Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Har jag sagt något, som sårat mamsell Gabriella, så förlåt mig!
Min fruktan derför straffar mig tillräckligt.
Säg att jag får förlåtelse – och jag förvisar mig sjelfmant från Tistelön på än ett halft år.”
”Nej, nej, gör icke det!” sade Gabriella med en röst, som äfven den minst egenkäre älskare skulle ansett som en borgen för uppriktigheten af hennes bön.
Arve kunde ej hindra sig att fatta hennes hand och trycka den till sina läppar.
”Säg att jag får förlåtelse, annars reser jag ej lugn!”
Gabriella gjorde några svaga försök att draga handen tillbaka; men sedan den likväl förblifvit några minuter i Arves, ryckte hon den häftigt till sig, i det hon med barnslig öppenhjertighet utbrast: ”Jag tror att vi begge felat – jag är ju ännu Rosenbergs fästmö!” och en blekhet spred sig öfver det sköna ansigtet.
Trots sina samvetsförebråelser sväfvade Arve i himlens förgårdar.
Gabriellas nästan medvetslösa uppriktighet:
”jag tror att vi begge felat,” uppfyllde honom med de sällaste aningar.
Det skulle varit grymt, ja ovärdigt, att göra en enda fråga vidare.
Blott tiden kunde lösa det öfriga, och han föresatte sig att icke åter blottställa sig för en så farlig frestelse, innan de tre åren gått till.
Att nu vänta, om det än vore aldrig så länge, föreföll ju ingalunda svårt, sedan han hört Gabriellas ljufva ord och sett hennes rörelse, en sådan rörelse!
Arve hade styrka att stiga upp och att under någon förevändning gå ned till jakten, för att ej öka den älskades förvirring och förlägenhet.
I sitt hjerta tackade honom Gabriella för denna grannlagenhet.
Men det gick ändå icke så lätt att komma till sinnesjemnvigt; det var något så obeskrifligt underligt och qvalfullt, men likväl ljuft, att hon hvarken ville eller förmådde reda sina känslor.
Dock ett insåg hon: att hon måste vara mera försigtig.
Anton – om någon af – hon rodnade och bäfvade vid blotta tanken att någon kunde få veta hvad som förefallit mellan henne och Arnman.
Ty ehuru hon kände sig öfvertygad att Rosenberg icke mera fanns bland de lefvande, så var hon likväl ännu hans – men om han återkomme till hösten, vid tredje årets slut, då ... för första gången tänkte hon icke med glädje på sitt bröllop:
Arnmans bild trädde emellan. ”O, de olycksaliga tre åren!” suckade hon.
”Men kommer blott Rosenberg tillbaka, så blir väl allt godt igen och jag lycklig.”
Gabriella tvingade sig att tro på denna förutsägelse; men det oroliga hjertat vågade protestera deremot, ehuru det snart öfverröstades af pligtkänslan.
Då gubben Haraldson vaknat och kom ut, fann han Gabriella stökande i köket.
Hon hade likväl icke längre varit der, än sedan gubben tagit i sin kammardörr; men han behöfde tid att gå öfver förstugan.
Och nu hade hon helt brådtom att tillse det kaffekokaren blifvit riktigt blankskurad.
”Hvar har du gjort å jaktlöjtnanten?” frågade gubben.
”Jag tänkte du satt och pratade med honom, under det jag låg och sof!”
”Jag gjorde nog så, pappa!
Men han hade något att se efter i jakten; han vill visst ut straxt på eftermiddagen.”
”Ja så; jag tänkte han ej hade så brådt!” Och nu gick Haraldson sjelf ned att höra, om det varmeningen att resa.
Han var road af Arves sällskap.
Men denne föregaf, med anstrykning af en viss hemlighet, att han hade en liten vigtig affär; och då ville Haraldson aldrig säga ett ord.
Afskedet af Gabriella skedde i faderns närvaro, och var helt kort.
Arve fick ej fröjda sig åt en af de vänliga blickar, han ofta förut erhållit.
Gabriella hade vaknat.
Hon kände sin pligt och hade lofvat sig sjelf att taga vara ej allenast på sitt hjerta, utan äfven på sina ögon.
Men Arve sörjde ej deröfver.
Han aktade henne blott desto högre, och med gladt mod och lätt hjerta lemnade han ön.
Emellertid hade Gabriella, innan Antons återkomst, redan hemtat sig tillräckligt, för att visa sig som vanligt.
Anton hade ej sett jakten, och som ingen nämnde derom, undvek man ett ledsamt uppträde.
Svårare blef det likväl med Erika; ty hon hade knappt satt foten i köket, innan Lena brådskande berättade att jaktlöjtnanten varit der till middag.
Och ehuru
Gabriella äfven nu försökte visa sig likgiltig, förrådde dock den olyckliga rodnaden att det ej förhöll sig så.
Erika syntes likväl icke förvånad.
Hon visste förut att detta besök ej var Gabriella likgiltigt; men hvad hon icke visste och aldrig drömde om, var allt det som passerat på de par timmar Arnman varit der; och naturligtvis fick hon ej heller veta det af Gabriella.
I stilla enformighet, afbruten hvarken genom besök af Arnman eller några underrättelser från den frånvarande brudgummen, gick vecka efter vecka, månad efter månad.
Man var redan i September, och Gabriellas rastlösa oro räknade dagar och timmar.
Arnmans bild var strängt förvist, och om den det oaktadt öfverraskade henne, då hon endast ville tänka på Rosenberg, bad hon innerligt om förmåga att glömma den, som hon ej borde egna en enda tanke, en enda känsla.
Men hur Gabriella bad, blef hon ej bönhörd, och ofta ertappade hon sig sjelf på en längtansfull blick åt den sida, hvarifrån tulljakten plägade komma.
Men den kom ej mera.
Ingen talade om jaktlöjtnanten, och aldrig skulle Gabriella haft mod att fråga efter honom – hon visste ju hvarföre han ej mera syntes till.
Det enda, som något skingrade vår hjeltinna, var omtanken för Lenas utstyrsel.
November var bestämd för hennes och Petter Lindgrens bröllop, och sedan skulle de bo i en liten stuga, som
Birger låtit bygga på östra sidan af ön.
Men då Oktober ingick, kunde Gabriella nästan icke mera arbeta.
Hon började tvina bort.
Hennes själs oupphörliga och spännande oro fick slutligen ett välde öfver kroppen.
Haraldson var nära i förtviflan öfver sin älsklings tillstånd.
Erika talade förnuft.
Birger tröstade med ett hopp, som han ej sjelf kände.
Till och med Anton trodde nu att endast Rosenberg bodde i Gabriellas hjerta, och derföre sökte han med ihärdighet att ingifva henne sin egen verkliga öfvertygelse att kaptenen skulle återkomma.
Allt var fåfängt.
Gabriella nedsjönk slutligen, mattad af flera qval än någon anade, på sjukbädden; och innan hon lemnade den hade jorden redan slutat sin bana omkring solen.
Man tecknade ett nytt år, och likväl var brudgummen icke återkommen.
Huru hemskt förflöto ej dessa vintermånader på den ensliga Tistelön.
Om nätterna vankade gubben, liksom under dagarne, upp och nedför trapporna till sin älsklings rum.
Hans kärlek till dottern, den enda menskliga känsla, hvaraf han var mäktig, gjorde honom under denna tid svag och medgörlig som ett barn.
Det var ömkansvärdt eller snarare ömkligt att se den vilde, annars trotsige mannen, utan förmåga att söka någon verklig tröst i bönen, likväl med hopknäppta händer dagen igenom mumla på böner och bibelspråk.
Femtonde Kapitlet.
I gråa töcken ligger hoppets vålnad,
Svept som ett lik – – – –
Almqvist.
Hur än vi våra pligter väga,
Vill hjertat dock sin näring ega
Och ha i lifvets sötma del.
Fru Nordenflycht.
I sjukrummets dunkla halfdager låg Gabriella på sin soffa och lekte med de tvenne snäckorna, Rosenberg skickat henne.
Hon var blek, nästan så hvit, att hon snarare kunnat kallas Tistelöns lilja, än dess ros; men hon var ändå herrlig, ty hela hennes ansigte hade detta fina oförklarliga något, som ej kan uttryckas, men icke sällan uppenbarar sig hos en skön qvinna under tillfrisknandet efter en sjukdom, synnerligast en sådan, der själens sjukdom öfverväger kroppens.
Tröttad äfven vid den minsta ansträngning, lät hon snäckorna hvila på det ljusblå täcket, hvaruti Erika omsorgsfullt inhöljt henne.
Hennes hufvud nedföll mot handen, och i lyssnande ställning sjönk hon tillbaka mot soffdynan.
Det vore kanhända icke lätt att finna en brokigare och sällsyntare blandning af allt, som kan fägna och roa en ung qvinna, än den, som syntes på bordet vid Gabriellas soffa.
Den svage fadern, ur stånd att på annat sätt kunna trösta sitt hjerta, fann sin enda hugsvalelse i att vid hennes tillfrisknande framdraga alla dessa hopade dyrbarheter, som han under tjogtals år samlat och gömt.
Och Gabriellas rum liknade nu, om ej rummet i ett féslott, åtminstone något, som man ej förmodat finna i en skärgårdsflickas kammare.
Måhända skulle det snarare kunnat anses för en rik judinnas hemliga förvaringsplats för sina österländska skatter.
Emellertid roades Gabriella ganska litet af allt detta siden, dessa perlor, dessa besynnerliga, aldrig förr skådade grannlåter af hvarjehanda slag, som hennes far dagligen bar till henne.
Men för att ej synas alltför otacksam, smålog hon och nickade sitt bifall att det ena fick läggas till det andra.
Men hon gaf nästan aldrig vidare akt uppå det; ty hon såg blott på Rosenbergs snäckor eller på hans ring, hvilken, sedan hon under sin sjukdom magrat af, icke utan svårighet ville sitta qvar.
”Söta Rika!” sade hon till denna, som tyst betraktade henne, ”vill du ej lyfta litet på gardinen.
Det vore så roligt att få riktig dager.”
Erika uppfyllde hennes begäran.
Och då Januari-solens tindrande strålar kysste den bleka rosen, purprades svagt hennes kind: ”Ack, hvad det var friskt!
Om jag ändå vore så rask att jag kunde gå ut!”
”Det dröjer litet än,” menade Erika.
”Jag tror icke det.
Jag tycker att jag alltsedan det nya året känt mig för hvarje dag få nya krafter.
Snart blir jag nog så pass bra, att jag kan kläda Lena till brud.
Stackars Lena! hon har fått vänta för min skull.”
”Det gjorde hon gerna; men nog längtar både hon och Petter starkt efter bröllopet.
Sedan få de snart åter skiljas.”
”För att kanske icke mera råkas,” suckade Gabriella.
”Men hör du, Erika!” tillade hon och utsträckte handen efter en af de dyrbara praktartiklarne på bordet; ”kan du säga mig hvarifrån pappa fått allt detta?
Han måste säkert ha någon tomtbisse, som drar ihop åt honom; ty de här sakerna, så granna och dyrbara de än äro, hafva ej blifvit köpta i går.”
”Nej,” svarade Erika, ”det är gamla förlager från den tid, då far dref smyghandel.”
”Ja, men inte smugglar man med sådant.
Det är ju färdiga saker.
Maken till broderi, än på den der scharlakansröda silkeskjorteln, och den blå sen, som är stickad i rosor, har jag aldrig sett, och för öfrigt alla dessa många prydnader, som jag ej ens vet hvad de kallas; de se ju ut som de suttit tillhopa med något annat?”
”De brukade väl sådant den tiden,” menade Erika; ”men då det just icke kan göra någon förnuftig menniskas nöje att ständigt se framför sig en sådan sammanraffsning af likt och olikt, tror jag vi lägga ned det i din stora dragkista, eller hur?
När du blir riktigt frisk, kan du ha mera nöje af det.
Nu ligger det bara och skräpar.”
”Ja men, Erika, tag bort alltsammans, utom den vackra taflan!
Ser du, det är ett skepp.
Det är besynnerligt hvad pappa har många taflor, som föreställa fartyg.
Så vacker som det här var en gång
Örnungen, innan den uppslöks af de stygga vågorna.
Tag bort taflan också!
Men jag skulle ändå vilja veta, hvarför pappa bara köpt sådana taflor, som ideligen föreställa skepp; tror du han smuglat dem också, Erika?
Då har han väl äfven fått alla dessa små speglar på samma sätt.”
”Ja, det är troligt,” sade Erika och var rätt glad att få gömma undan de farliga bevisen på faderns vilda sjöröfvarlif, hvilket numera endast benämndes smyghandel.
Om Rosenberg talades nästan aldrig.
Ingen utom Anton tviflade mera på att han var död; ty om han lefvat, hade han säkerligen hållit sitt löfte och infunnit sig vid de tre årens slut.
Emellertid sågo alla med hemligt nöje att Gabriella, ehuru hon nu kunde anses fri från sitt löfte, likväl bar kaptenens ring, och att hon, för att qvarhålla den, satt en mindre utanför.
Det tycktes som Gabriella hade rätt, att det nya året gaf henne nya krafter.
För hvarje dag blef hon raskare och mera lugn; och när Februari inträdde, var hon åter så pass återställd att hon kunde tänka på och äfven finna nöje i att uppfylla sitt gifna löfte till Lena.
Bröllopsdagen kom; men Petter Lindgren njöt ej hälften af den glädje, han väntat sig, ty sin kapten kunde han icke glömma.
Den på Gabriella fästade blicken sade hvad han kände; och då Petter såg tårar i hennes ögon, kunde han ej återhålla sina egna. ”Jag kan inte hjelpa det,” yttrade han, ”jag måste gråta, fast jag är så glad som en menniska kan vara!
Men min kapten, min kapten fick inte se’t!”
Andra dagen flyttade Petter och Lena in i sin lilla stuga, och med dem trefnad och förnöjsamhet.
Katten, jemte en brödkaka, skjutsades likväl, enligt gammal vedertagen sed, förut genom dörren, för att bereda tomtebo-lycka.
Men sedan de med Lenas utstyrsel förenade göromålen voro förbi, blef Gabriella åter tungsint.
Hennes helsa var stadgad; hon fann dock lifvet tomt och trögt; och när det led mot de vackra Marsdagarne, började hon åter se utåt den led, hvarifrån tulljakten sist aflägsnade sig.
”Det är underligt,” yttrade hon en dag till Erika, öfvervinnande sin blyghet för detta ämne, ”att herr Arnman numera aldrig lägger till här!”
”Hur längesedan är det då han var här sist?”
”Åh, mycket längese’n, grufligt länge: ej sedan i somras!”
”Du tar felt,” sade Erika, som med sin sanningskärlek ej kunde förmå sig att dölja något.
”Han har varit två gånger här, medan du legat sjuk; men när du ändå icke kunde tala med honom, var det ej värdt att nämna något derom, tyckte jag.”
Den, som nu såg Gabriella, såg henne i sin friskaste fägring.
Ögat strålade, kinden brann, läppen log.
”När var han här första gången?
Säg det, om du mins, söta Rika!”
”Fäster du dig så mycket vid det?” frågade Erika likgiltigt.
”Om jag annars icke missminner mig, var det första gången i slutet af Oktober, och i December den andra.”
”Hvarför tar du en så allvarsam och underlig min på dig, Rika?” inföll Gabriella med oförställd förundran.
”Har Arnman gjort dig något emot?”
”Nej, Gud bevars, jag undrar bara på att du blef så varm vid underrättelsen.”
”Så varm?
Jag blef bara glad, och hvarför skulle jag icke få bli det?”
”Kära Ella lilla, det är svårt att svara på; men jag trodde, jag tänkte blott, ser du, att en fästmö icke synnerligen skulle fästa vigt vid en annan mans besök.”
Gabriella teg; men det märktes lätt att hon kände sig sårad.
Erika ville likväl hellre se henne sådan, än uppmuntra den gryende böjelsen.
Ack, Erika visste ej att den redan flammade, och än värre, den kloka, erfarna Erika kom icke att besinna det Gabriella just genom detta afvisande, denna envishet att ännu betrakta henne som
Rosenbergs fästmö, drog sig inom sig sjelf och behöll en hemlighet, den hon troligen annars snart delat med den älskade fostrarinnan.
Ej länge hade Marssolen glimmat på Gabriellas fönster, då hennes tysta önskan nådde sin uppfyllelse.
En morgon, innan hon ännu uppstigit, inträdde Erika med den nyheten att tulljakten, som under natten varit ute i svårt väder, helt tidigt kommit till ön, och att jaktlöjtnanten begärt gästfrihet öfver dagen.
”Får han det?” frågade Gabriella och dolde ej illa den glada rörelse, som genomflög henne.
”Får han det?
Har kan du fråga så?”
”Kan jag annat?
Du tycktes ju så oblidt uppta hans sista besök.”
”Det såg du ju icke.
Jag hoppas dessutom att ingen kan säga att jag tagit illa emot någon gäst; och om du mins, så var det endast om dig vi talade.”
Erika gick ut; och ehuru Gabriella litet bet sig i läppen, var hon likväl ej sen att komma i ordning med klädseln, men då hon fästade flätan omkring kammen, föll henne ett annat tillfälle snarlikt detta i hågen, det nemligen, då hon, efter den åtta dagars långa väntan på Birgers och Erikas återkomst från Larsmesse marknad, öfverraskades af Rosenbergs ankomst.
Nu, då allt detta så klart framstod för hennes lifliga själ, och hon tillika förebrådde sig att, oaktadt hon ännu bar Rosenbergs ring, hennes hjerta likväl redan var på väg att blifva honom otroget, var det ock snart förbi med hennes lynne; och i stället för att gå ned, satte hon sig att gråta.
Under denna sysselsättning förflöt åtminstone en god timma.
Då kom Erika tillbaka.
”Kommer du ej ned, Ella?” sade hon.
”Nej!”
Gabriella dolde ansigtet i sina händer; hon ville ej låta se sig.
”Hvad är det nu åter?” frågade Erika allvarsamt.
”Du är verkligen underlig, Ella!”
”Nej, jag är bara ledsen.”
”Och hvarföre det?”
”För att jag kom att tänka på, hur likt detta var den gången, då ni hade Rosenberg nere.
Jag blef då så grufligt glad – mins du icke det, Rika?”
”Åh, jo, visst kommer jag ihåg det; men det är stor skilnad på dessa begge tillfällen.
Du var ju kär i Rosenberg!”
Nu blef Gabriella riktigt förtretad – Erika missförstod ju allting – och blott i harmen deröfver hade hon så när utbrustit: ”Är jag icke kär nu också?” men hon kufvade lyckligtvis sin rörelse, och sade blott halfhögt: ”Du har blifvit bra retsam, Rika!
”Och du bra sticken, lilla Ella!
Vi skola dock undvika att synas, hvad vi aldrig kunna bli, ovänliga emot hvarandra.
Jag försäkrar dig att jag ej menade det minsta ondt med det jag sade.”
”Icke jag heller.
Jag kom att tänka på Rosenberg, och det var väl ej då så underligt att jag föll i gråt; men så kommer du och vänder både ord och tankar.
Du skall vara snäll emot mig, Rika, annars får du aldrig se mig göra annat än gråta!”
”Kära min lilla Ella,” sade Erika smekande, ”var icke barnslig, utan kom nu ned, och tag ej illa vid eller låtsa någon så stark förvåning, om du finner jaktlöjtnanten litet förändrad.
Saken är, att han legat i nerffebern sedan före jul, eller straxt efter han var här sist.
Och detta är hans första resa.”
”Och så har han likväl varit ute i natt!” sade Gabriella med oförställdt bekymmer.
”Ja, det är just illa!
Han hade några göromål i tjensten, som tvingade honom att begagna natten; stormen tog till, och det var en lycka att Tistelön så låg till hands.”
”Gå du förut, Erika! jag kommer snart efter.”
Alla tankar på Rosenberg voro nu borta; och så fort hon vunnit så mycket lugn, att hon tyckte sig kunna uthärda
Antons skarpa blick – ty den fruktade Gabriella – gick hon ned.
Men verkligen behöfdes det nästan mera sjelfbeherrskning, än Gabriella hunnit förvärfva sig, att icke förråda sitt deltagande, då hon fick se Arnman.
Hans utseende var i hög grad förändradt.
En allvarsam nerffeber, i förening med djup hjertesorg, hade tärt hans friska hull; han var gulblek och mager.
De insjunkna ögonen glänste väl, men elden var dämpad; och det glesa, nästan obetydliga hår, som fanns qvar af hans vackra lockar, bidrog att ytterligare vanställa honom.
Men i Gabriellas ögon gjorde honom detta utseende, förenadt med ett drag af sorgbundenhet, ännu mera interessant.
Hon vågade blott icke, då allas ögon voro fästade på henne, yttra sitt hjertliga deltagande, ej en gång riktigt se på honom; och derföre blef det något fremmande och tvunget i hennes helsning och i de få ord, hvarmed hon beklagade att herr jaktlöjtnanten varit sjuk.
”Nerffebern har gått på fiskläget, men likväl ej skördat många offer,” svarade Arnman i samma allmänna uttryck. ”Mamsell Gabriella har också varit sjuk?”
”Men icke i nerffeber.”
”Nej, något ännu svårare: af sorg!” sade han, och hans öga, som ej visste sig vara spioneradt, uttryckte ganska tydligt att också han erfarit den.
Vår jaktlöjtnants lif hade under den senare tiden haft många af dessa inre skiftningar, på hvilka man endast sjelf har reda.
Då vi sist lemnade honom, efter hans korta, men innehållsrika samtal med Gabriella, sväfvade han i hoppets och lycksalighetens rymder.
Huru lätt gick ej under flera månader hvarje tjenstepligt!
Han upptänkte planer för sitt fiskläges bästa; han gick hvarje afton, han var hemma, till Flint-båtsman och deltog ej sällan i besväret med dennes undervisningar; kortligen, han betedde sig i allt som en menniska, hvilken med frisk lefnadslust och gladt mod gerna i sin egen lycka vill lyckliggöra hela verlden.
Blott någon gång kände han sig ängsligt stämd; det var då Josefina häftade sina blickar på honom, Josefina, denna Jobs-qvinna, som, ofta tillbakasatt, alltid tålig, teg och led och kände det eviga behofvet att göra honom lifvet godt.
Men huru litet förmådde ej hon!
Hösten kom.
Arve fick då först känna orons makt, när han hvarje dag fruktade att få höra omtalas Rosenbergs återkomst.
Men detta var ännu ringa; snart spridde sig ryktet om Gabriellas sjukdom, och då förmådde han ej längre kufva sin längtan – han måste till Tistelön.
Hans mottagande der var ej egnadt att lugna honom.
Det bekymmer, som herrskade i huset öfver Gabriellas sjukdom och Rosenbergs uteblifvande, hade nedstämt alla.
Till och med Birger, den lugne, bestämde Birger, var upprörd.
Men Anton såg ej så illa på Arnman som vanligt; han hade åtminstone inga speord åt honom.
Orsaken till denna skonsamhet torde kanske få sökas i hans nya tro, att möjligen hafva misstagit sig om Gabriellas känslor.
Hvad som emellertid föreföll Arve serdeles bittert, var det samtal han hade med Erika.
Hon, hvilken ansåg ingenting mera orätt, än att kasta en enda tändande gnista i hans hjerta, följde sin gamla plan och sökte på det mest naturliga sätt, genom beskrifningen på Gabriellas sorg och deraf följande sjukdom, gifva honom ett klart bevis på hennes kärlek till Rosenberg.
Till en början trodde Arve att Erika öfverdref Gabriellas smärta; han visste ju sjelf hvad han visste!
Men allt närmare hon derom ingick, desto troligare blefvo likväl hennes ord.
Och då han aldrig anade att Erika skulle vara emot honom, om Gabriella vore fri, måste han ändtligen tro; ty hon kunde ju icke ha något interesse vid att öfverdrifva saken.
Hans eget samtal med Gabriella föreföll honom efter hand som en ögonblicklig villfarelse; det hade varit stundens foster, och hon hade troligen ångrat, kanske redan alldeles glömt de ord, hon i nästan för mycket barnslig öppenhjertighet yttrat.
Vid klent lynne återvände Arve, och det förbättrades sannerligen icke heller, då han vid hemkomsten möttes af den underrättelsen, att nerffebern utbrustit i en af stugorna.
En hel månad förgick, under hvilken ej mycket göromål i tjensten förströdde den unge jaktlöjtnanten, men deremot beständiga rapporter om nerffebern fordrade hans hjelp och rådighet.
Men då uthärdade han ej längre att bära andras bekymmer, utan att finna någon lindring i sina egna – han reste åter till Tistelön.
De underrättelser, han erhöll, voro dubbelt plågsamma.
Gamle Haraldson var halft vansinnig af sorg, Birger fåordig; och tyst som en vålnad smög Anton mellan dörrarne.
Endast Erika höll sig någorlunda lugn; men af henne var ej annat att erhålla, än den olyckliga beskrifningen på Gabriellas sjukdom, hvilken nu verkligen hotade att sluta hennes unga lif.
Med tungt hjerta, tungt hufvud, svikna förhoppningar och upprörda sinnen steg Arve i jakten; och redan innan han uppnått hemmet kände han tyngden i hufvudet i så märkbar grad tilltaga, att han förstod det en kroppslig sjukdom var i annalkande.
Han bedrog sig icke: samma afton låg han i brinnande feber; och nu började en tid, hvarom han sjelf visste ganska litet, men om hvilken hans mor och Josefina hade dessmera besked.
Under sin starka yrsel talade han beständigt om Gabriella, upprepade hennes ord, men hopblandade dem med Erikas berättelser.
Otaliga gånger förrådde han inför den lyssnande Josefina sina känslor för Gabriella, och hon – ja, hon visste det redan förut; men nu hade hon den trösten att få gråta vid ett modershjerta, ty fru Kathrina, som djupt sörjde sin sons villfarelse – hon benämnde alltid hans kärlek så – öppnade sina armar för Josefina. ”Gråt ut, du barn!” sade hon; ”vi kunna gråta tillsamman.
Jag skall ej förråda dig.”
Mången timma, då gumman Arnman satt ensam vid den så varmt älskade sonens läger, pröfvade hon sitt hjerta och frågade, hvilket väl vore svårast, antingen att nu förlora honom, eller i framtiden kanske på annat sätt se honom förlorad genom sin osaliga böjelse.
Valet var hårdt; men hade det varit den Högstes vilja att tilldela henne den första bittra kalken, hade hon tåligt tömt den, ty så fast var hennes öfvertygelse att Gabriella, den hon likväl aldrig sett, skulle göra Arves olycka.
Trogen modersömhet, kärleksfull och förståndig vård, i förening med ungdomskraft, segrade öfver sjukdomen.
Arve kom upp; men med det fullkomliga tillfrisknandet gick det ej fort, och han kom ej åter i sin tjenstebefattning förrän Mars inträdde.
Det var under hans första resa som han, icke otjent med den storm, hvilken öfverfallit honom, anlupit Tistelön; och nu, efter en så lång, svår skilsmessa, stod han ändtligen midtemot henne, hvars bild icke ens i feberdrömmarne vikit ifrån honom.
Hvad hans blick gjorde ondt i Gabriellas hjerta!