Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtminstone känner hvar och en om skjutsväsendet underrättad person, att de skjutsskyldige hemmanen i flera orter, oaktadt skjutslegans förhöjning, fått sig pålagde allt större och större entreprenadafgifter, och att obelåtenheten med det nuvarande förhållandet bland allmogen är ganska stor och allmän.
Jag är visserligen ej ibland dem, som vilja bestrida, att det rättaste vore, att skjutsen så ordnades, att den resande finge betala den efter dess värde, men detta torde icke vara möjligt för det närvarande, då man icke kan säga hvad skjutsen verkligen kostar.
Ett sätt att närma sig till detta mål är onekligen att entreprenader inrättas vid alla gästgifvaregårdar, och detta har jag äfven afsett i min motion, som har till syfte att i framtiden bereda rättelse i det nuvarande oriktiga förhållandet med skjutsväsendet.
Jag har för sådant ändamål föreslagit, att skjuts ställande på entreprenad och entreprenadafgifternas fördelning på alla ett läns skjutsskyldige hemman efter hemmantalet, och jag har äfven sökt att utveckla motiverna till detta förslag.
Jag anser dessa motiver vara temligen talande, och hoppas att de skola göra sig gällande.
Man har påstått, att det skulle utgöra ett ingrepp i eganderätten, om det hemman, som ligger vid en mindre befaren väg, komme att betala lika stor entreprenadafgift, som det hemman, hvilket gränsar till en väg med större trafik; men då det besynnerliga förhållandet har inträffat, att under loppet af ett decennium, afgiften för befrielse från skjutsskyldighet för ett hemman i Blekinge blifvit höjd från 10 till 100 B:dr, d. v. s. tiodubblats, anser jag sådant innefatta ett större ingrepp i eganderätten, än om hvart och ett skjutsskyldigt hemman inom ett visst större distrikt skulle efter mantalet deltaga i kostnaden för skjutsens upprätthållande derstädes.
Liljencrants har anfört ett talande exempel på skjutsskyldighetens ojemna fördelning inom det af honom styrda län, och det torde således böra medgifvas, att en jemnare fördelning af bördan på alla vore billigare, än att densamma till största delen trycker endast några få.
Hr Sandströmer, som vid förra Riksdagen väckte en motion i samma syftning, som den af mig nu framställda, har lemnat den upgift, att om alla de entreprenadafgifter, som ^utginge från de skjutsskyldige hemmanen inom Skaraborgs län, sammansloges och fördelades på dessa hemman, så skulle hvarje hemman ej komma att betala mera än 5
R:dr och några skilling b:ko i entreprenadafgift.
Jag tror, att en fördelning, ledande till ett sådant resultat, icke skulle väcka någon betydlig obelåtenhet, och såsom säkert torde få antagas, att den obelåtenhet, som möjligen upkomme, blefve ganska ringa i jemförelse med den, som f. n. råder hos vår allmoge, i afseende å skjutsningsbesvärets utgörande.
Jag vidblifver mitt i motionen väckta förslag och anhåller, att Ekon.Utsk. ville deråt egna en sorgfällig pröfning.
Jag anser mig böra be tyga Hr Arnell min tacksamhet för det han väckt den ifrågavarande motionen.
Han har derigenom anslagit en sträng, som väl kan vara ömtålig att vidröra, men af stor vigt, och detta vid nu pågående Riksdag mera än förut.
Man måste taga i betraktande, att priset på hästar, säd och hö å sednare tider stigit till måhända 3 gånger så mycket som förut, men att deremot skjutspengarne icke blifvit ökade med mera än halfva beloppet, der entreprenad eger rum, och icke med mera än fjerdedelen der entreprenad ej blifvit inrättad, och detta endast vissa årstider.
Således eger onekligen den skjutsskyldige fog till den klagan, som nu allmänt höres, och jag kan icke föreställa mig, att E.
St. skulle underlåta att fästa afseende dervid, Men då blifver frågan, på hvad sätt de öfverklagade olägenheterna rättast skola aflijelpas.
Jag för min del tror icke, att det sätt hr Arnell föreslagit är det rätta.
Jag måste mot detsamma anmärka, att det vore orättvist att ålägga de hemman, hvilka hittills varit befriade från ifrågavande onus, och, till följd af deras läge, icke kunnat hafva detta onus, att nu deltaga deri genom erläggande af en afgift, som de aldrig tänkt sig skola drabba dem.
Dessutom medför förslaget den olägenheten, att för framtiden skjutsskyldigheten allt mer och mer skulle fästas vid jorden, då densamma blefve fördelad på jotden, så att den måhända slutligen öfvergår till en verklig grundskatt, som man sedermera ej vågar sig på.
Dessa äro de hufvudsakligaste betänkligheterna vid Hr Arnells förslag.
Sprengtporten antydt, lägga hela skjutsningskostnaden på de vägfarande, synes mig vara ganska vådligt.
Det skulle då kunna hända, att den resande finge erlägga orimliga summor för sin fortkomst.
Detta torde således icke heller vara det rätta sättet, utan man måste, enl. min åsigt, i detta fall, likasom i många andra, söka det rätta uti en förmedling emellan tvenne motsatta åsigter.
Jag skulle derföre vilja till Ekon.Utsk:s bepröfvande hemställa, huruvida det icke vore lämpligt att, för tillvägabringandet vid hvarje gästgifvaregård, af entreprenadskjuts, skjutspenningarne måtte erforderligen höjas; dock icke öfver ett visst maximum, samt att, derest högre skjutspenningar, än detta maximum, dertill erfordrades, det gamla skjutslaget skulle vara skyldigt att på sig fördela öfverskottet.
Om skjutspenningarne, som allt sedan 1820- talet stått i minst 16 sk. b:ko milen, finge, der det erfordrades, höjas till det belopp, som stöde i billigt förhållande till den prisstegring hästar och deras utfordring sedan besagde tid undergått, d. v. s. rent ut sagdt ända till 1 E:dr Eko milen, skulle jag tro, att i de flesta orter af Sverige skjutsentreprenader skulle kunna tillvägabringas, utan behof af särskilda tillskott från skjutslaget.
Jag har velat yttra denna tanke, för att få densamma underkastad Ekon.Utsk:s pröfning.
Eaab, Carl
Jag har blifvit upkallad utaf den siste värde talarens yttrande, att om de vägfarande ensamme 144 Den 12 November. skulle vidkännas skjutsningskostnaden, skulle den updrifvas till en sådan höjd, att den blefve hinderlig för sjelfva trafiken.
Jag anser mig böra lugna denna hans farhåga.
Om skjutspenningarne skulle allt för mycket updrifvas, så tvingades derigenom den enskilda spekulationen att inrätta andra fortkomstmedel än giistgifveriskjutsen, och troligtvis skulle här, likasom i andra länder, upkomma ett stort antal af diligenser, hvilket dessutom skulle medföra den fördelen att sättet att färdas blefve beqvämare.
Vi kunde då blifva qvitt våra egendomliga, men ingalunda angenäma skjutskärror, hvilka upväcka utlänningars förvåning och medömkan samt onekligen äro en skam för ett civiliseradt samhälle.
Jag fortfar att vidhålla den åsigt, jag länge hyst, att skjutsväsendet borde alldeles skiljas från jordbruket och grundas helt och hållet på sig sjelft.
Ett närmande till detta mål sker, på sätt jag förut haft äran yttra, om skjutsentreprenader vid alla gästgifvaregårdar inrättas och entreprenadafgifterna bestämmas af Landshöfdingarne, med (åstadt afseende å olika lokala förhållanden.
När dessa afgifter småningom stiga till ganska höga summor, så torde man slutligen fatta, att kommunikationerna betala sig sjelfva, och då är tiden inne för den enskilda spekulationen att öfvertaga besväret med resandes fortskaffande, hvilket hittills i Sverige icke varit möjligt att åstadkomma.
Eöredrogs och remitterades till LagUtsk.
Hr Cederschiölds, Gust., d. 8 dennes på bordet lagda motion, att för åtskilliga brott, i st. f. nu stadgade dödsstraff, andra mera lämpliga och tidsenliga bestraffningar måtte bestämmas.
Eöredrogs och remitterades till Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk. Erih.
Baabs, Carl Adam, d. 8 dennes på bordet lagda motion, med förslag till organiserande af en ny kyrklig organisation.
Eöredrogs Frih.
Raabs, Carl Adam, d. 8 dennes på bordet lagda motion om penningeräntans frigifvande.
Det förslag, som nu blifvit föredraget, är helt kort affattadt, och åtföljes icke af någon utförligare motivering eller utveckling af ämnet.
Enligt hvad motionären sjelf förklarat, har han ej ansett en sådan utveckling vara af nöden, enär frågan, enl. hans tanke, vore i sig sjelf så klar, att den kunde sägas vara nästan axiomatisk.
Ehuru jag i hufvudsaken helt och hållet delar motionärens åsigt, tror jag likväl ej, att man lär föreställa sig vägen till framgång för förslaget vara så jemn och hinderfri, som den värde motionären tyckes förutsätta; och jag hemtar stöd för denna tro från den behandling, som frågan rönt vid flere föregående Riksdagar.
Samma förslag, som det nu väckta, Den 12 November. 145 väckta, har nemi. varit föremål för öfverläggning under minst sex af de seduaste Riksmötena, men har aldrig lyckats vid någotdera af dessa att vinna något allmännare understöd, utan har alltid blifvit af de resp. Utsk:n afstyrkt och af R.
St. förkastadt.
Vid sådant förhållande torde det måhända ej vara alldeles utan ändamål att nu uptaga ämnet till något närmare granskning, samt att söka framställa detsamma åtminstone i sina hufvudmomenter.
De synpunkter, hvarunder jag anser att frågan vid en sådan undersökning bör betraktas, äro dels huruvida penningeräntans frihet är såsom princip riktig, dels huruvida denna frihet i sin praktiska tillämpning kan anses vara för den enskilde och för det allmänna till skada eller gagn.
Hvad då först principriktigheten beträffar, är det nödigt att man vid dess bedömmande aldrig lemnar ur sigte den egentliga egenskapen af penningen, utan alltid har klart för sig, hvad penningen i sjelfva verket är.
Såsom vi veta, är penningen ingenting annat än ädla metaller, på ett lämpligt sätt och med yttersta noggrannhet fördelade samt försedda med en viss pregel, så att allmänheten derigenom med visshet känner dessa stämplade metallstyckens rätta storlek och inre halt.
Det sedelmynt, som inom ett land cirkulerar, gör i sådant afseende icke någon förändring, så vida detta mynt, såsom sig bör, altid upriitthålles till sitt fulla värde genom en ovilkorlig förpligtelse å sedelutgifvarens sida att när som helst invexla detsamma mot ädla metaller.
Penningen är således, såsom sagdt, intet annat än ädla metaller, styckade och stämplade; men de ädla metallerna äro åter endast ett visst slags varor, hvilka, likasom alla öfriga, äro föränderliga till deras värde.
Häraf följer således klart, att äfven penningen är till värdet föränderlig, och detta ej allenast i fråga om dess inköp, utan äfven då den lånas eller hyres.
Ty hvar och en vet, att lika så väl som saluvärdet på allehanda ting omvexlar, likaså är äfven hyresvärdet af sådant, som till begagnande utlemnas, allt efter omständigheterna föränderligt; så att t. ex. arrenden af jordegendomar, hushyror af stadslägenheter, frakter af fartyg, vagnslega för åkdon o. s. v. omvexla allt efter det olika pris, hvarmed begagnandet af dessa ting betalas; oeh i alla dessa afseenden gäller den enkla och naturliga regeln, att priset på en sak betingas af förhållandet mellan tillgång och efterfrågan.
Alldeles på samma sätt förhåller det sig också med penningen.
När penningen köpes, så sker detta genom utbyte emot en vara, ty det är lika riktigt att säga, att penningen köpes, d. v. s. det stämplade guld- eller silfverstycket, köpes för varan, som att varan köpes för penningen, och varuqvantiteten representerar lika väl det olika priset på penningen, som penningepvantiteten det olika priset på varan.
Fullkomligt enahanda är förhållandet då penningar belånas eller hyras.
Räntan (med eller utan kapitalrabatt) representerar då penningens hyresvärde, och af samma skäl som andra hyresvärden omvexla, äfvensom på grund af den nyssnämnda olikheten i penningens egentliga pris, måste derföre äfven räntan vara variabel.
Nu har likväl den närvarande lagen på ett våldsamt sätt ingripit i bestämmandet af l H. 10 146 Den 12 November. detta penningens föränderliga hvresvärde, derigenom att den stadgat ett maximum för räntan, och således förhindrar den naturliga utvecklingen af ett allmängiltigt förhållande, eller att allt gäller hvad det. enl. menniskors fria aftal, efter omständigheterna kan gälla.
Vill man deremot ej tillåta detta, utan tror sig böra reglera dessa förhållanden genom tvånget af bestämda lagbud, då fordrar konseqvensen, att man äfven bestämmer ett maximum för alla varors pris och för alla andra hyrors värden, såsom hushyror, skeppsfrakter o. s. v., lika väl som för penningens pris och hyresvärde.
Och det saknas ej heller exempel på, att man i andra länder, vid vissa tillfällen, försökt ett sådant system, men till hvilka bedröfliga resultater dessa onaturliga försök ledt, veta vi äfven alla.
Allt detta är visserligen, i likhet med hvad motionären förmenat, temmeligen sjelfklart, och torde således ej behöfva någon vidlyftigare utredning, men å andra sidan bör man ej förgäta, att en mängd personer finnas, hvilka icke gjort dessa ämnen till föremål för sin undersökning och eftertanka, och som således hafva anspråk på att derom blifva uplysta innan de biträda förslaget om en så genomgripande förändring.
Dessutom förutser jag, att man från mången kan vänta sig det inkastet, att om det också medgifves, att förslaget är tlieoretiskt riktigt, så skulle det likväl, till sina praktiska resultater, kunna vara olämpligt och skadligt.
I detta afseende hyser jag för min del den fästa öfvertygelsen, att om en theori är strängt riktig och är fullständig, så kan man också alltid med lugn antaga densamma såsom ledning i praktiken.
Men jag tror för öfrigt, att det icke är svårt att visa, att just de praktiska verkningarne af den ifrågav:de tvångslagen, vare sig att den betraktas med hänsigt till den enskilde, eller samhället i sin helhet, bestämdt vittna emot dess lämplighet.
Det hufvudsakligaste inkastet mot räntans digifvande torde vara i korthet sammanfättadt, då man säger: »Man bör lagstifta icke blott för den stora rörelsen, utan äfven för den mindre».
»Lagen bör vara ett skydd för den nödställde, den okunnige och den enfaldige».
Jag vill gerna antaga, att detta är lagens grund, och jag medgifver genast, hvad säkert hvar och en måste medgifva, eller att denna grund i och för sig är ganska vacker.
Men icke tror jag, att man häraf får draga den slutsats, att emedan lagens syftemål är godt, så måste också sjelfva lagen vara god; ty huru ofta har man ej sett att menniskor skada genom välmening.
För min del tror jag, att en öfverdrifven klemighet lika litet är gagnelig i lagstiftning vid samhällsfrågornas lösning, som vid upfostran oeh helsovård; och i båda fallen gör man, enl. min tanke, bäst, då man utan fruktan anförtror sig åt eu sann och uphöjd grundsats, sådan som naturen sjelf i hvarje sak anvisar densamma.
Man vill i allmänhet gerna föreställa sig, att den ifrågav:de lagen gagnar den behöfvande genom att skydda honom för ockrarens vinningslystnad, men vid närmare påseende torde det visa sig, att detta ingalunda är förhållandet.
Icke må man tro, att det prejeri, som man genom lagen velat förebygga, saknar utvägar att göra sig gällande, derföre att det ej får idkas öppet, utan måste Den 12 November. 147 bedrifvas i tysthet.
Jag vill i detta afseende blott fästa upmärksamheten derpå, att genom förskrifning på högre belopp än det verkligen erhållna, genom s. k. dusörer, kommissionsarfvoden, omsättningar o. s. v., fältet för procenteri står lika öppet, som om någon lag mot ocker ej funnes till.
Dessutom bör man ej förbise, att genom denna lag och deraf följande svårighet, att under de tider, då penningetillgången är knapp, på laglig väg förskaffa sig penningar, finner sig mången nästan sagdt nödsakad att äfven till öfverdrifna priser ingå i kreditaffärer, hvilka han, till stor vinst för sig, skulle hafva undvikit, derest han varit oförhindrad, att, såsom honom bäst syntes, uplåna penningar efter det värde, som de vid tillfället onekligen egde.
Vidare medför detta lagstadgande en olägenhet af så stor vigt, att jag anser densamma vara den rätta anledningen till mången aktningsvärd mans undergång, och denna består deruti, att den, som är stadd i penningeförlägenhet och som ej har en fullt lika god säkerhet att erbjuda, som andra medsökande på penningemarknaden, utan måste upväga denna brist genom en högre ränta, tvingas att vända sig till personer af mindre samvetsgrann — jag må väl säga mindre hederlig — karakter, enär de äro lagbrytare, i st. f. att, derest penningehandeln varit fri, han kunde anlita aktningsvärdare personer, hvilka visserligen skulle fordra en skälig vinst, svarande mot det större äfventyret, men som säkert icke skulle missbruka hans nödställda belägenhet till den grad, som nu så ofta sker.
Om då till allt detta äfven lägges den återverkan som den omförmälda lagen utöfvar på den enskilde genom sitt menliga inflytande på landets penningeförhållanden i allmänhet, så tror jag mig icke siiga för mycket, då jag påstår, att den enskilde, till hvars skydd och bästa lagen är stiftad, i stället genom samma lag tillfogas väsendtliga olägenheter.
Betraktar man åter denna lag endast ur hela samhällets synpunkt, så äro de skadliga verkningarne deraf i min tanke ej mindre uppenbara.
Det är nemi. klart, att vid de tillfällen, då en allmännare penningebrist eller en s. k. penningekris inträffar, så upkommer äfven i allmänhet en större osäkerhet i penningeförhållanderna; och kapitalisten har, under sådana omständigheter, en viss fruktan att utlemna sina fonder, så framt ej lockelsen till en betydligare vinst besegrar hans farhåga.
Men då denna större vinst, bestående uti en högre ränta, af lagen förvägras honom, så blifver häraf en naturlig följd, att kapitalisterna vid sådana tillfällen hålla sig tillbaka, oell att penningarne, åtminstone till en del, icke framkomma i rörelsen just då, när de som bäst beliöfdes.
Huru förlamande detta måste inverka på handeln och på näringarne, och hvilken skada derigenom skall tillfogas landet i sin helhet, är lätt att förstå.
Men äfven under vanliga förhållanden utöfvar den ifrågav:de lagen en menlig verkan på penningeväsendet i allmänhet, derigenom att ett dylikt band på penningerörelsens frihet utgör ett af de väsendtligaste hindren för upkomsten af en rationell och väl ordnad bankrörelse, hvarigenom allmänhetens behof i detta afseende bättre än hittills skulle upfyllas, likasom man otvifvelaktigt äfven deruti bör söka grunden till flera af de skad - 148 Den 12 November. liga bruk och sedvänjor, hvilka tyvärr ännu allt för mycket qvarstå i våra kreditförhållanden.
Slutligen bör i denna sak ej heller lemnäs utan upmärksamhet, att omständigheterna lätt kunna vara sådana, att tvånget i penningehandeln på ett.ganska betänkligt sätt måste inverka på kapitalernas utströmmande ur landet oell på Riksbankens ställning.
Om nemi., såsom vi nyligen sett, och såsom ännu är förhållandet, räntan i andra länder upgår till betydligt högre belopp än här lagligen medgifves, eller med andra ord, om penningen derstädes för tillfället liar ett högre värde än här, så är det klart, att kapitalerna söka sig dit der de gälla mest, och att de af denna orsak, omvexlade i silfver, till stor skada ej blott för Banken, men för hela vårt affärslif, hvilket lider af förminskningen i rörelsemedel, blifva till dessa ställen exporterade.
Åtskilligt skulle visserligen ännu kunna tilliiggas i detta ämne, men jag hoppas att hvad som redan blifvit anfördt skall vara tillräckligt, för att i allmänhet stadga den öfvertygelse, att den nu existerande lagen åtminstone nu mera är olämplig, och att det vore en verklig vinst, om densamma blefve uphäfven.
Min öfvertygelse är i detta afseende så last, att jag sjelf hade ämnat väcka förslag härom, derest jag icke blifvit förekommen af den värde motionären, med hvilken jag nu har det nöjet förena mig, under anhållan, att detta mitt yttrande måtte få åtfölja motionen till LagUtsk., der jag önskar densamma all möjlig framgång.
Det torde anses vara förmätet af mig att upträda efter den siste värde talaren, hvilken lemnat en så fullständig utredning af ämnet, men det är endast min mening att påpeka ännu ett skäl för den ifrågav:de lagens uphäfvande.
Detta består deri, att under det att denna lag tillskapar brott, hvarför straffet drabbar den, som i ringare mån förbryter sig, sa gå deremot de, som bedrifva procenteri i stor skola, alldeles straffria; detta skiil förtjenar äfven att tagas i betraktande, och på grund äfven af detsamma, förenar jag mig med både motionären och den siste värde talaren.
Kemitterades till LagUtsk.
Frih. Knabs, Carl Adam, d. 8 dennes på bordet lagda motion, om inrättande af en Navigations-Skola i Westervik.
Föredrogs och biföllos nedannämnde, d. 8 dennes på bordet lagde Mern., nemi. från Conslilulions-Utskottet:
JVs 1, om arfvoden för Utsk:s Kansli. Banko-Ulslcottet : 1, med hemställan om arfvoden till Notarier och Kanslister, Den 12 November. 149 JV? 2, med hemställan om tillfällig förstärkning af fonden till diskontering och utlåning för handel och näringar samt till kassakreditiv åt enskilde personer.
Hr Brakels, Maurits Gust., d. 8 dennes på bordet lagda motion, i fråga om sättet att utse B,, o. Ad:s ledamöter i Hemliga Utsk.
Ehuru jag fortfarande hyser samma öfvertygelse om denna motions orenlighet, som jag uttalade vid sistförflutna Riksmöte, och hvilken öfvertygelse delades af B. o.
Ad. samt uttrycktes genom ett afslag å motionen med en röstöfvervigt i proportion af '%:delar mot x/4:del, är det likväl icke min afsigt att vid detta tillfälle i förväg inleda någon discussion öfver frågan.
Jag anhåller blott, att Riddarh.Utsk:s
Hrr ledamöter, vid behandlingen af detta för B. o. Ad. icke ovigtiga ämne, behagade taga i öfvervägande hvad på detta rum vid motionens afgörande förra gången anfördes och hvilket återfinnes i prot. för d. 6 Sept. 1854 på sidan 289 af prot:ns ll:te häfte.
Denna min vördsamma anmälan torde få åtfölja remissen till Utsk.
Ehuru Hr Gr o.
Landtm, i det plenum, då motionen afgafs, förklarade, att densamma icke vore stridande emot Grundlagen, samt jag nu af en annan ledamot fått höra, att en dylik motion väcktes under förra Biksdagen och då erhöll remiss, kan jag dock icke afhålla mig ifrån att uttrycka den mening, att motionen strider emot 28 § Eiksd.Ordn.
Der står, att B. o. Ad. samt Preste- och BorgareSt:n välja genom Elektorer och BondeSt. på det sätt Ståndet vid hvarje Biksdag tjenligast linner, genast och sist inom åtta dagar, sedan Biksdagen blifvit öpnad, ledamöter i Utsk:n.
Sedermera upräknas de 0 i Grundlagen stadgade Utsk:n, och i sista mom säges, att Hemliga Utsk. väljes, då Konungen sådant önskar, Det torde vara klart, att orsaken, hvarföre Hemliga Utsk. ej omnämnes i omedelbart sammanhang med de öfriga, är den, att det förra icke skall tillsättas inom samma tid som de sednare, utan endast, då Konungen det äskar, och lika klart torde vara, att, då Hemliga Utsk. är ett af de i Grundlagen stadgade Utskm, den allmänna föreskriften för de trenne första Stånden om Utskottsledamöters väljande genom Elektorer äfven måste tillämpas på valet till Hemliga Utsk.
Jag kail således cj tinna annat, än att motionen står i uppenbar strid med Biksd.Ordms 28 § och följaktligen ej bör erhålla remiss.
Då motionen, sådan den hvilar på bordet, ej innehåller någon motivering, och jag, då den muntligen väcktes, ej var i tillfälle att höra hvad motionären till stöd för densamma anförde, kan jag ej nu yttra mig deröfver, men jag förmodar, att den ej innehöll något skäl af den vigt, att bifall till motionen deraf kunde föranledas.
Då jag under sista plenum väckte denna motion, framställde jag så utförligt grunderna för densamma, att jag 150 Den 12 November. ej nu anser tillbörligt att uprepa dessa grunder, utan får jag endast hänvisa till det då förda prot.
Enär en talare har omnämnt, att en af mig under förra Riksdagen väckt motion i samma syftning af R. o. Ad. med stor pluralitet förkastades, anser jag mig äfven böra nämna, att då motionen afslogs, endast några och trettio af Ståndets ledamöter voro närvarande.
Cederström var den ende, som emot densamma upträddde, och jag förfäktade den ej, emedan jag ansåg det vara mindre grannlaga emot R. o. Ad. att söka genomdrifva förslaget vid ett tillfälle, då så få af Ståndet voro tillstädes.
Jag är ej i stånd att till besvarande uptaga hvad Frih.
Staél von Holstein ordat om motionens grundlagsstridighet, emedau jag ifrån min plats endast otydligt hörde detsamma; men att en sådan stridighet icke förefinnes, torde vara tydligen ådagalagdt derigenom, att Hr Gr. o. Landtm, vid förra plenum förklarade, att han af Grundlagens bokstaf ej funne sig förhindrad att framställa propos. å motionens remitterande till Riddarh.Utsk.