Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Karlen såg ut, som hade han blifvit gripen på bar gärning vid begåendet af ett skälmstycke.
“Om, om, herr Bellman vill afskeda skräddaren, så ... så skall allt blifva förklaradt,“ stammade han.
Skräddaren ville emellertid icke låta afskeda sig, förrän kläderna blifvit profvade, och menade, att han nog kunde gifva besked om rätta sammanhanget, hvilket i all enkelhet var, att hans följeslagare, skomakare till profession, kommit in till honom och frågat, om han hade några färdiggjorda kläder, passande åt honom.
Skräddaren hade då framtagit dem han nu medförde och velat profva dem, men då hade skomakaren förklarat, att icke han själf, utan poeten Bellman skulle hafva dem.
Köpet uppgjordes så, att skomakaren fick kläderna för en spottstyfver, eftersom de voro bestämda för Bellman, och nu skulle det icke hända, att skräddaren gick, förrän han fått se huru de passade.
Bellman kunde omöjligt hålla sig ifrån att skratta åt den lilla skräddarens sätt att gifva sin hyllning tillkänna genom att omtala det goda pris, hvarför han sålt kläderna.
Skalden lät honom emellertid profva dem, hvarefter han afskedade tillskärare-konstnären.
Bellman och den, som skulle stå till ansvar, voro nu allena.
“Nå, min vän, låt mig nu veta, hvem som anmodat er att ombesörja min garderob,“ utlät sig Bellman och betraktade mannen.
“Ah, herr Bellman, det är icke någon, och ... och ... jag skulle allt vara bra lycklig om ... om ni icke gjorde några frågor, för ... det är ... en gammal historia.“
“En gammal historia,“ inföll Bellman skrattande; “jag tycker den är alldeles ny, och om ni hoppas, att jag skall begagna kläderna, så måste ni säga, från hvem de komma.
Får jag icke lära känna gifvaren, så sänder jag dem tillbaka till den lilla skräddarn, som då får besväret att sälja dem för andra gången.“
“Om det ska bli på det viset, så lär jag väl bli tvungen att omtala, huru det är,“ sade mannen.
“Det var en afton för några år sedan, som en fattig gosse sjöng på en krog.
Jag vet icke, om herr Bellman minns den där kvällen.“
“Ganska väl,“ försäkrade Bellman.
“Nå väl, ibland åhörarne fanns en skoflickare, en utsväfvande sälle, som arbetade litet, men söp desto mera, så att hustru och barn hade det ganska knappt.
Han brukade ibland hafva skolagning åt en herre, som gjorde verser.
En gång hade den där herrn icke betalt lagningen af ett par skor, men ändå lämnat dit ett par andra.
Skoflickaren, som jämt var utan pengar, ville icke lämna de lagade skorna, förrän han fått betalt, utan behöll dem.
En dag, då han icke hade något att supa för, satte han skorna i pant på krogen för brännvin.
Den där skoflickaren kom, som ni kanske minns, i gräl med pojken, som sjöng, och han hade nog i fyllan slagit honom, om ni icke trädt emellan, då han så när hade gifvit er på pälsen för er inblandning, så framt ni icke hade lugnat honom med er sång.
Ni sjöng för oss, gement folk.
Det var icke så lätt att glömma, skall ni tro, och skoflickaren lofvade sig själf, att återbetala er det.
När han kom hem till sig, hade han med sig de söndriga skor, ni bytt ut emot de hela; han putsade dem och satte dem på en hylla i sin verkstad, och då föresatte han sig att bli en nykter och arbetsam karl, som så länge han kunde hålla i syl och tråd, skulle laga så, att herr Bellman alltid hade hela skodon.
När lusten att supa kom på honom, då behöfde han bara få sikte på edra gamla skor, för att komma ifrån dessa tankar.
“Såsom nykter och arbetsam fick han arbete, blef ordentlig skomakare och fann snart, att det lönar sig att vara flitig och ordentlig.
För att så var, hade han emellertid edra gamla skor att tacka, och därför förvarade han dem.
Nu hände det i dag, att skomakaren såg och hörde er, då ni talade med konungen.
Han ville visa er sin tacksamhet genom de här kläderna; men det kan allt hända, att ni försmår gåfvan, då den kommer från en så ringa person.“
“Nej, min vän, det gör jag visst icke, utan skall med större stolthet bära den, än om jag fått den af en konung; ty den skall erinra mig om att jag med min sång och mina trasiga skor bidragit att göra er till en ordentlig och flitig arbetare.“
Bellman räckte skomakaren handen.
Skalden och handtverkaren åtskildes efter utbyte af de vänskapligaste försäkringar, och Bellman lofvade att hafva sin “hofskomakare“ i tacksamt minne.
Åter förgingo år.
Bellman hade af konungen erhållit plats med lön såsom sekreterare vid nummerlotteriet och äfven fullmakt såsom hofsekreterare.
Nu, sedan han ägde titel och årlig lön fattades honom blott en hustru för att vara rangerad karl.
Han gifte sig också med Lovisa Fredrika Grönlund, dotter till en våg- och stämpelmästare i packhuset.
Någon tid efter bröllopet, då Bellman en dag skulle gå ut, mötte han på gatan en liten flicka, som grät helt bitterligen.
“Hvarför gråter du, mitt barn?“ frågade den alltid välvilliga poeten, stannade och klappade barnet på hufvudet.
“Fryser du, eller är du hungrig?“
“Nog fryser jag, och nog är jag hungrig; men icke är det därför jag gråter, utan för det far skall dö utan att han får tala vid Bellman.“
“Hvad heter din far och hvarför vill han tala vid Bellman?“ frågade skalden, lifligt intresserad af barnets ord.
“Far heter Sjöberg och har varit skomakare; men nu kan han icke arbeta, utan det är så rysligt fattigt för oss.
Han tror, att herr Bellman nog skulle hjälpa honom, om han visste, huru det är.“
“Det tror jag också,“ svarade Bellman.
“Följ mig till din far, så kanske jag kan göra något för honom.“
“Det kan herrn inte, för det kan bara herr Bellman, och jag vill nödvändigt söka rätt på honom,“ svarade barnet och vände sig från Bellman; men denne förmådde flickan likväl att gå med sig till den sjuke, oaktadt han icke uppgaf sitt namn.
I ett torftigt, kallt och uselt rum låg den forne skoflickaren.
Sjukdomen, denna människans bittraste fiende, hade af den välbärgade arbetaren gjort en fattig usling, som, sedan han en längre tid varit sängliggande, icke ägde något annat än medmänniskors godhet att förlita sig på.
Ju mer fattigdomen tilltog och nöden närmade sig, desto bittrare blefvo äfven plågorna.
Då Bellman inträdde till den sjuke, hindrade dunklet i rummet skomakaren att urskilja den främmandes anletsdrag.
Flickan gick till honom, sägande:
“Far, jag har icke fått reda på herr Bellman; men jag har träffat en annan herre, som lofvat hjälpa dig, och han är nu här.“
Den sjuke suckade och vände på hufvudet.
Bellman närmade sig till sängen, och flickan vek undan skynket, som hängde för fönstret.
“Känner ni igen mig?“ frågade Bellman och böjde sig ned öfver honom.
Skomakarens bleka ansikte fick en lifligare färg, och han utropade:
“Det är ju han, han själf.
Gud vare lof, att ni kom!“ fortfor han och omfattade Bellmans ena hand med sina darrande händer.
“Det har gått mig illa, allt sedan den där artisten öfvertalade mig att at honom sälja edra gamla skor, som varit min lycka i lifvet.
Tvenne dagar efter det han köpte dem insjuknade jag och har sedan icke kunnat lämna sängen; men nu blir det nog bra, sedan jag fått se er, herr Bellman.
Ni skall ju icke öfvergifva min stackars flicka, då jag går bort?
Nej, jag vet att ni icke skall göra det.“
Hvad som vidare sades emellan skomakaren och poeten, känna vi icke, men väl, att då Bellman gick, var den sjukes ansikte lugnt och fridfullt, skaldens åter allvarligt och sorgset.
De nygifta började den med gåfvor och gengåfvor af smekningar.
Bellman var lycklig och belåten med lifvet och tyckte sig hafva vunnit all jordisk sällhet, då han kommit i besittning af en ung och älskvärd maka.
Vid middagstiden gick han bort, men återkom efter ett par timmars förlopp.
Då han inträdde till sin blomstrande hustru, sade han helt glädtigt:
“Jag medför en gåfva åt dig; men jag fruktar, att den vid första påseende icke blir välkommen.“
Den unga frun förklarade, att hvarje gåfva af honom måste vara kärkommen.
Bellman menade skämtande, att han nu finge tillfälle pröfva sanningen af hennes försäkringar, hvarefter han lämnade rummet, men återkom på ögonblicket, medförande en flicka om sju à åtta år.
“Här är julklappen, hvad tycker du om den, käraste Lovisa?“ frågade Bellman.
Den unga frun rodnade, såg först förlägen ut och sedan bedröfvad, ty en svartsjuk misstanke började uppstå hos henne.
“Nå, min älskade, vill du icke taga emot den?“
Bellman blickade på sin fru med ett skalkaktigt ögonkast.
Den unga kvinnan brast i tårar.
“Hvad, du gråter,“ utropade Bellman; “men vet du då icke, att den här gåfvan bör föra välsignelse med sig?“
“Huru kan du tala så,“ mumlade hustrun, och tårarna runno ymnigare.
“Du vill således icke taga emot min present?
Skrymterska, du lofvade likväl.“
Bellman slog armarna om sin hustru och tillade: “Bort med alla tårar och låt leendets sol uppklarna ditt anlete!
Vet, att barnet här är en dotter till den där skoflickaren, som under flera år höll din Karl Michael med skor och en gång gaf honom nya kläder, när hans ’poetiska omständigheter gjorde, att dessa voro i ett mindre brukbart skick’.
Barnets far dog i går, modern har varit död i många år, och nu skola vi återbetala flickan de gåfvor, fadern gifvit din man; är du icke med därom?“
Hustrun slog armarna om mannens hals och gaf med en kyss sitt samtycke tillkänna.
Hennes misstanke hade försvunnit lika hastigt som den upprunnit.
Hos den gästfria Trotzig gafs en tid därefter åter en större middag.
Bellman och hans unga fru voro äfven där.
Som vanligt var glädjen den härskande gästen vid måltiden, och man hade just kommit till desserten, då porträttmålaren Philip Osenius, Bellmans forna skyddsling, reser sig upp och begär att få ordet.
“För flera år tillbaka,“ började artisten, “voro vid Trotzigs bord samlade ett stort antal gäster, hvaribland hofsekreteraren Bellman.
Vid detta tillfälle föreslog denne en insamling för en fattig prästson, hvars mor genom sjukdom och olyckor råkat i nöd, så att sonen, för att kunna förtjäna något, åtog sig skoborstning åt herr Bellman; men inkomsten däraf var icke stor, och nöden blef allt större och större, utan att den fattiga gossen med sina bekymmer ville vända sig till den, hvars uppassare han var, och hvilken han beundrade såsom en gud.
En dag uppträdde gossen på en krog och sjöng en af Bellmans sånger mot betalning.
Det var från den dagen, herr Bellman blef hans välgörare.
Prästsonen är jag.
Hvad jag i dag är, det har jag således Karl Michael Bellman att tacka för; men det är icke nog härmed.
Vid det tillfälle, som gjorde Sveriges största skald till min välgörare, var en skoflickare närvarande.
Karlen dog nyligen i fattigdom och vände sig före sin död till den ädle sångaren och anförtrodde i hans händer sin dotter.
Vi alla här församlade veta, att, ju större snille människan fått, desto mindre äger hon af världsliga fördelar.
– Frågas nu, skola vi tillåta, att Karl Michael Bellman ensam drager försorg för den fader- och moderlösa skoflickardottern?
Skola vi tillåta, att hans sångmö betungas med ännu flera ekonomiska omsorger?
Jag läser på alla här församlades ansikten ett tydligt uttaladt nej – och därför vill jag, som varit det egentliga upphofvet till denna nya beskattning på Bellmans gifmildhet, föreslå en insamling för Bellmans fosterdotter.“
“Det tillåter jag icke,“ utropade skalden; “jag betalade endast mina skor, då jag upptog det faderlösa barnet.“
Bellman berättade på sitt kvicka och målande vis skoflickarens sätt att visa sin beundran.
Han slutade med dessa ord: “Jag stod i skuld hos flickans far, och det lär väl icke tillhöra någon annan än mig att betala min skolagning, skulle jag tro.“
“Jo, vi vilja göra det!
En skål för Bellmans skoflickare och hans dotter, hvilken vi alla här församlade förbinda oss att försörja.
Man öfverenskom nu under skämt och glam, att enhvar skulle årligen lämna ett litet bidrag åt Bertha Sjöberg.
Osenius uppsatte förbindelsen och utsågs till att vara förvaltaren.
Berthas framtid var härigenom betryggad.
Dagen därpå, då Philip kom till fru Bellman för att tala om flickan, bad han att få säga några ord åt barnet.
Han gaf henne en gammal söndrig sko, sägande:
“Jag har köpt dessa skor af din far, de hafva tillhört honom.
De utgjorde en gång den talisman, som förde din far till arbete och afhöll honom ifrån att supa.
Den ena af dem skall jag själf behålla, den andra gifver jag dig.
Göm den och låt den i en framtid erinra dig om den tacksamhetsskuld hvari du står till herr Bellman.
Jag skall förvara den andra såsom ett minne af min välgörare och en påminnelse, att jag ännu icke återgäldat min förbindelse till honom.“
Den lilla Bertha betraktade skon och sade gråtande:
“Om herrn aldrig hade köpt skorna af far, hade han nog lefvat ännu, för det var när han miste dem, som han blef sjuk, så sade han alltid.
Nog skall jag gömma den här, så att jag icke dör liksom far.“
Philip blef en utmärkt artist, och lilla Bertha växte upp till en fager tärna, hvilken genom fru Bellmans omsorger erhöll en god uppfostran.
Bellman själf hade fortfarit att sjunga och dikta, sorglös och obekymrad om sin jordiska existens, alltid redo att dela med sig åt nödens barn, äfven då nöden grinade emot honom själf.
Trofast i vänskap, varm i sången, var han oförmögen att fjättra tanken vid detta lifvets omsorger, utan lämnade, oaktadt all sin tillgifvenhet för hustru och barn, omtanken för deras underhåll helt och hållet åt den förra.
Den karaktersfasta och hjältemodiga kvinnan kämpade också med kraft emot den stundligen mer och mer tilltagande fattigdomen, utan att likväl förmå ifrån deras lif aflägsna densamma.
Bellman märkte den likväl knappast, utan lefde i fantasiens värld, glömmande det verkliga lifvet.
Bellman hade öfverlefvat den tid, då han som ymnigast ådagalade de skaldegåfvor, hvarmed naturen begåfvat honom och kommit in i det tidskifte, då han skulle dikta och improvisera mindre frikostigt.
Han hade sett sin älskade monark lämna det jordiska och med hela sitt varma hjärta, sörjt och saknat den hädangångne.
Ju mer Bellmans lefnad framskred och bekymmer och förluster tillväxte, desto sällspordare blefvo äfven hans poetiska utgjutelser.
Med Gustaf den tredje förlorade Bellman den hjälpare, som aldrig vägrade att bistå honom.
Nöden blef också efter konungens död allt större och större i skaldens hem.
Hans hälsa började aftaga, och en tärande bröstsjukdom angrep hans lungor.
Han försvann från de lustiga brödralagen, där han varit själen och lifvet, och den glada sångaren, som spridt så mycken fröjd omkring sig, sökte ensamheten.
Så hände det i början af maj 1794, att man en dag tog den sjukliga och sorgbundna sångfågeln för att inspärra honom för skuld.
Friheten, denna människans dyrbaraste gåfva, var honom nu beröfvad, och det förut nedslagna sinnet blef icke gladare genom denna tillökning af motgångar.
Det var några dagar efter Bellmans insättande på gäldstugan som det ringde på grosshandlar Alms tamburdörr.
Den rike mannen satt i sitt arbetsrum, sysselsatt med att skrifva bref. I hans närhet befann sig ett ungt fruntimmer.
Det var fru Alm.
– Gubben var sedan ett par år gift med en ung, vacker men obemedlad flicka.
“Kära Alm, nog kunde du glömma din ovilja och hjälpa Bellman.
Du gjorde då en god gärning, som skulle hedra ditt hjärta.“
“Hör på, Lotten,“ utropade grosshandlaren, i det han reste sig upp, “erinra dig en gång för alla, att jag icke vill höra talas om den karlen.
Jag har redan oräkneligaGrosshandlar
Alm och hans hustru.
gånger sagt dig, att förr kastar jag ut pengarna genom fönstret, än jag gifver honom ett enda öre.“
“Herr Kexél önskar tala vid herr grosshandlaren,“ yttrade en röst ifrån dörren, och innan Alm hunnit säga ett ord, inträdde den anmälde.
“Jag vet icke, om jag har den lyckan att vara igenkänd,“ sade Kexél och bugade sig för den rike mannen, som förklarade, att han ganska väl kände igen herr Kexél.
“Mitt ärende är,“ sade Kexél, “att erinra grosshandlaren om ett tillfälle för några år tillbaka, då ni råkade i skuld till Bellman.“
“Jag!“ utropade gubben Alm förvånad; “och när skulle detta hafva inträffat?“
“Hos Trotzig,“ fortfor Kexél, utan att låta afbryta sig af utropet.
“Bellman hade föranstaltat en insamling till förmån för en fattig prästson, hvaruti alla närvarande, som ville höra honom sjunga, skulle deltaga.
Ni var den enda, som ej gaf något, och det oaktadt ni åhörde Bellmans sång.“
Gubbens ansikte blef mörkrödt.
“Gåfvorna voro frivilliga, och då jag icke kände mig hågad att gifva något, hade jag full rätt att undandraga mig den påbjudna beskattningen.“
“Så kan det tyckas,“ återtog Kexél, “men så är likväl icke förhållandet.
Då ni icke vill gifva något af ert öfverflöd, borde ni icke ha åhört Bellmans sång.
När ni det gjorde, blef det äfven er plikt att deltaga i den allmänna insamlingen.
Ni gjorde det likväl icke, och därför är jag nu här för att bedja er betala skulden genom att utlösa Bellman från gäldstugan.“
“Herre, ni är galen!“ skrek grosshandlaren.
“Alldeles icke, och ni skall själf nödgas erkänna, att hvad jag nu föreslår icke är så befängdt som ni tycker.“
“Därpå tviflar jag,“ menade
Alm och kastade en ursinnig blick på Kexél, som betraktade gubbens unga, vackra fru, där hon satt nedlutad öfver sitt arbete, med kinderna i brand.
“Tillåt mig bevisa mitt påstående!“ återtog Kexél.
“Om ni på detta verkligt högsinta sätt skulle betala er skuld, blefve vinsten för er ett odödligt namn; ty så länge man ihågkom Bellman, skulle man äfven erinra sig den, som återgifvit honom friheten.“
Alm var hvarken bättre eller sämre än tusende andra, som låta behärska sig af fåfänga och penningehögmod.
Han satt också en stund och funderade, innan han yttrade:
“Ifall jag kunde förmå mig att lösa ut Bellman, så skulle det ske endast på ett villkor, nämligen att han försonade den skymf, han en gång tillfogat mig, då han till svar på en bjudning af mig, skref: ’när solen går upp i väster, då skall Bellman sjunga på grosshandlar
Alms bjudning, för hans gäster och mot betalning’.
Återger jag honom friheten, måste han förbinda sig att sjunga en af sina roligaste visor för mig och mina gäster.
Han kommer då att sjunga för betalning, utan att solen behöfver förändra sin gång.“
“Om Bellman går in på förslaget, lofvar ni då att betala den skuld, för hvilken han är bysatt?“ frågade Kexél.
“Ja, det gör jag.
Ni har mitt ord därpå.“
Vishets-Boken 4 Cap. 13-14 vers.
TREDJE AFDELNINGEN.
LUND
Hvad hon tänkte, hvad hon diktat,
har hon här för verlden biktat,
få blott visste att och hur hon skref.
Hennes varde, huru stort och gifvet,
gick med snällpost genom lifvet,
som ett ouppbrutet bref.
Djupa sinnen, allvarsamma,
brinna helst med sluten flamma,
osedd, blygsam, jungfruren.
Först se’n grafven med den stora frågan
öppnat sig, då röjes lågan
derutöfver med ett vänligt sken.
Döm med vördnad: den Publiken,
som hon sökte, bor i Englars riken,
och bland oss gick hon som deras bud.
Verldens vrånga dom försmår hon,
ty när detta läses, står hon,
inför Gud.
Tegnér.
GÖSTA OCH ELIN.
I våra stränga ordningstider är väl ej mer värdt att, såsom förr, helt enkelt börja en saga med: det var en gång en Man eller Qvinna, en Konung eller en Prinsessa! ...
Namn på mannen eller qvinnan, uppgift på riket, hvaröfver Konungen eller Furstinnan regerat, måste nog sagan numera vara betänkt att skaffa, så framt hon ej vill utsättas för obehaget att få de personer, med hvilka hon ämnar sysselsätta sig, nesligt affärdade till Långholmen eller andra korrektionsinrättningar, dit lösdrifvare och passlösa ju skola befordras och hvarthän ett åldrigt fruntimmer, som en gång, en skön sommarafton satt på en prydlig soffa i en städad och vacker trädgård, verkligen icke behöfver skickas, af brist på namn och behörig dokumentering ......
En och annan ”mauvais plaisant” skulle måhända här vilja påstå, att Fruntimret, för att undslippa den befarade forslingen, ej behöfver säga ett ord, utan endast framvisa de anvisningar på flera och trettiotusende henne tillhöriga Riksdaler hon just håller i ena handen, men det vore i sanning ett högst dåligt skämt, efter godt namn är allmänt erkändt att vara bättre än penningar, och här dessutom i sjelfva verket intet namn är att skämmas för, om man än så torde kunna sluta af den långa förberedelsen till en så liten sak, som att vårt åldriga Fruntimmer heter
Inga Amalia Wahl, född Hägerhjelm,
med Titlarna:
Brukspatronessa,
Egarinna till det magnifika Stånga,
Änkefru, (en grufligt svår för henne att vänja sig vid) och slutligen Hennes Nåd, hvad hon egentligen blott kallas af gäldenärer och gäldenärsämnen, samt af sin gamla Trotjenarinna Gertrud, som likväl bekänner, att hon, sedan Hennes Nåd, Gunås så visst blifvit Änka, bara af gammal vana säger Hennes Nåd, men gjorde så medan Sali Patron lefde, på det han, en sådan heders och ärans man han ock var, ändå aldrig skulle glömma, att han till hustru fått en Välborna Fröken, hvars Moder varit Högvälborna Friherrinnan ......
(Att när Patron friade, Fröken Hägerhjelm sjelf, oaktadt all Hög- och Välborenhet, förestod hushållet i ett Presthus, har deremot gamla Gertrud alldeles glömt, fastän hon, på den tiden, för att ej skiljas vid sin älskade
Fröken tagit städerske-tjenst på samma ställe der Fröken, efter sina Föräldrars – Gertruds första husbönders – död, nödgats blifva Hushålls-Fröken, såsom Gertrud till sakens förgyllande sade ......)
Men i ställe för att intrassla oss i Gertruds något långa och mycket tråkiga afhandlingar om Hägerhjelmska familjen, återgå vi hellre till dess sista ättelägg, som allt fortfar att sitta i den städade och vackra trädgården, med blicken riktad på utsigten framför henne, der sjö, ängar, skogstrakter och berg, hvar för sig och alla tillsammans, rätt bra spela sin Svenska role ......
Det börjar blifva sent, – och solen är mer än till hälften nedsjunken bakom träden, som derborta i vester befransa den täcka insjön.
Fru Wahl måtte visst hafva länge sett på solnedgången, ty hennes ögon äro röda ......
För öfrigt lär hon nog ej kunnat varit vacker i sin ungdom, men någonting lifligt, och derjemte mildt och hjertligt har hon, som gör nöje att se på, och hennes ännu släta hy med anstrykning af rodnad på kinderne, hennes friska mun med välbehållna tänder, hennes smärta, nästan spensliga växt och raka, otvungna hållning – Gertrud påstår, det man på hennes Hennes Nåds nacke kan se att hon är af förnämt folk – allt detta gör att man ej skulle tilldöma henne de år hon redan fyllt, om hon sjelf nändes utesluta något deraf, men så otacksam tror hon sig aldrig kunna blifva.
Icke dess mindre är menniskan ett underligt ting, och Fru Wahl, med sitt förnöjsamma sinne, med sina Tunnor Guld sitter nu verkligen – och gråter.
Derborta på andra sidan sjön syns en obetydlig koja – fyra halfnakna barn leka utanför den – ett stycke derifrån hjelpa tre, något större, föräldrarna att på deras magra åker hopsamla hvad ax frost, hagel och torka åt dem qvarlemnat?
Fru Wahls ögon ha liksom fastnat vid denna syn, tills den skymdes bort af tårar, som, henne ovetande, droppat ner på rikedomarna i hennes högra hand.
Må det förlåtas henne, att hon en stund funnit dessa af intet värde, och torparfamiljen ojemförligt rikare än hon är sjelf!
Fru Wahl är Änka och barnlös.
Hvad hon nyss saknade, kan hela verldens guld icke ersätta.
Ett och annat sentimentalt romaneskt, opraktiskt öfverspändt utbrott af quinlig känsla kan man väl hafva, utan att derföre vara galen nog att misskänna penningens värde?
Åtminstone är vår Brukspatronessa, det kunna vi försäkra, ganska förståndig, och hon har äfven denna sommarafton egnat sina affärer mycken uppmärksamhet ...
Att blifva störd, händer ju hvar och en någongång – och derföre har Fru Wahls tankar nu vandrat öfver till Oles på andra sidan sjön.
Solen har försvunnit, det blir allt tystare och mörkare omkring vår Fru, hon märker det icke, hon gråter smått ännu – Gud vet hur länge hon suttit der och gråtit och smålett och talat smått för sig sjelf, om ej en torr hosta och ett ganska sträft utrop af missnöje, på en gång stört tystnaden omkring henne.
Fru Wahl spritter till, torkar ögonen och ser förläget upp – Lång, mager och högst onådig står ganska riktigt Gertrud der framför henne, och en stund genomborras den rodnande Matmodern af trotjenarinnans skarpa ögonkast, innan hon med af ålder och vresighet något darrande stämma utbrister:
”För en half timme var klockan half nio å Gertrud ställde mjålken på bordet, men Hennes Nåd sitter ute – i fukten – ough ough – å – gråter – Gråta just i qväll – fåtts in hela skörden med all denna regnväderleken!