Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Bob,» sade Nisse, «gluggarne upp!
Nu börjar föreställningen.»
Uppför vägen kommo en herre och två damer.
Bob spärrade upp två lystna blå glotsögon och drog ut sitt pipskägg; Nisse sköt cylindern ned i pannan och lutade sig fram med armbågarne på knäna och den framskjutna hakan stödd mot käppens silfverknapp.
Det bortersta bordslaget dernere hade också fått syn på trion och satt redan tyst och tittade; från bord till bord liksom lopp en hemlig och snabb ledning, man afbröt sig midt i samtalen, och alla vredo hufvudena på en gång; sjelfva klungan af inbjudare hade, der de stodo för sig midt på den öppna platsen, vändt sig om emot de kommande; och under detta allmänna stumma intresse tågade Troedsson och hans begge damer in på skådebanan.
Under detta stumma intresse dolde sig hos åskådarne de mest skiljaktiga känslor, allt efter kön och ålder.
De unge männen grinade smått bakom hvarandras ryggar; mödrarnas ansigten uttryckte ett förvånadt ogillande; inbjudarne och andra makar och fäder iakttogo i sin hållning ett visst oigenomträngligt och neutralt afvaktande, såsom inför ett fenomen, der misstrogen försigtighet höfves en vederhäftig man.
Men öfverallt suto de unga flickorna i sina mer eller mindre ofullkomliga sommartoiletter, hvilka de ännu för ett par timmar sedan derhemma skämts öfver att visa sig i, så fina som de voro, och sträckte hals med afundsjukt nyfikna och ovilligt beundrande ögon.
Alla dessa skiljaktiga känslor och detta ena och samma stumma intresse gälde uteslutande den ena af de tre främmande, hvilka helt långsamt närmade sig den väntande åskådareförsamlingen.
De flesta glömde till och med att lägga märke till, att Troedsson här och hvar lyfte på hatten; och fru Nenni tittade sig förgäfves omkring efter uppmärksamhet för sin lilla intressanta person.
Fru Philips samlade alla tankar och blickar på sig, såsom i en enda strålande brännpunkt.
Och hvad som verkade detta, var icke hennes svarthåriga och gulhyade skönhet af en exotisk sort, hvilken dittills icke dykt upp inom dessa landamären; det var drägten allena.
Något sådant hade på sin höjd de sett, som varit på teatern.
Hon bar en kostym af gult råsilke, på den gula sommarhatten lyste vallmoröda blommor, den gula parasollen var fodrad med rödt, hvarifrån ett skärt återsken göt sig ned öfver ansigtshyn, och när hon vid ett par tillfällen grep med den långbehandskade handen och lyfte på kjolen, skimrade en röd strumpa inom den gula skon.
Den främmande uppenbarelsen skred samman med de andra två likgiltigt och halfleende fram utmed raden af alla dessa ansigten och blickar, utan att synas lägga märke till det uppseende hon väckte.
Uppe å balkongen satt Nisse och slukade det hela; hela mannen var bara två små grå ögon under ett buskigt bryn.
«Drottningen af Saba, Bob,» sade han.
«Drottningen af Saba.»
Redaktören helsade under stort hattaftagande på Per Larsson och de andre inbjudarne samt verkstälde derpå med några tveksamma, förklarande ord presentationen mellan de senare och de begge damerna, hvilka först stannat på något afstånd.
Fru Nenni skakade gemytligt hand med ett par af gubbarne, hvilkas namn hon erinrade sig från redaktörens orienteringstal under vagnsfärden; fru Philips åter blef stående der hon stod och gjorde bara en gemensam böjning på hufvudet åt dem alla, hvilket hade till följd, att de ännu en gång villrådigt lyfte halft på hattarne.
Man jemförde sina ur igen, musikanterna stälde sig upp med instrumenten framför munnarne, alla bordslagen stego upp och ordnade sig i tåg eller i fria grupper, spelmännen lyfte på en gång sex högra fötter och blåste sex par kinder ut, och under en skrällande marsch försvann församlingen inåt skogen, der den med grönt och flaggor smyckade talaretribunen reste sig ett stycke borta.
Uppe på verandan satt Nisse och lät med synbar njutning tåget defilera förbi sig.
«Satans apor!
Det är död och synd, att jag inte fått se också Otto Amnell gå med här.
Lilla frun håller sig styf; det är ben i det fruntimret.
Men drottningen af Saba mår illa.
Se på drottningen af Saba, Bob; hon grinar, som om Per Larsson sagt en artighet öfver hennes förtjusande falska tänder.
Der kommer redaktören.
Titta, Bob,» – Nisse drog vid synen med en ohygglig grimas mungiporna ända upp till öronen.
«Pojken ser ju ut, som om han gjort sig våt i byxorna.
Pimpla på, Bob!
Men herre Jesus, hur ser du ut i synen, menniska!
Du är ju röd som en hummer.
Allt det mjöl, som nu kommer att malas här, skulle inte räcka till att återgifva dig oskuldsfärgen.
Men genera dig inte för det, Bob; min punsch är ärligare vara än deras mjöl.
Skål på dig, gamla gaskpotta; och i botten.
Ty nu går ridån strax upp för denna unika blandning af Hamlet och Don Quixote, som är vår unge vän redaktören och der vår herre alldeles glömt att bifoga en tillsats Barnum.»
På talaretribunen, bland grönt och flaggor, stod redaktören midt i sitt föredrag.
Han kände sig i sjelfva verket så till mods, att Nisses bild psykiskt sedt träffade.
Han hade under hela resan, der han satt i den hyrda landån och for till folkmöte samman med de begge fruarne, haft en pinsam förnimmelse af, att hans själsliga bonjour satt skeft.
Och då han med sina damer skred fram utmed den långa fronten af ansigten, hade han plötsligt fått syn på fru Philips’ drägt och kände sig dervid otillpass, som om hela hennes person vore något, hvilket hängde utanpå honom sjelf, så att de miner af mångahanda art, han med skärpta sinnen varseblef omkring sig, gälde honom.
När han steg upp på tribunen, såg han sig redan sjelf efter ändadt föredrag lemna densamma igen såsom en debutant, den der gjort fiasko.
Han stretade emot, raffade sig upp, men det halp ej: det inom honom, som skulle hålla honom upprätt, hade vikit sig som ett dåligt stål.
Han hade ingen röst, när han började; orden smuttade in i alla möjliga hemliga hål och blefvo borta; tankarne lågo som döda ting i hans hjerna, och bilderna miste färgen som under en giftig vind; han var matt i knäna, och kallsvetten bröt ut ur pannan.
Hvad var det han pratade?
Till hvem talade han? – dessa och andra frågor stälde han och besvarade han, och de utgjorde det lefvande motivet, det som upptog hans tankar, det som han hörde såsom reella ljud med lifvets underton i, medan hans föredrag liksom icke komme från honom sjelf utan blott dunkelt nådde fram till honom i en halfsömn eller i en halfyrsel.
Han varseblef någonstädes der framför sig kända ansigten; han sade sig: detta är den, och detta är den; men de lupo ideligen samman för honom till ett enda, äfven det kändt, men med ett underligt förvridet uttryck, som om det vore bildadt af många olika; och till sist blef det en clownmask med Nisses drag, som han hade inför sig i stället för en hel lefvande församling.
När redaktören, efter sitt föredrag om de «humanitära rörelserna» i samtiden till förmån för kvinnan och de små i samhället ända ned till de oskäliga djuren, omsider – liksom presten med sitt salmvers efter predikan – deklamerat ett nyligen offentliggjordt poem, hvari poeten står vid en störtad spårvagnshästs bår och patetiskt anklagar gatans stenhårda hus för detta tragiska öde, samt steg nedför trapporna igen, – då hade han bara en enda känsla:
Gud ske lof att detta är öfver; om nu bara allt vore slut!
Mötesinbjudarne kommo och tackade honom; deras miner sade så mycket som: föredrag är föredrag, och att ett sådant har hållits är hufvudsaken, konstbesynnerligt är det hela, både föredraget och annat, men det gör heller ingenting, ty det har vi glömt alltsammans om ett par timmar, både på godt och ondt, vid tulldebatten och punschbålarne; säger ni der ett godt ord, som vi tycka om, så kan ni för vår skull annars gerna prata och göra hvad ni vill.
«Min hustru ville gerna se på en kopp kaffe,» inbjöd Per Larsson.
«Jag vet inte, om jag får lof också bjuda redaktörens sällskap med?»
Här låg något annat och mera i minen och tonfallet; det undgick alldeles inte den unge mannens genom sinnesrörelsen uppdrifna känslighet.
Per Larsson hade just med sin hustru haft ett kort, lågmält samtal, hvarvid de båda sågo ut, som om de talade om väderleken.
«Vi får väl lof att äfven taga dem med,» hade han sagt.
Moran hade sett förbi honom ut i luften.
«Ja, det får vi kanske,» hade hon svarat med ett särskildt leende, som Per Larsson icke såg för första gången i deras äktenskap.
Mor Per Lars var så upptagen med att duka upp kaffet under den gamla ensamma boken uppe på kullen, att hon rakt inte tycktes veta af, att de inbjudna gästerna närmade sig.
Hon vände sig inte ens om, när de redan stannat bakom henne, utan fortsatte lugnt att ordna koppar och skedar.
Per Larsson måste gå fram om henne och tillkännagifva deras närvaro.
«Här är vi redan,» sade han med en upprymdhet, som ingen mors själ kunde taga fel af.
Hon reste sig lugnt upp och vände sig om och hade framför sig redaktören, som helsade med osäkra blickar.
Hon såg rakt in i dem med sina klara, blå ögon; som alltid; men hvad som i dag låg derinne i dem, det var detsamma som hennes man nyss sett kring hennes mun, – ett särskildt leende, men som gick kallt igenom redaktören, derför att han såg det för första gången.
Fru Nenni räckte henne med öfverdrifven hjertlighet handen och fick en rättfram blick och en lös hand och ett fjäskfritt goddag till svar, – mor Per Lars hade blifvit ännu mera stel och styf än vanligt; men då hon tagit fru Philips i hand och dragit sin till sig igen, gjorde hon en liten rörelse med den, – en liten rörelse, som ingen kunde säga sig ha sett, men som ändock fans, – en rörelse, som om hon skakat af den något djur med en slemmig hud.
I detsamma hade Elsa kommit med det färdigkokta kaffet.
Hon gaf sig först till att ordna allt på duken; hon tycktes aldrig bli färdig dermed; det såg ut, som om hon i det längsta ville slippa ifrån det oundvikliga: att hälsa på gästerna.
Ändtligen reste hon sig med en resolut rörelse, som alldeles var moderns; och Troedsson fick en blick, som gerna ville vara lång men icke kunde, – den gjorde ondt i honom, och han bad med sin om ännu en blick med ett annat uttryck.
Han höll henne i handen; men hon hade bortvända ögon.
Det varade icke mera än en half minut, alltsammans; men det hade dock varit som ett helt långt samtal emellan dem, deri hvarje den minsta känsloskiftning blifvit så tydlig som ett ord, så tyst som det var ikring dem ...
Fru Philips fälde parasollen samman med en smäll; och det första, redaktören varseblef, när han släppte den unga flickans hand, var ett irriteradt och moquant drag kring en mungipa, hvilket sade honom, att denna tredje person förstått allt.
En djup bedröfvelse föll öfver redaktören.
Ur allt detta myckna visste han hvarken ut eller in.
Det ena var precis lika otrefligt som det andra.
Han bands fast här, och han bands fast der; men han stöttes också tillbaka, och lika mycket från begge hållen.
Det gjorde ondt i honom, bara han såg på Elsa; han blef helt fuktkall i fingerändarne, då mor Per Lars’ kalla klara ögon snuddade vid honom; och han kände hela tiden fru Philips’ irriteradt moquanta min inom sig så lefvande, att den slutligen satt fast der i själen som ett aftryck.
Han retade upp sig med henne; och detta intryck blef till sist det starkaste i honom.
Detta hade åter bara till följd, att den elektriska spänningen å andra hållet gjorde sig än ytterligare märkbar; sjelfva Per Larsson började visa tecken till att stå under inflytande deraf.
Blott lilla fru Nenni, som förnam allt men ingenting förstod och som höll fast vid, att intet alls var annorledes än det skulle vara, ref energiskt hit och dit i detta nät af afsigtliga och oafsigtliga missförstånd, hvilket osynligt men allt tätare spann sig ut kring den lilla gruppen; och dermed vann hon intet annat än att allt ohjelpligare insnärja sig sjelf i de fina maskorna.
Då man omsider efter en allt pinsammare kaffestund bröt upp för att bege sig ned till församlingsplatsen igen, der mötets hufvudnummer, tulldiskussionen, skulle gå af stapeln, hade remnan blifvit så bred och djup, att parterna gingo helt lugna och likgiltiga bredvid hvarandra, i känslan af att klyftan dock låge synbar emellan dem.
Redaktören andades upp i ett löje af likgiltighet; och då han i detsamma fann fru Philips vid sin sida och hon genom en liten oaktsamhet kom att trycka sin arm hårdt in mot hans, fogade han sig resolut i att synas som hennes särskilda kavaljer och skred fram mot restaurationsplatsen och folkmassan med en viss sarkastisk nonchalans i min och gång.
«Hu–uh,» fru Nenni vek plötsligt af. «Der sitter den der förfärliga menniskan Svensson.»
Nisse satt också mycket rigtigt vid sjelfva ingången till matsalen och drack punsch med Bob.
«Nej, är det han,» utbrast fru Philips helt intresserad och blef stående.
«Ska vi inte låta herr Troedsson presentera honom!»
«Jag vet inte, hvad du tänker på,» – fru Nenni hade vändt ryggen mot styggelsen och protesterade inträngande.
Nisse hade emellertid fått syn på dem, långt innan fru
Nenni ännu uppdagat honom, samt höll skarp utkik.
Af scenen framför sig begrep han, hvad klockan var slagen.
«Håll öronen styfva, Bob,» mumlade han.
«Drottningen af Saba lägger an på oss.»
Bob for till, som om han fått en stöt, samt såg halft lystet halft skrämdt på Nisse.
«Sitt alldeles stilla, Bob,» fortsatte denne.
«Inte röra en fena.
Låtsa som ingenting.
Annars äro vi förlorade.
I sjelfva verket nickade redaktören redan helt gemytligt öfver till dem.
Men Nisse märkte absolut ingenting.
Redaktören nickade ännu en gång; Nisse tuggade en svordom mellan tänderna:
«Ryk åt ....!
I detsamma gjorde redaktören en rörelse, som om han i nästa ögonblick ville styra öfver till dem.
«Generalattack!» mumlade Nisse.
«Här måste brukas kraftmedel ....
Marie!» ropade han med stentorsstämma.
Flickan kom springande.
«Kom hit, Marie!
Närmare.
Men fort.
Så ska jag hviska henne något roligt in i det lilla örat.
Så der ja ....»
Nisse hade slagit armen om det smärta lifvet, så att flickan rent af fallit in emot honom och satt fast der som i ett skrufstäd.
«Men herr Svensson då ...!»
«Bara ett ögonblick, Marie.
Bara ett enda litet ögonblick.
Så får den lilla nosen socker.
Du är en perla till tös, Marie.
Och du vet ju, att Nisse Svensson aldrig gör en flicka förtret.
Så att du kan gerna utan fara för ditt rykte låtsa att ge honom en kyss, såsom en annan god gammal onkel ...
Så!»
Nisse sköt henne från sig och kikade ut om hennes rygg.
På ett temligen ansenligt afstånd såg han de sig hastigt aflägsnande ryggarne af redaktören och hans begge damer samt den Per Larssonska familjen.
«Hä!» grinade han.
«Det rensade luften.
Sådant läder ska sådan smörja ha.
Det gjorde du bra, Marie.
Det kan du dricka en tår punsch af mitt glas på, Marie; det smakar bättre än kyssen, hva?
Så; nu kan du gå till din pligt, Marie!
– Det drack vi på, Bob; sådant tar på nerverna.»
Fru Nenni storgick, som om hon drefs att så fort som möjligt komma så långt bort som möjligt från den otäcka orten, och var alltjemt ett par steg framom de andra.
«En förfärlig menniska,» upprepade hon med andfådd förtrytelse.
«En förfärlig menniska!»
Mor Per Lars kom efter med oförändrad gång och utan något uttryck i sitt ansigte, rak och styf.
«Det är ju mycket uppmuntrande för oss mödrar,» sade hon, «att fara på folkmöten för att bjudas på sådana vackra föredömen.»
Unga Elsa såg ut precis som sin mor; och Per Larsson gick sin väg fram som en vederhäftig man, den der icke spiller ord på en sak, som knappt ens förtjenar att dömas ned af hans stränga stumhet.
Efterst kommo redaktören och fru Philips.
Han sneglade förstulet öfver till henne, – och mötte en blick, som gjorde honom yr och för hvilken han tog sin egen till sig igen.
«Det är en rolig en, er vän,» sade hon efter en stund, förtroligt, halft hviskande, så att de andra ingenting skulle kunna höra.
«Åh, det är ingenting ondt i honom,» genmälde han på samma sätt.
Fru Philips kom plötsligt tätt intill honom; hennes parfym löste sig liksom med ett, och fraset af hennes siden ryste in igenom hans nerver.
«Det tror jag också,» sade hon med en stämma, hvilken han kände såsom en het andedrägt mot sitt ansigte.
Derunder hade de hunnit ned till diskussionsplatsen, der inledaren redan stod uppe på tribunen.
Deras sällskap hade gått vidare, och de blefvo stående för sig.
«Nu ska ni väl tala igen,» sporde hon, – i detsamma klämdes hon med en stöt in mot honom; massan trängde på.
Redaktören visste inte mer sjelf, hvad han gjorde; med en ovilkorlig reflexrörelse hade han gripit en hand, hvilken plötsligt brände mot hans.
Den blef hvilande deri; och gaf en tryckning.
Redaktören deltog icke i diskussionen.
Frågande blickar rigtades då och då öfver till honom från inbjudarne; men utan resultat.
Han förstod mycket väl, hvad man ville af honom; han insåg också fullt ut, att man väntade af honom, att han skulle afgifva sitt ord; han sade sig sjelf, att det vore en alldeles sjelfklar sak, att han måste uppträda, om också bara för syns skull.
Men om man också kommit och sagt honom det direkt och han äfven sjelf velat, så skulle han ändå inte kunnat röra sig från stället; han kände sig fastnitad, der han stod.
De begge händerna hade blifvit liksom till en, för hans förnimmelse; och när de ändtligen måste lösryckas ur hvarandra, gjorde det rent fysiskt ondt i honom, och han kände sig plötsligt kall i kropp och själ, som om en organisk värmeledning afbrutits.
Vid bålarna talade någon för honom såsom «Landtmannabladets» redaktör och dagens föreläsare; och derpå svarade han, helt mekaniskt.
Han blandade sig i stimmet, der man under spritens inverkan begynte komma i tagen och mindre passa på sin nästa.
Fru Nenni orerade värre, än här än der; man lyssnade med stum förvåning och en viss återhållsamt sympatisk respekt till den lilla energiska stadsfrun, ehuru man egentligen inte förstod ett muck af hennes tal.
Fru Philips gick mest helt ensam för sig; hon talade till ingen, och ingen talade till henne; hon slog långa lofvar omkring församlingen, gjorde en liten afstickare hit eller dit och kom tillbaka igen, – redaktören såg henne med långsam gång styra inåt skogen.
Det skymde; ett par män sysslade redan borta vid fyrverkeripjeserna.
Kvällen var varm.
Redaktören försvann obemärkt ned bakom restauranten, tog vägen bortom dansbanorna, satte öfver vägen, stack raskt af in mellan trädstammarne, skymtade snart den gula gestalten inne i det varma halfdunklet, saktade sin gång samt kom helt långsamt efter henne.
Hon vände sig om vid ljudet af stegen och blef lugnt stående och inväntade honom, som om det varit en aftalad sak, att han skulle komma.
«Icke sannt, det der är tråkigt,» sade hon och lade hans arm fast in under sin.
De gingo, begge tysta, allt djupare in i skogen, der det blef allt mörkare.
I början mötte de då och då ett litet sällskap eller ett ensamt par; så upphörde äfven de.
Äfven sorlet uppe från församlingsplatsen blef allt otydligare; och var på en gång förstummadt.
Allt mörkare; allt tommare; allt tystare.
De gingo och gingo; redaktören visste icke hvart; på smala, svarta stigar, der de måste sluta sig tätt samman, för att kunna gå jemsides, och der de blott förnummo hvarandras andedrägt; så plötsligt öfver en halfljus skogsöppning; han följde och följde i en halfvaka, som var full af en klar och svällande vilja: den väckta manbarhetens första genombrott.
Blott en gång vaknade han upp till ytterverlden: i halfdunklet ett godt stycke framme skymtade han tvenne gestalter komma mot dem och igenkände på någon gest Nisse.
Han sköt hastigt sin följeslagarinna hän bakom ett busksnår; men hade redan då den säkra förnimmelsen, att Nisse sett dem.
De begge skepnaderna närmade sig och döko fram å den ljusa öppningen.
Redaktören kände rent af, huru två små grå ögon under buskiga bryn trängde genom snåret, der de stodo med återhållen andedrägt.
Nisse pratade och pratade.
«Hörde du, Bob,» sade han, just som de gingo förbi. «Hörde du inte!
Det suckade nånstans derinne.
Hvi suckar det så tungt uti skogen, Bob?
Det är en farlig natt, Bob, för unga och obefästade sinnen.
Jag sjelf känner såsom en orientalisk glöd omkring mig.
Gud hjelpe allt svagt kött ...!»
De begge vandrarne försvunno in på skogsvägen åt andra hållet; och kärleksparet vågade sig omsider fram igen från sitt gömställe.
De hunno ner till Ydingesjön.
Skogarne stodo dunkla kring det blankstilla vattnet; månen steg just upp och gjorde randen ännu mörkare, natten helt ljus; blott ett årslag var att höra; den första raketen sköt röd upp i den nattblå himlen och slocknade igen, ljudlöst.
De hade satt sig på en träbänk, som uppslagits mellan två bokar.
«När jag nu i öfvermorgon far hem till mig igen,» sade hon och log och stack med parasollen i sin gula sko, som hon sköt fram under kjolen, så att den röda strumpan syntes, «och gjort våningen tom på menniskor, och sitter ensam i skymningen och väntar ...»
Hon satte ansigtet tätt intill hans.
Det sjöng och sjöd honom i öron och blod; och omkring sig och henne såg han med ens ett litet kringslutet rum med rosenrödt ampelsken öfver något hvitt.
Han svarade ingenting, men kastade henne inemot sig, så att hon skrek till.
Följande dag utåt förmiddagen satt Nisse inne i en berså utanför Horns kafé och njöt sin frukostrisp: smörgåsar, sup och Tuborgs pilsner.
Derute föll formligt hettan; en vattenvagn skramlade just långsamt förbi med sin svalkande sprutstjert.
Nisse tog af sig cylindern och stälde den på bordet samt strök sig med näsduken ned öfver det svettiga ansigtet.
När han efter denna akt fick utsigten fri igen, rultade vännen Bob fram inom hans horisont på väg neråt mot hamnen till.
«Bob,» vrålade Nisse och lät munnen stå på gap efter ropet, i väntan på verkan.
Bob tvärstannade, vände sig om, hjulade med ena armen, då han fick syn på Nisse, och kom styrande upp mot hotellet.
Hans stora gula pipskägg stod rätt ut från hakan, som om solen droge det till sig, och bonjouren hängde fram öfver magen, som om denna vuxit under natten.
«Go’ morn, Bob,» sade Nisse.
«Har du tid att dricka ett glas vermouth – eller kanske konjak och vatten?
Jag ville nemligen tala med dig.»
«Ja, si, dä ä allt en fråga, dä.
Jag skulle allt titta på snälltåget, om der kommer nå’ån mä, som skall in i blade.»
«Obehöfligt, Bob.
Jag kontrollerar packet härifrån.
Konjak och vatten för herr Bjerkander!»
Kyparen bragte det rekvirerade och stälde sig upp utanför bersån med servietten under armen.
Nisse blängde hän på pojken.
«Gör sig osynlig, Oscar!» kommenderade han torrt.
Oscar bugade sig, grinade, och försvann.
Nisse slog i en sup, krämtade ett tag, sade skål, blundade, och slök.
Derpå stoppade han en hel saltköttssmörgås in i munnen och uppgick en ansenlig tid helt och hållet i att förarbeta densamma.
Slutligen blef han färdig dermed, strök sig med servietten om munnen, drack med ett ansigtsuttryck af otillgänglig smaknervsupptagenhet långsamt ett glas pilsner, torkade sig ännu en gång med servietten kring munnen, satte cylindern på, grep en tandpetare och lutade sig tillbaka mot soffryggen.
«Ser du, Bob,» började han, «det gäller redaktören.
Pojken har syltat sig in på alla vis; och det behöfves nu en stark och vis hand för att sätta honom på gled igen här i detta lifvet, som ju egentligen är så satans enkelt men som dock besynnerligt nog förekommer många så inveckladt.
Den handen ska jag räcka honom; – och det hade ingen far gjort.
Jag kommer just nu från min värderade väninna, köksan Hanna.
Jag menade i min skrupulösa samvetsgrannhet som så, att jag i en så ömtålig sak som denna dock också borde inhemta råd hos en kvinna, som hyste moderliga känslor för pojken, och framstälde derför i dag morse casus för Hanna, medan jag följde henne hem från torget.
Vet du, hvad denna utmärkta kvinna svarade, Bob? «Hellre gifta sig än brinna, herr Svensson,» sa hon, – lite giftigt naturligtvis; nå, det var ju annars i sig sjelft ett vist ord; men saken är ju betydligt mera invecklad än så.
Den förhåller sig nemligen så här.
Redaktören är förälskad i unga Elsa.
Men han är också förälskad i drottningen af Saba.
Drottningen af Saba är ett ... nå, ordet kan vara detsamma, jag ska inte såra dig i dina kyska känslor, Bob; och unga Elsa är en gås.
I gåsen har pojken förälskat sig liksom han förälskat sig t. ex. i «Landtmannabladet», – «uppgift», «ideal», «mannens dröm», ja, det der förstår vi inte mer, Bob, men det gör ju heller ingenting.
Och i drottningen af Saba har han förälskat sig, derför att drottningen af Saba nu en gång för alla satt sig före att förföra honom.