Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ulsk:s sednare förslag lyder sålunda: ”De ägare eller innehafvare af jord, som ”sjellve densamma bruka, och således icke hafva hos sig an”ställde rättare, skola ifrån den för rättare stadgade bevilln, ”vara befriade;” men ett sådant undantag är icke gjordt i afseende på inspectorer, ulan har blott afseende på rättare, och det har verkligen äfven i år inträffat uti en Piöfningscornite, der jag varit närvar., att personer fått betala inspectors-afgift, fastän de aldrig haft inspectorer.
Derföre skulle jag önska, att redactionen fick följande lydelse:
"Den, som ”vid annans egendom eller landtbruk har närmaste tillsyn ”eller styrelsen sig anförtrodd, taxeras efter personens kända ”verkliga tjenstgöring, utan hinder af annorledes skedd uppgift, såsom rättare eller också såsom fogde eller inspector så att man icke nämner de mantal hvaraf egendomen kan bestå.
När det står "efter personens kända verkliga tjenstgöring, ” så är det tillräckligt; ty det är nog kändt inom taxer:s-districtet, om han är rättare eller inspector.
Den "
O c t o b e r f. ra. loa Utskottets förslag i utlåt.
N:o 27 upplästes.
Gillande till en delden af Frih. von Kraemer nu gjorda anmärkn., får jag vördsamt föreslå, att uti deni Utsk:s sednare betänk, upptagna redaction må införas framför ordet ”rättare,” inspector eller fogde, så att der namnes den för inspector, fogde eller rättare stadgade bevillning.
Derigenom tror jag, alt rättvisa göres åt den anmärkn., som nu blifvit gjord.
Ordet ”rättare’’ passar ieke för Skåne, ty man vet icke der hvad det vill säga, utan nyttjar i stället benämningen ladufogde; och jag önskar derföre, att äfven här ordet ”ladufogde” måtte begagnas , helst det förekommer jemväl på andra ställen i bevilln.förordningen.
Gr. Hamilton, Henning Hugo Ludv.:
I afseende på den första anmärkntn, sorn Frih. von Kraemer framställt, får jag fästa uppmärksamhet derpå, att bevillningen för inspectorer, frälse- och gårds-, samt casseurer, bokhållare, fogdar, faelorer och skrifvare i privat tjenst på landet, är fördelad i 8 classer , af hvilka den lägsta endast betalar 2 r:dr b:co, således blott 2/j sk. mer än för rättare.
Det torde då icke varit alldeles utan skäl, som Utsk. föreslagit, att för egendomar, som öfverstiga 4 mantal , åtminstone någon förhöjning må kunna äga rum, jemförelsevis med de mindre egendomarna.
Naturligtvis kunna icke taxeringsmännen underlåta alt pröfva till hvilken dass ifrågavar. personer böra hänföras, och om då förhållandet är såsom Frih. von Krsemer omnämnde, att egendomen består endast af 4^ mantal, så torde icke bevillningen efter den högsta classen, utan efter någon af de lägre blifva påförd, då den också icke lärer blifva alltför orättvis
Hvad åter den sednare anmärkntn beträffar, så vill jag icke förneka dess riktighet, utan torde ett tillagg i sista meningen böra införas framför rättare, så alt der upptages t. ex. fogdar eller rättare.
Uti sista mom. vid artikeln inspecto rcr står: ”de ägare eller innehafvare af jord, som sjelfve ”densamma bruka.”
Meningen kan man väl förstå, men den är icke tydlig, ty man kan ej säga, alt t. e\. en enka sjelf brukar jorden.
Om deremot redactionen blefve : ”de ägare ”eller innehafvare af jord, som hafva densamma under eget ”bruk,” så tror jag meningen vore tydligare.
Jag är alldeles tillfredställd med den förändring, som Frih. Ridderstolpe och Gr.
Hamilton föreslagit, nemi. att ordalydelsen må blifva: ”De ägare eller ”innehafvare af jord, söm sjelfve densamma bruka och såle”des icke hafva hos sig anställde inspectorer eller rättare, ”skola ifrån den för sådana personer stadgade bevilln. vara 14 H. >4 Den 7 0 c kober f. m. ”befriade;” efter hvilken förändring jag medger alt förslaget kan vara riktigt.
Det förslag att bär införa dem, sorn hafva jorden under eget bruk, måste jag motsätta mig; ty det skulle ofelbart föranleda, alt samtlige jordägare, som ej hafva arrendatorer på sina hemman, utan hafva dem, såsom man säger, under eget bruk, men just fördenskull behöfva rättare, skulle komma att befrias från denna rättareafgift.
Jag befarar till och med att det förslag, som Utsk. gjort i betänk.
JN:o 27, är mera tvetydigt än det, som står i betänk.
N:o 12; hvarföre jag anser bäst att de ordalag bibehållas, hvilka i det sednare betänk, äro rör:de detta ämne begagnade uti sista momentet.
Derigenom torde man säkrast kunna hindra att ägare af hemman under eget bruk ej på grund af denna § befrias från den afgift, hvilken bör till Staten utgöras för en rättare eller hvad den må kallas, som förestår arbetet på stället.
Till endel är jag förekommen af den sisla värda talaren, nemi. i hvad angår uttrycket: att hafva jorden under eget bruk, emedan här uppe i landet dermed menas, att man ej har landtbonde!' och torpare, utan sköter egendomen sjelf med rättare och drängar.
Hvad åter den sednare delen af Hr von HartmansdorfFs yttrande angår , så kan jag icke deri instämma; ty Utsk:s sednare förslag innefattar det nödiga förtydligande, att icke blott jordägare, utan äfven arrendatorer och andra egendomsinnehafvnre, då de sjelfve bruka jorden, skola vara befriade från rätlare-afgift.
Jag får instämma i den anmärkn. och den protest, som Hr von Hartmansdorff och Gr.
Hamilton afgifvit.
Jag måste äfven motsätta mig att den så väl i gamla som nu föreslagna bevilln.förordmn intagna bestämmelse af 2 lill 4 mantal må komma alt utgå.
Uti Westmanland har i de Taxer:s-comiteer, hvari jag deltagit, vårt omdöme alltid varit, att då en egendomsägare eller arrendator har hos sig anställd en man, som han kallar rättare, och som utställer arbetet 0111 morgnarna, så måste denne såsom rättare upptagas; men om ägaren eller arrendatorn sjelf gjort sig besväret att stiga upp för att utställa arbetet och uppgöra dess fördelning emellan folket, så hafva vi ansett honom icke hafva någon rättare, ty det har varit sannfärdiga förhållandet.
Har jordägaren eller arrendatorn haft en man, åt hvilken han anförtrott nycklarna till sin spanmålsbod, så hafva vi taxerat denne såsom inspector, men har han sjelf haft spanmålsbods-nycklarna samt låtit sjelf in- och utmäta sin spanmål, så hafva vi ansett rättsvidrigt, att taxera honom för en inspector, hvilket han sjelf varit.
Detta i min tanke rättvisa sätt att bedömma förhållandet skulle upphöra och Taxer:s-comiteen sakna grund för ett sådant ski - Den 7 Octobcr f. ni. pande af lagen, om bestämmelsen af 2 lill 4 mantal ur denna § skulle försvinna.
Det är nu, såsom alltid då man vill intränga för långt i det enskildta lifvet och dess verksamhetskrets, alt man ej kan komma till någon bestämdhet i lagstiftningen.
Jag undrar hvem som kan controllera om jag sköter min jord sjelf eller icke.
Jag, såsom ståndsperson och jordbrukare, går ganska ofta upp örn morgnarna och disponerar om arbetet.
Det händer äfven ofta, att jag sjelf täger i plogen och kör några faror för nöjes skull , för öfning? skull, eller för att visa mina arbetare huru de böra göta.
Hvem kan då säga, om jag brukar min jord sjelf eller icke?
Hvem kan säga, om en bonde alltid sjelf brukar sin jord?
Ofta inträffar att han gör det mindre än herremannen.
Jag anser således försöket fåfängt att någonsin komma till någon bestämdhet härutinnan, utan man måste öfverlemna detta till taxerts-männens pligtkänsla och omdöme; och på denna grund tror jag, att man icke kan komma till något bättre lagstadgande än Utsk. föreslagit med den deri i sednare betänk, gjorda förändring.
Jag får derföre vördsamt hemställa, om det ej kunde gå an att bifalla Utsk:s förslag.
Jag har sökt bevisa, att verkligen misstag eller oriktigheter äga rum i följd af de olika föreskrifterna, då först säges att personerna skola taxeras efter deras kända verkliga tjenstgöring, och sedan stadgas , att de, då egendomen utgör mera än 4 mantal, skola taxeras såsom inspectorer, fastän deras verkliga tjenstgöring kan vara en rättarebefattning.
Derföre tror jag, att saken borde hjelpas på det sätt, som Frih.
Ridderstolpe och Gr.
Hamilton föreslagit, nemi. genom den förändrade redaction , att de ägare eller innehafvare af jord, som sjelfve densamma bruka , och således icke hafva hos sig anställde inspectorer eller rättare, skola ifrån den för inspector eller rättare stadgade bevilln. vara befriade.
Sådant stadgandet nu är, finnes ingen möjlighet att befria den, som har 4t mantal, ifrån erläggande af inspectors-afgift, och den som verkligen icke har rättare får dock betala rättare-afgift.
Ordet ”således” i redactionen kunde jemväl försvinna, och efter en sådan förändring skulle Berednings- och Taxer:s-comite'erne komma i tillfälle att efter tjenstgöringen taxera en rättare eller inspector, hvaremot de nu äro bundne genom föreskriften , att så snart egendomen går öfver 4m£»ntal, skall inspectors-afgift påföras.
Ridderstolpe instämde i detta yttrande af Frih. von Kramer.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Bevilln.Ulskis förslag rör:de inspectorer.
Den^Oc^oker f. m.
, på sätt Frih. von Kraemer yrkat, Utsk:s förslag, med den förändring, att sista morn. skulle erhålla följande lydelse: ”De "ägare eller innehafvare af jord, som sjelfve densamma brunka, och icke hafva hos sig anställde inspector eller rättare, "skola ifrån den för inspector eller rättare stadgade bevillning vara befriade."
Bokstäfverna K. L. och R.
Utskottets förslag biföllos.
Under den tid sallpeter-näringen var en lönande anstalt för Svenska allmogen, så medger jag visserligen att saltpetersjudare i allmänhet borde taxeras och äfven classificeras; men under loppet af dessa sednare år har, åtminstone i de södra orterna, saltpeter-näringen så aftagit, att det nästan icke lönar mödan att bibehålla denna näring och anlita saltpetersjudare.
Desse äro i allmänhet gamle män, som från längre tid tillbaka uppehållit sig och sina familjer med detta handtverk.
Deras inkomster äro högst obetydliga.
Jag hemställer, huruvida, då Utsk. i sitt sista betänk., på sätt pag. 12 utvisar, vidblifvil sitt förslag att från särskild bevillnings-afgift befria arbetsfolk, så i städerna som på landet, det nu kunnat vara skäl att uppföra saltpetersjudare till en afgift af 2 rtdr eller samma belopp , som erlägges efter andra artikeln af personer med 3oo r:drs inkomst.
Jag vågar nästan påstå, ali åtminstone i Småland har ingen saltpetersjudare haft 5o r:drs behållning, der han på ett eller annat ställe under somrarna kokat saltpeter.
Proportionen är verkligen den, att för 4 eller 5 år sedan uppgick saltpeter-tillverkningen i Kronobergs län till 2 å 3ooo lisp., och nu är den reducerad till 7 å 800 lisp.
Då näringen så aftärd, ifrån alt den förut var ganska lönande för saltpetersjudare, hvilka dervid begagnade flera drängar; så hemställer jag, om det nu är skäligt, att taxera de stackars saltpetersjudarne till ens någon afgift, då Utsk. förut tillstyrkt, att en så beskaffad afgift må helt och hållet upphöra för arbetsfolk och med deni jemförliga personer i städerna oell på landet.
Jag tillstyrker, att på samma skäl saltpetersjudare må befrias från all afgift efter 2:dra artikeln.
Jag kan icke, då näringen är sådan den nu befinnes i södra delarna af Sverige, anse snltpetersjudaren vara annat än rent af en dagsverkare.
Ilan arbetar hos en annan enskild person; och då Ii an är lika med andra, som söka arbete hos enskilda personer , ser jag icke någon grund hvarföre en enskild saltpetersjudare skal! vara underkastad ifrågavar. afgift.
Ilan dir kar emot dagspenning den ena dagen och tillverkar saltpeter under den andra.
Afgiften skulle snarare vara en beskatt
- Den 7 O c to b er f. m. niug på jordägaren, som rår om sallpetern, ty saltpetersjudaren är ej annat än en daglönare.
Jag tillstyrker derföre, alt private saltpetersjudare må stå under samma rubrik sorn Kronans, och således befrias från denna afgift.
Salomon, Fril).
Ridderstolpe och Hr R i b bing förenade sig med Hr ven Rosen.
Uppå derefter framställd propos. fann R. o. Ad. saltpetersjudare, så väl Kronans som private, böra vara frie Rån bevillning.
I öfrigt bifölls Ulsh:s förslag linder bokstafven S.
Utskottets förslag bifölls. 28 §:n.
Bifölls. 29 §:n.
Ulsk:s öfriga förslag i denna § bi föl los utan discussion, men i anleda, af rubriken brukspredikant, anmälde sig Hr Ribbing och yttrade:
I sista plenum var här discussion om huspredikanter, och då talades äfven om brukspredikanter.
Vi hade då förgätit något hvar, att en classification var gjord, och äfven jag liade förgätit det.
Vi förutsatte vid det beslut, som då fattades, att äfven brukspredikanter deri skulle vara inbegripne, hvilket jag slutar af den då hållna discussionen.
Detta var åtminstone min mening, och jag önskade alt så skulle vara, emedan jag ej kan finna skäl hvarföre brukspredikanter skulle skiljas från huspredikanter, isynnerhet genom en så stor skilnad i afgiften, som här föreslås, nemi. 33 r:dr 16 sk. och 5 å 2 r:dr.
Jag föreslår derföre alt, om icke hela denna artikel skall utgå och brukspredikanter beräknas bland huspredikanter , åtminstone afgiften måtte utsättas till minst dubbelt, men helst att brukspredikanter alldeles utgå.
Jag erkänner vissell igen att jag, då frågan här förevar om huspredikanter, hade glömt bort denna rubrik; men det var dock alldeles icke min mening, alt brukspredikanter borde beskattas lika med huspredikanter.
Tvertom (inner jag ganska billigt, alt de draga en vida lin* drigare bevilln., af det skäl att huspredikanter göra ingen nytta, men deremot brukspredikanterne mycken nytta , synnerligen som de sednare vanligen tillika bestrida den befattning att vara skollärare för bruksfolkets barn.
Hr Anckarsvärd, Aug : I hvad af Gr.
Hamilton nu sednast blifvit yttradt instämmer jag fullkomligt.
Förhållandet är verkligen , att en stor skilnad äger rum emellan bruks- och huspredikanter.
Brukspiedikauten är för ett
Ilo Den j 0 c t o b c r f < ra. större samhälle och vanligen äfven skolmästare samt tjenar således samhället i dubbelt afseende.
Jag har egen erfarenhet af detta förhållande, dä deremot på andra sidan huspredikanten ur för enskild persons beqvämlighet anlagen, och vanligen är informator tillika samt således endast betjenar enskildta förmögnare hus.
Jag tror således att skilnaden är ganska väsendtlig , och instämmer följaktligen i den af Hevilla.Ulsk. gjorda distinction emellan dessa slags predikanter, hvilken jag önskar måtte bifallas såsom ganska riktig.
Ur Stuart, Fredr.
Jemte det jag tager mig friheten förena mig med de begge sista värda talarne, får jag äran upplysa, alt den högre bevillningen för huspredikanter blifvit föreslagen på yrkande af PresteSt:s ledamöter inom Bevilln.Ulsk., hvilka uppgifvit, att de fleste, sorn förskaffat sig kallelse till huspredikant, gjort det endast för att vinna tjensteår, utan att behöfva underkasta sig någon egentlig preslerlig tjenstgöring; hvaremot brukspredikanterne äro, enl. hvad de siste taiarne redan anfört, i ständig tjenstgöring såsom prestman ; och torde, med afseende härå, H. it. o. Ad. finna skäl alt bifalla Utskts förslag, derpå jag vördsamt anhåller om proposition.
Hr Rosenblad, Bernh.: T allmänhet får jag visserligen förklara, att jag anser ett bland de minst lämpliga beskallningar vara att lägga en sådan på rättigheten eller möjligheten alt få tillgodonjuta Guds ord.
Jag skulle således för min del, om jag varit närvar, då It. o.
Ad., efter hvad jag tycker mig höra, lade en betydlig bevil In. på liuspredikanterne, varit emot en sådan skatt, som betyder så litet, och dervid det egentligen endast varit fråga om att en eller annan gammal man begagnar rättigheten att, då han bor aflägset från kyrkan och således sällan der kan höra Guds ord, kalla en huspredikant, för att få höra det.
Men har ett sådant beslut blifvit fattadt, så är derföre icke något skäl att brukspredikanterne sättas i samma cathegori, hvilket vore en hög grad af skriande obillighet, der bruksfolket olla utgör ett af 4 ä 5oo personer bestående samhälle, som stundom har lång väg lill kyrkan, och åt hvilket kyrkoherden ej kan, utan att försumma sina vanliga göromål, egna all den omsorg, sorn just en sådan folkclass, kanske mera än någon annan, kan behöfva för underhållande af dess christendomskunskap och sedlighet.
Att vid sådant förhållande påföra rättigheten alt bålla predikanter vid bruken en bevilln. af 33 r:dr 16 sk. eller något dvlikt, måste jag anse obilligt.
Jag skulle snarare anse all bevilln. derför böra försvinna; ty den kan ej annat än ingå bland bruksägarens utgifter och onera för bruksdriften, och han betalar bevilln. för sjelfva egendomen.
Ett exempel i detta fall har jag varit i tillfälle att se den tiden Motala mekaniska verkstad tillhörde Götha-canal.
Vi Den j O c t o b e r f. tn.
111 fifigo då tillstånd af K.
M. att för befolkningen derstädes, uppgående till omkring Goo personer, hålla en särskild predikant, hvilket för fabriksägaren är ett stort onus, långtifrån att vara en förmån.
En måttlig afgift må fortfara, ehuru äfven den är obillig; men att öka den såsom på en luxartikel, det vore att göra Guds ord och sedligheten till en luxartikel i samhället, och det kan jag icke medgifva.
Jag tillstyrker bifall, såvida man icke vill göra brukspredikanterne alldeles beskattningsfria, hvilket jag helst skulle se, eller sätta dem i samma cathegori med tjenstemän, som icke betala bevilln., då deras lön icke öfverstiger 200 r:dr.
Ingen må tro att jag uppstiger i denna sok, derföre att jag ej är bruksägare; men jag tror, att om man betraktar saken rätt, så ligger deri verkligen en orättvisa till grund.
Man säger att huspredikanten ej kan göra nytta, men att predikanten vid ett bruk kan göra nytta.
Jag skall visserligen icke laga detta uttryck i den bemärkelse, att huspredikanterne skulle kunna göra alls ingen nytta,ulan allenast en mindre nytta; men förhållandet kan likväl vara alldeles omvändt.
Jag vill anföra exempel derpå.
Vid en landtegendom kan antalet af meoniskor vara 2 eller 3 gånger större än vid ett bruk.
Hvarföre skall då landtbrukaren vara beröfvad samma rättighet , som bruksägaren har, fastän han har flera personer under sig, hvilka behöfva lika väl att gudstjenst för dem hålles som bruksfolket ?
Jag vill t. ex. omnämna det nya landtbrukssättet, som nu börjar alt gära sig gällande i Skåne.
Jag vet der en person, som jag kanske icke bör nämna, men egendomen kan jag nämna, och den heter Tosterup.
Der finnas kanske 100 drängar utom staltorparne, och jag hemställer, om icke då personalen der kan vara större än vid ett bruk.
Flera sådana egendomar kunde uppräknas och kanske finnas, äfven efter det gamla sättet att bruka jorden, flera landtegendomar med lika många underhafvande, som vid ett bruk äro vistande.
Är det då billigt och rättvist, att bruksägaren skall hafva den fördelen att kunna skalfa sig en särskild predikant för 2 rtdr , när en annan skall betala 33 r:dr 16 sk.
Den bevisning att man skulle beröfva folket tillfället alt få höra Guds ord, som Hr Rosenblad framställt, kan jag alldeles icke anse riklig.
Jag kan icke inse hvarföre den ena menniskan mera än dea andra skall behöfva särskild predikant, och jag kan ej finna hvarföre icke en smed kan gå till kyrkan lika väl som en annan dräng.
JNär man betraktar dessa förhållanden, så vet jag icke hvarföre man skall göra någon skilnad.
Måhända kan en bevilln. af 33 r:dr 16 sk. dock anses för hög fären huspredikant, och då må den också anses för hög för en brukspredikant.
Jag skulle äfven tio, alt ägaren af en så stor landtegendom eller ett så stort bruk , att han anser sig behöfva en särskild predikant, kan hafva råd alt betala 33 111 Den 7 0 c t o b e r f. ra. r:dr iG sk. för det lian antager en sådan person, isynnerhet då det är för att undervisa hans underhafvande i christendomen.
Ifall meningen verkligen är sådan, hvarpå jag icke vill tvifla , så måtte man icke hålla på 33 r:dr 16 sk.
Jag önskar derföre jemnlikhet, eller att man må göra rättvisa åt den ena så val som åt den andra.
Ehuru jag gillar mot iverna för Hr Kibbings anförande, kan jag icke underlåta ali fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att jag tror den af honom gjorda jemförelse innefatta ett misstag, emedan här icke är fråga om predikanter vid jordegendomar å ena och brukspred i kanter å andra sidan; utan hvad Hr Ribbing kallat predikanter vid jordegendomar är egentligen sådana predikanter, som endast R. o. Ad. äger rättighet att kalla ; ty en sådan rättighet medföljer icke possessionen af någon egendom , örn den också vore af säteri-natur.
Jag är för öfrigt af den mening, att alla sådana predikanter böra vara från skatt befriade och får föreslå, i enlighet med hvad en värd talare förut yttrat, att desse predikanter af alla sorter måtte upptagas efter samma grund som embets- och tjenstemän, d v. s. taxeras endast ifall de hafva så stor lön alt contribution derför bör erläggas.
Hr von Hartmansdorff; Först får jag vördsamt erinra Ståndet, att nu icke är fråga om afgiftens bestämmande, vare sig till i eller 5 r:dr , utan , enl. det beslut R. o.
Ad. förut fattat, kan nu endast fråga blifva, huruvida brukspredikonter skola alldeles befrias från bevillning, eller om de skola lill classification upptagas; pä tiel R o. Ad. må kunna utsätta den afgift, som för hvarje dass kan finnas lämplig.
I sjelfva saken synes R. o. Ad. nu böra slippa att höra talas om huspredikanter, sedan frågan om dem redan är afgjord.
Men efter som man begagnat deni till jemförelse med brukspredikanter, så torde det tillåtas mig, som är af annan mening, än några föregående talare, att fortsätta jemförelsen.
Huxpredikanterne äro, om jag får begagna en annan talares uttryck, om icke en luxartikel, åtminstone ett föremål för Inx.
Jag påminner mig att, under min statssecret.- tid , en herreman, som gerna gjorde alla lill viljes, lemnade 2-'ne prester tillstånd alt vara hans huspredikanter af misstag, emedan han glömde att han redan hade en, då han antog den andra.
Denne herreman begagnade ingendera på sitt gods, der han sällan vistades, men hade i hufvudstadén föga mer än några bösseskott till sin kyrka.
Så behandlas den saken; då är det väl skäl, att man får betala 33 r:dr i6sk. för missbruket; och herremannen behöfver icke ens betala denna summa, utan det brukas att predikanten sjelf betalar den för det prestei liga försvar han således erhåller.
Så mycket är det ock väl värdi, då han derigenom får räkna tjenste - Den 7 Octobcr f. ra. stein-, utan att måhända predika någon enda gang under hela året.
Skälet hvarför man bör högt taxera dessa personer, är, att då de sällan göra skäl för namnet och i alla läll blott äro enskildes tjenare, men likväl få rakna tjensteår, de ej må för mycket skada de prester, som verkligen arbeta i församlingen.
Hvad åter bi ukspredikanterne beträffar, så är med dem ett helt annat förhållande.
De få icke godtyckligt antagas af någon bruksägare, ty 0111 det skedde, så finge de ej räkna tjensteår.
Derföre åtaga de sig icke heller en sådan befattning på samma siitt som huspredikanterne, hvilkas ratt är genom Adelns privilegier befästad.
Är det fråga om att antaga en brukspredikant, så måste tillstånd hos K.
M. begäras, hvarefter vederbör, domcapitel höres och yttrar sig, huruvida omständigheterna äro sådana, alt predikantens anställning är af nöden.
Vanligen brukar consistorium då såsom villkor utsätta, att linu skall predika offentligen vissa gånger 0111 året, alt en bestämd lön anslås m. 111. sådant.
Således kan svårligen något missbruk med brukspredikantcrs antagande uppkomma, med mindre consistorium skulle vara i samråd derom med bruksägaren , tvertemot presterskapets fördel i hela stiftet, hvilket är nästan otänkbart.
Dessa 2:ne slag af pvedikanter böra således icke med hvarandra jeuiföras.
Deremot inser jag ej något skäl hvarföre en huspredikant, som blifvit tillåten, icke skulle betala en afgift till Kronan, lika väl som hvarje annan offentlig tjensteman , ty en sådan är han, såsom prest för en viss menighet, hörande till bruket, det må vara större eller mindre, och vanligen beviljas en dylik predikant endast för bruk, som äro aflägsna från kyrkan.
Jemförelsen med särskilda predikanter för stora jordegendomar, prester, som äro mig obekanta, tror jag ej heller vara riktig.
Jordbruket hvilar om Söndagarna, hvilket också vanligen är förhållandet med bruk, såvida der ej finnes en masugn, hvars gång ej får nlbryfas eller lemnäs utan våld.
Här anfördes ett exempel från Skåne.
Der är vanliga förhållandet att folket har närmare lill kyrkan än annorstädes, och Tosterups herregård ligger, såsom jag tror, tätt invid kyrkan, så alt svårigheten för dess arbetare ali gå dit är mindre än på de flesta andra orter.