Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Si quaeris argumentum, circumspice!” Beträffande åter falligvårdsärenderna, har samma ledamot yttrat, att dessa icke lämpligen kunde tillhöra ett sådant Kolhm, och att om med dem någon förändring skulle vidtagas, vore det den, alt de ieke borde tillhöra Ecclesiaslik-Depart.
I afseende på sistnämnda anmärkn. tager jag mig friheten erinra, att ilen egentligen icke hör till förevande ämne; men hvilket Depart. skulle väl då handlägga dessa mål?
Förmodligen Justitie-Depart.
Men dessa slags mål, ehuru de tillfälligtvis kunna blifva rättsfrågor, äro det likväl icke lill sin natur: ty så länge fattigvården uteslutande tillhör församlingarne, och ordet ecclcsia får öfversältas med församling, lära väl dessa mål böra afgöras af Ecclesiaslik-Depart. och följaktligen äfven af den myndighet, som nu är föreslagen att underordnas delta Depart.
Hvad åter sundhetsvården angår har en annan värd ledamot, hvilken mer än någon inom detta hus haft tillfälle alt taga känne - 202 Den 1 September. dom om dessa ämnen, yttrat åtskilligt mot förslaget och den deri åsyftade organisation, hvarvid likväl, och hvarå Hr von Hartmansdorff redan fästat uppmärksamheten, man bör taga i betraktande, att frågan om organisationens detaljer afhandlades i motionens motiver, men icke förekommer i Ulsk-.s tillstyrkande.
Der är organisationen helt och hållet öfverlemnad till K. M. Den anmärkn., som gjorts emot mångsidigheten af Presidentens befattning, skulle med lika mycket och mera skäl kunna göras emot Ecclesiastik-ministerns.
Sundhetsmålen tillhöra ju redan till en stor del Ecclesiastik.
-Depart.
De sjukas vård var ju af ålder, såsom Hr von Hartmansdorff redan visat, jemte de fattigas, kyrkans ensak, på den grund, att i äldre tider inga andra egentligen fattiga funnos än bräckliga och ålderstigna personer.
Tiderna ha förändrats, men ostridigt är, att örn äfven dessa ärenden behandlades af det föreslagna Kothm, man derigenom vunne enhet samt besparing i tid och kostnader.
För min del vill jag emellertid lika litet som motionären strängt vidhålla denna punkt, då den af en så sakkunnig person blifvit bestridd, så framt den skulle ogillas af R. o. Ad.
Jag tillåter mig likväl fästa Ståndets upmärksamhel deruppå, att, såsom det torde vara de fleste af Hrnne bekant.
2 Stånd redan bifallit Betänk, i dess oförändrade skick, samt] att ingenting hindrar K. M. att, om Han finnér lämpligt, häruti göra ändringar.
Sedan jag nu, så godt jag förmått, sökt visa dels det mindre maktpåliggande, dels det grundlösa i de gjorda anmärknme, må det tillåtas mig, alt fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på det egendomliga i denna motion, Dess grundtanke är ingalunda ny.
Den upgick redan i Konung Carl IX:s framtidsdigra, vidt omkring sig spanande själ.
Den fostrades och utvecklades af hans store son, och dennes efterträdare sökte ock, ehuru fruktlöst, att bringa den i verkställighet.
Den uttrycker således hjelletidens konungars kamp emot den hierarkiska principen; förslaget är en IVasa-idé.
Gastaf Adolf visste väl hvad han ville, då han sökte genomdrifva detta förslag; den lidens prelatur visste ock ganska väl hvad den gjorde, då den bestred densamma.
I våra dagar har saken fått ännu mera vigt, och erhåller en om möjligt ännu större betydelse, då man tager i betraktande den person, af hvilken förslaget nu blifvit väckt.
Det är icke någon nykomling, som här med djerfva förslag ernat förtjena sina sporrar; det är icke någon omstörtningens apostel, som med storm sökt inlaga det beståendes väl befästade höjder; det är en i Rikets högsta embeten grånad statsman, sorn länge beklädt just den plats, från hvilken haan har den" bästa om ej vackraste ut sigt öfver kyrkoförvallningens trädesfält; det år en representant, som, konservativ i öfrigt, städse hyllat bildningens frigörelse och ordningsprincipens tillämpning äfven på kyrkliga myndigheter; det är Hr von Hartmansdorff, som genom denna sin motion och den om kyrkomöten förvärfvat en ny, och, som jag hoppas, beståndande förtjenst om fäderneslandet.
Jag anhåller ora Propos. på bifall.
Dep 1 September.
203 Hr von Hartmansdorff:
Sparre har, om jag fattade honom i igligt, emedan han talar lågt och jag hör honom illa på detta afstånd, sagt, att man borde utbyta den kollegiala formen mot den af byrå.
Jag anser sådant i allmänhet vara ett fel.
Den kollegiala formen har, såsom R. o. Ad. känner, den fördelen med sig, alt det alltid finnes gamla ledamöter, som inöfva de yngre.
På detta sätt bibehåller
Verket städse ett önskligt och nyttigt sammanhang i sina åtgärder, hvaremot en byrå-styrelse har blott en person, som afgör ärenderna.
När han afgår inträder en ny, hvarigenom sammanhang i göromålens behandling icke med säkerhet vinnes, helst den nykomne ofta nog vill, för att utmärka sig, göra annorledes än företrädaren.
Styrelsen blifver sålunda ombytlig och vacklande.
Om sådant någorstädes bör undvikas, sä är det framför alif i kyrkliga angelägenheter, der den största möjliga följdrigtighet bör iakttagas.
Också är det en allmän regel i den protestantiska kyrkan, alt hennes styrande myndigheter skola vara collegiala.
Alt afvika från denna form, då man vill inrätta ett nytt Ecclesiastik embetsverk, vore, enl. min åsigt, origtigt.
Sparre har trott det vara obehörigt, att embetsman framställa förslag om embetsverks reorganisation, och att det vore ännu origtigare, att sådana förslag afsåge nya embetsverks inrättande.
Om denna anmärkn. vore riktig, så hade Grin bordt företrädesvis göra henne, då Konst.-Utsk. föreslog Regerings-R:n, hvars åtgärder sträckte sig lill Konungens personliga verksamhet.
Men då teg Grin, så vidt jag kan erinra mig, hvilket förmodl. kom sig deraf, att förslaget om Regerings-R:n ansågs hafva ett högre ursprung.
Förhåller det sig så, måste jag uprepa hvad Hr Tersmeden nyss sagt, att frågan om ett Ecclesiastik-Kolliii inrättande också har ett högre ursprung, nemi.
Konung Carl IX och hans son, den store Guslaf Adolf, och hans Riks-Kansler, således den störste Konung och den störste Statsman Sverige någonsin haft.
Jag har, i detta fall, icke gjort annat än från en 200-årig glömska uptagit hvad de store männen föreslagit.
Gr:n har vidare yttrat, att de religiösa tvistefrågorna icke böra behandlas af kollegiala verk.
Jag har icke föreslagit någon ändring i nu gällande kyrkolag och författningar.
Enl. allmänna lagen gå, såsom Gr:n väl vet, dylika frågor till domstolarne, hvilka samt och synnerligen äro kollegiala.
Följaktligen få de kyrkliga tvistefrågorna en kollegial behandling äfven om de icke komma att tillhöra det af mig föreslagna Koll:t. Gr:n påslår, alt de religiösa frågorna kunna handläggas af hvarja Consistorium för sig, utan någon öfverordnad gemensam myndighet.
Ja! det är just olyckan, emedan derigenom händer att våra Consistorier handla i strid med hvarandra. R. o. Ad. torde påminna sig de olika yttranden, som i dessa frågor nyligen afgifvits från särskildta Consistorier.
Månne det då icke är skäl, att tillskapa en gemensam myndighet, hvilken ser till att åtgärder, som i sä grannlaga frågor föreslås eller vidtagas, göras sammanhängande och oberoende af 13 eller 14 särskilda Consistoriers skiljaktiga meningar.
204 Den 1 September.
Gr:n har yrkat, alt faltigvårdsfrågorna icke malle tillhöra ecclesiastik-väsendet, emedan de vore rättsfrågor.
Jag har förut sagt, och uprepar det än vidare, att fattigvård^målen aldrig kunna uphöra att vara religions-ärender, emedan de äro barmhertighetsverk, ty ingen kan bevisa sin rätt, att på en annans bekostnad försörjas.
Det är endast af barmhertighet sådant sker.
När kristne predikanter först komrao till Sverige, omförmälde de, att här icke funnes några fattighjon.
Del är lätt förklarligt; ty när ingen barmhertighet utöfvades, kunde fattighjon lika litet finnas, som de förekomma bland väfvar eller skator, emedan den af dem, som icke kan försörja sig sjelf, omkommer.
Ar fattigvården alltså icke en rättsfråga ulan en religionssak, så är det äfven oriktigt, att rycka dessa ärenden från ecclesiaslik-väsendet.
De samhällen, som så gjort och betraktat fattigvården såsom en rättsfråga, hafva redan ångrat sig.
Om vi efterapa dem, komma vi att göra likaså, och jag befarar att vi börjat del redan.
Det är följaktligen icke skäl alt fortgå på en oriktig bana, ulan fastheldre vända om så fort ske kan.
Om dessa ärender behandlas t. ex. af Kammar-Rätten; om fattighjonen kunna med lagens stränghet utkräfva bidrag, månne del är riktigt?
Om Kammar-Rätten på grund af domsrätt i beskatlningsfrågor kan afgöra tvisterne hvem skyldigheten att underhålla fattighjon skall åligga, så kan det väl icke tillhöra Kammar-Rätten att föreslå, huru fattigvårdsanstalter, huru fromma stiftelser skola inrättas eller granska sådana förslag, som till Konungen ingifvas.
Likväl mäste Kammar-R:n enl. gällande föreskrift, nu göra del.
Hvilken annan än den, som under faltigvårdsförfattningarnas tillämpning granskar deras innehåll, kan bedöma föreslagna fattigvårdsanstallers syflesenlighet.
Man bör följaktligen flytta målen derifrån till ett verk, dit de rätteligen höra, nemi. ecclesiastik-verket, hvarunder de fromma stiftelserna lyda.
Gr:n har trott, att genom den föreslagna embetsmyndigheten skulle vållas mera omgång, än vederborde, emedan en annan instans uprättades., I högsta instantien upkommer icke vidlyftighet genom flere underordnade, ty de verka motsatsen.
Den tanke, Gr:n yttrade, var utan tvifvel den, som vederböride hyste, när de föreslogo och Konungen samtyckte, att faltigvårdsfrågor skulle gå omedelbart från Landshöfdme till Konungen i st. f. all de flesta förut gingo till Kammar-Kolhm.
Men hvad blef följden af denna förändring?
Jo! att Konungen öfverhopades med småsaker, hvilka naturligtvis mäste stå tillbaka för de större och derföre blefvo allt för sent afgjorda.
Man hade då ingen annan utväg, än att kasta fattigvårdsmålen på Kammar-Rätten, på det alt de skulle afgöras något fortare.
Ett bevis på nyttan af en sådan raellan-instans, är att få af dem fullföljas hos Konungen.
Om de i ett Central-verk afgöras med enhet och sammanhang, så blifva besvären färre, emedan vederbör:de på förhand veta, hurudan utgången varder.
Genom ett sådant sätt att afsöndra ärenderoa, befriar man Regeringen från småsaker, utan att man inskränker Konungens magt i högsta instantien, hvilket man deremot Den 1 September.
205 skulle göra genom Regerings-Rättens införande, enär besvärsmålen skulle från Konungen dit öfverfiytlas.
När jag nu hört flere ledamöter önska, att detta Betänk, målfe oförändradt antagas, kan jag icke annat än instämma med dem, emedan den ändring, som möjligen anses behöflig, hvad SundhelsKolt-. m beträffar, kan i alla fall vidtagas, då Kolhm får tillfälle alt yttra sig och Konungen i ämnet besluter.
Skiljer sig R. o. Ad. från Borgare- oell Bonde-St» i denne punkt, så upkommer åtskilligt trassel, som eljest undvekes.
Jag får fördenskuld förklara, alt ehuru jag önskat Sundhels-Kolliii införlifvande med det gemensamma Ecclesiastik-Kolkm, fäster jag likväl icke stor vigt dervid; men anhåller att få visa det min framställning ej varit obefogad.
På den tiden jag tjenstgjorde i Sundhets-Kolhra, anställdes der åtskilliga examina, hvartill läkare-kunskaper erfordrades.
Om delta förhållande fortfar och mitt förslag antages, så behöfva vissa ledamöter framgent enahanda kunskaper.
Dessa examina äro dock, såvidt jag vet, numera skiljda från Kolhm, och förrättas af Professorerna vid Karolinska institutet.
Hvad åter den juridiska bildningen beträffar, sä bar behofvet deraf visat sig, t. ex. vid ett tillfälle, då både Hr Ekströmer och jag dellogo i handläggningen af samma ärende, nemi. utarbetandet af 1831 års Kolera-förfatln.
Då tillsattes ett Just.-Råd för alt hjelpa oss dermed.
De under Serafimer-Gillet hörande mål och egendomar, kan efter mitt omdöme Sundhets-Kolkm lika väl sköta, som Hrr Sera fimer-Riddare, ty Medicinal-Råden äro vanligen yngre och raskare än desse högt upsatte män.
Får då Kolhm till sitt biträde en Kameral-ledamot, så skulle den saken väl kunna gå för sig.
Jag vill icke uppehålla mig vid denna biomständighet, hvilken kommer att af Konungen afgöras, nät frågan om Sundhets-Kolhii åliggande, alt öfveitaga vålden om sinnessjuka, slutligen prof vas; men jag kan likväl icke se, huru vården om dem skall kunna öfverfiytlas på Kolhm, såvida det icke äfven får sig anförtrodt förvaltningen afhospitalernas medel, då det naturligtvis måste finnas någon, som tager dem om hand.
Om Kolhm får lill biträde en Kameral-ledamot, så mätte väl Läkarne kunna deltaga i förvaltningen, och saken går då såsom i andra Kolhr, t. ex. Förvaltningen af Sjö-Arenderna, hvarest alla de andra ledamöterna äro Officerare.
Antingen R. o.
Ad. beslutar, att skilja Sundhets-Kolkm från det föresiagna Verket, eller att oförändradt antaga Utsk:s förslag såsom Hr Tersmeden yrkat, så är jag nöjd.
Sparre: De Hrr, hvilka tilj vederläggning uptagit mitt yttrande, hafva icke fästat sig vid de grundsatser, hvarpå jag egentligen fotat mitt yrkande om afslag å Betänk., nemi. att den föreslagna institutionen är oförenlig med det ändamål, som dermed afses, såvida detta är ordnandet af Kyrkans angelägenheter.
Den värde motionären har till måtto å sin motion valt ett yttrande af en af våra skalder, nemi. Franzén, som säger, att kyrka och stat skola räcka hvarandra handen och hålla väl tillsammans.
Förhållandet emellan kyrka och stat är grannlaga och ömtåligt.
Det är en fråga 200
Den 1 September. för dagen.
De rop vi höra om en fullständig religionsfrihet och kyrkans afskiljande från staten, äro saker, hvarpå vi skola akta.
Lika med den talare, som yttrat sig emot mig, anser jag detta åtminstone betänkligt, och att dessa frågor mäste med den mest grannlaga hand behandlas. Just derföre vill jag icke alt "kollegial-styrelsens tunga, af former bundna hand skall hvila öfver dessa så ytterst grannlaga ämnen.
Jag befarar, alt följden deraf mera än af något annat skall blifva, att kyrkan brytes från staten, och jag känner ganska många af dem, som inom Utsk. afstyrkt motionen, men jag känner äfven andra, hvilka vid flere tillfällen yttrat, att de önska kyrkans sönderbrytande från staten, hvilket de anse lättast kunna åstadkommas derigenom, att formernas tunga band skola ännu strängare binda dessa ärenders behandling.
Det finnes intet mera falskt, än att anse kyrkan som en förvaltningsgren.
Det strider mot den episkopala författningens anda.
Det strider jemväl emot den Svenska kyrkans beskaffenhet.
Det är det mest kompletta missförstånd, att öfverlemna dessa ärenders behandling till eli embetsverk sådant som ett Kolhm.
Man har sagt, att motionen är en Wasarnes idé.
Jag åter påslår, att detta är ett fullkomligt misstag.
Wasarnes idé vär till inrätta ett Konsistorium, som under Konungen skulle behandla religionsfrågor, men meningen var aldrig, att i dessa ämnen inråtta en ny instans.
Konungen är kyrkans Primas.
Han lemnar henne verkställande maktens arm, men lian skall icke ingripa i bennes förvaltning.
Det är att förstöra henne, att frambringa en fullkomlig brytning emellan benne och slaten.
En värd talare har sagt, ali, om jag bestridt enskilde rättigheten att taga initiativet i denna fråga, skulle jag äfven hafva motsatt mig införandet af Regerings-Rätten.
Utom det att jag icke är så talträngd, alt jag anser mig böra tala i hvarje förekommande ämne, utan endast i dem, hvarom jag tagit någon kännedom, får jag erinra samme talare, att, om jag icke missminner mig, K. M. för 3:ne Riksdagar sedan till R.
St. atlät Nåd.
Propos. om de administativa Regerings-ärendernas öfverlemnande till Högsta Domstolen, Och som R.
St. icke biföllo detta, ansåg jag det icke olämpligt, att det vid denna Riksdag föreslogs ett nytt alternativ lika med K. M:s nyssnämnde Propos.
I alla fall, mitt ändamål eller min pligt är icke att här uplräda till försvar för hvarje motion, som inom RiksStin framslälles.
Jag vill blott hafva sagt, alt det kunnat vara ett skäl till min tystnad i delta afseende, hvarförutan många andra funnits.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att hans mening icke varit, att detta Kolhm skulle vidröra de religiösa frågorna, och att jag alltså skulle häri hafva misstagit mig.
Jag lärer då hafva misstagit mig vid läsningen af Hr von Hartmansdorffs motion, den jag likväl ganska upmärksamt genomgått.
Uti referatet af denna motion förekommer pag. 3 i Utsk:s Betänk, följande: ”1 händelse religionssekter upkommo, och vederbönde Konsistorium begärde förhållningsbud, så hade Deparhts-Chefen, i afseende på affällingarnas behandling, ingen annan myndighet alt rådfråga.”
Häraf drager jag den Den i September.
207 slutsats, att det varit motionärens mening, att sysselsätta det föreslagna embetsverket med de religiösa frågorna, och det är just det jag tror man bör öfverlemna till K.
M. och icke till ett Kolian, hvilket enl. min åsigt skulle förderfva saken.
Om Hrr:ne finna kyrkans närvaride tillstånd icke sådant, som man skulle önska, och religiösa rörelser nu upsla, kan man då vänta, att dessa skola hämmas genom ett Ecclesiastik-Kolhm ?
Känner man då så litet dessa andliga rörelsers natur?
Den är helt annan.
En talare har sagt, att de 3 frågor, som skola öfverlemnas lill detta Kolhm, befinnas f. n. i vårt landi det betänkliga skick, alt detsamma ådagalägger nödvändigheten eller behofvet af eli sådant Kolhm, dervid Iian först nämnde kyrkan.
Härpå har jag redan svarat.
Finnes det någon, som tror, alt vår tids religiösa rörelser hämmas genom ett Ecclesiastik-Kolhm, må han då lemna sin röst derför; men enl. min upfattning skola dessa rörelser på annat sätt behandlas och dämpas.
Den andra frågan, nemi. skolfrågan, ansåg samma talare befinna sig i ett fullkomligt virrvarr.
Ja väl! men hvad är orsaken.
Jo! R.
Stms inblandning i denna fråga.
De hafva äfven i denna fråga tagit ett obehörigt initiativ, och just den omständigheten bar föranledt detta virrvarr, der det finnes.
Ulan denna R.
Sltrs inblandning hade skolfrågan aldrig råkat i detta virrvarr, och jag är derom öfverlygad, den kan endast lösas genom behandling af en Deparlements-Slyrelse, men ingalunda af ett Kolhm.
Den 3:dje frågan var fatligvårds-ärenderna, hvarmed talaren trodde det stod illa till.
Jag har redan sagt, att fattigvårds-ärenderna icke kunna hänföras lill ett Ecclesiastik-Kolhm.
Jag lemnar derhän hvad de förste kristne predikanterne, då de för 1,000 år sedan hilkommo, må hafva sagt om fattighjonen i Sverige.
Jag tror, att det icke hör hit, oell att vi nu stifta lagar för nu beslående förhållanden.
Jag lemnar också å sido, huru fattigvården förut varit ordnad.
Jag talar om dess nuvaride tillstånd.
Den är numera icke en kyrkans angelägenhet.
Den är-icke längre en barmhertighets-inrättning.
Faltig vårds-lagen lillkännagifver det fullkomligt.
Jag vågar säga, alt jag har all möjlig aktning för de åsigter, som gjort sig gällande derom, att fattigvården skall återföras till en barmhertighets-inrättning, men jag vet i sanning icke huru detta skall gå till.
Vi hafva i detta afseende här för oss motioner, sora gått den vanliga vägen ge nom Utsk. och för få dagar sedan blifvit pröfvade af R. o. Ad.
Denna åsigt har icke vunnit representationens bifall, och, jag uprepar det ännu en gång, jag kan icke fatta huru det skall tillgå, alt återföra fattigvården till en fullkomlig barmhertighets-inrättning, då man låter det bero af en hvar att gifva eller icke gifva till jde fattige.
Jag befarar, att resultatet häraf skall blifva, alt de, som icke kunna lida att se de fattiga svälta ihjäl, gifva allt hvad de äga, undet det att andra gifva intet.
Den siste talaren har sagt, att genom inrättande af en andra instans, målen icke till så stort antal som nu skulle komma till K. M., hvilket förhållande han ansåg utgöra ett skäl för inrättandet af ett Ecclesiastik-Kolhm.
Della ändamål är ju redan vunnet genom dessa måls öfverllytlning till Kammar-R:n såsom andra instans.
Frå - 208 Den 1 September. gan är helt enkelt, huruvida de hädanefter skola i andra instansen gå till Kammar-Rätten eller till Ecclesiastik-Deparhtet eller något af de öfriga.
Jag tror, alt de hädanefter, som hittills, böra gå till Ecclesiastik-Deparhtet, men om de lämpligare kunna förläggas till Civil- eller Just.-Depart:lel, är något, hvarom jag icke vill yttra mig, just till följd deraf, att jag icke vill taga initiativet i organitionsfrågor.
Hr von Hartmansdorff har sagt, alt en stor fördel af ett Ecclesiastik-Kolhm skulle vinnas derigenom, att i ärendernas behandling skulle upkomma en continuitet, men icke destomindre innehåller motionen, alt ledamöterne i delta Kolhm skola vara ambulatoriska, och efter 2:ne års förlopp ombytas.
Jag tror, att continuiteten skall komma alt lida betydligt härpå.
Flere försök med ambulatoriska platser hafva varit gjorda, men alltid misslyckats, och man har förr eller sednare måst återgå till fasta platser.
Af de här anförda skälen har jag icke blifvit öfvertygad om nyttan och nödvändigheten af detta Kolhm, hvarföre jag fortfarande yrkar afslag å Betänk.
För att besvara några af Gr.
Sparre nu sednast gjorda anmärkmr, har jag begärt ordet.
Gr:n har sagt, att de religiösa rörelserna voro af för ömtålig art, alt lämpligen böra behandlas af de lunga kollegiala formerna, samt att kyrkan icke borde anses sora en gren af förvaltningen.
Hvad nu de religiösa rörelserna och deras behandling beträffar, skulle jag tro, alt det föreslagna embetsverket är i detta afseende lika lämpligt, och skulle behandla ifrågavar:de rörelser lika grannlaga, som de nuvande Konsistorierne, och jag får derjemte fästa den ädle Gr.ns upmärksamhet derpå, att
Konsistorierna ju äfven äga en kollegial form, hvilken jag för öfrigt icke vill förorda, roen så länge vi hafva desse kollegier och icke byrå-styrelse, få vi väl nöjas dermed.
Gr:n har klandrat mitt uttryck, att motionen vore en Wasa-idé, och anmärkt, alt Wasa-Komingarna icke afsågo inrättandet af ett Kolhm utan endast en byrå, som skulle stå omedelbarligen under Konungen.
Ganska riktigt! jag känner detta, och vet, att den lidens Kolhr, en benämning, sora då gafs nästan alla högre embetsverk, med undantag af det ifrågavar:de, hvilket skulle få namn af General-Konsistorium, egentligen voro ett slags Regerings-byråer.
Alen idéen, det karakeristiska låg icke deruti, att inrättningen skulle utgöra en byrå eller ett Kolhm, ulan deruti, att den borde utgöra en ordnande, beredande myndighet emellan Konungen och stiftsstyrelserna.
Beträffande åter ordnandet af kyrkans inre angelägenheter, får jag fästa upmärksamheten derpå, att dessa tillhöra kyrkan sjelf, och sedan hon erhållit hvad hon nu saknar, en representation, lärer hon väl lika litet då som hittills vilja såsom sina uteslutande målsmän erkänna Konsistorierna, helst om dessa i en icke aflägsen framtid skola omstöpas till blott och bart skol-kolhr.
Alan synes frukta, att de kyrkliga institutionernas relativa sjelfständighet skulle löpa fara genom införandet af denna reform.
Alen hvilka institutioner menar man härmed?
Väl icke församlingarne, hvilkas sjelfständighet inga - Den 1 September.
209 ingalunda rubbas genom förslaget.
Menas åter Konsistorierna, så är dessas icke blott relativa, ulan rent absoluta, sjelfständighet just en af de olägenheter man genom ifrågavande motion velat undanrödja.
Sparre har sagt, alt kyrkan icke utgör en gren af förvaltningen och icke heller sammanblandas med staten.
Häremot vill jag erinra, att här är fråga endast om kyrkans yttre form, hennes ekonomi i detta ords vidsträcktaste bemärkelse, och alt staten redan tagit detta om hand och fortfarande lärer göra det.
Statens och kyrkans sönderbrytande från hvarandra vill jag ingalunda förorda, lika litet som deras sammanblandning, men jag kan ingalunda godkänna den sats, hvilken innehålles i den berömde skalden Franzéns såsom måtto å en skrift begagnade bild, ali föreningen emellan kyrka och stat skulle vara ett äktenskap, ty kyrkan har blott en brudgum; ingår hon i annat äktenskap, så begår hon tvegifte.
Frågan om sammanblandning af kyrkans och statens angelägenheter genom det af mig föreslagna Kolhra vill jag något vidröra.
För den, som vill försöka, att åtskilja kyrkan och slaten, utan att uplösa samhället, är det lika omöjligt, som att skilja själ och kropp, utan att menniskan dör.
Om vi betrakta hvilket föremål som helst, t. ex. en kyrkobyggnad, som väl erkännes för en kyrklig angelägenhet, så mäste Konsistorium jemte den verldsliga Landshöfd:n, och i fråga om bidragen det verldsliga Kammar-Kolbm, äfven befatta sig dermed.