Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad beträffar Herr Cedersclijölds erinran om nödvändigheten att tillhålla Hrr Boktryckare att icke lägga sig till för stor rörelse, så innefattar den visserligen en örn omvårdnad om deras egen hushållning, och en tjenlig utväg att städse låta dem dväljas i ett patriarkaliskt sällskap med sina lärgossar; men Herr Cederschjöld må förlåta mig, i fall jag vågar anse sattsen, såsom Statsekonomisk, lika skråaktig, som om man ville förbjuda den värde Talaren alla sådanc Den 29 Ja n u a r i i f. m. göromål, hvilka kunde hindra honom ifrån elt egenhändigt utöfvande af sin egenteliga vetenskap.
Hade en sådan föreskrift gällt i andra länder, hade man aldrig sett sådane verk, som en Didots i Paris eller en Brockhaus’s i Leipzig, hvilka, genom sina stora företag, på det högsta gagnat icke blott sig sjelfva, utan äfven upplysning och vitterhet uti deras land.
Jag för min del kan ingalunda instämma i det af Herr Hjerta, Lars, framställda redactionsförslag.
Om Herr Gederschjölds satts är något skråaktig, så synes mig deremot Herr Hjertås alltför liberal.
Jag är i alla fall öfvertygad, att ingen Domare kan tillämpa denna § efter lagens stränghet, der ej bevislig afsigt legat lill grund, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, örn Ridderskåpet och Adeln behagade, såsom dess gemensamma tanka, till ConstitutionsUtskottet öfverlemna den af Grefve Frölich gjorda anmärkning, att, ur 4 Morn. 3 §:n af ConstitutionsUtskottets Förslag måtte uteslutas orden: ”vare sitt
Boktryckeri förlustig ” och der i stället insättas: ”vare hans Boktryckeri confisqueradt.’’ Ropades
Den 29 J a n u a r i i f. m.
Hvarefter Hans E.xcellmce Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adelil ansåg den gjorda Anmärkningen: att i 4 Morn. 3 § af ConstitutionsUtskottets Förslag, med uteslutande af orden: ”vare sitt Boktryckeri förlustig måtte insättas orden: ”vare sina Boktryckerirättigheter förlustig; böra, såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka, till ConstilutionsUtskottet hänvisas.
Om denna proposition antages, skulle en Boktryckare, som i alla fall ville nedlägga sin rörelse, kunna fela 3:dje gången alldeles utan ansvar.
Jag hemställer derföre, om icke äfven böter höra utsättas.
Det enda skäl, sorn blifvit anfördt emot mitt förslag, är att en lärgosse eller gesäll, genom sitt förvållande att icke tryckningsorten utsättes, kunde vålla ansvar för Boktryckaren; men då ingen annan kan dömas för ett brott, än den, som är skyldig dertill, så anser jag detta alldeles icke farligt, och anhåller, på denna grund, att det måtte utsättas, att Boktryckeriet skall eonfisceras.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att, som Grefve Frölichs berörde Anmärkning redan blif - Den 29 Ja n uarii f. in. 2o5 vit till Ridderskapets och Adelns antagande framstäld, men af Ridderskapet och Adeln afslagen, ny proposition derå ej kunde göras.
Jag tror ej holler att någon vidare förändring i beslutet behöfves; men då Herr Cederschjöld visat, att man första gången bör böta 3oo R:dr, andra gången dubbelt, och tredje gången mista sina rättigheter, så hemställer jag, om man ej kunde göra det tillägg, att äfven denna sista gång böterna fördubblades, ty det är väl icke skal att man aldeles bötesfri går från ett brott, hvarföre man tvänne gånger förut blifvit pliktfäld.
Uppå af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalkcn härefter gjorde propositioner, fann Ridderskapet och Adeln för godt att, såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tankar antaga och till ConstitutionsUtskottet hänskjuta de framställde anmärkningarne, att i 3 § 4 morn. af Förslaget måtte, dels efter ordet förlustig,” insättas följande tillägg: och bote derjemte 1200 R:dr, dels ock efter ordet ”derutöfvermed uteslutande af orden: ’’ansesj efter 8 Gap. 3 § Mlssg.
Balken, införas en så lydande förändrad mening: straffas efter Allmän Lag såsom för missbruk af annans namn. § 3. 5:o
Af allt hvad som trycke Sj vare Boktryckaren pligtig att frän upplagan aftaga 2oG
D e n 29 J a n u a r i i f. tn. och utan betalning aflemna sä mänga exemplar, att
Hof Cantzler en, Rikets Universiteter, Konst•
Bibliotheket, RiksÅrchivet och Vetenskaps-Acadeniien erhålla ett hvardera.
Sker sådant ej, i Hufvudstaden inom Sex månader, och från Landsorterna inom ett är, efter den tryckta skriftens lifgifvande, bote Boktryckaren Femtio Riksdaler.
Skulle denna ledaction antagas, så synes det som om praescriptionstiderne af ett halft och ett helt år äfven skulle kunna tillämpas på de exemplar, som skola aflemnas till Hof*Cancelleren eller dess ombud, hvilket gjorde all uppsigt öfver utkommande skrifter omöjlig och dessutom stöde i strid med det positiva stadgande om omedelbarligt aflemnande, som förekommer i 4 § 2 morn. gamla och 12 § 2 mom. nya redactionen.
Jag föreslår derföre vördsamt följande redaction af detta moment: ”Af allt, hvad som tryckes, vare ”Boktryckaren pligtig, att från upplagan afjaga, och utan betalning aflemna så många ”Exemplar, att Ilof-Canzlern eller dess Om”bud må genast vid utgifvandet erhålla ett, ”samt Rikets Universiteter, Kongl. Biblio”theket, Riks-Archivet och Vetenskaps-Aca”demien ett hvardera, i hufvudstaden sist ”inom Sex månader, och från Landsorterne ”sist inom elt år efter den tryckta skriftens ”utgifvande.
Sker sådant, ej, bote Boktryc”karen Femtio Riksdaler.”
D e n 29 J a n u a r i i f. m. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade, såsom dess gemensamma tanka, lill Constitutions-ULskottet öfverlemna Herr von Schulzenheims upplästa förslag till redaction af 3 § 5 mom. i nja TryckfrihetsFörordningen.
Bifölls. § 4. 1:0 Författaren vare ej skyldig att A tryckt skrift låta sitt namn utsättas.
Ehvad han okänd vara vill eller ej, t ilis tälle han Boktryckaren en förseglad sedel, innehållande uppgifterna af hans namn och hemvist, med påsk rifve t betyg om dessa uppgifters riktighet, af tvänne i orten väl kända inom Sverige boende Svenska Medborgare, hvilka åligge Författare-ansvar, i händelse skriften inom laga lid skulle åtalas, och Författarens namn och hemvist funnes origtigt uppgifna eller i sedeln saknades.
Jag vill icke trötta Ridderskapet och Adeln med flera anmärkningar vid sjelfva språket, ehuru det icke är nog Svenskt, utan öfverflödande af Fransyska vändningar.
Men jag måste fästa mig vid den mot slutet af första momentet förekommande meningen:
Namn och hemvist.
Som det senare är' lätteligen föränderligt, och möjligen kunde befinnas orig - Den 2g Januari i f. m. tigt vid sedelns uppbrytande, fastän namnet vore rigligt, så synes det vara nog hardt för löftesmiinnen att derför straffas lika hardt, som om altsammans vore falskt.
Jag anhåller således att meningen må förändras till namn eller hemvist.
Grefve GyldenstolpeAnton Gabriel:
I händelse detta moment återremitteras, skulle jag anhålla att orden inom Laga tid måtte utgå såsom öfverflödiga, emedan jag icke kan föreställa mig att något åtal kan ske utan i Laga tid.
Hans Ex cellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde om Ridderskapet och Adeln instämde i den af Grefve Gyldenstolpe gjorda anmärkning, att ur red a c ti o n sfö rsla ge t lill i mom. 4 § a ^ nya Tryckfrihets-Lagen måtte uteslutas orden: inom laga tid.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, om Ridderskapet och Adelil ansåg berörde anmärkning böra förfalla; hvilket med Ja besvarades.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde derefter, om Ridderskapet och Adeln behagade, såsom dess gemensamma tanka, till Constitutions Ut - Den 29 Januari i f. m. 2°g Utskottet remittera Herr von Hartmansdorffs anmärkning, att de i r mom. 4 § af ifrågavarande Förslag befintliga orden:
Författarens namn och hemvist, måtte förändras till:
Författarens namn eller hemvist.
Bifölls. §4- 2:0 Röjer Boktryckare Författarens namn och hemvist, utan att
Domstolen ålagt honom att elem uppgifva, eller har Boktryckare, utan Författarens eller Utgifvarens tillstånd, hans namn å skriften utsatt, bote, i förra fallet, Två Hundrade, och i det senare, Fyra Hundrade Riksdaler; Och varde, i bäggedera, hans förbrytelse uti Allmänna Tidningar ne kungjord.
Det faller mig just nu in en otydlighet i detta moment.
Der står: röjer Boktryckaren För fattar ens namn och hemvist.
Men man kan röja en person , utan att nämna dess namn.
Om till exempel Boktryckaren uppgåfve att t. ex.
Justitiae-Cancelleren hade författat skriften; så vore personen röjd, utan att namnet blifvit nämndt.
Jag anhåller att det derföre blott måtte stå: röjer Boktryckare författaren.
Jag instämmer uti Herr Cederschjölds anmärkning, men önskar att, för språkets skull, orden måtte få följande 5j) H. 14 210 Dun 29 J a n u a r i i f. m. lydelse: röjes Järf altare af Boktryckare.
Orden namn och hemvist kunna du utgå.
Uppå af Hans Excellence Herr Grefven och LahdtMarskalken gjord proposition, hlef den af Grefve Frölich uti ifrågavarande moment sålunda föreslagna redactipnsförändring af Riduerskapet och Adeln, såsom Ståndets gemensamma tanka, till Constitutions-Utskottet öfverlemnad. § 4- 3:o
Den som utgifver Utländsk mans arbete, eller öfversättning deraf, eller Inländsk mans, hvilken sitt namn ej angifvit, åge enahanda rättigheter, pligter och ansvarighet med Författare, i alla de fall, der ej i denna Lag annorlunda stadgas.
Emot delta moment gjordes ej någon anmärkning. § 4. f:o Utgifvare af Periodisk-skrift vare alltid, i fråga om ansvaret, utom hvad de i 7 | s inom. omförmälda allmänna Embetshandlingar beträ.ff 'ar, ansedde som Författare och, lika med dem, förbundne att tillse, det de vid sådana skrifters ingifvande genom denna
Lag ytterligare fästade vilkor må noga iakttagas.
Jag tror ej att detta moment uttrycker på Svenska, hvad
Den 29 Januari i f. m. 2! t sorn menas; här står: lika med dem förbundne att tillse.
Jag tror ej att tillsynen öfver tryckfriheten tillkommer författare, utan elem, som skola vårda tryckfriheten.
Jag tror derföre att här hör stå: och lika med dem förbundna, att noga iakttaga &lc. och ej tillse att iakttagas.
Den sista talaren förbiser, att med ordet dem menas ej författare, utan utgifvare.
Sammanhanget i momentet visar meningen vara, att ålägga utgifvare samma ansvar, som författare.
Detta mornent delar sig hufvudsakligen i arne delar.
Första delen deraf angår bestämmandet af lagbudet, den andra är en faderlig förmaning.
Denna senare del synes vara i en lag mindre lämplig.
Jag anhåller derföre, att punkt måtte sättas vid ordet författare, emedan det följande åtminstone är öfverflödigt.
Jag instämmer i den siste värde talarens mening, att slutperioden kan utgå, emedan momentet i alla fall blir lika tydligt Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg den gjorda anmärkningen, att ur 4 niom. af 4 § i ConstitutionsUtskottets
Förslag måtte utelemnas si5g H. «4* 312 Den 2§ Januari]' f. m. sta perioden, ifrån ordet Författare , hvarmed Momentet skulle slutas, böra, såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka, till ConstitutionsUtskottet hänskjutas.
Ropades Ja. §• 4- 5:o
Hvarje skrift är Författarens eller hans rätts lagliga Innehafvares egendom.
Eho som skrift trycker eller eftertrycker , utan ägarens skriftliga tillstånd, miste upplaganj eller bote hennes fulla värde, ägarens ensak.
Lag samma vare, om någon trycker eller eftertrycker den öfversättning af Utländsk skrift, som annan man utarbetat.
Men ej må Öfversättares äganderätt till arbetet förhindra någon att annan öfversättning af samma skrift utgifva.
I anledning af detta moment skall jag utbedja mig få till Ridd. och Adelu framställa en principfråga.
Månne det är rätt att en författare i everdeliga tider anses vara ägare till en skrift?
En skrift skulle möjligen derigenom alltid komma att befinna sig i samma dåliga skick, som då den först utkom, och allmänheten vara nödsakad att betala för den dåliga upplagan detsamma, som en vacker upplaga skulle kosta.
Det skulle äfven kunna hända, att allmänheten alldeles gick i mistning af en product, som borde tillhöra det Den 29 Januari i f. m. 2l3 allmänna.
Förhållandet i detta afseende är helt olika i andra länder.
I England är äganderätten till en skrift endast utsträckt lill 28 år, om författaren lefver så länge, annars blott i hans lifstid; i Frankrike 5o år efter författarens död.
Jag föreslår, att vi mätte gå en medelväg, och bestämma att äganderätten till en skrift må fortfara i 25 år efter författarens död.
Den af Grefve Frölich framställde anmärkning har äfven varit under öfverläggning inom Utskottet, och der länge discuterad; men Utskottet har icke kunnat ingå i detta förslag, såsom för nära ingripande i äganderätten och arfvingars anspråk.
Vi hafva således icke kunnat föreslå denna praescriptionstid.
Jag har mycket begrundat detta ämne, och har svårt att förlika den enskiltas äganderätt i detta afseende, med det allmännas fordringar.
Jag tror, att man bör mera hafva afseende på deri tid, som skriften saknats i Bokhandeln, än på den, som förlupit sedan Författaren dog.
Så länge tillgång finnes i Bokhandeln, kan författarens äganderätt icke bestridas.
Men när vissa år förflutit sedan skriften upphörde att finnas uti Bokhandeln, har Författaren, eller hans rätts innehafvare, negativt afsagt sig all äganderätt till densamma.
Jag skulle derföre föreslå, att se - Den 39 Jan ua rii f. ra. dan i5 år förflutet från det Boken utgått ur Bokhandeln, hvem som heldst må tiga att omtrycka densamma.
Jag skalle visserli gen instämma med den siste talaren om det icke vore svårt att bevisa, hvad sorn förstås med en utgången skrift.
Detta är så lätt att fela emot.
Om man äfven kunde bevisa, att icke Boken fanns i Hufvudstadens Boklådor, kunde någon annan visa att den fanns till ex. i någon liten Boklåda i Landsorterne.
Jag kan ej heller med Friherre Rålamb anse, att man trädde äganderätten för nära om en praescriptionstid utsattes för författarens uteslutande-rätt till en skrift; och då här blott kan vara fråga om att finna en lagom praescriptionstid, föreslår jag a5 år.
Är icke detta tillräckligt, så låtom oss, såsom i Frankrike, bestämma 5o år efter ulgifvarens död.
Då tror jag all möjlig latitud hafva blifvit gifven åt föreskriften, och man har då tillika förebyggt den händelse, att man beliöfver efterforska huruvida arfvingar till utgifva ren finnas eller icke, hvarigenom tvister möjeligen skulle kunna uppkomma, föga olika den tvist vi nyligen sett örn ett arf ifrån Demerary.
Hans Exccllcnce Herr Friherre Lagerbjelke:
Jag anhåller om tillstånd att få till hvad Grefve Frölich anfort tillägga några upplysningar.
Frågan om äganderätten är Den 2y Januari i f. m. 2 13 af cn högst ömtålig och helig beskaffenhet, synnerligen då den rörer producter af snillet, insigterna och erfarenheten; emedan dessa tyckas vara nästan närmare införlifvade i det personliga än andra ägodelar.
Det förhållande, sorn nu äger rum i England oell Frankrike, är af Herr Grefven ganska rigtigt uppgifvit.
Hvad det senare Landet beträffar, känner jag specielt, att oagtadt den sista utsträckning man gaf åt äganderätten till skrifter (ty den var först io år efter Författarens död, men har nu blifvit 5o) har likväl en sammankomst af utmärkte författare i Vettenskaper och Vitterhet ägt rum, för att ad infinitum söka utsträcka denna äganderätt.
Denna deras öfvertygelse grundar sig på vissa facta: det har nemligen händt, att i detta Land, der Boktryckerierna äro ganska talrika, och Boktryckares spekulationer vidsträckta, Classiska författares efterkommande lefva i s[or fattigdom; i synnerhet må man såsom exempel nämna Corneilles slägt, torftig lemnad af dem, som årligen rikta sig genom nya upplagor af hans arbeten.
Visserligen utgöra 5o år en stor prasscriptionslid.
I England förtjenar en skriftställare af talang så hastigt och så ofanteligt, att, om han ej kail lemna skriften lill sina efterlefvande, kail han säkert lemna producter deraf.
Så är det ej i Sverige.
Bokhandeln går ganska trögt; i synnerhet alfvarsamma skrifter säljas mycket långsamt.
Det är möjligt alt 2l6 Deli ag Januari i f. m. en Författare, som skrifvit med mera grundlighet än glans, mera förtjenst än popularitet, lemnar ett ringa arf åt sina eflerkommaude.
Men det kan äfven hända, att hans skrifter rättvisare uppskattas i en annan tid och följaktligen skulle bättre betala sig.
Visserligen vore ingen då mera berättigad till vinsten deraf, än Författarens egna arfvingar.
Skulle Ridd. och Adeln dock finna, att punkten ej må förblifva sådan som den är, så vore visserligen en prasscriptionstid af 5o år efter författarens död ett slags medelväg i frågan.
Jag tror att mycket kan glömmas på 5o år, och de pecuniära interessena vore då troligen ej betydliga.
Men oansedt Vitterheten förändras, och lika med allt annat går framåt, så kan likväl i vissa litterära producter ligga en classicitet, som genom åldern vinner i värde.
Resultatet häraf är således, att jag skulle anse bäst, det Högloft.
Ridd. och Adeln hyllade en oinskränkt äganderätts-princip i denna fråga; men derest Högloft.
Ståndet icke skulle finna sådant vara lämpligt, yrkar jag åtminstone, att den längsta prasscriptionstid, som här blifvit omnämd, nemligen 5o år efter Författarens död, måtte blifva minimum.
Om man antog en prasscriptionstid af 5o år efter Författarens död, skulle förhållandet blifva olika allt Den 29 Januari i f. m. 317 efter som Författaren lefde längre eller kortare tid, eller om Boken ulkom efter lians död.
Ibland skulle den verkliga praescriptionstidcn i afseende på sjelfva skriften, kunna blifva 100 år, en annan gång endast 4o år, eller mindre.
Derföre är ej Författarens död, utan den tid då Boken upphörde att vara tillgänglig i Bokhandeln, det moment, hvarifrån man bör räkna prasscriptionstiden.
En obegränsad' äganderätt har den olägenheten, att vissa skrifter icke mera kunna fås för penningar i Bokhandeln, såsom t. ex. Ihres Glossarium m. fl.
Det är derföre icke rådligt att låta äganderätten vara alldeles obegränsad.
Jag förnyar, i följe deraf, min anhållan, att skrifter måtte tillåtas omtryckas sedan de icke på i5 år funnits i Bokhandeln.
Hvad den invändningen angår, att det är omöjligt bevisa när en skrift utgått ur Bokhandeln: så blefve det den nya utgifvarens sak att förse sig med betyg från alla Bokhandlare i Riket; men då funnes åtminstone en möjlighet att få sådane Böcker ånyo utgifne.
Friherre Cederström_, Jacob:
Jag kan ej annat anse, än att en skrift skall vara en författares fullkomliga och uteslutande egendom, och ingen äga rätt att besluta huru lång tid äganderätten skall fortfara.
Först då, när slägten är utdöd, och inga lag - Den 2g Januarii f. 111. liga arfvingar således finnas, ina skriften blifva Kronans egendom eiler Dana-arf, som Staten då kan afstå, och hvarigenom det kan blifva hvarje Svensk mans rätt alt utgifva densamma; men dessförinnan vore en sådan åtgärd ett intrång i äganderätten.
Om praescriptionstid skall utsättas, så bör den blifva först sedan Författarens eller Öfversättarens slägt utdöd t.
Jag instämmer i den mening, att äganderätten till en skrift bör uteslutande tillhöra Författaren och hans arfvingar.
Herr Cederschjölds förslag synes overkställbar!, i anseende till bevisningens svårighet och den mängd chicaner, hvarföre man vore utsatt, i händelse något exemplar befunnes doldt.
Men, såsom ett medel att försäkra sig om ett arbetes behållande, sedan det blifvit utgifvet, föreslår jag, att den som tillämnar ett sådant företag, må i allmänna Tidningarna uppmana författarens arfvingar att gifva tillkänna om de sjelfva vilja besörja en ny upplaga af skrifter, eller afstå derifrån.
Obehöflig är ingalunda en sådan försigtighet å någondera sidan; ty under mitt vistande härstädes har det handt, att en fattig arfvinge efter en berömd författare kommit till mig och hegardt råd huru han skulle få dela vinsten på fadrens arbeten, dem en annan utgifvit.
Då inkomsten af litteraira arbeten i vårt land är så ringa alt det nä - Den 29 Ja 1111 ar i i f. m. 2 '9 stan fordras sjelfförsakelse för att egna sig deråt., skulle jag anse det såsom ett slags helgerån att beröfva författare eller hans arfvingar deras skärf.
Jag yrkar derföre godkä nnandet af det gamla förslaget, eller ock någon sådan föreskrift, sorn jag nu föreslagit.
Jag utbeder mig i korthet få redogöra för den princip, hvarifrån jag utgått.
Det i en utgifven skrift uttalade ordet tillhör icke blott, författaren, utan äfven det allmänna och jag tror att man ej bör söka hindra sitt fädernesland att skörda frukten af snillenas utsäde.
Jag tror derföre, att man bör söka förlika de båda intressena, det enskillas och det allmännas.
Hvad för öfrigt mitt förslag angår, så skulle man ju kunna stadga, att när Boken ej funnits på i5 år i någon Hufvudstadens Boklåda, eller i den stad, der skriften är tryckt, så skulle det stånda hvar och en fritt att å nyo upplägga samma arbete.
Herr von Hartmans dorffs förslag tyckes vara grundadt på billighet, och jag vore nästan färdig att gå in derpå.
Men det vore blott en utsträckning af prasscriptionstiden; och när de 5o åren äro slut, så skulle en ny praescriptionstid af Arfviugarnes svar äga rum, och det 220 Deu 29 Januarii f. m. vöre då bättre att lägga till 8 å 10 år.
Då blef praescriptionstiden till ex. 60 år, så att man hade så mycket längre tid alt besinna sig på.
En rättighet, som man icke begagnar, är inför Lagen detsamma, som ingen rättighet.
I afseende på Herr Cederschjölds förslag, så är det ganska svårt att bevisa, det aila Boklådor äro rensade från den ifrågavarande skriften.
Ingen lärer i alla fall falla på den ideen att ånyo utgifva en
Bok, örn han ej funnit att allmänheten är i brist deraf.
Dessutom, om någon efter en lång praescriptionstid vill utgifva en Bok uti vackrare format, mera lämpligt efter allmänhetens behof, så att man, i stället för folianter, kan erhålla fickeditioner, så vore väl detta en förmån.
Jag vågar derföre återkomma till mitt förslag, att en praescriptionstid i detta afseende måtte utsättas till 5o år.
Att genom kungörelser i Tidningarne uppfordra författare, elier dess arfvingar, att ånyo utgifva en Bok eller afstå från äganderätten till arbetet, är en ny method för en person att tillvinna sig en annan medborgares rättigheter, i stället för att köpa dem.
När man annars vill tillvinna sig en annans rättighet, genom att uppfordra honom att afstå derifrån, brukar man betala derföre, och då må man lagfara egendomen bäst man vill.
Grefve Frölich har påstått att en rättighet, Den 2g Ja n u a r i i f. m. 221 sorn man ej bryr sig om, inför lagen ej är att anse såsom en rättighet.
Detta ar en alldeles ny satts af en Jurist.
Jag tror att om jag har en egendom, som ligger på en utmark, och jag icke hegagnar densamma, är den dock min, och ingen kan komma och taga den, derföre att jag icke odlar densamma.
Om man medgifver att en skrift är författarens egendom, så kan den ej, utan rubbning af ägande rätten, fråntagas honom eller hans arfvingar; först då, när icke någre sådare finnas, det vill säga, då arbetet blifvit ett Dana-arf och hemfallit till Staten, kunna enskilte personer, genom ett öfverlåtande å Statens sida, komina i besittning deraf.
Jag bestrider alla Förslag, som inskränka ägande rätten i detta afseende.
För min del kan jag icke bifalla en princip, som åsyftar en så betydlig inskränkning i Författares ägande rätt till sina producter, och jag bekänner, att förslaget, såsom kommet från en Jurist, förefaller mig oväntadt.
Jag tror icke att man, för afseendet på det allmännas nytta, här, mera än i andra fall, äger någon rättighet att inskränka eller bestämma villkor för ägande rätten; man skulle, till exempel, lika väl kunna föreslå ett stadgande, att en person, som lät sin jordegendom ligga obrukad, ohägnad eller öfverväxt af ogräs, skulle, så vida han icke inom viss tid antog andra hushålls-princi - 222 Den 29 Januarii f. in. por, vara egendomen förlustig, oell hvem sorn helst berättigad att öfvertaga elen i hans ställe.
Ett sådant stadgande vore visserligen äfven nyttigt för det allmänna, såsom befrämjande jordens odling; men jagförmodar, att vi ännu icke kommit så långt uti åsidosättande af det rättsenliga, för det nyttiga.
Jag måste derföre till det yttersta motsätta mig all inskränkning uti den äganderätt till skrifter, som nuvarande Tryckfrihetslag tillägger deras Författare.