Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser det således vara nödvändigt, att desse bolagsmän eller lottägare blifva tillförbundne för sin egen säkerhet, alt välja en god direction, nemi. en sådan, som med varsamhet bedrifver lånerörelsen och icke ingifver sig i sådana speculationer, på hvilka bolaget riskerar bankrut.
Det kan aldrig blifva en stor och hastig påkänning i ett ögonblick uti dessa privatbanker, liggande i småstäder uti provinserna, emedan deras sedlar äro spridde rundtorn på en stor omkrets.
De kunna icke inkomma och företes till inlösen på en gång.
Vid hastig påkänning på kortare tid, så enär vexlingen sker ulan uppe - 6ao D en 24 Februari e. 111. håll , så att hvar och en ser att han får sitt, kunna icke alla få ut sina penningar på en gång, utan det måste åtgå många dagar innan en betydlig summa kan på detta sätt utfås, om hvar och en kommer och presenterar sedlar.
Alltså få bankerne äfven derigenom tid att sätta sig i ordning.
Jag ser således faran för dem icke så stor, om de bibehålla ett nödigt capital i riksmynt till inlösen.
Den förändring i §:n, som jag önskade, vöre, att bolagsmännen eller samtlige lottägare måtte blifva tvungne att välja sig en direction, som icke blott afser bolagets vinst, utan äfven villkoret att ständigt kunna honorera sina förbindelser, hvarföre jag får föreslå att efter orden ”alt laglösa en eller flere directionens ledamöter” måtte tillsättas: ”eller andra lottägare i banken.”
Kär detta hitkornmer, så hafva desse ingen större säkerhet, än de andra, och kunna således ej påtvinga directionens ledamöter att vidtaga åtgärder, hvarigenom de riskera allt.
Med antagande af det förslag lill §, som PresleSt. afgifvit, inträffar ingalunda ett sådant förhållande.
Tvertom få desse actieägare hela sex månaders tid på sig, då de kunnat hafva förmått directionen till hvilka vådliga speculationer som helst för att skaffa dem en större vinst.
Det går så länge det kan, och de skörda så länge det varar.
Sedan få de sex månader på sig för att reglera och skaffa penningar samt kunna under tiden indrifva alla sina utestående lån, som ej öro lemnade för längre tid än sex månader.
En directeur på sin sida eller hela directionen har vida lättare att motstå obilliga pretentioner af bolaget att ingå i äfvenlyrliga speculationer, när den har ett strängt ansvar på sig äfvensom på bolaget, än då ett sådant ej finnes.
Af alla dessa sammanlagda skäl får jag hos Hr Frih. o. Landtm, samt R. o. Ad. yrka de förändringar i denna punkt, sorn jag haft äran nämna, nemi. att efter ordet ”invisning” blir infördt—”hvars inlösen blifvit vägrad,” hvarjemte ordet ”oinlöst” framför ”creditsedel” uteslutes och sedermera att efter orden ”directionens ledamöter” tillsättes ”eller andre lottägare i banken.” Gr.
Då jag i Utsk:n delta git i utarbetningen af denna §, så har jag icke ansett mig böra lemna detta tillfälle obegagnadt att något redogöra för de åsigter, som dervid ledi mig.
Man har klandrat §:n såsom alltför sträng.
Jag tror icke att den är för sträng, men jag lägger vigt på denna §, derföre att jag tror den vara nästan den enda, som innebär en verklig garanti för allmänheten.
Om det är någon, som kan controllera en bancorörelses behöriga gång, så måste det vara bankens directeurer.
Allmänheten kan det icke, och man må aldrig så mycket stadga reglementariska föreskrifter, samt afgifvande af rapporter o. s. v., så blir det dock otillräckligt.
Det enda, som är tillförlitligt, och de ende, som äro plig - Den 24 Februari e. m. 621 tige alt oni bancoverkets ställning hafva fullständig kännedom, aro bankens directeurer.
Om desse direeteurer finna alt banken sväfvar i någon fala, så äro de äfven i tillfälle att vidtaga de åtgärder, hvilka kunna behöfvas för atl förekomma ett fall.
Jag anser således, alt äfven dem bör ansvaret i första rummet drabba.
Man har, såsom det hufvudsakliga skäl man haft att häremot invända, anfört, att man skulle skada directeurernes credit, att man derigenom icke skulle kunna få goda directeurer, eller alt, ifall man kunde få goda directeurer, så skulle man få betala dem högt.
Alla dessa skäl äro endast skäl, som tala för den ena sidan, d. v. s. för bancobolagels enskilda vinst.
Om det icke läge ett tillräckligt släckande medel för directeurernes enskilda credit i det förtroende, som de åtnjuta af hela bancobolaget, så bedrager jag mig mycket.
Jag skulle tro, att den stora utmärkelse, som directeurerne derigenom fått af den mängd af personer, hvilka lemnat sin välfärd i deras bänder, är mer än fullkomligt motvägande det äfventyr de underkasta sig.
Hvad återigen angår den andra frågan, att man genom detta stadgande skulle afskräcka redliga medborgare från att blifva directeurer, så tror jag det icke, såvida icke banken ville drifva en rörelse, som icke är redlig.
Drifver banken en redlig rörelse, så måtte det ej heller vara någon fara för en redlig person att åtaga sig den.
Skulle de derföie vilja betinga sig något arfvode, hvilket tilläfventyrs blir nödvändigt, då man fordrar mycken uppmärksamhet af dem, så har det ingen annan påföljd, än att bankens vinst blefve mindre.
Att bankens vinst
Liefve mindre vore visserligen en förlust för delägarne; men 0111 derigenom det allmänna bästa betryggas, så är detta af vida större vigt.
Man har sagt en obillighet ligga deruti, att icke denna ansvarighet utslräckes äfven till öfriga lottägare i banken.
Huruvida de, som drifva denna sals, tro sig derigenom bereda någon förmån åt directionen, lemnar jag åt dem sjelfva att begrunda, då det endast skulle hafva den påföljd, att ägare af invisning, som icke blifvit honorerad, ägde öppet att vända sig till hvilken person af bancobolaget han behagade, vare sig en lottägare eller directeur.
Han nödgades icke vända sig till hela bolaget eller söka hvar och en lottägare särskildt, utan kunde vända sig till hvem han ville för hela summan.
Således blefve del ingen lättnad för directionen, utan den som hade en sådan fordran skulle vända sig till den han ansåge mest vederhäftig.
Hvad sedermera angår sjelfva billigheten af saken, så finner jag icke, att, då bolagsmän i allmänhet äro skyldige enl. allmän lag alt, en för alla och alla för en, ansvara för bolagets affärer, något undantag från en sådan skyldighet kan erfordras, derföre att det är fråga om en större association, som drifver en för det allmänna mycket vådlig rörelse, derest den icke controlleras.
Hvad angår förslagen att 622 Den 24 Februari e. m. utsätta vissa veckors eller månaders uppskof innan del stränga executionskrafvet eller någon utmätningsåtgärd mot delägarne i bolaget skulle få äga rum, så torde obilligheten deraf lätt inses, om man tager i betraktande hvad följden af en sådan föreskrift Liefve.
Hvad skulle denna blifva, om icke den, alt i stället för att bolaget sjelft skulle förskjuta det capital, som erfordrades, så blefve det de, hvilka i förtroende till bankens säkerhet mottagit dess sedlar, som till densamma finge lemna förskott?
Att sålunda tvinga allmänheten att mot dess vilja lemna banken förskott, tror jag icke har något tecken till rättsgrund för sig.
Jag tror således, att ur inga åsigter den grundsatsen låter försvara sig, alt den som tagit emot en bancosedel skall vänta tills banken är utredd, eller tills sex månader eller någon viss tid förflutit från den tid, då lian fått veta att lian ej får penningar för bankens sedlar.
Man har sagt, att det skulle vara en oangenäm surprise för en directeur, om han i sitt hus hemsöktes med en bundt af 10,000 r:dr, som icke blifvit inlöste.
Jag skulle tro att det skulle vara en lika oangenäm surprise för dem, som fått dessa sedlar, under förmodan, att de ägde ett verkligt värde enl. lydelsen, om de sedermera fingo veta att de deremot nödgades vänta några månader innan de kunde erhålla upplysning huruvida de för dem kunde få något eller intet, under hvilken tid vederbörande i bolaget ägde förhoppning att binna skaffa undan sina tillgångar.
På de af mig nu anförda skäl anhåller jag om bifall till Utsktns förslag.
Man har sökt vederlägga hvad jag ytt rat i afseende på befrielse för directionen, att i första hand stå emot den puff, som kunde komma.
Man har sökt att vederlägga mig derigenom, att man ensidigt velat endast och allenast taga allmänhetens säkerhet i betraktande.
Jag med-, ger ganska väl, att den bör i första rummel considereras, men ser man ensamt på den, likasom om man ensidigt betraktar allt annat, så blir deraf ett oriktigt resultat.
Vill man så uteslutande hålla sig vid den allmänna säkerheten, att man gör det alldeles omöjligt för en privatbank att uppstå, så uppkommer, med förutsättning att sådane banker äro för det allmänna nyttiga, visserligen icke heller någon säkerhet för allmänheten att få erfara något gagn af dessa anstalter.
Vill man deremot, att privatbanker skola bildas, och tror att allmänheten har någon nytta deraf, så skall man väl lagstifta så, att privatbanker kunna uppkomma.
Således önskar jag alt man till ett godt ändamåls vinnande måtte taga båda delarna i betraktande.
Jag har flera gånger förut yttrat, det jag tror att directeurerne med en sådan ansvarighet i sjelfva verket icke riskera något i och för deras egendom, och om de det skulle göra, så blir det deras eget fel.
Sådant medger jag, och har det aldrig be - D c n 24 Februari e. m. 6a3 stridt; men jag medger icke, att deras credit bibehåller sig i opinionen, utan tror bestämdt motsatsen, och det är detta jag icke vill.
Då hvar och en directeurs-candidat sjelf nogsamt lärer inse detta, skall han ock tveka att åtaga sig ett sådant ansvar.
Framställningen att hedern af det vigtiga förtroende, som visas, då denna befattning erhålles, skall motsvara en i opinionen förlorad credit, tillstår jag förutsätter en alltför stor fåfänga.
Nog är denna stor här ilandet, men så uppdrifven tror jag den likväl icke vara, att en reel affärskarl vill mista sin credit för den lysande äran att blifva privatbanksdirecteur.
Jag skulle ändå icke alls bestrida hvad som i detta afseende blifvit anfördt, om jag icke trodde att desse directeurer, som man på ett eller annat vis måste förskaffa sig, nekade att åtaga sig ett sådant uppdrag utan en ganska dryg aflöning, hvars högre belopp medtager privatbankernes vinst, och då är det äfven slut med privatbankernes uppkomst.
Jag vill visserligen icke vara envis i det påstående jag förut gjort, att denna ansvarighet skall först taga sin början sex månader efter sedan banken är försatt i utredningstillstånd.
Jag går gerna in på ett jemkningsförslag och antager det af Hr Rosenblad framställda, hvari tre månader äro utsatte.
Men orsaken hvarföre jag icke kan ingå på en kortare tids bestämmelse är verkligen icke för banken allena, utan äfven för det allmännas skull, ty ju strängare lagen är för banken, ju kortare den tid, inom hvilken ett bancobolags direclion, såsom här är i fråga, ställes i ansvarighet, ju strängare anser jag också att de åtgärder mot bankens gäldenärer skola blifva, som af samma direction, i följd af bolagets för densamma utgifvande instruclioner, komma alt vidtagas i afseende på lånerörelsen, dir det, såsom TJtsk:n härföreslagit, alt i samma ögonblick, som en sedel icke inlöses, bankens directeurer skola vara exponerade för lagsökning, så tror jag att banken icke utlånar sina sedlar på de villkor, som kunna vara fördelaktiga för låntagaren, utan äfven der kommer ett sådant stadgande att inverka, d. v. s. att lånen ske på några få månader och kanske med tre eller fyra dagars uppsägning, på det att lånen må kunna indrifvas då medel saknas att inlösa bankens förbindelser har aldrig ansett någon fa ra kunna uppstå; men det behöfves någon tid för att sammankalla bolaget och besluta huru grundfondshandlingarne skola användas, hvilka troligen ändå ej behöfva begagnas; men de måste hypothiceras såsom säkerhet för det större lån, som banken då behöfver upptaga.
Allt sådant fordrar lid, helst lånet möjligen behöfver upptagas på utrikes ort, emedan svårligen sådana större summor inom vårt eget land kunna erhållas hos privatpersoner och riksbanken ej lemnar något biträde.
Man har här förblandat, efter mitt be - 6a4 D e n 24 Februari e. in - grepp, privatbanker med andra associationer.
För dessa sednare får lagen lof att vara sträng, emedan de icke hafva någon grundfond, hvarföre der kan inträffa, såsom Gr.
Mörner behagat yttra, alt alla tillgångar försvinna.
Här är ju nedlagd en grundfond, och den mäste väl utgöra full säkerhet för de vådor, som inträffa, och man kan således icke ställa privatbanker under samma förhållande som enskilde personers associationer.
Skulle de icke hafva denna grundfond, bidroge jag visserligen med min röst dertill att de ögonblickligen blifva lagsökte; men så länge denna grundfond finnes, anser jag den höra begagnas först, och att bolagen må erhålla tid ali begagna den, samt att skaffa sig ressurser för att betacka sina skulder, hvartill fordras längre tid än ett ögonblick.
Derföre kan jag icke för min del biträda hvad Utsk:n i denna punkt föreslagit.
Beslutet kan dock vara likgiltigt, ty jag är i den tro att något bancobolag icke på grund af ifrågavar. lagbestämmelser kan uppstå.
Man har här kastat allt ansvar på directeurerne och velat hafva yttersta stränghet gällande i afseende på dem.
Detta har jag hört yttras af ledamöter, sorn tillhöra Utskm, men när man fruktar att, om en sådan stränghet, ett så svårt band ej skulle finnas, bedrägerier skulle kunna uppstå; så ville jag hemställa, 0111 icke, för att göra bandet ännu svårare, man kunde stadga, att directeurerne, sedan de så handlat och så illa skött en bank att den kommit i concurstillstånd, må schavottera och stå i halsjern.
Visserligen är bandet något hårdt, — men det är deremot åskådligt.
De herrar, som talat för en förändrad redaction i början af denna §, underställer jag, om icke följande kunde vara mest lämplig: ”Innehafvare af vid anfordran icke inlöst creditsedel eller invisning” etc.
Denna redaction afviken, dels minst från den som nu förefinnes, dels synas mig de uti den redaction, som här nyss blifvit föreslagen, intagna orden — ”hvars inlösen blifvit vägrad”, något oegentligt använda, alldenstund ordet ”vägra” tyckes lika mycket, om icke mera, tyda på att inlösen icke skett derföre att directionen underkänt sedelns riktighet, än det skulle hafva afseende på bankens oförmåga att inlösa densamma, och slutligen anser jag denna redaction mest lämplig, emedan creditsedlarne eller invisningarne lyda derpå, att de skola vid anfordran inlösas.
I afseende på de anmärkn:r, Gr.
Mörner gjort, anhåller jag få fästa uppmärksamhet derpå, att detta är ungefärligen samma sak, som då fråga var om de tysta förmånsrätterna.
Man kan visserligen göra mycket stränga villkor, såsom nuvar. lag emot förmyndare, men man kan icke derigenom framtvinga goda förmyndare.
Genom - Den 24 Februari e. m.
6»5 nom de svårigheter man ålägger elem i deras enskilda rörelse, kan man tvertom hindra de goda förmyndnrne att träda fram.
Man får dem dåliga, och då tjenar strängheten alldeles icke till något.
Man kan visserligen skrämma hort de goda directenrerne, men molde dåliga gäller strängheten alldeles ingenting.
Då jag föreslog PresleSt:s redaction, som visserligen bär spår af att vara improviserad, så var det lör att tillvägabringa två Stånds sammanstämmande beslut; men sedan här flere ledamöter, sorn i hufvitdsaken instämma med mig, likväl yttrat sig deremot, och då det sedermera omredigerade förslaget af Hr Ribbing verkligen synes vara bättre redigeradt än PrestSt:s, så vill jag frånträda mill yrkande i detta fall.
Jag skulle visserligen önska, att Hr Ribbing behagade förändra de fjorton dagarna till en månad, ty fjorton dagars praescriptionstid tyckes vara väl inskränkt; men möter della alltför stort motstånd, så vill jag deruti icke vara envis.
Hr Ribbings förslag lyder som följer, lör att ånyo återkalla det i herrarnes minne:
"Innehafvare af creditsedel eller invisning äge jemväl, oberoende af den rätt, som i näslföregtde § bankens borgenärer tillägges, att fjorton dagar (det är della jag vill hafva ändradt lill en månad) efter det sedeln eller irivisningen blifvit företedd och icke sedan inlöst, lagsöka en eller flera lottägare med samma rätt alt använda utmätningst vång, som lag och gällande föl fattningar i allmänhet medgifva mot gäldenär för skulder af den mest execuliva beskaffenhet. ’’ Hr Stuart:
Man har ofta upprepat, alt man ej kun de antaga den i5 §:n, emedan derigenom möjligheten för nya bankers uppkomst skulle tillintetgöras.
Jag bar åter lork larat min åsigt vara den, att denna möjlighet komme att fortfara, lika väl efter antagandet af det i i5 §:n föreslagna stadgande som före dess meddelande.
Deremot skulle jag hysa verklig betänklighet, huruvida med den förändring, sorn Hrr von Hohenhausen och Ribbing föreslagit, några enskilda banker vidare skulle uppkomma.
Man bör nemi. icke lemna ur sigte, alt det är lottägare, som först skola sammanträda och organisera bolaget, innan val af direction förekommer.
För min del tviflar jag på, att någon skall vilja ingå såsom lottägare i ett bolag, der den stränga solidariska ansvarighet finnes, ali han fjorton dagar efter vägrad inlösen af en sedel blefve sökt för densammas innehåll, helst denna vägran i de flesta fall kan hafva tillkommit ulan hans vetskap och mot hans åtgöranden.
Man bör nemi. betänka, att den person, som inträdl i ett bancobolag, icke får derifrån utträda, med mindre de öfrige loltägarne dertill lemna sin tillåtelse.
Om han nu aldrig så mycket protesterat emot bolagets beslut, så står han dock i ansva 20 H. 79 6aS D c n 24 Februari c. m. righet för åtgärderna.
Del är af denna anledn., som jag icke kunnat finna något mera lämpligt correcliv mot cn äfventyrlig bankrörelse, iln just directionens ansvarighet; ty directionens ledamöter kunna lemna sina befattningar när som lie Ist, ocb det beror på hvarje loltägares fria vilja, huruvida han må mottaga directeursbefattningen; hvarförinnan en hvar naturligtvis gör sig underrättad om de bolagets beslut, som icke utan äfventyr för enskilda uppoffringar och obehag kunna af directionen verkställas.
Det har vidare blifvit sagdt, att bankernes directeurer behöfde tid på sig alt anskaffa penningar för sedlarnes inlösande.
Vore det blott fråga om en slutlig betalning lill sedelinnehafvarne, så skulle jag icke fästa så mycken vigt vid den föreslagna ansvarigheten, emedan jag alltför väl finner, att, äfven efier mina motståndares förslag, en tillfyllestgörande säkerhet för sedlarnes slutliga infriande skall uppkomma genom samtlige bolagsmännens ansvarighet i detta afseende ; men man måste besinna, att, om en bank endast för en kort lid inställer sedelinlösningen, kommer sådant alt på ett förfärligt sätt inverka på allmänna rörelsen inom den del af Riket, der dessa bankers sedlar utgöra det hufvudsakligaste rörelsemedlet.
Det är derföre lagstiftarens oeflergifliga pligt måste vara, att tillse det, så vidt på honom ankommer, aldrig någon sådan cataslroph må inträffa.
Efter min tanke är det således vida mindre vigtigt att afse några flera eller färre dagars kortare eller längre tid, som en sedelinnehafvare får vänta på betalning, än den omständigheten, att icke genom lagens beskaffenhet en lättsinnig bancoförvaltning föranledes, hvilken åter i sin ordning, då banken icke längre kan fortsätta sin sedelinlösning, måste förorsaka en till sina följder högst förderflig skakning i alla enskilda bankers credit.
I afseende på redaetionen, får jag upprepa hvad jag redan förut nämnt, eller att, enl. mitt begrepp, ordet ”oinlöst” på detta ställe är det mest lämpliga. i4 §:n innehåller nemi.: ”derest ej banken med Rikets metalliska mynt eller med sådana sedlar, som lika med mynt i Riket gälla, vid anfordran inlöser sina tryckta eller graverade creditsedlar, äfvensom derest af densamma utfärdad invisning å R.
St:s bank, vid uppvisandet derstädes, ej inlöses’’ etc.
Vidare börjar i5 §:n sålunda: ”Innehafvare af oinlöst creditsedel eller invisning åge jemväl, oberoende af den rätt, som i nästföregtde § bankens borgenärer tillägges” etc.
Då nu dessa begge sammanhängande föreskrifter skola tillämpas, så är det temmeligen tydligt och klart, att nu ifrågavar. ”oinlösta” sedlar icke äro bankens alla utelöpande sedlar, utan endast de sedlar, som icke blifvit inlöste i anseende till bankens bristande förmåga att dem infria.
Jag kan icke föreställa mig, att någon executor skulle kunna tyda denna Iag-§ på ett sådant sätt, som Hr Rosenblad förutsatt, eller att med oinlöst sedel här skulle menas hvarje i allm. rörelsen ännu utdö - Den 24 Februari c. ra. pande sedel.
Ordet ”utelöpande” liar på andra ställen i lagförslaget blifvit begagnadt för de sedlar, som icke till inlösning blifvit företedde.
Ordet ”oinlöst” förekommer deremot bär, för alt uttrycka motsatsen till de sedlar, som blifva vid anfordran inlöste ocb såsom motsvarande hvad i föreg:de § uttryckligen blifvit förutsatt, nemi. att sedlar eller invisningar i anseende till bristande tillgångar ej kunnat inlösas.
Jag får således förnya mili anhållan om bifall till den l5 §:n, sådan den i CItsk:ns förslag är intagen.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att flere ledamöter väl bade yrkat bifall å Utsktns förslag i (5 §:n, men många anmärkmr hade ock blifvit gjorda emot detsamma; några anmärkt!;!- anginge egentligen ordet ”oinlöste” och ansedda felaktigheter i redactionen, efter hvilkas rättande bifall önskades å Utsktns förslag; hvaremot äfven en annan mening blifvit framställd af Hrr Aminoff, Ribbing och Rosenblad, hvilka, såsom Hr Landtm, trodde, hufvudsakligen förenat sig 0111 hvad som borde sättas i stället för Utsktns förslag, j Hr Ribbing:
Såvida icke Hr Rosenblad vill frånträ da den mening, som han tillagt, så äro våra förslag icke öfverensstämmande.
Om den redaction, jag föreslagit, icke skulle vara rätt uppfattad, ehuru jag trenne gånger uppläst densamma, så är jag färdig att ånyo uppläsa den.
Jag kan icke förena mig med det tillägg, som Hr Rosenblad önskat, utan viablifver hvad jag först yrkat ocb icke något annat.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att han främst ansåg sig böra framställa propos. å Utsktns förslag, hemställande alltså, om R. o. Ad. behagade bifalla i5 §:n i Banco- och LagUtsktns förslag.
Då Hr La n d t m.- förklarade, det lian trott sig finna att nej öfverröstat ja, begärde Hr Stuart votering.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, sedan nu votering blifvit begärd, fråga uppstode om hvilken mening borde antagas till contra-proposition.
Jag anhåller att den förändring af redactionen, som jag föreslagit, måtte blifva contra-propos., och då jag icke hört någon annan före min göras, så hoppas jag alt denna först måtte komma i fråga.
De fleste af de herrar, sorn önskat en förändring, synas öfverensstämma i sak och skilja sig blott i fråga om tiden.
Jag får derföre till deras pröfning underställa, om de icke skulle vilja förena sig med Hr Ribhing ocb medgifva att hans förslag må blifva contrapropos.
Då kunde vi slippa med den här voteringen, och 6-i8 Den 2/j Fehr u a r i e. m. hans förslag är verkligen det, som är närmast lika ty deri är hiöl t fråga om en respit af fjorton dagar.
Med afseende på Hr
Rib bings förslag om utsättande al fjorton dagar, så medger jag alt det är närmast del jag hade äran föreslå, nemi., att alldeles icke någon lag skulle utsättas, utan samma skyldigheter, som för vexel äga rum, blifva gSllande.
Alltså förenar jag mig förr med hans än med någon af de öfriges förslag.
Detta rör nemi. den första delen af denna §, men Sedan kommer i sak en annan, deri jag önskat, för alt tvinga lottägarne att välja en god direction, nemi. att jemte dilectionens ledamöter måtte införas ”lottägare”, hvilket jag anser ganska väsendtligt och icke kan frångå.
Hvad åter tidens utsättande lill fjorton dagar beträffar, så, om afla andra skulle vilja derom sig förena, skall jag visserligen ieke ensam i detta afseende göra hinder.
Som jag har anledning att tro det äf ven Hr Rosenblad nu som bäst författar en contra-propos., »å afslår jag.
Äfven jag tillstyr ker, på samma sätt som Hr Lefren, att R. o. Ad:s ledamöter, som hafva varit i det närmaste af samma tanke, måtte förena sig om Jdr Ribbings förslag, hvilket jag tror vara det som lättast kunde tillfredsställa allas önskningar, och som, på sätt nyss anmärkt blifvit, är det, hvilket mest närmar sig till Utskrns framställning.
Derföre tror jag äfven riktigast vara, om det i ordningen komme först under pröfning.