Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Tyskland är det en gifven sak, att allt skall ske genom lagstiftningen, hvilken dock ej städse är i besittning af någon produktiv kraft, medan i det konservativa England en mängd förhållanden i verkligheten äro att anse såsom lagbestämda, ehuru ordningen är tillvägabragt och upprätthållen ej af parlamentet genom lag utan af befolkningen själf efter eget initiativ och under verksamt bistånd från de rika och inflytelserika, från prester och — ej minst — från qvinnor inom de högre samhällslagren. » Men äfven en annan mycket karaktäristisk skilnad finnes mellan den engelske och den tyske arbetarens uppfattning, nämligen då det gäller förhållandet mellan arbete ocb kapital, mellan arbetare och arbetagifvare.
Den tyske arbetaren, närd af socialistiska utopier, betraktar arbetsgifvare och kapital såBom endast en bitter, skoningslös fiende, mot hvilken man vill förklara utrotelsekrig.
De tyska fackföreningarne, såvida de tillåtas existera, upptaga därför såsom ledamöter hvaije arbetande person, ung eller gammal, högt eller lågt aflönad, kunnig eller okunnig, endast han kan göra tjänst såsom soldat i kriget mot kapitalet och såsom siffra vid valarnan.
Den gamle, kloke och erfarne arbetaren, den gifte mannen med familj, som har mycket att förlora genom strid, har lika röst med den unge skrikhalsen, som ganska lättsinnigt sätter allting på spel.
Den tyska fackföreningen bär därför mindre prägeln af » fack » än af revolutionär stridshär mot samhällsskicket.
Man har fått för sig, att man ej kan sköta sina fackintressen gentemot kapitalintreBset; man måste först utrota kapitalet.
Den engelske arbetaren betraktar sin sak helt annorlunda.
Han äger tillräcklig upplysning att inse, hurusom kapitalet är en nödvändig faktor i produktionen.
Han vet, att på det stora hela taget ha kapital och arbete gemensamt intresse, att konjunkturer drabba det ena som det andra, att arbetets andel i produktions-vinsten måste vara beroende af de marknadsförhållanden, hvilka trots alla arbetare och arbetsgifvare äro en följd af de naturliga ekonomiska lagarne.
Men också inser han mycket väl, att själfva fördelningen af produktionsvinsten här som öfverallt stöter på olika intressen hos de båda kontraherande parterna.
Om den ene kontrahenten behåller hela makten, skall den andre blifva lidande.
Därför söija äfven de engelska arbetarne för att genom tssociation kunna uppträda med en samfkld makt, som tillförsäkrar dem att blifva tillfredsstälda, så långt som allmänna eller tfllftlliga konjunkturer det medgifva.
För detta ändamål måste de respektera sakförhållandena och sörja för, att deras associationer fästa en hufvudvigt vid sakkunnigheten och den sansade imderhajuUingsförmågan.
Deras föreningar äro ett slags väpnade fredsföreningar.
En fredlig uppgörelse är det stora ändamålet, emedan man inser, att kriget alltid kostar ofantligt mycket med pengar, men man är äfven fullt beredd på krig, och så långt deras anspråk äro någorlunda rimliga och genomförbara gifver detta åt dera9 hållning och uppträdande en ofantlig vigtMan må gerna medgifva, att den engelske arbetaren i all * mänhet hunnit längre i utveckling än andra länders, men det skulle dock vara omöjligt att gifva en sådan karaktär åt de be * kanta Trade unions, såvida man ej omsorgsfullt sörjde för att utesluta alla omogna element, alla sådana våghalsar, bvilka genast äro färdiga att köra hufvudet i väggen, på samma gång som man infört en ganska sträng disciplin.
Låtom oss ett ögonblick betrakta de engelska Trade uniona.
För att blifva upptagen såsom ledamot i en Bådan fackförening fordras det å ena sidan betyg från tvänne ledamöter angående recipientens yrkesskicklighet, å andra sidan ett af honom själf framlagdt bevis, att han uppnått den dagaflöning, hvilken föreningen fantstält såsom den lägata, hvartill någon dess ledamot fttr arbeta.
Dessutom fordrar man vissa sund hetsbetyg, emedan föreningen äfven är en understödsförening.
Board of Trade har därför om dessa fackföreningar uttalat, » att det råder föga tvif-vel, att deras ledamöter utgöra blomman af deras respektiva fack ».
Alla ledamöterna äro sålunda utlärda arbetare, och bland dessa återigen de dugligaste.
Detta förklarar äfven, hvarför å senaste kongressen i Bradford de delegerade representerade ett jämförelsevis så lågt antal ledamöter som 817,000 fördelade på 70 fack.
Det är denna élite som bestämmer, men äfven de utom föreningarne stående arbetarne njuta naturligtvis indirekte godt af löneregleringarne och mycket annat.
Samtliga Trade unions ega en gemensam representation, en » parlamentarisk komité » bestående af tio ledamöter och en sekreterare; denna komité representerar föreningarne gentemot regering och parlament.
Dessa märkliga föreningar sköta snart sagdt alla arbetarne9 angelägeheter, så vida de ej äro af alldeles enskild natur.
Hvaije förening eger endast en gemensam kassa, hvilken å ena sidan är afsedd för sjukhjälp, ålderdomsförsörjning och begrafnings-hjälp, å andra sidan för understöd under arbetsbrist ooh strejker.
Det kan af åtskilliga anses som alldeles befilngdt, att ej skilja mellan understöds- och strejkkassor, men i qjälfva verket utgör detta en ganska väsentlig garanti mot lättsinniga strejker, och föreningarne hålla därför strängt på denna ordning.
Att dessa Trade unions ingalunda bära någon revolutionär prögel och ingalunda löpa fara för att blifva socialistiskt smittade, därom tala många omständigheter.
Bramsen, som personligen undersökt förhållandet, förklarar alla därom uttalade misstankar vara gripna ur luften, och han anför bl.
a. ett uttalandeaf presidenten vid Bradfordkongressen med anledning af inbjudandet till den internationella arbetarekongressen i London: » I samma grad som de utländska representanterna vilja lemna revolutionens väg ocb ansluta sig till de engelska arbetame på reformernas vägt skall det blifva utsigt till ett godt resultat. »
Men direkt, i handling, framlyser än mera tendensen hos dessa föreningar i deras sätt att uppträda i arbetstvister.
De bafva som bekant anslutit sig till principen om skiljenämder, och endast i yttersta nödfall anlita de strejk, krig.
Med afseende &amp; detta ämne kunna vi hänvisa svenska läsare till Raphaels ofvan niimda bok, där det geuom en mängd fakta och upplysningar om kontrahenternas ömsesidiga hflllning påvisas, hur såväl arbetsgif-vare som arbetare visa allt möjligt tillmötesgående för att undvika strid och strejk eller lockout.
» I fcjälfva verket », säger författaren, » skulle också redan ekonomiska hänsyn, om ingenting annat, diktera föreningarne en sidan återhållsam politik.
Föreningarne hafva af erfarenheten lärt, att, till och med om ett föremål är värdt att kämpa för, Btrejker ofta äro det värsta och alltid det dyraste medlet att erhålla det.
Föreningarne, lika väl tom kapitalisterna, riskera vid en strejk sin förmögenhet.
Och sammanslagningen af fonderna för de två olika syften, som föreningarne tillgodose, yrkestvister (trade disputes) och välgörenhetsändamål (benetit purposes), lägger ytterligare en dämpare på frestelsen att i otid föranstalta en strejk, som kunde medtaga en stor del af de för lika dyrbara ändamål afsedda medlen.
» Medlemmarne i allmänhet äro emot alla arbetsinställelser », yttrar Allan, maskinbyggarnes generalsekreterare, » och det faktum, att vi hafva en stor förmögenhet, stärker denna motvilja ...
Vi äro ytterst angelägna om att icke förslösa hvad vi äga, och vi anse alla arbetsinställelser som ett fullkomligt slöseri med pengar. » Har pass lättsinnigt en förening inlåter sig på en strejk, visas bäst af dess förfaringssätt, oir fråga uppstår om att söka genomdrifva förbättring i något arbetsvilkor.
Förloppet härvid blir dä ungefär följande: Rörelsen uppkommer vanligen bland arbetame hos ndgon särskild firma.
Förslag om hemställan till arbetsgifvaren göres då till den lokala grenen eller logen af den förening de ifrågavarande ar * beUrne tillhöra.
Vinner det här efter en grundlig diskussion majoritet, sändes det till föreningens högsta myndighet, det exekutiva utskottet, med fullständiga upplysningar beträffande såväl den sökta förbättringen som industrins tillstånd i distriktet och i landet i öfrigt, det antal arbetsgifvare, som sannolikt kommaatt af tvisten beröras, antalet arbetare, medlemmar och ioke-medlemmar af föreningen, möjligheten för, att de senare skalle vilja intaga de strejkandes platser, röstetalet i grenen för och emot samt möjligheten af framgång, i händelse adspråket fram-Btälles.
Förslaget diskuteras nu i exekutiva utskottet.
Om det här vinner bifall — något som man kan vara förvissad om, att ett löneanspråk icke gör, om icke industrins konjunkturer befinna sig i uppåtgående — sändes det, jämte redan lemnade och, om så aktas nödigt, ytterligare upplysningar, till de öfriga grenarne, af hvilka det likaledes diskuteras och göres till föremål för omröstning.
Rösterna för och emot i alla grenarne sammanräknas, och föreningens beslut kommer till stånd i enlighet med voteringens resultat och bör som sådant lända till efterrättelse.
Motsatsen kan naturligtvis stundom inträffa, men stadgarne söka också förekomma denna möjlighet.
Först och främst tar föreningen ingen befattning med en af arbetarne egenmäktigt företagen strejk.
Och hvad vigtigare är: de strejkande få intet understöd af föreningen.
Flera af de mäktigaste föreningarne stadga till och med, att intet understöd får lemnas någon lokal gren, såvida det icke visas, att arbetarne, innan de lem na arbetet, gjort arbetsgifvarne en hemställan om skiljedom. »
Vi ha så pass vidlyftigt omhandlat Trade unions, emedan dessa allra tydligast gifva en bild af det sätt.
på hvilket den engelske arbetaren själf tager sin sak i egen hand, förvissad om att han själf bäst känner hvar skon trycker och genom associationen eger makt att, då marknadsförhållandena det medgifva, tillvarataga sitt intresse vid fördelningen af produktionsvinsten.
Men hän är ej som den tyske arbetaren revolutionär, emedan han mycket väl vet, att de ekonomiska lagarne ej låta rubba sig.
Den tyske arbetaren står vida efter den engelske, då det gäller att på ett praktiskt sätt sköta sina intressen; han eger ej dennes själfkänsla och själ / förtroende, ej dennes stolta medvetande att vara en likstäld faktor inom det existerande samhället, där han gonom framkämpandet af reformer kan förbättra
* Som bekant, har man i England, i synnerhet vid grufverksam-heten, försökt ett nytt system, nämligen de så kallade glidande skalorna, sliding scalcs, d. v. s. aflönings tariffer, hvilka hvaije tredje eller Q&amp;rde månad fastställa arbetarnes aflöningar i enlighet med varans högre eller lägre marknadspris.
Komine detta mera allmänt till stånd, skulle man dermed vara inne på åtminstone en förberedande lösning af frågan om en direkt fördelning mellan kapital och arbete af produktionens nettovinst, Alltså återigen £ngland som gått i spetsen !sin ställning.
Den tyske arbetaren står modftlld och förbittrad nmt öfverlåter åt staten att attänka reformer, så myeket den gitter, medan han öfverlåter sig sjelf åt fövitska drömmar om ett sytt samhälle, där allting skall vara glädje ooh lycksalighet ooh dir Btekta sparfvar skola flyga i mannen på honom.
Det tyckes, som skalle man ej kanna hysa tvifvel om hvil-ket är bäst, den fria associationen eller statens förmyndareskap.
Framåtskridande, reformer, utjämningar äro ej minst nödvändiga, då det gäller de olika samhällsklassarnas ekonomiska ställning gentemot hvarandra.
All politik, sådan den i sin innersta grand måste fatta9, går egentligen ut på att främja detta syfte.
Men om man väl i allmänhet torde erkänna, att ett sådant framåtskridande genom utjämningar i hufvudsak måste ske genom naturlig utveckling, så återkommer dock periodvis en böjelse hos attten att underlätta utjämningen ej endast genom att aflägsna hinder, utan äfven genom ett positivt ingripande medelst tullskydd, navigationslagar, premieunderstöd, subventioner, hvartill sä på senaste tiden kommit en statssocialistisk lagstiftning, åsyftande att genom regulativ ordna hela samhällsklassers ekonomiska angelägenheter.
Detta är det tyska systemet.
Ingen lär, då man alldeles bortser från koalition sförbudet, » socialistlagen », förneka, att detta system uppbäres af sann humanitet och rättskänsla, o. * b att ej endast de bästa afsigter, utan äfven ett grundligt studium af or saker och verkningar därvidlag varit rådande.
Äfven den, som ej kan ansluta sig till det samma, hör erkänna, att vårt århundrades utveckling på arbetets område framkallat en mängd frågor af så invecklad art, att man stundom kan stå tveksam, huruvida lagstiftningen bör ingripa eller ej, och att då mycket kommer att bero af nåtionela traditioner och egendomligheter, är ej ej att undra på.
Frågan är endast, huruvida icke staten genom ett positivt ingripande i de rent ekonomiska frågorna riskerar att skada, där den vill gagna.
Är det verkligen möjligt, att staten, det vill hir säga regering och folkrepresentation, låt vara med bistånd af så kallade sakkunnige, kan känna alla de sammanknippningar af små orsaker och verkningar, hvilka på olika sätt inom olika produktionsförhållanden göra sig gällande, då frågan är om kapitalets och arbetets ställning gentemot hvarandra?
Äfven om man ej tar det så noga, om man på en eller annan punkt kommer att begå en orättvisa mot kapitalet — och dock skall ju äfven sådant till sist skada arbetet — så kan man i sin välmeningkomma att direkt skada arbetarnes intressen genom att förbise faktorer antingen af lokal art eller sådana, som på annat satt beröra konkurrensfrågan.
Något sådant riskerar man ej, då fria associationer af å ena sidan arbetare, å andra sidan arbetsgif-vare, sjelfva reglera sitt inbördes förhållande; ty dessa känna hvarje detalj i den lokala industrins alla förutsättningar och vil-kor.
Man kan ej invända, att i senare fallet arbetsklassen städse skall förblifva den underlägsna och att man till dess skydd allt-så måste äga en ekonomiskt reglerande lagstiftning; ty det engelska systemet, hvilket ju är raka motsatsen till det tyBka, bevisar, att man å denna väg åtminstone hunnit längre och tillförsäkrat arbetarne större fördelar och större säkerhet än annorstädep, för att nu ej tala om den själfkänsla som framkallas af och åtföljer den själfförvärfvade ställningen.
Men i Tyskland har man ju till och med förbjudit arbetarne att bilda sådana föreningar, hvilka med samfäld kraft kunna uppträda likstälda med arbetsgifvarne.
Ett enda exempel torde vara tillräckligt att visa, hur invecklad en dylik fråga kan vara, hur många olika hänsyn därvidlag måste beaktas och hur lätt arbetarens eget intresse kan skadas, där afsigten är att gagna.
Vi välja frågan om en inter-nationel normalarbetsdag.
Denna fråga innebär lika många Banitära och moraliska som ekonomiska moment, hvilka måste vägas mot hvarandra, på samma gång som alla erkänna, att den nationella konkurrensen fordrar en internationel öfverenskommelse, om man öfver hufvud taget skall komma till ett resultat.
För staten måste det naturligtvis vara i högsta grad makt-påliggande, att slägtet ej försämras eller förderfvas till följd af en kanhända under flera generationer försiggåendo öfveransträngning af individen.
Vår tids arbetsfördelning gör i &amp; jälfva verket arbetet mera förslappande, i vissa fall väl rent af förfäande, emedan det fattas afvexling; derför käunes äfven hvarje timme öfver det » normala » mycket mera ansträngande nu än på den tiden, d&amp; arbetet erbjöd större afvexling.
Men dessutom hafva qvionor och barn blifvit indragna i fabriks- eller grufarbetet, och man får ej glömma, att om redan » barnet är mannens fader », 9&amp; är återigen barnets qvalitet beroende af moderns.
Man förstår genast, att samhällets intressen ej mindre än moraliska hänsyn här spela en ofantlig rol och att de ren|t ekonomiska hänsynen ej kunna tillåtas vara alldeles ensamt rådande.
Frågan är endast: hvar skall man sätta gränsen?
Om en ?nk torde man kan hlinda snart blifVa enig, nämligen att förbjudasöndagsarbete.
En dag i veokan bör vara hvilodag, och man ser, att i detta fall Eogland gått i spetsen.
Äfven denna specialfråga är dock ej sä alldeles enkel som många tro.
Vissa fabrikationer knnna ej afstanna en enda dag under längre tid; man måste alltså skaffa flera arbetare till aflösning, och produktionskostnaderna stiga.
Detta har dock liten betydelse, då stadgandet blir internationelt.
Men hur skall man göra med skeppsfarten och hvad dertill hör?
Ja, det fins ännu flera detaljfrågor i denna specialfr&amp;ga inom den allmännare frågan!
Öfverallt stöter man på praktiska svårigheter.
England har äfven gått i spetsen med en ganska sträng lagstiftning med afscende å qvinnors och barns arbete, detta uteslutande af moraliska och sanitära skäl.
Man har fast * ställt en maximalarbetsdag för dessa och likaledes en åldersgräns för barnen.
Man har ej brytt sig om konkurrensfrågan, utan låtit Guds lag gälla mera än människors.
Men åldersgränsen kan ej vara den samma i alla länder; en italiensk gosse hinner mycket förr till fullmognad äu en svensk sådan, och man står återigen gentemot relativiteter, hvilka kunna utgöra ett hinder för internationela öfverenskommeUer.
AUt det nu anförda är emellertid en småsak i jämförelse med hvad som möter oss, då vi börja granska frågan om normalarbetsdag för män.
Om barnen, och till en viss grad äfven om de gifta qvinnorna, kan man säga, att de ej äro själfbestäm-maode.
I synnerhet kan barnet väl förtjäna skydd gentemot förlldrarne lika väl som emot arbetsgifvare eller andra.
Däre * mot måste man naturligtvis i allmänhet sedt hysa stora betänkligheter emot att inskränka den fullvuxne mannens rätt att själf bestämma sin arbetstid.
De engelska Trade unions, åtminstone flertalet bland dem, motsätta sig att lagstiftningen blandar sig i denna sak, hvilken de betrakta såsom varande af uteslutande ekonomisk natur eller åtminstone så öfvervägande, att afgörandet måste öfverlemnas åt den fria öfverenskommelsen.
Att så är skola vi snart se.
Många mena, att äfven om man ej kan fastställa en inter-oatiooel normal arbetsdag, kan man mycket väl fastställa en maxima / arbetsdag.
I båda fallen möta oss dock samma svårigheter.
Ei författare, hvilken förordar tyska kejsarens reskrip-ter och sålunda ej kan sägas vara partisk emot det tyska åskåd-niogs9lttet, berör frågan om de olika ländernas eller de olika lokaliteternas naturliga produktionsvjlkor.
» J det nordliga England,säger han, finnas t. ex. stenkolsfyndigheter tätt bredvid järnfyn-digheter och i de sammas närhet finnas återigen förträffliga hamnar.
Detta är en utomordentlig fördel för Englands järnproduktion, hvilken städse skall gifva den samma ett öfvertag öfver den tyska; ty det är naturligtvis skilnad på, om man kan forsla de för järnets smältning nödvändiga stenkolen från ea närliggande grufva direkt in i smältugnen och om man kan lasta de ännu varma skenorna pä brukets egna vagnar och forsla dem till en nära liggande skeppsbro, der fartyget emottager dem, eller om det ligger en hel landsdel mellan kolgrufvan och järngrufvan, mellan jernbruket och hamnen ».
Många andra omständigheter kunna inom fabriksverksamheten utgöra » naturliga produktions-vilkor », såsom klimatet, flod- eller andra naturliga kommunikationsvägar, produktionsortens afstånd fr&amp;n konsumtionsorten m. m.
Om man ej fäster afseende härvid skulle man genast slå ihjcl vissa lätiders eller vissa orters industriella verksamhet genom att lagstifta lika för alla.
I England har vanligtvis arbetaren en 10 timmars arbetsdag, medan den samma inom motsvarande industrier i Belgien lär utsträckas ända till 16 å 17 timmar i några fall.
Faststälde man nu 10 timmar som normalarbetsdag, skulle man med ens slå ihjel den belgiska konkurrensen, hvars arbetare skulle komma att stå helt och hållet utan sysselsättning.
» Han dog, det är sant, meu febern lemnade honom », heter det i eil satirisk skrift.
Om de belgiska stenkolen, levererade fritt vid hamnplats, ej skola komma att kosta mera än de engelska, måste den belgiske arbetaren för samma arbetslön framskaffa ur grufvan en större qvantitet d. v. s. han måste för samma lön arbeta flera timmar längre än den engelske kamraten.
Men naturligtvis föredrager han detta framför att stå utan arbete.
En m&amp;zmza / arbetsdag på 10 timmar, det inser man mycket lätt, skulle i ett fall som det ofvannämda verka alldeles p&amp; samma sätt som en normalarbetsdag.
Men, säga somliga statssocialister, man kan lagstifta på det sättet, att föreskrifterna om arbetstiden motsvara de naturliga produktionsvilkoren i hvarje särskildt land.
Om man t. ex. i England fastställer 8 timmar, i Belgien 12 .timmar, så har man proportion aliter framkallat samma verkan.
Möjligtvis — om man nämligen förutsätter, att det är lika lätt att räkna ut produktionsvilkoren som att räkna ut ett vanligt reguladetri-stycke.
Men hur skall det blifva möjligt att komma öfverens?
Visserligen är det tänkbart, att den engelske arbetaren går in p&amp; en reduktion till 8 timmar, om den pämda proportionella reduktip-nen i andra konkurrerande länder eger ram.
Men om den belgiske arbetaren säger: maximalarbetsdagen bör ej vara längre äo 10 timmar, så som det förut var bland de starka ooh välnärda engelsmännen — månne då den engelske arbetaren går in på att reducera sin arbetsdag till 6 — 7 timmar?
Det kan man väl icke begära.
Hvad skalle dessutom följden bli?
Jo, han skulle arbeta 6 timmar inom ett yrke och 2 — 3 timmar inom ett annat, eller han skulle arbeta i hemmet, kort sagdt fortfara att konkurrera med en 8 — 9 timmars arbetstid gentemot den belgiske arbetarens 10 timmar, och sålanda skalle de natarliga produk-tionsvilkoren likväl göra sin rätt gällande.
Lagstiftningen kan härvidlag ingenting nträtta.
Det fans emellertid en tid, då äfven de engelske arbetarne bade en 16 timmars arbetsdag.
Endast Bteg för steg har det lyckats honom reducera den till 10 timmar.
Det har gått så småningom och på ett med prodaktionsvilkoren öfverensstämmaode sätt, emedan reduktionen hållit jämna steg med individens genom hvila och bättre föda stegrade arbetsförmåga.
Det har genom talrika försök påvisats, att detta tal om den engelske arbetarens större arbetsförmåga ingalunda är en fras, utan rena verkligheten.
» Vi skola », säger den ofvan nämde tyskBinnade författaren, » endast anföra några så extrema tal som att förhållandet mellan arbetsförmågan hos en engelsk och en indisk bomullsspinnare är som 56 till 23,2, det vill säga, att engelsmannen producerar mer än dubbelt så mycket som hinduen på samma tid och på samma maskin ».
Detta resultat har appnåtts så småningom utan allvarligare rubbningar af den natarliga utvecklingen inom industrierna, emedan det fria affcalet möjliggjort ett tillämpande enligt » dagens kars », om vi så fä nttrycka oss.
Vi föreställa oss att den svenske arbetaren ingalunda skulle bli synnerligen belåten, om man en vacker dag Bade åt honom: För att hjälpa den förtryckte belgiske och sachsiske arbetaren bar det blifvit genom internationel lag beslutat, att du ej iär arbeta mer än 8 timmar i stället för 10.
Naturligtvis blir din lön då kr.
], 60 i stället för 2 kr.
Ty det kan väl icke vara meningen att genom lagstiftningen äfven vilja reglera arbetslönerna.
Den svenske arbetaren strejkar, men lyckas icke, ty arbetsgifvaren vet, bur mycket arbetaren kan producera i timmen, ooh konkurrensen tvingar honom hellre upphöra med produktionen än låta producera med förlast.
Att ställa den svenske arbetaren under dy-Hka vilkor kan omöjligen det svenska samhället gå in på.
En annan svårighet möter oss i hemslöjden, bvilken i mångaland spelar en betydande rol inom stora industrier t. ex. ur-fabrikationen, leksakstillverkningen m. m.
Är det verkligen möjligt att befalla de fullvuxna medlemmarne af en arbetarefamilj, att de ej skola ha rättighet att inom hemmets fyra väggar arbeta mer än ett visst antal timmar, att de ej skola fl stiga upp före kl. 6 på morgonen, att de skola ha middagshvila från 12 — 2 och gå till sängs kl. 8?
Vi äro här inne på frågan, om verkligen en fri och själfständig arbetare kan finna sig i ett förmyn-dareskap som fråntager honom själfbestämningsrätten öfver hans tid.
Må man taga vård om barnen och de beroende q vinnorna, så långt det öfver hufvud taget är möjligt att utöfva en kontroll; men må man äfven komma ihåg, att det fins en gräns!