Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klockan precis fyra på eftermiddagen gaf första raketten ifrån Grintorpsbacken signalen att Grefvens vagn syntes, och då uppställdes allt folket i hay eller två linier på borggården, och fyra hvitklädda pigor ställdes af Konduktören i vackra attituder på en hög ställning utanför stora porten; de hade hvar sin blomsterranka i händerna och stodo på ett ben hvardera, med det andra upplyftadt, två framåt och två bakåt, som såg mycket bra ut, men som jag tyckte nästan för högt emot respekten, och måtte ha kostat grufligt på, emedan de blefvo röda i sina ansigten och svettades under det de väntade.
– Så snart Grefvens vagn kört in på borggården, påtändes styckena, hvarur elfva skott lossades (af det tolfte fräste bara fängkrutet till och det ville ej smälla) och då vagnen stadnade der flickorna stodo med sina blomsterfestoner, samt grefven passerat dem och uppsändt en nådig blick under deras ben, emottogs han och omfamnades af Hennes Nåd och fröknarna, hvilket var förbålt rörande.
– Så snart detta var skedt, gaf Konduktören med en blårutig näsduk tecken åt musikanterna att börja med spelet, då alla voro i ordning till processionen.
1:o Gick en lustig bonddräng, lik en Arlequin, med en strutmössa af papper och en lång staf, den han svängde och kastade i luften samt tog igen. 2:o Musikanterna, fyra stycken, klädda i turkiska byxor af gult blaggarn och med svarta ansigten som morianer. 3:o Rättaren med en kommandokäpp och svart björnskinnsskägg.
4:o Alla barnen; de minsta först och de äldre se’n, par efter par, alla utsirade med löfkransar, och, i anseende till den gängse varande illa artade snufvan, snutna.
5:o Jag, i svart jacka med skärp och rosettperuk. 6:o Alla ogifta drängar med röda band om hattarna, och pigorna med utslaget hår, par efter par.
7:o Tvenne drängar, klädda i Grefliga vinterkuskkappor med vargskinnskragar.
8:o Gubbarna, chapeau bas, eller hvar och en med hatten under armen, och gummorna med hvita förkläden, par efter par.
9:o
Tvenne drängar i Grefliga sommarkuskkappor. 10:o Konduktören och min k. son Petrus, med kappa, och näsduk i hand. 11:o
Fyra betjenter i grefligt livré. 12:o Hofmästaren. 13:o Båda Fröknarna i bredd, åtföljda af tvenne kammarpigor med paraplyer. 14:o Slottsfogden, lång och prydlig, med ringkrage. 15:o Hennes Nåd Grefvinnan, öfver hvilken Löjtnant Eggstjerna bar paraplyen och Guvernanten uppbar släpet, biträdd af tvenne snutna flickor. 16:o Nådig Grefvens betjenter i gult livré. 17:o Grefvens Doktorshatt, buren af en blomsterprydd, snöhvit, ung stut, biträdd af tvenne stalldrängar. 18:o En stor nyckel, sinnebild af Grefvens kammarherriat, buren af en dito, betäckt med galoneradt omhänge.
19:o
Ordensbanden, burna af Grefvens lilla Ölänning, ledd af tvenne rödlätta pigor. 20:o Nådig Herr Grefven sjelf, klädd i Öfver-Hofmasmästare-uniformen med stjernor, samt öfverhängd med blomsterguirlander, under en himmel, som bars af åtta hvitklädda pigor utan halsdukar; Och sist hushållerskan, gamla Mamsell Butterqvist, Kokerskan och flere pigor, som utan ordning sig emellan följde processionen.
Tåget skulle gå genom stora porten förbi hemliga paviljongen, men som GranbyPetter, hvilken gick först, fått order af Konduktören att vid trädgårdsgrinden vika af in i bersån, och han, som i sin bonddumhet ej visste hvad berså betydde, men inbillade sig att det var ett förnämare och anständigare namn än han kände, på hemliga paviljongen, inträdde dit, och musikanterna följde honom, innan det observerades till rättelse, hvarefter marschen gick in i trägärdsbersån ända fram till stora planen, der templet var bygdt.
Processionen delade sig der på ömse sidor om trappan, så att alla karlarne kommo att ställa sig på högra och qvinnorna på venstra sidan.
Alla livré-betjenterna uppstego på trappan lika som härolder, och Grefskapet uppträdde i templet, der blomsterklädda karmstolar för grefven, dess fru mor och fröknarna, samt en taburett för Löjtnanten voro ställda.
– Sedan de deri satt sig, ställde Konduktören i sin granna uniform och min k. son Petrus sig bakom Grefven, Guvernanten bakom Hennes Nåd och Kammarjungfrurna bakom fröknarnas stolar, hvarefter bondpigorna framträdde med den vackra ladugårdspigan i spetsen, hvilken presenterade Grefven en blomsterqvast, hvarvid hon på den af svåger väl kända hönsgummans melodi, afsjöng följande af min k. son Petrus författade verser:
Högnådige Grefve! som dagen så skön,
Guds ängel i vett –
Emottag den gåfva af örterna grön’
Vi tärnor beredt –
Vi alla ä’ snara,
Då Grefven den rara
Ibland oss täcks vara,
Att bjuda hvad vi ha,
Gifve gu’ han ville ta
Ut sin herrerätt bra!
Hela flocken, gummorna inberäknade, afsjöng sedan i full chorus de sex sista verserna så högtidligt, att kokerskan och många med henne fällde tårar, och hade det visst ändå varit mera högtidligt, om ej stutarna, som igenkände ladugårdspigans röst, med sitt oljud hindrat ordena att höras.
– Grefven emottog derefter blomsterqvasten, och lät flickorna i stället för drickspenningar kyssa sin venstra hand, hvarefter drängarne framträdde, äfven med en i spetsen, hvilken jemte öfverlemnande af en krans afsjöng följande af samma författare, på en af svåger visserligen också bekant melodi:
Sådan Grefve kalla vi för vår, sa’n
Som i blomman af de unga år, sa’n
Senare Delen.
Några blad från 1808 års krig i Bohuslän.
Den stora barnvandringen.
– Affären i Strömstads hamn den 27 april.
– Festligheten på torget.
– En ung sjömans strid mellan kongl. flottans dekorerade rock och handelsflottans kavaj.
– En blick bakom framtidens förlåt.
Min första utflykt i verlden skedde under en kylig aprildag året efter mitt inträde i lifvet.
Den egde rum i stort och godt sällskap.
Alla stadens mindre barn – inpackade till en otalig mängd knyten, ledsagade på väg af mödrarnes suckar, tårar och böner och derjemte af ammor, barnpigor, mjölkflaskor, kaffekitlar, mat-tinor och en hel flock hundar, förutom ett halft tjog pojkar, som, blåsande på säfpipor, öppnade tåget – afsändes till landtgårdarne i närheten, på det att hela den yngre generationen måtte vara i skygd för de kulor, som kunde vara att förvänta från den kanske redan på natten börjande kanonaden, då Strömstad åter skulle få inberga några minnen att lägga till de gamla.
Det var nu närmare tjugu år sedan prinsen af Hessen med sina trupper kom att göra allarm i staden och elektrisera såväl de unga fruarne som de unga hjeltarne i strandbugten.
De flesta af fruarne, nu värdiga och ståtliga matronor, bibehöllo sig så väl som om de tjugu åren halkat undan likt en dröm.
Men hjeltarne, med Morielands-konungen i spetsen, de hade tagit hyra, en del på ”Englandsseglare”, en del på ”ostindiare”, medan en annan del åter blifvit befordrad till stumma väktare vid korallskogen utanför hafsfruns palats.
De politiserande herrarne på apoteksklubben hade ej heller nu någon egentlig sammanhållning.
Sedan den fordna värden och värdinnan försvunnit och många andra af de medspelande fått förhinder, låg samlingsplatsen öde.
Politiken sköttes för närvarande på stadens stora privilegierade klubb, och der hade de välvise herrarne af ”sakernas förryckta ställning” naturligtvis förutsett hvad som skulle hända, en god stund innan konungen af Danmark proklamerat krig mot Sverge, som tyvärr icke hade nog med det finska eländet.
Och nu skulle det stackars Bohuslän jemte angränsande orter fullkomligt öfversvämmas af hären och staden nedtrampas af inqvarteringar.
Det kunde då klarligen förutses att man finge taga farväl af den yppiga välmåga och lifliga rörelse, som vid början af innevarande århundrade kommit Strömstad till del, då det under kriget mellan England och Danmark utgjorde nederlagsplatsen för de varor, som gingo från Norge till Danmark ....
Men det är icke här vi skola sysselsätta oss med hvad som kan komma att hända från landssidan.
Det är från hafvet som första anfallet hotar.
Redan i början af april hade en dansk eskader, bestående af 27 kanonslupar, låtit se sig på Strömstads redd, och det skulle icke blifvit dem synnerligen svårt att intaga den försvarslösa staden, ifall detta varit meningen.
Men sådan tycktes afsigten alldeles icke vara, ty eskadern försvann lika hastigt som den visat sig.
Emellertid gick den ej långt bort, utan höll sig omkring Hvalöarna, sista norska ögruppen åt svenska skärgården.
Men icke sof man särdeles godt i gränsstaden under denna hedersvakt.
Från Göteborg sändes vid samma tid en märkvärdigt liten, likväl – såsom det sedan visade sig – tillräcklig undsättning för händelse af anfall; och Strömstad fick nu fröjda sig åt att emottaga skyddet af 4 kanonslupar, den förste under befäl af flottiljens chef kapten Norberg, den andre under löjtnant von Degen, den tredje under löjtnant
Myhrman och den fjerde under styckjunkaren Hyber.
Dessa båtar, med en besättning af 70 man af sjömilisen och 200 soldater af Bohusläns regemente, var det förbehållet att rista ett vackert blad i Sverges, liksom i Strömstads historia ...
Flottiljen var åtföljd af en mörsareslup och ett bevaradt proviantfartyg.
Under de nästföljande dagarne kan det med verkligt fog sägas att stadens invånare bodde, lefde åto, sofvo och drucko icke i sina boningsrum, utan i sina vindsgluggar, från hvilka man såg vidt utåt fjorden om någonting skulle röra sig.
Men ännu låg utbredd liksom en sömn öfver Hvalöarna och dess nya befolkning.
Denna sömn hade dock med sig något försåtligt, och hvad man ännu icke såg i verkligheten, det såg man i inbillningens perspektiv, nemligen huru den långa raden af blodröda vimplar, vaggande fram och åter öfver de norska sluparnes masttoppar, sväfvade allt närmare och närmare.
Kunskapare lågo, förstås, här och hvar ute på skären, och bland dessa var en hurtig och liflig yngling, som tjenstgjorde på en af de svenska sluparne.
Han hette Paul, sedermera ”kapten” Paul Smith, en af mina då lefvande sju bröder.
Ack, med hvilken glädje emottogs han ej af modershjertat, hvar gång han återvände från dessa expeditioner – och huru varmt mötte honom ej blicken ur faderns öga, fastän manhaftigheten å ömse sidor fordrade att ej många meningar spilldes på sådant, som föll af sig sjelft!
Enkla natursanna menniskor hafva alltid större förråd af känslor än ord i fråga om det, som går på hjertats djup.
Det är förkonstlingens mindre lyckliga följder att ha mera lyx i orden än grundlighet i känslan.
Ett ”Du står nog på dig, gosse!” från ena sidan, och ett ”Lita på det, far!” från den andra uttryckte allt hvad som behöfdes och önskades.
Om modern deremot kallade sin Paul till litet enskilt tal på ”gröna kammarn”, der några förhandlingar egde rum mellan näsdukssnibben och ögonen, och vackra förmaningar att försigtigheten icke förtoge modet gingo från darrande läppar, så var det ändå icke fråga om svaghet, och ingenting synnerligt märktes, då de kommo ned och unga Paul gaf sig å väg i nya förtroendeuppdrag, dem han för öfrigt delade med flere af stadens raska ynglingar, hvilka så fullständigt kände hvar vinkel och vrå i skären, att kapten Norberg aldrig kunde få bättre kunskapare eller säkrare lotsar.
Den 26 april på eftermiddagen kom Paul inrusande i hemmet med de orden:
”Nu må mor sända af barnen till Kristorp – norrmännen laga sig till att vakna, och vi kunna vänta dem snart nog, tänker jag.
Är allt i ordning för flyttningen, eller kan jag hjelpa till med något surregods?”
Mycket blek, men med fasthet svarade min mor: ”Nej, tack, käre gosse!
Sköt du dina bestyr – vi äro i beredskap.
På Kristorp har jag låtit laga allt i ordning, men Gud hjelpe oss för ordning der blir: halfva staden vill packa in sina små der.”
Kristorp, ett litet landställe mellan berghällar och klyftor, en knapp half fjerdingsväg från staden, hade min far vid den tiden nyligen köpt, och han höll just på att der spränga och fylla för anläggningen af en trädgård med blifvande boningshus.
Men tills vidare hade man att tillgå på ändan af den nya egendomen en invid landsvägen liggande gammal grindstuga, hvilken nu ansågs för en god resurs.
Det var här jag jemte en hel hop andra menniskovarelser, utgreningar af den stora barnvandringen, hamnade; och om det icke vore nästan otroligt att man från så späd ålder kan hafva något minne, skulle jag vilja påstå att jag ofta inom mig burit den klaraste åskådning, som jag icke vet mig på annat sätt kunna hafva erhållit, af den lilla stugan och dess öfverbefolkning.
Jag ser nemligen en tätpackad menniskomassa i den mörka atmosferen och öfver nästan alla qvinnofigurernas axlar små hängande barnhufvuden, vaggande fram och åter och ofta kastade åt sidan, då qvinnorna ryckte till, troligen vid något starkt buller utifrån.
Sjelf tycker jag mig hänga på samma sätt, medan eldskenet från spiseln då och då lånar en röd färgton åt alla dessa förunderligt stora dock-ansigten.
Huru nu med detta minne egentligen förhåller sig är väl en hemlighet mellan instinkten och den vaknande själsrörelsen, men bilden har aldrig försvunnit.
Nere i staden sprang man emellertid hela aftonen härs och tvärs, uppskrämmande hvarandra med minnet af kung
Carls ofred, då husen blefvo sönderskjutna af amiral Tordenskölds kulor och man ändå fick göra kalas i dem åt segervinnarne.
Många funnos, som utan all besinning handlöst gåfvo sig på färd utåt landet, men de fleste voro beslutna att ställa till kalas om igen, blott man hade någorstädes att kalasera och framför allt hjeltar att fira.
Spänningen var emellertid odräglig och hade nått sin höjd, då man kort efter dagningen erhöll ny rapport.
Norrmännen rodde mot Strömstad och hade redan nått svenska öarna.
Det var första genljudet som återskallade bland klipporna och bragte så många hjertan i dallring.
Omedelbart härefter voro de fyra svenska sluparna klara till aftåg.
Befälhafvaren, kapten Norberg, hann icke att tänka på korum; men han gick fram till en af kanonerna, knäböjde på den och började sjunga en vers ur Davids psalmer.
Alla fyra båtarnes besättning instämde, och under denna kör, som värdigt invigde den högtidliga dagen, bortrodde den lilla flottiljen, följd af brinnande böner från den på stranden stående och hviftande folkmassan.
Och ett grant skadespel var det att i den ljusglimmande dagningen se huru sluparne ilade bort, likt mörka fåglar sväfvande öfver fjorden.
Också hade hvarje åra fyra roddare, som uppkastade ett fräsande snöskum öfver den safirblå vägen.
Men trots den stora skyndsamheten, hade fiendens venstra flygel redan hunnit formera slagtlinie i hamnen och helsade med höga hurrarop de anryckande svenskarne.
Förolämpade af denna emottagning, kände hvarenda svensk man sitt hjertas slag fördubblas.
Men en man, styckjunkaren Forsstedt, fattades af ett sådant raseri, att han icke kunde låta bli att oförsigtigt besvara förolämpningen med ett kanonskott, innan de våra hunnit intaga sin position mellan Killingholmen och Furuholmen.
I samma ögonblick dundrade de första salfvorna från fienden, och under vindstillan insveptes båda flottiljerna i krutröken, som under tusenformade gestalter seglade af och an öfver himlen, än sänkande, än höjande sig, än kastande sina tjocka mörka massor inpå staden, som i en enda darrande suck lyssnade efter svaret från de fyra.
Under tiden hade dessa rangerat sig så godt det kunnat ske, men hvarje slup nödgades att oberoende af befälhafvaren sköta sig sjelf.
Alla sköto dubbla skott, antingen med två rundkulor eller med en kula och skrot.
Kanonaden var ytterst liflig, och dess dån tycktes skaka bergen, under de tre timmar affären varade.
Krutröken hindrade dock all säkrare skjutning.
Ändtligen skingrades röken något, och norrmännen, som observerade att flaggstängerna på de svenska sluparne voro afskjutna, tillkännagåfvo sin förtjusning häröfver genom förnyade hurrarop.
Genast sökte deras högra flygel intränga mellan ett par af holmarne för att öfverflygla den lilla svenska eskadern.
Men företaget märktes i tid, och kapten Norberg beordrade två af sina slupar att förhindra det.
Under oredan åtlyddes emellertid orderna blott af den ena, den som kommenderades af löjtnant von Degen.
Just då denne bröt linien, kom en vindkåre och sopade isär molnen, hvarigenom norrmännen varseblefvo hans rörelse och hurrade nu för tredje gången, ty de antogo denna rörelse som reträtt.
Efter några ögonblick var emellertid synen försvunnen och insvept liksom allt annat i krutröken.
Härigenom kom von Degen genom ett annat sund upp på den framroende fienden och tillkännagaf sin närvaro genom ett häftigt skjutande med dubbla skott.
När kort derpå våra öfriga kanonslupar anryckte och höllo takten med sin kamrat, ansåg fienden att svenskarne fått förstärkning och slog plötsligt reträtt, hvilken verkställdes med sådan hastighet, att svenskarne å sin sida anade något försåt och icke vågade förfölja.
Fienden drog sig tillbaka till Hvalöarna.
Dess förlust känner man ej, men svenskarne hade icke mer än 4 dödskjutna af Bohusläns soldater och 20 sårade.
Sluparne deremot voro alla illa tilltygade och utgjorde hvar för sig en trasig trofé.
Långt efteråt hördes en utbroderad historia om att ett par af fiendens slupar blifvit skjutna i sank och att en sprungit i luften, men detta är något så storartadt att det säkerligen skulle haft andra antecedentia än ett löst rykte, ifall det egt den ringaste sanning.
Men hvad behöfdes för svenska äran mer än att sjelfva segern egde rum och att den utgjorde en af dessa underbara oförgängliga tilldragelser, som alltid förblifva underbara – tjugusju slupar slagna af fyra!
Hvad beträffar hjeltarne i detta korta sjödrama, så blef deras enda reella belöning medvetandet af att hafva varit sitt fosterlands värdiga söner.
Att den icke blef något mer väckte en rättvis förvåning och harm, och denna förvåning och harm stegrades till ännu större höjd, då det förspordes att kapten Norberg icke långt derefter tvärtom fick röna prof af missnöje och otacksamhet1.
Angående dagens stora tilldragelse läser man föl- jande rader i Aalls ”Erindringer til Norges Historie”:
”De svenske Beretninger rose sig meget af en for de Svenske Vaaben berömmelig Sö-Træfning vid Strömstad den 27 April imellem 26 danske Kanonbaade och 5 svenske2, hvori de förste med Tab bleve tilbagedrevne.
Lorents Fisker derimod, som commenderede den norske Flottille og som paa den Tid var Chef for Norges Söværn, giver i sin Rapport en anden beretning om denne Trefnings beskaffenhed.
Han paastod at han fuldkommen opnaaede Hensigten af sit Angreb, nemlig at recognoscere Fiendens Styrke, og at han trak sig tilbage, fordi det var umuligt at udrette Noget mod Fienden i sin stærke Stilling.
I Norge omtaltes imidlertid dette mislykkede angreb ikke med Roes, og det betragtedes som et vissent Blad i den Seierkrands, som vore Krigere til lands i de samme Dage flettede sig.”
Enligt första delen af denna underrättelse var det således ingenting att undra öfver att norrmännen icke läto utlocka sig från Hvalöarna, då svenska flottiljen senare i verkligheten fick en större förstärkning.
Och beträffande ”segerkransen”, hvarmed troligen åsyftas den, som den 24 april vid Medskogen flätades af ”oberste”
Staffeldt och till hvilken svenske öfversten Gahn med sitt detachement fick släppa till bladen, hade väl denna krans redan förut ”ett vissnadt blad” genom affären vid Lier den 18 i samma månad.
Men det tappades och togs så många blad fram och åter under detta guerillakrig, att segerkransen väl knappt med bestämdhet kunde sägas hafva suttit stadigt fast på hvarken Sveas eller Danas panna.
Då den segrande lilla skaran återvände till staden, emottogs den af så höga jubelrop att lemningarne efter Carl XII:s befästningar på Laholmen darrade i sina fogningar och berg och klippor svarade med uthållande eko.
Festiviteterna kunde också tillställas i hela hus, ty endast fem stycken 24:pundiga kanonkulor hade slagit in i staden.
Bland dessa hade en behagat störa en af stadens förnämsta unga damer, fröken d’Orchimont, under det hon som ifrigast var sysselsatt med att nedpacka sina nipper och sin grannlåt.
Kulan kom lustigt farande genom fönstret, susade förbi fröken, tog vägen tvärt igenom en brädvägg och fastnade i köket näst intill.
Emellertid firades den 27 april icke blott detta år, utan hvartenda år i långliga tider högtidlighölls den minnesrika affären i Strömstads hamn af Strömstads borgerskap ....
Några dagar senare bereddes ett varaktigt rum för de fyra i striden fallne, och till detta rum beledsagades de icke allenast af alla, som deltagit i träffningen, utan derjemte af nästan hela staden.
De fattige, men ärekrönte soldaterna hedrades äfven med en tillbörlig salut, och en mängd qvinnor och barn kastade gröna qvistar ned på den mörka jorden.
Långt förut hade naturligtvis den vandrande barnkaravanen återkommit, och man kan föreställa sig hvilka tacksamma suckar som höjdes till Gud, då hvarje moder återtog sin egendom.
Det var under en vacker dag, nemligen sjelfva den 27 april, hvars eftermiddag illustrerades af en storartad tillställning.
Fyra mörsare placerades en i hvartdera hörnet af torget, och i midten af detsamma ställdes ett par gigantiska bord med kolossala bålar.
Men det var icke allenast bålarne, utan äfven mörsarne som voro fyllda med rompunsch.
Här drucko befäl och soldater, bönder och borgare, höga och låga, om hvarandra.
Värdarne vid dessa mörsare voro följande af stadens herrar: borgmästaren Lundström„ handlandena Kristofer Norberg och Rutger Smith samt rådmannen Lorentz Boman, alla klädda i elegant utstående hårpiskor, ljusgrå frackar med oerhördt stora blanka stålknappar, mörkgröna sammetskortbyxor med spännen vid knä’t och i skor desslikes med gedigna spännen.
Men att teckna dryckeslagen, bruset och den obeskrifligt varma hänryckningen vid denna lifliga fest, är omöjligt ....
Sent samma natt, då bålarne utsinat, sången förklingat och hurraropen ljödo endast här och hvar på gatorna, der ett slags karnaval egde rum, satt i det förtroliga gamla förmaket uti köpman
Smiths hus en femtonårs lefnadsmodig son vid sidan af en ömt lyssnande moder; och medan han i färgrikt glödande språk relaterade hvarje särskilt detalj af affären, smålog modern allt mer och mer förtjust, under det fadern, som gick fram och åter på golfvet med pipan i mun, emellanåt tog den från läpparne för att ge luft åt ord sådana som dessa: ”Godt gry i pojken – men flottan bör du ändå ge fan!”
”Skall du säga det, far, också i afton?” yttrade den litet stolta modern.
”I afton bör Paul slippa att höra sådant tal.”
”Det ser jag intet skäl för, min skatt!
Gossen så ung han är, har vett – han begriper nog att skärgårdsflottan icke skär lagrar hvar dag och att befordringarne der gå kräftgången för män af förtjenst, se’n då för bara pojkar ...
Nej, gör slut på det här lekverket, som du nu kan ha pröfvat nog.
Far i stället till kofferdis, så blir du snart din egen: det menar jag skall icke anstå dig illa.”
”Då måste far bygga mig ett fartyg – sådant vill det till att ha i sigte, om jag just nu skall tänka på skilsmässan mellan mig och kronflaggen.”
”Kronflaggen – kronflaggen, kantänka ... bara högmod!
Det var mor som satte de der grillerna i hufvudet på dig från början.
Jaja, Greta, min vän, du har alltid varit stolt i själen.
Derom vittnade tillräckligt den röda silkesduken, som du aldrig ville erkänna var min, fastän du vet det lika säkert som jag ... nå, det hör ej hit ...
Men det gick ej an för unga herrn att helt simpelt gå samma väg som far och farfar: epåletterna och stickerten lekte i hågen ...
Nog nu, som sagdt, med lekverk!
Gossen skulle bli gamla karlen, innan han hunne upp till officer, och att kanske i all sin tid gå som underofficer, när han väl hunnit dit, dertill är han, menar jag, för god.”
”Men hörde du far hvad Paul svarade?
Han talte om fartyg.”
”Ja, på det löftet hänger det!” bifogade unga Paul modigt.
”Ingen byggde något fartyg åt mig, gosse – och icke tar jag brödet ur munnen på mina gamla skeppare för att rikta unga pojken.
Jag arbetade mig upp, det var ordet ...
Men i alla fall är det min mening – det vet du mor – att bygga en ny skonert, som skall uppkallas efter äldste son och yngsta dottern.
Och vill du, Paul, gå mina vägar, en simpel ärlig mans, som nog kan ge kronans karlar en kaka bröd, men icke begär en kaka bröd igen af kronan, så tör det väl hända att du om några år får föra skonerten Emilie-Johanna.”
”Topp då, far!