Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således gifvet att hvad Konungen nu kan göra med afs. på allmänna författningar &c., det skulle Konungen efter nämnde förslags antagande kunna göra äfven med afs. på afslutandet af förbund och afhandlingar. 8 § säger att Konungen öfver i StatsRådet förekommande frågor skall höra StatsRådets »samtliga ledamöter, derest de icke laga förfall ega.»
Nu är det val klart att då Konungen är i Christiania eller Götheborg, så måste de StatsRådsledamöter hvilka sitta i Regeringen i Stockholm, hafva laga förfall att icke infinna sig i Christiania eller Götheborg’, och det lärer likväl icke kunna nekas att Konungen kan vid sitt StatsRåd i Christiania, Götheborg eller hvad ort som helst utfärda allmänna författningar, utan att man gör någon anmärkn. dervid, endast han haft hos sig ett antal af minst tre StatsRåd jemte föredraganden.
Flera exempel på dylika fall kunna anföras och jag hoppas således helt och hållet hafva vederlagt den mot förslaget i detta afs. riktade anmärkn.
En annan talare har gjort åtskilliga framställningar rörande lämpligaste sättet för lagstiftningen i Grundlagsfrågor.
Jag finner så mycket naturligare att samme talare icke vill det man skall lagstifta om hvar sak för sig, utan snarare omarbeta Grundlagen i sin helhet, som han sjelf till Const.Utsk. inlemnat ett förslag till nya Grundlagar, innehållande helt nya saker, såsom t. ex inrättandet af en senat ined åtskilliga åligganden, som för närvarande icke finnas någon myndighet här förestafvade o. s. v. Emellertid har sednare tiders erfarenhet, hvilken äfven af RiksStm blifvit tillämpad, ådagalagt, att om man verkligen vill förbättringar i Grundlagen, skall man icke på en gång taga munnen så full, att man vinner ingenting, utan hålla sig till en sak i sender, hvarigenom man ernår praktiska resultaterl
För att nu öfvergå till den fråga som här särskildt är föremål för öfverläggning, sfi får jag fästa upmärksamheten på att med förslaget ingalunda åsyftas att förminska Konungens makt.
Konungen skulle komma att ega presist samma makt som honom nu enl. 11 § R:sF:n tillkommer såväl i afs. på 41)2 Den 2.*.
Juli f. m. den förberedande som den slutliga behandlingen af frågor som röra afslutandet af förbund, men bredvid Konungens beslutande rätt står enl. våra Grundlager RAdgifvarnes ansvar, och det är blott med afs. på detta ansvar som förändring nu blifvit föreslagen.
Grundlagen har i allmänhet velat att då i vigtiga ärenden fattas beslut, skola, såvidt möjligt är StatsRådets samtlige ledamöter dela ansvaret, på samma gång som den velat att Konungen vid sådana tillfällen skall höra råd af alla sina Rådgifvare innan han fattar sitt beslut; men den har derföre icke åsyftat att göra något intrång i hans beslutande rätt.
Nu lärer icke kunna nekas, att man har en större garanti för Rikets goda Styrelse, ifall Konungen, innan han fattar sitt beslut, hör råd af flera i det vigtiga ärendet än i det mindre vigtiga.
Om det är rätt att bredvid Konungens beslutanderätt står Rådgifvarnes ansvar, så måste det också vara rätt att, såsom Grundlagen föreskrifver, i vigtiga frågor ansvaret åligger hela StatsRådet och ej en del deraf.
Ju vigtigare frågan är, desto vigtigare är också ansvaret.
Kan nu afslutandet af ett förbund räknas till vigtigare frågor eller icke?
Att afslutande af förbund ofta kan vara af större vigt än t. o. m. början af krig eller afslutande af fred, lärer ingen kunna neka.
Ett förbund med en mäktigare stat nära belägen, måste för Rikets närvarande tid och framtid vara af vida större betydelse än ett kort krig med en aflägsen stat; ett förbund med en stor stat af mera vigt än en förändring af en obetydlig författning; och det lärer då icke kunna bestridas att det ligger en stor oegentlighet i våra grundlagar, att icke samma föreskrift, som gäller för beslutande af krig eller fred eller den minsta författnings utfärdande eller förändrande eller lyftande af några tusen
Rdr på ett kreditiv, äfven gäller för afslutande af förbund.
Man har sagt att det nuv:de sättet för underhandlingars bedrifvande är nödvändigt för att dervid hemlighet må bibehållas, men denna anmärkn. härleder sig derifrån att man icke rätt upfattat förslaget.
Enl, detta skulle 11 § blifva oförändrad; enl. samma 11 § har Konungen rätt att behandla de ministeriela angelägenheterne på sätt honora godt synes, sedan han hört råd af Utrikes StatsMinistern och ett till kalladt StatsRad, hvilka härför stå i ansvar.
Grundlagen har ansett dessa frågors särskilda natur fordra denna särskilda befattning.
Konungen beslutar sig till att börja en underhandling, han fortsätter densamma; allt tillgår efter 11 §, men då det slutliga ögonblick inträffar, då afgöras skall, huruvida ett förbund bör blifva för Rikets framtid bindande eller icke, då skall Konungen, enl. det nya förslaget, höra samtliga StatsRådsledamöterne, der icke laga förfall eger rum.
Det måtte väl vara rätt att, då det anses nödvändigt och nyttigt att Konungen hör samtliga StatsRåden, innan han utfärdar en författning, innan han lvftar ett kreditiv, förklarar krig eller slutar fred; Han äfven hör samma råd, samma ansvar finnes, innan ett så väsendligt beslut som afslutandet af ett förbund fattas; — men man kan derföre icke påstå att hans makt blifver förminskad.
Detta kan jag åtminstone icke inse och en sådan sqvalleraktighet, som man här velat påskina, vill jag icke lägga Konungens Rådkammare till Den 25 Jnli f. m. 493 last; oell skulle något sådant inträffa, är det endast ett bevis på, att Rådkammaren genast bör uplösas.
Jag anser således detta förslag vara en konseqvent utveckling af den stora grundprincipen i våra Grundlagar; icke en förändring deraf, och anhåller derföre att det måtte blifva hvilande.
Paykull, Joh. Gust.:
Grundlagen föreskrifver att Const.Utsk. skall inkomma med sådana ändringsförslag som det anser högst nödiga och nyttiga.
Jag finner likväl icke att erfarenheten ådagalagt att detta förslag är högst nödvändigt.
I den reservation som jag afgifvit har jag äfven antydt de närmare auledningarne hvarföre jag anser det icke vara nyttigt, och jag tror mig derföre icke behöfva uprepa dem, heldst en annan ledamot desamma redan påpekat.
Det är äfven ganska riktigt anmärkt att den 11 § icke skulle komma att stå i rätt sammanhang med den 12-te, om den finge orubbad qvarstå, men om man också kunde säga att innehållet af den nu föreslagna 12 § skulle utgöra ett undantag från den liite, så förefinnes likväl otydlighet, och efter min åsigt är det angeläget att så inrätta Grundlags§§, att de icke stå i strid med hvarandra.
Den anmärkn. som Hr Munck här framställt, att Konungen i händelse han aflägsnade sig från Regeringens säte, skulle hafva svårt för att afsluta ett förbund eller en afhandling, synes mig nemi. hafva ganska mycket skäl för sig, ty det står i den nu föreslagna § att han, enl. den förgående 8 §, skall deröfver hafva hört StatsRådets samtlige ledamöter, men det står icke att han enl. 8 § skall hafva hört endast 3:ne af StatsRådets ledamöter.
Jag kan således ieke antaga den nya tillämpning som föreslås i den 12 §, utan yrkar på afslag.
I afs. på Gr.
Lagerbjelkes argument att i händelse full förtegenhet erfordrades vid någon afhandling och detta emot all förmodan icke inträffade, utan hemligheten genom oförsigtighet hos någon af StatsRådets ledamöter förråddes, skulle han genast aflngsnas från StatsRådet, får jag endast anmärka att det är för sent att aflägsna honom, sedan en indiskretion redan är begången.
För så vidt förslaget afser att stärka de konstitutionela garantierna, kan jag icke hafva något att erinra emot denna dess syftning, men stora betänkligheter synas mig dock förekomma mot dess antagande.
Den förste talaren har betraktat saken mera från theoretisk synpunkt; jag vill skärskåda den hufvudsakligen från den praktiska sidan.
Internationela fördrag kunna naturligtvis hafva flerehanda föremål.
Afses det handel och sjöfart, så har det redan förut vanligen så tillgått, att vederbörande embetsmyndigheter affordrats yttranden om de hufvudgrunder, som må anses dervid böra göras gällande, och dessa yttranden hafva i StatsRådet undergått pröfning.
Men sådana allmänna grunder afse endast att utgöra basis för underhandlingarne och kunna naturligtvis under dessas fortgång blifva underkastade väsendtliga modifikationer.
Ehvad nu för öfrigt 494 Den 25 Juli f. m. föredraget må hafva ett eller annat föremål, så kan initiativet vara taget antingen af en främmande Regering eller af vår egen.
I förra fallet skulle då efter Const.Utsk:s förslag StatsRådet mangrannt höras öfver den ministeriela framställningen, innan något antagande deraf kunde ega rum.
Härvid vore likväl af nöden den största grannlagenhet, så att icke frågan klefve föremål för publiciteten.
Ty af pressens möjligen oförsigtigt omdömen kunde den främmande Regeringen, som framställt förslaget, finna sig förnärmad, och en till landets nytta syftande afhandling kunde blifva afbruten.
I Norrige har man ingenting motsvarande det nu ifrågaställda förslag.
Enligt 75 § af der gällande Grundlag skall Storthinget erhålla del af de förbund och traktater som Konungen på Statens vägnar, ingått med främmande makter, med undanlag af hemliga artiklar.
Dessa sednare äro i Const.Utsk:s förslag ieke ens undantagne.
Säga hvad man vill om det der sqvallret; men ett faktum, som vi dagligen hafva för ögonen, är, att genom några outredda, naturliga eller icke naturliga, krafter, oaktadt de tysthetslöften, som vederbörande embets- och tjenstemän aflägga, och förpligtelserna att, såsom det heter, hålla hemligt hvad hemligt hållas, bör, ett StatsRåd knappt är hållet, förr än kommentarier i landets alla dagblad göras öfver hvad sig der tilldragit.
Man må icke härföre ovillkorligen taga StatsRåderna för hufvudet, såsom en föregående talare nog strängt ansett sig kunna göra; ty vi måste ihågkomma, att i StatsRådet finnas äfven protokollsförande.
Tänkom oss nu det andra alternativet, eller att svenska Regeringen tager initiativet till ett fördrag.
Enl. hvad Const.Utsk:s försvarare nu förklarat, vore det med omtvistade förslaget ej afsedt, att StatsRådet skulle hafva något inflytande på underhandlingarne, utan att dess Utlåt:de först före ratifikationen skulle påkallas.
— Antagom, att StatsRådet vid något sådant tillfälle yttrade sig afstyrkande.
Tänkom oss vidare, att detta afstyrkande gör sig gällande, ty Utsk:s förslag måste väl förutsätta att på StatsRådets utlåtandé skall göras något afs.
Det kunde då inträffa, att monarken, sedan preliminära öfverenskommelser med en främmande Regering redan egt rum, blefve föranlåten att till denna Regering förklara: visserligen har jag väckt detta förslag, men mina Rådgifvare, som äro klokare än jag hafva afstyrkt det, och det blifver ingenting utaf.
Jag hemställer, om ett sådant sakernas skick kan finnas önskvärdt.
Grunden för det ursprungliga stadgandet i R:sEms 12 g har af 1809 års män blifvit förklarad på ett sätt, som visserligen är kort, men desto mera bestämdt.
Uti Const.Utsk:s mern. d. 2 Juni 3 809 läses nemi. dessa ord: »Utsk. har, efter en mogen öfverlägg»ning, funnit, att Konungen borde ega makt att allena göra förbund »med främmande makter, börja krig och sluta fred.
Sådan är vårt fäder»neslands närvarande ställning, att det icke med egna krafter allena sy»nes kunna uprätthålla sin sjelfständighet.
Denna beror då af de för»bund med de makter, som en klok Styrelse kan vinna, men hvilka »aldrig, i den stund de slutas, kunna underkastas den offentliga D en 25 Juli f. m. 495 »pröfningen och de långa betänkligheterna af en lagstiftande eller »blott af en talrik Rådgifvande Corps.»
Det torde lätteligen inses, att dessa motiver icke hafva mindre giltighet nu än då.
En Reservant har anmärkt, hvad föregående talare äfven framhållit, att den 12 §:ns föreslagna förändrade lydelse vore stridande mot hvad i föreg:de 11 § är föreskrifvet.
Oaktadt hvad å andra sidan häremot blifvit anfördt, måste jag förklara, att jag finner anmärkmn icke vara vederlaggd.
Enl. lörsta perioden al 11 g kan Konungen låta bereda och handhafva ministeriela mål på det sätt Honom lämpligast synes.
Hvad skulle det ligga för mening häruti, om i afs på de vigtigaste ministeriela mål, eller afliandlingar och förbund med främmande makter, denna frihet i behandlingssättet vore så inskränkt som föreslaget är?
Den sista perioden af nämnde § stadgar, att af beslut i ministeriela mål Konungen må låta till StatsRådets kunskap komma, hvad Honom nyttigt synes, »så att äfven någon kännedom af den»na RiksStyrelsens gren måtte hos StatsRådet finnas.»
Men jag frågar åter: hvad mening skulle det ligga häruti, om det funnes arter af ministeriela mål, och dessa de vigtigaste. som ovillkorligen i följd af sjelfva Grundlagen borde af StatsRådet behandlas?
Hvad Hr Munck i denna fråga anmärkt biträder äfven jag.
Väl har man å andra sidan motiverat sitt försvar dermed, att Konungen under resor vore oförhindrad att låta de ministeriela må len behandlas af den StatsRåds-afdelning som Han enl.
R:sE:n eger på resor medföra eller tillkalla, men det måste finnas uppenbart, att en sådan tillämpning icke vore att upfylla lagens bud, då enl. förslagets ordalydelse StatsRådets samtlige ledamöter borde höras.
På grund af det anförda, anser, jag mig böra tillstyrka, att R. o. Ad. ville förklara sin gemensamma tanka vara att det ifrå gav:de' förslaget, såsom hvarken nyttigt eller nödigt, bör förkastas. Frih.
Leyönhufvud, Bror Abrah.:
I detta förslag är det isynnerhet en omständighet hvarvid jag fästat min upmärksamhet.
Der står nemi., såsom vi flera gånger hört uprepas att Konungen eger sluta afliandlingar och förbund »sedan Han, enl. föreg:de 8 g, deröfver hört StatsRådets samlige närvarande ledamöter.»
Nu kan det inträffa att Konungen befinner
Sig i fält, vare sig inom eller utom Rikets gränsor, huru skall väl då denna g tillämpas?
Innan denna svårighet blifvit på ett tillfredsställande sätt löst, kan jag icke tillstyrka den nu föreslagna redaktionsförändringen.
För öfrigt instämmer jag i de anmärkmr som af föregående talare blifvit framställda.
Jag har på sätt och vis fått understöd af de 2:ne sista talarne i de anmärkmr, som jag tog mig friheten göra.
Den förste talaren Hr Fåhreus har gjort en distinktion emellan det teoretiska och praktiska sättet att bedöma denna fråga.
Jag inser nog att genom denna distinktion har han genom undvikande att yttra något om hvad han föreställde sig vara den teoretiska delen 496
Den 25 Juli f. m. af frågan, hvarvid han ansett mig hafva egentligen betraktat frågan, sökt kasta sådan undersökning i skuggan; men knappt nog tror jag honom hafva lyckats ådagalägga det ju icke en djup teori ligger till grund för de vid den praktiska delen af honom sjelf gjorda anraärkmne.
Det är icke alltid så lätt att skilja teori och praktik från hvarandra.
Emellertid kan jag icke neka, att de änmärkmr Hr Eåhreus framställt och som på sätt och vis understödt mig, varit ganska bidragande till det resultat, som jag hoppas blifva följ den af denna discussion, att nemligen undertrycka förslaget.
Jag skulle i allmänhet kunna lemna discussionen på den punkt den nu står, men jag önskar likväl att något närmare betrakta de skäl, som Utsk:s Ordf:de för förslaget anfört.
Han säger att man icke skall taga munnen så full, att man på en gång vill öfverändakasta det bestående för att få en nyttig ändring genomförd.
Denna anmärkning skulle naturligtvis gälla mig och mitt nya förslag och vara ett förskottvis lemnadt afslag derpå.
Jag accepterar den på förhand; jag kan icke begära Ii. o. A<hs deltagande derför, emedan de icke känna till förslaget och får väl resignera mig uti, att Gr.
Lagerbjelke på förhand med sådana yttranden bemöter mitt förslag.
För att nu återkomma till Gr:s yttrande, att vi borde lita på föregående tiders erfarenhet, så behöfva vi icke gå längre tillbaka, än till den tid då dechargefrågan här afhandlades, för att deraf hemta erfarenhet om huru stor ansvarighet som kan utkräfvas, om äfven StatsRådets ledamöter varit kollektive tillsammans.
Jag vill icke vidare uprifva den saken, men hvar och en kan fatta hvad jag menar samt inse hvad StatsRådets hörande af den allenastyrande Ko nungen betyder.
Lagerbjelke har äfven sagt, att Konungen skulle ega samma makt, som förut.
Detta förefaller mig verkligen besynnerligt, kan man säga att Konungen eger samma makt att afgöra i als. på traktater, då lian måste höra hela StatsRådet, som då han hörer endast en förtrogen rådgifvare, och hvilken förmodas hafva upmiirksamt följt allt hvad som föregått denna negociation?
En föregående talare har anmärkt, hvilken följden skulle blifva, om en negociation, som blifvit utförd enl.
11 g i ali tysthet med hörande af blott en rådgifvare, UtrikesMinistern, sedermera skulle blottställas för ett afslag af hela StatsRådet.
Detta förhållande skulle, såsom jag redan påpekat och hvilket blifvit af Hr Fåhreus ytterligare utveckladt, kunna inverka menligt på konungamaktens bestånd.
Kan man tro att det skulle vara nyttigt om StatsRådet måste mangrannt höras öfver underhandlingar, hvilka flera år fortgått med ett. främmande hof, hvarigenom de också skulle ega makt att, genom ett enhälligt motstånd, tillintetgöra dessa underhandlingar.
Om man betänker, huru efter antagandet af detta förslag skulle komma att tillgå, finner man, att antingen skulle Konungen icke bry sig om StatsRådets hörande, och då har han väckt en propos., som måste ganska mycket rubba förtroendet till hela statsskicket, eller ock, om hela StatsRådet höres, kan det hända att detsamma finner skäl att motsätta sig negociationen och den diplomatiska beredningen af saken.
I dessa fall blefve det sål. ett ypperligt tillfälle för oppositionen - Den 25 Juli f. m. 497 sitionen att utropa: »bär Lar Konungen gått rakt emot sitt StatsRåds önskan.»
Ar det sådana kriser man vill framkalla?
Är det att på ett nödvändigt oell nyttigt sätt förbättra grundlagarne?
Jag tror icke att meningen härom kan vara mera än en.
Det kan ock möjligen hända, att StatsRådet ieke är enhälligt, utan af delade tankar.
Yi hafva förut här i Sverige inom styrelsen, den s. k. riksrådsstyrelsen, haft ett ryskt och ett franskt parti.
Är det alldeles fallet ur minnet att derigenom fäderneslandets verkliga intresse råkade i den största fara?
Jag tror att detta gafanledningtill, att 1809 års män önskade, det Konungen ensam skulle afgöra dessa ärender, och man må vara huru oppositionel som helst mot onyttiga och oriktiga styrelse-åtgärder, måste man dock medge att i detta fall, om uti något, bör Konungen vara enväldig.
Jag kan åtminstone ieke föreställa mig någon regering med kraft,, med bibehållande af anseende både utom och inom Riket.
Men det är klart att han förlorar anseendet utomlands om han icke har rätt att sluta förbund och ingå traktater, utan att vara underkastad sådane i förväg lagde hinder för beslut.
Jag tror att vid närmare studium af ämnet måste den värde motionären medgifva, att han har orätt, oell jag vet ieke, då ett sådant misstag är begånget och det är flera än en person, som gjort detsamma, hvartill det tjenar att lägga i en motståndares mun ord, hvilka han aldrig begagnat.
Jag har icke tält om Statsrådets sqvalleraktighet, jag vet icke om detta ord är parlamentariskt i enlighet med sednare tidens bruk; jag har sagt att erfarenhet visat, att saker, sådane som dessa, icke kunna hållas hemliga.
Nu är frågan: hvad beslut skall R. och Ad. fatta med afseende på detta förslag?
Af en ledamot har blifvit yrkadt rent afslag, hvaruti äfven 2:ne andra ledamöter instämt.
Jag tillstår att jag icke skulle hafva velat vara alldeles så sträng i ordalagen mot Const.Utsk., men efter denna förklaring har jag ingenting mot att förena mig med Frih.
Paykull oell de båda andra ledamöter, hvilka yrkat att R. o. Ad. skulle såsom, gemensam tanke förklara att detta förslag hvarken är nyttigt eller nödigt.
Det redan förut upläste förslaget lyder så: »Konungen eger att sluta afhandlingar och förbund med främmande makter, sedan Flan, enl. föreg:de 8:de §, deröfver hört StatsRådets samtlige ledamöter.» 8:de g säger: »Ej må Konungen fatta något beslut i mål, hvaröfver StatsRådet höras bör, derest icke minst Tre af StatsRåden, utom vederb.
Föredragande tillstädes äro.
StatsRådets samtlige ledamöter, der de icke laga förfall ega, skola öfvervara alla mål af synnerlig vigt och omfattning, som efter dem förut meddelade föredragningslistor, i StatsRådet förekomma och Rikets allmänna styrelse röra.»
Det är således tydligt, att i händelse den nya 12 §:n Liefve antagen, skulle Konungen, då han vill afsluta afhandlingar och förbund med främmande makter, nyttja samma ordning, som i 8:de § för vigtigare mål, d. v. s. frågor och förslag om nya allmänna författms vidtagande o: s. v. är föreskrifven.
För att nu ändra, VII H. 32 498 D en 25 Jtili f. m. upliäfva eller stifta en författning, fordras det, i likhet med hvad förhållandet är vid alla andra frågor af hvad beskaffenhet som helst, då de röra Rikets inre styrelse, att minst tre af StatsRådets ledamöter, utom Föredraganden, skola vara tillstädes.
Men för dessa frågor gäller äfven, att samtlige StatsRådets ledamöter skola vara närvarande, så vida de icke laga förfall ega.
Det är följaktligen gifvet, att om alla de öfriga hafva laga förfall, kan konungen med 3 StatsRåd, utom Föredraganden, afgöra ärendet.
Nu är frågan hvad som menas med laga förfall?
Derunder kan inbegripas dels sjukdom dels att, då Konungen residerar på någon annan ort, 4 StatsEådsledamöter sitta qvar i Stockholm.
Dertill måste äfven räknas om ett StatsRåd har permission och icke uppehåller sig på den ort, der StatsRåd hålles.
Om jag t. ex. föreställer mig, att under vanliga förhållanden, då Konungen residerar i Stockholm, ett StatsRåd har permission, skulle Konungen, i motsatt fall, under hela den tid permissionen varar, icke kunna ändra en författning, icke kunna göra någonting af vigtigare beskaffenhet, emedan dertill fordras alla de StatsRåds närvaro, som icke hafva laga förfall.
Det är således gifvet, att till laga förfall måste räknas, då StatsRåd icke är närvarande på den ort, der StatsRåd hålles, emedan Konungen annars vid sådana tillfällen icke skulle kunna afgöra annat än löpande besvärsmål eller sådana, som icke höra till de vigtiga.
Således är det gifvet, att antingen Konungen är på resor eller Han är i fält, och har 3 StatsRåd jemte Föredraganden med sig, Han mycket väl, enl. våra Grundlagar, förändrade på det sätt Const.Utsk. föreslagit, kan afsluta förbund med främmande makter. livad åter beträffar den strid, hvari den nu föreslagna § skulle komma att stå med den 11 §, så är det är redan gifvet, att Grundlagen genom afslutandet, af förbund afsett något helt annat, anun-' derhandlingar, alldenstund Grundlagen talar om underhandlingar i 11 g, men gör en särskild § för afslutandet.
Om nu Grundlagen menar precist detsamma med afslutandet, som med underhandling, så hade det varit en ren glömska att sätta en särskild § för afslutandet.
Till yttermera visso och sorn stöd för min sats, anhåller jag att få åberopa det Utlåt, från 1809 års män, hvilket blifvit af en ledamot nyss uppläst.
Detta Utlåt, ställer nemi. frår gan om afslutandet af förbund i precist samma kathegori, som afslutandet af fred eller början af krig och det är äfven ganska rätt.
Grundlagen har särskilda §§, som stadga, huru det skall gå till när man slutar förbund med främmande makter, en särskild § för afslutande af fred eller början af krig, men man bör rätta dessa båda frågor i fullkomlig likhet med hvarandra och det är derföre, som Const.Utsk. framställt detta förslag.
Om afslutande af fred och början af krig innehåller just Grundlagen, att samtlige StatsRåden skola höras; när man nu anser att frågan om förbunds afslutande är af samma natur, är det gifvet att ett StatsRåd af samtlige ledamöter dervid bör höras, och icke, såsom nu är förhållandet, endast Utrikes StatsMinistern och ett StatsRåd.
Om man nu jemför den 11 och 12 §, som Utsk. föreslagit, med hvarandra, så finner man, att den i 1 handlar allt igenom om endast underhand - Den 25 Juli f. m. 499 lingar.