Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Finneg derföre ej någon utväg att upprätthålla ett minimipris å spannsmålen till lika belopp m?d medelpriset derå under de år, efter hvilka Beviilningens rrwnirrsisummor ärp beräknade: eller vill man ej medgifva, att desse summor förvandlas till spannernåi efter den tidens pris, och denna spannemål åter till penningar efter spannemålspriset under den tid, för hvilken Beviliningen skall utgöras så måste, ehvad Bevillningsgnjnderne i öfrigt bibehållas eller icke, föreskriften om ptt visst totalvärde å fastigheterne i hvarje Län med. derefter lämpad Bevillning förefalla, och jern - Den 6 Februari i,, 169 väl allmänna nedsättningar å hemmansvärden tillåtas, då desse vardén i allmänhet fallit» Likaså fordras i afseende på beskattninr geo för Capitaler sådane bestämmelser, att icke äfven den må komma de gäldskyldig? producenterpe till last Anser man sig ej med säkerhet kunna i financeväsendet och allmänna rörelsen åstadkomma en sådan förändring, sorn verkar till nedsättning af räntan å penningar, dymedelst att
Capitalisten bbfver icke mindre benägen att mot billig ränta utlåna dem. än producenten angelägen att iå dem till Iåns; så blifver angeläget att den förre underkastas cn dnrect beskattning till Staten; ty att den indirecta, som skplat erläggas vid liqviderne med gäldenärerne, i de flesta fall icke iitgått, har erfarenheten visat, och verkningar ne deraf hafva ytterligare försvårat deri skuldsatte landtmannens eller producentens förlägenhet.
Utom sjelfva Bevillnlngen finnas ock mångå andra, vid jorden fästade onera.
Äfven desse äro i den Statitiska Tabell Friherre Rudbeck bifogat sitt anförande upptagne och beräknade till betydligt penningeyärde.
Sådane beräkningar blifva, synneriigast i afseende på de onera, t. ex- skjuts- och väghållning, som med egne, i alla fall underhållne, tjenstehjon och kreatur kunna utgöras, icke alltid tillfyllest Cillförlitelige.
Seders erfarenhet har deremot bevisat, att desse onera, med förutsatt förstånd och omtanka hos både de. 170 Den 6 Februarii. sorn utgöra och de som utkräfva dem, kunna utgå utan jordbrukarens undergång, men tillika ådagalagt, att de, i mån af olika sätt till detta utkräivande, blifva mer och mindre tryckande.
Det var med hänsigt härtill, sora vissa grunder lör underhållande af indeldta Infanteriets beklädnad vid sista Riksmöte föteslogos och genom Nådig Förordning af den $ö Dcember 1819 af Kongl.
Maj t i Nåder fastställdes, på ettsätt, sorn åt Rotehåliarne beiedtbåde säkerhet och lindring vid utgörande af detta onus, och grundlagt den önskan att äfven Rusthållarnes i enahanda afseende hittills nog obestämda åligganden likaledes måtte till något visst åriigt belopp fastställas, eller åtminstone genom noggrannt bestämmande af beklädnadens så väl beskaffenhet sorn slitningstid, emot framtida äfventyr försäkras.
Till sådane slags onera hörer ock den på hemmanen indeldte afrads och kronotionde-spannemålen, om hvars utgörande på ett med räntegifvares och räntetagares ömsesidiga rätt och fördel instämmande sätt, Kongl.
Majt med Riksens Ständer vid flere tillfällen förordnat, men uti hviket ämne ännu ett och annat torde återstå till räntegifvarnes fredande från räntetagarnes samt deras ombuds och uppbördsmäos icke sällan stegrade anspråk på annan och bättre spannemål, än räntegifvarne förmå anskaffa, eller ock på öfverdrifven lösen; hvilket skulle förekommas om hvarje hemman, som är inde-, ladt till utgörande af spannemål utöfver sin produetion, eller af annan slags spannemål, än å dess ägor produceras, lemnades ovilkorlig rät» Den 6 Februarii, l?l tighet, i förening med ovilkorlig pligt, att densamma efter Markegång med penningar lösa.
Om nu, till det olämpliga af fördelningen utaf nu varande Bevillning, hvarigenom dert till öfverdrifvit belopp kommit landtmanen, synnerligist i vissa Landsorter till last, läggeö det, i mån af olika urskilning och foglighet hos de utkräfvande, tryckande i sjelfva sättet att utgöra vissa onera, och deribland de of* van berörde: om det härjemte icke kan förnekas, att det hastiga infordrandet af FilialDisconternes fordringar ökat penningebristen och för. lägenheten hos många enskilde och på många orter, helst beloppet deraf, om det ock i rörelsen återgått, icke derföre just kommitsamina orter och personer tillgodo: och om ändteligen den betydligen tilltagande folkmängden, hvilken i förening med den ökade productionen må hända äfven torde böra komma i beräkning vid rörelseCapitalets bestämmande, icke i alla afseende ägt det utrymme och dea lättnad för sin utkomst och verksamhet, som endast liflighet i rörelsen och ett obehindradt begagnande af näringstillfällen kan gifva; så torde det kunna häraf förklaras, hvarföre just de bördigaste landskapen i medlersta och södra delen af Riket haft, oagtadt årlig tillökning i production och folkmängd, största svårigheten att utgöra de dem åliggande utskylder; äfven* som och då en nedsättning af Bevillningen, ehuru högt önskansvärd och äfven behöfvelig den ock vore, likväl icke lärer, utan våda för Statens både försvar och öfriga sty> Den 6 Februarii„ reise, kunna blifva af den betydenhet, att den åsyftade lindringen endast derigenom kan beredas, berörde orsaker, så vidt de i öfrigt lin’ nas grundade, torde kunna i sin mån tjena till upplysning, både för de sorn föreslå Bevillning. ns belopp, och hvad kanske än mera jnagtpåliggande är, dess fördelning, och förde som hafva deni Oeconomiskt afseende troligen aldravigsigaste befattningen, att tillss, huru de summor som till Stats-Verket inflyta, måga så mycket som möjligt är, åter spridas åt alla orter till befordrande af liflighet i rörelsen, och förkofran i Nationalvähnagan, hvilken, så vidt den består i ökad produetion och folk-, mängd, ostridigt varit och är i tilltagande, genom Försynens välsignelse, genom folkets idoghet och genom Regeringens omtanka att deråt gifva uppmuntran, och hvilken således endast behöfver Statsmannens biträde, för att, genom undanröjde hinder och bibragte hjelpemedel, hinna ett för honom och hvarje Medborgare lika öqskansvärdt och ärofullt mål.
Hvad jag för närvarande endast i förbigående anfört rörande vissa onera, som genom sättet till deras utgörande stundom blifva mera betungande, än för sjelfva praestatioKernes ändamål vore nödigt, torde framdeles blifva ämne för särskilte framställningar.
Emedlertid anhåller jag att detta mitt anförande må få åtfölja remissen af Friherre iP-udbecks memorial till vederbörligt Utskott, Den 6 Februarii. *73 N:o Ii* Herr Rothlieb, Axel:
Då 2:ne värda Ledamöter Herr Friberré Rudbeck och Friherre Wrangel, äfvensom nu Herr Ehrenborg mera uttrycksfullt än jag mägtar åstadkomma, skildrat den i Landsorteroe rådande allmänna förlägenheten
Och penningebristen, och då säkerligen flere framträda med en lika klagan, är det en förmätenhet af mig söka deråt väcka en ökad uppmärksamhet, . men min Riksdagsmannapligt ålägger mig ej dölja den snart sagt oökbara nöd eller rättare penningeförlägenhet, som råder i min ort, nemligen Calmar Län, äfvensom i mitt grannskap Kronobergs- och Jönköpings-Län och likaså i södra delen af Östergöthland.
Visserligen harvade dryga skatter och utskylder, som nu så nedtryckande betunga jordbruket, märkeligeri bidragit till förlägenhetens höjd j g äger sjelf Kronoskattehemman, hvars alla onerå uppgå till belopp af omkring 200 R:dr Banco.
Denna tryckande beskattning var till ziffran för många år tillbaka nästan lika; men den öfverklagades mindre, emedan landtbrukaren då uti sin egendoms afkastning, så vida besparing och hushållning iagttogs, ägde förmågan att bära en dylik börda; mea huru beskaffadt är tillståndet nu.
Ålla jordbrukets alster äro förfallne till ett vahruvärde dels till hälften, ja till och med f af det belopp sorn derföre vanligtvis betaltes, från och med j8io till och med sommaren 1S20 (ty man kan ej tro på 174 Den 6 Februarii, alla MarkegSngsTaxor.
Det gifves exempel att persedlar der uppförts till värde sä högt, att landtmsnnen svårligen på torget kunnat för sin vahra erhålla hälften af hvad Markegångstaxan bestämt, som allmänna priset); Deremot hafva alla sorter skatter och i penningar utgående onera, jemte tjenstefolks löner, lego, dagsverken, handverkare6 pretentioner m» m. ökats i stället för att minskats.
Man behöfver blott i sin hushålsjournal. jemföra sina jord4 fläckars afkastning tg^o, 21 och 25 med de föregående årens och derefter vända bladet, samt påse utgifternes belopp, upp äck ten af dubbla utgifter jemförelsevis m;d mkornsteine blir, hvad erfarenheten i alla fall viitsordat, säker.
Att nöden, det vill säga p-nningeförlägenheten, ej är något hjern spöke, utan en verklighet, skall i landsorterna , juj mera aflägsna från hufvudstaden allt högre stiga, är en naturlig följd, då jordbrukaren till intet pris kan i contant förvandla sin production, och då de årligen utgående utskyldeme, af sådan orsak ej kunna återkomma uti circulation, utan alltjämt tåga, först åt Ränferrerne och sedan vidare sin kosa
Dessutom finnas i Landsorterne få löntagare; i Hufvudstaden äro de deremot concenteradc.
Lönerne utfalla och sättas å nyo inuti rörelsen å ena stället, men återkomma endast småningom och efter längre tids förlopp till Landsorterne, när någonjandtnjannji-prqduct blir efterfrågad.
Såsom serskilta orsaker till allmänna för* Den 6 Februarii, *75 lägenheten i min ort får jag uppgifva de brådstörtande inbetalningarne af Filial-Disconternes utlåningar — vidare, de först lackande, och sedan jordbrukaren menliga åtgärder, sorn Spannemåls-Direction lenina*, hvilket jag i särskilt motion utvecklat de sist förflutne 2:ne, för alla körslor missgynnande vintrar, hvarigenom Landtmannen betagits utvägen att genom skogsbruk, kohlning och fahror förskaffa sig någon förtjenst, har äfven i betydlig mån verkat till förlägenhetens ökande och bidragit till penningebristen, men hvilken senare nu äfven visat sin verkan å priserne för skogseffecter.
Jag inser ej annan hjelp, än utskyldernes betydliga nedsättning samt indragningar och besparingar i samma mohn Jag anhåller vördsammast om remiss af detta mitt anförande till Stats- och Bevillningsutskotten samt communication med de öfrige respective medctånden.
No 15 Herr von Vegesack, Enut:
Det är i anledning af Friherre Rudbecks i plenum väckte motion om svårigheten för utgörande af nu varande utskyld&r, sorn jag utbeder mig få yttra några erd.
Den 6 Februarii, Nästan intet kan’ vara af större intresse för dem, hvilkas Representanter vi egentligen äro, jag menar jordägaren, än förminskandet af de verkeligen högst tryckande utgkylder* Ingen, sorn äger den minsta jordtorfva , åtminstone af annan än Säteri- eiler Boställsnatur „ lärer finnas, som icke häruti delar med mig samma tänkesätt och tror jag för min del , att Friherre Rudbeck har fullkomligt rätt i hvad Friherrn inför Ridderskapet och Adeln anfört; men jag tror äfven att förminskningen af utskylderne icke kan föregå förminskningen eller indragningen af Statens utgifter och nuvarande behofver-, det är således på dem som utskyldernes nedsättande beror; desse indragningar af Statsutgifteriie kunna efter min tan* ke ganska lätt ske och ibland annat lemnar vårt antal högre Embetsman oss ett rikt tillfälle dertill.
Det torde vara så mycket mera angeläget att minska den nuvarande Bevillhingen, som, om priserne på Landtmannaprodncterne fortfara att falla, den blifver oniöjeiig att utgöra - Bilagor tiil PleniProtocollet för elen 10 Februarii, förmiddagen.
N-o i.
Friherre Cederström, Jacob: fB Uti ett tidehvarf då upplysningen i så mångå af - Den 10 Februarii, »77 afsesnden skingrat okunnighetens och fördomarB mörker, lära de vara i ett ringa antal, hvilka ännu kunna sätta i fråga fastheten af de grundsats ser, att frihet i lofliga näringsfång befrämjar ett Samhälles och hvar och en af dess innebyggares välstånd samt utvecklar och förökar dess productiva krafter ; att det SamhällsContract är felaktigt, som utesluter någon af dess medlemmar från rättigheten att utöfva det Samhället gagnande yrke, hvartill han känner eller tror sig äga fallenhet och förmåga, och att hvart och ett sådant undantag är ett hinder i den täflan, som ensam kan åstadkomma ymnighet af vahror och bestämma deras rätta värde.
Om Seklers erfarenhet än ytterligare befästar dessa sanningar, lär man få hoppas att Styrelsemagten förbyter fordna Regeringars af misstagen välmening åtagne förmynderskap för näringarne och öfverlåtandet af dessas idkande tili vissa corporationer, i ett sorgfälligt bemödande att uppväcka, uppmuntra och befrämja hvars och ens individuella arbetsförmåga, hvarr vid åtminstone i början, föga annat torde beJ höfvas, än att upplösa de band, hvilkas verkan är att inskränka idkandet af ett stort antal näringar inom vissa Skrän och en gifven per» sonal, likasom denna personal skulle kunna säkrare bestämma behofvet af varor, än behofvet antalet af de personer, som kunna finna deras utkomst med varors tillverkande.
Da geliga erfarenheten lemnar häröfver i många fall öfvertygande bevis.
Huru ofta ser man ej på Stockholms Allmänna plattser införda Bil. till Ridel. o. Ad.
Pr. I Band 12. 178 Den io Februarii. och till salu utbjudna nya åkdon af flera slag, beslagne hjul, hästskor och sömm, stolar, såar, kar, ämbar, beslagna skoflar, rissel och såll etc. etc.
Ått sådane effecter finna afsättning, torde härröra af 2:ne orsaker; Antingen är Stockholms bestämda antal af Vagnmakare, Hjulmakare, Smeder, Siolmakare, Tunnbinda, re Scc 8dc. icke tillräckligt för att fylla behofvet, eller kunna desse handtverkare ej förfärdiga till lika billigt pris med de utom Staden böen* de, ehuru dessa varor ej sällan äro belastademed transportkostnad och förlust af tid, i förhållande till afiägsenheten af tillverkarnes bostäder.
Förbud emot denna concurance, skulle antingen verka brist på varor, eller göra det bestämda antalet af tillverkare mästare öfver priset, afnämare till förfång, och man torde med tämlig visshet kunna ifrån förhål-’ landet i de uppräknade fall sluta till välgörenheten af friheten i lofliga näringsfång i allmänhet.
De inkast som tilläfventyrs göras i anseende till nödvändigheten af varors godhet, äro ej svåra att besvara.
Enär deras tillverkning är fri från allt förmynderskap, äga de ett giaderadt värde i löi hållande till deras godhet.
Det är ej afgjordt att mästerskapen, alltid förfärdiga de bästa varorna, och man bör besinna att fuskeri och bönhaseri, dessa med Skråbarbarismen ifrån Tyskarne införda benämningar, likväl äro första stegen till fullkomlighet, för hvilkensPförvärfvande vägen stänges genom den ännu tillåtna jagt efter bönhas gare och fuskare, likasom voro nybegynnare i likhet med skadedjur.
Deri io Februarii, 179
Dervid uppkommer främst undersökning, huruvida de mästerskapen förunnade förmåner äro att anse såsom StåndsPrivilegier, eller följder af ifrån Konungen utgågna Reglementariska Författningar, till införande af en viss Ordning inom de såkallade Skrän.
I >720 års Regeringsform §. 51 stadgas: att Städerna förblifva vid deras gamla rättigheter och privilegier, dock så, att de af Riksens Ständer efter tidernas omständigheter lätnpas.
Regeringsformen af >77 2 stadgar likaledes i 54 §.) att Städerne i Riket förblifva vid deras vällångna Privilegier och rättigheter sorn dem af fordna Konungar gifne och förlänte blifvit, dock så att de efter tidernas omständigheter och det allmännas nytta och gagn lämpas.
Förordningen af den 36
Maj 17 19 tillåter Frimästare.
Skråordningen af den 27 Junii 172'', 6 Art. 11 §, samt Förordningen af den 2 Junii 1724 likaledes ; men sådant upphäfdes genom en, uppå Ständernas underdåniga till styrkande, grundad Kongl.
Förordning af den 20 Julii 1731.
Genom Kongl. Resolution å Städernes besvär 17a3» 1727» 1739 J757» förbjules till och med för verkelige Mästare i Städer att Den io Februarii. idka handtverk på Landsbygden och ålägges dem att sist inom är och dag inflytta till Städerna, eller afstå frän handtverket.
Resolutionen på Sfädernes besvär 1704 m. fl- öfverlemna till Magistraterna och Embeten* att bestämma det antal mästare, som hvarje Stad får äga, och bönhasar eller sådane sorn arbetade utan att vara mästare belädes med 40 marks böter och varans confiscation.
Efter Landshöfdinge-Instructionen af år fingo inga andra Gärningsmän, än Skräddare, Skomakare och Smeder, nedsätta sig på landet m. m.
Af allt detta torde man med skäl kunna sluta, att allaFörfattningar, rörande Skrå-Inrättningen, sjelfva SkråOrdningen inberäknad, äro Kongl.
Uti ingen Regeringsform, hvarken 1720 1772 eller 1809 nämnas SkråFörfattningarne såsom af Grundlagen sanctionerade, ej heller Den 10 Februarii, finnes någonstädes i sådane handlingar en bestämd uppgift, hvaruti BorgareStåndets privilegier bestå.
Icke en gång i den liksom 1720 och 1772 års Regeringsform upphäfna Säkerhetsakten, hvilken dessutom såsom endast af 3;ne Stånd antagen icke åt förundta förmoner gifver kraft af Privilegier, då inga nyasådane ett helt Stånd angående utan samteiige Ständernas vettskap, gjorda påminnelser och samtycke kunna utgifvas och meddelas.
Hvar och en som undersöker beskaffenheten och ändamålet med SkråOrdningarne, skall ock lätteligen af deras natur och innehåll finna, att de endast äro regiementariska författningar, till ordnings bibehållande emellan åtskillige slags handtverkare under Städernas område.
Hvem skulle val vilja påstå, att traktering^?, böter, afgift till
Lådan, den yngsta mästarens pligt att gå de äldres ärenden &c. Scc., äga egenskap af Privilegier.
Uti ingen af de under och efter Konung Gustaf den IIUs Regering anlagde Städer är Skråtvång tillåtit.
Ofta har Konungen under loppet af det förflutna tidehvarfvet, vidtagit ändringar så väl tili inskränkning som till utvidgande af handtverkeriernas rättigheter.
Enär sådant skett i anledning af Städernas besvär, tillkännagif - 182 Den 10 Februarii, ver sjelfva rubriken , att samtelige Ständerna icke medverkat och att således Konungens beslut saknade det väsentehga , som fordrades för meddelande af ett privilegium.
En och annan gång hafva väi ock förändringar i förfatiingarne om handtverkerierne bli vit vidtagne i anledning at Riksens Ständers underdåniga tillstyrkanden
Men om ock samtelige RiksStänden i sädane tillstyrkanden instämt, b lii ver deras resultat icke oftare privilegier, än de såsom rådane uttryckligen benämnas.
I annat fad skulle så snart samtlige Ständerne instämt i ett tillstyrkande (hvilket före 1772 medförde kraft till verkställighet) detsamma alltid ägt egenskap af Privilegium, ehvad det angick en oeconomisk författning eller en Lieutenanfs fullmagt för en öfver prejudice klagande Fändrick.
Tvifvelsmålet om egenskapen af Privilegier, hvilket man vill tillägga Skrå-Inrättningarne, vinner ännu mera styrka af Kongl. Resolution på Städernas besvär af den 28 Augusti 1777, uti hvars 2 mom. stadgas, beträffande allmogens slöjder, att allmogen ej kan förmenas att sig till hjelp och understöd sälja så i Städerna sorn på Landet, hvad de sjelf— ve arbeta och förfärdiga kunna.
Om Skrå— Inrättningarna ägt helgd af Privilegier, hade väl aldrig genom en negativ Resolution på Städernas besvär kunnat stadgas en så oinskränkt näringsfrihet och de orden:
Hvad de sjelfva arbeta cch förfärdiga kunna, öppna onekligen det mest vidsträckta fält lör mcnskliga Den io Februarii, industriens omfattning.
Någon torde härvid ej utan anledning anmärka, att dessa ord endast angå allmogens slöjder.
Men hvar fin-' nes då den definition, som utmärker gränsen för alimogeris slöjder ?
Skola grunderna för detsamma bestämmas efter menskliga snillets utvecklingsförmåga, så finnas Bönder och landtfolk, sorn kunna aptera grå- och sandsten efter modell, utan att vara i StenhuggareSkrå, som bygga skepp, utan att höra till Skeppshvarf-Skrå, som förfärdiga finare och gröfre väfnader af lin och ull, utan att höra till något VäfvareSkrå.
Ja! en Bonde i Tuna, har gjordt många och goda gulduhr, utan att höra till UhrmakareSkrå.
Skulle åter föremålen för Bondens, det är landtmannens slöjder, endast vara förädling afsådane rudimaterier, sorn han sjelf eller hans område producerar, blir ändå ej mycket öfrigt, Skrån ensamt förbehållet, ty Bonden och hans område producera metaller, flere slags Träd, Lin, Hampa, Färggräs, Läder, Skinn, Ull, Bark, Borst m. rq, Sakens nuvarande skick blifver ännu klarare lör den, rom behagar taga kännedom af 9 §. i RiksdagsBeslutet af den 2
Maj i8lo, hviken förmår:
Att idkandet af all Borgelig Näring emot åtagande af deremot svarande borgelig tunga , bliren rättighet för alla medborgare classen Yttersta till fl yckten för Skråmästarens Advocatur, att med Borgelig tunga, förstås Borgare-tunga, förtjenar ej något afseende.
1 annat fall skulle det äf-> i34 Den 10 Februarii. ven heta Adelig tunga, Ståndspersoners tunga, Prestelig tunga och Bonde-tunga, till skillnad från Borgelig, om dermed kunde förstås blott Borgares tunga.
Jag drager af allt detta den slutsats, att inga Privilegier lägga hinder i vägen för upphäfvandet af de så länge öfverklagade band, hvilka fjettra en loflig, oemotsägeligen nyttig och af allmänna rösten länge påkallad, Näringsfrihet.
Ordning i Städerna Mästare och Lärande emellan må gerna bibehållas, men ingenting bör kunna förmena hvem s:m helst, att idka hvilket tillåtit handverk eller näring han behagar, endast han anmäler sig hos styrelsen i Orten , vare sig på Landet eller i Staden, och betalar till Staten i förhållande till sin rörelse och förtjenst, samt dessutom, den som bor i Stad deltager med de öfrige innevånare i utskylder i och för Stadens och dess Embetsmäns skull.
Den invändning häremot som torde kunna synas kraftigast, är, att om Näringsidkare i följd af en upplåten vidsträcktare Näringsfrihet, flyttade från Städerna på landet, skulle genom de contribuerandes förminskning, tillgångar komma att saknas till de nödvändiga Stadsutgifter till underhåll af allmänna anläggningar, byggnader, broar, m. m.; men derpå svaras att om en sådan näringsfrihet upplåtes, och verkeligen medförde en sådan verkan blefve det Regeringens omsorg att pröfva, huruvida detta underhåll ytterligare billigen kun - Dol io Februarii.
Stad, eller sedermera borde äfven reparteras på Häradet som genom utflyttningen hade vunnit ö-i kade utvägar, och ide allmänna anläggningarnes underhåll, sedan dess Industrie hade stigit, måste hafva ett större interresse.
För påbjudandet af alia författningar, som förändra Individers förhållanden till Staten, bör en sådan jemkning vara ett oskiljagtigt vilkor.
Ständer anse tiden vara kommen, då de band, som fjettra idogheten, böra lossas, så blifver nödvändigt att grdje och 4:de Cap.
HandelsBalken undergå förändring.
I anledning hvaraf jag får anhålla, att detta yttrande blifver remittteradt, så väl till
Lag som Oeconomie- och BesvärsUtskotten.
Friherre Wrangel, Hennwg\
Bland hufvudsakliga medel att gifva lif åt våra aftynande näringar och vår handel, synes mig ett utvidgadt Credit-Systeine, så föga i Sverige kändt och till sina fördelar utveckladt, förtjena en serskild uppmärksamhet,- den jag för framställningen af detta ämne, äfvensom af några reflexioner rörande Riksmyntet, vågar för en stund hos Ridderskapet och Adeln utbedja mig, under den försäkran, att endast den fullkomligaste öfvertygelse om IBS Dan ;o Februarii, sakens vigt och värde
För nvtt fädernesland, framkallar nu, sorn vanligt, min röst.
Man inå med rätta förundra sig att hvarken den egna erfarenheten, sorn sä tillräckligt visat oss skadan af vacklande princip r rötande vårt penningeverk, eller andia länders exempel, gom till största delen genom ett oinskränkt Creditsy-teme upplyf at sig till den höjd af rikedom och anseende, sorn de innehafva, förmätt Sveriges R- gering och Ständer till lyckligare och mera ändamålsenliga åtgärder i det. ta afseende.
Både naturen och omfattningen af det ämne jag går att vidröra, fordra dess iördelning i 2:ne afdelningar.
Möjligheten att genom CreditSystemets införande, upplifva Rikets åkerbruk, bandel och konstflit, Det vacklande
Och den förlägenhet, som alltsedan i8oy års
Riksdag låtit förmärka sig i vårt penningeverk, och sorn mer eller mindre fördrefligt verkat på alla Sveriges Folkklasser, har utan tvifvel, till en stor del haft sin grund i de missbruk roan gjort af Bankens Credit och i det misstag att icke skilja Statens skuld från Bankens.
Ett mynt utgifvit af Rikets Bank mäste nödvändigt för att behålla sin Credit vara fritt från all främmande inflytelse.
Denna grundsats har icke blifvit gällande i Sverige, der Den io Februarii.