmakt?
Man måste bjuda honom något annat, men hvad?
I Kurcks förslagna hufvud upprann en tanke.
Oxenstjerna och de fleste statsmän skulle sannolikt skratta däråt, men erfarenheten lärde, att krafter, som trotsa alla andra band, kunna bindas med blomsterkedjor.
Huru ofta hade icke kärleken blifvit ett medel i tjenst hos statsklokheten?
Man kunde påfinna andra lidelser af mindre farlig, mindre våldsam natur.
Hvarför hade Ruben Zevi slitit sig lös från sina öfver hela världen utsträckta affärer och begifvit sig i denna oblida årstid den långa, besvärliga vägen till Finland och Sverige?
För en arfsfråga, sade han.
Hvilken arfsfråga kunde för denne Kresus uppväga de millioner han satte på spel genom sin frånvaro?
Snarare kunde man misstänka därunder ett hemligt politiskt syfte af vikt.
Men han uppsökte icke de styrande, han kom för att efterfråga en obetydlig, namnlös flicka, som ej kunde stå i förbindelse med politiska ändamål.
Och för hennes skull tvekade han, den öfverallt anlitade, icke att uppoffra den dyrbaraste tid i en obegränsad utsträckning.
Så ofattligt det kunde synas, hade han dock något mäktigt intresse, som band honom vid denna unga person.
Man måste utforska detta; man måste med Hagar binda kosmopoliten vid Sverige.
-- Hagar dröjer, anmärkte presidenten i lätt ton.
-- Hon torde blifva ganska förvånad, att någon utom min familj gör sig den mödan efterfråga hennes person.
Ni nämnde en arfsfråga.
Skulle ni känna något om hennes anförvanter eller hennes härkomst?
-- Törhända.
Det är därom klenoderna skola lämna visshet.
-- Hennes mor dog okänd; af hennes far har man ej upptäckt minsta spår.
Naturligtvis skulle det intressera oss, hennes vänner att erfara hvad ni har er bekant om flickans föräldrar.
Juden suckade.
-- Ers nåd har rättmätiga anspråk på ett uppriktigt svar.
Men tillåt mig nu endast svara: om hon är den jag tror henne vara, är hon en anförvant till mig och har anspråk på min omvårdnad.
-- Det skulle glädja mig, om en så begåfvad flicka funne en anförvant.
Vet ni väl, herr Zevi, att Hagar är ett under af lärdom och fördenskull funnit en anställning vid vår lärda unga drottnings bibliotek?
Hon skall för eder kunna uttolka Mose böcker från hebreiskan.
-- Man har sagt mig något sådant i Åbo.
Är det ers nåd bekant, om hennes bror, som kallar sig Niemand, finnes i Sverige?
-- Niemand?
Urban Niemand?
Jag vill påminna mig, att det var han, som blef skadad vid slottsbranden och ligger sårad i sjukstugan vid Norrtullsgatan ...
Här är Hagar.
Dörrarna öppnades.
Pape kastade en förstulen blick in i rummet och såg gengångaren sitta kvar.
Hofmästaren skulle ha felat mot alla en gammal väns och beskyddares pligter, om han ej under vägen meddelat sin skyddsling, att Jerusalems skomakare satt hos hans nåd presidenten och förmodligen ville taga mått af henne till ett par sjumilsskor.
Hon skulle ej skratta; hon skulle se till, att ej skomakaren tog henne, på samma gång han tog måttet.
Hagar kom lycklig, såsom hon fortfor att känna sig, oaktadt alla missöden med fru Beata -- kom i ungdomens fägring med sin lätta, dansande gång, sin elastiska stålfjäder i hvarje rörelse, sina rosor på kinderna efter färden i vinterluften och den egendomliga djupa blicken i de vackra, glänsande, mörka ögonen.
Var det för hennes sexton år, för den mera vårdade toiletten vid ett hof, eller hade hon, som var så mottaglig för alla intryck, lärt sig där en hållning, som hon förut föraktat -- aldrig hade hennes beskyddare märkt, såsom nu, att det förr så själfsvåldiga barnet vuxit upp till en blomstrande jungfru.
Hon sprang till hans fåtölj, böjde, halft skämtande, halft vördnadsfullt ett knä, såsom man vid högtidliga tillfällen brukade inför drottningen, och kysste hans hand.
Den gamle juden betraktade henne tyst och orörlig.
En tår smög sig ut från hans ögonvrå och tillrade obemärkt utför den vissnade kinden.
-- Hagar -- sade presidenten, sedan han besvarat hälsningen med en kyss på pannan -- här är en långväga gäst, som önskat se dig.
Herr Ruben Zevi, bankir från Regensburg.
Hagar uppstod, gjorde en stel bugning och förblef stående.
Hon trodde icke på Jerusalems skomakare, men den underlige gamle främlingen, som så ofrånvändt betraktade henne, ingaf henne en obestämd fruktan.
-- Räck mig din hand, barn, sade han, och hans röst darrade.
-- Jag har känt din mor.
Han fattade den motvilligt räckta handen och behöll den i sin.
-- Det är hennes hand, din bror har en annans.
Hennes ögon och hennes panna hafven I båda.
Din bror liknar henne mer än du; det är någonting främmande kring dina läppar, och ditt hår är icke så glänsande svart.
Men du är likväl hennes afbild, hela din gestalt, din växt och, mer än allt, din gång äro så, som såge jag henne framför mig ännu i dag.
Du kan icke känna mig, såsom jag känner dig, men om du visste ...
Han beherskade sig, släppte handen och förde till sina ögon en rutig sidenduk.
-- Ers nåd, fortfor han, haf undseende med en gammal man!
Jag är eder mera tacksam, än jag kan uttrycka med ord.
När jag sett detta barnet, vore jag frestad att säga: kuriren är öfverflödig, jag behöfver inga flera bevis.
Men det är nödvändigt för andras öfvertygelse, om icke för min.
Det är en invecklad arfsfråga.
Dessa barn måste kunna bestå såsom de rätta och äkta inför många afundsmän, inför mäktige motståndare.
Därför ... värdigas uppsätta eder fullmakt; vi afsända kuriren.
Och än vidare måste jag besvära hofrätten med att på min bekostnad höra på ed alla kvarlefvande vittnen vid barnens födelse.
Det gäller stora ägodelar, och de få icke försittas.
-- Det gäller också namn, herr Zevi.
Gif dessa barnen ett aktadt namn, och det skall uppväga många ägodelar.
Jag hoppas de skola kunna bestyrka det med ett lagligt äktenskap.
-- Namn? upprepade juden.
Hvad är ett namn, som gifves och fås, mot ett namn, som göres?
Bed, att de må själfva göra sitt namn.
Men undskyll, det är vårt sätt att betrakta världen.
Jag vill ej förringa ett så ädelboret namn som ers nåds.
-- Jag skall låta inkalla de vittnen ni önskar och lagligen uppsätta deras vittnesmål.
Är det annars något, hvarmed jag kan vara till tjenst?
Önskar ni kanhända uppvakta hans herrlighet rikskanslern?
-- Jag skall hörsamma en kallelse, om hans herrlighet behagar hedra mig med en sådan.
-- När ni behagar och här, om drottningen tillåter.
Ni har engång gjort mig en tjenst, herr bankir, och om jag ej misstager mig, har ni stått i affärsförbindelser äfven med svenska kronan.
Ni kan vara förvissad om allt möjligt tillmötesgående här i Stockholm.
Det skulle fägna mig, om ni blefve nöjd med er vistelse här och vunne ändamålet med eder resa.
Hvad angår barnen -- och här sänktes rösten till en hviskning -- så bör jag erinra, att allt beror på deras äkta börd.
Sveriges lag medgifver ingen arfsrätt åt oäkta.
Om presidenten
Kurck med dessa ord velat framtvinga närmare upplysningar om barnens börd, fann han sig sviken.
Ruben Zevi uppstod tigande, bugade djupt för att säga farväl och räckte till afsked Hagar handen.
Då hördes en späd röst från den halföppna dörren till rummet bredvid:
-- Mor, nu tar skomakaren Hagar!
Det var näst yngsta dottern, lilla Karin, som höll sin mor i klädningen och med skrämd förundran betraktade främlingen.
Dörren stängdes ögonblickligen.
Juden aflägsnade sig, utan att låtsa märka utropet; mor och döttrar inträdde för att förvissa sig om det vådliga besökets lyckliga utgång.
Familjefadern fanns oskadad på sin plats och likaså Hagar.
-- Hvad ville han? frågade presidentskan.
-- Ja, hvad ville han, ers nåd? upprepade Hagar.
Pape stod i dörren och spetsade öronen.
-- Han föreslog mig en liten spatsertur kring jorden och lofvade hämta mig tillbaka om tvåhundra år, men jag fruktade, att ni skulle förlora tålamodet och gifta er under min frånvaro, skämtade presidenten.
Finska bibeln.
Hörnstenen, på hvilken allt skall uppbyggas.
Kristinas sextonde födelsedag förändrade intet i hennes väntande krona, men mycket i hennes personliga ställning.
Hon hade fått årens kungabref på rättigheten att vara en vuxen ungmö, att hafva sin egen mening, att styra sig själf, innan hon kallades att styra riket.
Det var intet tvärt framsteg: hon hade gjort anspråk på denna rättighet redan förut, och de styrande hade motvilligt gifvit efter.
Men det sextonde året afklippte tyglarna.
Om detta nyckfulla och bångstyriga kungabarn med sina lysande snillegåfvor dittills kunnat böjas endast med mycken varsamhet, lydde det numera endast sin egen klokhet, när det föredrog att vänta.
Kristina kunde vara så foglig som någon myndling, hon kunde lyssna till råd och, där det behöfdes, tillrättavisningar af sina förmyndare; hon kunde öfverlämna allt åt deras bepröfvade erfarenhet och tigande bevista rådets öfverläggningar.
Men detta allt med en dold reservation, med ett brinnande begär att göra sin uppfattning gällande, när hennes tid var kommen.
Hon uppfattade kronans och snillets förenade makt som obegränsad.
Ännu framträdde själfrådigheten blott i frågor som rörde hennes egen person, hennes toilett, hennes studier, hennes nöjen och lefnadsvanor, hennes omgifning och favoriter.
Den första, som erfor detta och nödtvungen gaf vika, var fru Beata Oxenstjerna.
För hvarje gång hon förhetsade sig och tog ett djärft steg framåt, nödgades hon taga två steg tillbaka.
Detta gick icke.
Den mäktiga fruns stolthet uppreste sig, men statsklokheten bjöd henne tiga, och hennes bror, rikskanslern, tillät henne icke att afgå från hoftjensten.
Födelsedagen firades med ett värdskap i slottet, oaktadt pågående reparation.
Det unga hofvet församlade sig i tätnande led kring sin medelpunkt.
Där dansades mycket.
Den unga drottningen var road ända till själfsvåld, gycklande glad -- behagsjuk, sade de gamla nåderna, men de misstogo sig.
Hon dansade gärna, emedan hon visste, att hon dansade väl, men tilläto sig hofvets unge kavaljerer en frihet, fingo de erfara, att de dansade med en drottning.
Hvad händer icke, när man är ung och så lätt kan glömma sig?
Det berättades, att unge herr Svante Larsson Sparre, nitton år, vågat trycka drottningens hand under en af dessa afmätta chaconner, som då voro på modet.
Strax därpå såg man honom bleknande böja ett knä och bedja om tillgift.
Nästa ögonblick var Kristina åter i dansen.
-- Hvad skall det om två år blifva af Sverige? frågade gamle riksmarsken Jakob De la Gardie sin vän rikskanslern, i det han betraktade dansen, skyddande sina svaga ögon med handen för ljusskenet.
-- Icke värre, står till att hoppas, än 1611, när en sexton års kung afknäppte brynjan, svarade Oxenstjerna.
Ring stod obemärkt bland nyfikne tjenare i dörren till danssalen.
Hon såg sin unga drottning, den gladaste bland de glada, sväfva i dansen.
Hon såg rikskanslern samtala med fru Sofi De la Gardie, presidentens gemål, och fru Beata snäsa en kammartjenare, som kringbar syltade frukter.
Hon såg jungfru Ebba, jungfru Anna Fleming, jungfru Ingeborg
Kurck och andra bland hofvets tärnor strålande af behag mottaga sina beundrares hyllning.
Hon igenkände några bland kavaljererne: unge Bonde, unge Sparre, bröderne Knut och Gustaf Kurck, presidentens söner; hon såg denna stolta svenska adel, som icke gaf vika för Tysklands furstehus, känna sig så hemma i kungaborgen, som gnistorna i härden.
Men henne såg ingen; hon fortfor att vara hafvets namnlösa, drifvande spån.
Icke för första gången kände hon afundens törne såra sitt unga bröst; hon hade dittills afundats de rika, de lärda, som hade fri tillgång till alla visdomens skatter.
Nu afundades hon högheten, äran, behaget och glansen; nu röjde sig inom henne en brinnande lystnad att också engång vara en af dessa fjärlar i världens solsken, att också engång vara så afundsvärdt lycklig, så tjusande, så beundrad som de.
Hvarför skulle hon stå i skuggan, när de stodo i ljuset?
Var hon icke lika ung, lika vacker, lika begåfvad som de, ja mer än de flesta?
Kände hon icke inom sig en brännande törst efter något stort, någonting lysande, mäktigt och ärorikt, som skulle göra hennes namn jämnbördigt med drottningens?
Och hon bar intet namn, hon var mindre än intet, hon var fattigare än den fattigaste, öfvergifnare än den mest öfvergifna, ty ingen var dömd, såsom hon, att bära en värld i sin barm och stängas in i ett mussleskal.
Utan att hon visste det, fylldes hennes ögon af tårar.
Hon grät icke lätt, men när hon grät, så grät hon öfver sig själf.
Då hon såg upp, varseblef hon genom den fuktiga dimman två ögon, som ofrånvändt betraktade henne från salen.
Det var Gustaf Kurck, den yngre af bröderne, han, som varit för henne nästan en fosterbror och alltid försvarat henne i presidentens hus, men också alltid gäckat och retat henne.
Sedan några veckor hade han förändrat sin ton, när hon besökte familjen.
Han hade blifvit uppmärksammare, artigare, hjärtligare; han hade låtit undfalla sig ord, som ingen annan fick höra.
Och nu denna blick ...
Hagar flydde upp till sitt rum, kastade sig på sin säng och brast ut i gråt.
Veckor förgingo i ensamhet.
Drottningen hade rest till de lärda öfningarna i Upsala och återvände kort före jul.
Hennes famula, bokstäderska -- Hagar gjorde ej anspråk på högre rang -- genomilade nya folianter och hade fördjupat sig i stjärntyderiet, astrologin, som ännu långt efter Copernicus och Galilei fortfor att vara det världsägg, ur hvilket den verkliga stjärnkunskapen började framträda med sina underbara naturlagar.
Hagar sökte sin stjärna.
Siffrorna hänvisade henne till planeternas konung Jupiter, icke till den väldiga himlakropp, som en nyare tid så omsorgsfullt mätt och vägt, men till en lysande despot, som beskyddade och beherskade sina utvalde på jorden, gaf dem kungliga gåfvor, men tvang på samma gång deras lif in på redan vid födelsen utstakade banor.
Hvilka tjusande och dock förskräckande drömmar!
Det var de gamle grekernes öde.
Förgäfves hade stjärntydarne uppställt som motvikt den läran, att stjärnorna icke tvinga människolifvet, endast gifva det en riktning i medfödda anlag.
Hagar räknade och räknade; hon fann nya, förvånande matematiska formler, men hon fann ingen plats för Gud, ingen plats för människans fria vilja.
Gud hade redan blifvit för henne en vacker myt, men den fria viljan kunde hon, ville hon icke uppoffra.
I dessa tvifvel och drömmar hade hon tillbragt en orolig natt, när hon klockan mellan tre och fyra på morgonen väcktes af Fiken Lång med bud att drottningen väntade henne.
Kristina hade varit lärd i Upsala, men dansat vid hemkomsten.
När hon öfverdrifvet dansat, ridit eller jagat den ena dagen, var hennes vana att andra dagen kasta sig med fördubblad flit in i studierna, begrafva sig i biblioteket, fortsätta tilldess att hon tröttnat och därpå åter kasta sig in i nöjen eller kroppsöfningar, likasom hade aldrig en bokstaf tryckts för vett eller nöje i denna världen.
Hagar fann sin herskarinna bläddrande i ett tjockt praktband med permar af saffian, guldsnitt och silfverknäppen, som hon mottagit på sin födelsedag.
Det var en af de dyrbaraste födelsedagsgåfvor, som en monark kan mottaga, ett af de ärofullaste minnen, som en dag skulle fästas vid drottning
Kristinas namn för eftervärlden -- en långt genom tiderna synlig milstolpe i ett folks kulturhistoria.
Drottningen hade mottagit den första fullständiga bibeln på finska språket och var nu lifligt upptagen af att studera dess obekanta, sällsamt klingande innehåll.
Hennes store fader hade förstått finska, hennes farfars broder, då för tiden hertig Johan af Finland, hade, i sina korta själfständighetsplaner, utfärdat officiela skrifvelser på detta språk.
Kristina hade aldrig varit i Finland och skulle aldrig beträda dess jord, men hon kände sina finske krigare, sina finske statsmän.
Per Brahe hade för henne skildrat grannlandet i öster som andra parten af Sveriges rike.