Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trots folkets oförskräckthet skulle dock Bastiljen kunnat hålla sig, men invaliderna, som blygdes att längre utgjuta sina landsmäns blod, uppmanade guvernören att gifva sig.
Utifrån trängde ständigt allt mer befallande ropet: ned med bryggorna.
Vacklande mellan tvekan och raseri stiger guvernören ned i krutrummet för att spränga fästningen i luften, men hindras derifrån af tvänne af sitt manskap.
Han förmås till kapitulation, vindbryggan nedfalles och porten öppnas.
Bastiljen var tagen efter fem timmars ursinnig strid.
Af de belägrade hade endast en dödats och en sårats, men af de belägrande hade 80 stannat på platsen, 15 dogo af sina sår och 73 voro blesserade.
Ur miiitärisk synpunkt var Bastiljens intagning en obetydlig affär, men det var en mycket stor tilldragelse i historien, slörre än en stor batalj, säger en historieskrifvare.
Löftet till besättningen om säkert aftåg kunde icke hållas.
I den ofantliga folkmassan jäste de vildaste passioner vid sidan af de ädlaste.
Uppretad öfver sina bröders fall tog en del af folket en blodig hämd på guvernören och flera af besättningen.
En annan del af segervinnarne rusade ner i fängelse-hålorna och återgaf fångarne — 7 till antalet — friheten; for tvänne var det dock för sent; fångenskapen hade beröfvat dem förståndet.
En fånge hade suttit der i sju år, på begäran af sin fader, för oordnade affärer; under dessa sju år hade han ej mottagit en enda underrättelse om den yttre verldens händelser.
En annan hade varit der i trettio år; om en annan var det helt enkelt omöjligt att utforska när eller hvarifrån och hvarför han kommit dit och hvad han egentligen hette.
— Från somliga håll har detta ringa fångantal anförts som ett slags bevis för onödigheten af Bastiljens stormning.
Medan Bastiljens belägring pågick och dess förstöring påböljades, beredde man sig för öfrigt i Paris till motstånd mot de hotande truppanfallen.
Man göt kulor, smidde pikar och kastade upp barrikader.
Men anfallet kom icke; det var bestämdt till natten mellan den 14 och 15.
Men efter underrättelsen om Bastiljens fall insåg kungen, att det var för sent, nationen hade visat sin styrka, och med inställsamma later och ordalag gick han följande dag gången till sitt Kanossa, erkände och anförtrodde sig till nationalförsamlingen.
Till hans egen olycka gjorde han det icke med fullt ärligt uppsåt eller egde åtminstone icke senare nog karaktärsstyrka att vara ärlig.
Den 16 juli utplånades Bastiljen fullständigt; konungens broder, grefven af Artois, gaf signalen till emigrationen af den gamla hofadeln, som äntligen märkte den nya tidens inbrott, ministrame afgingo, Necker återkallades, konungen begaf sig åter till Paris, nationalförsamlingen fortsatte sitt arbete på Frankrikes omskapning och Paris och landet efter dess mönster beredde sig att genom nationalgarde och muni-cipalorganisation befästa den frihet, som den 14 juli med patrioters blod hade förvärfvat nationen.
Erik Thyselius.Musikalisk revy.
Stora Teatern: HofTmans sagor (ny).
Conrad Behrens gästspel.
Odmanspektakel.
Här och der: Välgörande matineer.
Offenbachs » Hoffmans sagor » är en opera, som blifvit öfverskattad.
Skälen dertill äro mångahanda: en syndare som sig omvänder och bättrar gör ju alltid stor glädje, äfven åt Parisare, som icke kunna kallas englar.
Man kände kompositörens brinnande åtrå efter att få fast fot på Comiques repertoir, man erinrade sig hans misslyckade försök dertill såsom » Barkouf » och &gt;Robinson Crusoe » m. m., nu när han fått sin sista opera der antagen — dog han — och aftonen före framgångens morgonsol!
Detta rörande verkade
— förstorande.
Ehuru vi sålunda icke höra till dem, som se något märkvärdigt — annat än au point de vue d ’ Offenbach, Tauteur de Barbe-bleue etc. — i denna opera, tagen i och för sig, anse vi oss dock icke kunna instämma i Posttidningens for-kastelsedom öfver svenska operateaterns upptagande af arbetet, som i utlandet gifvits å första rangens scener och ännu alltjemt tillhör Opéra-Comiques repertoir, hvilken väl icke torde kunna sägas vara ovärdig Patriis musis, i alltjemt rådande brist på patriarkaliska muser af större betydenhet.
Några svenska nyare operaföreteelser, sasom » Harald Viking » (Hallén), » I ungdomens vår » (Behrens Junior}, » I Fireuze » (Munktell) återkomma vi till i höst, om anledning dertill yppas.
Visserligen hålla vi före att upptagandet af någon äldre opéra-comique, här ej uppförd, af den stora opera-comique-periodens koryféer i musikaliskt och estetiskt hänseende hade varit mer riktande för vart musiklif än denna Offen-bachska » syndabekännelse », som gör ypperliga ansträngningar att slå in på högre banor, stundom rent af upp till le grand opéra, men hvars faktur i sin helhet ej bär samma helgjutna, lugnt och snillrikt beherskade pregel som kompositörens mönster och förebilder på och för Opéra-Comique.
Dock — förra regimens nyheter ha ej gjort oss dif-ficila!
Operan inleddes i Stockholm af en ouverture, om hvars öfverklagade längd vi ej skola lamentera af det giltiga skälet att vi derigenom kommo i tid till första akten, i hvars början balettmästaren och hr Nordqvist kunde ha funnit ett passande och motiveradt tillfälle för sina koreografiskmusi-kaliska inspirationer, hvilka äro illa på sin plats i andra aktens final, der den häpne åskådaren oförmodadt far till bästa hurusom en hederlig gammal italiensk professor i fysik bjudit Stockholms lilla operadambalettkår att i toiletter från Karpater-rosen m. m. förnöja gästerna på scenen och i salongen med en mazurka, hvars koreografiska värde är lika med noll, men hvartill musiken onekligen är rätt nätt.
Första och andra akterna äro ganska lyckade, bjudande pä Offenbachs gamla stil, men tempererad, polerad, retoucherad.
Säväi | som | takterna sätta lif i spelet, men skojet är städadt, ehuru skoj.
Såväl baryton- som tenorkupletterna visa mycken fransk verve, men tenorarian i akt II är för arbetad, dertill imiterande Gounod och än värre Gounods fel i att skrifva erotik som ande-allokution, exempel: Romeos Serenad, här af Offenbach ytterligare förvärradt.
Automatscenerna flyta ur hans gamla penna i dennas bästa bläck och innehålla mycken löjeväckande karakteristik.
Det groteska slutet af finalen tilltalar oss i alla fall mer än sista aktens slut med alla dess obehagligheter: Hoffman, som nyss svurit sin sånggudinna tro och lydnad, återtagande fader Bacchi banér, kurtisanen Stella säljande sig åt geheimerådet Lin-dorff, ett stycke djefvul i vild peruk, lilla Nicke och lilla Ville alldeles redlösa, med sina runda rosiga barnansigten blossande, vinglande och sluddrande på mål och klack, allt detta infattadt i ram af skriande och bullrande vinfastage till studenter under glorian af ett jettestort vinfat, bakom hvilket — sånggudinnan uppenbarat sig för Hoffman för att försvinna — säkert för alltid.
40Emellan dessa akter ha vi den tredje, den mirakulösast ansedda af dem alla.
Det är nemligeu här Sköna Helenas och Söta Parfymösens diktare försöker sig på koturnen, med benäget biträde af hr Henneberg, likväl, som hjelpt till med orkestreringen, som i tydlighet lemnar intet att önska, särdeles framblåst af vårt dugtiga kapell.
Här finnas åtskilliga lyriska miniaturer i An ton ias romans, kärlekssången och duon, som intaga genom flytande melodik, mild resignerad värme och en rutinerad röstbehandling.
Den beryktade barcarollen förlorar att sjungas som kör, dess melodi är ju ett nonsens, men dess rhytm dess bättre, vaggande, krusande, glittrande som vågorna i Canale grand en månskensnatt, plaskande mot öfvergifna suckande palatsers vemodiga rader.
Dess instrumentering är helt kort förtjusande.
I ensemblestyckena, de begge stora ter * zetterna är det man ser Offenbachs Meyerbeeriserande i all sin häftighet.
Också hr Henneberg som instrumentatör har här tagit händerna fulla och orkestern sofver icke.
Att skrika har sålunda till slut blifvit obligatoriskt för de sjungande, af hvilka åtminstone fruar Edling och Östberg samt hr Sellcrgrcn ha ganska betydlig mängd blixt och dunder i sina resp. stämmor.
Det är emellertid ingen af dem, utan fröken Jungstedi som tar priset i denna opera.
Det börjar se farligt ut för fröken Anna Vasa Petterssons patent på gossroler, ty frk.
J: s tolkning af studenten Nicklaus kunde mäta sig med det bästa, den förra i denna väg producerat.
Apparitionen var lika illusorisk som vacker, sången karakteristisk, spelet än mer, Dock- och Tupp * visan ej långt från ett mästerverk af graciös ironi.
Måtte blott ej operetten uppsluka denna unga talang, som visserligen har alla betingelser att i den äfven bli en stjerna af högsta glans, men som i sjelfva verket är tor god att underblåsa dess slocknande lifsandar.
Fru Horwitz var en mer lyckad Antonia än fru Östberg.
I gengäld var fru Östberg en bättre Olympia än fru Horwitz.
Må nu blott ej dessa begge damer komma ihop sig om den lager, som vi härmedelst räcka dem att syster-ligt dela sinsemellan.
Denna fru Horwitz medverkade som bekant i f. d.
Nya Teaterns uppförande af samma operett, som då bjöd på hr Kloeds Hoffman och hr Arlbergs Mirakel, begge hrr Lundmark och Linden på k. operan öfverlägsna.
Hr Lundmarkär emellertid i sin tur öfverlägsen hr Hagman, som hvarken passar för eller går ut med denna rätt svåra rol.
Hr L. hade flera lyckade pointer och skall säkerligen göra framsteg i rolen.
Af herr Lindens onekliga dramatiska talang hade vi deremot väntat oss mer.
Ej ens flitig Arlbergdressyr har åstadkommit nödigt resultat.
Det är ledsamt att hr Arlbergs röst skall vara sa på sista versen att han ej kunnat åtaga sig rolen, som säkert också med hr Janzon skulle ha gjort dråplig effekt.
Professorns rol passar denne mindre, ehuru han som alltid är torrolig äfven i den, illustrerad med jgubbar » af muntraste slag.
Hr Linden saknar i röst demonisk basklang, är för utklädd och gjord i alla sina skepnader, hvaraf doktor Mirakel, sufflörens röda lykta till trots, är färglös och intetsägande i trots af alla clown-rörel-ser och djeflagrin.
Operan gick bra, men fick i början af Juni en svår rival i de båda utspelta operorna Romeo och Konung för etc., der hr Ödrnan narrat hr Stockholm med fru och fröken och piga att göra sig löjliga genom dygnslånga köbildningar att höra en sångare, som de troligen nu hela sin lifstid fa höra, enär de Köbenhavnska teaterförhållandena för hr Ö. svartnat i samma vefva som de svenska ljusnat.
Hr O. och hr Brun byta nu scener.
Alla äro nöjda.
Reprisen af Wilhelm Tell har återfört hr Conrad Beh-rens till de tiljor der han tog sina första steg på de bräder som etc. etc. Minnen har reprisen också medfört: af Ar-noldssons och Anders Arnold, af Michaelis och Stenham-mars Mathilda, af fru C. V. Strandbergs Jemmy och Will-mans Walter, samt — hvarför ej?
— hr Lundqvists Tell, den bäste Tell någon svensk sångare frambragt.
Basarne Valin och Behrens ha nog gått ut med detta barytonparti, men när Rossini skrifvit partiet för baryton, var det också hans mening att en barytonist skulle sjunga det; så fin röstkännare som Rossini var och så väl som han kombinerade vokaleffekter.
Särdeles i mans-duon och mans-trion skadade den basartade klangen i hr B: s organ, vid årets repris mer än 1888, emedan Arnold i år gifvits åt en lyrisk tenor, som redan hade svårt att hålla stånd mot hr Behrens en-sam, och som alldeles drunknade när hr Strömberg kora och sekunderade hr Behrens.
Dessa dofva basar och denna vattenfargade tenor passade alls ej ihop, här hade hr Lund-qvists mäklande baryton behöfts eller också hade hr Sellman bort behållas som Arnold, trots det att hr Strandberg sjöng takterna om » Mathilda, idol, som jag tillbeder » på ett sätt.
som ingen gör honom efter.
Men partiets allmänna karakter är öfvervägande heroisk, särdeles i trion med dess briljanta stretta, som nu alldeles förlorade sig genom hrr Strömbergs och Behrens brist på moderation mot den svage lille Arnold.
Den stora arian var nu som vanligt utesluten, ehuru åtminstone Essdur-delen bort kunna sjungas af hr Strandberg, som for erotisk klagan oftast finner så vackra och sanna uttryck.
Nu var ofantligt mycket borta af operan, äfven i de båda första akterna, som äro så himmelskt sköna att icke en ton här borde saknas.
Baletten måtte vara på dekadans.
Hvarken här eller i tredje akten fick man höra Rossinis präktiga balettstycken.
De ensembler som förekommo under körerna voro fattiga, utom frk.
Fla-mand voro solisterna ej vidare märkvärdiga.
Nog borde man ha besvärat sig med litet mer, när publiken tycks sätta sådant värde på balettinlägg.
Under tyroliennen hade endast soli kunnat presteras, och alla damerna sedan kommit in som unga krigare — volontärer, eller hvad man vill kalla det — och utfört en krigisk dans.
God vilja, ej pengar hade detta kostat.
Hr Behrens är alldeles för elegant i skick och fason för den enkle Tell, flere hans åtbörder äro lika ytliga som intetsägande, somliga allt annat än karakteristiska.
Den hjertlighet som hr Lundqvist så väl förstår utveckla, saknas hos hr B. i betydande grad, men att prestationen äfven innehåller förtjenstfulla saker, är seu gammalt bekant och har äfven i dessa revyer föregående år framhållits.
Att hr B. återinfört inropningar för öppen ridå, saga vi mindre om, och att han dertill älskvärdt tubbar sina med-sjungande.
Men vi protestera mot hans operettknep af » falska sortier », som aldrig tagit sig jemmerligare ut än efter den stora Tell-trion, då de tre fosterlandsvännerne spatsera ut, applåderas in, skynda ut och i nästa ögonblick befinnas i scenens bakgrund bakom en klippvägg, som genast haft den välviljan att gå till väders för dragen ridå.
Skall nu scenen göras större till sammansvärjningen, hvilket medden lilla opera-karl-kören visst ej behöfts, borde en tablå-ridå fallit efter trions slut, då äfven inropningarne kunnat gå för sig mindre löjeväckande.
Redan hr Strandbergs far ansågs på sin tid något » svag * för de mer heroiska delarne af Arnolds parti, hvadan det icke är underligt att hr S. sjelf, som har sin fars röst i reducerad upplaga, är det än mer.
Också hans yttre svär betänkligt emot bilden af ridderlig ung frihetshjelte, hvadan vi förstå tankegången hos ett par unga damer på parkett, de der under hr S: s recitativ om sitt beklagliga ogifta tillstånd förmenade orsaken härtill vara att » han icke fått fatt i någon nog kort. »
Spelrolen var honom delvis för svår, såsom under trion, der de väldiga själsrörelserna icke fingo något som helst motsvarande uttryck.
Att rösten försvann i detta nummer, är förut nämndt.
Deremot vitsorda vi den dolcezza hvarmed hr S. kastade sin röst i höjden vid de smältande ton-gångarne af den stora mansduon, äfvensom i C-durduettens mellansats der han dessutom mycket fint sekunderade prinsessan, som med frk.
Klemmings duktiga röst slog ihjäl honom totalt i det heroiska allegrot, som med hänsyn till denne Amold väsendtligt afkortats.
K. sjöng sitt stora recitativ bättre än romansen, för hvars skära ton hon ej egde toner och der en större musikalisk lärdom tarfvas än hon ännu hr Arlberg till trots kan ega.
Ek föredrar den vida bättre, om ock ej ens hon når den anderika ljufhet, som fru Stenhammar i romanssång förmådde uttrycka.
Då i öfrigt bravurarian som alltid är borta, blir det ej mer än kärleksduon och damtrion, som taga prinsessan i anspråk, emedan numera också hennes andel af tredje finalen är till 3 / 4: delar struken.
Damtrion gick berömligt, efFekten af de friska rösterna, den melodiösa, angenämt lärda kompositionen och de korrekta insatserna var den bästa.
Deltagarin-norna gjorde i öfrigt väl skäl för sig.
Karlsohn har här en nf sina bästa gossroler och frk.
Jungstedts vackra röst skänkte Hedvigs parti ovanligt vokalt intresse.
Hvar-för den vackra bönen under stormen, med denna sonora alt, uteslutits förstå vi ej.
Ej heller den graciösa episoden om Jemmys bågskjutning med den spirituela marschen, som nu alltför fort förtonar.
Orkestern ackorapagnerade förståndigt och spelade den hänförande ouverturen med verkligt mästerskap.Mästerligt var deremot näppeligen det skrik, hvari op. Hugenotterna den 15 Maj gick eller — rättare — krånglade sig öfver operatiljorna.
När operan vid Påsken gick jem-forelsevis förtjenstfullt, kunna vi ej fatta hvarför det nn skulle hända så der.
Icke många körer aflöpte utan betyd * lig mansspillan och det oaktadt de ofantliga uteslutningar som vidtagits för aftonen.
Så voro följande stycken alldeles borta: andra versen af Raouls aria, riddarqvartetten i 3-dur, hela första finalen ända till stringendot, de badklädda damernas gyckel med den för tillfallet blind gjorde Raoul (utesluten af modesti?
), den af Trebelli sjungna arian, zige-narrondot, Valentines Ess-durromans, femte aktens första tablå, den stora sluttrions båda allegro vivace och allegro con spirito (hvilket är väl starkt).
Trebelli-arian, Valentines romance och tablån uteslutas nästan alltid, men af det öfriga hade åtminstone första finalen bort ges, då Urbain här är en af de bäst utförda rolerna, jemte den vackra zigenar-kören, samt trion i sin helhet.
Att Raouls aria och riddar-qvartetterna så fort afbrötos, var deremot en sann lycka.
Alla finalerna voro för resten mer eller mindre ofullständiga, de flesta mindre ensemblenumren äfvenledes.
En uteslutning som ej gjordes men som behöfts var den stora duons an-dante amoroso, för hvilket hvarken frk.
Klemmings eller hr Scllmans röster det minsta passa och som nu genom den senares indisposition gick litet på sin hals.
Litet hvar kom för öfrigt af sig denna föga minnesvärda afton, sjelfva huge-notten Marcel föll på ett högst vanvördigt sätt hennes huge-nottsvänliga majestät i talet på ett opassande ställe.
Denna sjöng förträffligt denna afton, så när som på forte-skalorna, hvilka tarfva vård liksom drillarne böra kunna mer afrundas.
Drillade gjorde ej basisten särdeles bra på de låga toner, der Marcel sådant brukar, men drillade ifrån sig en stor del af partiet gjorde han.
Psalmen och skottvisan absol-verades med mycken kraft och abandon, men sjelfva karakteristiken höll sig väl mycket på ytan och lemnade för ingen del den gripande bild, som partiets främste svenske tolk, Anders Willman, framstält Hr Behrens röst har under årets gästspel i dessa operor ej visat samma friskhet som under fjolårets, en följd af svårare indisposition, knapt övervunnen.
Att den i alla händelser öfverträflar våra svenska basister vid k. operan behöfver ej nämnas.Konsertsäsongen under våren har varit af öfvervägande » andlig » beskaffenhet.
Främst bland dessa konserter ma nämnas den i Musikakademien hållna, som bjöd på en vacker trio af hr Wenner-berg, en profbit ur ett outgifvet Stabat Mater.
Redan på baksidorna af utkasten till bachanal- och idyll-cykeln Glun-tarne befunno sig stränga motetter och canoner i gammal italiensk anda.
På äldre dagar har kompositören åter egnat sin smidiga penna åt denna stil, hvilken han att döma af denna échantillon styr lika bra som sitt departement.
Damerna Taube, Wolf, hr Lejdström utförde den med precisa insatser, klar ensemble och vackra röster till kompositörens belåtenhet, som vi hörde.
Mindre lyckligt företräddes hr W. af den något flacka engla arian ur Jesu födelse, hvars kraf på friska röstmedel denna gång ej uppfyldes, hvarjemte den kyrkliga sången ej är frk.
Riegos starkaste sida, ehuru hon i alla fall långt säkrare stiliserar sin sång än aftonens » Musikälskarinna », hvars Israëls-aria var ad observandum, non imitandum.
Att den fagra stämman, det liffullt erotiska föredragets inträngande nerv som vanligt berusade publiken undra vi ej på, så sällan som man nu ia höra den utmärkta sångerskan i fråga.
Men till upplysning för alla de nya konservatoriielever och andra sångerskor, som hörde på, må här rekommenderas fru Edlings föredrag af denna aria.
Fru T. sjöng icke alls i vederbörlig stil, gjorde ej ens ett enda försök dertill, utan det hela tog sig ut som en för-tviflad Didos reklamerande af en trolös Israël-Aeneas, förtjusande väl gjordt, om det gällt något dylikt.
Som det ju är så förklarligt att unga sångerskor söka imitera publikens faroriter varna vi i sammanhang härmed för den ros-piggianska hvartill både denna sångerska och fru Östberg ej sällan göra sig skyldiga.
För konseqvensens skull borde fru T. sjungit: Ör mig Hisraël, hennes Hör mig Hisraël var ej riktig rospiggianska, snarare nödhjelp åt tvåstrukna registret.
Med en mödosamt hopplockad kör sjöngs Inflammatas-arian ur Stabat Mater.
Här lyckades frk.
Riego bäst, hennes mäktiga röst passar för vokaluppgifter af detta slag, kören förmildrar skärpan och idealiserar vissa toner, som deraf äro i behof.
Man märker i italienska saker att Isak Berg varit den framstående sångerskans lärare.
Ingen af Stockholms högre sopranröster eger den bredd och elevation iitaliensk sång som frk.
I en aria ur Elias öfver-raskade hr Lejdström med ganska väl hållen oratoriisang, som bevisar att apotekarehjelp vid våra andliga konserter är mindre trängande än man trott.
I Upsala lär också hr L. utfört hela partiet och deraf skördat rätt mycken berömmelse.
Wolf och hr Aulin föredrogo en aria med violin ur Saint-Sains- » Timbre d ’ Argent », en liten fin komposition, men utan fjettrande egenskaper.
Den senare var å son aise i ett Réverie af Vieuxtemps, der den elegiska sidan, som är hr A: s starka, fick briljera i sm äktande och smältande tongångar, inbäddade i blomstrande rosenarabesker.
Ysaye kunde ej gjort det bättre, också tog hr A. helt sonika lejonparten af aftonens publikglöd, trots dubbelstjernan Taube-Riego hedrade qvällen med sitt tindrande ljus.
Fröken Veländer har på några konserter uppenbarat en ganska solid kyrkostil, som i förening med hennes massiva stämma i templen varit af präktig verkan.
Särdeles Vidors Ave Maria och Gordignanis » Caromioben » ba utförts med stor förtjenst.
Ek finner sig deremot ej tillrätta i en kyrka — jag menar som sångerska.
Intressant var dock att höra hennes föredrag af en operaaria, Saphos farväl till sin lyra (ur Gounods opera), som visar att frk.
Ek kanske skulle lyckas kreera operan i Sverige.
Af frk.
Riego hördes på Catharina-konserten Ave Maria och Jerusalem, begge i ypperlig stil och med utomordentlig röstbehandling.
Programmen, särdeles orgelnumren, kunde ibland vara bättre.
Mycket.
Välgörenheten har denna vår som andra kräft sina musikaliska offer.
Angående eu i Berns Salon benäget hållen tillställning lemna vi som vanligt ordet åt en gammal Tant från landsorten.
» Ja, kära barn, att jag skulle komma dit igen på mid-dagskonsert, det trodde jag väl aldrig!
Länge sen är det, ja, hela två år, men kände igen mig gjorde jag.
Jo der ä ' de alltså våra Stockholmsherrar sitta och tuta, ingen under att värdshusvärden haft råd till det myckna glittret och guldot.
Jag undrar just hur många riksdaler » (etc. etc.)
» Xå konserten då, snälla Tante? » » Jo, ser du det började med det att en stol föll på näsan, så den på en ann, så bela raden framför i samma led — duns — duns — duns — ända till min stol, den jag satt på, men den föll inte, det vill jag lofva.
Sedan gossen som skulle in och spela fiol hemtat sig efter detta, steg han fram och spelade utan noter på ställare framför sig.
Det var nog, tänkte jag, åf sej kom han också mycket riktigt, ty orgelnisten eller han som spelte pianot spelte ensam emellanåt, men så kom han då på tråden igen och föll in och det lät bra, eget var det.
Snäll och hyggliger såg gossen ut och de klappte duktigt åt honom.
I numro två kom frun i sammeten in, du, hon som var med sist, hon som jag, jag kände igen sammeten.
Lika ljufveligt sjöng hon nu med och gjorde såna drillar och dertill krumsprång, inte med benen, utan i melodierna, begriper du.
Vänlig och artig är hon nu som förr, neg gjorde hon nu med och såg precist på mig jemt, tyckte jag.
Ar hon grefvinna nu med eller har man henneses stigit i graderne? »
» Hm, lilla Tant, än de andra då? »
» De andra?
Hon kom igen oupphörligt, vet jag, efter te ha svalat sig litet i källarsaln utanför.
Nordgren, som hon hade med sig bredvid fast kon var mycket större, sjöng som en hel karl, ståtlig i sin figur, men lät hemsker i duetten med lilla söta frun, som var numro ett ändå.
Elsa och Gertrud agerade de med hvarandra, det handlade om kärlekens rätta art och väsende och lät fint.
Till sist var det Romeo och Julia och den såg jag då på operan, du mins, lika söt var den lilla Julia nu med, fast hvita si-denklädningen och det röda lyktskenet från lyktraden inte fans nu, förstås.