Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stenhammar, s. 150.
Stierngranat, s. 21, 53.
Stobæus, s. 2.
Strengbom, s. 14.
Torpadius, s. 27.
Uttini, s. 133.
Vergennes, s. 105.
Vestring, s. 7.
Vestring, Ebba Maria, s. 155.
Vilneuf, s. 43.
Virgilius, s. 3.
Vrangel, s. 31, 37, 38.
Zellbell, s. 128, 132. Ziebeth, s. 131.
Sid. 8 rad.
5 uppifrån står »förderf» i stället för »fördärf». »130 » 4 nedifrån » »Athen» » » » »Aten».
Gyllenborgs slägtregister i sammandrag.
Simon Johansson Wolimhaus,
född 1601 i Königssee i Thüringen, apotekare på skilda orter i Tyskland, provisor på hofapoteket
i Stockholm 1624, apotekare i Upsala 1626, † 1658 därstädes; gift med
Anna Katarina Thegner.
╭─────────────╯╰────────────╮
Jakob, adlad baron (1689) och grefve (1691) Gyllenborg, landshöfding i Stockholms och Upsala län 1689, landtmarskalk 1693, sedan kungl. råd, † 1701. 2.
Anders, adlad baron och grefve Leijonstedt.
╭───────╯╰──────────────────╮
Olof f. 1676, landshöfding i Nyköpings län, † 1737. 3.
Karl f. 1679, riksråd, kanslipresident, † 1746. 5.
Johan f. 1682, riksråd, † 1752 g. m.
Margareta Eleonora v.
Beijer, † 1772. 8.
Anders, major, † 1728. | 14.
Fredrik, president, † 1759.
╭─────────────────╯╰──────╮╭───╯╰──────╮
Jakob Johan, landshöfding, † 1788. 5.
Sara † 1812, moder till skalden Johan Gabriel Oxenstjerna. 8.
Gustaf Fredrik f. 1731, kansliråd, † 1808; g. m.
Aina Margareta Gottsman.
Henning Adolf, riksråd, † 1775.
╭───────────────────╯╰──────╮
1. Margareta Eleonora, f 1845, ogift. 2. Johan, f 1835, barnlös. 3.
Erik Gustaf, † 1770–
Gustaf Fredrik Gyllenborgs far, Johan G., deltog med utmärkelse i Karl XII:s krig, tillfångatogs vid Dniepern efter slaget vid Pultava och deporterades sedan till Sibirien, men frigafs 1719 och återkom till fäderneslandet.
Han dog som riksråd.
Modern, Marg.
Eleon. v.
Beijer, var dotterdotter af grefve Erik Dahlberg och brorsdotter till den som vitterlekare bekante (se Hanselli, »Saml. vitterhetsarb. af svenske förf.» IX) Joh Gabr. v.
Beijer, generalpostdirektör, † 1705.
Strömsbro ligger i Svinstads församling nära Linköping.
Det vid sjön Kolsnaren täckt belägna Skenäs egdes af grefve Erik Dahlberg, öfvergick genom dennes dotter och dotterdotter till Johan Gyllenborg och förblef i den gyllenborgska slägtens ego till 1832.
I den svenska skaldekonstens häfder är Skenäs bekant såsom vistelseort under längre eller kortare tid for Runius, Olof v.
Dalin, G.
Gyllenborg och hans vän Creutz, för J. G.
Oxenstjerna, som där föddes (1750), Tilas och Olof Bergklint.
Runius, Gyllenborg och Oxenstjerna hafva i sina skrifter egnat Skenäs sin poetiska hyllning.
Han blef 1745 informator för Gustaf Fredrik G., 1746 husprest hos dennes far, 1747 teologie adjunkt i Lund, fick sedan professors titel och dog som kyrkoherde i Gladsax församling af Lunds stift 1782.
Hans efterträdare i kyrkoherdeämbetet var den i litteraturhistorien kände Olof Bergklint.
David Nehrman (1695–1769) blef ord. professor i allmän lagfarenhet 1721 och erhöll på begäran från detta ämbete afsked 1753.
Han adlades 1746 under namnet Ehrenstråhle och kallade sig sedan Nehrman-Ehrenstråhle.
Han var en lärd och skarpsinnig man, flitig författare i juridiska ämnen och en högt ansedd föreläsare.
Jämte Rydelius och Lagerbring var han den förnämsta prydnaden vid Lunds universitet under 1700-talet.
(Jmf M.
Weibull och E.
Tegnér, »Lunds universitets historia», hvilket arbete varit vår förnämsta källa för hvad vi hafva att meddela om Gyllenborgs vistelse i Lund).
Gyllenborg har här gjort ett misstag.
Eloquentiæ och poeseos professor Anders Stobæus, känd äfven som historiker och som en kraftig befordrare af Skånes försvenskning, dog 1714 och kunde sålunda ej vara Gyllenborgs lärare.
Hans son, Nils, är utan tvifvel den här åsyftade.
Denne var eloqu. och poes. professor i Lund 1735–54.
Sonen Anders Peter Stobæus innehade samma lärostol 1771–99.
Sven Bring (1707–87) adlad 1770 under namnet Lagerbring, berömd synnerligast för sitt stora kritisk-historiska arbete »Svea rikes historia», som sträcker sig till början af Kristian I:s regering.
Han var professor 1742–70.
Ivar Kraak, dansk till börden, var språkmästare vid Lunds universitet 1748–81.
Han egde stort anseende och har utgifvit några arbeten, hvaribland en fransk och en engelsk grammatik.
† 1795.
Popes »Essay on man» utkom 1732–34 och öfversattes på vers 1765 af J. V.
Lilliestråle, på prosa 1774 af J. L.
Odhelius och på vers 1817 af J.
Vetterbergh.
»Il pastor fido», ett herdedrama, författadt af Giovanni Battista Guarini (1537–1612) och tryckt första gången 1590, öfversatt på svenska af G.
Dahlstjerna 1690 och från franskan af K.
Vennberg 1750.
Jakob Johan Gyllenborg, skaldens älste bror, dog som landshöfding 1788.
Under vanliga förhållanden skulle den, som författat disputationen, vid detta tillfälle Nehrman, vid försvaret fungera som præses.
Disputationen, som är konung Fredrik tillegnad, är tryckt i Lund 1750 in 4:o.
Den är indelad i 3 kapitel:
Kap. 1.
»De studiis literariis eorumque usu atque abusu in genere».
Kap. 2. »De jure principis promovendi studia literaria civium».
Kap. 3. »De jure principis emendandi abusus studiorum literariorum».
Enligt då gällande universitetsstatuter kunde rektoratet beklädas äfven af annan person än akademisk lärare.
Till rektor, som i detta undantagsfall kallades »illustris», skulle då utses »en förnäm person af lysande slägt, som både i anseende till ålder, lärdom och kärlek till akademien och stadga i sitt uppförande kan anses tjänlig till ett sådant ämbete».
Gyllenborg, som 1750 blef rector illustris (den siste) var då 18 år gammal.
Stadgandet om åldern lemnades sålunda nu såsom vid andra tillfällen utan allt afseende.
Felaktig uppgift.
Efter Gyllenstjerna, som 1716 var rector illustris, hade före Gyllenborg denna värdighet beklädts af Edmund Gripenhjelm 1726 och Gabriel Falkenberg 1736.
Gripenhjelm hade själf gjort ansökan om rektoratet, men konsistoriet afslog på goda grunder hans begäran.
Kanslern, Nikodemus Tessin, utnämnde dock Gripenhjelm.
Johan Gyllenborg var kansler 1742–52.
Han lär hafva varit en välvillig, i tidens anda öfver korporationens intressen vaksam styresman, frikostig efter sina förhållanden och ordningsälskande, ehuru hans bemödanden i detta afseende på grund af den olydnad, han mötte, stundom ej kröntes med framgång.
Olof Gyllenborg (1676 –1737) känd som vitter författare, var rector illustris vid Upsala universitet vårterminen 1696.
Karl Gyllenborg (1679 –1746) den bekante statsmannen och dramatiske skriftställaren, innehade samma värdighet 1698–99 och Henning Adolf G.
(1713–75) som på hattpartiets sida verksamt deltog i de politiska stridigheterna, var 1731 den siste rector illustris, Upsala universitet haft.
Enligt kgl. brefvet af 1810 bestämdes, att rektorsombytet skulle försiggå vid vårterminens slut.
Johan Engeström 1699–1777, biskop och berömd orientalist, stamfader för adliga och grefliga slägterna von Engeström.
Han var prokansler 1748–77.
Till biträde åt en rector illustris skulle förordnas en prorektor, hvilket ämbete skulle beklädas af den professor, som annars efter ordningen skulle varit rektor.
Prorektor 1750 var icke teologie professorn doktor Vestring, såsom Gyllenborg uppgifver, utan Sven Johan Munthe, professor i österländska språk och grekiska.
Antagligen David Fredrik Hummelhjelm, sedermera lagman.
† 1785.
Johan Ihre (1707–80) den berömde språkforskaren.
Magdalena Ulrika Hellichius, syster till kommendanten i Kristianstad (sedermera adlad Gustafssköld) hvilken af Toll förmåddes att börja en resning och därigenom understödja Gustaf III:s revolution.
Erland Junbeck, akademisekreterare 1743–62.
† som Hofrättsråd i Jönköping 1767.
Ebba Maria Bergman.
Hon hade varit gift 2 gånger förut och hade med Vestring 10 barn.
Vestling blef domprost 1748 och dog 1762.
1748 hade Gyllenborg blifvit inskrifven som e. o. kanslist i Justitierevisionen.
Johan Gerdesskjöld, justitiekansler 1750, president i Svea hofrätt. † 1768.
Anmärkningsvärdt är, att Gyllenborg, efter hvad han själf betonar (se sid. 8, 13) ej tidigt sysselsatt sig med skaldekonsten.
Af hvad som i detta afseende sid. 20, 22 förekommer, framgår, att han först efter bekantskapen med Creutz började dikta.
Eberstein ingick 1755 giftermål med prostinnan Anna Margareta Strengbom, född Heyn, och bosatte sig sedan på en egendom i Vestra Vingåker, där han bodde till 1766, då han blef kyrkoherde i Gladsax församling af Lunds stifs.
Gladsax var egentligen ej hans »hemort», såsom G. säger.
Han var nämligen född i Lyby.
I »Lunds stifts herdaminne» heter det om honom, att han var »en sträf och myndig man samt ganska fritalig».
Son af Ebersteins första fru, Elsa Katarina Bring, född Collin.
Han dog som krigsråd 1799.
Riksrådsämbetet.
Härmed åsyftas antagligen Runius’ visa »Öfver världens fåfängligheter» (Se Hanselli, »Saml. vitterhetsarb. af sv. förf. från Stjernhjelm till Dalin», XIV s. 115).
Karl Johan Stierngranat.
Han blef vice president i kammarkollegium och dog 1802.
»Tankebyggarorden» stiftades i Stockholm 1753 af K.
F. von Eckleff.
Om detta sällskap och dess arbeten se G.
Göthe, »Historisk öfversigt af de vittra samfunden i Sverge före svenska akademiens stiftelse».
»Våra försök» utgåfvos i 3 delar 1753–55, »Vitterhetsarbeten, utgifne af ett samhälle i Stockholm» utkommo 1759–62.
Gyllenborgs signatur i de förra var Tr–t (Trofast), fru Nordenflychts U–e (Uranie) och Creutz’ Me–g (Medelväg).
Satiren »Världsföraktaren» trycktes första gången i »Våra försök».
I den i »Vitterhetsarbeten» förekommande omarbetningen bibehöllos endast några rader af det ursprungliga poemet.
Det här åsyftade stället lyder egentligen:
Det var en världslig vis, som sökte se och lära Och kunde dårars fel med köld och styrka bära.
I hydda och palats han lefde lika fri Och hade klädt i skämt en sund filosofi.
Axel Gottlieb Reuterholm.
Han blef kammarherre 1754 och dog som kammarråd 1763.
Axel Gabriel Leijonhufvud (1717–89).
Han steg som militär till öfverstelöjtnant vid Åbo läns regemente och som ämbetsman till president i Åbo hofrätt.
Vid 1771 års riksdag var han landtmarskalk.
Då han blef medlem af »Tankebyggarorden» och fru Nordenflychts vittra krets, var han kapten vid Vesterbottens regemente.
Utom genom åtskilliga dikter – han skref vers på latin, franska och svenska – väckte han uppmärksamhet som minnestecknare, såsom genom talet öfver Karl Gustaf Tessin.
Äfven som skriftställare i religiösa ämnen uppträdde han genom »Tankeval i anledning af sön- och högtidsdagars evangelier» (Sthlm 1790), andliga betraktelser i bunden form samt genom en öfversättning från tyskan.
Han var en hänförd vän af musikens konst och är minnesvärd genom sitt deltagande i stiftandet af musikaliska akademien (1771) hvars förste præses han var.
Han var ock en af Kraus’ gynnare.
De förut omnämnda »Vitterhetsarbeten».
Enligt Gyllenborgs egen uppgift skrefs detta poem i början af år 1755.
Jämte sin bror Johan Israel var Karl Torpadius en verksam medlem af Tankebyggarorden, i hvars publikationer den förre uppträdde under signaturen L–m och den senare med märket W–m.
Israel Torpadius var rådman i Stockholm. † 1760.
Karl T. var sekreterare i riksens ständers bank. † 1764.
Det på Creutz och Torpadius syftande stället lyder (i »Vitterhetsarbeten»): »Jag klifver ur min säng, tri gånger kroppen sträcker, Att armen än till tak och än till väggen räcker.
Tri gånger gäspar jag på ett så kräsligt sätt, Att timmars tid behöfs att vrida munnen rätt.
Ack, korta, sälla tid!
Mitt hår man redan kammar, En tjock virginisk rök från spotska läppen dammar.
Re’n höres skrik och skratt, min dörr på gafvel slås.
Nå, vänner nu igen?
Ja, vänner, det förstås.
Två snillen rusa fram, Apollos värda gossar; Den ene hälsar knappt, förr’n han ett infall lossar.
Straxt ger den andra till ett skrik i himmels höjd
Och sig för hjässan slår och kiknar bort af fröjd.
En gång han skrattat har, han mig i armen fattar Och repar tankan upp och andra gången skrattar.
Den förra flatna tycks och tittar under lugg, Men ser så smånöjd ut och grinar själf i mjugg.
När han med fägnad ser, att första profvet lyckas, Skall till det minsta ord med nya löjen smyckas.
Hans tanke blir så fin, att knappt man henne ser, Och det ej kvickhet är, som hjärnan möda ger.
En ljumhörd kunde tro, att här har vankats nöje, Som sett den enas grin, den andras gap och löje, Men jag, som för min synd två friska öron har, Jag kände bäst, hvad straff en trugad kvickhet var.
Satiren i teckningen af de båda ämbetsbröderna är synnerligen grof. Det heter:
Jag såg en nedrig slok sig ned i stoftet kröka Och för en oviss gunst sin säkra ringhet öka.
Jag såg ett ringa djur, som grälar år från år Och tror sig nog belönt, när han en hälsning får.
Låt dem få ha sin ro!
Jag vill mitt omak spara, Så lat, att jag en gång ej låss att flitig vara.
Karl Gustaf Tessin (1695–1770).
Tessins guvernörskap räckte åren 1750–56, egentligen lemnade han dock redan 1754 sin befattning, som öfvertogs af grefve Stromberg.
Karl Fredrik Scheffer (1715–86) var, då han mottog förtroendet att vara kronprinsens guvernör, blott 41 år gammal.
Han var, såsom Fersen uttrycker sig (Hist. skr.
II s. 83) »ännu i de åren, då passionerna regera».
Fersens omdömen om
Scheffer som guvernör öfverensstämma för öfrigt tämligen nära med Gyllenborgs.
Matematikern Samuel Klingenstjerna (1698–1765) hade 1728 erhållit den professorsstol i Upsala, på hvilken han förvärfvade europeiskt rykte.
Fredrik Gyllenborg, skaldens farbror.
Han var president i Bergskollegium och dog 1759.
Fredrik Sparre (1731–1803) mecenat, den bekante rikskansleren, son af frih.
Fredrik Henrik Sparre och 1797 upphöjd i grefligt stånd.
Han var systerson till Karl Gustaf Tessin, som åt honom anbefalde redaktionen af sin »Dagbok».
Han dog på det fordom tessinska godset Åkerö i Södermanland.
Georg Gustaf Wrangel.
Han dog 1795 efter att bland andra befattningar hafva varit landshöfding i Halmstad.
»Baron Gustaf Wrangel och grefve Posse egde just icke synnerliga egenskaper till bevakande och umgänge med ett kongl. barn», säger Fersen (Hist. skr.
II s. 84).
Antagligen Fredrik Silfverhjelm.
† som öfverste 1783.
En öfverflödsförordning utfärdades sedermera år 1766.
Det är svårt att veta, hvilken skrift af Rousseau Gyllenborg egentligen här afser.
Antagligen är det Rousseaus svar på akademiens i Dijon uppställda prisfråga:
»Si le rétablissement des sciences et des arts a contribué à épurer les mœurs».
Denna skrift författades dock redan 1749.
Den bekante statsmannen Klas Ekeblad (1708–71).
Han var kanslipresident 1763.
Egentligen var skilnaden icke mer än 13 år, enär grefve Ulrik Barck var född 1718.
Han slöt sin bana som riksråd 1772.
Innan han 1756 blef kavaljer hos kronprinsen, hade han i två års tid varit t. f. guvernör för hertig Karl.
Kardinal de Retz’ memoarer utkommo i Nancy 1717 (3 band) och i Amsterdam 1731 (fjärde bandet).
Dessa »Mémoires» äro hans hufvudverk.
Jean François Paul de Gondy, kardinal de Retz, är egentligen märkvärdig såsom en verksam deltagare i Frondeupproret.
Han satt fången i Bastiljen och på slottet i Nantes, från hvilket senare ställe han rymde och förde under 15 års tid ett kringirrande lif i Europa.
Först efter
Mazarins död fick han återvända till Frankrike, där han sedan i lugn egnade sig åt vetenskapliga sysselsättningar till sin död 1679.
Scheffers bref till kronprinsen utkommo under ofvannämnda titel i Stockholm år 1771 på franska och svenska.
I utgifvarens, G.
Giäddas, företal heter det:
»On sait que cette correspondance a commencé dès l’année 1756, mais que n’ayant point été destinée à être jamais rendue publique, les lettres ont d’abord été jetées et dispersées à mesure qu’elles ont été écrites».
– Brefven öfversattes äfven till tyska, engelska och italienska. 1773 utgaf abbé
Michelessi på franska och svenska några af Scheffer författade skrifter angående Gustaf III:s uppfostran.
De utgöras af 1) instruktionen till informatorn Klingenstjerna, 2) en tolkning af Sverges grundlagar och 3) tal till konungen, då kronprinsen inträdde i rådet.
Af Scheffers skrifter – man räknar mer än 30 tryckta – är en del tal i akademier och ordenssamfund.
Ett betydligt antal faller inom nationalekonomiens område.
Lovisa Ulrikas morian, känd bland annat genom Crusenstolpes roman »Morianen», hette Adolf Ludvig Gustaf Albrekt Badin.
Hans karaktär, som fick fritt utveckla sig på grund af drottningens idé att låta honom uppväxa utan några band eller regler och därför snart visade ett odrägligt själfsvåld, lär dock haft åtminstone två goda sidor, nämligen en obegränsad tillgifvenhet för drottningen och en viss diskretion i afseende på de tilldragelser inom hofvet, till hvilka han var vittne.
Han dog 1822.
Gyllenborgs tragedi »Sune jarl eller Sverkers död» uppfördes första gången på Drottningholm d. 21 augusti 1783; trycktes i »Teaterstycken af Gyllenborg» Sthm 1797.
Karl Fredrik Pechlin, född i Holstein 1720, död på Varbergs fästning 1796, den bekante partigängaren.
Han var vid den tid, som här är i fråga, öfverstelöjtnant vid Kalmar regemente.
Fredrik Axel von Fersen (1719–94).
Han var landtmarskalk vid riksdagarne 1755–56, 1760–62, 1769–70, hattpartiets ledare under Frihetstidens senare skede och oppositionspartiets främste man under Gustaf III.
Hans efterlemnade skrifter utgåfvos i 8 band 1867 –72 af R. M.
Klinckowström.
Fredrik Ulrik von Rosen.
Han blef landshöfding, sedan riksråd. † 1793.
Olof Håkansson (1695–1769) var under 8 riksdagar talman i bondeståndet, i hvilket han utöfvade ett öfverväldigande inflytande.
Den förut s. 4 nämnde landshöfdingen i Stockholms län Jakob Johan Gyllenborg.
Karl Reinhold Berch, kansliråd, sekreterare i antikvitetsarkivet.
† 1777.
Han var en stor myntkännare och har efterlemnat afhandlingar i numismatik och kulturhistoria.
Sekreteraren vid Upsala akademi Karl Klingenberg, kusin till fru Nordenflycht, dog 1757, vid hvilket tillfälle fru N. öfver honom författade ett skaldestycke.
»Skuggan af en förlorad vän».
Han var medlem af Tankebyggarorden.
Såsom författare uppträdde han genom ett arbete »Om koppors ympande» och som öfversättare genom försvenskandet af ett arbete af Davenant »Om sättet att vinna i handelsvågen».
Johan Fischerström (1735–96) ekonomi-intendent, var medlem af Tankebyggarorden.
Han intogs i Vetenskapsakademien och gjorde sig som författare känd genom åtskilliga arbeten på det nationalekonomiska området samt genom en lefnadsteckning af fru Nordenflycht.
Fru Nordenflycht var född 1718, sålunda egentligen 17 år äldre än Fischerström.
Sjöö säteri ligger i Holms församling (nu en del af Hjälstaholms kyrksocken i Upland).
På fru Nordenflychts tid var det i de la gardieska, nu är det i banérska slägtens ego.
Det på fru Nordenflycht syftande stället i Kellgrens »Mina löjen» lyder:
Skryt (Grekland) ej utaf din Sapfos sånger, Som störtat sig på Leukas’ bank; Den svenska var ju tusen gånger Mer ful och mera älskogskrank.
»Äreminne öfver fru H. C.
Nordenflycht», tryckt i »Vitterhetsarbeten af Creutz och Gyllenborg», Stockholm 1795.
Osäkert är, om härmed menas Ladvik i Salems socken af Svartlösa härad i Stockholms län eller det vid sjön Vällingen belägna Ladvik i Turinge socken af Öknebo härad i Stockholms län.
– Sätra (det s. k.
Bockholmssätra) ligger i Ekerö socken, Färentuna härad af Stockholms län.
Härmed åsyftas den rättegång, som vid riksdagen 1765 anstäldes mot delegarne i växelkontoren, (förnämligast Kierman, Lefebure och Klas Grill), som beskyldes att på bankens bekostnad hafva tillskansat sig otillbörliga fördelar.
Bankodeputationen fick i uppdrag att »utan afseende på förut gifna décharger och författningar» söka utreda, huru banken skulle åter kunna komma till sin rätt.
Ständerna voro domare, sedan justitiedeputationen afgifvit betänkande i frågan.
– Af Oxenstjernas »Dagboksanteckningar» (se nedan) synes att de ekonomiska förluster, som för Gottsman började med denna riksdag, gingo ganska vida, enär han 1768 och 1771 satt på gäldstugan.
Fredrik Gyllensvan, öfverste för Helsinge regemente, dömdes från tjensten och dog 1787.
Han var en framstående riksdagstalare, tillhörande mösspartiet.
Anders Kraftman.
Han var lektor i historia vid Borgå gymnasium, sedan kyrkoherde i Lappträsk af nuvarande Borgå stift.
† 1791.
(Jmf. Akiander, »Herdaminne för nuv.
Borgå stift.»)
Gustaf Kierman blef 1757 handelsborgmästare i Stockholm, var 7 gånger riksdagsman för Stockholm i borgareståndet, hvaraf tvänne gånger talman.
Dels ensam, dels tillsammans med brukspatron Lefebure och huset Grill hade Kierman haft kontrakter med kronan, enligt hvilka han förband sig att sälja växlar med låg kurs, hvilket dock ej i längden lyckades.
1765 drabbades han strängt af den räfst, mössorna anstälde mot växelkontoren.
Hans egendom blef belagd med kvarstad och han själf dömd till 1 månads fängelse på vatten och bröd samt lifstidsfängelse på Marstrands fästning, hvarest han afled 1766.
Han ligger begrafven i Riddarholmskyrkan, där han under sin välmakts dagar köpt sig en graf.
Olof Bergklint (1733–1805) lektor i Vesterås, sedan kyrkoherde i Gladsax och Tomerup i Skåne.
Han var en förtjänstfull skald, prosaist och kritiker, stiftare af sällskapet
Vitterlek och medlem af de vittra samfunden Utile dulci och Apollini sacra.
Såsom lärare för Samuel Olof Tilas († 1772) och Joh. Gabriel Oxenstjerna stod han i ett synnerligen förtroligt förhållande till sina lärjungar, särskildt den senare, hvilkens »Dagboksanteckningar» 1769–71 (utgifna af Svenska litteratursällskapet genom Gust.
Stjernström) därom bära talrika vittnesbörd.
I sina dagboksanteckningar beklagar sig Oxenstjerna ofta och harmset öfver morbroderns täta förmaningar till honom att afhålla sig från att dikta.
Så t. ex. skrifver han d. 4 aug. 1770, då han afsändt ett bref, som Gyllenborg ej gillat:
»Han tog sig däraf anledning att förnya sina höfligheter åt mig, nämligen att jag är galen, aldrig i stånd att något lära och att mina versskrupler gjort mig rasande.
Skollärare John Chronschoughs memoarer från uppväksttiden och seminarieåren. Till trycket befordrade af August Bondeson.
Under min vistelse i Glimminge förliden midsommar fick jag från enkan Lena Jönsdotter på Krontorpet, moder till aflidne skolläraren John Chronschough, en anmodan om att före min afresa göra hänne ett besök.
På grund af mitt yrke trodde jag helt naturligt, att det gällde ett sjukdomsfall, hvarföre jag också skyndsammast förfogade mig till ort och ställe.
Vid mitt inträde i den lilla stugan, där allt var nätt och prydligt, fann jag gumman sittande i sin gamla, svängda, stoppade stol, med kaffetyget på bordet, mild och vänlig som alltid och tydligen mycket förnöjd öfver, att jag hörsammat hännes kallelse.
»Det var la synd att besvära hit honom», sade hon, i det hon räckte mig handen.
»Men jag ska säga, att jag har blifvit så styf i mina gamla ben af den usle gikten, så jag orkar slätt inte själf att komma nånstäds.
– Men vill han inte nu vara så snäll och sitta ner här vid bordet och hålla till godo med en kopp kaffe till att börja med, innan jag tror mig till att komma fram med mitt ärende, för jag ska säga honom, att jag har allt nånting riktigt viktigt på hjärtat, som jag ville snacka med doktaren om.»
Jag tackade och slog mig ned på en stol.
»Det är väl nånting mot gikten, som mor Lena vill ha,» sade jag, under det gumman med stor svårighet sökte resa sig upp.
»Nej gubevars!» utropade hon, i det hon åter sjönk ner i stolen och började fäkta med båda händerna mot mig.
»Tala aldrig om det!
Det bry vi oss rent inte om.
Den är obotelig.
För jag har varit både hos Lasse i Ryd och hos Slöingesmedsan och hos Kungsbackakäringen och hos alla de andra doktarna, och de ha gett mig så många slags smörja och medusin så – ja, jag har då kostat på dessa usla benen för öfver fämti riksdaler, det vet jag då säkert – men lika styfbent är jag ändå, och det värker och molar i dem beständigt, och värst mot väderskifte, så jag får knappt nån baring.
Men det fins ingen hjelp för det utom bara döden, det begriper jag då, så det bryr jag mig slätt inte om att kosta ut mer pängar på dem till smörja och medusin.
Eljes så tror jag la, han kan ordinera, det tror jag visst, när han är doktare.»
Under detta talet hade hon kraflat sig upp på golfvet och plockat fram kopp och fat ur skänken och hällde nu i kaffe åt mig.
»Var så god och slå i grädde och tag socker och doppa en kaka!
De ä både små och dåliga dessa köpekakorna, men jag kan inte baka några själf nu längre!» sade hon, i det hon åter makade sig till rätta i stolen.