Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från den läckra, stekta skinkan och de rykande ärtskidorna framför majoren uppsteg en retande doft och spreds öfver bordet.
Lilla Rutger började blifva orolig, där han stod, en rodnad steg högre och högre på hans ansikte, och redan suto tårarna i halsen.
Detta undgick icke majorens skarpa blick.
Han satte en bit af det doftande fläsket på sin gaffel, lyfte och höll den orörlig i luften.
Vid bordet vågade man knapt andas.
Hypnotiskt drogos Rutgers blickar till det uppfostrande lockbetet.
Han stirrade på det som förhäxad — och nu inträffade något oerhördt.
Gossen brast i hejdlös gråt, en gråt af vildt uppror, och mot bordets underskifva sparkade ursinniga fötter.
Alla utstötte en suck af häpnad.
Röd som blod ville majorskan resa sig, men hennes härre och man gaf ett befallande tecken.
Därpå steg han själf upp, skred långsamt fram och grep sin vanartige sons arm — släpade honom ut, bort — långt bort.
Men ett ohyggligt skrik, likt en tjurs bölande, trängde i nästa ögonblick som hälsosam varnagel till allas öron.
Efter måltiden, som afslutats under darrande ljudlöshet, slog majoren sig ned på farstubron och stödde händerna på käppkryckan.
Ingen annan af husets invånare satt gärna här ute.
Fruntimmernas plats var på gungbrädet bakom häcken.
Majorens humör hade länge varit ur jämvikt.
Hans egendom sträckte sig vida, men den vattensjuka maden växte i omfång och hotade att undergräfva den begagneliga jorden.
Skörden räckte knapt till husets behof och drängar och torpare fordrade sin dryga kost.
Mer än skäligt lata och sjukliga voro de också, de svinen.
Han kastade en blick åt sidan och upptäckte ett gapande hål i syrenhäcken.
Kvistar och löf lågo strödda på marken.
Häradshöfdingen, doktorn och kronolänsmannen hade farit en smula hårdhändt fram i förrgår kväll, då man satt i bersån och pokulerade.
Plötsligt hade häradshöfdingen kastat upp klackarna i häcken och sparkat, så att det rykit om bordet af grus och kvistar.
Sedan hade han börjat skälla som en hund — på månen, som steg upp öfver logtaket!
Med hakan mot de korslagda händerna på käppen satt majoren med flygande näsvingar och förnöjde sig vid det roliga minnet.
Men så kom han ihåg — tog ur fickan hvisselpipan och lät höra en gäll signal.
Rättaren kom springande, strök af mössan och blef stående med den i fingerspetsarna vid knävecket.
— Hvad i röda h—, hvarför har du inte snyggat upp här — ser du inte?
Rättaren mumlade underdånigt något om maden och hur mycken tid dämningen tagit.
En torparyngling gick i detsamma med redskap öfver gården.
Vid rättarens ord stannade han rodnande och villrådig.
— Hvad vill du? afbröt majoren barskt.
Gossen gick närmare och stammade ifrigt:
— Jag har liksom gått och tänkt — det har som legat för mig, att maden kunde en nog få bort, så det blef till åker att så sä’ i stället.
Majorens min mörknade.
Pojkens föräldrar voro nyinflyftadt folk, fadern var klen, icke mycket arbetsduglig och för rästen rakare i ryggen, än majoren tyckte om.
— Kom hit, sade nu majoren.
— Fan tror jag inte du har va’malslapp i ändalykten — är inte skinn godt nog?
Och så vill du skapa om vår Härres jord, hva?
Blixtsnabbt for den bruna käppens doppsko öfver den unga kinden.
Med ett doft rop ryckte ynglingen tillbaka.
Hans ögon blickade förvildade.
— Han slo’ mej, mumlade han och höll handen tryckt mot kinden, där bloddroppar sipprade fram.
— Går ingen nöd på dej, sade majoren och hötte litet med käppen.
— Se så marsch och torka mamsellskinnet på sej och var inte högfärdig en annan gång, pojke.
Men på vägen talade rättaren säfligt förnuft.
— Så går det, sir du, när en ä’ framfusen och vill undervisa lärdt folk.
Men torparsonen vaggade långsamt fram och upprepade mekaniskt:
— Han slo’ mej.
Då bannade rättaren:
— Var inte jolmeter, pojkvask, vi ha la en milder herre.
Nu för tia tör en knapt putta te en dräng med spö.
Du skulle sett i forna tider ... han patron borta i Viken, han kunde slå drängakräken, så det skrällde som i bensäckar.
Men folk vet inte, när de har’et godt.
Nu vill torpare äta sill te sina potäter som härrskapera.
Hvad middagsluften stod underligt stilla och brände, och så kväljande tungt med all lukten från örterna.
Plötsligt föll gossen omkull och låg hvit och orörlig.
En mager qvinna kom utrusande från en koja på backen.
Hon jämrade sig och träskorna smälde mot småsten.
— Jestanes Per — ä’ du fallen — och på själfva din födselsdag — du kunne la ätit brökakan jag bjö dig i morse — nu ä’ du la rent hongriger ...
Men si jag och ungarna — det ska nu alltid gå först .., Per, hör du ...»
Följande dag var torpar Erikssons Per försvunnen.
Vid mors skinnbibel satt fastsmetadt ett stycke papper.
På detta var med kol ritad en klumpig hand, hvars rakt utsträckta pekfinger vidrörde ett fyrkantigt hus med fönster, två rader ofvanpå hvarandra; en jättehög dörr och skorstenar, som röko af alla krafter.
Under stod mödosamt präntadt efter bibelns bokstafstyper:
»Per går te stan.»
Det var i dag för femtio år sedan!...
Plötsligt upphör regnet.
Himlens odjur sjunka nedom synranden.
Det gamla husets spöken fly, och ur alla små rutor skjuta leende blixtrar.
Den frigjorda solen lyser upp gafvelspetsen, drifver längre och längre ned de blågråkalla skuggorna och smeker den gamla stommen, tills dess urblekta färgtoner dallra i gult.
I dälden springer lifvet åter upp på unga fötter.
Från åfallet surra maskintegelbrukets remtrissor muntert och linorna hväsa, dansa och glimma som ormar i den våtvarma luften.
Det ekar af timmermännens hammarslag genom den lyhörda dalen och djärft gnisslar brädsågen.
Ett tåg kommer susande och hvisslande, det kröker sig som en svart slang om den frodiga betesåkern, där i går slåttermaskinen, körd af en enda man, gick fram, som en vind afmejande vida ytor.
Trakten är länets bördigaste, så långt ögat ser täckes marken af täta rika sädesfält med en och annan tynande gulborst.
På forvagnarna, som skramla fram, trona brukets torpare och drängar, gnolande känslosamma melodier och uppsträckta i klädesbyxor och stärkta kragar med vajande kravatter.
Rundt hela nejden upptäcker man förgäfves en trasig man.
Vid skogsbrynet lysa mellan grönskan brandröda torparstugor på stenfot, fönsterna, försedda med hvita gardiner, glindra, här och där öppna för sol och vind.
Men nere bland de gula axen brösta sig bondens ljusmålade tvåvåningshus med en rad af markiser, som pösande skjutit från sig uthusen — långt bort öfver gården, skuggad af lönnar.
Mor, välkammad och klädd i bluslif, röd veckad kjol och örhängen, går där med fatet rågadt af rödt fläskkött och bunken fyld af nysilad mjölk.
Från bönlandet möter en snygg tjänstflicka med korgen lastad till brädden ...
I bygden är stark omsättning af allehanda folk.
De flytta in och ut, stanna eller gå, mångt och mycket sysselsätter tankarna, oro och glädje om hvartannat.
Planer kastas upp, ögon börja se, öron fyllas af främmande ord och hjärnor af sällsamma begrepp.
Och aldrig är årets sista dag lik dess första ...
Hu-uij!
Utför skogsvägen från nya härrgårdsvillan kommer bicyklande glasverandans brokigt klädda ungdomsskara.
Glammet stiger mot skyn.
I spetsen flyger fram en gubbe med hvitt hår och skarpa ögon.
— Farfar på velociped — Gud så lifvadt! — farfar som i dag fyller sjuttio år!
Svärmen slår ned öfver det gamla huset och surrar lustigt in och ut.
— Å, det gamla stiliga huset — att det skall rifvas ... ohyggligt, barbariskt.
— Så ’samlad’ man blir i små, låga rum!
— Ja, tänk så harmoniska människor voro förr, så stilla, behärskade — stiligt!
— Då lefde personligheter, äkta känslighet.
— Att tänka på våra otäcka bondhärrskapshus ...
— Nej, en dräng vill numera knapt äta vattgröt ...
— Och bondfröknarna volma hö i handskar — rädda om händerna — borde ha ett kok stryk.
Men ute på farstubrons trappsteg står han, sjuttioåringen, f. d. värkmästar Per Eriksson med blottadt hufvud.
Det är första gången han gästar sin sons, ingeniörens nya egendom.
Han står där rak, och hans genomträngande ögon blicka iakttagande ned genom lindallén — öfver fältet — uppåt skogsbacken.
Han hör dem glamma och pladdra, dessa fria, glada, unga människor i purpur, azur och lila.
Fönster och dörrar stå öppna.
Det är hans sonson, skalden, som talar.
— Ja, då förstod man att lefva.
Nu för tiden ha vi allt — utom det enda som ger lifvet värde.
Per Eriksson vänder sig stilla om.
Den unge mannen, som i detsamma slår sig ned på en ålderdomlig stol med knapt tilltagen sits, reser sig genast åter och söker, med ryggen stödd mot rummets vägg, sträcka ut fötterna så godt sig göra låter.
Bredvid står hans fästmö och ser på honom spefullt.
— Du är trött, skall jag cykla upp och sända Stina hit med den långa hvilstolen?
Kanske du kunde inspireras till ett litet poem — i empire?
Skalden rycker på axlarna.
— Kärleksgnabb, höres hans mor infalla, där hon i leende beundran stryker hans kind.
— Ser du, mamma, fortfar skalden i matt, gäckande ton, jag tror att Laura på fullt allvar anser att oljetryck och oxstek — icke blott visa en högre kulturell ståndpunkt utan också förmå göra folk positivt lyckligare än bjälkväggar och hafrebröd.
Då rätar sig den gamle Per Eriksson till hela sin höjd, och hans ögon blixtra till.
Han ropar sin sonsons namn, möter honom på bron och lägger sin hand tungt på hans axel.
Och han talar ljudligt med en gammal mans darrande patos:
— Dina ord skrälla likt kons bjällror! ...
Ser du där borta — där den röda stugan nu står?
På den fläcken lefde en gång din farfars mor ... du vet det?
Men vet du också, att hon dog af en underlig sjuka, som folk sade?
Den tiden teg man, när kropp och själ värkte, ser du, och folket skref inga memoarer.
Man teg, som djuren tiga ...
Nå, till sist kallades läkaren ut.
Och så skar man upp hennes mage, där var det man fann det underliga, du!
Det var gräs.
Tyst, tyst har blifvit rundt om det gamla huset.
Fram bakom syrenhäcken smyga stegen lätta och trippande, och hviskande susa frågorna genom luften.
Den gamles hand hvilar fortfarande tung på den besvärade unge mannens axlar.
— Hata på allvar, gosse, älska på allvar — så skall du förstå lifvet.
Och du kommer att skrifva med blod då, inte med blekt vatten, och människorna skola minnas dina ord.
Plötsligt läggas två armar om den gamles hals.
Vid hans hvita hår snuddar ett svall af brunt burr öfver ett glödande flickansikte ...
Men då aftonsolen kommer med sitt skimmer och skogshöjderna inväfvas i ett guldnät, där stammarna afteckna sig som blodstreck mot violetta skuggor, och barrbärget liknar en jättesvamp, doppad i ett färgbad —
Då strålar det gamla huset i underbar, gullröd glans, sagolikt trolsk som framkallad genom romerska ljus.
Och dess fönster blänka likt gula solar.
Skator.
Nu står på det höga Majbärget blott en dum, pösig bondkvarn, som snurrar och snurrar i sol och regn, och nedanför rada sig magasin vid magasin med numrerade luckor.
Men då trängdes ända ut på klippkrönet en mängd små hus, liksom för att riktigt få hålla utkik öfver härligheterna under, öfver det gamla skeppsvarfvet och älfven och långt bort fjorden med båtar och skepp.
De lågo där dessa boningar, härs och tvärs, lik en klunga seglande fartyg, och som små skutor sågo de också ut.
De hade flaggstänger och brokigt färgade namnbräden, där de allra vackraste namn, såsom Galatea, Celeritas, Gamen och Lord Palmerston lyste i sirligt präntad och förgylld skrift.
Vid gaflarna stodo uppstälda galjonsbilder, föreställande något yppigt krithvitt fruntimmer med svartpenslade ögonbryn och gullhår eller guden Neptun med böljande skägg, rostfläckigt af hafsskum, och med treuddens spetsar brutna af stormsjöar.
De små gångarna, som slingrade mellan bärgets knaltar, liknade också på ett hår strömfåror.
Omkring hvarje sådan hus-skuta fanns en väl inhägnad trädgårdshage.
Den sträckte sig för öfver, som ville den kokettera med sina behag inför galjonsbildens hvita, stela ögon.
Tätt under Neptuns stora, platta fötter blinkade tusenskönor och ringblommor, vaggade löfkojor och gula lökliljor och kråmade sig blå riddarsporrar.
Ett stackars vindböjdt äppelträd kunde blygt sträcka ut sina magra grenar.
Men framför en liten kabyss till lusthus höjde sig på en stolpe husets klenod, den svarta solkulan, på hvars spegelyta de riktiga fartygen där ute seglade omkring och vågorna dansade och människorna gingo på hufvudet med stora förfärliga ansikten och pussiga kinder.
Detta lilla samhälle på toppen af Majbärget var Blåsut.
Här redde ostindiefararne sina hem på ålderdomen.
Alla mogna sjömän tänkte med hemlig längtan på Blåsut, och för ynglingarne stod det som en drömstad, där allt skönt och hemskt i världen samlats.
Urgammalt var det.
Den äldste sjöbussen sade, att han aldrig hört någon tala om den tid, då det icke fanns.
Att lefva här uppe var som att lefva till hälften på sjön.
Från fönstren varsnades fjorden ända ut till yttersta skären.
Intet in- eller utgående fartyg undgick de gamla fördettingarnes kritiska blickar, och skutorna vid bojarna älfven utefter kände de på sina fem fingrar.
En mild, ljus sommarafton hade båtsman Josua Söderberg slagit sig ned på berghällen, som bildade tröskel till hans hus.
Han var prydligt klädd i kavaj med två rader hornknappar; under den blå ylleskjortans krage stack ut åt hvarje sida en väldig halsdukssnibb, och på de glesa hårtestarna tronade pojkaktigt snedt en platt, virkad mössa.
Den jämna skäggkransen från öra till öra gaf något myndigt, tvärsäkert åt ansiktet, och från de skarpa små ögonen stod den egendomliga glans, som kommer af att ständigt blicka långt, långt bort.
Nedifrån älfvens förtöjda fartyg bar aftonbrisen ljudet af taljornas gnisslande och kappstandarnas klirrande och knastrande till sjömännens sorgesamma kärleksvisor.
Plötsligt stack ett hufvud upp öfver bärgkanten och följdes af fler.
En flock pojkar närmade sig försiktigt.
Litet osäkra och på vederbörligt afstånd satte de sig ned — man visste aldrig, i hvilket humör gubben Josua befann sig.
I dag såg han emellertid nyter ut.
— Sir I, pojkar — började han genast och drog ut af ett gammalt uppblött tåg en lång drefstump, medan rynkorna kring hans hopknipna öga dallrade —, ville jag, så nog kunde jag tala om för er om både gröna och svarta människoätare, men då kunde I inte sofva i natt, för I ä så’na mesar.
— Äh, inte ä vi rädda, må båtsman tro.
— Pojkarne skockade sig ifrigt närmare.
Gubben ruskade envist på hufvudet, så att lufvans tofs vajade.
— Huum — göken häller — det låter vi allt stå på tillväxt.
Men jag kan tala om en sak, jag såg i deras land.
Det var grant, må I tro.
Bäst som vi gick där, så kom vi till en sjö.
Långt ute växte det hvita blommor, stora som huset här, och di hade blad, som räckte ända in mot land.
Där klef vi ner, vi, och marscherade på löfvena ut till blomman.
Och så la’ vi oss ombord och somnade på fläcken.
Men si, det skulle vi inte gjort, för med ens vi vaknade, var allt som svarta natten.
De hade gått ihop i topparna, ser I, de där förbaskade hvita blombla’na.
Som lycka va’, hade vi yxorna med, så vi kunde hugga oss ut, annars hade vi vurti lefvande begrafna.
För di blommorna ä som människoätarne, si, di släpper aldrig sitt tag.
Pojkarne gapade men sågo litet ovissa ut i ögonen.
— Kunde de vara så stora? — undrade någon dröjande.
— Jösses — svarade båtsman Söderberg och spottade.
— Det finns väl större saker än det.
I skulle bara sett Great Eastern — något annat än skutorna där nere, det minsann!
— I kan tänka er en smula, hur där såg ut, när jag en gång — jag var välan 35 år då — skulle gå upp i vanten, och så det tog mig en hel månad, innan jag hann till tredje virflingen.
— Åh, det var väldigt — ropades i korus.
Då kom gubben riktigt i tagen.
Han såg händelsen för sig, som hade den passerat i går, och slog knutna handen i tågstumpen.
— Ja, ta mej fan stod jag inte och besinnade mig länge, innan jag vände om.
För si där oppe till väders var saker att se på, må I tro.
Där fanns krogar och danshus i hvartenda block och fullt med folk, och de gjorde inte annat än roade sig, så länge pängarna räckte.
Men si jag hade vurti gammal gubbe, innan jag hunnit till märsrån, och nog ville jag väl hem ett tag och se Blåsut.
Nu började den stora varfsklockan ringa.
— Se så — afbröt han tvärt — go avé, som engelsman säger ... klart till skaffning.
Så gick han stelt och långsamt in i huset.
Där både sken och doftade det af såpa och vatten.
Rummen stodo svala och rena som en skuta strax efter kvällspolningen och fina som kaptensfruns hytt.
Och så mycket härligheter huset rymde.
Koraller och snäckor i rundlar och rutor och pyramider och halfcirklar, på bord och på golf, så att man icke visste, hvar man skulle börja att beundra.
Och små lustiga pagoder af cypressträd och kupor med fåglar och blommor af blåst glas.
Men det bästa af allt var Josua Söderbergs eget fartyg, där han seglat som förste båtsman i så många Härrans välsignade år.
Det var måladt på glas och i själfvaste Kina.
En målning som hette duga, skall jag säga.
Till och med seglens våder voro utritade, och namnet på vimpeln syntes klart och tydligt.
Sjön snodde sig som ormar, och kajutans små fönster med röda gardiner lågo ordentligt i rad.
Af besättningen fattades icke en enda man, och till och med hönsen i den långa spjälburen på kajuttaket sträckte fram sina näbbar.
Det var inte en af de där vanliga taflorna, som bara föreställa ett fartyg.
Lifslefvande och till evärdliga tider flöt hon på vattnet, Galatea, med spända segel och klara rutor och kring relingen matroser i blanka knappar.
Gubben stultade genom salen och förmaket och vände om två gånger.
Blott för att riktigt få känsel på, hur rent och fint det var.
Sedan gick han ut i förstugan och lyfte på klinkan till gafvelrummet.
Dottern
Anna satt i stor krinolin som i en tunna framme vid fönstret och sömmade handskar, spända kring bågen.
Aftonsolen från älfven göt gull öfver hennes hår, kammadt skinande slätt om stora valkar och hängande i en pung bak på halsen, som mjäll och hvit höjde sig ur den lågt ringade klädningen.
— Hörde du inte, att klockan rang?
Pojken ska väl ha mat.
— Lina står ju vid spiseln — svarade hon kort.
— Li-na står ju vid spi-sen ja — härmade gubben i ett missnöjdt mumlande och fortsatte vägen till köket.
Här fräste pannan öfver den öppna elden, och Lina flög omkring som ett bi.
Hon var liten och nätt, med goda, blå ögon men utan både valkar och krinolin.
— Far — sade hon dröjande och lät sirapen långsamt droppa från skeden —, i natt drömde jag om mor.
Hon red på en häst och gaf mig pängar ... menar du inte, att
Kalle borde tänka sig för och inte mönstra så här i en handvändning?
— Var det silfverpängar, och hvad färg hade hästen? — frågade han.
— Hästen var rent som eldslågor och sparkade omkring stora kopparslantar.
Då lättade gubbens min.
— Röda hästar ä’ styggt — sade han —, men kopparpängar gör inte ett grand.
Lina suckade och teg.
Så länge Josua Söderberg orkat gå ned till varfvet och sätta hop sina tjärkvastar, hade han hvar dag medtagit fostersonen Kalle.
Här nere funnos många underliga ting.
Först den stora virkesboden med alla krokiga ekstockar och trädknölar, hvilka i halfmörkret vredo sig som människor på sjuklägret.
Och de svarta, gula och bruna utländingarne, som skreko obegripliga ord och gingo an som tosingar.
I alla dessa främmande ögon kunde man tydligt se både människoätare och andra hemska saker spegla sig.
Så den förvirrande lukten från tång, sjö och tjära; timmermännens skarpa yxhugg, vindspelens ringdans, gastarnes hojtande till väders, sjömännens ljufliga sånger.
I vågskvalpet vid stockhamnen gungade och gungade långa spiror; säf och bark hoppade yra och lustiga omkring, tills någon våg kom sättande och vräkte dem på land.
Men i kvällningen skvalpade och prasslade stranden svart af drunknades hviskningar.
Utefter brobänken lågo förtöjda fartyg från jordklotets alla kanter.
Slappa vaggade segelflaken mot skyn, och under gafflar och toppar lyste flaggor i så många färger, att man aldrig kunde hålla reda på dem.
Men midt i allt detta flöto som vingskjutna måsar haverister utan master, stora svarta likkistor, där nattetid de dödas andar tassade omkring.
Och så mycket hisnande vågsamt, som företogs.
Öfver masttopparnas flaggknappar hängde pojkar på magen och stirrade ned i djupet.
Folk sprungo på stockarna i vattnet som på torra land eller kilade ekorrsnabbt ända ut på rånockarna.
Men om aftnarna, de kolsvarta aftnarna, då renbrändes fartygsbottnarna, där de pöste som ballonger ut från kullstjälpta skrof.
Bussarna ställde sig i rad på flottar, lastade med ljung och tjärtunnor.
De sågo ut som soldater, färdiga till anfall, och i händerna höllo de borstar och kvastar på långa skaft.
Så började en liten ljungeld spraka — en till — fler, fler — hör, hur tjäran frustar, smattrar, fräser!
Rök och gnistor flyga upp i riggen, och flammorna lysa under mörka himmelen som hundra valborgsmässofyrar, kastande röda slingor nedåt vattnet!
Utomkring ligga nu alla skepp, omhvärfda af rök och lågor som i ett sjöslag.
Men den gamla täckta tjärpråmen där borta med sina puttrande grytor och elden, som slår ut i det svarta tomma, och gubben, som svär och mumlar och rör upp uti allt med sin spade, medan kajorna ursinnigt skria — den pråmen är visserligen en trolldomshåla, och öfver dörren står också i blodröd skrift:
Häxan ...
Å ja — hvad fick man icke vara med om allt för besynnerligt ...
På kokhusväggen uppe vid storsmedjan fäste spaniorerna kålblad och kastade till måls med långa bovieknifvar, så att det hven och susade om öronen.
Grensle öfver sina kistor suto amerikaner och brände armarna fulla af Columbia med stjärnbaneret i glödande rödt och blått, och på bröstet målade de örnen med utbredda vingar och under kärestans namn ...
Så lång dagen var kunde de små satta English sailors stå och påta lerkulor in i en stor ring, som de formade på marken.
Men underligast voro de svarta brasilianerna.
De hängde Judas.
Då pryddes deras kaffedoftande skepp alla vant och tågändar utefter med så mycket flaggor, att det lyste som en skog af hemlandets prunkande blommor.
Sedan stoppade männen upp en gubbe och stucko bleka svenska nyponrosor i hans hatt och en gammal fiol under hans arm.
Sjungande hemska, egendomliga klagosånger kommo de så marscherande nedför landgången, och i spetsen gingo kaptenen och gubben.
På brobänken nedfirades en talja, och snaran fästes om gubbens hals.
Därpå talade kaptenen något, som ingen förstod, och — vips! — flög gubben till väders under gevärssalfvor, som kommo halmstrån och trasor att yra i luften.
Upp och ned for den arme Judas, och kom han blott så nära kajen, att de svarta vildarna kunde nå honom med sina kolfvar, då ekade tjutet ända bland bärgen på andra sidan älfven.
Af allt detta blef Kalle Söderberg på en gång vild och rädd.
Och hårdt, hårdt höllo Lina och han hvarandra i hand, då de om vinterkvällarna suto vid spiselelden och gubben berättade, medan Anna somnade från alltsammans och nordanvinden riste huset, så att lågorna bugade sig och ur vråarna smögo tysta fötter.
Men ju räddare Kalle var, dess starkare blef begäret att titta in genom alla gluggar och trampa på alla krokiga kvistar och lyssna spändt till höstdånet i tacklen.
När han växte upp, hörde han, att ungdomen kallade för vidskeplig inbillning hvad de äldre med egna ögon sett och med egna öron hört och med egna sinnen erfarit.
Gamlingarne däremot menade, att det var skada, att ungtupparne icke fingo allt förståndigt folk landsförvisadt till Blåsut.
Men se skepp kunde nu icke segla utan sjömän, och den, som icke hade ögon att se så mycket som en hafsorm en gång, hvad han dög till, icke var det till sjöman ...
På denna ljusa sommareftermiddag stod Kalle, en ståtlig ung man, bland allt slags hoprafsadt folk och timrade i spantboden.
Ingen talade om annat än skeppet Viktoria, hvilket efter att hafva genomgått en grundlig reparation stod färdigt att göra sin första tripp.
Då fartyget i middags skulle vändas på rätt köl, inträffade något, som fyllde många sinnen med häpnad.
I salningen på den lutande masten befanns ett skatpar hafva byggt sitt bo
Vid denna upptäckt bleknade besättningen och drog sig tillbaka.
Ingen hand rörde vid stöttan.
— Tar ondt vid de fåglarna, så ser skutan aldrig land — förklarade gamle Isakson, och de andra matroserna tego och sneglade uppåt masten.
Att kaptenen knöt handen och kallade dem för »torsker og forbandede idioter», gjorde icke det minsta intryck.
— Skatbo i masten slår aldrig fel — sade bussarne och stodo orörliga med näfvarna på ryggen.
Nu rusade befälhafvaren själf upp i vanten och ref loss boet.