Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det syntes att gumman och Lydia blott väntade på att bli vederlagda i deras misstankar rörande Alexis’ karakter, och medan Nanna nu ifrigt var sysselsatt med hans försvar, inträdde hastigt gubben ryttmästaren, med ett bref i handen, strålande af glädje.
«Hvar är du, gumma?» ropade han, redan ute i förstugan, och gick rakt på gumman och slöt henne i sin famn.
– «Nå nå, hvad står på, min gubbe?
Skall du inte helsa på fremmande först?
Det är vår unga friherrinna.»
– «Ack, ber tusen gånger om förlåtelse, min nådiga friherrinna; men det bör ursäktas en gammal man, som i många år varit djupt tryckt af bekymmer, om han inte har sans att iakttaga alla ceremonier, då ödet så hastigt förändrar sig.
I den gamla fruns och Lydias ögon lästes otålighet att få veta hvaruti den lyckliga förändringen bestod, men för Nannas skull höllo de sig tillbaka från att yttra dem.
Nanna märkte detta, och gjorde min af att hastigt aflägsna sig, men detta återigen ville ej hennes värdfolk tilllåta.
«Min söta gumma, det är ju det enda vi kunna bjuda vår goda friherrinna på,» sade ryttmästaren, «att dela vår lilla glädje.»
– «Ack, låtsa bara, som om jag vore en af familjen,» svarade Nanna, och höll tillbaka en bekännelse, att andras glädje vore numera den enda hon kunde njuta.
– «Med friherrinnans tillåtelse då,» sade ryttmästaren, då han ur det gamla slitna fodralet tog upp glasögonen och började läsa brefvet.
Men det ena af glasögonen var spräckt, så att han ej såg rätt väl, och han öfverlemnade derföre brefvet att läsas upp af Lydia.
Hon började:
«Välborne herr ryttmästare!
Ändtligen har jag blifvit satt i tillfälle att meddela herr ryttmästaren ett projekt, hvilket, i händelse dess antagande konvenerar herr ryttmästaren, jag hoppas kunde bereda herr ryttmästaren och dess aktade familj en mindre bekymmersam framtid.
Jag vet knappast, om jag vågar komma fram dermed, emedan jag så många gånger förut blifvit tillvättavisad, då jag på detta viset lagt mig i andras affärer, men jag är i alla fall skyldig att söka reparera det fel, för hvilket jag redan en gång anhållit om förlåtelse, och den jag ännu är oviss om jag erhållit.
Förhållandet är helt enkelt detta.
En af mina intimaste vänner, en artist vid namn Albert, om hvilken herr ryttmästaren måhända hört talas, har någon tid uppehållit sig hos excellencen B. på Säfstalund, för att åt hans excellens måla en tafla.
Vi kommo öfverens, då vi skildes åt, att i händelse någon af oss skulle få höra af någon förmånlig plats, som kunde blifva ledig för herr ryttmästaren, att vi då skulle hafva äran att derom underrätta; och nu har det händt så, att just excellensen B. på en af sina smärre egendomar behöfver en arrendator.
Arrendet är högst billigt, egendomen är försedd med kreatur och fulla inventarier, och de kontanta utgifterna för bosättningen blifva alltså högst obetydliga.
Excellensen B., som redan förut känner herr ryttmästarens redlighet och vackra karakter, har bedt min vän Albert framföra hans excellens’ hälsning, att herr ryttmästaren skulle göra honom högst förbunden, om herr ryttmästaren ville åtaga sig arrendet, och då jag nu i min väns ställe gör detta, tar jag mig friheten att, äfven å hans excellens’ vägnar, härjemte öfversända tvåhundra riksdaler banko, hvilka torde benäget betraktas som ett litet förskott till bestridande af resekostnaderna och andra små utgifter, som torde blifva nödvändiga.
I händelse herr ryttmästaren finner sig vid att antaga förslaget, så behagade herr ryttmästaren vidare korrespondera om saken, antingen med hans excellens sjelf, hvilken herr ryttmästaren redan utan tvifvel känner som en älskvärd och ädel man, eller med hans kommissionär, frälsekamreraren Dahlberg.
Om vilkoren torde icke vara svårt att träffa överenskommelse, och är det enda vilkor, hans excellens till en början förbehåller sig, att herr ryttmästaren är så god och icke för honom döljer, i händelse det är något, hvaraf herr ryttmästaren eller dess familj kunde vara i behof, utan med fullt förtroende yppar sina angelägenheter i detta afseende.
Jag blir ej så lycklig att kunna afvakta svar på detta bref, i anseende till en längre utrikes resa, hvilken jag redan i morgon företager i sällskap med min vän Albert.
Inneslutande mig etc. etc.
Alexis.»
»Gud ske lof!» sade Lydia, i det hon upplyftade sina vackra, ärliga ögon, och detta Gud ske lof var nästan mindre föranledt af den mera egoistiska känslan, att veta sig och de sina räddade från nöd och tryckande lefnadsomständigheter, än den välgörande visshet hon numera trodde sig ega, att Alexis ej var en så dålig menniska, som man velat för henne skildra honom.
«Menniskans goda handlingar äro dock till slut hennes bästa försvarare,» sade hon, och lade varsamt igen brefvet.
Den talrika barnskaran, som utgjorde den yngre delen af familjen, såg föräldrarnes glädje, och ehuru de ej kunde göra sig reda för anledningen dertill, yttrade de dock instinktmässigt högljudt sin glädje.
Men Nanna, oaktadt hon visserligen äfven kände en innerlig tillfredsställelse öfver den lyckliga ändring, som den hittills på lifvets glädje så vanlottade familjens öde tagit, hade dock blifvit förstämd genom den sista underrättelsen, som stod i brefvet, ty den gnista hopp om återesende, hon hittills närt, var nu slocknad, och hennes inre snörades hårdt till af tankan på det glädjetomma lif, hvars mörka svalg gapade som en graf emot henne.
Nanna hade emedlertid nu på sätt och vis blifvit invigd i familjens hemligheter, och hade redan tillvunnit sig allas vänskap och förtroende.
Barnen klängde sig kring hennes knän och hals, och ville ej släppa henne ifrån sig, då hon slutligen måste gå.
Lydia följde henne ett stycke på väg, och vände ej om förr än de kommo i åsyn af Tunanäs.
Hon ville då ej gå längre, ty hon fruktade att det skulle kunna förorsaka Nanna olägenheter, om man fick se henne i sällskap med Lydia.
Det kostade verkligen på Nanna att skiljas från sin nya vän, och hon lofvade att återkomma så fort hon kunde, och så ofta det var möjligt besöka Lydia under de få dagar hon ännu kom att vistas på Tunanäs.
Nanna hade redan förut uttryckt sin önskan, att få någon ung flicka från sin ort såsom sällskap i Stockholm, der hon förutsåg, att de nya bekantskaper hon skulle komma att förvärfva ej så fullt kunde sympatisera med hennes hjerta, som hon behöfde det, och man hade insett billigheten häraf, och till henne sjelf öfverlemnat valet.
Väl hade hon helst önskat att få taga med sig Celestine, men öfverstinnan ville ej vidare släppa henne från sina ögon, åtminstone ej innan hon kommit sig ifrån den «förvillelse», som föranledde den nyss skedda brytningen.
Men i Lydia fann nu Nanna en vän, med hvilken hon kände att hon kunde komma att fullkomligt sympatisera, och då Lydias hemmavaro numera ej syntes så nödvändig för familjens bistånd, och deremot hennes vistande i Stockholm kunde bereda henne betydliga fördelar, så trodde hon sig ej vidare behöfva tveka att föreslå henne att som en syster taga en plats i hennes hus.
Den enda svårighet, som härvid gerna kunde möta, var den ovänskapliga fot, på hvilken ryttmästaren och hans familj stodo till hennes svärföräldrar och man, men som det redan visat sig att den unge baronen behöfde sin hustrus bemedling, för att genom hennes föräldrar få sina ekonomiska angelägenheter på en bättre fot, och han således vore i beroende af henne, så borde ingen svårighet kunna läggas i vägen för en så billig önskan.
Påföljande dagen besökte Nanna Lydia ånyo, och sedan hon med all möjlig grannlagenhet framställt sitt ärende för Lydia sjelf, hölls konselj med familjen, och Nannas önskan bifölls.
Lydia var en bland dessa goda varelser, som nästan endast tyckes vara till för andras skull.
Redan från de tidiga åren hade hon fått vänja sig vid sjelfuppoffring, och det var henne nära nog omöjligt att neka uppfyllandet af en önskan, så vida uppfyllandet låg inom hennes förmåga.
Detta gjorde att hennes pligter stundom kommo i strid med hvarandra, ty oaktadt hon var styrd af den renaste vilja, förorsakade hon kollision, derigenom att hon det ena ögonblicket kunde lofva en person ett, och ögonblicket straxt efter en annan ett annat, som stod i rak strid med det förut gifna löftet.
Lydia hade ett välbildadt ansigte.
Hennes drag voro rena, och hufvuduttrycket i hennes ansigte var ärlighet och godhet.
Hennes växt var utmärkt.
Ingen snörlifmakare kunde se henne, utan att tacka Gud för att damerna i allmänhet ej voro modellerade efter henne, ty blefve detta fallet, så hade de samtlige sett sig nödsakade att göra konkurs.
Nanna hade för sin hemmavarande omgifning berättat den lyckliga förändring, som sannolikt kom att inträffa med ryttmästar
P–s familj, och äfven föredragit sin önskan att få taga med sig Lydia till Stockholm.
Gamle baronen drog väl något tillsammans ögonbrynen, men sade dock genast med vanlig artighet: «ja bevars, min söta vän, du gör ju i den saken helt och hållet som du behagar.
Jag vill blott önska, att du för hennes skull icke måtte komma i förlägenhet, ty nog föreställer jag mig, att det kan vara genant att bland sin förtroligaste omgifning ha en person, som så saknar all finare bildning, som Lydia P.»
Nanna visste ganska väl att det ej var värdt att komma fram med några filantropiska bevekelsegrunder, och höll sig således blott dertill, att ingen kunde se på Lydia att hon varit så litet med i verlden, som verkligen var fallet.
Men inom sig hade hon uppgjort en plan, huru hon skulle bereda Lydia tillfälle att förskaffa sig kunskaper och talanger, och då hon redan till en del hunnit att sjelf resignera från hoppet att vinna jordisk lycksalighet, så fästade hon sig med så mycket mera ifver vid tanken att kunna göra andra lyckliga, och Lydia var redan bland dem, som lågo hennes hjerta närmast, och för hvilka hon således ämnade att med mesta värma arbeta.
Lydia flyttade till Tunanäs, och Nannas kammarjungfru fick händerna fulla med göra att sätta hennes garderob i ordning.
Lydia och Nanna sjelf voro behjelpliga dertill, och Nannas svärföräldrar kunde ej nog förundra sig öfver hennes barnslighet att finna ett nöje häruti.
Men Stellan var nöjd med att hon hade ett så barnsligt sinne, ty hon skulle ej då bli besvärlig för honom med några anmärkningar, i händelse han skulle tillåta sig en och annan utflykt, som en skarpsyntare och strängare hustru ej skulle gilla.
Alexandra var emedlertid lite svartsjuk på Lydia, ty ehuru hon visserligen ej sjelf kände mycken sympati för Nanna, så kunde hon dock ej tåla att
Nanna visade Lydia mera tillgifvenhet än henne sjelf.
Detta gjorde att Alexandra, när hon kunde komma åt, så der smått trakasserade Lydia, men denna var nog lycklig att oftast ej förstå Alexandras sarkasmer, och äfven när hon förstod dem, fästade hon blott på Alexandra sina stora godtrogna ögon, liksom frågande henne hvarföre hon gjorde så.
Den lilla välmåga, som hade spridt sig inom ryttmästaren P–s familj, gjorde att famlljen något litet stigit i herrskapets på Tunanäs aktning, och då nu äfven dottern var i huset, så ansåg sig baron Stjernfeldts böra bjuda ryttmästarn med sin fru en dag till sig.
Man utsåg härtill en dag, då ingen annan fremmande väntades, och baronen blef ej litet förvånad, då betjenten, som varit borta för att bjuda, kom hem med det svar, att ryttmästaren helt simpelt sagt sig ej kunna hafva den äran.
Det kan nog vara möjligt att betjentens ohöfliga sätt att framföra bjudningen hade sin del i det korta afslaget, men för öfrigt torde ingen undra på om bjudningen ej nu af ryttmästaren antogs. «Fattigdom och högfärd,» sade baronen; – «när folk fått en smula i sig och lite på sig, så bli de sturska,» sade betjeningen, och «de stackarne ha visst inga kläder på sig,» sade hushållerskan.
Men då gamle baron ibland om nätterna vaknade ur sin sömn, tyckte han vid sin säng stå tvenne personer, som räckte åt honom en summa penningar och hviskade:
«tag detta och gif oss våra själar tillbaka.
Han kände i dem igen de tvenne falska vittnen, hvilka han vid processen med ryttmästaren begagnat för att besvärja ett par punkter, genom hvilka det för domaren blef klart att Tunanäs »borde tillhöra honom och ej ryttmästaren.
Han skar härvid tänderna, och mumlade: «vore det ändå så väl, att ni blott som gengångare kunde nalkas mig», – och då kallsvetten dröp ned för hans panna, tänkte han: «jag skall inrätta en fattigskola.»
Det var ett förfärligt stök på Tunanäs, ty ungherrskapet skulle resa dagen efter, och hela huset var sysselsatt med inpackning af allehanda saker.
Lydia, åtföljd af Nanna, gjorde om aftonen ett afskedsbesök hemma hos sina föräldrar.
Komne dit funno de der före sig en ung man, som satt och samtalade med ryttmästaren i hushållsangelägenheter.
Det var bokhållaren på bruket, Hellman, en yngling af ett stilla och hyggligt väsende, likväl var han något tafatt, och rodnade gerna, då någon fästade sina blickar på honom.
Han hade någon gång, dock högst sällan, besökt ryttmästaren, och alltid under förevändning af någon affär.
Huru gerna skulle han icke under dessa besök vilja ha kommit i språk med Lydia, men det tordes han inte, oaktadt Lydia visserligen var den minst farliga menniska under solen.
Hvarje gång han gick till ryttmästarns, föresatte han sig:
«i dag skall jag tala med henne,» men hvarje gång han åter gick derifrån, fann han sig hafva brutit denna föresats.
Men i kyrkan såg han på henne ifrån gudstjenstens början till dess slut, och för denna glädje, som kom hvar sjunde dag, arbetade han så träget och snällt de sex.
Lydia föll det ej in att undra på att han ej sökte komma i språk med henne; hon tyckte att han ej kunde annat.
Lydia och hennes föräldrar hade på denna afton så mycket att samspråka med hvarandra, att den unga friherrinnan af dem verkligen blef litet negligerad.
Men när de någongång märkte detta, och för sin försummelse ville ursäkta sig hos Nanna, förbjöd hon dem på det mest älskvärda sätt att sysselsätta sig med henne, och påstod att hon hade så mycket att språka med herr Hellman, som hon ej träffat på ett par år, då han var engagerad hos hennes föräldrar.
Det syntes också verkligen, som om Nanna och Hellman voro animerade af hvarandra – åtminstone hade Lydia aldrig sett honom så munter, och i Lydias hjerta vaknade en besynnerlig känsla, hvilken hon förut aldrig erfarit, och för hvilken hon ej kunde göra sig reda.
Det förekom henne emedlertid dunkelt, att hon skulle hafva hållit af Nanna mycket mer, om Hellman ej varit så munter, då han talade med henne, och det gjorde henne ondt, att Hellman kunde vara så glad, då det var sista aftonen de voro tillsammans.
Det bidrog visserligen ej att förändra dessa hennes tankar, då Nanna gick ut, blott åtföljd af Hellman.
Lydia skulle så gerna hafva velat veta, hvad de kunde hafva så angeläget att språka om, och då hon ej kan komma åt att göra det, vilja vi göra det i hennes ställe.
«Nå, herr Hellman,» sade Nanna, som redan begagnade sig af sina fri- och rättigheter som fru att föra ett mera oförbehållsamt språk, «nu skall väl herrn gifta sig snart, om herrn får den der lediga inspektorssysslan?»
Hellman blott rodnade upp öfver öronen, och teg.
– «Jo jo, herr Hellman, det är mitt rigtiga allvar.
Det är inte värdt att skrymta för mig.»
– «Ack, hvem skulle vilja gifta sig med mig min nådig friherrinna – och inte vill jag heller gifta mig, för –»
– «För det jag inte kan få den jag vill ha, – är det inte så?»
Hellman suckade, och lutade sig ned efter en prestnacke.
– «Men hvad ger herrn mig, om jag skaffar herrn en hustru, en söt och hygglig och god hustru, och en hustru, som herrn bestämdt vill ha?
Hellman kastade en flyktig blick på Nanna, förmodligen för att se efter, om det var tecken till allvar i hennes ansigte, men slog åter genast ned dem, och plockade flitigt på prestnacken.
– «Det var besynnerligt; – nå så bryr jag mig alls inte om herrn!»
– »Ack inte vet friherrinnan –» och blodet steg åter upp till hufvudet.
– «Vet jag inte? skall jag gissa, hvem herrn tycker om?
Herrn tycker om hushållerskan på Tunanäs.»
Hellman mörknade i ansigtet, och sade sedan blott sakta:
«jag kunde väl tro det,» men då han såg upp på Nanna, såg hon så illmarig ut, och hon hastade att försona sig med Hellman, i det hon sade:
«herrn tycker ju deremot alls inte om Lydia?»
Nu voro de hvita bladen på prestnacken bortplockade, och han måste luta sig efter en ny.
– «Men om nu till exempel Lydia skulle tycka om herr Hellman?
Hellman visste inte om han skulle önska sig upp i himmelen eller ner under jorden.
– »Ja jag säger bara om – om nu Lydia skull tycka rätt mycke om herr Hellman, skulle inte då herrn kunna tycka om henne en liten smula igen?»
Hellman vände sig bort – hvarföre, vet jag ej, men Nanna tyckte att hon gått för långt, och att det nu vore tid att befria honom ur hans bryderi.
– «Om jag nu säger – om jag försäkrar herr Hellman om, att Lydia håller mycket, mycket af herrn – men se der är Lydia.
Kom, Lydia, det är något som herr
Hellman och jag disputerar om – jag har slagit vad med honom, att han tycker om dig, och att han bra gerna skulle vilja gifta sig med dig, om han bara tordes fria, men att du deremot alls inte tycker om honom.»
– «Hur kan du?» sade Lydia med en missnöjd min, som fullkomligt röjde hennes sanningskärlek, och gaf klaven till fortsättningen.
– «Nå nå, min goda du, tag inte humör.
Vi kunna väl bli vänner igen.
Se så,» sade hon, tog Lydia och Hellman i hvar sin hand, dem hon lade i hvarandra, och sprang sin väg in till de gamla.
«Kom, kom, skall ni få se!» ropade hon till dem, och släpade ut med sig de gamla, som ej blefvo litet öfverraskade af den tableau vivant, som framställde sig för dem.
Och det var verkligen, som om Lydia och Hellman skulle varit en grupp i en tableau vivant, ty de stodo alldeles orörliga och tysta, och höllo hvarandra så troget i handen.
Men snart blef upplyst huru allting hade gått till, och som föräldrarne redan förut höllo rätt mycket af Hellman, som alltid visat sig som en bra och redbar yngling, så gjorde de harmonien så mycket fullkomligare genom en liten scenförändring, i det de lade de älskandes bröst, i stället för deras händer, tillsammans.
«Kanske
Lydia vill bli qvar lite längre, men jag är tvungen att nu gå hem, ty det skulle kanske se underligt ut, om jag är hemifrån så länge på den sista aftonen,» sade Nanna; och utan att afvakta svar, fortfor hon:
«nu går jag, och du får inte följa med, – herr Hellman följer dig nog,» och i detsamma tog hon afsked af de gamla och unga, och sprang sin väg.
Aftnarne hade redan börjat bli lite kyliga, ty man var inne ett stycke i September, och sednare delen af sommaren hade varit regnig och kall.
Men Lydia och Hellman läto ej bekomma sig häraf, då de omsider sent på aftonen begåfvo sig på väg till herregården.
Lydia var mycket upprörd, dels af afskedet från föräldrar och syskon, men i synnerhet af det med Hellman, ty hon hade ju knappast fått smaka på den sällheten att med honom få vara tillsammans, och skulle nu på lång tid skiljas, för att gå obekanta öden till möte.
Men vi lemna dem nu i ro, ty de kunna ju ej vara rätt roade af vårt sällskap, och säga god natt åt hela sällskapet, för att kunna vara uppe i morgon i god tid, och taga farväl af våra resande.
Klockan åtta på morgonen stod en restäckvagn, förspänd med fyra hästar i bredd, utanför förstugudörren, och bakom denna en mindre resvagn, full med koffertar och kappsäckar och utom dessa skulle den föra Nannas kammarjungfru.
På kuskbocken på täckvagnen satt Bergström, med ett skinnbälte kring lifvet, och bakom det skinnbeklädda sätet var fastbunden en knippa dugtiga tagelpiskor.
Det hade börjat duska och regna, och foglarne sutto tysta under takfoten, ruggande sina vingar, och de från lönnarne nedfallna, gulnade löfven lågo tunga af fuktigheten på gården.
Bandhunden låg inkrupen i sin koja, med blott nosen utanför, och betraktade med resignation ett stekfat, som en piga bar ifrån köket upp till hufvudbyggningen.
Inne i matsalen, der en resfrukost stod uppdukad, gick gamle och unge baronen fram och tillbaka, samtalande om affärer, den umgängeskrets de unga skulle välja när de kommo till Stockholm, m. m., och emellanåt småsvärjande öfver fruntimren, som alltid skulle låta vänta på sig.
Stellan förde med sig tiotusen riksdaler banko i kontanta penningar, dem han af sina svärföräldrar hade emottagit som ett förskott på hemgiften, och fann sig således ej nu behöfva krusa för någon enda menniska.
Nanna ändtligen, klädd i sin gröna klädesresrock och gula saffianskängor, kom in, välkomnade han henne med: «min söta vän, jag började verkligt frukta, att jag inte skulle få den äran att på resan få jouera af ditt angenäma sällskap,» men Nanna svarade intet, utan tog blott en kopp choklad, som friherrinnan slog i åt henne, och som var det enda hon ville förtära.
Stellan uppmanade henne att förtära någon stadigare föda, «ty,» menade han, «det är så vanligt med er fruntimmer, att ni inte orkar taga någonting ordentligt till lifs, när det finnes, utan så blir ni hungriga, när man åkt ett par fjerdingsväg, och då måste man ha besvär att draga upp matsäcken på första gästgifvaregård.»
Frukosten var snart expedierad, och likaså famntagen och välönskningarne för en lycklig resa.
Hästarne hade redan stått förspända en och en half timme, och af den hängande ställningen på deras hufvuden tycktes att de togo sig en lur under det de hvilade.
Kring deras små magra kroppar hängde de vida remtygen i i festoner, och nu, då Bergström fick en vink att allt var i ordning, blefvo hästarne väckta af hans tagelpiska, och remtygen blefvo mera spända.
Kammarjungfrun, som hade tjutit och gråtit hela morgonen, i anledning af sin skiljsmässa från kamraterna, och serdeles kusken, hennes fästman, såg ganska besynnerlig ut i en af friherrinnans gamla aflagda hattar, kring hvilken ytterligare var knutet ett svart kläde, och en skinnkappa öfver axlarne, som skulle skydda emot regnet.
Ändtligen voro alla instufvade på sina platser – unga friherrinnan och baronen framuti vagnen, Lydia baklänges, och skjutsbonden sväfvade bakpå emellan himmel och jord i en temligen osäker ställning.
Det rullande huset sattes icke utan möda i gång af de utkörda krattorna, och de tunga hjulen lemnade djupa spår efter sig i den krasande sanden.
Utkomne på vägen, fick man se Hellman, som kom sträfvandes i regnet.
Han hade gått så fram och tillbaka i två styfva timmar, för att få den lilla sorgliga glädjen, att ge Lydia en afskedshelsning, och det var med knapp nöd att Lydia fick se honom, emedan hon satt med ryggen vänd åt det håll hvarifrån han kom; men när hon nu fick se en skymt af honom, fällde hon hastigt ned vagnsfönstret, och nickade så länge hon kunde se honom.
«Det var fasligt hvad fröken var artig emot den der,» sade Stellan.
På redden utanför Hamburg låg den 16:de September det stora engelska ångfartyget The World, färdigt att afgå till Dunkerque.
Afledningsrören från machinen frustade allt då och då ut ånga, af otålighet att komma åstad, vattenhjulen rörde sig än fram och än tillbaka, liksom för att leda till sig, och den svarta stenkolsröken drefs af nordvestvinden i tjocka hvirflar utåt rymden.
Det blåste friskt, fastän ej hårdt, och vinden musicerade i de rundt omkring tätt liggande fartygens tackel och tåg, som hade det varit på en eolsharpas strängar.
Hundratals smärre båtar slingrade om hvarandra i olika rigtningar, och lade här och der till fartygen, dels för att bjuda ut frukter, lifsmedel och andra effekter, och dels för att aflemna passagerare och fraktgods.
Här hördes det gnisslande ljudet af «spelet», som hastigt surrade omkring, då ankaret pilade af emot botten; der varuutskrikarnes besynnerliga, halft oartikulerade läten; här båtsmännens frivola visor, hvarvid de lättade ankaret, eller gåfvo takt åt halningen af en tross, och der en munter musik från ett fartyg, hvars kapten firade sin födelsedag.
«The World» fylldes så småningom af passagerare, som klättrade upp för repstegen, utan att bry sig om att af artighet bjuda hvarandra försteget, och komne om bord, var hvars och ens första sysselsättning att se till om hans effekter voro med.
Till de små uttrycken af saknad och sorg, hvilka i våra obetydliga hamnar så ofta yttra sig genom tårar i de afskedstagandes ögon, hviftningar med näsdukar och dylikt, syntes här knappast spår, ty passagerarne på «The World» hade nästan utan undantag föremålen för deras ömare känslor i helt andra delar af verlden.
Här utgjorde hvar individ en fristat för sig sjelf, och blott i befälhafvaren på fartyget erkände de ett slags skydsherre.