Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elin tog fogelburen, sin vackra londonerbibel och några andaktsböcker, som hon hade på en liten hylla, samt några små blomsterkrukor af dem hon satte mest värde på, och sålunda belastade återvände de till fader Anders, efter en lång och sorglig blick af Elin, åt den dörren i farstugan, som ledde in till det rum der de sista qvarlefvorne af den älskade modren ännu dröjde.
På vägen mötte de Erik, som var glad att få hjelpa Elin med hela sin börda, oberäknadt fogelburen.
– Den kan du få bära sjelf – sade Erik, som ville muntra henne – för jag vill intet gå och bära på den styggingen, som kostat dig så många tårar.
– Hur så då? – frågade Gunnar, som kände ett underbart intresse för allt hvad som rörde Elin.
– Jo, – svarade Erik, – jag har fångat och gifvit Elin den der lille fogeln och bur och vattenburk och allt samman, men så vet Gud hur det bar till, att fönstret stod uppe och buren med, så fogeln kom ut och var borta i halfannan dag, och se då gret Elin hela da’n och hela natta, och andra da’n då lyckades det mig att få igen ’en och locka in ’en i buren, men Elin ville intet tro att det var den samme, förr än hon rigtigt fick se ’en, och han kom och tog hampfrön ur hennes egen mun.
Då först trodde hon på ’et och blef glad igen.
Begrafningen försiggick tyst, stilla och allvarligt, ty Elins moder hade varit allmänt älskad, och alla ärade Elins sorg.
Det var nästan ingen som icke sade:
«Se ’ecken vacker och hygglig svåger ho’ har, stackars Elin!
Den ser mycket för god ut åt henne, den der katiga Lena, för de’ va’ ett elakt stycke när hon vax33 opp.
Gud gifve ho’ nu blir god mot söster-si’.
Nog ä’ svågern en galanter en, det ses nog.»
Bouppteckningen försiggick äfvenledes, och Elin lemnade alldeles åt Gunnars och fader Anders’es godtfinnande att göra huru de behagade dermed, samt grät mycket vid afskedet från sina vänner och sin födelsebygd, och kunde vid resan förbi kyrkan, der modern låg begrafven, och der de nyskurna gröna torfvorne utvisade sjelfva stället, ej taga händerna från ansigtet af gråt och sorg.
– Ack gråt intet så, min kära, söta Elin! – sade Gunnar, som nu tyckte sig vara skyldig att trösta henne.
– Du förstör bara dina granna öga’ och får så ondt i hufve’t, och jag blir så genomledsen.
Detta sista argument verkade mest:
Elin försökte att göra våld på sig, och Elin lyckades äfven, samt blef snart, om icke just munter, likväl vänlig och tillgänglig.
De båda resande talade mycket om den tid som skulle komma, och redan i dessa samspråk skulle en begripande förmärkt huru de mera tänkte på hvarandra än egentligen på sig sjelfva.
Elin sade sig icke hafva ringaste håg att taga sig tjenst, utan ville långt hellre stanna hos sina syskon och tjena dem som piga, efter de ändå, i anseende till det der «Andersa bruk», skulle hålla en sådan.
Gunnar föreställde väl Elin att hon, som aldrig gjort annat än sytt, spunnit, väft och gjort «sittgerningar», svårligen skulle kunna lära sig att «gå i fähuset, göra nytta på åker och äng, bryta löf, tröska, m. m.»; men Elin sade sig vilja försöka härmed och förklarade, att hon behöfde lära sig sådant med, nu sedan hon vore hela tjuge åren, och hon slutade med att leende säga:
– Hur’ skulle det annars gå med mig, om jag nånsin blef min egen.
Det gick Gunnar ett styng genom bröstet vid dessa ord: han påminde sig nu Eriks afsked af Elin, hur Erik hade gråtit och följt dem på vägen, hur han hade «klappat och kramat
Elin» och hur hon på sin sida varit vänlig mot honom, både nu och flera andra gånger under dessa dagar.
Gunnar teg länge, men sedan sade han med en viss ansträngning:
– Jo, jo, Elin lilla!
Du tänker väl på sådant du med.
Och Erik med – kan jag väl förstå, eller hur?
Elin såg på honom med sina klara källblå ögon, Gunnar såg på henne med sina stora mörka ögon.
De förlorade sig ett ögonblick i hvarandras blickar, och – – – starkare slogo deras hjertan efter denna blick, högre brunno deras kinder, men – – – ingen af dem förstod hvarför.
Resan gick icke fort.
Gunnar längtade icke hem, och hade derför stor miskund med Bläsa.
Långa underliga tystnader följde ofta efter lifliga, varma samtal.
Gunnar och Elin kände sig stundtals outsägeligen lycklige, andra åter, – – – lika som fattades dem något, men då sågo de på hvarandra, och då – – – fattades dem intet.
– Men – sade en gång Elin, då en tystnad varat nog länge – du talar aldrig om eran lille Gustaf. Jag tycker det ska’ bli så roligt att få se ’en och leka med ’en.
Ä’ han snäller?
Ä’ han lik dig eller Lena?
Han borde vara lik dig, när han ä’ en gosse, för du – – – men så kom hon ej längre.
Gunnar teg.
Elin upprepade sin fråga, och Gunnar svarade då:
– Åh ja, pojken ä’ snäll, de’ ä’ ingen fara med ’en – men derefter talade Gunnar om något annat.
De skulle taga nattherberge i en bondgård der Gunnar var bekant, och de tycktes blifva ganska välkomna, ty Gunnar var omtyckt öfver allt, och Elin blef det, bara man såg henne.
En vänlig fryntlig bondhustru plägade dem det bästa hon förstod, och visade dem om aftonen in i en liten snygg kammare, för att der tillbringa natten, samt önskade dem «rolig natt».
Elin satt en liten stund och funderade, slutligen sade hon helt enkelt:
– Vet du Gunnar, du får visst gå ut åt ladan och söka dig någon råd för natten, så lägger jag mig bär, för jag förstår mig alls intet på att bo i samma kammare som ett manfolk.
Det har jag aldrig gjort hittills; fast det annars brukas öfver allt på byggda,34 det vet jag nog.
Gunnar gick, men ehuru trött och sömnig han var, ty han hade nästan oafbrutet gått hela vägen, och det i kapp med Bläsa, begrundade han dock åtskilligt innan han somnade.
I deras stuga vid Viken fanns tvänne såkallade sparlakanssängar, framför hvilka hängde vackra blårandiga gardiner, som Lena väft och försedt med hvita linnefransar, lemningar efter väfvar, som hon under hela sin pigetid samlat.
Den ena af dessa tillhörde naturligtvis husbonden och matmodren; i den andra åter sof mor Ingrid, men der hade Gunnar alltid hört att «den nya pigan», som skulle tagas till hösten, äfvenledes skulle ligga.
Borta vid dörren stod en trädsoffa i hvilken Abraham stoppades alla qvällar och ur hvilken han uppackades alla mornar.
Så var det, men huru skulle det nu hädanefter blifva?
Det kunde Gunnar till en början icke rätt förstå, men tänkte mycket derpå.
Hvar skulle
Elin ligga «som icke ville bo i samma kammar’ som manfolk», detta som annars är så högst vanligt bland allmogen, der de sällan hafva mer än en gemensam stuga.
«Tyst» – – – ett ljus rann upp för Gunnar:
«kunde icke Elin få den der lilla klädkammaren, som stod till ingen nytta, och der en liten spis äfven fanns!» och midt i skogen bodde de ju, och om Gunnar skulle göra det om natten, men ved skulle han nog hugga «till Elin» när vintern kom, det var ingen fara.
Han tyckte sig vilja göra allt för Elin i detta ögonblick, men han hade äfven en förkänsla af att Lena torde göra intet annat än det som ingick i hennes intresse, och han hade en instinktlik känsla af att man borde snarare gå diplomatiskt till väga med henne än just bröstgänges.
Imellertid hoppades han att det gamla ordspråket skulle sannas, nemligen att:
«blodet skulle vara tjockare än vattnet», och att Lena skulle göra ett undantag med Elin hvad hennes eviga egennytta beträffade.
Gunnar somnade sent och vaknade tidigt.
Lifvet var åter värdt att lefva uti.
Gunnar var nu rädd om stunderne deraf.
Han gick först och gaf sin häst, derefter gjorde han ett slag omkring boningshuset, der Elin sof, och kunde omöjligen afhålla sig ifrån (bjöd heller icke till det) att kasta en spejande blick in genom det fönstret der han visste hon bodde.
Men hur förvånad blef han ej att få se henne stå uppe och klädd, samt småleende öppna fönstret och helsa honom god morgon, men tysta honom med fingret, när han helt högt ville uttrycka sin glada förvåning.
– St! då, – sade hon.
– Vi skola ej väcka vårt hederliga värdfolk, utan i fall du längtar hem, så kunna vi gerna resa, utan att vänta tills de vakna eller på någon frukost, för när vi rest en bit, kunde vi äta litet af matsäcken.
– Åh lappri! – svarade Gunnar, som hade ett helt annat intresse.
– Vi behöfva alls intet fjeska och ha’ brådtom.
Hästen behöfver dessutom att båd’ äta och hvila, och de’ ä’ mycket bättre, för se’n kan vi köra litet friskare.
Och du, Elin lilla, behöfver rätt väl litet godt kaffe, och det vet jag du får af mor Britta om vi töfvar.
Och jag kan med behöfva litet god, varm frukost.
Nej, vi behöfva ej skynda i otid, utan kom du nu ut till mig, så skola vi gå omkring och bese oss litet, på denna gudomligt vackra sommarmorgonen.
Som Elin ej fann ringaste ondt i Gunnars förslag, tog hon sin svarta shalett om hufvudet och smög tyst och sakta ut till honom, och nu gingo de hand i hand rundt omkring den särdeles vackra och trefliga bondgården, samt kommo slutligen ut på en brant berghäll, derifrån man hade en oändligt vidsträckt och vacker utsigt, ty detta omtalade hemman der de gästat öfver natten låg på sluttningen af det stora och vackra, alldeles skogbeväxta berget Billingen, som reser sig midt öfver Westergötlands vackraste och mest fruktbara slättland, lik en stor jätte, grön på nära håll, blå och blåare allt som man aflägsnas derifrån.
– Ack! en så vacker och grann utsigt såg jag aldrig! – sade Elin och tryckte omedvetet Gunnars hand.
– Ja – svarade Gunnar, som förlorat sig i åskådningen af den omätliga landtsträckan under hans fötter – Ja, jag vill alldeles mista anden när jag ser hela denna granna slätten, som ändå visst intet är slät när man kommer till ’en, fast den nu ser så ut, med alla sina kyrkor och byar och herregårdar, och se der, Elin lilla, der är Skara båda kyrktorn, och der ser du
Kinnekulle så vacker och rund och mörkblå, och den der ljusblå strimman derborta, som glänser så mot mor’nsola, de’ ä’ sjön Vennern.
Det ä’ en granner sjö må tro, fast intet så obegripligt vacker och klar som Vettern, för se der är bara källvattnet.
Har du varit på «Kullen» Elin lilla?
– (Elin skakade nekande på det lilla hufvudet.)
Se då ska’ vi någon söndag i sommar ta’ och färdas dit, du och jag om intet annat, ty den ska’ du promt se.
Det ä’ väl det grannaste, som menniska’ kan se, tycker jag.
Der få du se store sjön ligga alldeles som slätten här framför dig, och glänsa och skina alldeles som – – ditt hår, eller ock skumma och fräsa så gråblå, som vore han arg som en ond tjur.
Och så får du se Leckö slott, som ligger alldeles som en grågås ute i sjön.
Du må tro, en blir helt besynnerlig när ’en ser ’et, fast det låter dumt när ’en ska’ beskrifva’t.
Jag tjente ett år på Kullen innan jag gick och las35, och jag glömmer aldrig hvad sjön gjorde mig besynnerlig ibland.
Ja, vet du väl Elin lilla, att ibland var det alldeles som om sjöfrua eller necken hade lockat mig till sig, och jag blunnade mången gång när jag så stod vid sjöbrädden, för att sjötrolla’ ej skulle få makt med mig, och dra’ mig åt botten, för jag hade en obegriplig lust att vräka mig dit, och då kanske jag bli’tt der, med ens.
– Ja, men du kan ju simma som en ål – anmärkte Elin, och höll Gunnar fastare, likasom fruktade hon att dessa sjötroll kunde komma genom sjelfva luften och föra bort Gunnar, midt för hennes ögon, till den der «smala och skimrande strimman».
– Åh ja! fälle, kan jag simma – svarade Gunnar – men hvad hjelper det mot sjöfrua, om ho’ vill.
– Hur tror du hon kan se ut? – frågade Elin.
– Åh – svarade Gunnar tankfullt – hon ä’ visst vacker som du.
– Åh fy! – utropade Elin skrattande – att du kan vilja jemnföra mig med ett troll! – och dermed slog hon Gunnar lätt öfver munnen med handen, och Gunnar tog henne hastigt om lifvet och drog henne till sig, men Elin slingrade sig lika hastigt ifrån honom, och sade gladt och godt:
– Nej, kom nu Gunnar! annars kunna de tro att vi rymt ifrån dem dernere, om de ä’ vakna.
– Ja, och lemnat hästen, och kärra, och alla sakera!– anmärkte Gunnar något försmädligt, ty Gunnar tyckte icke om uppbrottet.
Han var nu för uppstämd af hvad han såg, hvad han hörde, hvad han mindes.
Det förflutna af hans glada barndom hade framstått så lifligt i detta sköna, solbeglänsta nu, att det var en plåga som Gunnar kände utan att rätt kunna reda, denna nödvändighet att åter nedgå i det alldagliga lifvet med alla dess små, väl icke mer än tums långa, men deremot skeppunds tunga bekymmer.
Dock, dessa voro ej sådana just nu, utan de voro alla fjäderlätta och knappt tums långa, och Gunnar följde Elin nära som skuggan.
På vägen under resan, samspråkade de oupphörligt.
När den ena gerna talar och den andra ändå hellre hör på, då kan man kalla ett samtal lifligt, och få saker på jorden kunna väl jemföras i behag med ett lifligt samtal mellan tvänne personer, passande för hvarandra, likt det itubrutna äpplet, hvaraf dock hvarje sida har en helt olika färg.
Fram mot eftermiddagen hunno de resande, som, oaktadt hästens goda morgonfoder, tågat i sakta mak, inemot bestämd ort.
När de fingo «herregåln», detta gamla grå herrenäste, detta Grantorp, som kunde haft så mycket att förtälja för oss från forntiden, om det kunnat tala med annat än tecken, – i sigte, utropade Elin:
– Se der är den store gråstensgålen!
Aldrig såg jag maken stort boningshus!
Och det af bara sten till!
Kors hvad jag tyckte der var hemskt i vintras ett år se’n, fast der var roligt; men nu ser der vackert och grannt ut, der det står midt i den nyss utspruckne löfskogen.
Patron frågte mig då om jag intet ville komma dit och tjena som huspiga i stället för Lena, men tänk då hade jag intet velat det för halfva verlden, och det af många orsaker – tillade hon djupt suckande – men se nu! – fortfor hon litet gladare – nu kunde det väl gå an.
– Åh nej, nej!
För Jesu namns skull gör intet det, Elin! – sade Gunnar och blef likblek åt blotta tankan.
– Nej, lofva mig det!
Svär på det, Elin, att du aldrig, nej aldrig i din tid kommer in i det röfvarnästet.
– Kors, men hvarför säger du så om ett så rart ställe, med så godt herrskap – sade Elin, liten smula ovilligt och förebrående.
– Jo, det vet väl jag det – mumlade Gunnar halfhögt, och blef mörk och tyst, och Elin frågade ej vidare derom.
Hon tänkte redan på annat.
Men nu veko de utaf stora landsvägen, lemnade herregården till höger och reste in på en smal väg i djupa skogen.
Den slingrade sig så vackert fram, mellan de jättehöga furor och granar, och aftonluften började redan gifva denna doft åt skogen, som är så behaglig, ja så oemotståndligt förtjusande för alla skogboar.
Gunnar halföppnade munnen, spärrade upp näsborrarne, lade hufvudet bakåt, och inandades i långa fulla drag denna herrliga skogsluft.
– O! hvad det smakar skönt, efter allt landsvägsdammet – sade han, och såg upp mot trädtopparne om han skulle blifva varse någon fogel.
Men sedan såg han ned på Elin, som oförmärkt torkade en tår ur ögat.
– Ack gråt icke så! hjertans lilla Elin,– bad Gunnar.
– Dina små heta tårar bränna mig alldeles.
Jag tycker det är så synd om dig.
Men står det i min makt, så skall du trifvas och må väl hos oss, och aldrig ångra den dagen då du satte foten inom vår dörr.
– Ja, Gud det gifve, – snyftade Elin!
Men Gud vet bäst sjelf om han i detta ögonblick skickade Elin en varning, eller en aning, eller båda delar, men hon grät bittert, och Gunnar körde bara steg för steg.
– Nu ska’ du vara glad, Elin lilla! – sade han ändteligen.
– Nu om ett litet solegrand svänger vägen åt venster, och då får du se båd’ sjön och Vika och vår äng och vår skog och den nye båten som jag just bytte mig till vid valborgsmessetiden och allt som vi ha’.
– Åh kors!
Kan jag få ro i den båten? – sade Elin barnsligt gladt, och alldeles borttorkande tårarne.
Ytterst glad för detta tog Gunnar hennes hand och strök dermed sin egen kind, och tryckte den hårdt deremot, sägande:
– Ja ja men, hvad du det ska’ få!
Du ska’ sitta och sjunga en vacker visa, du som sjunger så bra, och jag ska’ ro dig långt ut på sjön, en vacker och lugn aftonstund.
Och så ska’ du sent en qväll följa med mig och lägga ut långrefven, och så ska’ du i otte på morgonen, innan sola ä’ väl uppe, följa med mig och vittja’n.
Usch! hvad roligt vi ska’ få!
– Och dermed gaf han hästen en liten munter klatsch, och se nu – – – – nu låg den spegelklara, med löfrika ängar och skogbevuxna berg, omgifna insjön framför deras blick.
På närmaste stranden deraf låg det lilla vackra torpet
Viken, och det hade förmodligen blifvit kalladt så, emedan en lång, smal, med björkar och alar bevuxen udde just der formade en vik, der torpet var byggdt.
Denna udde utgjorde torpets förnämsta beteshage, och der gingo nu några kreatur och får så vackert mellan träden.
Sjelfva stugan var alldeles nybyggd, ovanligt hög, stor och snygg, helst för att vara på ett torp. Ladugården såg äfven ny och hygglig ut.
Hela hemmanet var särdeles vackert och behagligt att åse, med sin lilla trädgård, der både gröna buskar och blommande frukt- och kersbärsträd syntes.
Tvärs öfver sjön såg man en kyrka och flere gårdar med sina lysande röda tegeltak.
Taflan var oändeligen skön i denna solens nedgångstimma, då hon alltid tyckes kasta lika som en fördubblad glans öfver jorden, för att dess barn skola sakna henne, under nattens mörker önska henne åter, och icke glömma henne för Luna och nattens tusende stjernor, hvilkas behag hon tyckes afunda.
Så flyr den behagfulla qvinnan ofta från männernas blickar och nedlägger, just i sista stunden af sitt qvardröjande, höjden af sin förmåga att tjusa, för att sedan lemna qvar detta solbeglänsta minne, som skall trotsa alla farliga rivaler.
Kännen J igen eder – J sköna och goda som äfvenväl i detta likna eder herrliga förebild – solen?
– Ack! så vackert, så vackert! – utropade Elin, och Gunnar tycktes med sina varma blickar vilja suga orden från hennes läppar, och kände sig i detta ögonblick outsägligt lycklig, att det just var Elin han så här ledsagade, och att det var till sitt eget, till hans hem, som han förde henne.
Han ville kysst sjelfva jorden, så skön tyckte han hon var i denna stund.
Men vi! O vi vilja gråta, ty vi höra susas i rymden dessa hemska ord af en lidande varelse, som för väl lärt sig känna all jordisk lyckas vansklighet:
«La fortune te sourit, o Lorenzo!
Tu te «laisses endormir à ses chants flatteurs; tremble!
«elle vend le bonheur.
Sais-tu que le mortel «heureux contracte un dette avec l’adversité?»
Så utropade Young någorstädes i sin mörka, nattliga förtviflan, och hvar finnes väl den lycklige dödlige, som ej sent eller snart instämmer i hans sorgliga klagan.
– Välkommen, käraste Elin – sade Lena, och torkade sig i ögonen, fastän de voro obetydligt våta.
– Nu ska’ vi intet gråta – tillade hon slugt nog, ty den der gråtningen föll sig litet svårt nu när hon ej var ond, ty då grät alltid Lena.
Elins tårar deremot flöto ymnigt, och hon fann Lena nu, mera än någonsin likna den förlorade modern, fast att denna såg långt mildare och godare ut.
Men detta sade icke Elin, utan talade bara om likheten, både gladde sig och grät deråt.
Gunnar nickade åt Lena, men skyndade sedan in i stugan för att helsa på mor Ingrid, som ej hört att de resande ankommit.
– God dag falle!36 – sade lille Gustaf helt rent och tydligt, och kom springande emot honom så gladt och vänligt, och Gunnar kände en hemsk och stickande känsla i bröstet öfver att ej kunna trycka barnet till sitt hjerta, ty i denna stund hade han velat trycka hela universum deremot, blott icke detta barn, som han så gerna velat älska som sitt eget.
Men, med Gunnars hjerta var det omöjligt att icke ändå, oaktadt allt, känna ömhet för detta lilla barn, snällt, godt och vackert, som det var, och som uppväxte till menniska under hans ögon.
– Se der ska’ du få, lille stackare! – sade Gunnar och tog upp ur fickan en bakelse af någon hård och bastant natur, som han gömt från begrafningen, och som oaktadt alla resans strapatser – annars så menliga för alla bakelser – behållit sig alldeles helbregda och oskadd i hans rockficka.
– Tack falle! – sade gossen och bet genast i skänken, medan Gunnar klappade honom vänligt på hufvudet.
– Se, du ä’ en rar gosse, min Gunnar!
Och tusen gånger välkommen hem – sade mor Ingrid, som allena sett Gunnars helsning på barnet, och hon torkade en tår, men en verklig tår ur det gamla ögat, och sonen kringklappade henne och frågade hur hon mått på alla dessa många da’r.
Imellertid hade Lena och Elin samspråkat litet; Elin om den bortgångna modern, och Lena om «qvarlåtenskapen», men nu kommo äfven de in i den rena fejade och granrisade stugan.
– Ack hvad ni har ’et bra öfver allt! – sade Elin, och såg sig omkring så förnöjd – Hvilken obegripligt vacker, stor och rymlig stuga ni har!
– Se, i den dera sängen ska’ du få ligga, jemte svärmora – sade Lena.
Elin och Gunnar vexlade en blick.
– Åh nej – sade Gunnar, med stor bestämdhet i tonen – jag har re’n lofvat
Elin att få bo i lilla kammarn för sig sjelf, och der ska’ ho’ bo.
– Åh, det blir omöjligt – svarade
Lena litet missnöjdt – ingen säng ä’ der, och slätt inga sängkläder ha’ vi, och alla våra kläder ska’ hänga der, och – –
– Lappri! – inföll Gunnar.
– Jag ska’ på några da’r, innan någon slott’ begynnar, slå ihop en liten nätt säng; virke har jag.
Bom37 kan vi nog få råd för, och mor har båd’ en fjärputa och ett bra täcke oppe i sin koffert på vind’, det vet jag som hjelpte ’na och packa ner’et.
– Ja, och det ska’
Elin hjertans gerna få låna – sade mor Ingrid, som gerna ville ligga ensam i sin säng, och som dessutom alltid var god och hjelpsam.
– Ja, men de ä’ stor synd att slita på – sade Lena, som genast kom ihåg att när mor Ingrid dog, skulle dessa persedlar tillhöra henne.
– Åh! jag ska’ inte slita så mycket på ’et – sade Elin bedjande, och kringklappande Lena, och Lena fick lof att gifva med sig, helst hon hade i plan att få en oändlig mängd af hjelp och nyttiga saker gjorda af den snälla och händiga Elin, utan att derföre gifva henne hvarken lön eller annat.
Aftonen var ovanligt treflig och Lena vid allra bästa lynne, helst när hon fick se hur lille Gustaf gick och knaprade på sin bakelse, samt sade sig fått den af «goe falle».
Elin tog gossen högt upp i sina armar, kysste honom hjertligt, ty han var både ren och snäll och vacker, samt sade till honom:
Ack du lille söte onge, hvad du ä’ sockersöt!
Men intet vet jag hvem du ä’ lik; det är hvarken Gunnar eller Lena.
Lena sysslade beställsamt i skåpet, och låtsade ej höra.
Mor Ingrid såg djupt ned på sin stickstrumpa och Gunnar gick ut.
Men när han efter en liten stund återkom, då pratades om helt annat, och han blef åter glad och munter, gladare och muntrare än Lena och hans moder någonsin sett honom, allt sedan de flyttade till Viken.
– Och nu hafva ni ändå en dräng! – sade Elin som tog reda på husets alla angelägenheter.
– Ni ha’ minsan mycket folk nog att föda, och nu få ni mig dessutom.
– Se, det går väl för sig – svarade Lena – du ä’ intet en så’n storätare som Abraham ändå.
– Å Abraham ä’ präktig han! – sade Gunnar skälmskt, och såg blinkande på Lena och modren för att de ej skulle motsäga honom.
– Han ä’ nu framme på herregårds-dagsverke, kan jag tro – fortfor Gunnar, allt med skämtsam ton och svårighet att hålla sig från skratt – men snart nog kommer han väl hem, och då Elin lilla, då ska’ du få se en rasande vacker och hyggelig, snygg och fin pojk’, alldeles sådan som du tycker om dem.
– Sådan jag tycker om dem! – upprepade Elin harmfullt och fnös litet.
– Jag tycker visst inga poika’ om.
– Nå, än Erik då – genmälte Gunnar och lyftade upp fingret, skämtsamt hotande.
– Ja, än se’n då – svarade Elin och rodnade litet.
– Jo, jo! sade Lena gapskrattande.
– Nu ska’ vi få se att vå’n Abraham sticker ut Erik Andersa så finer och riker han är, för måtro Abra’m de’ ä’ något te’ kallvaljer, det!
Lena hade lärt sig några herrskapsord och termer under sin långa tjenstetid i åtskilliga herrskapshus, och brukade dem ofta när hon var vid godt lynne, men dessa ord rådbråkade hon alltid så förfärligt, och Gunnar kunde aldrig låta bli att skratta och härma detta.
– Ja bevars, just en äkta kallvaljer – sade han – fin och nätt som e’ docka, och qvick och vig och lätt, som e’ skata, och klok och – –
Ah! J ska’ intet göra narr åt den stackarn – sade mor Ingrid, småleende, men ändå litet allvarligt.
– Han ä’ visst måttligt schångtiler – som Lena säger – men så gör han si’ tjenst och den består ja-gu intet i att gå och sprätta och yfvas som kalkonetuppar, såsom J andra unga dränga på godset plär göra, båd’ du Gunnar fordomdags, och Bengt och Olle och många fler.