Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederströms, Jakob, åsigter om rälta förståndet af ifrågavar. grundlags-§.
En hvar är tillräckligt bekant med den originalitet i uppfattning och den ihärdighet i försvar, som tillhöra nämnde Frih., särdeles vid dylika frågor; det kan således icke vara min mening att tänka öfvertyga honom; men då detta förhållande bäst af mig bör inses, önskar jag endast fästa öfrige ledamöters uppmärksamhet derpå, att, vid Frih. Cederströms läsning af 16 § Reg.F., förbises alldeles den del af dess ordalydelse, som rörer störandet af statens lugn och väckande af förargelse.
Det är dessutom en annan omständighet, som egentligen föranledt mig alt begära tillfälle till yttrande af några ord.
Då man förfäktar samma sak, sammanföres man i åhöi arnes omdöme lätteligen och hell naturligt med alla dem, som yttrat enahanda tankar i ämnet, oaktadt de modifikationer som deruti kunna äga rum.
Jag bör först och främst förklara min tacksamhet för Frih.
Hamilton samt Grafvarne von Platen och Mörner, för det stöd de behagat lemna min framställning, under det de tillika yttrat sina egna åsigter i frågan.
I synnerhet tror jag att Frih.
Hamiltons målande framställning af de vådor cn oinskränkt samvetsfrihet kan medföra, bör på opinionerna hafva en välgörande inverkan; men Frih. Hamilton har nämnt, efter hvad jag trott mig höra, att han måste vägra sin högaktning ål affällingen, och Gr.
Mörner har, om jag rätt fattat, förklarat, alt alla tider haft för sed att bränmärka öfverlöparen.
Jag för min del måste förklara, att jag icke i dessa afseenden delar dessa herrars åsigter.
Jag nekar icke affällingen min högaktning; jag anser öfverlöparen icke böra bränmärkas, då nemi. hans öfvertygelse är sä stark, att han icke kan emotstå ali lyda den, men dä också underkastar sig de följder, Staten bestämt för affallet.
Gr. von Platen har, om jag rätt hörde, föreslagit upphörandet af den stadgade arfsrättsförlusten för affallne; jag åter önskar ej dess upphäfvande, men anser denna del af §:n vara af mindre vigt än det föreg:de mom.
Då jag nu för sisla gången uppträder i denna fråga, begagnar jag tillfället att jemväl afgifva den förklaring, ali jag, med skyldig aktning, villigt uppfattat allt det vackra, ädelsinnade, känslofulla och välmenande i Gr. von Sledingks motion; pä samma gång som jag anser den vara onödig, skadlig och i en särdeles otjenlig tid framsläld.
Jag har alltid varit öfvertygad om den lutherska lärans företräde framför alla andra trosbekännelser; men af de farhågor, som här allmänt blifvit yttrade, om vådorna för vår lära deraf att en förlust i Den 29 December T. m, 519 »alerida fördelar skulle drabba den, som i följd af verklig öfvertygelse öfvergår lill en annan lära, synes mig som vår egen lära i dessa herrars åsigt vöre grundad på ganska svaga foller.
Om icke vår tro kan emotstå de försök, som kunna göras alt t ubba densamma, så synes den icke vara af något värde, och förlusten af sådana trosbekännare, tror jag vara ingen för sjelfva trosbekännelsen.
Här har yttrats förakt för öfverlöparefi och jag delar delta förakt, men afskyr ännu mera skrymtaren, och lill skrymteri tvinga våra nu stränga lagar för sådana förbrytelser.
Uppå härefter framställd propos. beslöts, att Gr. von Stedingks förevar, motion, jemte de i auledn. deraf afgifne yttranden, skulle remitteras lill LagUtsk.
Landtm, hemställde sedermera, om R. o. Ad. bifölle, att Gr. von Stedingks motion och det i anledn. deraf af Hr Prytz afgifne anförande, enligt deras begäran, finge communiceras de öfriga RiksStm, Ropades ja, hvarjemte Gr. von Platen anmälde sig och yttrader
Ehuru jag gerna vill undantaga mill eget yttrande, anhåller jag likväl att, i händelse Gr. von Stedingks och Hr Prytz yttranden skola med de öfriga Stånden communiceras, diskussionen i sin helhet måtte få medfölja.
I anledn. häraf hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla, alt samtlige i anledn. af Gr. von Stedingks motion nu afgifne yttranden communicerades de öfriga RiksSt.-n. Ropades starka ja, blandade med nej; hvarpå Hr Landtm, förklarade, det lian trott sig finna att denna propos. blifvit med öfvervägande ja besvarad.
Om del har blifvit hegardt alt de yttranden, som i dag ägt rum för och emot, äfven må de öfriga Stånden meddelas, sä inser jag icke något skäl, att sådant vägra.
Då man å ömse sidor uttalat sina meningar, så må väl lill de öfriga Stånden komma, icke blott dc tankar, hvilka Gr. von Stedingk och Hr Prytz yttrat, utan äfven de motsatta.
Det sades nyss alt om vår lära vore så klen, att den icke tålte anmärkmr, så vore den icke mycket värd.
Jag skulle tro, att om Gr. von Stedingks motion icke tål vid hvarjehanda invändningar, så är hon icke heller särdeles väl grundad.
Då torde det vara nyttigt, att de anmärkmr som deremot blifvit gjorda äfven komma till de öfriga Ståndens kännedom.
För min del anser jag ingen nytta vara att denna högst vidlyftiga diskussion utskrifves och skickas till de öfriga Stånden, ty min tro är att de öfriga Stånden taga föga kännedom af diskussionen.
Dä diskussionen kommer till Ulsk. 520 Den 29 December f. m. och der blir pröfvad, samt måhända ingår uti moliverna för (Jlskis lill- eller afstyrkande, så tycker jag ali della är all den nytta, som man kan påräkna af diskussionen; men alt skicka den til! de öfriga Slånden tror jag vore ett onödigt, ehuru ganska drygt arbete.
Då jag anhöll att resten af de i tlag hållna yttranden skulle äfven få communiceras de öfriga Stånden, så var sådant endast en följd af det beslut R. o.
Ad. fattat i afseende på Rr Prytz’s anmärkmr.
Jag delar helt och hållet Hr Gripenstedts åsigt att diskussionens utskrifning är eli onödigt arbete, men jag tror att rättvisan fordrar ali, om anmärkmr i en riktning sändas, äfven anmärkmr som äro gjorda deremot måtte medfölja.
Helst skulle jag dock se, att Hr Prytz ville afstå ifrån sin begäran om communicalion af hans yttrande.
I annat fall anser jag att allt eller intet bör communiceras.
I följd af Gr. von Stedingks egen begäran att hans motion skulle communiceras med de öfriga Stånden, och med den rättighet hvar och en har alt få en motion communicerad blott tillräckligt antal exemplar öfverlemnas, måste communicationen försiggå.
Samma rättighet alt få sina yttranden meddelade de öfriga Stånden mäste äfven vederfaras alla andra talare, blott de sjelfve utskrifva dertill nödige exemplar och öfverlemna dem till Ståndets cancelli, hvars arbete således icke derigenom blir ökadt.
Jag tror således att det beror på hvarje ledamot att till sitt cancelli öfverlemna de nödiga exemplaren af sina yttrande och derest han icke gör det, så afstår lian ifrån att få dem medskickade.
Jag tyckte alt Hr Gr. o. Landtm:s propos. innehöll, alt alla yttranderna finge medfölja till de öfriga Slånden, samt att den besvarades med ja, och all således saken redan är afgjord.
Hr Bruce, Robert Edv.:
Religionen skall anses vara det gudomligaste på jorden, men all kunna kontrollera en menniskas högre tankar i afseende på den religion hon fåll, det finnes vara omöjligt.
Den sanna religionen består i utöfvandet af dygden.
Alt afskaffa den lutherska läran i denna stat skulle vara emot all möjlighet, men likvist borde det icke hindras en mennniska att få fritt utöfva sin andakt efter den religion, hon har i hjertat, ty eljest skulle menniskan göras till en hycklare i både politiskt och religiöst afseende.
Hördes starka rop på proposition.
Jag anhåller först få proponera en vers, som de andra Hrrme hafva gjort, nemi.
Raab och Hr von Hartmansdorff.
Proposition! proposition! ropades åter.
Proposm är den, att jag önskar alt ingen måtte få landsförvisas för det han har en annan religion än den rådande, och jag anhåller alt få citera följande vers: ’"Gif frihet åt hvar man att älska få sin Gud, med känslan som naturen gifvil, Den 29 December f. m. 521 Att han må göra rätt och följa dygdens bud.
Ty ingen dödlig kan förmås sin like älska.
Kärlek är det ljus, som ifrån hjertat går, och ingen dödlig kan, hvad kärleken förmår.”
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, i afseende på den nyss framstälda proposm, om alla under diskussionen i detta ämne afgifne yttrandens communicerande med de öfrige RiksStm, redan förklarat, det han trott sig finna att R. o. Ad. med öfvervägande ja besvarat denna propos.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme alt fortsättas kl. 6 e. m.
Den motion, som jag i förra plenum hade äran muntligen framställa, har jag till följd af grundlagens påbud skriftligen uppsatt, och torde det nu tillåtas mig att fä densamma uppläsa. llr Cederschjöld, uppläste sedermera följande:
På det att ingen hädanefter, i saknad af arbetsförtjenst hvarken skal) tvingas att begå olofligt tillgrepp, och derföre ådraga sig bestraffning, eller åläggas tvångsarbete för bristande laga sysselsättning, som icke sjelf genom eget uppsålligt förvållande dertill gjort sig förfallen, eller underlåtit att begagna sig af de förmåner samhället åt honom beredt; på det att så väl fångantalet, som statens utgifter för fångvården skola minskas; samt på det att, så väl utgifterne för fattigvården måtte blifva rättvist fördelade emellan samhällets alla skattdragande medlemmar, som ock denna vigtiga förvaltning så ordnad, att tiggeri på gator och vägar må upphöra men i stället en allmännare trefnad och belåtenhet inträda, har jag uti en till Stals- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm remitterad motion föreslagit, ej allenast att inom hvarje län, genom dess innevånares försorg, skall beredas arbetsförtjenst åt alla länet tillhörande personer, som till erhållande deraf sig anmäla, och nödtorftig vård åt sådane kraftlöse nödlidande,, som icke kunna genom arbete förtjena sitt uppehälle, utan äfven att d& medel, som erfordras för de fattiges underhåll, skola utgifvas, antingen af staten, hvilket jag anser vara rättast, eller ock af länet, i st. f. att de nu särskildt erläggas af hvarje socken för sig; och har jag uti detta milt förslag sökt att emot alla missbruk uppställa tillfyllestgörande garantier genom de deruti förekommande bestämmelserna : att arbetslönen skulie blifva mindre än hvad annan fri arbetare kunde påräkna; att arbetslönen ej skulle utgå kontant, utan in natura; samt alt den, som komme i åtnjutande af underhåll, ovillkorligen skulle, efter sin förmåga, genom arbete derföre lemna valuta.
För den händelse berörde förslag sådant oaktadt ej skulle vinna bifall, och det olyckliga förhållande således skall ännu längre fortfara, dels att personer af verklig nöd tvingas ali föröfva 522 Den 29 December f. m. olofligt tillgrepp för all icke förgås af svalt, och dels alt den, sora erbjuder sin tjenst åt hvem, som deraf vill sig begagna, och är villig att förrätta det arbete honom anvisas, sådant oaktadt skall vara blottställd för att blifva ålagd tvångsarbete för bristande s. k. laga försvar, så ser jag mig nu af min rättskänsla uppmanad att föreslå, det stadgas måtte: 1:0 att den, som föröfvar olofligt tillgrepp till afvärjande af trängande lifsfara, ej skall derföre till straff fällas; och 2:o att den, som är villig att emottaga den tjenst eller förrätta det arbete, som anvist varder, ej må för bristande s. k. laga försvar dömas till tvångsarbete.
Till stöd för denna min motion får jag åberopa, att hvarje straff, för att vara rättvist, efter min åsigt måste förutsätta, alt den, som ådömes straffet, varit i utöfning af sin fria vilja, så att del berott af hans eget fria val, att uppfylla lagens fordran, eller att åsidosätta densamma.
Alt en sådan valfrihet icke finnes uli de 2:ne fall, jag nu uppgifvit, torde deremot vara klart för en hvar.
Då jag nu vördsamligen anhåller om denna motions remitterande till Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk.-n, bör jag öppet tillkännagifva, det jag icke förbisett de olägenheter, som första punkten af denna min motion såsom lag skulle kunna medföra, samt att jag derföre önskar, att ett så beskaffadi lagstadgande icke måtte blifva behöflig!, utan hoppas alt blotta väckandet af motionen derom skall blifva tillfyllestgörande för att förmå en hvar att klart inse nödvändigheten deraf, att, på sätt jag uti min förra motion föreslagit, arbetsförtjenst beredes åt alla som deraf äro i saknad, och alt vård lemnäs åt den kraftlöse nödlidande, så att ingen må finna sig nödsakad alt begå brott, för att inom fängelsets murar erhålla de förmåner, som han saknar i det fria samhället, ehuru de med betydligt mindre kostnad der kunnat beredas.
Hvad särskildt beträffar 2:dra punkten af denna min motion, så lärer det väl svårligen kunna undgå någons uppmärksamhet, att stadgandet uli våra lösdrifveri-förfaltningar, det den, som ej skaffar sig laga försvar, skall dömas till tvångsarbete, uli tillämpningen kränker en af menniskans dyrbaraste rättigheter, den personliga friheten, och således innefattar ett uppenbart våld, ja en verklig grymhet.
Det må vara rättvist, att den, som, i st. f. att förrätta anvist arbete, tredskas genom fortfarande lättja och liderlighet, ålägges tvångsarbete för att återföras lill ordning och flit; men det är deremot orättvist att till tvångsarbete döma den, som icke tredskas, utan är villig att förrätta det arbete som anvisas; ty emot denne är allt tvång obehöfligt.
Det är dock ej nog dermed, att staten genom det obehöfliga tvångets användande begår en orättvisa emot den, som blifver föremål derför.
Afven i ekonomiskt hänseende handlar slaten orätt, helst det är obestridligt att kostnaden för de arbetslöses underhåll blifver betydligt större inom fäugelserne, än i det fria tillståndet.
Den 29 December f. m. 523
Om samhället, sådant oaktadt, fortfarande vill hafva samma försvarslöshets-principer som hittills tillämpade, så må det åtminstone icke klaga öfver fångvårdskostnadernes storhet.
Min fullkomliga öfvertygelse är nemi. den, att tusentals personer, som varit och äro på fångvårdens bekostnad underhållne, skulle hafva blifvit derföre belt och ballet främmande, derest man redan för 20 a 30 år tillbaka vidtagit den af mig föreslagna åtgärden, i st. f. all anlägga s. k. korrektions-inrättningar, för att der med tvångsarbete sysselsätta äfven dem, som villigt erbjödo sina arbetskrafter åt samhällets tjenst; och är jag lika öfverlygad att behofvet af nya fängelsers uppförande och af ökade anslag för fångvården skall ständigt fortfara ända till dess man vill inse och behjerta den moraliska och ekonomiska fördelen af att i det fria tillståndet bereda arbete åt den, som deraf är i saknad, och be hörig vård åt den kraftlöse nödlidande, i st. f. att tvinga dem inom fängelsets murar för att komma i åtnjutande af dessa fördelar.
Cederström, Jakob: Jag ämnade att, innan Hr Cederschjölds yttrande upplästes och i följd af den förra diskussionen, sedan Hr Gr. o. Landtm, tillkännagifvit att proposm rör:de diskussionens communieation med de öfriga Stånden var med Ja besvarad, för min del till prot. yttra, all jag alldeles icke ämnar skrifva några exemplar till de öfriga Stånden, utan är belåten om Utsk. får del af mina yttranden.
Det är i anledn. af Hr Cederschjölds motion, som jag begärt ordet.
Hr Cederschjöld väckte visserligen en upprinnelse till en sådan motion i ett föreg:de plenum muntligen, men har nu först lemnat den fullständigare utvecklad, och som den är vidlyftigare än att jag vid dess hastiga uppläsande kunnat densamma uppfatta, så anhåller jag att den måtte fä hvila på bordel till nästa plenum.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att Hr Cederschjölds motion, i följd af denna begäran, komme att hvila till nästa plenum.
Alslrömers, Jonas, d. 23 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:dc ändring i 11 cap. 9 och 10 §§ kyrkolagen.
Hr Bruces, Rob. Ed v., d. 23 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de anvisande af nödiga medel till beredande af ersättning ät de Norrske undersåtare som under 1814 års krig lidit skada af Svenska trupper.
Cederström, Jakob: Hr Bruces nu föredragna motion är grundad på en proklamation, som uppgifves vara utfärdad af Gr.
Rosen under fälttåget i Norrige, som tillerkänner Norrska folket ersättning för livad sorn af dem kunde tagas till armeens underhåll.
Denna proklamation, som jag vill antaga verkligen existerat, är det nu som Hr Bruce vill försöka att skaffa tillämpning och verkställighet, under uppgifvande att sådan verkställighet 524 Den 29 December f. m. icke hittills följt.
Dervid möter främst att 90 § Reg.F. tydligen innehåller, att under R.
St:s och deras Utsk:s öfverläggningar och pröfning må icke i något annat fall eller pä något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen innehåller, komma frågor om verkställighet af någon lag, författning eller inrättning.
Nu är denna författning utfärdad under kriget emot Norrige.
Den måste då varit utfärdad antingen på nåd. befallning af då lillstädesvar.
K. Carl XIII, eller också af generalbefälhafvaren öfver arméen H. K. H.
Jag antager alt den pä någonderas befallning var utfärdad.
Nu innefattar således motionen det klander utaf verkställigheten af gifna löften, att icke Norrmännen skulle hafva fält den betalning'sorn i proklamationen utlofvades.
Detta skall således åsyfta i främsta rummet den som utgifvit befallningen, II.
Konungen eller dåvar. H. K. H. Kronprinsen.
Konungen är likväl, enligt 3 § Reg.F. fredad emot allt åtal af sina handlingar.
Då återstår att tillse, huruvida icke rådgifvarne hos K.
Carl XIII år 1814 vindicerat Norrska undersåters rättigheter, Dessa rådgifvares rådslag blefvo vid 1815 års riksdag af Const.Utsk. granskade och någon anmärkn. blef icke då väckt.
Någon fråga om granskning af 1814 års rådslag är numera icke laglig, utan tvertom grundlagsvidrig.
Nu återstår således blott enkelt ett yrkande af verkställighet på den af Gr.
Rosen utgifna författningen, hvilket, såsom jag nyss nämnt, står i strid emot Reg.F. 90 §.
Om den värde motionären hade aldrig så litet fästat sin uppmärksamhet på det särskildta förhållande, alt efter denna kungörelses utfärdande kriget blef ganska kort, blott några månader; men med den effekt, att Norrska folket blef tvunget att ingå fred på det sätt, att det antog Carl XIII till sin Konung samt måste förbinda sig att i all framtid vara styrdt af Sveriges Konung såsom äfven Norriges.
Denna fred har naturligtvis varit sluthaudlingen för alla liqvider emellan Svenska folket och det Norrska under kriget.
I samma stund denna fred har blifvit godkänd af folken, återstår icke vidare någon rättighet att vindicera några anspråk på grund af den proklamation, som under kriget utfärdades.
På grund af hvad jag nu haft ären anföra, bestrider jag remiss af Hr Bruces motion lill SlaisIJlsk., såsom en i allo otillständig motion, hvarigenom man försöker att göra Svenska folket skattskyldigt till ersättning åt Norrska folket för under kriget hafda utgifter, deraf de vunnit föreningen med Sverige och erhållit samma Konung som Svenskarne.
Jag anser visserligen vägrande af remiss å motioner vara något som ganska sällan bör förekomma.
En sådan vägran anses likväl icke stridande emot grundlagens bokstaf, och jag tror att det af Frih. Cederström, Jakob, framställda förhållande möjligen torde berättiga oss till en sådan åtgärd; hvarföre jag med honom instämmer.
Cederströms, Jakob, sätt att demonstrera är alldeles oriktigt, Den 29 December f. m.
525 ty på det sättet kunde man t. ex. påstå, att en motion ang:de nedsättning af arrende å en kungsgård vore grundlagsvidrig, efter det finnes författningar, som tala om kungsgårdars utarrenderande.
Denna motion rörer en fordran, sorn Norrska undersåter föregifvas hafva hos Svenska kronan.
Ar den grundad på billighet, så anser jag det vara öfverensstämmande med Svenska folkets rätt och dess heder alt den betalas.
Jag anser derföre att den begärda remissen icke bör vägras.
Jag vill icke alls taga i betraktande innehållet af den motion, som nu skall till Ulsk. remitteras; men jag anser att om de af Frih.
Cederström anförda skäl till nekande af remissen här skulle göra sig gällande, så borde flr Gr. o. Landtm, derom framställa propos.
När nu så icke skedt, så anser jag för min del alltid farligt alt sjelf hörja vägra remisser inom Ståndet.
Det händer nu med denna motion ; i framtiden kan det hända med en annan.
Dessutom tyckes mig icke tillfället vara väl valdt, då en mängd ledamöter af Ståndet redan aflägsnat sig härifrån.
Jag kan icke underlåta att påminna mig ett yttrande från en föreg:de riksdag, nemi. att inom ett land der fri motionsrätt finnes, uppkomma alltid motioner mer eller mindre afvita, men att det likvist alltid torde vara bäst att dem remittera, derföre alt Utsk:s lid med sådana motioner icke mycket upptages.
I motsatt fall deremot hemställer jag lill eder, mine Hrr! huruvida det icke skulle blifva en särdeles stor tidsutdrägt om man började vägra remisser.
Troligen skall det oftast leda till voteringar och förlängning af öfverläggningarne.
På dessa grunder hemställer jag om icke motionen kunde blifva remitterad till Ulsk., der den kommer att gå sitt välförtjenla öde till mötes.
Jag kan omöjligt fatta hvad som nyss blifvit anfördt, nemi. alt det gjorda förslaget att vägra remiss skulle leda till större tidsutdrägt, än om motionen öfverlemnades till Utsk:s handläggning.
Föröfrigt skulle jag gerna instämma i Frih. von Stedingks yrkande, alt man icke borde vägra remiss om här icke vore ett särdeles exceplioneradl förhållande för handen.
Jag kan likväl icke lika med honom föreställa mig, att det skulle innefatta någon sidovördnad för Hr Gr. o. Landtm, att dylik fråga ifrågasättes af någon Ståndets ledamot, fastän Flr Gr. o. Landtm, icke funnit hinder vara för förslag till bifall å motionens remitterande till Utsk.
Hr Prytz, I^ars Adolf:
Jag har vid ett föreg:de tillfälle för några få dagar sedan haft äran yttra, att jag ansåg det vara stridande emot grundlagen att vägra remiss af någon motion.
Jag kan således icke annat än äfven för detta tillfälle yrka detsamma.
Jag åberopar dervid 56 § Reg.F., som säger att allmänna frågor, som uti R.
St:s plena väckas, må ej lill omedelbart afgörande der upptagas, utan skola öfverlemnas till behörigt Utsk., som äger alt dem utreda och deröfver sig yttra.
Det är ”behörigt Utsk,” som skall handlägga frågan, på sätt Riksd.Ordn. föreskrifver, och säle - 526 Den 29 December f. m. ledes mäste, enligt den citerade §, hvarje fråga ovillkorligen lill något Utsk. remitteras.
Jag anser högst nödigt alt denna rättighet bibehålles, på det att icke motionsrätten må kunna bestridas minoriteten, och jag anser det vara mycket enklare och leda lill ett hastigare afgörande af sakerna, om hvarje motion remitteras till Utsk., som korlligen kan förafskeda densamma om den icke förtjenar alt upptagas, hvaremot frågan om remissen kan föranleda många strider inom Stånden, och många voteringar, hvilka förekommas om motionen genast remitteras.
Jag anhåller om remiss af motionen, utan afseende på dess värde, hvilket jag (einnar å sido.
Cederström, Rudolf, nyss anfört vill jag endast anmärka, att jag ingalunda kan fatta huru Frih:n kunnat draga den slutsatsen af mitt yttrande, att jag ansett det vara någon sidovördnad för Hr Gr o.
Landtm, alt begära att motionen skall remitteras.
Detta har jag aldrig yttrat, väl vetandes att R. o. Ad. har för mycken aktning för sin Landtm., att något sådant kuude komma i fråga; men jag har sagt, och del är väl naturligt och klart, att om någon grundlagsvidrig motion väckes, så är det Hr Gr. o. Landtm, som bör vägra remiss, och när en sådan vägran icke derifrån har kommit, sä anser jag icke lämpligt, att någon fråga derom väckes.
Hvad åter vidkommer att Frih.
Cederström sagt sig icke kunna finna att någon tidsutdrägt skulle uppkomma genom att vägra remiss, så hemställer jag lill Friluu sjelf, om icke sjelfva denna diskussion varit öfverflödig, såvida remiss genast hade beviljats, men icke nog med en diskussion, utan de flesta dylika frågor slutas vanligen med votering, och det veta vi nogsamt hvad tid voteringar här draga.
Endast detta bevisar ju tydligt, att frågor om vägrad remiss åstadkomma tidsutdrägt.
Jag anhåller om propos. på remiss och tillstyrker att motionen så hastigt som möjligt må af Utsk. affärdas.
Äfven jag tycker mig ganska väl kunna inse, hvad Frih.
Cederström sagt sig icke kunna fatta, nemi. att sådana här diskussioner och deraf följande voteringar medföra större tidsutdrägt, än om man låter dylika motioner som denna så hastigt som möjligt remitteras till Utsk., och lika hastigt der afgöras, för att slutligen gå sitt öde lill mötes, hvarigenom ändamålet i min tanka mycket förr vinnes än om vi här skola strida och votera om huruvida remiss bör vägras eller icke.