Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanhända kommer den dagen; men jag hoppas, ’ att det icke skall inträffa i min tid; jag skulle icke vilja lefva i ett samhälle, der det vore öfverlemnadt i hvars och ens fria skön att handla huru som helst, utan inskränkning af lagar eller stadganden i något hänseende.
Detta yttrande visar en skäligen djerf ståndpunkt till religionen.
“ Antagit en viss religion att gälla för statens alla medlemmar " detta låter ju mycket bra, men icke lärer någon i ringaste mån religiös person gilla det.
Och den vackra satsen: “ I måsten ändra edra åsigterw o. s. v. Skada bara att någon dylik åsigt aldrig blifvit fram-stäld, alla dessa positivister, sanningssökare och hvad de nu må heta begära ju blott att få ha sin åsigt och slippa att officielt hyckla en annan.
Beträffande den anarki, som talaren hotfullt förespår, så må väl detta, om något, kunna kallas att måla den onde på väggen.
Talaren kan ju, om han vill vara konseqvent, ej vara belåten med mindre, än att alla, som ej vilja bekänna den rena ev. läran, om icke halshuggas, så åtminstone sändas i landsflykt.
Det är ledsamt, att se en så betydande förmåga som hr L. O. Larssons nötas ut på sammansättande af slika grofva sofismer.
Dock, det är sant, han lägger också an på qvickheter, vi skola anföra den, hvarmed han slutar sitt anförande:
“ Jag får säga, att det vore mycket smärtsamt, om man genom afslag å motionen möjligen komme derhän, att motionären icke kunde qvarblifva i sitt fädernesland, utan att han och någon med honom liktänkande nödgas resa sammaväg som Måns Månsson, emedan det är en förlust för samhället för hvarje sanningssökare, som lemnar detsamma, men jag får ock säga, att, sättes jag i valet att välja emellan att uppgifva Sverige såsom kristen stat för att vara viss om att få behålla motionären och alla med honom liktänkande, så får jag säga, äfven om det är påkostande, att jag hellre låter honom oeh dem resa.
Jag yrkar alltså bifall till utskottets afstyrkande förslag.
Sedan ännu en talare haft ordet anstäldes votering mellan bifall till utskottets hemställan och hr Arnoldssons motion, hvarvid den förra bifölls med 130 röster mot 61.
% 7
Och här kunde vi sluta, blott ännu ett par ord.
Man skall kanhända säga, att i denna uppsats partiskheten är alltför stor, att dess författare upptagit blott motståndarnes sämsta argument.
Derpå svara vi helt enkelt: “ det finnes inga bättre “.
Hvar och en kan sjelf se efter i protokollen.
Men just i den omständigheten att skälen å majoritetens sida varit så svaga, kan man ju söka ett stöd för den förhoppningen, att frågans återupptagande snart nog kan ske med bättre framgång.
Det är ett hopp, som sannolikt delas af hvarje frisinnad medborgare, han må nu vara vän af statskyrkan eller icke.
Det går snart ej längre för sig, att låta de grundlagar, vi alla vörda, i vissa delar upphäf-vas af andra förordningar och påbud; må alla svenskar enas om att inom en ej allt för aflägsen framtid orden: “ Konungen skall ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda en hvar vid en fri utöfning af sin religion ", skola och måste blifva en lefvande sanning i stället för en vacker men betydelselös fras.
Aemilius Paulus.Till frågan om den kostnadsfria undervisningen.
Det är icke så synnerligen länge sedan benämningen “ realpolitiker44 fattades såsom ett oqvädinsord till och med inom vår Andra kammare.
För endast några få år sedan hände det, att den af en politisk motståndare utkastades mot nämnda kammares nu varande vice talman, som deraf kände sig så djupt kränkt, att han skyndade sig begagna första lägliga tillfälle för att med den sårade oskuldens hela förtrytelse slunga den tillbaka i ansigtet på angriparen.
Detta kan nu må hända tyckas vitna om en något öfver-drifven finkänslighet på ett håll, der man eljest i allmänhet gjort sig känd för att gerna vilja hylla realiteten på de allmänna idéernas bekostnad, men i hvarje fall är det dock kännetecknande för det åskådningssätt, som, under ett annat regeringssystem än det nu varande, var rådande ännu, om vi ej allt för mycket missminna oss, vid 1877 års riksdag.
Men tiderna förändras och åskådningssätten med dem.
Nu för tiden tyckes man icke längre i vårt offentliga lif anse de realpolitiska tendenserna vara något att blygas öfver, och det lika litet på det ena hållet som på det andra.
Det är nämligen icke blott den maktegande majoriteten, som så fattar lagstiftningens uppgift, utan mer än en bland denna majoritets mest afgjorde motståndare ses lika ogeneradt falla undan för de tillfälliga intressenas kraf och proklamera ohållbarheten af allt hvad allmänna grundsatser heter.
Detta sätt att se sakerna tyckes för närvarande lika som ligga i luften, och med en öppenhjertighet, som ofta icke saknar sin lilla tillsats af cynism, försäkrar man, att principerna endast äro till hinders i lagstiftningen.
Det är med tillfälliga hugskott man nu skall försöka att leda samhällsutvecklingen.
En löneförbättring för lärarne vid rikets allmänna läroverk hade befunnits vara af behofvet påkallad, och i afsigtatt för denna lönereglering vinna ett i förhållande till vår öfriga statsbudget så futtigt bidrag som det af chefen för ecklesiastik-departementet sjelf till endast 400,000 kr.
beräknade, tvekade man nu icke att utan vidare frångå den kostnadsfria jindervisningens princip i vårt land, ehuru denna princip hittills icke blott varit en vår hela samhällsordnings skönaste prydnad, utan väl också en gång skall komma att visa sig hafva varit g ett af denna ordnings säkraste värn.
Förlidet år underlät regeringen helt enkelt att lyssna till det allmänna ropet på en dylik lönereglering, men fick då uppbära så mycket ovilja härför, att hon i år icke vågade göra om försöket.
Man gaf nu efter för den allmänna opinionens påtryckning, men som man i alla händelser var lika angelägen om att iakttaga den största * sparsamhet med statens medel, hvilka ju snart kunna tänkas skola få en annan och för det inom riksdagen mak tegande intresset mera behaglig användning, ansåg man svenska staten nu icke längre hafva råd att hålla på den gamla vackra grundsatsen om kostnadsfri och lika tillgänglig undervisning för alla dess medborgare.
Ett så don-qvixottiskt handlingssätt skulle komma att kosta staten 797,000 kr.
årligen, och staten hade icke råd till att gifva mera än 397,000 kr.
; då återstod ingenting annat än att för de felande 400,000 kronornas grynvälling sälja den fria undervisningens förstfödslorätt.
Och som i löneregleringsfrågan hörde komiterade för tre år sedan “ icke tvekat " att eventuelt föreslå denna åtgärd, så fann nu regeringen — det skulle kanske vara orätt att säga statsrådet Hammarskjöld, fast han är den, som kontrasignerat den k. propositionen — samma åtgärd “ ingalunda obillig ".
Men mellan det “ ingalunda obilliga " och det faktiskt rättvisa torde i förevarande fall vara en lika stor skilnad som den, hvilken den gamla domareregien uttrycker med att lagen icke gillar allt, som den ej uttryckligen förbjuder.
Detta tyckes man emellertid här hafva förbisett tillika med åtskilligt annat, kännetecknande nog för detta senaste försök att i öfverensstämmelse med det realpolitiska systemet iöfrigt för så billigt pris som möjligt komma ifrån en som oundviklig pröfvad regeringsåtgärd.
Man hjelper sig för tillfallet med en halfmesyr, och det till och med en dålig sådan, då man anser sig ej hafva tid och krafter att företaga en genomgripande och planmessig omorganisation.
När hans excellens statsministern i fjor lät f. d. statsrådet F. F. Carlson fylla en ledig blifven plats i skatte-regleringskomitén, skedde detta väl särskildt för att bereda hr Carlson tillfälle att der försona för hvad han kunde hafva brutit genom sin nitiska medverkan vid 1873 års bekanta " kompromiss *.
Möjligt är ju också, att f. d. statsrådet Carlson kommer att lyckas med denna expiation, men hvad han aldrig skulle kunna lyckas med, lefde han än i hundra år, vore att råda bot på alla de bedröfliga följderna af hans mångåriga experimenterande med vårt undervisningsväsen.
Krafvet på en mera praktisk anläggning af undervisningen har hos oss med ökad styrka gjort sig gällande vida hastigare än i något annat europeiskt land, och redan under andra året af professor Hammarskjölds verksamhet såsom chef för ecklesiastik-departementet inom den Posseska ministeren har man ju nu också som bekant hunnit så långt i den riktningen, att man vunnit åtskilliga universitetsmyn-digheters bifall till latinets aflysande från vissa akademiska examina.
Men långt ifrån att med dylika reformer söka gå den allmänna meningen till mötes, föredrog statsrådet Carlson på sin tid att föreviga minnet af sitt chefskap för eckle-siastik-departementet genom helt andra åtgärder och gjorde mångläseriet till en tvångsregel ännu vid universiteten.
Det torde vara onödigt att påminna om den förbittring, denna ordning från första stunden väckte, all den stund intrycket ännu torde fortlefva oförminskadt hos alla dem, hvilka på ett eller.
annat sätt fått röna verkningarna af den samma.
Deremot torde det icke vara ur vägen att konstatera, huru som hela den mot den nu varande undervisningsordningen rådande oviljan med deraf följande mer eller mindre hastigt hopkomna omskapningsplaner väl till en god del är att betraktasåsom en naturlig reaktion mot de här antydda planlösa åtgärderna.
En omorganisation af vårt undervisningsväsen kunde man under alla omständigheter hafva att förr eller senare motse, men den hade icke behöft blifva hvarken så brådstörtande eller så våldsam, som den nu kanske blir » hade man icke förut drifvit sakerna till sin yttersta spets i en motsatt riktning.
Vid 1880 års riksdag fingo missnöjet och farhågorna slutligen äfven uttryck i de offentliga förhandlingarna inom Andra kammaren, der två motionärer, d: r Severin Axell och redaktör F. T.
Borg, framlade hvardera sitt temligen utförliga förslag till en genomgripande omorganisation af våra allmänna läroverk.
Båda dessa förslag hade en afgjordt praktisk tendens, hvilket väl också var så mycket naturligare, som d: r Axell i egenskap af före detta universitets-docent endast sökte hålla fram sitt gamla älsklingsämne, naturalhistorien, och hr Borg med den bekante folkskolläraren Sven Rosenberg såsom sin ledande auktoritet bjöd till att förverkliga dennes ideal af en demokratisk utjenming
mellan folkskolan och elementarläroverket.
Häremot är nu å ingendera sidan något att invända, men beklagligtvis hade de båda förslagsställarne icke inskränkt sig till att blott an-gifva grunderna för den af dem önskade nya undervisnings-ordningen, utan med klart medvetande om det nogsamt kända förhållandet, att utsigterna för en reforms framgång inom vår riksdag nu mera i främsta rummet bero af reformens prisbillighet, hade de ansett rådligast att äfven försöka ställa priset för den af dem föreslagna omorganisationen så billigt som möjligt.
Och utvägen härtill var lätt funnen.
Med anledning af från lärarne vid rikets allmänna läroverk, vissa pedagogier, högre lärarinneseminariet och folkskollärareseminarierna in-komna ansökningar om förbättring i desse lärares lönevilkor hade k. m: t i maj 1878 nedsatt en komité, som redan samma månad påföljande året hunnit afsluta sina arbeten — en för sin sak ovanligt intresserad och rask komité således, somman kan finna — och den 17 i nämnda månad var färdig * att inlemna sitt betänkande till k. m: t.
I detta betänkande tillstyrkte komitén utan förbehåll och det, som man torde få medgifva, på goda gruilder den i fråga satta löneförbättringen.
Men året 1878 var som bekant ett i ekonomiskt afseende särdeles brydsamt år, under hvilket den inom vår riksdagsmajoritet allenaherskande hänsynen till “ den största möjliga sparsamhet “ hade utsigt att mera obetingadt än någonsin få göra sig gällande, och följaktligen ansågo sig äfven komiterade lika som två år senare * reformsträfvarne inom Andra kammaren föranlåtne att till vinnande af det goda.
ändamålet — lärarelönernas förhöjning — ställa priset så billigt som möjligt.
Och så föreslog man, att lärjungarne vid de ofvan nämnda läroverken skulle erlägga en hittills i vårt land icke i fråga satt terminsafgift ’ hvilken skulle användas såsom bidrag till lärarnes aflönande.
Att komitén, som var sammansatt af två i saken intresserade elementarlärare, två mycket förmögne män och en välmående hemmansegare, icke skulle tänka på hvilka följder en dylik suspension af grundprincipen i hela vårt svenska bildningslif kunde komma att medföra, är någorlunda förklarligt, lika som ock att förslaget kunde accepteras af hr Axell, hvilken som bekant är ett af lyckans mest gynnade skötebarn i ekonomiskt lika väl som i intellektuelt afseende.
Underligare förefaller det deremot, att samma förslag äfven kunde upptagas af hr Borg, som ju skall vara en sann demokrat och en den obemedlade stora massans välvillige målsman.
Lika underligt förefaller det oss äfven, att hr Hedin, som ju också en gång i tiden yunnit sina politiska sporrar såsom utpräglad demokrat, kunde i sin egenskap af ordförande inom det Andra kammarens tillfälliga utskott, hvilket hade att behandla detta ärende, och, enligt hvad det uppgifves, dérjemte sjelf författare af utskottets i formen ypperliga betänkande, gilla ett förslag, som helt enkelt sätter yxan till roten på den mest upphöjdt demokratiska grundprincipen i hela vårt samhällslif.
Men hos båda tyckes hän-synen till de demokratiska grundsatserna vid detta tillfälle fått vika för andra om ock sins emellan vidt skiljda motiv.
Hr Borg ansåg sig förmodligen såsom renhårig landtmanna-partist i främsta rummet böra fasta afseende vid “ den största möjliga sparsamhet “, hvartill kommer, att för denne representant — som dock sjelf gjort sig en ganska aktningärd förmögenhet på en, hvad man nästan skulle kunna kalla, literär sysselsättning — redan framskymtar “ det literära proletariatets " sedermera till så många öfverraskande effekters vinnande använda spöke.
Hvad hr Hedin åter vidkommer, har han som bekant rättvisligen förvärfvat sig ett namn såsom en energisk målsman för våra otillräckligt aflönade lägre tjen-stemän, och omtanken om denna klass af medborgare lade väl här uteslutande beslag på hela både hans iakttagelse-och omdömesförmåga, hvilka, huru skarpa och omutligt logiska de för öfrigt än må vara, dock stundom tyckas lida af det betänkliga felet att operera något väl ensidigt, ja till och med icke utan en viss liten tillsats af idiosynkrasi.
De båda inom Andra kammaren väckta motionerna ledde, som bekant, icke till något resultat hvarken det året ej heller det följande, då frågan genom hr Borgs försorg åter drogs under riksdagens pröfning.
Något riksdagens samfålda uttalande hade chefen för ecklesiastikdepartementet således icke att åberopa till försvar för den åtgärd han i år helt oväntadt å regeringens vägnar definitivt satte i fråga, och — hvad värre är — han hade, såsom vi strax skola få se, endast helt enstaka eller tillfälliga opinionsyttringar att dervid stödja sig på.
Statsrådet Hammarskjöld har dock detta oaktadt djerft velat våga försöket.
Redan i fjor var det också en offentlig hemlighet, att icke ecklesiastikministerns liknöjdhet utan hans exellens statsministerns “ kända energi ", den gången verkande i en helt negativ riktning, varit orsaken till att frågan om lärare-lönernas reglering blef tills vidare skjuten å sido.
I år vågade man icke längre fördröja tillfredsställandet af hvad som verkligen var och fortfarande är ett erkändt behof.Men framfor allt gälde det att visa sig vara sparsam, och så sökte man hjelpa sig ur förlägenheten genom att lyssna till några af 1878 års komité och ett par enskilde motionärer i Andra kammaren i förbigående framkastade vinkar.
Först och främst vilja vi då mot ordalydelsen i chefens för ecklesiastikdepartementet motivering till den k. propositionen i ämnet anmärka, att det måtte berott antingen på ett ofrivilligt förbiseende eller också på en af-sigtlig misstydning, då statsrådet Hammarskjöld här betecknade den såsom bidrag till lärarelönernas bestridande af honom i fråga satta elevafgiften i rikets allmänna läroverk såsom en * förhöjd t er mins afgift ".
Någon motsvarande rudimentär skolafgift, som nu skulle kunna tänkas förhöjd, existerar nämligen icke för närvarande.
Ordalydelsen af hvad det i § 1 af nu gällande läroverksstadga heter om “ de af staten bekostade allmänna läroverken " har nämligen tills dato varit en så bokstaflig sanning, att statsrådet Hammarskjöld under de två år, han redan handhaft ecklesiastikportföljen, icke torde hafva sett ett enda öre af de hittills i skolorna för diverse rent lokala ändamål upptagna små terminsafgifterna komma statsverket till godo såsom ersätt- ” ning för eller bidrag till de utgifter, staten nu bestrider till elementarundervisningens upprätthållande.
Icke heller kunna de belopp, som vissa stadskommuner med ovanligt höga lefnadskostnader frivilligt åtagit sig att utgöra till hyresbidrag och dylikt åt sina elementarlärare, betraktas såsom någon sådan ersättning till staten, då dessa bidrag utan någon som helst afräkning å de af staten bestridda lärarelönerna för hvarje år från de i fråga varande kommunernas drätselförvaltningar utbetalas direkt till vederbörande lärare.
Att de förenämnda terminsafgifterna heller icke under några
v omständigheter kunna såsom någon sådan ersättning betraktas, uttalades också på det mest oförgripliga sätt af en så förfaren skolföreståndare som rektor Gilljam redan under diskussionen i denna fråga i Andra kammaren vid 1880 års riksdag.
Hr Hedins då gjorda försök att såsom det
\ tillfälliga utskottets ordförande å dragande kall och ämbetes vägnar bortresonnera detta faktum synes oss heller icke hafva varit nog lyckadt, för att chefen för ecklesiastikdepartementet nu på det skulle kunna stödja sin uppfattning af en hel systemförändring, som kunnat komma att medföra ödesdigra följder för vårt land och vårt folk.
Icke ens 1878 års komité, som likväl visade sig så synnerligen angelägen att framställa hela denna sak i dess möjligt mildaste dager, ansåg sig kunna tyda de nu utgående små terminsafgifterna såsom insatser i något de enskildes hälften-bruk med staten.
På sidan 34 af komiterades betänkande heter det nemligen uttryckligen, att nu synes dem “ den tid vara inne, då med skäl i fråga sättas kan, om statsverket ensamt * bör bära hela * kostnaden för den högre undervisningen *.
Detta har således enligt komiterades lika väl som enligt den nyss anförde aktade skolmannens åsigt hittills varit fallet.
I och med det samma är det äfven tydligt, att regeringen med sitt nu framlagda förslag åsyftade att konstituera en helt ny princip.
Hade man väl då här ens varit betänkt på att åstadkomma all den sorgfålliga och tillfyllestgörande utredning, som måste anses nödvändig för en så betydande principförändring?
Eller gaf man möjligen icke efter för tillfälliga påtryckningar och lät leda sig af sin benägenhet att för så godt pris som möjligt, lika godt huru för öfrigt, komma ifrån ett ögonblickligt trångmål?
Vi frukta, att det senare var förhållandet.
I den nu framlagda k. propositionen måste regeringen också ovilkorligen af den opartiskt tänkande anses hafva tillgripit den mindre lyckade taktiken, att af alla de många olikartade spörsmål, som under senare åren uppkastats angående en förändrad undervisningsordning, hafva först utbrutit det, hvilket var som minst utredt.
Bindande och ovilkorligen bevisande, som komitébetänkandet af den 17
* Kursiveringen af oss.maj 1879 är i allt, som rör behofvet af en löneförbättring för elementarlärarne, är samma betänkande lika lösligt och ofullständigt hopkommet i hvad som angår de här för första gången i fråga salta terminsafgifterna.
Det hände sig vid 1880 års riksdag under debatten om läroverksfrågorna i Andra kammaren, att biskop Rundgren mot de då af två enskilde motionärer föreslagna terminsafgifterna anförde följande primitiva skäl, hvilket vi, med allt erkännande i öf-rigt af talarens goda afsigt, icke * kunna neka oss nöjet att här ordagrant aftrycka: För min del, yttrade hr R., är jag mot * saken, derför att kostnadsfri undervisning vid våra elementarläroverk allt hittills meddelats.
— Komiterades argumentering gifver denna icke efter i slående lakonism.
Af de 57 sidor, komiténs betänkande med tillhörande utförliga tabellbilagor upptager, har man nemligen icke mäktat att anslå mer än tre till en knapphändig utredning af frågan om terminsafgifternas “ förhöjning ", som det nu heter.
Sjelfva klämmen i denna kortfattade argumentation är också ett allt för dråpligt prof på den goda viljans logik, för att den icke här skulle in extenso återgifvas.
Den kan också tjena till att visa, huru klena de enda skäl äro, hvilka man har att anföra såsom stöd för den ödesdigra reform, man här åsyftat.
Den lyder ordagrant på följande sätt: Tager man dessutom i betraktande ej mindre de stora anslag, som för den högre undervisningen nu mera kräfvas, än ock den i jemförelse med fordna tider mera spridda välmåga, som, tillfälliga dåliga tider oberäknade, nu mera förefinnes i vårt land och i synnerhet (?
) inom de samhällsklasser, som begagna sig af de allmänna läroverken, så synes den tid vara inne, då med skäl i fråga sättas kan, o. s. v. som förut är anfördt.
Och så anser komitén i en punkt vara sagdt allt, som behöfver sägas om den saken.
Inför en så beskaffad utredning får man ursäkta statsrådet Hammarskjöld, att han i sitt anförande till statsråds-protokollet den 7 januari detta år uraktlåter att hänvisa till det, som icke fins, utan i stället inskränker sig till étt enkelt omtalande af, att “ komiterade under vissa förutsättningar icke tvekat att föreslå " en utväg till att för godt pris komma ifrån hela saken.
Men hr statsrådet undviker härvid att nämna, hvilken denna af komiterade framhållna förutsättning var — ty för vår del hafva vi ej kunnat finna mer än en sådan.
Den lyder ordagrant i komiterades betänkande sålunda: “ För den händelse ej någon lämpligare utväg skulle finnas till betäckande af de ökade kostnader “ o. s. v. Men icke kan det väl vara möjligt, att en så praktisk och skarpsinnig förvaltnings-ministére som den nu varande skulle stått i saknad af andra utvägar till att anskaffa den der obetydligheten på 400,000 kr., hvilken man nu ville försöka att få i hop genom de nya terminsafgifterna?
I så fall ligger det närmast till hands att hänvisa vederbörande till samma utväg, som redan blifvit antydd af en författare i “ Aftonbladet ", då denne påminner om att den redan föreslagna högst oskyldiga konverteringen af bränvinstillverk-ningsafgiften under den allra närmaste framtiden skall komma att i statsinkomsterna medföra en tillökning, som icke blott uppväger de 400,000 kr., hvilka närmast tyckas ha försatt regeringen i en så stor förlägenhet, utan nära nog gifver det dubbla, eller lika mycket, som hela löneregleringen beräknas kunna komma att kosta.
För ett år åt minstone har man nu genom riksdagens nylingen fattade beslut kommit ifrån nödvändigheten att tillgripa en utväg, hvilken för öfrigt måste synas desto betänkligare, som man inom riksdagen lika väl som öfver allt ute i låndet, der stämningep icke hela tiden varit afgjordt mot förändringen, hittills haft saken lika oklart för sig som någonsin både regeringen och 1878 års komité.
Vi hafva redan sett, huru beskaffad den utredning är, som nyss nämnda komité åstadkommit, och den behandling, som sedan dess kommit ärendet till del, torde heller icke ha varit egnad att närmareklargöra frågan.
Sjelf erkänner chefen för ecklesiastikdepartementet upprepade gånger i sitt anförande till statsrådsprotokollet, att i flere af de öfver komiterades förslag af-gifna utlåtandena betänkligheter uttalats just mot denna del af komiténs hemställan och, att döma särskildt af ett yttrande på sidan 12 i den k. propositionen, i främsta rummet mot den.
Om man nu icke såsom en tom formalitet allenast skall fatta hvad som i 10 § Regeringsformen stadgas om skyldigheten för föredragande departementschef att låta ärendenas föredragning hos konungen i statsrådet föregås af en deras beredning genom nödiga upplysningars inhämtande från vederbörande ämbetsverk, så hade väl hr ecklesiastikministern också bort låta af dessa från kompetenta myndigheters sida mot förslaget uttalade betänkligheter af-hålla sig från att nu söka till ett förhastadt afgörande bringa en fråga, om hvars rätta lösning meningarne ännu visade sig så delade.