Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hon är ensam, står hon en stund stilla midt på golfvet, ansiktets uttryck veknar långsamt, själfbehärskningens hårda stelhet smälter, munnen vidgar sig likt ett barns, som fallit och slagit sig hårdt i leken, tårarna störta utför hennes kinder; hon sjunker på knä framför en stol och jämrar sig högt.
Där råder en egendomlig oro på hufvudstadens gator i denna tidiga morgonstund.
Skomakare Börresen, som sitter i en källare vid St.
Strandstræde och pluggar en stöfvelsula, låter hammaren hvila ett ögonblick och lyssnar.
Minsann tycks vagnstrafiken vara liflig i dag, och hästarna stampa som om bataljoner passerade!
Han tror sig också höra hastande fotsteg och sorl af många röster.
Detta måste betyda någonting!
Mäster Börresen kastar undan den halffärdiga stöfveln, rifver af sig förskinnet, slänger en hatt på nacken och störtar ut.
Han ser en mängd människor röra sig genom alléen på Kongens Nye Torv, och han sällar sig till dem, drifver med strömmen förbi Comoedie-huset och genom Holmens Canal.
Ingen vet det, men någonting är det, naturligtvis!
På slottsplatsen stå människor packade som sillar, med halsarna sträckta och ögonen bligande uppåt mot slottets fönster.
– Där kommer bagaren, Jockumsen – se hur han kanar sig fram öfver isgatan, med armbågarna pekande utåt från sidorna, liksom öronen på en kruka, och skosnutarna inåtvända!
Börresen påskyndar sin säfliga lunk och slår bagaren på axeln.
– Jösses Jockumsen! – säger han med ett bredt grin.
– Har du brännt dina bullar i dag, efter som du löper omkring i stan vid den här tiden?
– Hvad står på, Börresen?
Skomakaren finner det själf högst snöpligt, att han ingenting vet, och som han har kombinationsförmåga och fantasi, söker han rädda sin prestige genom djärfva gissningar:
– Det är någonting med kungen!
Du har ju hört, hur det glunkats om sammangaddningar och förräderi på sista tiden?
Nu är fan naturligtvis lös – de djäflarna ha badat honom så länge i förgiftadt vatten, tills han – förstår du – –
Just i detsamma når honom det första obestämda ryktet om hvad som verkligen passerat under natten, och hans fantasi förändrar ögonblickligen sin kurs.
Nyheten om Struensees fängsling flyger som en löpeld från mun till mun.
Det är således icke kungen som fallit offer för intrigerna?
Han har nu själf tagit makten i sina händer och aflägsnat parasiterna, som sögo landets bästa blod.
Ministerdoktorn sitter i kastellet, Brandten likaledes!
– Den ena anekdoten efter den andra dyker upp, mytbildningen är redan i full gång, och folkfantasien fråssar i lustigheter.
Börresen berättar utförligt om Brandts bravader innan han arresterades.
Men ännu är oro öfver folket, ty ingen vet fullt besked, och alla stirra spändt mot Kristiansborgs fönster, som om de väntade på upplysningar därifrån.
Alla ha en ängslig förnimmelse af, att den närmaste tiden möjligtvis kan ställa ett eller annat kraf på deras trohet.
De äro som barn, famlande i mörker.
Själfva denna känsla af, att omständigheterna möjligtvis kan kräfva någonting af dem, ökar deras villrådighet.
Hvar äro de som veta någonting?
Hvar äro föregångarna?
Hvar äro initiativets män bland alla dessa nyfikna?
Från gränder och källarhålor väller också slöddret ideligen fram, och från Holmen komma matroser och arbetare i stora skaror, eldade af brännvin och mer än hågade att ställa till spektakel.
Visste de blott för hvad!
Hvem skall folket hålla sig till?
Blickarna irra omkring och slå ned på ett hufvud, som sticker upp öfver mängden.
Ingenting tyder på, att det hufvudet skulle vara klokare än alla andra, men det synes vidare omkring och drager på så sätt uppmärksamheten till sig.
Snart samlar sig förväntningarna rent magnetiskt omkring det hufvudet, och de närstående börja tränga sig omkring mannen, som är ingen ringare person än Kjöbenhavns stadthauptman Treld.
– Hvad skall nu ske? frågar Börresen.
Stadthauptmannen lyfter sin stora rödfrusna hand och kliar sig i peruken.
– Hvad som skall ske? upprepar han eftertänksamt.
Men plötsligt får han en ingifvelse.
Han sätter näsan högt i vädret och utbrister högt så att det höres öfver hela slottsplatsen:
– Hvad annat, än att vi ropa hurra! eftersom allt gått efter önskan!
Hurra! uppstämmer Börresen.
Och ropet fortplantar sig, den enstaka rösten drager flera efter sig; jublet växer med stämma efter stämma, och till sist dånar det upp mot slottet:
Vivat kung Kristian.
– Vivat änkedrottning Juliane! fortsätter stadthauptmannen.
– Vivat arfprins Friedrich!
Hurr ...
Nu är entusiasmen dock ringa.
Här saknas tydligtvis resonansbotten, och Beringskjold, som står vid sidan om sin värd, stadthauptmannen, lyssnar med hemlig missräkning till denna demonstration utan värme och lif.
Dock, plötsligt ljusnar hans min.
Från en bestämd punkt alldeles nedanför altanen öfver slottsporten, ljuder ånyo ropet:
– Vivat änkedrottning Juliane!
Vivat arfprins Friedrich!
Och där hurras nu med entusiasm och eftertryck, ty änkedrottningens leverantörer ha alla goda lungor, och vinhandlaren Jessen är midt ibland dem.
Beringskjold småler förnöjd och instämmer af hjärtat.
Detta är verkligen en popularitetens gryende æra för dessa två medlemmar af det kungliga huset.
Detta är en källa, hvarur det danska folkets kärlek en gång skall härflyta som en bred ström!
Också ha ropen knappt förklingat, innan altandörrarna öppnas, och de kungliga personerna träda fram med precisionen hos två aktörer och en aktris, som bakom kulisserna väntat på replik.
Kung Kristians ögon tindra af upphetsning, och hans blickar flyga ut öfver det församlade folket.
Han viftar med sin näsduk och instämmer själf med gäll diskant i det allmänna jublet:
Vivat kung Kristian!
Änkedrottningen och arfprinsen hålla sig bakom honom, en på hvardera sidan, som två skyddsänglar.
Icke en min i Juliane Maries hårda ansikte förråder skadeglädje eller triumf.
Hon står där stel, som en bild i sten, utan ett uttryck af känsla, och hennes son, arfprinsen, liknar en narr från ett medeltidens hof, utan de traditionella emblemen, men också utan en glimt af själfironi.
Två halfeleganta kavaljerer midt i folkhopen åskåda med kritiska blickar apoteosen.
De äro fullt medvetna om, att de representera sakkunskapen i detta sällskap, och de tala högröstadt, med stora gester.
De äro skådespelare från Comoediehuset.
– Herre Jemine! – säger Geert Londemann – detta är vid Gud det oanständigaste skådespel, jag sett i hela mitt lif!
En hanrej, som exponerar sina horn offentligen och hurrar åt sig själf.
Herre Jemine!
– Du har intet sinne för det tragiska, du Londemann – säger Niels Clementin ironiskt.
– Den där lille kungen är en stor hjälte, ser du.
Han har låtit öfverraska sin egen drottning i sömnen och föra henne i fängelse!
– Herre Jemine.
Häraf skulle minsann mäster Holberg kunnat göra en ypperlig comoedia!
Den befriade toffelhjälten eller Stygotius’ triumf – –
– Tyst – för Guds skull, Londemann – man håller ännu på att arrestera i stan – och där borta ser du den Lede själf stå med öronen spända och lyssna.
Det är Mogens Blach – Bering hette han för resten när han bedrog sina kreditorer här hemma, men sen dess har han för sina förtjänster fått adelskap.
För hvar timme som går blir vimlet och stimmet lifligare på slottsplatsen och på hufvudstadens gator.
Ingen tycks denna dag arbeta i Kjöbenhavn.
Kryddkrämare öfvergifva sina diskar, storhandlare slå igen sina böcker, handtverkare hänga förskinnen på spiken, pigor desertera från sina skurbaljor och gamla madamer lägga bort sina stickstrumpor – alla störta ut för att höra och se, alla eggas af samma nyfikenhet med afseende på hvad som händt och hvad som ytterligare kommer att ske.
Framåt middagstiden ses ett sexspann af hvita hästar skrida fram i paradtakt genom det böljande människohafvet, dragande en sjuglasglänsande vagn, själfva förmälningsvagnen, hvari den unga drottningen Karoline Mathilde, med sin gemål vid sidan för knappt mer än fem år sedan höll sitt intåg i hufvudstaden, hälsad af trogna undersåtars jubel.
Är det för att fira minnet däraf, som kung Kristian i dag ståtar i hvitt siden, öfversållad af ordnar och guld och juveler?
Lik en brudgum sitter han därinne på vagnssätet, med sin halfbror, arfprinsen, vid sidan.
Och vagnen rullar festligt fram genom de vikande människohoparna längsmed hufvudstadens förnämsta gator, men kungen är blek som ett lik och stirrar omkring sig med stela ögon.
Hela hans uppsyn förråder ängslan, och det rycker i hans munvinklar, som om det eviga, stelfrusna leendet vållat honom ansträngning och smärta.
Hans tunna, skälfvande hand flyger ideligen upp och ned från hatten; han hälsar med en automats älskvärdhet.
Och jubelropen fördubblas, där detta sällsamma triumftåg drager fram.
Hattar svingas i luften, näsdukar vifta från fönstren; pöbeln klänger sig fast vid vagnshjulen, och många brännvinshjältar vräka sig in mot vagnsstegen, som ville de klättra upp i nådens sköte, men majestätet hoppar högt af skräck och gör afvärjande rörelser med händerna.
För hvar glädjeyttring, hvart inspireradt fröjdeskri, tilltager synbarligen hans själavånda, medan däremot arfprinsens leende blir allt mera nådigt och huldsaligt.
Klockan två ges stor cour på slottet.
Vagn efter vagn rullar fram genom de ännu lika tätt sammanpackade människomassorna på slottsbacken.
Damer och kavaljerer af högsta adeln, hofvets funktionärer, kronans ämbets- och tjänstemän af de öfre rangklasserna, härens och flottans officerare – alla som ha någonting att vinna eller förlora, skynda till uppvaktning.
En lång fil af eleganta ekipage och enkla hyrkareter drager in genom slottsportarna.
Där rider general Eichstædt öfver Höjbro; hans häst stegrar sig i trängseln och håller på att gå bakut.
De närvarande vika förfärade undan, några skrika, andra hurra, generalen för handen till sin hatt och mottager folkets hyllning.
Genom trängseln på Marmorbron bana sig fyra livréklädda lakejer väg med en bärstol, genom hvars nedfällda ruta Rantzau då och då sticker sin stolta näsa fram.
Allt som oftast nickar han nedlåtande och säger:
– Nå, mina barn – he?
Ä’ ni nu belåtna?
En välbeskänkt matros höjer ett lefverop, hest som en ensam kråkas kraxande, och hurrar till, men tystnar plötsligt, då ingen instämmer.
Rantzau stiger ur och haltar grimacerande uppför trapporna, där han i den böljande strömmen af uppvaktande, blandade om hvarandra utan rangskillnad, sällar sig till öfverste Köller, som är i full gala: röd uniformsrock med svart krage, medan han däremot högförnämt hälsar generalkrigskommissarien Beringskjold, som med gnistrande ögon och stora gester talar högt om hämndens härliga dag.
I stora audienssalen, står kungen under tronhimmelen mellan sin styfmor och sin halfbror, som han aldrig kunnat tåla, men som nu i släktkärlekens namn räddat hans ära och gjort sig till förmyndare för hans envåldsmakt.
Också strålar den eljes skygga och tillbakadragna änkedrottningen af illa undertryckt segerglädje, medan hon mönstrar de uppvaktande, som defilera förbi.
Hennes blickar fordra underkastelse, erkännande af våldets rätt.
De främsta tveka.
Vid hennes sida står ju dock ännu majestätet af Guds nåde!
Icke går det väl an, att lyckönska och hylla änkedrottningen för hvad som skett?
Icke går det väl an, att låtsa som om envåldshärskaren vore en vaxdocka utan själ?
Jo, det går an!
Änkedrottningen och arfprinsen uppmuntra med huldsaliga leenden enhvar, som frimodigt bryter mot gårdagens tradition, och snart vända sig alla, efter en djup reverens för maktens döda symbol, med lyckönskningar till henne, som nu har makten i sina händer.
Hon utdelar belöningarna till alla, som deltagit i nattens dåd.
Hur nådigt hon hälsar Rantzau!
Hon vet, att han i sista stund velat förråda dem alla, ty vid justitsrådet Struensees arrestering har man funnit en biljett, som icke lämnar möjlighet till tvifvel angående grefvens uppsåt; men hon vet också, med hvilken bravour han arresterat drottningen, och därigenom har han för visso gjort sig förtjänt af alla andra synders förlåtelse och det blåa bandet.
Men utom denna stora, officiella utmärkelse och heder har hon en annan belöning i beredskap åt honom för hans välförhållande, och hon anförtror honom just nu, att den nya regeringen, som är under bildning, med nöje vill betala alla hans skulder.
Den nye riddaren af Elefanterorden tycks mera upplifvad af tanken på, att en gång i sitt lif bli alla fordringsägare kvitt; dock skelar han samtidigt skyggt åt sidan, som om han fruktat en protest från kungen.
Men kungens ansikte är ännu alltjämt så apatiskt, som om han ingenting hört, och efter en djup bugning för vaxmajestätet och en ännu djupare reverens för änkedrottningen och arfprinsen, struttar Rantzau vidare.
Danmarks historia har från i dag många nya namn på sina blad.
Där är generalen af kavalleriet Eichstædt, där är generallöjtnanten af infanteriet Köller, som skall bära det frejdade tillnamnet Banner, där är kammarherre Beringskjold, nu ägare till det gods, som han förr köpt men aldrig betalt.
Han bugar och lyser af förnöjelse öfver sitt återvunna medborgerliga anseende, han har en ställning och ett rundligt underhåll af regeringen, hans ena son är kammarjunkare på stat med lön och den andre har fått löfte om ett kompani.
Timme efter timme går, och strömmen af uppvaktande drager ideligen förbi.
Hela den högre aristokratien, flottans och arméns officerare, alla nådehungriga tjänstemän af någonsomhelst betydenhet skynda att bringa de nya maktägande sin hyllning, och deras underdåniga miner svärja trohetsed med hycklad glädje eller uppriktig, själfvisk tillfredsställelse, någon gång med en skygg blick af fruktan eller dåligt samvete, vid minnet af den starka hand, som nyligen lyft dem upp ur dunklet.
Där är Suhm och Langebek och Tyge Rothe.
Där är Guldberg, den oegennyttige, som ingen belöning kräft och ingenting annat åstundar, än att få vara den osynliga hand, i hvilken alla enväldets trådar skola samla sig.
Mot honom lysa änkedrottningen Julianes blickar mildare än mot någon annan, och mot honom nickar arfprinsen nådigare – Ove Hoegh, när du i din barndom lyssnade till dånet af din fars kvarnhjul och såg det hvita mjölet rinna, icke drömde du väl då om, att en gång styra hela Danmarks land?
Mörkret faller öfver staden, men alla fönster stråla af ljus, ty stenar framföra folkets önskningar till alla tredskande.
Folket böljar i festlynne genom gatorna, och den suveräna pöbeln känner, att hela hufvudstaden i natt är undergifven dess vilja.
Öfverallt där trängseln är som störst, skymtar det fram en frikostig gynnare, som utskänker brännvin och talar om drottningen och Struensee i hånfulla vändningar på pöbelns eget mustiga språk.
Efteråt följer då oftast ett hänfördt lefve för änkedrottning Juliane och arfprins Friedrich, fäderneslandets räddare.
Och massorna hurra, ty vildheten söker sig uttryck i skrik och vrålande, innan den slår ut i våld.
Slottets fönster glimma som glädjeeldar, och i hofteatern, där Danmarks unga drottning aftonen förut dansat sin glada Kehraus, hyllad och smickrad af trogna undersåtar, hälsas nu dagens hjälte vid sitt inträde i den kungliga logen med demonstrativa applåder.
Han nickar nådigt.
Han inbillar sig redan på fullt allvar ha utfört en bragd genom att fängsla sin gemål, och han njuter hyllningen som ett rättvist erkännande.
Änkedrottningen och arfprinsen nicka småleende.
På hufvudstadens gator vrålar pöbeln i vild yra, och dess sedliga förtrytelse urartar till förstörelsebegär.
Utanför alla misstänkta hus skocka sig matroserna och slöddret tätare och tätare.
Alla veta, hvarför drottningen förts till Kronborg, och många brinna af längtan att handgripligen ådagalägga sin brännvinsinspirerade afsky för lasten.
Många lockas väl också af sin egen, lastbara nyfikenhet.
Midt i trängseln på Östergade står skomakare Börresen och kastar lystna blickar mot det Schulinska palatsets fönster.
Hans fantasi är upphetsad, hans moral gränsar till vildhet – han drömmer om den sagolika prakt, hvarmed fader Gabel lär ha inredt sitt förlustelse-etablissement därinne, och om de femton vackra engelskorna, som Struensee lär ha införskrifvit för att gå de förnäma kunderna tillhanda med litet af hvarje.
Då ser han plötsligt en kavaljer med guldtrensad hatt på hufvudet störta fram till husets port, draga sin värja och slå sönder lyktan.
Glasskärfvorna klinga mot stensättningen och kavaljeren ropar högt:
– Nu är detta hus, det engelska horehuset, gifvet till pris!
I samma nu är porten sprängd, och Börresen följer med strömmen af matroser och Holmens arbetare uppför trapporna.
Hvad allting glänser och skiner härinne!
Stora speglar, mjuka mattor, guld och silfver och kristall.
Och allt detta är nu gifvit till pris åt folket!
Börresen känner det som om han vore i paradis.
Vinflaskorna hämtas fram ur skåpen och halsarna krossas, mat vräkes ut öfver bord och golf. Och där ätes och där drickes och där skrikes och där slåss, och från gemak till gemak går hunnernas tåg.
De mätta fylla sina fickor med silfverskedar och gafflar, de rusiga kasta buteljer mot kronor och speglar, slå sönder bord och stolar och soffor, slita ned gardiner, välta kakelugnar.
Nere från källaren stiger ett örondöfvande vrål, plundrarna ha upptäckt vinhandlare Drewsens stora lager, tapparna slås af faten och vinet frustar ur sprunden.
Porslin och glas hämtas från våningarna, en matros håller ett nattkärl fram, fyller det till brädden med rhenskt och tömmer det i ett enda drag.
Det är kallt i gemaken, sedan rutorna krossades.
Folket fryser.
Här skall tändas eld i kaminerna.
Bränsle!
Från vinden kastas böcker, hela grefve Schulins efterlämnade boksamling dansar utför trapporna, kaminerna fyllas med gamla, sällsynta folianter och bålen tändas.
Men hvar äro de sköna engelskorna?
Börresen stirrar och stirrar med ögon som stå stinna i hans rödglödgade fysionomi.
Ingen har ännu mött så mycket som en kjortel härinne!
Börresen raglar mot en stängd dörr och sparkar upp den.
I rummet därinnanför brinner blott ett enda ljus, men där finns människor i skumrasket, några bleka kvinnor och en man, som reser sig och går de instormande till mötes.
Tio händer måtta slag mot honom, och han faller; pöbeln störtar fram mot kvinnorna.
Då reser sig en jungfru och ser sig omkring med ett par mörka ögon under halfslutna ögonlock.
Hennes hår faller löst öfver skuldrorna, hon är blek som om hela hennes kropp saknat blod, hennes ansikte tycks stelfruset af smärta och hennes blick är slocknad, som om hon redan förlorat sin själ åt sorgen och icke kan känna fruktan mer.
Hon rör sig framåt som en sömngångerska, och där hon går fram, vika de rusiga människorna tillbaka, som om de gripits af en instinktiv respekt för ett öfvermänskligt lidande.
– Hvem är hon? hviskas det från mun till mun.
– Det är Esther Gabel, ministerdoktorns käresta!
Men när hon kommer längre in i trängseln, försvinner så småningom mängdens vidskepliga fruktan, och hånfulla, råa repliker höras:
– Skall du gå till din galan?
– Han sitter min själ i godt förvar!
– Hej! Vänta litet, min tös!
En matros slår sin arm omkring hennes lif.
Hon rycker sig lös, hon fäktar med händerna omkring sig och talar med en röst af själlös klang, allt under det hon banar sig fram genom mängden, som nu åter viker, af instinktiv fruktan för det öfvernaturliga eller besatta i hennes väsen.
Hon jollrar fram ord utan förnuft, medan hon skrider genom trängseln utför trapporna, ut genom porten, ut på gatan.
Men i huset, som hon lämnat, fortgår förstörelsen.
I källaren strömmar vinet alltjämt ur tjugu sprund, och människorna vada till knäna i den röda floden, som skummar öfver de nedersta trappstegen.
Det krälar af rusiga i alla gemak; det plundras och krossas.
Det lösa bohaget är för länge sedan slut; nu ryckas fönsterkarmarna loss och golfvet uppbrytes.
Den sista af bibliotekets 7,000 volymer dansade nyss in i elden.
Ju längre natten skrider fram, dess vildare rasar pöbeln.
Genom alla lastens gränder går detta den nya sedlighetens korståg af hunner och vandaler, hvart jungfrukontor stormas och plundras, och nymferna flykta förskrämda, i blotta lintygen, under folkets jubel.
Och förstörelselustan, en gång tänd, flammar ständigt högre.
Sextio lastens nästen ha ödelagts; nu kommer turen till de rikas kassahvalf.
Redan skockar sig mängden, tjutande och vrålande, utanför det Schimmelmanska palatset.
Då hörs ändtligen hästtramp och vapenklirr.
En afdelning ryttare spränger fram, härolder med facklor i händerna äska ljud, och en guldsmidd kammarjunkare tager till orda:
– Kungen tackar alla för utvisadt nit – ropar han med ansträngd röst – och skall icke glömma hvad ni alla – och särskildt Holmens arbetare och matroser – uträttat för honom i natt!
Hör! jubla massorna.
– Hädanefter lofvar han att regera till allmän belåtenhet – fortsätter kammarjunkaren.
– Men nu befaller han er – skriker ordningsmaktens representant af sina lungors alla krafter – att upphöra – med plundringen – –
Tyst din djäfvul!
Lefve Juliane och arfprinsen!
Regeringens alla förmaningar drunkna i pöbelns vilda jubel öfver den allerhögsta sanktion, som sänkt sig välsignande öfver nattens gärningar; och plundringen fortgår.
Vid fönstret i sitt sofrum på Kronborg står Karoline Mathilde och blickar tankfullt genom järngallret mot söder ut öfver sundets mörka vatten, ut öfver sitt mörka land.
Hon är blek, med rödkantade ögonlock.
Hela dagen har hon gråtit; nu äro tårekällorna sinade, och hjärtat känns åter hårdt af sorgens bitterhet.
Hennes blickar flyga söderut, mot hufvudstaden.
Långt borta vid horisonten ser hon ett eldsken lysa.
Brinner Kjöbenhavn?
Hon vänder sig till kammarjungfrun, som sysslar med bädden, och vinkar henne till sig.
– Se, Ahrensbach – säger hon och pekar ifrigt – ser du eldskenet därborta?
– Det är Kjöbenhavn, Ers Majestät.
– Lyser det så hvar kväll?
Men i kväll är hela staden illuminerad.
Drottningens blick glider frågande öfver kammarjungfrun.
Hon fattar icke strax.
Men så gnistrar det till i hennes ögon, kinderna bli blodröda, tinningarna bulta; hon lyfter sin hand och en örfil smäller.
– Gå! säger drottningen.
När hon är ensam, kastar hon sig på golfvet och snyftar och jämrar sig högt.
Det känns som om hon i denna stund nått höjdpunkten af mänskligt lidande.
Det svider i hjärtat, och ögonen bränna som eld, och icke en enda tår lindrar svedan.
Hvadan komma farsoterna, som tidtals härja bland människor och boskap?
Många medici mena? att sådant beror på tillfälliga förhållanden i luften, på flygande sjukdomsfrön, som alla lefvande varelser inandas och utandas, men som hos de kroppsligen svaga och fattiga alstrar febrar med utslag af koppor eller pest eller annan ohälsa.
Också de andens farsoter, som tidtals härja bland människorna, bero helt visst på tillfälliga förhållanden i luften, på flygande sjukdomsfrön, som alla inandas och utandas, men som hos de andligen svaga och fattiga alstra febrar i själarna, då förståndet fördunklas i paroxysmer af raseri och yrsel.
Och huru många äro väl de andligen starke, som tänka själfständigt, och motstå smittan af de flygande tankarna i luften?
En man med en stark tro på sig själf ställde sig en gång i ett gathörn och hvisslade gällt en gammal ful melodi.
Först stannade en, så ännu en, snart många; först instämde en, så ännu en, snart hvisslade tio.
Och dagen därefter genljöd hela staden af samma gamla, fula melodi.
En annan man ställde sig på torget och förkunnade med öfvertygelsens visshet och värme en lögn, som han själf uppfunnit.
Han blef en profet.
Först samlades omkring honom en liten skara, beredd att låta stena sig för hans lära, men snart förkunnades den med jubel af tusen stämmor och mängden ville korsfästa enhvar, som icke kunde tro.
Af alla de oräkneliga millioner, som i tidernas längd ropat korsfäst! öfver en kättare, ha de flesta utan tvifvel varit upptända af ädel harm, och den öfverröstade sanningen har fått sänka sitt hufvud och knäppa sina händer samman och sucka:
Herre, förlåt dem, ty de veta icke hvad de göra!
Hur sväller icke hjärtat i hvar ärlig dansk mans bröst, då han hör det hänförda folkets jubel och ser glädjeeldarna flamma i natten!
Hur sväller icke hjärtat i bröstet på Peter Friedrich Suhm, samtidens danskaste dansk.
Medan pöbeln rasar i gränderna och jagar de halfnakna nymferna ut i den bistra kölden, sitter konferensrådet Suhm i sitt bibliotek, i andra våningen af sitt eget hus, och skrifver sitt öppna bref till konungen.
Länge nog ha religion och dygd varit trampade under fötterna, rättsinnighet och ärbarhet alltför länge förvista från våra gränser.
Dock är du, o konung, därtill oskyldig!