Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hussvalan var systern, som Aёdons make hemligt gjort till sin käresta och skänkt henne som slafvinna.
Men den sköna ensamma fågel, hvilken med sin höga purpurtofs sväfvade öfver hafsviken, var kungadottern Skylla, som bestulit sin egen fader på den röda hårtest, i hvilken hela hans konungsliga makt legat förborgad.
Och hur skulle icke vid skördetid kvinnorna uppstämma sin hymn, när de med korgarna samlades under oliverna – gåfvan af Pallas, som också lärt dem konsten att sömma kläder!
Kunde de icke långt bortom slätten på berget urskilja templet, där hennes heliga träd vaktades af marmorjungfrur och hvita murar?
Naturkunskap, djup filosofi och uppfostrande historia framstormade i fyndigt försinnligade väsen genom hvar skogsdunge.
Den klassiska folkligheten bestod i ett allmänt aristokratiskt höjande, icke i ett sänkande.
Våra dagars folklighetsteorier påminna oss åter allt för mycket om konstens gamla svaghet att lätt bli ögontjänare åt de mäktiga.
Folket har nämligen blifvit en af jordens mäktiga, inför hvilken det fordras långt mera mod att tala sanning än att smickra.
Ett sådant smicker är det artiga påståendet att god konst genast skulle kunna förstås och njutas af alla.
Till på köpet komma våra folklighetsteorier likafullt icke det bittersta själfva folket till godo utan äro snarare blott en täckmantel för de bildades längtan efter likgiltiga förströelser.
Hvart skulle dessa teorier slutligen föra hän om icke till frambesvärjandet af en salongskomiker, hvilken med sina grofkornigheter eller harmlösa krumsprång roade de rika, ett sockerverk, randadt i allmogemönster med grädde och sirap och efter hvars förtärande inga oroande grubblerier störde digestionen.
Så länge man nämligen kan skratta åt folket, fruktar man icke.
Annorlunda fattade de gamla profeter af Juda sin ställning till det folkliga.
Nästan ständigt spåras hos germanerna – exempelvis när de bedöma den italienska litteraturen, där en klassisk odling oafbrutet fortlefvat i det bildade fåtalets hägn – ett nordligt ensidigt indelande i folkpoesi och konstpoesi som blottar, att de aldrig riktigt kunna helt förstå sydländskt lynne.
De känna intet af den mystiskt hänryckta och nästan kvinnliga religiositet som där genombrusat de lärdaste strofer.
De vilja aldrig tro att den innerliga kärlek till humanismen och den rörande vördnad för antikens skönhet, hvilken kom Petrarca att med stolt ödmjukhet ringakta sina egna skapelser på italienskt tungomål, kan vara lika djup, lika äkta, lika ursprunglig och omedelbar som någonsin deras egen ärliga känsla för urmarken och stugan.
Bundschuh! Bundschuh!
Bundschuh!
Det var alltid härskriet som i tusende återljud brusade öfver germanernas skaror, och på deras fladdrande dukar bevarades alltjämt den folkliga bindskons tecken, fast öfversömmad med sköldar och örnar.
En sådan folklighet kände icke hellenismen, och hvilken aristokrat af renaste vatten förblef icke, trots allt, den romerska »populus», hvilkens fröjdetjut från arenans öfversta bänkar dock förrådde så mycken vildhet!
På arkitraven öfver hela den klassiska odlingens tempel kunde i sanning ristas de ord, hvilka borde tjäna hvarje människa till valspråk:
Var aristokrat i allt hvad andligt nämnes, men var det i den bestämda afsikten att därmed ytterst gagna det allmänna!
Just därför att emellertid folkligheten varit germanismens hjärteblod och så ofta sprungit i dagen vid andlig pånyttfödelse, har den fått sina ekon och så småningom utdanat ett helt system af teorier hos nordboarna alldeles som klassiciteten hos romanerna.
Folkligheten kan därigenom icke blott medföra hälsa utan äfven strypa och i stället att längre med en för handen varande nödvändighet bryta sig fram genom konsten nedsjunka till en torr och reglementerad smaklära.
Den faran ligger så mycket närmare som folklighetens andliga innehåll är tunt och lätt förbrukadt, och särskildt ungdomen bör besinna, när den packar morgondagen ur sin ränsel, att snille icke brukar gifva sig till känna i upprepningar.
För ögonblicket kan folklighetsteoriernas nuvarande ställning till öfriga rörelser inom filosofi och konst nästan jämföras med den, hvilken klassiciteten för hundra år sedan intog gent emot folkligheten och nyromantiken och betecknar – som redan sagdt – det konservativa.
Vi behöfva endast följa de nyare konstnärliga och filosofiska rörelserna inom germanismens gamla tyska moderland för att märka hvarifrån vindarna blåsa.
Också England har på sistone utbildat en lika förnäm som utsökt dekorativ konst, och nästan allestädes spåras samtidigt en gifven böjelse för det afsöndrade och otillgängliga.
Låt oss nu till sist efterse hur dessa mer aristokratiska rörelser kunna sammanfalla med den demokratisering, som blifvit germanernas mål.
Vi skola därmed äfven finna det slutliga svaret på frågan om blomstring och förfall.
Uppställa vi hellenismen som en sinnebild för blomman af mänsklig odling, då få vi icke heller väja ord, då är utan nåd vår tid förfallets.
Det vore lätt och det skulle öppna många förvägna perspektiv att drifva en sådan betraktelse till sin spets, men frågan om våra egna dagars betydelse är för allvarlig att kunna upplösas i en lek.
Vi komma sanningen närmare, om vi nöja oss med några enkla och stilla ord af rättvisa mot oss själfva.
Säkert är det ett tecken bland många på de romanska folkens afmattning att ingen Petrus Eremita på fullt allvar predikar ett korståg mot germanismen, men själfva kunna vi det åtminstone icke.
För att erhålla ett svar på frågan om blomstring eller förfall, gäller det tvärtom att efter så mycket erkännande åt objektivismen själfva för en gång sätta hvarje personligt tycke under en skäppa och samla den slutliga bilden på de mer trovärdiga plåtarna i ett fotografiskt objektiv.
Med flit och kanske till öfverdrift har jag målat i hvitt och svart för att framhäfva några af de jämförelser, hvilka dagligen tränga sig in på oss.
Den historiska erfarenheten har lärt oss att staten, filosofien och konsten aldrig byggdes på en säkrare grund än objektivismens.
Detta innebär dock egentligen endast att klassiciteten med sin objektivism är något länge sedan fullbordadt, hvars fel och förtjänster vi utan svårighet kunna granska vid en tillbakablick.
Germanismen åter står ännu i sin fulla växt och vi kunna om honom endast tala i gissningar och profetior.
Det vore lätt att fortsätta ett gisslande af germanismen och skildra den som en långt från städerna belägen klockaregård, fylld af oväsen från piglock och pianodunk med alla tio fingrarna och i hvars ljusdunkel färgerna hopsmälta i den ekgula ofärg, som låter oss tro att en sjuk katt gått fram öfver alla Nordeuropas salspanel.
I stället att svärja den klassiska arffienden ett hannibalskt hat, rycka germanerna honom in i sina egna led och binda sin folkliga jægerskjorta för hans mun och kväfva honom med sin allt grumlande skymning.
De predika konst genom att nedsmälta konstens elementära former och göra epos, drama och målning till musik, men musiken till epos, drama och målning.
De förkunna religion genom att vända religionens mysterium ryggen och uteslutande syssla med den sedliga tillämpningen.
Detta är ungefär hvad vi bruka tillvita den germanska subjektivismens revolution, hvars följder ingen till fullo kan uträkna.
I längden blir dock en sådan travesti så obeskrifligen lättköpt och litet sägande, emedan just i jämförelse med en enkel och formfast kulturbyggnad, ett så ymnigt flöde som våra dagars gifvetvis måste te sig groteskt och obestämdt och först efter århundraden lämnar den öfverblick, efter hvilken det hela kan inskrifvas inom fasta och bestämmande linier.
Väl förutse vi klart att vår rang inför eftervärlden särskildt kommer att bero på vår slutliga plats i förhållande till upplysningstidehvarfvet och renässansen, men vi stå själfva för nära.
Litet veta vi om oss själfva, och det vi veta känna vi för noga, att det skulle te sig godt.
Med tillfälligheter, lättare än damm, pröfva vi att väga de största tyngder.
Dock skall det heller aldrig lyckas någon att med bevis förneka möjligheten, att också öfver det aristofanskt piskade »nu», hvilket bortskämda människobarn skatta så armt, en blomstermånad kan hvälfva sin himmel.
Än lyser det hvar afton på jorden från oräkneliga hem, där ömhet och goda afsikter satt bo och där tänkande varelser besinna, att detta stackars »nu» omfattar den timme i evigheten, då de sitta på lifvets öfversta kungstinne såsom människor och med människors ansvar.
Låt oss därför ytterligare försöka att ransaka, huruvida vi icke utan att kränka hellenismen och utan att förneka vissa likheter med t. ex. det romerska förfallet kunna vägleda oss till en sannolikhet, som innebär att också vårt »trötta dekadenssekel» möjligen inför eftervärlden kan få sitta upp bland de århundraden, som dragas i triumfvagn.
Hjälpen låge nära, om vi vände oss till de otaliga reformer i det lilla, som stundligen föra människorna framåt mot större fullkomlighet.
Ensamt inom en mansålder har dessutom vetenskapen lämnat så många uppslag att hälften skulle förslå att skänka nytt innehåll åt hela tidehvarf.
Svaret skall dock falla långt mer öfvertygande, om vi icke vika af åt sidorna utan fortfarande dröja på den en gång inslagna vägen.
Med andra ord, låt oss efterse hvar de företagna jämförelserna ha sina sårbara ställen eller rent af sina orimligheter.
Särskildt »tröttheten» är minst af allt rätta märket på våra dagars fredlösa ifver.
Och hur dåliga voro icke alla tidehvarf i sina egna ögon!
Michelangelo knotar öfver allmänhetens likgiltighet för konst.
Det var midt under högrenässansen.
Sankta
Birgitta klagar öfver den allmänna otron.
Det var midt i kyrkans stormaktsdagar, då luften ljöd af klockringning och pilgrimssång.
Det skulle knappast vara svårt att uppdraga historiska jämförelser mellan våra dagar och snart sagdt hvilken annan tid som helst, äfven den mest lysande.
Dylika jämförelser lända till gagn genom att vänja ögat vid öfverskådlighet.
Däremot bevisa de blott föga om vår egen tid, ty liknar hon en annan i vissa stycken, skiljer hon sig i andra, och en enda olikhet kan vara väsentlig nog att rubba hela parallelen.
Redan begreppen blomstring och förfall äro ytterligt relativa, och det har aldrig funnits ett tidehvarf, som icke med nödvändighet och till hardt när underbar fullkomlighet uppfyllt sin gifna bestämmelse.
En afmattning i vissa stycken har endast varit en naturlig följd af en kraftförhöjning i andra.
Det som först och sist skiljer den nu härskande odlingen från den förflutna, är den kosmopolitiska omfattningen.
Frågan gäller icke längre huruvida ett folk eller en enstaka stad med omgifvande provins befinner sig i sina möjligheters fullaste blomma.
Mer än två världsdelar stå förenade inom ringen af en och samma upplysning, och samtidigt bemöda sig de olika folkkaraktererna att öka sin insats genom att ännu en gång skärpa sina lokala egendomligheter.
Mellan östern och västern pågår ett dagligt utbyte och tillgodogörande af andliga varor, hvilka tillförene tycktes hvart och ett folks afsöndrade och girigt bevakade egendom.
Till och med de olika religionssystemen gå hvarandra till mötes med en snabbhet, om hvilken först eftervärlden kan döma.
Redan af detta framgår med visshet att jämförelsen med en lokal blomstring måste vilseleda.
Folkens närmande till hvarandra har så förvandlat den mänskliga odlingens grundväsen, att äfven begreppen blomstring och förfall måste byggas på en ny princip.
Fattigt folk
Erik och Amalie Skram
från
Författaren.
SID.
SNÖVINTER 1
PETTER MED ÖGAT 43
MOR LENAS POJKE 93
SISTA RESAN 157
UTAN PÄNGAR 187
SNÖVINTER.
Klockan tre på eftermiddagen föll skymningen i Januari, och öarnas konturer mörknade i den mulna vinterdagern.
Granarna trängde sig under den låga, gråa himmelen ännu tätare omkring de två små röda stugorna, hvilka lågo i skogsbrynet, där backen sluttade ned mot sjön.
Öfver den våta marken och de bara trädgrenarna gick en pust af en kall vind, hvilken strök med sig röken från skorstenen, så att dess gråa flagor, osynliga mot den mörka luften, splittrades mot trädens grenar.
Gamle Söderberg stod ute på backen och högg ved.
Det var krokiga smala pinnar, som lågo i underliga, ormvridna stycken omkring honom på marken.
Han hade huggit en hel timme, långsamt och eftertänksamt, med pauser, under hvilka han stod och såg ut öfver sjön.
Men när den skarpa vinden kom, tog han sig åt sitt högra ben, i hvilket den värsta reumatismen satt.
Och då Söderberg var en from man och i trakten ansågs för läsare, svor han inte, utan tog i stället till sitt favorituttryck, hvilket hos honom ersatt hela samlingen af eder:
– Det var märkvärdigt!
Sedan han yttrat detta, halft för sig själf, halft uppåt himmelen, som om han velat göra sig hörd, tog han ännu en öfverblick öfver sjön där de svarta vågorna börjat krönas med kammar af hvitt, spottade eftersinnande framför sig och gick in i stugan.
– Det blir snö, sade han, i det han satte sig vid spiseln och började sträcka på sitt högra ben, medan han höll det mot värmen för att mjuka upp de genomisade musklerna.
– Blir det snö? sade en röst från en vrå af rummet, som de små knotiga pinnarna i spiseln, hvilka glödde rödt, icke räckte till att upplysa.
Söderberg tog eldrakan och rörde upp i glöden, lade på ett par nya pinnar och blåste på elden.
Lågan flammade upp ett ögonblick, sjönk igen, som när en fågel dyker i vattnet, och låg sedan och pyrde och ansträngde sig för att bli herre öfver det sega bränslet.
Ett matt sken föll öfver den del af rummet, hvarifrån rösten kommit.
På en låg soffa af trä satt en liten, liksom hopkrympt gumma och letade i en hög potatis, som hon hade framför sig.
Med sina knotiga fingrar, hvilka syntes smälta ihop med den gråa dagern från fönstret, lyfte hon upp jordfrukterna en efter en, plockade bort rötterna, som hade växt ut, och kastade dem sedan i en vattenbalja med afbrutna handtag, som stod bredvid henne.
När hon undersökte potatisen, vände hon ansigtet mot elden, och man såg ett litet magert ansigte, hoptorkadt och fullt af skrynklor, en infallen mun och några gråa hårtestar, som hängde öfver en låg panna.
Söderberg upprepade sin försäkran.
– Det blir snö, sade han.
Vinden går på nordost.
Och det värker i benet.
Gumman sköt undan potatisarna och reste sig upp.
– Då sätter jag på kaffepannan, Söderberg, sade hon muntert.
Ett par pigga gamla ögon lyste ur det fårade ansigtet.
Och medan hon lade veden till rätta och blåste upp lågan, tillade hon med tanken på de långa dagar, som skulle följa:
– Det går an, vi har strömmingstunnan.
Söderberg fick icke aldeles rätt i afseende på snön.
Den kom icke genast.
Men i stället för snön kom kölden.
Den kufvade de mörka böljorna, så att de lågo som en isbrygga från ö till ö.
Och när isen stod riktigt säker och fast, började snön att komma.
Det var dagar, när det snöade lugnt och stilla, som om en outtömlig och mäktig vinter uppe i de hopade skymassorna hade sållat sina hvita flingor öfver människoboningar och skär.
Jämt och säkert stego drifvorna, de höljde de täckta brunnarna med hvitt, de packade sig tätt öfver skogarnas vägar, som försvunno för dessa lager af snö, hvilka togo herradömet öfver naturen, och från de små stugornas låga fönster såg man ut öfver en yta af hvitt, hvilken tycktes gå i jämnhöjd med fönsterkarmarna.
Människorna ute i skären började sin kamp mot dessa laviner, som hotade att klämma dem fast i sin tunga svepning.
De skottade vägar i skogarna och togo bort snön från farstutrappor och brunnar.
Men en dag kom nordostvinden och hjälpte till med begrafningen.
Den kom som en rasande fiende med nya massor af snö, och den tröttnade icke.
Dag efter dag röt den omkring knutarna, skakade de långa skorstenarna, tjöt i dörrarna och kom skogen att sucka, liksom utpinad under dessa fruktansvärda anfall.
Så tystnade den för ett par dagar, och människorna började åter att andas, vågade sig ut från de trånga stugorna, där de sofvit som björnen i ide, medan naturen för en tid tycktes ha återtagit sitt våldsherradöme, och de letade fram snöplogar och skoflar, redo att på nytt arbeta sig fram till makt öfver marken.
Men nordostvinden kom tillbaka, häftigare än förut, våldsammare, vildare, mera förstörande än någonsin.
Nya snömassor vräkte den ned, vägarna fylde den, kojorna svepte den i täta, massiva, sammanpackade moln.
Det var som om den velat kufva hvarje försök till motstånd, begrafva allt lefvande, som andades i den olyckliga trakt, dit dess välde nådde.
Den lade snön en manshöjd högt i skogarna, och den tog kölden till bundsförvandt.
Kölden smälde i knutarna med starka knallar, som satte fantasin i rörelse med minnet om hemska sägner, och genom de halft öfversnöade fönstren syntes ingenting annat än den yrande snön, som hvirflade högt öfver de suckande trädens grenar.
Naturens raseri varade i månader.
Ute på de yttre skären, där de fattiga bodde ensamma och aflägsna, där blef det tyst.
Tyst som på en oerhörd kyrkogård, där blott ett under kan framkalla lifvet, när midnattsklockan slår, och grafvarna öppnas.
Bygnaderna lågo som små hvita kullar, hvilka rundade stego upp ur den vågiga snömassan, liksom om hafvet, hvilket låg fjättradt under isen, hade tagit snöns gestalt och i obarmhertig styrka höjt sig öfver sina bräddar, medan dess våldsamma vågor stelnat i långa snödalar med stigande sluttningar.
Och där samfärdseln blef omöjlig, och lifsmedlen tröto, började hungern.
Söderberg gick hela dagarna i ladugården och såg efter kon.
Han stoppade till sprickorna, så att hon icke skulle frysa.
Han lagade taket, där snön höll på att tränga in.
Och han gaf henne föda så sparsamt, han vågade, för att inte mjölken skulle sina ut.
För hvarje gång Stina hade mjölkat henne, mätte de mjölken.
Och de båda gamla betraktade hvarandra med ängsliga blickar, om de funno ett halft kvarter mindre den ena dagen än den andra.
Det blef deras dagliga förskräckelse, om kon skulle dö, så att de blefvo hänvisade till att äta strömming och potatis och dricka vatten till.
Ty hade de inte kon, då vore det knappast möjligt, att de skulle kunna hålla ut, och under de långa dagarnas enformighet blef det deras förströelse att ge kon mat och sköta om henne.
Kon stod varmt inbäddad med halm inunder sig och mossa i de stora sprickorna rundt omkring i väggarna och tuggade halm eller hö hela dagarna.
Så ofta gumman kom i dörren, satte kon i med ett råmande, och nosen vädrade ängsligt mot den kalla luften och snön, som yrde in, när dörren öppnades.
Och när kon var ensam, hördes ibland ända in i stugan, när vinden tog ett riktigt tjutande tag i de gamla bygnaderna, hur hon ängsligt råmade i ensamheten.
Råmandet var det enda lefvande ljud, de gamla hörde, utom sina egna röster, och de höllo alltid upp, med hvad de hade för händer, och lyssnade, så ofta det ljöd genom blåsten.
– Det är synd om kräket!
Hon råmar, för hon leds efter folk, sade gumman.
Och svepande den gamla skinntröjan tätt omkring sin lilla figur, klef hon genom snön fram till ladugården och stälde sig inne i båset för att jollra med kon.
Gumman Söderberg talade om långa historier för kon, kliade henne på jufren och strök den hvita stjärnan i hennes panna.
Och kon förstod också den goda meningen.
Ty hon strök mulen tillbaka mot gummans axel och råmade efter henne, när hon gick.
Men ville det sig riktigt väl, så följde Söderberg med gumman.
Och de båda gamla gingo i hela timmar där inne och jollrade och pysslade om kon.
– Det är som ett sällskap, sade Söderberg betänksamt.
Och de hade hvarken råd att förlora sälskapet eller mjölken.
Att det skulle kunna hända dem själfva någonting, därpå tänkte de sällan.
Söderberg själf var öfver sextio år, och gumman var nära tio år äldre.
Men de hade lefvat tillsammans länge, och vanan vid lifvet hade för dem som för andra liksom aflägsnat tanken på döden, äfven när den tid kom, då döden var att vänta.
Gumman var en liten kry människa, rätt så gammal hon var; hon hade munterhet i blodet och hade altid tyckt om att lefva.
Men Söderberg var en mera sluten och eftertänksam natur.
Och fast han var den yngre, var han sjukligare.
Ty reumatismen, som han fått under segling och fiske, när vindarna och vattnet under höst och vår ohejdadt misshandlat hans kropp, hade gjort hans lemmar stela och fjättrade honom ibland, när plågorna blefvo för svåra, hela dagar vid sängen.
– Jag har aldrig legat en dag, brukade gumman säga, utom när jag fick barnen.
Men nu äro de ute i världen.
Och kommer jag bara i sängen, så stiger jag aldrig upp.
Söderberg läste mycket den tiden.
Med glasögonen på näsan och testamentet mellan de grofva händerna, satt han om dagarna bredvid fönstret, mot hvilket den torra snön piskade, eller om aftnarna vid den lilla fotogenlampan, som var lågt nerskrufvad, för att oljan skulle räcka, läste kapitel efter kapitel, medan munnen sakta rörde sig efter orden, och han då och då nickade bifall med hufvudet.
Han läste aldrig högt för gumman.
Ty hon brydde sig inte om det.
Och Söderberg föraktade att bjuda sina alvarsamma tankar åt hustrun med hennes brist på religiösa känslor.
Stina å sin sida kände sig altid retad, när Söderberg satt och läste i boken.
Hon hade aldrig haft lust till det och därför hade hon aldrig gjort det.
Men hon kände sig alltid sämre än han, när hon märkte, hvilket intryck orden gjorde på hans sinne.
Hon visste nog, att hon inte hade tron.
Det hade Söderberg ofta sagt henne.
Hon hade visserligen alltid svarat ampert och sagt, att hennes tro var lika god som hans.
Men i sitt hjärta skämdes hon öfver det och tyckte, att han hade rätt, fast hon inte rådde för det.
Och på sista tiden teg hon i allmänhet för att inte reta honom.
Ty hon fruktade hans lynne, och grollet mellan fyra väggar är det säkrast att icke framkalla.
Den sista snöstormen hade varat i nio dygn.
Det var ett arbete att komma till brunnen efter vatten.
Det var ett arbete att hugga ved och bära in den.
Det var ett arbete att komma in i ladugården till kon för att göra rent och ge henne föda.
Det var ett arbete att bära mjölken från ladugården och in i stugan.
Och det var ett arbete att skotta snön ifrån trappan, så att dörren icke skulle bli alldeles igenmurad.
I veckor hade de båda gamla setat instängda.
Dagarnas enformighet hade kommit tiden att gå fort, så att ingen af dem kunde förstå, att de varit insnöade så länge.
Och ändå voro de särskilda timmarna så ändlöst långa, att det ibland smög sig en tyst förskräckelse öfver de båda, som bodde afskilda i den igensnöade stugan.
En kväll tog veden slut, förr än de hade tänkt.
Lampan vågade de icke tända för ofta.
De sparade på oljan som på ett nöje, hvilket de icke ville se alldeles upphöra.
Och Söderberg måste ut i mörkret för att ta in mera ved.
Han dröjde länge ute, och Stina började känna sig ängslig i stugan, som var nästan mörk.
Ett par tallpinnar lågo och glödde på spiseln.
Eljest var det kolmörkt i alla vrår, och endast fönstren syntes, därför att de voro täckta med snö, och det hvita glänste i mörkret.
Den gamla gumman tyckte, att en timme hade gått, och hon började undra, hvad
Söderberg gjorde så länge ute.
»Det kan väl aldrig ha händt något», tänkte hon, och hon kände sig rädd som ett barn, hvilket är instängdt i mörkret.
I förskräckelsen började hon att mumla böner, utan mening och utan sammanhang, förskräckt för den osynlige fiende, som lurade utanför.
Hon ville inte öppna dörren och se efter, för att inte släppa in kölden i stugan.
Inte häller ville hon tända lampan; ty om Söderberg fick se det, så kanske han bara blef rasande.
Men förskräckelsen lämnade henne icke, den jagade upp hennes inbillning, så att hon såg syner i ensamheten, och i sin ångest gick hon ut genom dörren, stälde sig utanför och läste den efter sig.
Hon var klädd i en tunn ylletröja och hade träskor på fötterna.
Vinden svepte omkring henne med isande kyla, och snön vätte hennes fötter och ben.
Men hon kände det icke.
Hon stod alldeles stilla, med armarna svepande tröjan tätt omkring sig, och försökte se genom snön, som piskade henne i ansigtet.
Hon urskilde ingenting: bara ett vimmel af hvitt, som skymde för ögonen, och drifvorna, som hopade sig öfver trappan.
– Söderberg, ropade hon flere gånger, högre för hvarje gång.
Men hon hörde själf, att hennes röst icke kunde öfverrösta stormen.
Och darrande af köld, öppnade hon dörren, och in i stugan kom hon med fart.
Ty stormen slog igen dörren med en smäll, som skakade hela huset.
Och just som hon kom in, började väggklockan att slå med ett skorrande, ihåligt ljud, som lät otäckt i tystnaden.