Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stånd äro resta, där städernas köpmän bredt ut sina varor, medan dalfolk och västgötar staplat upp sitt gods på oändliga räckor af »skifvor», öfver hvilka hvita tygtak fladdra.
Lindansare, positiv och blinde fiolspelare finnes där nog af, likaså af spåmän, af karamellförsäljare och af brännvinskrogar.
Bortom ståndsraderna stå sten- och träkärl uppradade.
Lök och pepparrot, äpplen och päron bjudas ut af trädgårdsmästare från de stora gårdarna.
Vidsträckta kvadrater af marken äro upptagna af rödbruna kopparkärl med blank förtenning.
Det märkes dock väl på marknadsrörelsen, att nöd råder i Svartsjö och Bro och Löfvik och de andra Löfsjösocknarna: handeln går dåligt vid stånd och skifvor.
Mesta rörelsen är det på det stora kreaturstorget, ty många måste sälja både ko och häst för att själfva kunna lefva öfver vintern.
Där pågår ock det vilda, spännande hästbytet.
Muntert är där på Broby marknad.
Har man blott pengar till ett par supar, så kan man hålla modet uppe.
Och det är då ej brännvinet ensamt, som vållar glädjen: när människorna från de ensliga skogshemmen komma ned till marknadsfältet med dess böljande massor, måste de först förfäras, då de höra bruset af hela den skrikande, skrattande skaran, men då de komma midt in i hopen, blifva de liksom yra af glädje, förvildade af det brusande marknadslifvet.
Visst blir det mycken handel bland så många människor, men den är dock knappast hufvudsaken.
Det viktigaste är att få med sig en skara af släkt och vänner bort till kärrorna och bjuda på fårpölsa, klenngås och brännvin eller att öfvertala tösen att ta emot psalmbok och silkeskläde eller att gå och se ut marknadsgåfvor åt de små där hemma.
Alla människor, som ej måst stanna hemma för att se till hus och boskap, äro komna till denna Broby marknad.
Där äro kavaljerer från Ekeby och skogsbönder från Nygård, hästhandlare från Norge, finnar från de norra skogarna, skojare från landsvägen.
Ibland samlas hela det brusande hafvet i en hvirfvel, som svänger sig i yra ringar kring en medelpunkt.
Ingen vet, hvad som finnes innerst, förrän ett par polismän bryta sig igenom hopen för att göra slut på ett slagsmål eller resa upp en kullvält kärra.
Och i nästa ögonblick är det en ny folkskockning omkring en köpman, som munhugges med en kvick jänta.
Så – fram mot middagen börjar det stora slagsmålet.
Bönderna hafva fått för sig, att västgötarna begagna för korta alnmått, och där uppstår först gräl och oväsen omkring deras skifvor; sedan öfvergår det till våldsamheter.
Det vet enhvar, att för de många, som i de dagarna ej sågo annat än nöd och elände för sig, var det just som en glädje att få slå till, det kunde just göra detsamma hvem eller hvad, som träffades.
Och så snart de starke och stridslystne se, att ett slagsmål är i gång, rusa de till från alla håll.
Kavaljererna ämna just bryta fram för att stifta fred på sitt eget vis, och dalkarlarna skynda till för att hjälpa västgötarna.
Starke
Måns från Fors är den, som är ifrigast inne i leken.
Full är han, och vred är han; nu har han ryckt omkull en västgöte och börjat prygla upp honom, men vid dennes nödrop skynda hans landsmän till och försöka tvinga starke Måns att släppa kamraten lös.
Då välter starke
Måns tygpackorna ned från en af skifvorna och griper själfva skifvan, som är en aln bred och åtta alnar lång samt hopfogad af tjocka plankor, och börjar svänga den som sitt vapen.
Han är en förfärlig man, starke Måns.
Det var han, som sparkade ut en vägg i arresten i Filipstad, han, som kunde lyfta en båt ur sjön och bära den på sina axlar.
Nu kan man tro, att då han börjar slå omkring sig med den tunga skifvan, så flyr hela folkhopen, och västgötarna med.
Men starke
Måns är efter dem, slående omkring sig med den tunga skifvan.
För honom är det ej mer fråga om vänner eller fiender: han vill bara ha någon att slå, nu sedan han fått ett vapen.
Folket flyr i förtviflan undan honom.
Män och kvinnor skrika och springa.
Men hur är det möjligt att fly för kvinnorna, af hvilka flere hafva sina barn vid handen?
Stånd och kärror stå dem i vägen; oxar och kor, som blifva vilda af larmet, hindra dem att komma undan.
I ett hörn mellan stånden har en hop kvinnor blifvit inklämd, och mot denna stormar jätten.
Tycker han sig inte midt i skaran se en västgöte!
Han höjer skifvan och låter den falla.
I blek, rysande ångest mottaga kvinnorna anfallet, krypande samman under det dödande slaget.
Men då skifvan hvinande faller ned öfver dem, brytes dess kraft mot en mans uppsträckta armar.
En man har ej krupit samman, utan rest sig öfver mängden, en man har af fri vilja mottagit slaget för att rädda de många.
Kvinnor och barn stå oskadde.
En man har brutit slagets våldsamhet, men han ligger nu också medvetslös på marken.
Måns lyfter ej upp sin skifva för att storma vidare.
Han har mött mannens blick, just då skifvan störtade ned på hans hjässa, och den har slagit honom med förlamning.
Han låter sig bindas och bortföras utan motstånd.
Men i ilande fart löper kring marknaden det ryktet, att starke Måns slagit ihjäl kapten Lennart.
Man säger, att han, som varit folkets vän, dött för att rädda kvinnor och värnlösa barn.
Och det blir stilla öfver de vida fälten, där lifvet nyss brusade i sin vildaste fart: handeln stannar af, slagsmålet upphör, gillena vid matsäcksskrinen äro slut, förgäfves locka lindansarna på åskådare.
Folkets vän är död, folket har fått sorg.
I tyst trängsel strömma alla mot den plats, där han fallit.
Han ligger utsträckt på marken, alldeles medvetslös; något sår synes ej, men själfva hufvudskålen tyckes vara tillplattad.
Några män flytta honom varligt upp på skifvan, som jätten tappat.
De tro sig märka, att han ännu lefver.
»Hvart skola vi bära honom?» fråga de hvarandra.
»Hem,» svarar en barsk röst ur hopen.
O, ja, I gode män, bären honom hem!
Lyften upp honom på edra axlar och bären honom hem!
Han har varit Guds lekboll, han har drifvits som en fjäder för fläkten af hans anda.
Bären honom nu hem!
Det sårade hufvudet har hvilat på den hårda britsen i fängelset, på halmkärfven i ladan.
Låten det nu få komma hem och hvila mot en stoppad kudde!
Han har lidit oförskylld skam och plåga, han har förjagats från sin egen dörr.
En irrande flykting har han varit, vandrande Guds vägar hvar han kunde finna dem, men hans längtans land var detta hem, hvars port Gud hade stängt för honom.
Bären honom hem!
Kanske står hans hem öppet för den, som dött för att rädda kvinnor och barn.
Nu kommer han ej som en förbrytare, ledd af raglande dryckesbröder: han ledsagas af ett sörjande folk, i hvars hyddor han bott, medan han hulpit dess lidanden.
Och de göra så.
Sex män lyfta skifvan, där han ligger, på sina axlar och bära honom bort från marknadsfältet.
Där de gå fram, vika människorna åt sidan och stå stilla: männen blotta sina hufvuden, kvinnorna niga, såsom de göra i kyrkan, då Guds namn nämnes.
Många gråta och torka sina ögon; andra börja tala om, hvilken man han varit, så god, så munter, så rådsnar och så gudfruktig.
Märkligt är ock att se, hur, så snart en af bärarna tröttna, en annan helt sakta kommer och för sin skuldra in under skifvan.
Så kommer kapten Lennart också förbi den plats, där kavaljererna stå.
»Får väl gå med och se till, att han kommer riktigt hem,» säger Beerencreutz och lämnar sin plats vid vägkanten för att gå med upp till Helgesäter.
Hans exempel följes af många.
Marknadsfältet blir liksom öde: folket drager med kapten Lennart upp till Helgesäter.
Man måste ju se till, att han får komma hem.
Allt det nödvändiga, som skulle köpas, får vara, som det är: marknadsgåfvorna åt de små därhemma blifva glömda, psalmboksköpet blir aldrig afslutadt, silkesduken, som lyst i jäntans ögon, får ligga kvar på disken.
Alla måste gå med och se till, att kapten Lennart kommer hem.
Då tåget kommer fram till Helgesäter, är där tyst och öde.
Åter trumma öfverstens näfvar mot den stängda ingångsdörren.
Alla tjänare äro på marknaden; kaptenskan är ensam hemma och vaktar huset.
Nu är det ock hon, som öppnar.
Och hon frågar, så som hon frågat en gång förr:
»Hvad vill ni?»
Hvarpå öfversten svarar, såsom han svarat en gång förr:
Hon ser på honom, där han står styf och trygg som alltid.
Hon ser på bärarna bakom honom, som gråta och på hela folkmassan därbakom.
Hon står där på trappan och ser in i hundratal af gråtande ögon, som ängsligt stirra upp till henne.
Sist ser hon på mannen, som ligger utsträckt på båren, och trycker handen mot hjärtat.
»Detta är hans rätta ansikte,» mumlar hon.
Utan att fråga mer lutar hon sig ned, drar undan en regel, slår upp förstugudörrarna på vid gafvel och går sedan före de andra in i sängkammaren.
Öfversten och kaptenskan hjälpas åt att draga ut dubbelsängen och skaka ut bolstern, och så blir kapten Lennart åter bäddad på mjukt dun och hvitt linne.
»Lefver han?» frågar hon.
»Ja,» svarar öfversten.
»Finns det hopp?»
Det är ingenting att göra.»
Det är tyst en stund, så kommer en plötslig tanke öfver henne.
»Gråta de för hans skull, alla dessa?»
»Hvad har han då gjort?»
»Det sista han gjorde var att låta starke
Måns slå ihjäl sig för att rädda kvinnor och barn från döden.»
Hon sitter åter tyst en stund och tänker.
»Hvad hade han för ansikte, öfverste, då han kom hem för två månader sedan?»
Öfversten rycker till.
Nu förstår han, nu först förstår han.
»Gösta hade ju målat honom.»
»Så var det för ett kavaljerstrecks skull, som jag stängde honom ute från hans hem.
Hur vill ni stå till svars för sådant, öfverste?»
Beerencreutz höjde på de breda axlarna.
»Jag har mycket att svara för.»
»Men jag menar, att detta måtte vara det värsta du gjort.»
»Så har jag heller aldrig gått en tyngre väg än den i dag hit upp till Helgesäter.
För öfrigt äro där två till, som hafva skuld i detta.»
»Sintram är den ene, den andre är kusin själf.
Kusin är en sträng kvinna.
Jag vet, att många försökt att tala med kusin om hennes man.»
»Det är sant,» svarar hon.
Sedan ber hon honom berätta om dryckesgillet i Broby.
Han berättar allt, så godt han kan minnas, och hon lyssnar tyst.
Kapten Lennart ligger alltjämt medvetslös på sängen.
Rummet är alldeles fullt af gråtande människor; ingen tänker på att utestänga denna bedröfvade skara.
Alla dörrar stå öppna, alla rum, trappor och förstugor äro fyllda af tysta, ängsliga människor, långt ute på gården stå de i täta flockar.
Då öfversten slutat, höjer kaptenskan rösten och säger:
»Om här finnas några kavaljerer inne, så ber jag dem gå härifrån.
Det är mig svårt att se dem, då jag sitter vid min mans dödsläger.»
Utan ett ord vidare stiger då öfversten upp och går.
Så göra ock Gösta Berling och några andra kavaljerer, som följt kapten Lennart.
Folket viker skyggt åt sidan för den lilla skaran af förödmjukade män.
Då de äro borta, säger kaptenskan: »Vill någon af dem, som sett min man under denna tid, säga mig, hvar han uppehållit sig, och hvad han sysslat med?»
Så börja de då därinne att bära vittnesbörd om kapten Lennart inför hans hustru, som misskänt honom och i stränghet förhärdat sitt hjärta för honom.
Nu ljuder det åter, de gamla hymnernas språk.
Män tala, som aldrig läst annan bok än bibeln.
På bildspråk ur Jobs bok, med ordvändningar från patriarkernas dagar, tala de om Guds vandringsman, som gick omkring och hjälpte folket.
Det varar länge, innan de fått tala ut.
Medan skymningen kommer och kvällen, stå de kvar och tala; en efter annan träder fram och förtäljer om honom inför hans hustru, som ej velat höra hans namn nämnas.
Där finnas de, som kunna tala om, hur han funnit dem på sjuksängen och botat dem.
Där äro vilda slagskämpar, som han tamt.
Där äro bedröfvade, som han upprättat, försupne, som han tvungit till nykterhet.
Hvar och en, som varit stadd i outhärdlig nöd, hade sändt bud på Guds vandringsman, och han hade förmått hjälpa, åtminstone hade han förmått väcka hopp och tro.
Hela kvällen ljuder hymnernas språk inne i sjukrummet.
Ute på gårdarna stå de täta hoparna och vänta på slutet.
De veta, hvad som försiggår därinne: det, som säges högt vid dödsbädden, hviskas från man till man därute.
Den, som har något att säga, tränger sig sakta fram.
»Det är en, som kan vittna,» säger man och lämnar honom rum.
Och de träda fram ur mörkret, aflägga sitt vittnesmål och sjunka åter ned i mörkret.
»Hvad säger hon nu?» fråga de utanför stående, då någon kommer ut.
»Hvad säger hon, den stränga frun på Helgesäter?»
»Hon strålar som en drottning.
Hon småler som en brud.
Hon har flyttat fram hans länstol till bädden och lagt på den de kläder, som hon själf väft åt honom.»
Men så blir en tystnad bland allt folket.
Ingen säger det, alla veta det på en gång: »han dör.»
Kapten Lennart slår upp sina ögon, ser och ser nog.
Han ser hemmet, folket, hustrun, barnen, kläderna och småler.
Men han har blott vaknat upp för att dö.
Han drar ett rosslande andetag och ger upp andan.
Då tystna berättelserna, men en röst stämmer upp en dödspsalm.
Alla stämma in, och buren af hundratals starka röster stiger sången mot höjden.
Det är jordens afskedshälsning till den flyende själen.
Skogstorpet.
Det var många år före det, då kavaljererna styrde Ekeby.
Vallgossen och vallflickan lekte samman i skogen, byggde hus af flata stenar, plockade hjortron och gjorde allurar.
Födda i skogen voro båda.
Skogen var deras hem och sätesgård.
Med allt där lefde de i frid, såsom man lefver i frid med tjänare och husdjur.
De små räknade lo och räf för sina gårdshundar, vesslan var deras katt, hare och ekorre voro deras lekkamrater.
Björnar och älgar voro deras storboskap, ufvar och orrar sutto i deras fågelbur, granarna voro deras tjänare och ungbjörkarna gäster vid deras gillen.
De kände nog hålan, där huggormarna lågo sammanslingrade under vinterhvilan, och då de badat, hade de sett tomtormen komma simmande genom det klara vattnet; men de fruktade hvarken orm eller rå, sådant hörde skogen till, och den var deras hem.
Där kunde intet skrämma dem.
Djupt inne i skogen låg torpet, där gossen bodde.
Dit ledde backig skogsväg, berg stodo rundt om och skymde solen, bottenlös myr låg nära och utsände året om frostkall dimma.
Föga lockande syntes slik bostad för slättfolket.
Vallgossen och vallflickan skulle en dag bygga hjonelag samman, bo där i skogstorpet och lefva af sina händers arbete.
Men innan de blefvo gifta, kom krigets olycka öfver landet, och gossen tog värfning.
Hem kom han åter utan sår eller skadad lem, men märke för lifvet hade han fått af den färden.
Alltför mycket af världens ondska och människors grymma framfärd mot människor hade han skådat.
Han blef ur stånd att se det goda.
Till en början såg ingen någon ändring på honom.
Med sin barndoms käresta gick han till prästen och tog ut lysning.
Skogstorpet ofvan Ekeby blef deras hem, såsom de längesedan aftalat, men i det hemmet rådde ingen trefnad.
Hustrun gick där och såg på mannen som på en främmande.
Alltsedan han kom ur kriget, kunde hon ej känna igen honom.
Han skrattade hårdt och talade litet.
Han gjorde ingen förtret eller skada, och han var en flitig arbetare.
Dock blef han föga afhållen, ty han trodde alla om ondt.
Själf kände han sig som förhatad främling.
Nu voro skogens djur hans fiender.
Berget, som skymde solen, och myren, som sände dimma, voro hans ovänner.
Skogen blir hemsk bostad för den, som bär på onda tankar.
Ljusa minnen förvärfve den, som vill lefva i ödemarker!
Eljes ser han blott mord och förtryck bland växter och djur, liksom han förut sett det bland människor.
Han väntar ondt af allt han möter.
Ej kunde Jan Hök, soldaten, själf tyda, hvad som brast honom, men han märkte, att intet gick honom väl.
Föga frid bjöd hemmet.
Sönerna, som växte upp där, blefvo starka, men vilda.
Härdade och modige män voro de, men äfven de lefde i strid med hvar man.
Hustrun hans lockades i sin sorg att utforska ödemarkens hemligheter.
I myr och snår sökte hon hälsobringande örter.
De underjordiskes väsen begrundade hon, och hon visste, hvad offer som behagade dem.
Hon kunde bota sjukdom och ge goda råd åt dem, som hade älskogssorger.
Hon vann rykte som trollkunnig och blef skydd, fastän hon gjorde människor stor nytta.
En gång tog hustrun sig för att tala med mannen om hans bekymmer.
»Alltsedan du gick i krig,» sade hon, »har du varit som förbytt.
Hvad gjorde de med dig där?»
Då for han upp och var nära att slå henne, och sammalunda gick det hvarje gång, hon talade om kriget.
Han råkade då i vansinnig vrede.
Af ingen tålde han höra ordet krig, och snart blef det kändt, att han ej kunde fördraga talet därom.
Så togo sig människorna i akt för det samtalsämnet.
Men ingen af hans krigskamrater kunde berätta, att han gjort mer ondt än andra.
Han hade kämpat som en god soldat.
Det var blott allt detta förfärliga han sett, som skrämt honom så, att han sedan ej såg något annat än det onda.
Från kriget härledde han all sin sorg.
Han tänkte, att all naturen hatade honom, därför att han tagit del i sådana ting.
De, som mer veta, kunna trösta sig med, att de kämpat för fosterland och ära.
Hvad visste han om sådant?
Han kände blott, att allt hatade honom, därför att han utgjutit blod och vållat skada.
Vid den tiden, då majorskan blef drifven från Ekeby, bodde han ensam i sin stuga.
Död var hustrun och sönerna borta.
Vid marknadstider fylldes dock skogstorpet af gäster.
De svarthårige, mörkhyade skojarna togo in där.
De trifvas bäst hos den, som de fleste sky.
Små, långhåriga hästar klättrade då uppför skogsvägen, dragande kärror, lastade med förtennarverktyg, med barn och trasbylten.
Kvinnor, tidigt åldrade, med dragen uppsvällda af rökande och dryckjom, och män med bleka, skarpa ansikten och seniga kroppar följde kärrorna.
Då skojarna kommo till skogstorpet, blef där muntert lif.
Brännvin och kortspel och högljudt glam bragte de med sig.
Om stölder och hästbyten och blodiga slagsmål visste de att förtälja.
På fredag började Broby marknad, och då blef kapten Lennart dödad.
Starke Måns, som gaf dråpslaget, var son till gubben i skogstorpet.
Då skojarna på söndags eftermiddag sutto tillsammans där uppe, räckte de därför den gamle Jan Hök brännvinsflaskan oftare än vanligt och talade med honom om fängelselif och fångkost och ransakning, ty sådant hade de ofta pröfvat.
Den gamle satt på huggkubben i spiselvrån och talade föga.
Hans stora, glanslösa ögon stirrade ut öfver den vilda skara, som fyllde rummet.
Skymningen var kommen, men torrvedsbrasan gaf ljus.
Trasor, elände och bister nöd belyste den.
Öppnades så dörren helt sakta, och in trädde två kvinnor.
Det var den unga grefvinnan Elisabet, följd af Brobyprästens dotter.
Sällsam tedde hon sig för den gamle, då hon, älsklig och strålande i blid skönhet, trädde in i brasans ljuskrets.
Hon berättade för dem därinne, att Gösta Berling ej varit sedd på Ekeby, alltsedan kapten Lennart dog.
Hon och hennes tjänarinna hade gått uppe i skogen och sökt honom hela eftermiddagen.
Nu såg hon, att härinne funnes män, som mycket vandrat och kände alla stigar.
Hade de sett honom?
Hon hade kommit in för att hvila och fråga, om de sett honom.
Det var en gagnlös fråga.
Ingen af dem hade sett honom.
De satte fram en stol åt henne.
Hon sjönk ned på den och satt tyst en stund.
Larmet i stugan hade förstummats.
Alla sågo på henne och undrade öfver henne.
Så blef hon skrämd af tystnaden, ryckte till och sökte en likgiltig sak att tala om.
Hon vände sig till gubben i vrån.
»Jag tycker mig hafva hört, att ni varit soldat, gamle far,» sade hon.
»Tala om något från kriget!»
Än mer förstenande tyst blef det.
Gubben satt, som om han intet hört.
»Det skulle mycket roa mig att höra talas om krig af en, som själf varit med,» fortfor grefvinnan, men hon afbröt sig tvärt, ty Brobyprästens dotter skakade på hufvudet åt henne.
Hon måtte hafva talat opassande ord.
Alla de församlade människorna sågo på henne, som om hon brutit mot det passandes enklaste lag.
Plötsligt höjde en skojarhustru sin skarpa röst och frågade;
»Det är visst hon, som varit grefvinna på Borg.»
»Det är det.»
»Det var annat det än att löpa kring skogen efter den galne prästen.
Tvi för så’nt byte!»
Grefvinnan reste sig och bjöd farväl.
Hon hade hvilat nog.
Kvinnan, som talat, följde henne ut genom dörren.
»Grefvinnan förstår,» sade hon, »jag fick lof att säga något, ty det går ej an att tala med gamle far om krig.
Han tål inte höra det ordet.
Jag mente väl, jag.»
Grefvinnan Elisabet skyndade bort, men hon hejdade sig snart.
Hon såg den hotande skogen, det skymmande berget och det rykande träsket.
Hemskt måtte det vara att bo här för den, hvars sinne fylldes af onda minnen.
Hon kände medömkan med den gamle, som satt därinne med de mörka skojarne till sällskap.
»Jungfru Anna Lisa,» sade hon, »låt oss vända om!»
De voro goda mot oss därinne men jag uppförde mig illa.
Jag vill tala med den gamle om gladare ting.
Och lycklig öfver att hafva funnit någon att trösta, gick hon åter in i stugan.
»Det är så,» sade hon, »att jag tror, att Gösta Berling går här i skogen och tänker på att ta lifvet af sig.
Det är därför viktigt, att han snart blir funnen och hindrad därifrån.
Jag och jungfru Anna Lisa hafva trott oss se honom ibland, men så har han försvunnit för oss.
Han håller sig i trakten af berget, där Nygårdsflickan slog ihjäl sig.
Jag kom nu att tänka på, att jag väl ej behöfver gå ända ned till Ekeby för att skaffa hjälp.
Här sitta många raska män, som lätt skulle kunna fånga honom.»
»Ge er i väg karlar!» utbrast skojarkvinnan.
»När grefvinnan ej håller sig för god att be skogsfolket om en tjänst, ska ni genast gå.»
Männen reste sig genast och gingo att söka.
Den gamle Jan
Hök satt stilla och stirrade framför sig med glanslös blick.
Skrämmande dyster och hård, satt han där.
Den unga frun fann ej ord att säga honom.
Då såg hon, att ett barn låg sjukt på en halmkärfve, och märkte, att en kvinna hade ondt i en hand.
Genast började hon ansa de sjuka.
Hon var snart god vän med de sladdrande kvinnorna och lät visa sig de minsta barnen.
Om en timme kommo männen åter.
De förde Gösta Berling bunden in i stugan.
På golfvet framför spiselden lade de ned honom.
Hans kläder voro rifna och smutsiga, ansiktsdragen aftärda och ögonen vilda.
Förskräcklig hade hans färd varit under dessa dagar: på den fuktiga marken hade han legat, han hade borrat ned händer och ansikte i mossjorden, släpat sig fram öfver stenhällar, trängt genom de tätaste snår.
Godvilligt hade han ej följt männen, men de hade öfvermannat och bundit honom.
Då hans hustru återsåg honom sådan, vardt hon vred.
Hon löste ej hans bundna lemmar, utan lät honom ligga kvar på golfvet.
Med förakt vände hon sig från honom.
»Så du ser ut!» sade hon.
»Inför dina ögon hade jag ej mer ämnat komma,» svarade han.
»Är jag då ej din hustru?
Är det ej min rätt att vänta, att du kommer till mig med din sorg?
Med bitter ängslan har jag väntat på dig i dessa två dagar.»
»Jag hade ju vållat kapten Lennarts olycka.
Hur kunde jag våga att visa mig för dig?
Hur kunde jag?»
»Rädd var du sällan, Gösta.»
»Den enda tjänst jag kan göra dig, Elisabet, är att befria dig från mig.»
Outsägligt förakt ljungade under hennes sammandragna ögonbryn ned mot honom.
»Till en själfmördares hustru vill du göra mig!»
Hans anletsdrag förvredos.
»Elisabet, låt oss gå ut i den tysta skogen och tala samman.»
»Hvarför skulle ej dessa människor kunna höra oss?» utbrast hon, talande i gälla tonfall. »Äro vi bättre än någon af dem?
Har någon af dem vållat mer sorg och skada än vi?
De äro skogens och landsvägens barn, de hatas af hvar man.
Låt dem höra, hur synd och sorg äfven följa herskaren öfver Ekeby, den af alla älskade Gösta Berling!
Tror du din hustru håller sig för bättre än någon af dem – eller gör du det?»
Han reste sig mödosamt på armbågen och såg på henne med uppflammande trots.
»Jag är ej så usel, som du tror.»
Då fick hon höra dessa två dagars historia.
Första dygnet dref Gösta omkring i skogen, jagad af samvetskval.
Han kunde ej uthärda att möta en människas blick.
Men han tänkte ej på att dö.
Han ämnade draga till fjärran land.
– På söndagen steg han dock ned från höjderna och gick fram till Bro kyrka.
Än en gång ville han se folket:
Löfsjö härads fattiga, hungrande folk, som han drömt om att tjäna, då han suttit vid Broby-prästens skamhög, och som han kommit att älska, då han sett det draga bort i natten med den döda Nygårdsflickan.
Gudstjänsten var börjad, då han kom till kyrkan.
Han smög sig upp på en läktare och såg ned på folket.
Grymma kval grepo honom då.
Han hade velat tala till det, trösta det i dess fattigdom och hopplöshet.
Hade han blott fått tala i Guds hus, han skulle, så hopplös han var, ägt ord af hopp och frälsning för alla.