Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Försynen förhindrade dessa begrepps utplånande ur historien: vid jemförelse med Asien, der styrande och styrde ännu stå i oförmedlad motsats mot hvarandra, såsom sjelfherrskare och slafvar, se vi klarligen, hvad Europas öde skulle hafva blifvit, derest icke på en tid, då folket var okunnigt, fattigt och söndradt, der funnits en Adel, tapper och fri.
Under tider af sedlig slapphet och förnedring, hvem, om icke Adeln, har väl menskligheten att tacka, det kärleken till högsinnad sjelfuppofTring för kung och fosterland alltjemt fortlefvat på jorden?
Och icke har väl Sveriges Adel i något af dessa afseenden stått tillbaka för öfriga Europeiska länders?
Hafva ej från Adeln utgått de Sturar och Wasar, under hvilkas ledning Svenska folket utfört sina storverk?
Men hvad behöfver jag uppräkna bevisande exempel från flydda tider, då det föreliggande förslaget sjelft utgör det ojäfaktigaste vittnesbörd om Svenska Adelns dygd.
Eller, hade icke historien lärt i Svenska Adeln finna frihetens och rättens borne kämpar i Svea land, förelågo ej häfdernas vittnesbörd visst och oemotsägligt, att ingen uppoffring varit Svenska Adeln för stor, der fäderneslandet henne äskat; skulle väl någonsin en sådan uppmaning ens kunnat framträda, som den, hvilken nu tili Adeln ställes, att af egen fri vilja helt och hållet uppgifva de yppersta företrädesrättigheter af århundradens häfd?
Men då den Svenska nationen, myndig vorden, företrädd af regeringen, med hoppfull tillit och förtroende till Adeln framträdt med en sådan uppfordran, förklarande sig erkänsam för hvad hittills blifvit af Adeln såsom Riks-Stånd uträttadt till fäderneslandets gagn och ära, men för framtiden icke viljande blifva af densamma under sjelfskrifvenhetens form representerad; kan då Adeln, om den vill förblifva sin höga uppgift trogen, att utan afseende på egen fördel, värna en hvars fria rätt, afslå denna 314 Dea 6 December. uppmaning af Konung och folk?
Står det tillsammans med aktningen för andras frihet och rätt, att några, jemförelsevis få, om än aldrig så utmärkte medborgare, på grund af siri enskilta åsigt om det för landet bästa, bibehålla representationen för ett fritt och myndigt folk mot detta folks otvetydigt uttalade vilja, och använda denna sin representationsrätt till att förhindra det, som nationen, efter noggrannt bepröfvande, med oerhörd enhällighet, sansadt, men bestämdt förklarädt sig önska?
Höfves det ättlingarne af dem, hvilkas minne Sverige välsignar såsom minnet af frihetens och rättens oegennyttiga försvarare, att vägra sitt bifall till det, sorn fäderneslandet i billighetens och rättvisans namn af dem begär!
Ingen Adelsman, hvars representationsrätt beror allenast på hans börd, synes mig hafva pligt att motverka denna Konungens och de representerades förklarade vilja, ltätt dertill eger han, efter mitt förmenande, endast så vida han har en på fullt objektiva grunder hvilande öfvertygelse, att samtlige Konungens rådgifvare och folket i sin helhet äroså i grund förvillade, att de önska och begära sin och hela rikets ofärd; att bristerna och ofullkomligheterna, hvilka i någon män ju vidlåda allt menskligt, äro färre och mindre betydande i det närvarande, än i det föreslagna representations-sättet; att den ännu bestående representationen utgör i sannare och fullare bemärkelse en representation af Svenska folket, som skall representeras, än den föreslagna skulle komma att göra; att öfvergången till den representations-form, hvilken han anser såsom den bästa och önskvärdaste, är lättare och sannolikare från den närv:de, än från den föreslagna representationens ståndpunkt; slutligen att farorna för fäderneslandet af det Kongl, representationsförslagets förkastande äro ringare, än af dess antagande.
Tore denna min uppfattning af en Adelsmans rätt och pligt i ifrågav:de fall rigtig, och delades den af Riddarhusets samtlige medlemmar, huru stort skulle väl då antalet af dem blifva, som komme att rösta mot det Kongl, förslaget!
Nu har Adeln i sin makt att fritt besluta, att gifva sitt otvungna ja eller nej.
Men i civilisationens fortgång förekommer alltid en tidpunkt, der, för att tala med en stor häfdatecknare, exclusiva privilegier måste lemnäs eller deras innehafvare med dem gå i qvaf; och hvad en nation på allvar vill, det kan ej på längden förhindras.
Skall väl Sveriges Ridderskap och Adel afvakta denna tvingande tidpunkts ankomst och icke heldre nu, med fröjd och utan tveksamhet, fritt återgifva de företrädesrättigheter, hvilka vår tid ej längre vill lemna börden?
Skilda tider hafva skilda fordringar och behof.
Blott den hopplöse drager i tvifvelsmål, att det sanna och goda skall, om än formerna skifta, bibehålla sceptern.
Till Franska revolutionens historia hafva vi, reformens vänner, ofta blifvit af dess motståndare hänvisade: hafva de då sjelfva intet att häraf läral skulle ej oändligt mycket ondt hafva förekommits, om de, som der hade väldet i sin hand, i tid gjort eftergifter!
Hvi dröja!
Morgonrodnaden flammar redan, och en ny dag bryter fram med makt.
Hvem tviflar Den 6 December. 315 val, att Svenska Adeln skall veta att häfda sin plats äfven inom den gryende tidsålder, der endast den personliga förtjensten och medborgares förtroende förmå förskaffa fullmakt att representera Svenska folket?
Med tillförsigt hoppas jag till honom, som leder folkens öden, att R. o. Ad. skall äfven nu handla så, att detta deras handlingssätt står i öfverensstämmelse med den rättskänsla, fosterlandskärlek och hugstorhet, som i forna tider gifvit och för kommande skola gifva detta Stånds medlemmar berättigande till deras namn af Svenska ädlingar!
Jag understödjer med min röst det Kongl, representationsförslaget.
En mängd ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Efter allt hvad rörande denna för fosterlandets framtid så ytterst maktpåliggande angelägenhet, å ena och andra sidan, så väl här, som vid förberedande möten, blifvit anfördt, kan jag icke smickra mig med att vara i tillfälle meddela några nya eller värderika upplysningar.
Icke heller hyser jag något särdeles förtroende till ordets makt, att på frågans närvarande ståndpunkt rubba de öfvertygelser, som tvifvelsutan redan äro fattade, och allraminst tilltror jag mig att dertill ega förmåga.
Jag anser likväl som en skyldighet mot mig sjelf och mot den embetsställning jag har äran bekläda, att med några få ord oförtvdbart tillkännagifva mina åsigter med afseende på denna allvarliga fråga.
Jag hyser en fast och orubblig öfvertygelse om det på K.
M:ts Nåd. förslag grundade representationssättets obestridliga företräden framför det nuvarande, och derom att detta sednare under närvarande tidsförhållanden hvarken kan eller bör upprätthållas.
Jag anser det K. förslaget bygdt på sanna och rättvisa grunder, hvilka, följdriktigt tillämpade, äro väl egnade att skapa förtroende mellan Konungen och folket, samt derigenom gifva regeringen det ovilkorligen behöfliga stödet af en representation, som blir ett sannt uttryck af nationens tänkesätt.
Jag har derföre, efter lång och samvetsgrann pröfning, i underdånighet tillstyrkt det K. förslagets framläggande för R. sednast församlade St:r, och jag är icke sinnad att afgifva ett sådant tillstyrkande för något annat förslag, än det som nu föreligger.
Det är en icke ringa tillfredsställelse att vid den ålder, till hvilken jag hunnit, kunna lemna en sådan förklaring, utan att förneka någon af de grundsatser, hvilka jag under loppet af en mer än 40-årig tjenstemannabana bekänt; och den tillgifvenhet, jag derunder tror mig hafva för den monarkiska principen ådagalagt, bör vara en borgen derför, att åtminstone icke jag anser förslagets antagande innebära de vådor för denna grundprincips upprätthållande, hvilka blifvit förespeglade.
En stark konungamakt kan bildas äfven utan en folklik representation vid sin 316 Den 6 December. sida, men i våra tider kan den utan detta stöd icke i längden bestå; och en folkkär Konung, som otvunget erkänner sitt folks rättmätiga anspråk och villigt söker att gå dess hilliga önskningar till mötes, försäkrar sig om en makt, som upprätthållandet af föråldrade privilegier och ojemnt fördelade rättigheter aldrig kan skänka.
Jag förordar på det varmaste det Kongl, förslagets antagande.
Under gårdagens öfverläggningar hafva hårda, jag vågar säga oförtjenta, tillmålen blifvit mot K. M:ts Regering rigta de; den känner sig deraf icke träffad.
Jag ber att få erinra, att ehuru af hvarje ljus kan blifva en brand, förefinnas dock icke skäl att fortfarande sitta i mörkret, derföre att man kan befara, det ljusets flender skola ovarsamt umgås med elden, som var ämnad att värma, icke att tända huset.
Då jag begärde ordet, var det min afsigt att endast med några ord antyda min åsigt i denna fråga och yttra mig om den så mycket omtalade ställningen.
Sedan dess hafva två talare af motsatta sidan underkastat förslaget en så genomgående granskning, att jag anser det vara min skyldighet såsom ledamot af det Konst.-Utsk., som tillstyrkte förslaget, att upptaga och bemöta några af de framställda anmärkningarna och på samma gång visa de skäl, som då bestämde mig att understödja förslaget — skäl, hvilkas vigt senare inträffade händelser icke minskat.
Man har mycket ordat om de många, som genom dets. k. strecket skulle vara uteslutna, om striden mellan penningemännen och arbetsklassen, som af förslaget skulle framkallas, om medelklassens regemente, som dermed skälle afses.
Då för besutenhet — det nuv:de vilkoret för hemmansklyfning — likväl fordras att till hemmansdel skola finnas så goda egor af åker, äng och betesmark, att med begagnande af tillgängliga odlingstillfällen ett hushåll af minst tre arbetsföra personer må kunna af egornas behållna afkastning underhållas, så lärer väl vara uppenbart, att sådan hemmansdel icke ofta kan hafva ett värde af mindre än 1000 rdr, men om så äfven skulle vara, om äfven genom förslaget ett antal personer, som nu ega valrätt i BondeStåndet, skulle blifva uteslutet, så, hvad mer?
Uppoffrar icke, om detta förslag antages, Adeln sin sjelfskrifvenhet, PresteStåndet sin fjerdedel i representationen, många andra korporationer sina rättigheter?
Skulle icke en uppoffring då äfven kunna fordras af desse valmän, hvilkas valrätt i alla fall efter nu gällande röstgrund nästan intet väger?
Att sjelfva tanken på en viss förmögenhet såsom qvalifikation för valrätt är riktig, kan ej bättre bevisas än med följande, en ädel och snillrik tänkares ord: »Det intellektuella och moraliska kapital, som uppfostran Den ö December. 317 meddelat, måste visa sig i sina frukter, hvartill hörer att af förmåga blifver förmögenhet och af den inre sjelfständigheten yttre oberoende.»
Ett sådant stadgandes rättvisa och billighet beror derpå, att vilkoret lör valrätt står tillräckligt lågt för att med vanliga krafter kunna uppnås, och huru många hafva icke, sedan de en gång kunnat förvärfva en fastighetsdel, till densamma lagt ytterligare en annan och så småningom höjt sig öfver den låga här bestämda gränsen?
Huru många hafva icke vid ökad arbetsskicklighet sett sig i besittning af den inkomst här fordras?
Att egare af 1,000 rdrs fastighetsvärde eller 800 rdrs inkomst benämnas »penningmän» förefaller i sanning oväntadt, men, om möjligt, än mera oväntadt är det att höra, det arbetsklassen genom dessa vilkor uteslutes.
Ingen torde dock vara okunnig om, att den Svenska bonden, äfven om han eger ett hemman af 10 å 15,000 rdrs värde, långt mer om han blott eger 1,000 rdrs fastighetsvärde, sjelf kör sin plog och sjelf bergar sin gröda samt således deltager i arbetarens vanliga göromål, fastän han tillika i sin egenskap af husbonde har en omtanke, som vidgar hans erfarenhet och utvecklar hans omdöme.
Just i detta förhållande, just i det Svenska Bonde-St:s egendomliga ställning, ligger hos oss den bästa garantien för dessa befarade arbetare-agitationer, detta befarade påträngande af dem, som stå nedanför strecket, och detta strecks läge gör att det oupphörligt af enskildte till arbetsklassen hörande personer skall komma att öfverskridas och att följaktligen ett allmännare bemödande, en allmännare önskan att få det undanflyttadt undvikes.
Att medelklassens uteslutande regemente med sådana bestämmelser afses, lärer väl ej rimligtvis kunna påstås och motsäges bäst af andra förslagets motståndares ofta yttrade farhågor, att de mindre jordbrukarne derigenom skulle få ett öfvervägande inflytande.
En talare har sagt, att genom detta förslag skulle framkallas en aristokrati af vattenbin och drönare.
Förslaget sätter likväl sitt vigtigaste aristokratiska vilkor i uppoffringen, och det förtroende, som fordras för att blifva vald, lärer väl ej vinnas utan arbete i det allmännas tjenst.
Man har klandrat, att öfre kammaren är till antalet mindre än den nedre, och deraf befarat menliga följder för de frågors afgörande, som bero på sammanräkning af båda kamrarnes röster.
I Bank-, Riksgälds- och Bevillnings-frågor lärer väl balansen, om det behöfves, komma att hållas af städernes representanter i andra kammaren, och hvad stats-regleringsfrågor beträffar samt deribland militärfrågor, som man i främsta rummet omtalat, torde ej mycket vara att förlora vid jemförelse med det närvarande.
Vår flottas tillstånd har blifvit af många tecknadt, våra fästningar äro ofulländade, gevärsförråden otillräckliga, armén saknar en tillfredsställande sjukvård, ett i hufvudstaden garnisoneradt regemente saknar ännu kasern.
Sådana hafva resultaten af den förseglade sedelns regemente varit; sammanräkningens kunna ej blifva sämre, men väl gifver den gryning till ett 318 Den 6 December. bättre, som vid förra riksdagen visade sig, anledning att hoppas, det de skola blifva bättre.
Emot yttrandet i Stats-Råds-prot:t, att årliga riksdagar vore en nyhet, hvars ändamålsenlighet blifvit inom representationen allmänt erkänd, har erinrats, att detta erkännande endast skulle bestått deruti, att 2 Stånd bifallit, men 2 Stånd afslagit det derom väckta förslag.
Nästan alla, som inom detta Ständ yttrade sig i frågan, erkände likväl nyttan af årliga riksdagar, och de flesta, som yttrade sig deremot, anförde såsom skäl, att Konungen ej fått rättighet att upplösa riksdagen och att representationen ej ens med Konungens medgifvande kunde förlänga sin sammanvaro öfver 4 månader — skäl, som genom det hvilande förslagets bestämmelser bortfallit — samt slutligen att göromålen med våra långsamma former ej kunde medhinnas utan att riksdagarne blefvo öfver höfvan långa, en fara, som med fyrdelningens upphörande måste anses väsendtligen minskad.
Man bär sagt att afslag verkar ju blott ett uppskof med denna frågas afgörande och att ett år betyder ju så litet i en stats lif, om några förbättringar genom uppskofvet vinnas.
Jag fruktar icke ett uppskof, derför att jag anser frågans lösning af en så brådskande nödvändighet eller derför att jag fruktar de förändringar, som Regeringen möjligen kan göra i sitt förslag, men jag fruktar det derför att detta förslag, framlagdt ånyo med eller utan några förändringar, kan åter afslås, och att då föres sannolikt striden åter ut på alla de individuella meningarnes vexlande område med den följd, att år af strid om författningens form, till skada för vår utveckling, förbigå, och att vi, sedan den enighet, som nu på den sida, som mest ifrat för reformen, samlat sig omkring detta förslag, väl är förstörd, slutligen stanna vid ett resultat, som saknar de betryggande garantier, som detta förslag innehåller.
Man har mycket ordat örn ställningen och jag beder att äfven derom få yttra några ord.
Först måste jag högeligen beklaga att sådana uttryck som »detta ömkliga och löjliga deputationsväsende», »efterträdaren, sorn kommer väsnandes» m. m. blifvit här fällda.
Jag skattar alltför högt min sjelfskrifna rätt att deltaga i landets lagstiftning, för att jag icke skulle vilja gerna medgifva dem som icke ega denna rätt, dem som äro från lagstiftningen alldeles uteslutna, att äfven få uttala sin mening, då det sker utan förnärmande af lagliga former.
Dessa menings-yttringar hafva dessutom i denna fråga en alldeles egen betydelse.
Med teori, med erfarenhet, med beräkningar kommer man nemi. deruti ganska långt, men det blifver ändå ej tillräckligt.
Ofver alla beräkningar, eller snarare såsom grund derför, ligger en uppfattning af menniskorna, som ytterst bestämmer åsigten, här en uppfattning af det förtroende man kan hysa till det Svenska folkets förmåga att gifva ett godt innehåll åt denna erbjudna form.
De förklaringar för förslaget, som från så många delar af landet afgifvits, innebära att de som afgifvit dem anse sig kunna hysa ett sådant förtroende till Den 6 December* 319 det Svenska folket, och sådana förklaringar af män, som till en stor del snarare förlora än vinna genom förslagets antagande, som i ordningen och den lugna utvecklingen hafva lika stort intresse som vi, kunna ej sakna sin betydelse.
Jag är viss att den strid, som under den sednare tiden förts och kanske ännu föres inom månget ädelt sinne bland eder, Mina Hrr! beror just på tvekan om ett sådant förtroende kan gifvas eller ej.
Derpå, och endast derpå, jag är viss derom, beror edert beslut i denna lör fäderneslandet så vigtiga fråga.
Detta yttrande framkallade jemväl talrika bifallsyttringar.
Då jag icke känner några anmärkningar och ej heller något motförslag, som vunnit sympatier inom landet, ja! icke ens hos majoriteten af detta Stånd; men då jag deremot sett och ser mer och mer tillförlitliga bevis derpå, att Svenska folket, trött vid det ständiga undanskjutandet af den nödvändiga representationsreformen, med sällspord enighet önskar att detta förslag måtte oförändradt antagas, så anser jag vidare tveksamhet hos representanten likaså oberättigad som gagnlös.
Och lista §:n R.
O. bjuder mig att vara en Svenska folkets representant, om ock min fullmakt är skrifven endast med minnet af en ädel faders förtjenster.
Jag röstar således för förslaget; och då jag, med uppoffring af mina olika åsigter i afseende å vissa detaljbestämmelser, lemnar detta ringa bidrag till förverkligande af sanna och frisinnade grundsatser, sker det under liflig erinran och uppfattning af de ord, hvarmed den store romerske historieskrifvaren afslutar företalet till sitt verldsbekanta arbete: »Må alla utbrott af klagan — obehagliga äfven då, när de icke kunna undvikas — vara fjerran från begynnelsen af ett stort företag.
Må vi heldre, såsom skalderna, börja med goda önskningar och löften och böner till den Högste, att det vigtiga verket måtte beskäras en lycklig fortgång.» Och, Mina
Hrr! i nu förev:de fall skall denna fortgång icke uteblifva, om blott det
Svenska folket — och särskildt dess upplysta representanter på detta rum — med den nya representationen sammanflätar den gamla kärleken till konung och fädernesland.
Sedan jag begärde ordet, har den mening, jag omfattat, blifvit af framstående talare så värdigt, väl och fullständigt försvarad, och de invändningar, som mot K.
M:ts förslag framställts, efter mitt förmenande på ett så öfvertygande sätt bemötta, att jag, helst diskussionen nu fortgår på tredje dagen, både kan och bör vara kort.
Att meningarne om förslaget, ehuru å ömse sidor grundligt genomstridde i tal och skrift, och här från båda sidor omständligen utvecklade under aktningsbjudande uppmärksamhet från resp. motståndare, dock icke kunna förenäs, beror, synes mig, ytterst och så att säga principielt på den olika betydelse, 320 Den 0 December. man tillmäter de moraliska faktorer, som i frågan ingå.
Under det att man å ena sidan tager dessa med i räkningen och derföre ej fruktar vissa inom den abstrakta möjlighetens gräns liggande vådor, fordrar man å andra sidan, såsom vilkor för sitt bifall till något nytt, en säkerhet, som blott genom formella garantier skall kunna vinnas.
Jag respekterar högt försigtigheten i denna sednare uppfattning, men jag tror tillika, att den icke låter sig fullt och konseqvent tillfredsställas genom annat, än motstånd.
Ifrån det att man åter vill icke allenast förhindra det hvila nde förslagets framgång, utan ock verkligen befrämja något annat, skall man, tror jag, snart öfvertygas om nödvändigheten att modifiera sina anspråk på absolut säkerhet.
Frågan gäller då blott något mera eller något mindre, och striden gäller, om detta mera af formella garantier icke på samma gång innefattar ett mindre af de moraliska garantier, af den moraliska styrka, som man på andra sidan eftersträfvar.
För min del skattar jag denna styrka, hvilken jag anser vara det Kongl, förslagets förnämsta förtjenst, tillräckligt högt, för att icke oroas af vissa förespeglade osannolika möjligheter; och då allt hvad i detta hänseende kan sägas öfvertygande och lugnande till försvar för förslaget, blifvit på detta rum så vältaligt, sakrikt och fullständigt utveckladt, behöfver jag ej vidare derom orda.
Jag anhåller blott, dertill föranledd af gårdagens diskussion, att med några ord få beröra ett pär till frågan hörande biomständigheter, som dock, efter min uppfattning, förtjena att på afgörandet utöfva ett mycket stort inflytande.
Hafva förslagets motståndare i sjelfva verket något att vinna, till fördel för sina meningar, genom en seger vid den blifvande voteringen?
Jag tror det icke; jag tror att ett uppskof, om ock ett afslag kunde tydas till ett så blygsamt syfte, redan derföre icke är eftersträfvansvärdt, att sannolikheten att derigenom vinna det ändamål, man åsyftar, är alltför ringa för att förtjena den uppoffring eller uppväga de olägenheter, som försummandet af närvarande tidpunkt efter all sannolikhet skulle förorsaka.
Det sades väl i går af en på detta rum högt uppburen och af mig högt aktad och värderad talare, att om blott det Kongl, förslaget nu afsloges, man borde kunna hoppas, det K.
M:t omedelbart derefter skulle framlägga ett nytt förslag, modifieradt efter de antydningar eller anvisningar, som under diskussionens lopp blifvit af förslagets motståndare gifna.
Jag hade väntat att, jemte uttalandet af en sådan förhoppning, äfven få höra positivt formulerade till sina grunddrag de modifikationer, som önskades; och jag trodde mig så mycket heldre ega rätt till en sådan förväntan, som jag erkänner att jag under diskussionen just förvånats
Öfver den skiljaktighet i antydningar, sorn från motståndarne utgått.
Den ene invänder mot det Ii vilande förslaget, att det är alltför demokratiskt, den andre strider med värme för att bereda demokratien mera rum; den ene hyser Den 6 December.
321 hyser farhåga för bondregemente, den andre fruktar för tredje Ståndets ölvertas; den ene omfattar, den andre bestrider principen af sarnfäldta val; den ene vidhåller, den andre vill uppgifva Adelns politiska institution såsom Stånd, o. s. v. Jag fattar icke, huru Regeringen, om den än ville, skulle kunna tillgodogöra sig dessa skiftande anvisningar; jag fattar ännu mindre, huru man kan hoppas att Regeringen, under nuv:de förhållanden, skulle kunna vidtaga den äskade åtgärden; och aldraminst fattar jag, huru man kan hoppas att en sådan åtgärd, om den vidtoges, skulle kunna vinna bifall af Rikets fyra Stånd.
För mig vill det synas alldeles tydligt, att när K.
M:t i det nu afgilna förslaget, hvilket med hvarje dag vunnit ökadt bifall af alla samhällsklasser och blifvit med stigande värme omfattadt af hela nationen, — när K.
M:t i detta förslag vågat konseqvent omfatta den stora tanken, att på allmänt förtroende grunda representantens kall, utan hänsyn till stånd eller klasser, — men dock utan åsidosättande af nödig omtanka om stabilitet och konserverande elementer, — när K.
M:t låtit om detta sitt förslag uttala den högsinnade tanken, att han i denna sanna representation af Svenska folket, just för dess sannings skull, söker ett ökadt, men icke fruktar ett minskadt stöd för sin magt, — och när detta förslag enkelt och harmoniskt grundas på våra kommunal-institutioner, och härigenom med historisk häfd slår sina rötter i gammal-svensk jordmån, till hvars bördighet livar man sätter lit, — det synes mig då, säger jag, alldeles gifvet, att all rimlig anledning saknas till den förmodan, att K.
M:t med sin nuv:de eller en ny Regering, samt med Rikets alla fyra Stånd, skulle, för att tillfredsställa anspråken hos en i alla händelser knapp majoritet inom detta hus, frånträda eller göra intrång på de grundsatser, hvilkas storhet just innebär deras styrka, och hvilkas både storhet och styrka Svenska folket med exempellös enstämmighet kärleks- och förtröstansfullt omfattar.