Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fersen visste alltför väl, att hvarken han sjelf, eller hans politiska vänner hade någon miskund att påräkna, om Brahes planer kröntes med framgång; äfvensom Fersen af Olof Håkanssons meddelanden genast bedömde, att det brott, man kommit på spåren, måste bestraffas med lagens hela stränghet, under ett statsskick, der rättvisan skipades utan anseende till personen; men, af medlidande med missdådarens slägt, af vänskap för hans olycklige svärfar, om hvars oskuld något tvifvel ej kunde uppstå, gaf Fersen honom en vink om en upptäckt sammansvärjning, om en obeveklig räfst och om misstankar, som drabbat mågen.
Med några timmars försprång, tänkte Fersen, kan Brahes lif räddas, och hans hufvud väger så obetydligt, att riket ingenting äfventyrar vid det tillfälle, jag bereder honom att rymma.
Allt hvad i detta kapitel förekommit om Braheättens iråkade lägervall sedan slutet af 1600:talet, äfvensom i afseende på landtmarskalken Fersens afsigt att låta öfverste Brahe rymma, hvarom han fick en vink, hvilken Brahe dock, i sjelfklokt och andrygt förlitande på sitt namn, försmådde att hörsamma: allt detta är fullkomligen enligt med den historiska sanningen.
Denna fordrar, att låta tvänne personer njuta sina anspråk till godo på förtjensten att hafva upptäckt det Braheska högförräderiet 1756, hvilkas värf vi här låtit utföras af Morianen och bondeståndets talman, emedan de begge andre äro främmande för dessa tidsbilder i öfrigt, och deras enskilta öden ej vidare sammanlänkas med hufvudpersonernas i dessa utkast.
Den ene och förnämste var korporalen vid lifgardet Schedwin (son af prosten och kyrkoherden i Orsa församling af Dalarna), hvilken af
ständerna belöntes med löjtnantsgrad i arméen, 100,000 daler kopparmynt i penningar och adelig sköld, med valspråk: »ob cives servatos«; den andre löjnanten grefve Creutz, som af ständerna anmältes, att genast bli öfverste i arméen.
Sannolikt var det denna förtjenst om det allmänna af denne Creutz, som föranledde Riksens Ständer vid 56 års riksdag, att anställa en annan af samma namn i egenskap af kavaljer hos den sexårige hertig Fredrik Adolf af Östergöthland: en befattning, hvilken i framtiden gjorde denne grefve Gustaf Philip Creutz’s lycka, äfvensom han gjort sitt fädernesland heder, både såsom statsman och skald.
Det är om honom, nemligen, Franzén sjungit:
”Förr’n dig vinkat ärans lager
Var du skald, och visste ej deraf;”
samt vidare:
”Alla prydnader och konster sprida
Öfver Sveriges bygd sin glans:
Gustaf på dess thron, Creutz vid hans sida
Sjelfve fläta vitterhetens krans.”
Bondeståndets talman var ej den ende, som lemnat slottsfesten innan dess slut.
Brahe och Hård hade tidigt förfogat sig hem till den sednares boning, för att öfverlägga om sammansvärjningens plan och frukter.
Omtänksammare än Brahe, ville Hård ej antända minan förr, än alla driffjedrar voro i ordning och rörelse, som voro beräknade på företagets framgång, under det Brahe, uppblåst öfver sina förfäders längesedan försvunna ära och utsigten att blifva det enväldiga konungaparets skötebarn, med narrars vanliga inbilskhet, trodde de sammansvurne hafva spelet vunnet, blott i kraft af hofvets vilja och några medbrottslingars tjenstfärdighet.
Löparen Ernst infann sig efter en stund, berättande, att han med hofmarskalken baron Horns samtycke nu vore i begrepp att gå till Mäster Anders, för att uppmuntra och slutligen aftala med dem, han uppviglat, att utsprida det osannfärdiga ryktet, att ständerna och Rådet ämnade bringa konungen om lifvet.
Vid den på detta sätt uppkomna jäsningen skulle ett upplopp bringas å bane, och under utropet: »lefve den allena styrande konungen!« de mest betydande senatorer och riksdagsmän arresteras, eller nedgöras, om de satte sig till motvärn.
Ernst var alldeles förbryllad af äran, att helt oförmodadt hafva blifvit en vigtig person, hedrad med drottningens förtroende, invigd i hennes hemligheter och, liksom genom ett trollslag, lyftad från löparesysslans uppassnings-åligganden, till rådplägningar, såsom mellan likar, med herrarne på hofvet.
Han påstod nu, dumdristigt, att allt skulle gå bra och att rätta ögonblicket vore inne till verkställigheten.
Förgäfves anmanade
Hård honom, att hålla sig stilla, tills vidare befallning.
Ernst var nära att bli stött, det man fortfarande tilläte sig att behandla honom såsom en tjenande bundsförvandt, och att man ej fästade tillbörligt afseende på hans omdöme och förslagenhet.
Mindre af öfvertygelse om riktigheten af den varsamhet, hvarmed
Hård sökte gå till väga, än för att icke synas låta leda sig af löparen, hvars ifver för statskuppens skyndsamma inträffande Brahe likväl i sjelfva verket delade, yrkade han nu, att utbrottet skulle uppskjutas från denna till följande natten, och att Ernst imedlertid borde, efter aftal, inställa sig på Mäster Anders, för att ytterligare uppmuntra sina medsammansvurne och anmana dem, att hålla sig beredde till natten derefter.
Hård insåg, det försöket att längre hejda sakens gång varit en fruktlös möda, och instämde således i Brahes åsigt, med hvilket besked Ernst affärdades till det värdshus, der tilldragelserna redan äro skildrade i Olof Håkanssons samtal med grefve Fersen.
Knappt hade öfverstarne Brahe och Hård ånyo blifvit ensamme, än den sednare upprepade betänkligheterna och vådorna af ett så halsbrytande företag, innan allt var moget till dess utförande.
– »Och hvad tror du väl i värsta fallet kan hända?« frågade
Brahe spotskt och krökte läppen försmädligt.
– »Att de, som lupit hufvudlöst åstad, blifva ett hufvud kortare,« svarade Hård, kallt,
– »Det vore stor skada på vår stackars Ernst och hans vänner.«
– »På oss öfrige så väl som på dem.«
– »Vi begge, till exempel, hafva ej mycket att befara.
Deras Majestäter skulle ej tillåta, att ett hår rördes på våra hufvuden.
Konungen håller af oss med en fars blödighet och drottningen har lagt hela sin framtid i våra händer.«
– »Sannt, och ändå hafva vi ingen annan säkerhet, än i framgången, hvilken åter ingalunda är säker.
Det råder för mycken brådska i våra förehafvanden; förberedelserna äro ej tillräckliga och alltför många äro invigda i hemligheten.
Det är en lyckträff, om den kan hållas dold tills utbrottet bör ske; och sprides den en enda timma i förtid, så äro vi samt- och synnerligen förlorade.
Först och främst spela hufvudpersonerna så högt spel, att, om vi misslyckas, det är fara värdt, att Carl Stuarts öde väntar dem.
Ständerna äro kameleonter i vänskap och tigrar i hämnd.
Efter det samtal, jag i afton haft med våra allernådigste beherrskare, är jag öfvertygad, att de skola uppoffra oss allesammans, för att draga sig sjelfve ur förderfvet.
Drottningen prisade med en verkligen satanisk vältalighet de undersåters ära och lycka, som gjuta sitt blod för sin hulda öfverhet.
Deraf ser jag hvad klockan är slagen; ty när hon tänker så, måste äfven han tänka så: det veta vi ju alltsedan brölloppsdagen.»
– »Och ändå har du inlåtit dig i vårt förbund!«
– »Ja, emedan mitt hat till folkyra och ständernas tyranni är större, än hvilken annan känsla och beräkning, som helst.
I Bender fäktade min salig far vid hjeltens sida.
För en sådan kung är det en glädje att låta sitt lif springa; och jag hyser också en ärftlig kärlek till konungamakten, blott för hans minnes skull.
Mot Carl XII vågade ingen riksdagspratmakare mucka.
Med honom fanns det ord och aftal.
Det var något helt annat, än ett qvinnoregemente, en toffelstyrelse.
Men äfven en sådan är bättre, än att lefvande uppfrätas af möss, och annat äro ej denna samling af småförtryckare, som man behagar kalla »Riksens Ständer.«
Jag har svurit att hämnas den skymf, de tillfogat mitt namn, då de drefvo min salig far ur senaten, och det är denna bevekelsegrund, som på mig verkar starkare, än alla tvetydiga löften och förespeglingar från högsta ort, lika hastigt glömda, som gifna.«
– »Du plågar dig onödigtvis med grubbel, min käraste bror, och skapar dig spöken midt på ljusa dagen.
Carl Stuart hade hvarken en nära anförvandt i ryska kejsarinnan, eller en svåger i konungen af Preussen, och – utan skryt – (bröstar sig), chefen för Englands adel stod kanske ej i spetsen för hans anhängare.
Det finnes i alla fall ingen ätt i Stora Brittannien, som räknar sina anor så långt tillbaka, och som varit besvågrad med så många furstliga hus, som Brahe.«
– »I allt detta bedrar du dig; men derom lönar ej mödan att tvista.
Ständerna i sitt blinda raseri kastade sig öfver Lewenhaupt och Buddenbrock för tretton år sedan, och hvad de från den tiden tills nu blifvit djerfvare och blodgirigare; icke hafva de förbättrats.
Men derpå är ej vidare tid att tänka.
Allt är nu så stäldt på spetsen, att valet för oss endast står öppet mellan seger eller död: ja, du småler, död, om vi misslyckas, så visst, som vi äro här.
Konungen måste blifva verklig konung inom tjugufyra timmar, eller också är vår sista timma slagen.
Vi spela ett förtvifladt spel och hafva satt allt på ett enda kort.«
– »Och det utfaller med vinst.
Folket ropar:
»lefve den oinskränkte konungen och hans hus!«
Jag tågar upp till slottet, i spetsen för gardet, som svär ny tro- och huldhetsed; vårt höga herrskarepar träder ut på balkongen öfver Lejonbacken, visar sig för folket och ger det några nådiga nickar, kanske till och med några slängkyssar, yttrar några nedlåtande ord: – och vi skrifva lagar för Sverige.
Ser du, min bror, svårare är ej hela företaget; och om det behöfs på allvar bruka våld, så är jag äfven beredd derpå.
Jag har vid Rydboholm låtit förfärdiga patroner, som nu förvaras här i en källare under mitt hus på Kungsholmen.
Om herrar senatorer och Sekreta-Utskottsledamöter ej mcd godo gifva med sig, så skola de få lära sig, att leken blir allvarsam.«
– »Allt det der är godt och väl, fastän jag ej tror, att det aflöper så lätt, som du föreställer dig.
Det kinkigaste blir, att förmå konungen till något afgörande steg.
Af naturen tveksam och from, bär han afsky för blodsutgjutelse, och med luktvatten gör man i sanning ingen sådan statshvälfning.
Rådet har så kufvat honom, att jag fruktar han svårligen återfinner sitt mod, om ej drottningen står vid hans sida, och det skulle skämma bort alltsammans, att visa folket, som behöfver och yrkar en sjelfrådande konung, att han i sjelfva verket befinner sig under sin gemåls förmynderskap.
Det är ej nog, att han synes på balkongen: der må gerna vara hennes plats; men konungen måste stiga till häst, och med dragen värja hålla tal till trupperna och menigheten.
För detta afgörande steg bäfvar han, när drottningen ej är tillstädes och håller honom i rockskörtet.
Han fruktar att ännu en gång nödgas utbyta spiran mot en kräkla; och på samma sätt, som Erik XIV sökte köpa sin fred med sin trogne väns, Jöran Pehrssons, utlefverering, skall Adolf Fredrik ej draga i betänkande att uppoffra dem, som uppoffrat sig för honom.
Jag ser det i andanom.«
– »Griller, bara griller!
Konungen bör stiga till häst, deruti har du rätt, och dertill åtager jag mig att förmå honom.
Jag skall bestorma honom, under det
Horn gör nödvändigheten deraf begriplig för drottningen, hvilken i alla fall är den, som har sin gemål på sina fem fingrar.
Horn står ganska väl hos henne.«
– »Vore Adolf Fredrik så visst konung, som Horn är hofman!
Han bugar sig till jorden och svarar ja till allt hvad drottningen säger.
Hon tål honom för hans medgörlighet, och tycker om att höra genljudet af sina egna tankar.
Men hon skulle lika litet taga något intryck af hans framställningar, som Horn skulle drista göra någon sådan emot hennes kända tänkesätt, om det också gällde hans lif.
Du minns, att när jag under vårt samtal på slottsbalen föreslog, att konungen skulle rida ut, gaf hon dertill endast i förbigående sitt bifall.
Antingen misströstar hon således, att kunna intala honom erforderlig beslutsamhet, eller missunnar hon honom, att ett enda ögonblick visa sig på egen hand.«
«Du har ju hört, att jag tager detta på min del.
Med Wrangel, Stålsvärd, Puke och de andre må du i stället uppgöra det öfriga.
Låtom oss nu vara vid godt mod och afbida hvad
Ernst medför från sina vänner.»
Hård, den skarpsinnigaste bland de sammansvurne, i hvilkas företag han inlåtit sig efter öfverenskommelse med konungaparet, i hopp att kunna återföra regeringssättet till hvad det varit under Gustaf Adolf och enligt Axel Oxenstjernas grundlag, insåg dock snart, att man lika litet kunde lita på Lovisa Ulrikas och hennes gemåls föresatser och utfästelser, innan de fått väldet i sina händer, som på dugligheten hos de verktyg, medelst hvilka statshvälfningen skulle åvägabringas.
Hård skulle också gerna dragit sig tillbaka, om han icke funnit sig hafva gått för långt, att kunna påräkna sin räddning i annat, än statsförfattningens störtande, så vida han ej ville uppträda som förrädare mot sammansvärjningen; men hans sinne var mycket för ädelt, att genom en sådan nedrighet köpa sin fred med de maktägande.
Drottningens öfvermod behagade honom lika litet, som konungens vankelmod.
Brahes uppblåsta inbilskhet lofvade lika liten framgång, som Horns krypande undergifvenhet.
Hård sökte derföre i det längsta uppskjuta utbrottet, i hopp dels om någon gynnsam tillfällighet, dels om några nya och trösterikare bundsförvandter; och då uppskof ej längre kunde äga rum men framgången syntes honom mer än tvifvelaktig, tog han i hemlighet nödiga mått och steg till sin egen frälsning, i värsta fallet.
Brahes obetänksamma och sjelfkära erbjudande att hos konungaparet inprenta dess roll, upptogs med nöje af Hård.
De begge öfverstarne afbidade endast löparens återkomst, för att lägga sista handen vid verket.
När Ernst sedermera infunnit sig och gjort sin berättelse om hvad som aftalats på Mäster Anders, och följande midnatt således var oåterkalleligen bestämd till det afgörande slaget, skiljdes dessa tre sammansvurne åt.
Ernst gick att göra hofmarskalken baron Horn reda för sitt uppdrag:
Brahe skulle inställa sig i drottningens smårum, så snart der blefve dager, för att öfvertyga konungaparet om nödvändigheten deraf, att konungen, på utsatt tid, borde stiga till häst samt tala till trupperna och folket:
Hård skyndade att uppsöka lagmannen baron Erik Wrangel, den ende bland de sammansvurne, till hvars klokhet och rådighet, Hård satte något lit; – den ende också, som, jemte honom, icke blindt förtröstade på de krönta hufvudenas rättskänsla, på sammansvärjningens ofelbara framgång och på ädelmodet, eller rättare flatheten hos de retade väktarne öfver samhällsskicket.
Det har blifvit en sägen, som likväl helt och hållet är en villfarelse, att svenska hofvets enda och egentligen muntra och lysande period inträffade under Gustaf III:s regering.
I detta afseende var hans föräldrars ingalunda underlägsen.
Lovisa Ulrikas glädtiga hof erinrade om Christinas, och det blefve kanske svårt att afgöra, hvilketdera bland detta tretal öfverträffade de begge öfriga.
Musik, dans, skådespel, upptåg, lekar, spel, maskerader, tillställningar af alla slag omvexlade i oafbrutet kretslopp, än på Stockholms slott, än på Drottningholm och Ulriksdahl; hvartill kommo spatserfarter till
Djurgården, då hofvet ville andas den friska luften i denna förtjusande park.
Svartsjö var mera sparsamt skådeplatsen för konungaparets ystra löjen och tidsfördrif, och ännu mera sällan Carlberg, för hvilket Lovisa Ulrika fick afsmak, då hennes gemåls företrädare, konung Fredrik, till hvilken hon alltid befunnit sig i ett spändt förhållande, der uppehållit sig.
Hon dref alltid gäck med denne könets föråldrade tillbedjare, som tillbringade flera timmar å rad i sitt fönster på sistnämnde lustslott, endast sysselsatt, att, med fingrarna i munnen, bekika fruntimren, som gingo förbi.
Den fest, drottningen gaf på Stockholms slott, och om hvilken ett och annat sidouppträde redan af det föregående är läsaren bekant, var ytterst lysande.
Rummens och möblernas prakt, förhöjd af för tillfället anbragta smakfulla prydnader, ljusens myckenhet, som öfvergjöt det hela med en gyldene trollglans, doftet af de utsöktaste vällukter, samklangen af en herrlig instrumentalmusik, gästernas rika drägter, blixtrarna från de otaliga dyrbara juveler och ädelstenar, som bländade ögat, då det stadnade vid herrarnes rikt infattade värjfästen, knappar och ordenstecken, samt vid fruntimrens diademer, örhängen, halsband, bröst- och armprydnader och gördlar, omvexlingen och ymnigheten af de läckraste förfriskningar: allt stämde själen till glädje, allt lockade sinnena till njutning.
Uppmärksamheten rycktes åt så många spridda håll, snärjdes af så många olika föremål, att den hade hvarken rådrum eller kraft att uteslutande fästa sig vid något särskilt, att länge dröja vid samma ämne.
Bland den långa raden af skönheter, som med behagens småleende öfverskådade danssalen, – fältet för strider, utan blod, om enväldet öfver hjertan, för eröfringar, som ej kosta andra suckar, än längtans, hänryckningens, trånadens – tvekade de förtjuste ungherrarne i sitt val och vågade ej tillerkänna företrädet åt någon viss; och när de täckaste små fötter, hvilkas näpna form och vackra hull den glesa hvita silkesstrumpan med purpurfärgade kilar syntes ämnad snarare att förråda, än att dölja, och hvilka den tunna sidenskon gjorde ännu mera retande, – när de sväfvade öfver golfvet, som de knappt tycktes vidröra; då flög en elektrisk eld af vällustig beundran genom de manliga åskådarnes bröst, och de äldre åskådande fruntimren voro med välbehag vittnen till en dotters, en brors- eller systerdotters, en svägerskas, eller en annan nära anförvandts triumf.
Det vore likväl orätt att säga, det ingen i denna lysande samling framför de öfriga fjettrade mängdens blickar.
Lovisa Ulrika behöfde blott visa sig, för att man måste se endast henne: ej så att förstå, som skulle hon i fägring öfverträffat de vackra qvinnor, af hvilka festen hvimlade, helst hennes lefnadsvår längesedan lemnat rum åt en sommar, som ej heller mera var i sin början; men majestätet i hennes hållning, snillet, som omisskänneligt thronade på hennes panna, brann i hennes strålande ögon och i underhållande samtal strömmade från hennes läppar, den öfverlägsenhet, hvaraf hela hennes väsende bar den medfödda och oafhändliga herrskare-prägeln, gaf drottningens närvaro tillkänna, äfven utan uppvaktande kammarherrar och hoffruntimmer.
Vid sidan af sin gemål var det i henne man såg regenten, och då man fann henne förspilla sina stora egenskaper på otillbörliga ansträngningar att spela envåldsmakten i den röstägande konung Adolf Fredriks händer, måste man beklaga henne på samma gång som staten, att ödet ej förflyttat henne på Christinas eller Ulrika Eleonoras thron, i hvilken händelse retelsen till väldets utvidgning varit mindre i samma mån, som den lagliga rättigheten att befalla och att åtlydas varit henne utan gensägelse tillerkänd.
Denna afton hade konungaparet uppbjudit hela sin förmåga, att bereda sina gäster nöje och framställa sina egna personligheter i det fördelaktigaste ljus.
Några behöfde man vinna för sina planer, andra stärka i deras löften om biträde, och åter andra insöfva i säkerhet, så att de ingenting skulle skönja eller ana af hvad man hade i sigte mot friheten och samhällsförfattningen.
Än samtalade man med några förtrogna, för att uppmuntra dem till verksamhet, ståndaktighet och mod; än smekade man några farliga motståndare, för att dölja sina sannskyldiga tänkesätt; än inlät man sig nådigt med några likgiltiga personer, för att värfva anhängare eller afväpna gensträfvige.
Alla fingo att berömma sig af vedermälen af konungaparets bevågenhet, godhet, nedlåtenhet.
Ingen kunde påminna sig, att förr hafva bevistat en så ståtlig och munter fest, från hvilken konungaparet, då det sent omsider drog sig tillbaka i sina smårum, gaf signal till uppbrott först långt in på följande dagens morgon.
En fin diplomat, med någon kännedom af Lovisa Ulrikas personlighet och en smula strängare uppmärksamhet på hennes sätt att vara denna afton, skulle likväl snart hafva kommit några för festen främmande bevekelsegrunder till hennes ovanliga inställsamhet på spåren.
Han skulle gjort uträkningar, dragit slutsatser af de företräden, drottningen nu lemnade betydande riksdagsmän och i allmänhet officerare, under det hon vid detta tillfälle syntes mindre bekymra sig om sina lärde och vittre gunstlingar, de utrikes sändebuden och öfver hufvud just dem, hvilka hon eljest plägade framför andre utmärka.
Han skulle misstänkt att de ord, som i förbigående och liksom förstulet vexlades med Dalin, snarare tydde på politiken, än på vitterheten och kronprinsens uppfostran, hvilka ämnen kunnat öppet och högt behandlas med en litterär gunstling, af Dalins ryktbarhet och i hans ställning till konungahuset.
Han skulle anat någon snara förborgad under den utsökta uppmärksamhet, hvarmed hon nu, mot sin plägsed, bemötte Riksens Råd, och synnerligast dem, som hade största inflytandet i senaten och på riksdagarna samt använde detta till hofvets förödmjukande.
Han skulle icke låtit undfalla sitt iakttagande hennes afmätta, kalla höflighet nu mot diplomatiska corpsen, hvilken hon denna afton öfverlät åt sin gemål att hålla vid gladt lynne.
Han skulle med förvåning bemärkt, att nu senatorerne och riksståndens talmän syntes ligga drottningen närmare om hjertat, än både Frankrikes och Rysslands ambassadörer, dem hon annars skiftevis omfattade med synnerligt förtroende.
Han skulle frågat sig om anledningen till hennes låtsade likgiltighet för sändebuden från öfriga stater, Preussens och Danmarks envoyéer icke ens undantagne.
Af allt detta skulle, som nyss sades, en fin diplomat hafva insett, att någonting eftertänkligt var å bane och i görningen.
Det är till och med troligt, att sådana beräkningar gjordes af en och annan bland de slipade underhandlarne, så vida icke, hvilket kanske har sannolikheten mera för sig, de voro sjelfve invigde i hemligheten.
Innan konungaparet gick till hvila, förekallades löparen Ernst, hvilken gjorde sin berättelse om hvad som tilldragit sig på Mäster Anders.
Han hugnades med nådiga uttryck af erkänsla och löften om belöning; uppmanades af konungen att iakttaga försigtighet, af drottningen att ej låta förfära sig af motstånd och faror.
Begge lofvade derjemte, att i alla händelser hålla honom ryggen fri.
Med det han vidare finge i denna sak att anmäla, skulle han vända sig till hofmarskalken baron Horn, som deraf lemnade Deras Majestäter del, och sedermera skulle meddela Ernst hvad han hade att göra.
Han tillsades derefter att aflägsna sig, och konungaparet drog sig tillbaka i sina smårum.
Hvilan blef hvarken lugn eller lång.
Sväfvande mellan fruktan och hopp, voro konungaparets tankar för mycket sysselsatta med den tillämnade regementsförändringen, för att lemna rum åt sömnen.
Konungaparet hade dessutom så mycket att bestyra dagen före sammansvärjningens utbrott, att man ansåg sig ej hafva tid, att sofva bort förmiddagen.
Befallningen till de vakthafvande att bittida väcka de höga
makarna, hade likväl varit öfverflödig.
Själsansträngning höll dem vakne en god stund innan den uppdragna rullgardinen insläppte dagern i sängkammaren.
Redan klockan nio på morgonen sutto, i ett bland drottningens förmak, Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika på hvar sin sida vid ett rundt bord af doftande cederträd, hvars konstigt arbetade fot föreställde en örn med utsträckta vingar, hvilken med klorna omfattade en åskstråle.
På bordet var framsatt en kaffe-servis af äkta chinesiskt porslin, så fint och genomskinligt, att ett bref kunnat läsas derigenom.
Hvarje stycke i servisen bar konungaparets dubbla namnchiffer: A. F. och L. U., med kongl. krona öfver.
Mockans aromatiska ånga spridde sig angenämt och uppfriskande från kannan och de fyllda kopparna.
Konungen var klädd i en nattrock af blommigt sidentyg, och drottningen i en morgondrägt af slätt hvitt musslin.
Under det konungaparet förtärde sin morgondryck, infördes efter ålder de kungliga barnen, för att hembära sin morgonhelsning åt sina höga föräldrar.
Ömma och smekande hängde barnen kring sin fars hals, kysste med skygg vördnad moderns hand, och blefvo först då stojande, när negergossen Badin också inkom, hvilken ägde otygladt sjelfsvåld äfven i konungaparets närvaro.
När drottningen satte sin treåriga dotter på sina knän, närmade sig den yngste, blott tre år äldre brodern och klappade kärleksfullt, än den lilla systern, hvars oskuldsfullt klarnande blick återspeglade sig i broderns stora, sköna, milda blå ögon, än deras gemensamma mor, som med välbehag såg barnens inbördes kärlek.