Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men detta var annat.
Det var som om en rå hand skulle ha skakat henne i axlarne och som om hon skulle ha vaknat upp endast för att se sig höljd i skam.
Och nu stod hon der och stirrade på sig sjelf med all den afsky hon hyst för det som var lågt och smutsigt.
Det fans icke ens någonting kraftfullt och storslaget i det hon förebrådde sig, det var endast lumpet, osmakligt – abnormt som en bestialitet.
En qvinna i hennes belägenhet, upptagen af en futtig ögonkurtis!
Det var icke ett brott; icke ett sår att blöda ur eller en förbrytelse att afsona.
Det var ingenting.
Endast en rutten fläck i hennes lif, en rutten fläck, som icke skulle bli synlig för andra, men som hon alltid skulle bära med sig.
Ingen skulle tillvita henne något, ingen utkräfva straff.
Detta var bara för henne sjelf.
Det var hennes ömkliga lilla hemlighet.
Det var bara en tystlåten rättstjenare, som med ett hånande smålöje flyttade henne ned från den piedestal, der hon trott sig hafva sin plats.
Nu kunde hon tala om dygd och om hjertats renhet!
Och när barnet kom, då skulle hon ha denna lilla kurtis att se tillbaka på, den skulle ställa sig mellan henne och det, som ett grinande faunanlete.
Hon skulle aldrig kunna tänka på den tiden utan att ...
Det var så vidrigt, så onaturligt som att hata sig sjelf.
En moders heliga kall!
Kallade man det heligt?
Och så dessa blickar, dessa rysande handtag åt den andre?
Detta insugande af hans blick, denna kyss, som ilat genom hela hennes varelse, dessa beräknade konstgrepp, dessa hemliga önskningar ...
Det var som om hon skulle bli tokig.
Hvad skulle hon icke velat göra för att kunna aftvå detta!
Och allt var det lika omöjligt.
Detta osunda känslolif hade lagt sig som ett qvalm omkring henne och vändt sig i en död, tung ovilja emot Börje.
Ja, det visste hon knappt.
Hon kände det som en inre, oafvislig pligt att älska honom nu, för deras barns skull.
Det var så onaturligt att icke göra det, och derför afskydde hon honom.
Hon reste sig upp, öppnade dörren till matrummet, som nu var tomt, och började gå fram och tillbaka genom rummen, ty hon frös af en inre kyla, som lik en märg af bly låg i alla leder.
Det skulle ingenting gagna till att ligga på en soffa och låta sig omhuldas, den klämmande känslan kring strupen skulle endast förvärras deraf.
Hennes ansigte hade icke längre denna lena blekhet som förr, det var en gråaktig färgton, som ännu mer framhöll hur hon magrat, och det hade kommit ett hårdt drag omkring munnen.
Hvad hon kände, var icke den forna klemigheten, det var i stället en sjelfgranskning som kunde ha tycke af den ruinerade affärsmannens öfverslag af sina tillgångar.
Det var en blick som såg framåt, derför att det ingenting tjenade till att se tillbaka.
Det var känslan af sjelfansvarighet som för första gången klargjort sig för henne.
Som reaktion mot en till kult drifven sentimentalitet, var den böjd för att slå öfver till en annan ytterlighet.
Det var som om hon nu sett sin enda räddning i att förhärda sitt hjerta mot hvarje varmare känsla.
Det låg i detta hennes andliga myndigblifvande ingen glädje, intet frihetens andetag, ingen solglimt af hopp; medvetandet om det tröstlösaste armod var det enda det hade att skänka.
På lån hade hon lefvat, – på lån från böckerna, lån från andras lifsåskådning, andras goda mening om henne, andras villfarelser, andras svaghet.
Hvad egde hon som hon kunde kalla sitt, som hon sjelf lefvat sig till?
Det steg en hatfull bitterhet i hennes sinne, derför att hon i denna kamp var kastad så helt och hållet på sig sjelf.
Hon led, och för första gången utan att kunna klaga.
Hvarför lär man oss då icke från barndomen att följderna af den obetydligaste handling kunna slå sig som fjettrar kring våra egna leder?
Att ingen kan väga den andres känslor för att bestämma hvad som är det riktiga?
Att det gifves en hemlig rättsskipning i vårt inre med alla tortyrredskap till sitt förfogande?
Hvarför nämner man ångern som ett slags rentvagningsmedel, till hvilket det när som helst skulle stå en fritt att taga sin tillflykt, – hvarför har man aldrig mod att ställa fram det oåterkalleliga, när all ånger är så fullständigt vanmäktig deremot?
Hvarför gör man det icke?
När det är så till förtviflan omöjligt att taga tillbaka det minsta lilla ord, en blick, ett intet!
Hvarför lär man oss icke att vi mot intet stå så vapenlösa som mot det förflutna, mot domen af det som skett!
Ah – jo.
Sådant hade man kanske sagt henne.
Men med tomma ord ... tomma ord!
Lifvet lär oss det på ett annat sätt.
Det gjorde henne godt att gå; det var som om den fysiska tröttheten skulle skänka lindring.
Fram och tillbaka gick hon, fram och tillbaka.
I allt som förr gått henne emot hade hon fäst sitt hopp till andra.
Far och mor, bröder och tanter, alla hade stått tillreds att jemka till rätta för Marianne, när hon satt det på tvären.
Det gälde blott att efter omständigheterna använda det rätta: tårar och leenden, böner, smekningar.
Här var detta maktlöst.
Ingen kunde hjelpa henne.
Ingen kunde stryka bort den ruttna lilla fläcken och göra den frisk igen.
Yttre tillfälligheter hade räddat henne från att bli hvad verlden kallar äktenskapsbryterska ...
Yttre?
– Det var deri förödmjukelsen låg.
– Yttre omständigheter, det ville med andra ord säga slumpen.
Ingenting i hennes vilja, utan endast slumpen hade fått afgöra att barnet skulle bära hennes mans drag.
Men inom henne fans det något som icke dömde efter det yttre, icke efter slumpen.
Och till ingen kunde hon vädja från denna dom.
Ja, det innersta i hennes varelse krympte sig till och med under medvetandet, att de qval hon led, skulle för andra vara blott nonsens, ja, en ren löjlighet.
Hon hade ju intet förbrutit.
Intet?
Hvad kalla ni qvinnor en sådan själens fräckhet? hade
Pål sagt.
Om sådant hade ingen qvinna talat med henne.
Hon kunde heller icke förtro sig till någon.
Men för henne var det allvar.
Hon kände att det var en kris, och en som hon ensam måste arbeta sig igenom.
Hvarför, till hvad ändamål, det kom henne icke vid, det låg utom hennes befogenhet att spörja, utom hennes räckvidd att fatta.
Det enda som stod klart för henne, var att den oansvarighet, i hvilken hon lefvat, nu kommit till ett slut.
Ty det halp henne ju icke nu, att hon betraktat det som Påls ensak, hur långt han ville gå, ställande sig sjelf utom frågan, som om hon vore ett viljelöst ting.
Det var första gången hon betraktade sig fullt ut som handlande, viljande menniska, ty det var första gången hon led under en handling som hon aldrig kunde återkalla.
Med detta uppvaknande kom helt naturligt tanken på hvad hon nu hade att göra, en glädjelös känsla af att hon hade pligter att uppfylla, att det kunde åligga henne att tala och handla på samma prosaiska sätt som hundratusen andra qvinnor i hennes belägenhet.
Börje visste ännu ingenting.
Hade det varit förr, skulle hon känt blygsel vid att tala med honom om någonting sådant, men nu var det henne likgiltigt.
Först vid middagsbordet träffades de, och måltiden blef icke glad.
Det syntes på Börje att han saknade Pål, och dessutom kände han sig sårad af den förbehållsamhet
Marianne visat honom den sista tiden.
Det var väl ändå faderns affärer hon var ledsen för!
Han ville icke tvinga sig till hennes förtroende.
Och han ville icke göra henne till viljes.
När de rest sig, gick hon fram till fönstret och stälde sig der, med ryggen åt rummet.
Just som han ville gå förbi vände hon sig om.
»Börje.»
Det låg i hennes ansigte liksom ett respektfullt allvar.
»Var det någonting du ville?»
Utan att se upp sade hon hvad hon hade att säga, lågt och entonigt.
Han betraktade henne med spänning.
»Tror du ... tror du det verkligen?» sade han.
Då han tryckte hennes hand som till ett tack, gjorde hon ett försök att le samt såg snabbt upp i hans ögon, för hvilka hennes blick dock skyggade åt sidan.
Hans glädje verkade så främmande på henne och kom henne att känna sig så outsägligt arm.
För henne fans det ingenting annat än en död känslolöshet.
Uttrycket i hennes ansigte kylde Börje, han lösgaf hennes hand och lemnade rummet.
Det sårade honom att hon kunde vara i misstämning öfver detta.
Här hade han naturligtvis funnit nyckeln till hennes tungsinthet.
Hon tänkte således endast på att hon skulle få obehag!
Det kunde hon tänka på nu!
Åh, denna småaktiga egoism!
– Det steg ett harmset ogillande i hans sinne.
Han kunde icke uthärda att se henne just nu.
Marianne blef orörlig qvar vid fönstret sedan Börje gått.
Hon hade märkt hans missnöje och instinkten sade henne dess orsak.
Hon borde ha förutsett att han skulle fatta hennes förändring så, hon borde ha förebyggt en elak tydning.
Hon var ensam i verlden med honom, hon var afhängig af honom, det var för stor risk att utsätta sig för hans misshag.
Hon hade plötsligt sett honom i ett nytt ljus, derför att hennes egen ställning syntes henne en annan.
Den Börje, hvars dyrkan hon förr emottagit med en bismak af ringaktning, var nu hennes herre.
Bandet dem emellan tycktes nu först ha tillknutits på allvar, utan ett utrymme för undflykt, och hon kände något af slafvens kufvade hat.
Ty nu var hon hans.
För alltid.
Det enda som tycktes lefva inom henne var sjelfupphållelsedriften.
Att för Börje dölja sitt sinnestillstånd, att bibehålla sin makt öfver honom, det var det enda som återstod henne.
Hon måste bortförklara det obehagliga intryck med hvilket han gått.
Före qvällsmaten kom han in i hennes arbetsrum.
Det var nu så långt lidet på året att det icke fans någon skymning med aftonbrasa, men dagern var för svag att arbeta vid, så här på qvällen.
Marianne hade derför lagt undan sin virkning och satt i en af de stora stolarne vid fönstret med händerna i skötet och försänkt i tankar.
Börje nickade lätt och satte sig midt emot henne på andra sidan det lilla sybordet.
»Marianne», började han, »det är dumt att ha så svårt att tala som jag.
Det har plågat mig många gånger, men nu värre än någonsin.
Hur skall man kunna göra klart för menniskor hvad man tänker och känner, om man icke kan säga det?
Jag har många gånger, när jag varit tillsamman med dig, känt det bakvända i att ... att jag icke lärt mig att utsäga mina tankar.
Jag är liksom stum.
Man blir det i en omgifning som den jag lefvat i, om man icke eger kraft att omforma omgifningen.
Man blygs öfver att man inte är lik de andra.
Och så kan ingen menniska föreställa sig hvad jag afskyr min egen röst, den är främmande för mig sjelf, den har inte ett enda tonfall för hvad jag känner.»
Marianne såg på honom med något af förvåning.
»Jag tror att hvad du der säger har mera tillämpning på mig än du tror», sade hon.
»Åh, nog kunde du tala, om du ville!»
Hon kände förebråelsen.
»Nej», sade hon, »jag har den lätthet att föra ett samtal, som man får genom en uppfostran sådan som min, men – ser du – man vänjer sig vid att tala hvad andra vilja ha.
Tankar har man inga.
Hvar skulle man få dem ifrån!
Nej, Börje, det är inte af oginhet jag inte talar.»
Det låg på en gång något så okonstladt och ärligt i hvad hon sade, och något som väckte hans misstro.
Hon var icke lik sig.
»Jag har gått och tänkt så mycket denna eftermiddag», sade han, »jag tror att en sådan dag rymmer mera än ett helt år.
Förhållandet mellan dig och mig blir visst ett annat än hvad det varit.
Förut var det så, att när vi bara hade hvarandra, så var det nog.
Men nu få vi någon annan att tänka på än oss, Marianne.»
Hon kände ett obehag som om hon nu skulle detroniseras och en annan sättas i hennes ställe.
Det fans något i hans ton, som gaf henne detta intryck.
»Ser du förr, om det kom någon liten fnurra på tråden, så behöfdes det bara en kyss i rätta stunden», – han log – »och så var allting i lag igen.
Och det kan nog vara tillräckligt för att vara kära i hvarandra, det, men jag undrar om det ... hm ... om det kan vara tillräckligt för mer än oss.»
Han lät sitt pekfinger glida fram och tillbaka längs bordets kant, med blicken uppmärksamt följande det.
»Ser du», det var alltjemt han som talade, »på ett sätt är jag visst så tokig med dig, att jag icke vet hvart jag vill hän, men på den andra sidan är det som om jag kände dig lika litet som den dag vi råkades först.
Ja – vet du – när jag nu talar till dig så här, så känner jag mig skamsen som om jag talade med en främmande menniska och vore allt för uppriktig.»
Det klack till i Marianne med en känsla af fasa.
Om han skulle glida ifrån henne!
»Derför satte jag mig för, att nu skulle jag försöka att tala, så att vi, som få så mycket gemensamt, icke längre skola gå och vara så obekanta för hvarandra.
Men du skall hjelpa mig.
Jag är ett fä; jag kan aldrig få fram ordentligt hvad jag vill säga.
Hon sträckte fram sin hand och kramade hans, men så blygdes hon som öfver en falskhet och drog den till sig igen.
»Du har på sista tiden varit tystare än vanligt, och du har sett ut som om du gick och grubblade på något.
Till mig har du ingenting sagt, och jag har inte velat fråga dig, men jag vet inte om det är riktigt, att vi gå på det sättet.»
Der var just den anledning
Marianne önskade sig, och hon inföll ifrigt:
»Ja, om just det ville jag gerna tala med dig.
Jag ångrade mig så, att jag icke nämde någonting om det i middags.»
»Du behöfver ingenting säga om det», sade han i en ton som han försökte göra så litet mulen som möjligt, »jag förstår att du gått och tänkt på hur mycket obehag och besvär du kunde få af detta, men ...»
»Nej, nej», afbröt hon, »deri misstager du dig.
Jag har varit sjuk; ingenting annat, och det har verkat på lynnet.»
»Men du sade att ...»
»Det var ett så obestämdt illamående, att jag icke fann det lönt att tala om.
Men det var ändå det.»
Han såg tviflande på henne.
»Derför ämnade jag säga dig att jag naturligtvis icke vill att du skall känna dig betungad för hans skull.
Vi taga en amma, och du behöfver inte ha det ringaste besvär med barnkammaren, när du inte vill.»
Det var icke ömhet, som låg i tonen; det var en ovilja, hvilken han förgäfves sökte dölja.
»Nej!» ropade Marianne med häftighet, »jag tar aldrig emot någon amma, jag vill amma sjelf.»
Vid hans ord hade det rest sig någonting i hennes sinne, något som hon aldrig känt förr, en kraft som vräkte undan alla små bitankar: moderns instinkt att försvara sitt barn.
»Vill du inte?» sade han med förvåning.
Aldrig!»
Hennes kinder hade fått flammor och ögonen gnistrade.
»Men jag trodde ...»
»Du får inte – Börje!
Du får aldrig sätta det i fråga mer.»
Det nya, som vaknat inom henne, sopade för ett ögonblick bort allt annat: de kalla reflexionerna, skuldmedvetandet, – allt.
»Men jag önskar ju ingenting högre», sade han nästan undfallande, »jag kunde bara icke fördraga den tanken att han af en eller annan anledning icke skulle vara välkommen för dig.»
»Om jag inte kan vara jemn och glad till lynnet, så får du inte uttyda det som någonting sådant», sade hon.
»Kära Marianne!» sade han blott, men det låg så mycken innerlighet i hans ton, att det skar henne i hjertat, ty hon visste med sig sjelf att hon tillagt de sista orden endast för att vilseleda.
»Att du skulle behöfva säga mig någonting sådant!» tillade han med sjelfförebråelse, i det han stälde sig bredvid henne och sakta strök hennes hår.
»Du måtte tro att jag är en grof natur, som inte är i stånd att förstå dig.
Det var väl styrkan af min egen glädje, som kom mig att tvifla på din, när jag såg dig så nedslagen ...
Nej, jag skall inte missförstå dig.
Jag vill inte att du skall tycka jag är rå», – han böjde sig ned och kysste henne på pannan – »och ännu värre vore det om han skulle komma att finna mig så.
Derför skall du uppfostra mig medan tid är.
Jag är visst skäligen försummad, men jag vill vara så läraktig.»
Han såg ned på henne med en hälften vemodig, hälften skälmaktig min.
Det kom någonting så obeskrifligt tillvinnande öfver honom, men hon nästan föraktade sig sjelf för det hon kände det så.
Hon vämjdes vid sig.
Än den ene, än den andre!
Var hon icke ett afskum?
Skuldmedvetandet föll ned öfver henne igen som en tung, öfvermensklig börda.
Hvad skulle hon icke velat ge för att kunna luta sig emot hans bröst med en känsla af trygghet!
Och det fast hon kände att hon icke älskade honom!
Men det fans ju detta nya, som knöt dem till hvarandra.
Hvarför, hvarför hade hon icke insett omöjligheten af att dela!
Det kom jemna, enformiga dagar efter detta.
Dagar under hvilka Marianne den mesta tiden var lemnad ensam med sig sjelf och sina tankar.
Börjes verksamhetsbegär var starkare än någonsin.
De talade mera med hvarandra än de förut brukat, men det skedde med ett visst bemödande å ömse sidor, derför kände de blygheten hos två personer, hvilka lemnats att hålla hvarandra sällskap på tu man hand, fast det icke fins någon förtrolighet.
Mariannes sätt emot
Börje var ett annat än förr.
Hennes koketteri var spårlöst försvunnet, och i stället hade det kommit en nästan ödmjuk skygghet.
Hon var rädd för hans smekningar.
De manade alltid fram minnet af Pål, som ett slags spöke, och kommo henne att känna det som om hon nu med kallt blod fullföljde ett svek, hvars början varit endast en öfverilning.
Denna tillbakadragenhet hade en underlig verkan på henne sjelf.
Börjes person kom derigenom att vinna i hennes ögon.
Den motvilja hon känt mot honom efter brytningen var försvunnen; det som nu höll henne tillbaka från hvarje närmande var en känsla af ovärdighet samt derjemte något annat, som hon nu först tyckte sig ha upptäckt på bottnen af sin egen natur, – någonting okyskt, groft, hvilket stälde hennes förhållande till Pål i en ännu skarpare dager.
Hvad var hon då för slags qvinna?
Hon ryste för frågan.
Missromanernas platoniska moral hade upphört att finnas till för henne.
Det fans en annan inom henne sjelf, hvilken icke lät sig afvisa: älska en och höra honom till.
Det förflutna stod för henne så abnormt som skulle hon endast genom en lång pröfning kunna bli en verklig menniska.
Pål hade i sin förbittring utslungat ord, hvilka hakat sig fast i hennes minne som med hvassa hullingar.
Hon kände sig som den der går och döljer ett lyte, hvilket hvarje ögonblick kan skymta fram.
Tiden gick sin lugna, jemna gång, det blef sommar och Börje föreslog att Marianne skulle bjuda någon af sina bröder ut till sig under ferierna.
Men till hans förvåning svarade Marianne bestämdt nej.
Hon hade blifvit skygg för de sina.
Det var som om hennes nuvarande tillstånd inneburit en skam.
Hennes familj märkte att hon drog sig undan, upptog det som kallsinnighet och brefven från båda sidor blefvo småningom allt sällsyntare och allt ljummare i tonen.
Börje var belåtnare med sin verld än någonsin, och det enda bekymmer han kände brukade han formulera så här:
»jag kan slå mig i backen på att vår Herre bara på kif låter det bli en tös, för det är stört omöjligt för mig att tänka på annat än en pojke.»
Han anförtrodde dessutom Marianne att han var grufligt otålig; det här räckte ju en hel evighet.
Han öfvertalade henne ofta att följa med ut på åkrar och ängar, hon började småningom finna ett nöje i att ströfva omkring så der, luften och rörelsen gjorde henne godt och hon blef friskare.
Oaktadt hennes goda vilja att ålägga sig ett slags penitens och att försona det förflutna med en lång botgöring, var det som om det dag efter dag börjat spira inom henne en sund och kraftig lifsglädje, hvilken växte och utvecklade sig, henne sjelf till trots.
Stundom måste hon ordentligt tvinga sig att tänka på det förflutna, så böjd var hon att glömma alltihop.
Men en trygg och fullständig glömska ville det aldrig bli.
En småsak kunde, när hon minst väntade det, komma och resa alla de gamla anklagelserna upp emot henne, och då var det som om äfven sjelfförebråelserna fått mera lifskraft än förut.
Hon bar dem ej med resignation.
Hon stred och våndades under dem, derför att de stodo som en skiljemur mellan henne och Börje.
Den döda, loja likgiltigheten var borta.
Börje hade hela sommaren rest till staden regelbundet två gånger i veckan.
Marianne kunde aldrig begripa hvarför.
Hon hade frågat honom.
»Affärer», svarade han.
Han reste alltid med första tåg om morgonen och kom igen på eftermiddagen.
Marianne brukade icke stiga så tidigt upp, och de sade hvarandra alltid farväl på qvällen, men en morgon i slutet af Augusti, just som
Börje stod i begrepp att stiga i vagnen, kom hon färdigklädd ut på trappan.
De nickade till hvarandra, och Marianne blef stående på trappan i det hon såg sig omkring med ett slags nyvaknad, barnslig förvåning.
Himlen var klar och hvitblå, luften sval ännu och så underligt ren att andas, stark och liksom mättad af sommar.
Marianne tyckte att hon med hvartenda andetag insöp en känsla af sin egen ungdom.
Hon sänkte blicken.
Det låg ett strålande solsken öfver allting, det glänste och glittrade på hvarenda gren, från hvartenda daggigt litet grässtrå.
»Börje», sade hon med andlös häpenhet, »hvad det är härligt i dag!
Hvilket väder!»
»Så har det varit hvarenda morgon hela den sista veckan», svarade han i sin trygga ton.
Och så såg han på henne.
Han tyckte det var roligt att hon stigit upp så tidigt.
Han kunde icke tåla morgonsölet.
Och vid det han så der stod och såg på henne var det som om han upptäckt någonting alldeles nytt; en viss förändring, hvilken han icke lagt märke till förut.
Hennes kinder hade fått en frisk färg, och ögonen hade en glänsande blåaktig emalj, som den finnes hos barn.
Han stod på stenläggningen och hon på trappan, strax bredvid honom.
Han grep hennes händer och drog dem till sig, så att hon tvingades att luta sig ned emot honom.
»Marianne», hviskade han, liksom skamsen öfver sin egen hänförelse, »är det inte stort och rikt att lefva? – att känna hur lifvet bultar i hvarenda, puls, hur det står rundt omkring en i hela naturen!
Jag skulle vilja lefva med åtta lungor och åtta ögon, jag skulle vilja arbeta med fyra par händer, sådana som mina.
Jag ville kunna sträcka så vidt och orka så mycket ...
Ah, Marianne!»
Han släppte efter hennes händer, och hon såg på honom.
Fans det icke i hans ansigte det samma som hos luften och morgonen!
Något som ryckte henne med utan att hon visste hvad det var.
Det glittrade sol ur hans ögon, det var högsommar kring dessa läppar, som logo mellan det korta, glanslösa skägget.
Hans oskönhet blef vacker, vackrare än skönhet.
Hon njöt af att betrakta dessa vulgära drag, med deras prägel af trygghet, hon beundrade den bredaxlade gestalten mod dess runda rygg.
Ty det gaf intrycket af någonting helt, allt detta, – af någonting oryggligt, och af en tung, trög kraft, af någonting frodigt likt sommarens alstringsförmåga.
Hon gaf vika för en blixtsnabb inpuls, slog sina armar om hans hals och kysste honom.
Han slöt henne intill sig, böjde hufvudet åt sidan och tryckte sina läppar mot den bara fläcken bakom hennes öra, just under det fjuniga håret.
Marianne gaf till ett skrik och ryggade tillbaka.
Hon hade blifvit likblek och stod bara och stirrade på Börje.
Det var som om hon skulle ha sett ett spöke.
»Marianne, hvad är det?»
»Ingenting.
Jag blef så rädd.»
»För hvad?»
»Jag vet inte.»
»Du är väl inte sjuk?
Jesus hvad du är blek!
Hvad är det?»
Han kom upp på trappan.
»Nej, Börje, rör mig inte!» ropade hon häftigt, »och kyss mig aldrig der, aldrig der!»
Hon ryste till och så blef hon rädd för hvad hon sagt.
– »Jag vet inte hur det är, jag mår visst illa ändå», tillade hon lugnare i det hon strök sig med handen öfver pannan och vacklade in i huset.
Börje ville stanna hemma, för den händelse illamåendet skulle återkomma, men hon lugnade honom snart, följde åter ut honom till vagnen, och han reste.
Då han var borta, gick Marianne icke in, hon satte sig på trappan med ansigtet gömdt i sina händer, och grät som om hjertat ville brista.
Och sedan hon gråtit sig trött och tårarne upphört af sig sjelfva, gick hon långsamt in i sitt rum för att börja sitt arbete.
Hvad skulle det bli af allt detta?
Skulle hon aldrig bli qvitt dessa hjernspöken?
Var det icke möjligt att aftvå denna förnimmelse af lögn?
Skulle det alltid stå som en osynlig mur emellan dem, detta, som hon måste förhemliga för honom?
Det fans ett medel: – sanning.
Att säga honom allt och så låta det komma hvad det ville.
Men det var ju vanvett.
Blygseln skulle qväfva henne.
Och – dessutom – hvad hade hon att berätta?
Det fans ju ingenting att omtala.
Ingenting?
Och dock skulle detta stå emellan dem alltid.
Hennes förakt för sig sjelf.
Hennes dubbelhet emot Börje ...
Än den ene och än den andre!
En lättfärdig qvinna, otrogen först mot sin man, så otrogen omigen mot den andre ...
Hvad var det för tröst att det aldrig kommit till brottslig handling, nar lågheten satt inbränd i sjelfva hennes varelse!