Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det glest bebodda Sverige deremot, skulle det medföra många svårigheter och bidraga dertill, att Landtbrukaren skulle försumma sin Ladugårds skötsel, heldre än han förstörde sin tid och sina dragare att på 6 fjerdingsväg å 2 mils afstånd köpa den lilla portion drank han behöfver.
Jag har varit förlänge Jordbrukare, för att icke erkänna husbehofsbränningens oeftergifliga behof för jordbrukaren.
Af erfarenheten känner jag således, att det vore orätt och oklokt, att neka 27 H, 8 Den 4 Junii f. m. elen ringa jordbrukaren, att i mån af sin ladugård få begagna små pannor, oell oklokt att vid sidan deraf uppmuntra de stora fabrikationerna; om jag lyckats att uttrycka min mening, så är följden, att Hr Hjertås förord för de stora Brännerierne förlorat sin kraft, och då husbeliofsbränningen ej kan upphöra, böra de stora Brännerierna ej uppmuntras.
Jag begifver mig nu derifrån till några anmärkningar vid Hr Nordenankars anförande.
Jag tror att gränsen bör inskränkas för de Pistoriske Verken utöfver livad han föreslagit; jag anser disproportionen för stor emellan alt äga en 90-kannors vanlig panna för 90 R:drs afgift, och en 90-kannors Pistorisk panna för 54o R:dr.
Disproportionen är för stark, för att icke genast falla i ögonen.
En 90-kannors Pistorisk panna är redan att drifva tillverkningen i stort.
För min del önskar jag, att 6o-kannors panna må blifva det högsta tillåtliga Pistoriska Verk.
Sedan man här åberopat förhållandet i Preussen och Dannemark, torde det ej vara ur vägen att upplysa, huru denna sak anses i Finland. II.
Kejs. Maj:ts författning derom innehåller i 17 §. att alla Pistoriska Pannor äro alldeles förbudna.
Man skulle tycka, att om detta stadgande i Finland är för strängt, en medel - Den 4 J u n i i f. m. väg liär åtminstone vore billig, eller att såsom jag nyss föreslagit, de Pistoriska Verken ej fingo äga öfver 60 kannors panna.
En annan talare, Herr Tham, har gjort en erinran, som är ganska riktig, men vid hvilken jag dock uther mig få göra en anmärkning.
Herr Tham har rätt, att det är en skandal bland missbruk, att då en Bryggare arrenderar 2 å 3 Tunnland jord och der uppbygger en sLor och dyr Byggnad, han äger rättighet, att bränna med 2 st. po kannors pannor.
Men olyckligtvis har Författningen blifvit så tillämpad.
Till Utskotten hemställer jag, om icke detta kunde ändras och rättas, utan att derföre påbudet i allmänhet linge retroactif verkan, tili förändring af alia pannor.
HusbehofsBränningen har afseende blott på den Ladugård, som för sjelfva fastigheten är nödvändig; och har aldrig bordt annorledes tillämpas.
Rättvisan och medelvägen vöre då, efter min tanka, funnen blott derigenom, alt alla sådane origtigt tillkomne fabriker nu rent af förbjudas.
Jag får slutligen erinra vid hvad Herr Ribbing anfört, att jag för ingen del instämmer i hans åsigter.
Att hvarje Län och Socken skulle efter en beräkning af den Bevillning, sorn under de sednare åren erlagts, ovilkorligen utgöra en viss Bränvins-skatt, vore att bjuda en stående Bevillning, och 8* i iG Den 4 J n n i i f- ro. skulle medföra svåra olägenheter; den ena, alt Jordbrukarens rätt, att, då han ej vill bränna, afsäga sig rättighet, men också slippa afgiflen, skulle vara honom betagen; eller ock den andra, att hans afgift skulle fördelas på andre.
Detta har ändå mindre förundrat mig, än det förslag, att hus- och jordägare skulle erlägga böterne för sine Torpares och Arbetares fylleri.
Jag hade icke väntat mig att Herr Ribbing glömt den gamla Domare-regeln:
Att hvar äger sin sak ensam böta.
Jag anhåller om återremiss, och att desse anmärkningar må få åtfölja densamma.
Sakkunnige män hafva redan yttrat sig öfver Betänkandets ekonomiska delar, och då jag sjelf i dessa ämnen saknar nödig kännedom, skall jag naturligtvis öfver dem ej tillåta mig något yttrande.
Det var Herr Thams anmärkning mot den egentliga lagfrågan, eller den af Utskotten föreslagna återflyttningen från Konungens Befallningshafvande till
Domstolarne af ornförmäldte mål, hvaraf jag föranläts att begära ordet.
Talaren har väl icke försökt vederlägga de skäl, på hvilka Betänkandet i denna del är grundadt.
Också förmodar jag, att det ej mindre för honom, än för andra, vill blifva svårt, att härutinnan åstadkomma någon grundlig contradeduction.
Herr Tham torde ej taga illa upp, att jag rättar ett af honom Den 4 J u n i i f. ra. 117 begånget misstag, bestående deruti, att Iian uppgaf, det Rikets Ständers begäran vid 180g eller 1810 årens Riksdagar föranledde utfärdandet af nu gällande Dryckenskaps-författning.
Det skedde i anledning af Ständernes framställning vid 1812 års riksdag; en riksdag, från hvilken ej många goda gåfvor kommit.
De ifrågavarande målen äro af ren juridisk beskaffenhet.
Beviset ligger bland annat deruti, att frågor om ändring i Dryckenskaps-författningen vid denna riksdag handläggas af Lagutskottet.
Herr Ribbing har redan visat, att vinsten i tid deraf, att målen handteras hos Konungens Befallningshafvande, är ganska ringa, då vittnesförhör stundom skola för sig gå vid HäradsRätterne, oell der af en eller annan orsak draga länge ut.
Dessutom slå dessa mål icke väl tillsammans med Konungens Befallningshafvandes öfrige göromål.
Det kan ej vara ändamålsenligt, att
Landshöfdingarne en gång i veckan så till sägandes hålla KämnersRätt.
Att med denna målens återflyttning till deras rätta forum, ej åsyftas inskränka Konungens Befallningshafvandes verkningskrets, och förringa deras myndighet, är klart, då man besinnar, att af de flere Landshöfdingar, hvilka å Ridderskapets och Adelns vägnar äro ledamöter af de sammansatte Utskotten, sorn behandlat ämnet, ingen reserverat sig mot beslutet i denna omständighet.
Ännu en gång måste jag, på sätt redan skett vid riksdagens början, fästa Den 4 Junii f. m. uppmärksamheten derpå, att det ingalunda är de drucknes försvar, jag åtagit mig, utan vittnens, hvilka ej allenast äro, men lill och med af lagen förutsättas vara, helt och hållet oskyldige.
Om en soldat eller en dagakarl, de der skola hemta sin bergning från sina armar, nödgas vandra in tillLandsCanzliet från sitt derifrån 7 till 8 mil belägna hemvist, hvarpå exempel finnas, kan han blifva satt i nödvändighet, att för sitt lifsuppehälle stjäla eller bettla sig fram.
Den ringa ersättning, honom tillerkännes, i fall den anklagade sakfälles, och har tillgång att gälda böter och omkostnader, försvinner helt och hållet, om denna tillgång saknas.
I hvilket bedröfligt tillstånd är icke då det fattiga vittnet försatt?
Slutligen kan jag ej undertrycka den känsla af ledsnad, med hvilken jag nyss hört en värd Ledamot på detta rum åberopa en temligen färsk
Rysk författning, hvars grundsatser han förmodligen önskat vi skulle låta tjena oss till ledning vid det blifvande beslutet.
För min del hoppas jag Fäderneslandet aldrig skall blifva så oljrckligt, att behöfva ställa sig till efterrättelse de Ryska mönsterne.
Friherre 1Sprengtportens Jacob Wilhelm:
Man har trott sig finna en motsägelse deri, att Utskotten tillstyrkt fortfarandet afKonstbrännerierna på samma gång, som man inskränkt bränvinsbränningsrättigheten till be - Den 4 Junii f. m. 1 *9 gagnandet af en enda enkel panna; för min del finnér jag det ganska consequent, att då bränningskonsten vunnit den fullkomlighet att med en panna, af hvad storlek som hälst, nu kunna åstadkomma 3- å 4-dubbel production mot fordom, man då ansett det göra tillfyllest att få begagna en panna; 2:ne enkla pannor lära nu för liden sällan användas annorlunda, än att den ena begagnas till klarning; men en sådan method blir alltid en misshushållning, sedan man uppfunnit sättet att medelst en enkel och föga kostsam apparat genast kunna åstadkomma rectificeradt bränvin, utan att behöfva låta det genomgå någon serskildt klarningsprocess.
Boije har trott, att Utskotten väl ej haft för afsigt, men att resultatet af deras åtgärd varit, att gynna, som orden folio sig, de Aristocratiska brännerierne.
Jag tror deremot, för att begagna mig af Friherrens eget uttryck, att just de Democratiska pannorne blifvit gynnade, så väl i afseende på rättigheten att bränna, som i afseende på afgiften.
Den största egendom af kanske 100,000 R:drs värde får ju ej begagna större panna än 90-kannors, då det deremot blott fordras några 100 R:drs egendomsvärde för att innehafva en 3o-kannors.
Med den sednare kan likväl tillverkas j-:del af den förres produetion.
I bestämmandet af afgiften blir detta ännu synbarare. 3okannors-pannan skattar 3 R:dr 36 sk.; En - 120 Den 4 Junii f. ra. kla go-kannors-parinan circa 2 5 gåiigor och pisloriska verket nära i5o gåugor denna summa.
Jag önskar äfven, att Staten må kunna öka sina inkomster genom en högre branvins-afgift; men så vida detta ändamål skall pä ett billigt vis uppnås, måste tariffen förändras, hvarföre jag under åberopande af min reservation äfven får yrka återremiss af Betänkandet.
Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: I afseende på detta Betänkande, måste jag börja med anmärkning mot sjelfva benämningen: husbehofs-brcinvinsbränning.
Det är tid att upphöra, att gäcka sunda förnuftet med en sådan benämning, då man på ett enda ställö tillverkar 3o å 4o,ooo kannor; ty ingen måtte väl för sitt hushåll hafva behof af så mycket Bränvin.
Man kan väl invända, att det tillverkade bränvinet är till husbehof för bela Svenska Folket.
Men den allmänna klagan öfver fylleriets tilltagande och öfver lagarnes otillräcklighet till dess hejdande, visar olämpligheten af benämningen äfven i det afseendet.
Jag tillstyrker således uteslutandet af ordet:
Husbehof, och att det blott må kallas:
Brännvinsbränning.
För öfrigt hafva flere talare uppdagat så många motsägelser och orimligheter i Utskottens Betänkande, att jag derutinnan blott instämmer med dem.
Af sådan beskaffenhet är förbudet att nyttja mera än en go-kannörs vanlig panna, och tillåtelsen att bibehålla Den 4 J u n i i f. m. 12! samma pannerymd i ett Pistoriskt verk, hvarigenom två eller flera gångor mer bränvin skulle kunna tillverkas, än med tvenne enkla go-kannors pannor.
Vidare är det orimligt, att förneka flere Jordägare att förena sig om mera, än en 5o-kannors panna.
Det är klart, att desse böra äga samma rätt, som vöre deras Jord i en mans hand.
Att annorlunda anse dem, skulle vara ett aristocratiskt våld mot de mindre jordegarne.
Särskildt får jag anmärka, att den gamla TarilFen på afgiften är orimlig, och gör på vissa ställen alltför stora språng.
När t. ex. en i5-kannors panna betalar 16 sk., en iGkannors panna 3a; så skulle deremot fölen å 17 kannor erläggas 1 R:dr 20 sk., och för en å 18 kannor endast 1: 24- Och då en panna ä 24 kannor betalte 2 R:dr, och en ä 25 kannor 2 R:dr 4 sk.; skulle en å 26 kannor erlägga 3 R;dr 12 sk., men en å 27 endast 3 R:dr 18 sk. 0. s. v.
Dessa språng emellan 16 och 17 samt emellan 25 och 26 äro orimliga, och borde lätt kunna undvikas, om man lät förhöjningen stiga i en jemnt tilltagande proportion.
För öfrigt hafva Ftskotten dels blifvit klandrade dels berömde för det de tillstyrkt, att flytta åtalen mot fylleri-författningarnes öfverträdelser från Kongl. Maj:ls Befallningshafvande till Doiustolarne.
För min del skulle jag nästan våga tro, att de böra flyttas från båda, ty då fylleri i och för sig 1 22 Den 4 Jun i i f. m. sjelf ej är något egentligt brott utan endast en last; så har jag svårt att förstå huru, efter Rättsläran, Staten mera kan straffa den, sorn genom starka drycker skadar sig, än den som gör det genom annan omåttlighet.
Fylleri-målen borde efter min tanka öfverllyttas till KyrkoRåden, hvilka skulle på ett faderligt sätt kunna vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom denna last häst kunde inskränkas, åtminstone säkrare och bättre än hitintills.
Ingenting är emellertid orimligare än penningeböter för fylleri, emedan detta straff mest drabbar Hustru och barn.
Stockstraff är nästan ännu orimligare, och jag vet flera, som afhändt sig lifvet för att undgå det.
Nu mera lär det icke heller någonsin tillämpas; åtminstone har, mig vetter ligen, Kongl.
Maj:t aldrig, de senare åren, afslagit någon nådansökning om befrielse derifrån.
Man har föreslagit consumtionsafgifter på bränvinet, samt trott, att Statens inkomster derigenom skulle ökas, och supandet minskas.
Afsigten är ganska god, men skulle säkerligen möta så mångå svårigheter vid verkställigheten, att ändamålet alldeles förfelades.
Det skulle nemi. å andra ställen än i stora städer, der god Polis finnes, blifva svårt att förekomma Lönnkrogar.
Så länge det ej är förbjudit att med bränvin traktera sina vänner, skulle krogrörelsen bedrifvas under denna förevändning.
Och om producenten får sälja bränvinet kannvis, sko - Den 4 J u n i i f. m. la flera gäster slå sig tillsammans att låta en köpa och tractera de öfriga.
Att bortauclionera krogrättigheterna, skulle, i samma mån det vore svart att förekomma lönkrögeriet, lemna alltför liten inkomst åt Staten.
Dessutom tyckes denna rörelse icke vara så indrägtig, sorn en värd Talare föreställer sig; åtminstone om man får döma efter den uselhet, som synes råda hos de fleste krögare.
Troligen delas vinsten af dem, som skola bevaka ordningen.
En värd Talare har påstått, att bränvin knappt borde få tillverkas i smått, utan endast fabriksmässigt; emedan detta senare är mera lönande och följagtligen nyttigare för det allmänna.
Men emot den Statsekonomiska princip, hvaraf detta är en tillämpning, vill jag blott göra den erindran, att jag för min del anser en vinst af ioooR:dr, fördelad på 100 händer, vara nyttigare för det allmänna, än 5o procent högre vinst, som stannar blott på en enda hand.
Slutligen anhåller jag att få framställa några principer, som jag trott böra ligga till grund för uppgörandet af en Bränvinsbrännings-förordning, nemi.: 1:0
Alla förändringar i pannerymden böra undvikas, på det den gamla redskapen ej må behöfva omarbetas; 2:0
Den verkliga husbehofsbränningen bör befrias från skatt; men deremot fabrica - Den 4 J H n i i f. m. tionen till afsalu betungas; på det varans dyrhet må i någon mån minska öfvermåJLtet af dess njutande; och 3:o Afgiften för fabricationen bör vara lärnpad efter tillverkningens belopp, samt kunna med möjligen minsta godtycke bestämmas.
Till följe af dessa principer borde det förblifva vid hvad hittills varit stadgadt i afseende på pannerymden för hvarje hemman.
Och för att kunna bestämma afgiften, borde vid mantalsskrifningen uppgifvas, huru stor pannan vore, med hvilken man ville bränna, och af hvad beskaffenhet.
Af PröfningsComitéen skulle sedan bestämmas, huru mycket bränvin kunnat med en sådan panna tillverkas under hela året.
Härifrån afräknas för den tid, sorn med Kron-betjents och vittnens intyg kunde bevisas, att bränvinsbränning icke blifvit idkad.
Af den sålunda utrönta verkliga tillverkningen borde 20 eller 25 kannor få afräknas för hvar mansperson i huset, som vore öfver 20 år gammal, och vara skattfritt, men för det öfriga borde erläggas en afgift af t. ex. 4 sk. kannan, hvilket i sjelfva verket blott vöre eli förskott, som köparen slutligen finge till Producenten ersätta.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Plenum komme klockan f till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Den 4 Ju n i i f. in. Friherre
I alla länder, likasom här i Sverige, gör man skilnad i afseende på Rättegångsordningen emellan brott, som genast tillhöra allmänna Domaremagten, och brott, sorn höra till polismaktens gebiet.
Fylleribrott höra till polisen i Stockholm, Götheborg och Norrköping, eller i alla Städer, der serskildta poliskamrar äro inrättade, och jag ser ingen olägenhet deraf, att de afdömas af LandshöfdingeEmbetet i landsorterne.
Man säger, att en sådan behandling är till tyngd för allmogen.
Jag torde härvid få erindra, att tyngden egenteligen drabbar dem, som genom dryckenskap vilja blottställa sig derför.
Man säger äfven, att vittnen blifva alltför mycket besvärade; men de besväras ju icke ulan att i samma mån få ersättning för sitt besvär.
Att betaga Konungens Befallningshafvande domsrätten öfver fyllerimål, eller att förändra det derom nu gällande stadgandet, vore således endast att återföra saken till samma punkt, der den tillförene stått, det vill säga att lemna brottet utan åtalan under liela tiderymden mellan tvänne HäradsTing, hvilket ofta utgör 5 å 6 månader.
Sådant skulle icke göra någon god verkan; en skyndsam åtgärd befordrar deremot aktning för lagen.
På denna grund kan jag ej annat än understödja Herr Thams yrkande, att fyllerimålen äfven hädanefter må åtalas inför Ko' nungens Befallningshafvande.
Den 4 Junii f. m.
Men jag begagnar äfven detta tillfälle att besvara en anmärkning, som visserligen ej behöfde något svar, om icke för att lugna ett sinne, som kändt sig upprördt i anledning af hvad jag förut anfört.
I samma discussion, der det ej funnits sårande att åberopa Preussen och Seeland, der har omnämnandet af ett ekonomiskt förhållande i Finland upprört känslan hos en värd Ledamot.
Jag ber den värde Ledamoten vara öfvertygad, att min känsla är lika Svensk, som hans; men den är icke till den grad sjuk, att den hindrar mig bedöma, hvad sorn verkeligen är förnärmande, eller icke.
Ett åberopande af en Rysk författning kan lika litet vara förnärmande för den Svenska känslan, som uppläsandet vid 1815 års
Riksdag af ett helt verk af Struensee.
Men om åberopandet för hårdt tryckte någon känselsträng, var felet icke mitt.
Mittanförande behöfde stöd af ett exempel, och jag fann ej något ondt uti att åberopa ett, som låg så nära.
Jag får först utbedja mig tillgift, för det jag upptagit Ridderskapets och Adelns tid med en fråga, som icke nu hörer till ämnet.
Jag har misstagit mig så vida, att jag trodde io:de punkten af det nu ifrågavarande Betänkandet innefatta frågan om fyllerimålens förflyttning från Konungens Befallningshafvandes jurisdiction; men den angår endast oloflig bränvinstill - Den 4 Ju ni i f. m. 127 verkning oell försäljning.
Den andra frågan är deremot föremål för ett serskildt Betänkande från Lagutskottet.
Således lärer hvarken mitt yttrande derom nu höra till ämnet, ej heller hvad Herr Cederschjöld anfört om strupen och magen, så vida dessa ej skola hänföras till sjelfva Bränvinspannan.
Dernäst anhåller jag att få yttra några ord, rörande åtskillige andra principer, som här blifvit framställde.
Af Friherre Boije är jag redan förekommen i afseende på Herr Hjertås sats om förmånen af en öfvergång från husbehofsbränning till fabrication af bränvin.
Jag kan lika litet dela Herr Hjertås åsigt häruti, som jag kan dela hans tankar om den tjcnligaste beskattningen af bränvinstillverkning.
Han vill, att hvar och en sjelf skulle uppgifva sin produetion föråret, och att Gode
Män sedermera skulle vaka öfver uppgiftens riktighet.
Jag tror, att vi ännu ej hunnit blifva nog bekante med ett riktigt bedömande af våra hushållsinrättningar, och att vi äro för håglösa för municipalåtgärder, för att en sådan utväg skulle kunna lyckas.
Man finnér, huru mycken svårighet det möter att få ledamöter till ett KyrkoRåd eller till en Taxerings Comité.
Jag fruktar, att de föreslagne Gode Männen antingen alldeles icke skulle infinna sig, eller ock uppfylla sitt kall så beskedligt, att de skulle tjena till ingen controll, och förskaffa Staten föga inkomst.
Herr Hjerta har äfven föreslagit en annan åtgärd, som väl Den 4 J u n i i f. m. till en del kan vara bra, nemligen att sätta alla krogar på Auction.
Detta kan vara lämpligt i Städerne, der krogrättigheten ej tillhör någon viss person eller egendom, utan hela samfälligheten; der kan det äfven gifva inkomst, men det låter ej verkställa sig på landet.
Ty huru skulle Konungens Befallningshafvande kunna tillsätta en krog på mina ägor, utan mitt samtycke?
Samtycker jag åter, så måste väl äfven vilkoren bestämmas af mig, men icke efter klubbslag.
Enahanda är förhållandet vid Gästgifverierne.
Krogen kan endast inrättas med Gästgifvarens bifall, men icke efter klubbslag.
.Tåg tror således icke, att förslaget är användbart på landet, och att på förhand omtala, hvartill inkomsterne deraf skulle användas, anser jag vara aldeles för tidigt.
Det torde vara bäst, att lemna det capitlet, till dess man fick se, huru högt inkomsterne stego, och om ej Staten sjelf behöfde dem.
Men jag vill icke längre uppehålla Ridderskapet och Adeln med detta ämne, utan anhåller endast, att dessa anmärkningar få åtfölja återremissen.
Herr Ribbing: Friherre Boye har, tvärt emot min åsigt, ansett de stora brännerierne ej vara så fördelaktiga, som de mindre.
Jag har yttrat, att man borde så mycket som möjligt undvika, att utminutera tillfällena till frestelse, hvilket sker i samma mån man Den 4 J u n i i f. m. 139 man splittrar tillverkningen i mindre portioner.
Stridens afgörande må bero af andra, men jag är öfvertygad, att man dervid ej skall förbise de medel man i andra länder med fördel använt för att minska en skadlig bränvinsp^oduction och consumtion.
Likväl då den värde talaren såsom skäl emot de större brännerierne och mitt förslag anfört, att jordbruket skulle derigenom få sig påförd en ständig skatt, torde jag få lasta uppmärksamheten på lättbeten, att få denna skatt aflyftad från jorden.
Ty kronan skulle gerna borttaga skatten mot dispositionsrätt af bräijvinsbränningsrättiglielen.
Vidare har jag trott, att då jordägaren sjelf utarrenderade sin bränningsrättigbet, vore det hans skyldighet att tillse, det icke bans underhafvande begagnade den rättighet han sjelf frånsagt sig; men detta här föranledt en annan anmärkning af den värde talaren, med serskild påminnelse till mig om en af Domarereglorne.
Ingen regel är dock utan undantag, och jag får dessutom erindra, att inhyseshjon och torpare, då de icke kunna betala sin skatt, få den betalad genom husbonden, som efter na gällande författningar måste derföre ansvara.
Då det för öfrigt allmänt erkännes, attcontrollen på lönnkrögeri är ganska svår, torde man böra begagna de medel dertill, som en husbonden ålagd tillsyn kunde medföra. 27 H. 9 i3o Den 4 Jnnii f. m.
Samma värde Talare har sluteligen angående Konungens Befallningshafvandes domsrätt i fyllerimål begagnat ett skäl, som jag icke kan gilla.
Han har nemligen sagt, att den icke medförer någon olägenhet för vittnen, enär de få ersättning för sitt större inställelse-besvär.
Men huru ofta händer det icke, och jag vågar påstå, att det merendels händer, att anklagelsen ej leder till något resultat; att åklagaren väl finnes icke hafva saknat anledning till åtalet, men att den tilltalade ej kunnat öfverbevisas och sakfällas.
Ersättning till vittnen kan då lika litet åläggas åklagaren, som den tilltalade; och hvilken skall då ersätta dessa vittnen?
Jag hemställer, om icke Lagstiftaren åtminstone bör taga detta i öfvervägande.
De la Gardiej, Jacob:
Det myckna, som redan i denna sak blifvit ordadt, skulle visserligen göra för mig öfverflödigt, att genom ytterligare anförande trötta Ridderskapets och Adelns tålamod; men då frågan är om en stadga, som så hufvudsakligen, i både moraliskt och ekonomiskt hänseende, ingriper uti hvarje jordbrukares nu för tiden snart sagt enda möjlighet att draga nytta af sin jord, förädla eller till värde förvandla sin äring; då Ladugårdens bestånd och framfödande oftast derå beror, de tider mindre gynnande fodertillgångar neka sitt biträde; då potates-planteringen stigit till en för nå - Den 4 J11 nii f. m. gra ar sedan, likaså okänd, som föga föresedd höjd; då Landtman, i förlitande på de af Ständerne begärde och af Regeringen utgifne Stadgar, i och för Bränvinsbränningen nedlagt dryga kostnader på förbättringar, som, jemte en ökad vinst flir den enskildte, i samma mohn blifva det för det allmänna; bör man ej undra, om man vid framställningen af Stadgar, som omkullkasla de förra, göra om intet använde kostnader, hafde bemödanden och gjorde förbättringar, önskar en noggrann pröfning af de nya förslagen, en öfvertygelse om det nyas företräde i gagnelighet framför det gamla, om nödvändigheten att livart femte år ändra, hvad man, efter nogaste öfvervägande fem år förut ansett bäst och nyttigast, och om den omtalte förmonen för Staten (under hvilket fagra namn man söker bemantla de ändringar som föreslås) verkligen medförer det allmännas väl, och det utan att med detsamma våldföra den enskiltas rätt och dess på gifne stadgar och bud grundade förhoppning att ostördt njuta, hvad man, utan annor mans förnärmande, påkostat till förädling af egne producerade Natur-alster, till uppl)jelpande af sin jord och till underhåll af sin Ladugård.