Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medgifvas mäste det äfven, att omtankan om skogarnes bibehållande i hög grad måste väckas af nuvarande förhållanden; enär anledn. icke saknas till den farhågan, att skogsprodukternas stegrade pris å verldsmarknaden, i förening med den frihet, som blifvit vår bergshandtering tillerkänd, att efter behag kunna utsträcka sin tillverkning, lätt kunna gifva anledn. till, och redan borde hafva framkallat spekulationer, som icke låta sig förena med skogarnas bestånd: och torde dessa farhågor få anses så mycket mera grundade, då den i sig sjelf ganska ändamålsenliga friheten för vår jernhandtering att tillverka, icke varit åtföljd af rättigheten att utom landet afsätta sina produkter i deras råa elier halfförädlade tillstånd, hvaraf följer att lockelser för vinstbegäret, att tillgripa skogarne, för att tillgodogöra den outtömliga rikedom på mineralier, som finnes nedlagd i våra berg, är ganska stor; Den 10 December.
175 men medlen att på någon annan väg tillfredsställa detta i sig sjelf ganska lofliga vinstbegär äro med få undantag ringa!
Jag bestrider icke ytterst samhällets rätt att meddela ekonomiska föreskrifter för vården af enskilta stadgar, i ty man må med skäl kunna säga, att skogarnes bibehållande är ett villkor för samhällets bestånd och dess invånares trefnad.
Jag har mig äfven bekant, att sådane föreskrifter, ehuruväl tilläfventyrs tillkomne under något skiljaktiga förhållanden, kunna upsökas i andra länders lagstiftning.
De äro icke heller alldeles främmande för vår egen; men äganderättens helgd är äfven ett vilkor för samhällets bestånd, och på grund häraf anser jag mig berättigad fordra: att en sådan lagstiftning må andas aktning för denna rätt och sålunda icke innehålla något frö, som skulle kunna upspira (ill ett anspråk, än mindre till en rätt för någon annan än egaren att draga den ringaste nytta af skogens afkastning.
Vidare bör lagen vara bestämd och verksam för sitt ändamål, och möjlig i sin verkställighet.
Efter en redaktion, sorn förutsätter ett afdrag af 1500 qvadralmil för fjell och litsla bergsryggar, motsvarande sålunda fdelar af Sveriges fasta land, hvilket, synes mig vara nog strängt räknadt,. kommer motionären lill den erfarenhet, att våra skogars areal utgör 26 milla- tunland.
Denna areal anser motionären tillräcklig och till och med öfverflödig för vårt behof, om den rätt skötes, men otillräcklig, om skogarne fortfarande skola blifva underkastade den misshandling, som nu eger rum, i följd hvaraf motionären som lagbestämmelse föreslår den inskränkning i enskilt skogsägares rätt att använda sin skog, att deraf icke må afverkas mera än ,(-, - del årligen.
Då jag icke tilltror mig att ingå i något närmare bedömande af de statistiska upgifterna, hvilka i följd af sakens beskaffenhet, i anseende till en mängd ännu outredda omständigheter, svårligen kunna vara fullt vägledande för omdömet, inskränker jag mig tili att uptaga oeh pröfva huruvida den af motionären, liksom af mig, åsyftade förbättringen i skogarnes behandling vinnes genom antagandet af det förslag han framställt.
En sådan granskning är emellertid ganska svår, då motionären icke närmare utvecklat sin mening.
Jag finnér mig derföre inskränkt till att framställa några tvifvelsmål och begära några uplysningar, emedan jag ieke föreställer mig att motionen kan vinna bifall, innan de förre blifva undanröjde genom de erforderliga upiysningarnes meddelande.
Jag frågar då först om det kan vara motionärens mening att återväxten å alla våra skogar, utan afseende på deras nordligare eller sydligare klimatiska läge, ändamålet för deras användande, de trädslag hvaraf de bestå eller den jordmån hvarå de updragas, skall vara beräknad för jemnt 100 år?
Sannolikt medgifves undantag; men under hvilket förhållande som helst är det klart, att lagen icke kan bringas i verkställighet, med mindre skogarne blifva upmätte på karta och taxerade, samt, så framt meningen är att trakthuggning öfverallt skall införas, jemväl dertill indeldte. 1/6 Den 10 December.
Hvem skall bekosta denna förrättning?
Sannolikt åtager sig ' Staten icke utgifterne derför; men är det billigt att ålägga den enskilte sådane kostnader, i ändamål, att Staten må kunna utöfva en kontroll öfver hans enskilta hushållning?
Af hvem skall denna upmätning bestridas?
Tvifvelsutan af jägeribetjeningen.
Men månne denna är nog talrik och har nog tid öfrig för att fullgöra ett sådant npdrag inom en tiderymd, som icke vore alltför obegränsad?
Motionären har icke heller upgifvit hvem som skall hålla band öfver det antagna hushållssättets genomförande och lagens verkställighet.
Jag älskar emedlertid att tro, det han jemväl vill tilldela detta updrag åt jägeribetjeningen, ty att göra kommunerna till vårdare af enskilte skogar, eller medgifva dem rätt att åtala öfverträdelser, eller gifva dem andel i böter; det är, må man derom göra sig förvissad, första steget att förvandla de enskilta skogarne till allmänningar.
Motionären har äfven förbigått att yttra sig örn huru förhållas bör, då den antagna huggningsplanen ä en enskild skog rubbas och förödes genom följderna af naturhändelser, såsom skogseldar, stormar, snöfall, insekters härjning eller om skogen faller för äverkarevxa.
Lika litet är något afseende derå fästadt, att trakthuggningeus allmänna införande genom en lagbestämmelse, hvilket synes vara motionärens afsigt, förutsätter att" skogen för alltid bör förblifva odelad och ostyckad, men huru är detta möjligt i ett land, hvars lagstiftning medgifver och måste, så framt icke hela vårt kameralväsende skall uphäfvas, medgifva dess delning med den jord hvartill den hörer.
Det anförda torde vara tillräckligt för att bevisa förslagets oantaglighet, åtminstone i den form det blifvit framstäldt; men häraf följer icke, det ju lagbestämmelser må kunna upsökas till hejdande af skogarnas förstöring, och tillåter jag mig att i detta hänseende åberopa det förslag, som vid det sednaste allmänna Svenska Landsbruksmötet vann bifall.
Förslaget var af följande innehåll: ”att genom lag må stadgas att enskilt egare af skog, icke må vara berättigad att tillgodogöra densamma på ett sätt, hvarigenom dess återvext förhindras.
Att derföre vid all fällning af skog, som icke har markens odling till föremål, nödige fröträd böra qvarlemnas, hvilka icke må borttagas förrän ungskogen upvuxit till behörig höjd och täthet, samt att den som annorlunda förfar, må kunna lagligen tillhållas, att beså och under lämplig tiderymd hålla den mark, genom inhägnad, fredad för betning, å hvilken skogen blifvit afhuggen.
Ett sådant stadgande, som i förekommande fall icke saknar tillämplighet, förekommer visserligen icke fullkomligt ett strängare anlitande af skogarne; men det bör åtminstone vara verksamt för att hejda den spekulationsifver, som hotar att förvandla vissa trakter för alla tider lill ödemarker.
Om härtill lägges ett ovilkorligt förbud för allt svedjande å berg och stenbunden mark, hvilka böra få bibehålla sin beklädnad af skog äfven då marken i mer eller mindre mån användes till bete, samt skogens uphöjande i vår lag till värde Den 10 December.
177 af egendom, torde ett väsendtligt steg vara taget till förekommande af skogens förstöring, helst om våra stängsel- och skiftesförfattningar, ur enahanda synpunkt komma att undergå rättelser, som äro af behofvet högt påkallade.
I en framlid må Statens förmynderskap kunna utsträckas längre; (jag lemnar denna fråga oafgjord) men tiden härför inträffar åtminstone icke förr, än Staten visat sig äga utvägar och förmåga att väl vårda sina egna skogar, hvarunder jag inbegriper icke blott parker och allmänningar, utan, som sig bör, äfven boställsskogarne.
För 50 år tillbaka hade det varit lättare än nu att ordna landets skogshushållning i administrativt hänseende.
Kronoparkerne, hvaraf nu en ringa del återstår, vore då i behåll, allmänningarne odelade, och i de norra orterna hade afvittringsverket då ännu icke fortgått i den skala, som sedermera egt rum.
Staten egde i de Norrländska kronoskogarne ett ensamt förråd af omätligt värde.
Nu är det annorlunda; men så mycket angelägnare att rädda spillrorna.
För detta ändamål förutsätter jag, alt jägeribetjening blir tillsatt i alla län för att kunna taga vård om de allmänna skogarne, vaka öfver skogsförfattningarnes efterlefnad, och emot billig ersättning biträda den enskilte i sin hushållning.
Det gagnar för öfrigt föga att använda kostnad och omtanka på skogarnes vård, så länge afsättningen af deras produkter möter ett fortfarande hinder genom bristande kommunikationer, och denna omständighet allena kan det tillskrifvas, att skogen i vissa delar af landet faller i högar, under det i andra, man efter motionärens upgift, nödgas använda spillning till brännmaterialier.
Hvarje öpnad ny förbindelse som gör skogsbygdens öfverflöd tillgängligt för slättbygden, blir sålunda en vinst för vår skogshushållning.
Naturen, som nekat vårt land stenkol, efter hvad det förmodas, ehuru undersökningarne hittills stannat på ytan, har deremot begåfvat oss med en rikedom af torfmossar.
Deras undersökning och införandet af methoderna för deras bearbetande vore ett vigtigt föremål för det allmännas omtanka.
Anläggningen af skogar i de skoglösa länen genom inköp af dertill passande jord äfvensom införandet af lefvande häckar till stängsel torde äfven förtjena att upmuntras.
Men jag torde redan hafva yttrat mig nog vidlyftigt och slutar med det hopp, att motionären i mina anmärkn:r måtte icke skåda något annat, än en önskan att i någon mån medverka för den sak som han gjort till sitt lefnadsmål.
Jag vill endast med ett exempel visa att skog kan updragas utan stängning.
På Djurgården nära Stockholm, der 800 T:ld tät och jemn skog updragits från år 1800 successift, hade intet årshvgge blifvit instängdt, men barrträdsplantorne hafva väl upvuxit, ehuru 300 kor och 100 hästar betat derstädes från 1 Juni till 1 October alla år.
I H. 12 178 Den 10 December
Det är endast i händelse man vill updraga löfskog, som kreaturen behöfva utestängas, men i barrskogar, hvilka utgöra landets egentliga rikedom, behöfves det icke, och således förfaller till större delen Frih.
Sprengtporten yttrande, att man måste inhägna all den skogsmark, der ny skog skall updragas.
Skulle man utsläppa kreaturen innan något gräs upvuxit, eller som är detsamma, sätta dem på svältkur, så måste man låta valla dem eller släppa dem i beteshagarne och i värsta fallet instänga ett eller flera årshyggen, hvilket icke medförer serdeles stor kostnad så länge man har någon skog qvar, men blir kostsammare om man dröjer med ungskogens upfredande till dess skogen är uthuggen och inga stängsel-malerialer finnas.
Haiman inhägnat eller på annat sätt fredat några få årshyggen, så får man om några år en rikedom på stängselvirke, som mycket lindrar stängselkostnaden.
Jag har väckt denna motion för att söka rädda våra skogar från den undergång, som eljest kommer att drabba dem, och har trott, att detta ändamål skulle kunna vinnas genom det lagstadgande jag föreslagit.
Kan samma ändamål vinnas genom andra åtgärder, är det så mycket bättre.
Den siste värde talaren har sagt, att då skogsprodukterne få ett högre värde, skall man äfven blifva betänkt på att updraga ny skog.
Värdet å 20 fots 3 tums plank har stigit från 10 till 20 r:dr b:ko tolften, och är i ett beständigt stigande så att man nu talar om 25 å 30
Hulr för helrena utskeppningsbräder.
Med så höga priser lönar det sig att börja med updragandet af nya, täta skogar, hvilka gifva mesta och bästa utskeppningsvirket.
Dröjer man ännu längre så är intet att utskeppa när den nuvexande skogen nått ett sorgligt slut.
I skogshushållning måste man tänka och handla för en aflägsen framtid.
Innan jag går att tillägga några få ord till det yttrande en föreg:de talare afgifvit emot ändamålsenligheten af det lagstadgande, hvars införande Hr af Ström i sin motion ansett nyttigt, får jag hembära den värde motionären min tacksamhet för det aldrig tröttnande nit han under en lång följd af år visat för beredande af en förbättrad skogsskötsel i vårt land.
Jag beklagar, att jag icke kan med honom instämma i afseende å medlen för detta fosterländska ändamåls vinnande.
Han har yttrat den åsigt, att skogarnes vanvård lättast förekommes genom stränga påbud från Statens sida.
Jag åter anser sådana påbud vara aldeles olämpliga, och tror, att det bästa skyddet för skogarne ligger i den allmänt gällande satsen, att ju större värde en vara eger, desto mera vårdar man sig om densamma, och att några påbud för iakttagande af en sådan omvårdnad äro alldeles öfverflödiga.
Reser man i de norra trakterna af Småland, ser man hela skogstrakter nersvedjande.
Orsaken till detta förhållande är det ringa värde, skogsprodukterne i denna delen af provinsen ega.
Uti Kalmar län äro skogarne på det sättet uthuggne, att de stora träden äro fällda: men den unga skogen är l)cn 10 December.
175 val värdad, och man har grundad anledn. att hoppas, att så framt industrien' hägnar skogshushållningen genom höga priser å dess produkter, skall ungskogens tillvext skyddas för att i framtiden erhålla högt värde.
Man har här yttrat, att det vore önskvärd t, att trakthuggning infördes i alla skogar.
Jag har icke förstått hvad man härmed menat.
Låtom oss antaga, att en hemmansegare låter under sin lifstid indela hemmanets skog i trakter och att afverkningen efter denna plan verkställes.
Nu dör samme egare och hemmanet delas mellan flera arfvingar.
Då är ju hela trakthuggningssystemet genast rubbadt.
Detta system kan icke heller i någon vidsträcktare mån antagas af det skäl, att det skulle motsätta sig den odling, som synes vara i tilltagande inom landet.
Det måste väl fortfarande vara nödvändigt att å skogsmark uptaga åker och äng i sådana trakter, der dessa odlingar äro behöfliga, och således göres ju nästan hvarje år intrång på skogen.
Med hvarje sådant intrång förändras naturligtvis hela skogens traktindelning.
Jag anser denna fråga vara af en så ömtålig beskaffenhet, att man bör göra för sig klart, hvarthän man sträfvar med en sådan lagstiftning,! som den ifråga v :de, innan densamma antages till efterlefnad.
I motsatt fall fruktar jag, att lagen skall väcka ett rättvist missnöje hos de flesta skogsegare i landet.
Man har under en lång tiderymd talat om skogarnes förstörelse och nedhuggning, men ändock räcka de ännu ganska väl till, och i ett land, der omkring 30 milla- T:ld skog finnes, torde faran af skogsbrist ännu vara långt aflägsen.
Jag får dessutom erkänna, att den erfarenhet jag inhämtat i afseende å hushållningen med kronans skogar, icke är af den beskaffenhet, att jag skulle önska, det jemväl boställskogen komme under Statens vård.
Uti Kalmar län äro kronoskogarna, så vidt jag kunnat erfara, ej bättre vårdade än de enskilta; och i flera andra län, hvilka jag genomrest, hafva kronoparkerne icke varit särdeles vackra.
Jag har således ej någon anledn. att tro, det boställenas skogsskötsel skulle vinna genom att ställa deras skogar under allmän förvaltning.
Engelsmännen hitföra stenkol samt hemta trädvirke, och att denna handel skulle vara för landet ofördelaktig.
Jag kan ej finna sådant, ty om jag köper och bränner upp kol, men emot ett högre pris utskeppar trädvirke, måste en vinst och ej en förlust för mig upkomma.
Dessutom är införseln af kol en obetydlighet emot utskeppningen af plankor och bräder.
Motionären har i sitt förslag förbisett ett annat förhållande, hvaruppå jag önskade fästa R. o. Ad:s upmärksamhet.
Det är bekant att, enl. nu gällande skiftesstadga, den delegare i ett skifteslag, som mister skog och i stället får jord, der ingen eller sämre skog finnes, erhåller ersättning i visst belopp af skogsförnödenheter, som under en bestämd tid af högst 10 år skall afbrnkas för hans räkning å den skogslott han mistat, Man inser 12 * 180 Den 10 December. lätteligen hvilken menlig inverkan pä skogarnes bestånd ett sådant stadgande utöfvar, i synnerhet under en tid, då skiften af byar så allmänt pågå.
Likaledes finnér man, att denna föreskrift i skiftesstadgan först borde förändras, innan motionärens förslag skall kunna antagas.
* På dessa skäl får jag reservera mig emot de åtgärder, motionären föreslagit, såsom icke varande af behofvet påkallade.
Hr Wolffelt: Hr af Ström bar till besvarande uptagit ett af de skäl, jag i mitt första anförande andragit emot möjligheten att verkställa den af motionären föreslagna åtgärden.
Detta skäl var, att det icke vore möjligt att freda den planterade eller sådda skogen för kreaturens ohägn.
Hr af Ström förutsätter, att kreaturen om våren ej förr utsläppas på bete, än då gräset redan grott, samt att de i följd häraf ej skulle göra någon skada å den planterade skogen.
Det torde dock vara temligen allmänt bekant, att torpare och backstugusittare utsläppa sina kreatur i skogen redan i början af Maj månad, och då finnes ej ännu något gräs, utan kreaturens enda näring blifver ljung och späda barrplantor.
Utsläpptes ej kreaturen förr än gräset vore vuxet, skulle jag måhända understödja Hr af Ströms motion, hvilken jag nu anser mig fortfarande böra afstyrka.
I den princip, som ligger till grund för Hr af Ströms motion förenar jag mig med honom, likasom jag i allmänhet anser för en ära och en glädje att uti hans åsigter rörande skogshushållning få instämma.
I allmänhet mäste nian erkänna, att för skogarnes fortfarande bestånd erfordras, att lika mycket skog produceras, som den, hvilken afverkas, men denna allmänna regel måste likväl tåla flera undantag vid tillämpningen, såsom ock Hr af Ström erkänner.
Om man skulle, lika med motionären, föreskrifva, att hvarje skogsägare, som skördar sin skog, ovilkorligen måste updraga ny skog å lika stor areal, som den atverkade skogen intagit, skulle naturligtvis följden härutaf blifva, att ingen kunde minska vidden af sin skog för upodling af åker eller äng.
I vårt på långt när icke till fullo upodlade land finnes en myckenhet odlingsbar mark beväxt med skog, och det bör icke kunna förmenas jordägaren att nedhugga skogen och använda marken på ett ändaraålsenligare sätt, äfven om han icke äger annan mark att derpå updraga ny skog, hvilket ofta kan vara fallet.
Jag hade ämnat att yttra mig rör:de svårigheten af att kontrollera verkställigheten af hvad motionären velat föreskrifva i afseende å ny skogs updragande i den nedhuggnas ställe, men är häruti af föregående talare hufvudsakligen förekommen.
Jag vill blott erinra Hr af Ström om de svårigheter, som ofta möta beredandet af återväxt å de allmänna skogarne, då dessa, ehuru de enl. författningarne alltid borde stå under upsigt af offentlig myndighet fått af kommunala styrelser förvaltas.
Vederborde hafva då mångengång ganska svårt att förmå den kommunala förvaltningen att till ätervext bereda den del af skogen, som ef - Den 10 December.
181 ter skedd traktindelning blifvit afverkad; och huru det då skulle kunna lyckas att förmå enskildta skogsägare att vidtaga en sä beskaffad åtgärd, lemnar jag åt Hr af Ström att betänka.
En annan talare, Frih. Raab, har fästat upmärksamlieten deruppå, att vår lagstiftning f. n. icke heller står i det sammanband med den af motionären nu gjorda framställning, som erfordras för att åt densamma bereda åsyftad framgång.
Han har erinrat, att Stadgan för Skiftesverket innehåller, att då skog ingår i skifte och en skiftesdelegare, som har vårdad skog eller plantering, måste aflemna densamma till en annan delegare, är den förre icke berättigad att för överskjutande ståndskog å den lott, som afträdes, emot den som tillträdes, få ersättning på annat sätt, än att den frånträdda skogsmarken under ett visst antal är för hans räkning afbrukas.
Så länge en sådan vandalism qvarstår i lagstiftningen, befarar jag att det icke är möjligt att bereda framgång åt ett förslag, som åsyftar återväxt af skog å lika stor vidd, som den hvarå skogsfällningen skett.
Jag vill icke längre taga R. o. Ad:s tid i anspråk, utan anhåller endast, att detta mitt yttrande måtte få beledsaga motio - nens remiss till vederbörligt Utsk. Gr. Löwenhjelm, Garl Gustaf:
Det ämne, som 1111 är föremål för vår öfverläggning, är utan tvifvel i högsta grad förtjent af att omfattas med synnerligt deltagande, och jag är förvissad derom, att de flesta af Ståndets ledamöter, lika med mig, hysa en djup tacksamlietskänsla för den värde motionären, som icke låtit afskräcka sig af den ringa framgång, frågan vid föreg:de Riksdagar rönt, utan jemväl vid denna Riksdag ånyo fästat representationens upmärksamhet på angelägenheten af åtgärders vidtagande för våra skogars skyddande från undergång.
Åtskilliga af de talare, hvilka förut i ämnet sig yttrat, hafva såsom ett hufvudsakligt inkast emot förslaget anmärkt, att det vore nära nog overkställbar^ i det de förmenat, att det vore omöjligt att bringa till efterlefnad en lag, som ålade hvarje ägare af skog att å lika stor vidd han deraf skördat, plantera ny skog; hvarjemte de hafva ansett ett sådant stadgande allt för mycket ingripa i den enskildtes eganderätt till jorden.
Jag för min del hyser ännu samma öfvertygelse, som jag länge haft och hvilken vunnit betydligt stöd genom discussionen i detta ämne vid sednaste landtbruksmöte, nemi. att intet af allt hvad man föreslagit för skogarnes vidmakthållande kan med fördel verkställas, förr än en förändring i vår nu gällande Stängselförordning blifvit gjord.
Så länge vi vidhålla den anomalien att ansvara för våra gärdesgårdar och icke för våra kreatur, finnes knappast någon möjlighet att skydda skogarne.
Om en sådan förändring i Stängselstadgan, som nu blifvit antydd, genomföres vid innevande Riksdag, komma äfven de flesta invändningarne emot Hr af Ströms förslag att förfalla.
Då så många sakkunnige män redan före mig i denna fråga upträdt, skall jag icke 182 Den 10 December. uplaga tiden med något Längre anförande, utan endast i korthet besvara några emot förslaget gjorda inkast.
En värd ledamot har talat om svårigheten för en skogsegare att med ny skog beså den skogsmark, som blifvit afverkad.
Denna svårighet måtte väl icke vara större här än i flera andra Europeiska skogiga länder, der en sådan lag finnes och äfven efterlefves.
Vidare har samme talare yttrat, att så länge skogsåverkan af allmänna lagen icke ansåges som stöld, torde det vara svårt att genom författningar söka hämma skogarnes förödelse.
Om jag icke misstager mig, har motionären föreslagit, att i deu nya criminallagen skall stadgas, det åverkan straffas lika med stöld af annan å marken växande gröda.
Man har talat om att det vore öfverflödigt att belasta oss med så många författningar; men man bör dä ihågkomma, att i och med detsamma civilisationen gör framsteg, behöfs äfven allt flera och flera författningar till samhällets ordnande och tryg-, gande, då äfven folkmängden ökas i samma mohn, som odlingen tilltager.
Emot det förslag, Hr af Ström nu afgifvit, har jemväl blifvit anmärkt, att det skulle för mycket ingripa i enskild persons egande- och dispositionsrätt öfver sin jord.
Härvid bör man dock ihågkomma, att vi hafva haft lag, som förbjudit ekars nedhuggande, hvilket förbud väl måste anses äfven vara ett ingrepp i eganderätten.
Det är visserligen sant, att nämnde trän icke i någon större mängd finnas i landet och att deras stora användbarhet utgör ett skäl att freda dem mera än andra träd, men detta förhållande är en bisak, då deremot hufvudsaken är, att
Staten ansett sig ega rättighet att genom förbud skydda något, hvars bibehållande är för samhället nyttigt.
En annan talare, som med mycken skarpsinnighet utvecklat sina åsigter i förev:de ämne, har bland annat yttrat, att det hade varit önskligt, om nu föreslagne stadgande blifvit antaget för 50 år sedan, men alt det nu vore för sent att sådan lag stifta.
Härvid torde man likväl höra ihogkomma det gamla ordspråket: ”bättre sent än aldrig”.
Raab har slutligen yttrat, att skog ännu finnes i sådan myckenhet, att det vore alldeles för bittida att vara betänkt på så starka motståndskrafter emot dess fällande, som här blifvit föreslagna.
Jag tror att man i första rummet bör fästa afseende på hvad K.
M:s Bef:h:de härom hafva yttrat.
En af dem har t. o. m. inkommit med det förklarande, att om man fortfar att så misshushålla med skogen, som nu i allmänhet sker, skall man i en icke aflägsen framtid komma att lida brist å nödigt bränsle och byggnadstimmer.
Jag anhåller att dessa mina erinringar vid de gjorda anmärknme måtte få åtfölja remissen till vederbörligt Utskott.
Man har, såsom inkast emot mitt förslag, bland annat framställt de svårigheter, som möta nyplanterad
Den 10 December.