Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Litet kännen I farbror Eberhard.
Förstån nu: sanningen har han älskat, ej egen ära; därför har han offrat den senare, ej den förra, på det att ett faderligt älskadt barn skulle få dö i tron på det, hon hållit kärt.
O, kärlek, du är den förvisso evige!
Nygårdsflickan.
Ingen känner platsen under berget, där granarna växa som tätast och djupa lager af mjuk mossa täcka marken.
Hur skulle någon känna den?
Den har aldrig förr trampats af en människas fot; ingen människas tunga har gifvit den namn.
Ingen gångstig leder till den gömda platsen.
Klippblock torna upp sig rundt omkring den; snärjande enar vakta den; vindfällen stänga in den; vallhjonet hittar den ej; räfven föraktar den.
Det är skogens ödsligaste trakt, och nu söka tusentals människor efter den.
Hvilket oändligt tåg af sökande?
De skulle fylla Bro kyrka, icke blott Bro, utan Löfviks och Svartsjö.
Nej, hvilket oändligt tåg af sökande!
Herrskapsbarn, som ej få följa tåget, stå vid vägkanten eller hänga på grindarna, där det stora tåget drager fram.
De små ha ej trott, att denna värld rymde en sådan skara människor, en sådan oräknelig mängd.
Då de bli stora, skola de minnas denna långa, böljande flod af människor.
Deras ögon skola fyllas af tårar vid blotta minnet af det öfverväldigande i att se detta oändliga tåg draga fram på vägar, där blott några ensamma vandrare, några tiggarskaror eller någon bondes kärra brukade synas under hela dagar.
Alla, som bo vid vägen, störta upp och fråga: »Är olyckan kommen öfver landet?
Är fienden öfver oss?
Hvart skolen
I gå, vandringsmän?
Hvart skolen I?»
»Vi söka,» svara de.
»Vi hafva sökt i två dagar.
Vi skola söka äfven denna; sedan stå vi ej ut längre.
Vi skola söka igenom
Björne skog och de furuklädda höjderna väster om Ekeby.»
Det är från Nygård, en fattig trakt borta bland de östra bergen, tåget först brutit upp.
Den vackra flickan med det tunga, svarta håret och de röda kinderna har varit försvunnen i åtta dagar.
Kvastflickan, som Gösta Berling ville göra till sin fästmö, har gått vilse i de stora skogarna.
På åtta dagar har ingen sett henne.
Så bröt folket från Nygård upp för att genomsöka skogen.
Och hvarje människa de mötte följde med för att söka.
Ur hvarje stuga kommo människor för att sluta sig till tåget.
Händer så ock ofta, att någon nykommen spörjer:
»I män från Nygård, hvaraf kommer allt detta?
Hvarför låten
I den vackra flickan gå ensam på främmande stigar?
Skogen är djup, och Gud har tagit hennes förstånd.»
»Ingen ofredar henne,» svara de då, »hon ofredar ingen.
Hon går trygg som ett barn.
Hvem går säkrare än den Gud själf måste vårda?
Förr har hon alltid kommit åter.»
Så har det sökande tåget gått fram öfver de östra skogarna, som stänga Nygård från slätten.
Nu på tredje dagen drager det fram förbi Bro kyrka upp mot skogarna väster om Ekeby.
Men där tåget går fram, brusar ock en storm af undran; ständigt måste en man ur hopen stanna för att svara på frågor.
»Hvad viljen I?
Hvad söken I?»
»Vi söka den blåögda, mörkhåriga flickan.
Hon har lagt sig att dö i skogen.
Hon har varit borta i åtta dagar.»
»Hvarför har hon lagt sig att dö i skogen?
Var hon hungrig?
Var hon olycklig?»
»Nöd har hon ej lidit, men olyckan råkade henne i våras.
Hon har sett den galne prästen, Gösta Berling, och älskat honom i flere år.
Hon visste ej bättre.
Gud hade tagit hennes förstånd.»
»Gud har sannerligen tagit från henne förståndet, I män från Nygård.»
»I våras kom olyckan – förr hade han aldrig sett åt henne.
Då sade han åt henne, att hon skulle få bli hans fästmö.
Det var blott på lek; han lät henne åter gå, men hon kunde ej trösta sig.
Hon kom ständigt åter till Ekeby.
Hon hängde i hans spår, hvar han gick.
Han tröttnade vid henne.
Då hon sist var där, läto de hetsa sina hundar på henne.
Sedan dess har ingen sett henne.»
Man ur huse, man ur huse!
Det gäller en människas lif.
En människa har lagt sig att dö i skogen.
Kanske är hon redan död?
Kanske ock att hon ännu irrar där utan att hitta rätta vägen?
Skogen är stor och hennes förstånd hos Gud.
Följen tåget, följen det!
Låten hafren hänga på skylarna, tills den tunna kärnan faller ur vippan; låten potatisen ruttna i jorden; släppen hästarna lösa, att de ej må törsta ihjäl i stallet; lämnen fäboddörren öppen, så att korna må kunna gå under tak om natten; låten barnen komma med, ty barnen höra Gud till.
Gud är med de små; han leder deras steg.
De skola hjälpa, där mannavishet blir gäckad.
Kommen alle, män och kvinnor och barn!
Hvem kan våga bli hemma?
Hvem vet, om ej Gud ämnar använda just honom?
Kommen alle, som behöfven barmhärtighet, att ej er själ en gång skall irra hjälplös kring torra platser, söka hvila och ingen finna!
Gud har tagit hennes förstånd, och skogen är stor.
Ack, hvem hittar till den platsen, där granarna stå tätast, och mossan ligger mjukast!
Finnes det något mörkt därinne tätt under bergväggen?
Ah, de bruna myrornas barrstack.
Prisad vare den, som styr dårarnes väg, intet annat!
Åh, hvilket tåg!
Icke ett högtidssmyckadt festtåg, som hälsar segraren, som strör blommor i hans väg och fyller hans öra med jubelrop, icke pilgrimernas tåg med psalmsång och hvinande gisselslag på väg till de heliga grafvarna, icke utvandrartåget på knakande lastvagnar, hvilket söker nya hem åt nödställda, icke en armé med trummor och vapen; endast bönder i arbetsdräkt af vadmal med slitna förskinn, endast deras hustrur med strumpstickningen i handen och barnen på ryggen eller släpande vid kjorteln.
Stort är det att se människor enas om stora mål.
Må de gå ut för att hälsa sina välgörare, för att prisa sin Gud, för att söka jord, för att försvara sitt land, må de gå!
Men icke hungern, icke gudsfruktan, icke ofriden har drifvit ut dessa.
Deras möda är gagnlös, deras sträfvan utan lön; de gå blott för att finna en dåre.
Så många svettdroppar, så många steg, så mycken ängslan, så många böner än allt detta kostar, skall det dock ej lönas med annat än med återfinnandet af en stackars vilsekommen, hvars förstånd är hos Gud.
O, kan man ej älska detta folk!
Kan ej den, som stått vid vägkanten och sett det draga förbi, få tårar i ögonen, då han ser dem åter i sina tankar, män med sträfva drag och hårda händer, kvinnor med tidigt fårade pannor och de trötta barnen, som Gud skulle leda till den rätta platsen?
Det fyller landsvägen, detta tåg af bedröfvade sökande.
Med allvarliga blickar mäta de skogen; dystra gå de fram, ty de veta, att de snarare söka en död än en lefvande.
Ah, det där svarta under bergväggen, är det ändå ej myrornas barrhög, utan ett kullvräkt träd?
Lofvad vare himlen, endast ett kullvräkt träd!
Men man kan ju ej se så noga, då granarna stå så tätt tillsamman.
Så långt är tåget, att de förste, de starke männen, äro framme vid skogen väster om Björne, då de siste, krymplingarna, de arbetsbrutna gubbarna och de kvinnor, som bära sina små barn, knappast hafva hunnit förbi Broby kyrka.
Och så försvinner hela det slingrande tåget in i den mörka skogen.
Förmiddagens sol lyser det in under granarna – kvällens sjunkande sol skall möta skarorna, då de komma ut ur skogen.
Det är tredje dagen de söka: de äro vana vid detta arbete.
De söka under den stupande bergväggen, på hvilken foten kan glida, under vindfällen, där arm och ben lätt kunnat brytas, under de täta granarnas grenar, som, släpande ned öfver mjuk mossa, inbjuda till hvila.
Björnens ide, räfvens lya, gräflingens djupa bo, kolmilans svarta botten, den röda lingonbacken, granen med de hvita barren, berget, som skogselden härjade för en månad sedan, stenen, som jätten kastade: allt detta hafva de funnit, men icke platsen under bergväggen, där det svarta ligger.
Ingen har varit där för att se, om det är en myrstack eller en trädstam eller en människa.
Ack, det är nog en människa, men ingen har varit där för att se henne.
Kvällens sol ser dem på andra sidan skogen, men den unga kvinnan, hvars förstånd Gud tagit, är ej funnen.
Hvad vilja de nu göra?
Skola de genomsöka skogen ännu en gång?
Skogen är farlig i mörkret: där finnas bottenlösa träsk och stupande klyftor.
Och hvad skola de, som intet funno, då solen lyste, kunna finna, då hon försvunnit?
»Låtom oss gå till Ekeby!» utropar en i hopen.
»Låtom oss gå till Ekeby!» utropa de då allesammans.
»Låtom oss gå till Ekeby!»
»Låtom oss fråga dessa kavaljerer, hvarför de släppte hundarna lösa på en, hvars förstånd Gud tagit, hvarför de eggade en dåre till förtviflan.
Våra arma, hungriga barn gråta; våra kläder äro rifna; säden hänger på skylarna, tills kärnan faller ur skalet; potatisen ruttnar i jorden; våra hästar löpa vilda omkring; våra kor få ingen vård; vi själfva äro nära att förgås af trötthet – och allt detta är deras fel.
Låtom oss gå till Ekeby och hålla räfst med dem!
Låtom oss gå till Ekeby!»
»Under detta förbannelsens år går allt ondt ut öfver oss bönder.
Guds hand hvilar tungt öfver oss; hungersnöd skall vintern bjuda oss.
Hvem är det, som Guds hand söker?
Det var ej Broby-prästen.
Hans böner kunde ännu nå Guds öra.
Hvem då, om ej desse kavaljerer?
»De hafva förstört gården, de hafva drifvit majorskan tiggande ut på landsvägen.
Det är deras fel, att vi måste gå utan arbete.
Det är deras fel, att vi måste hungra.
Nöden är deras verk.
Så tränga mörka, förbittrade män ned mot Ekeby stora gård; hungrande kvinnor med gråtande barn på armen följa dem, och sist komma krymplingarna och de arbetsbrutne gamle.
Och förbittringen flyter som en växande ström genom lederna, från de gamle till kvinnorna, från kvinnorna till de starke männen i spetsen af tåget.
Det är höstfloden, som kommer.
Kavaljerer, minnens I vårfloden?
Nu komma nya vågor strömmande ned från bergen; nu går en ny härjning öfver Ekeby ära och makt.
En torpare, som går och plöjer på en vall i skogsbrynet, hör folkets rasande skri.
Han spänner från den ena hästen, kastar sig upp på den och spränger åstad ned till Ekeby. »Ofärden kommer,» skriker han, »björnarna komma, ulfvarna komma, trollen komma och ta Ekeby!»
Han rider omkring hela gården, vild af skräck.
»Alla troll i skogen äro lösa,» ropar han.
»Trollen komma och ta Ekeby!
Rädde sig, hvem som kan!
Trollen komma och sätta eld på gården och slå ihjäl kavaljererna!»
Och bakom honom höras dånet och skränet af den frambrytande människoskaran.
Höstfloden brusar ned emot Ekeby.
Vet den då, hvad den vill, denna framstormande ström af förbittring?
Vill den eld, vill den mord, vill den plundring?
Det är ej människor, som komma: det är skogens troll, ödemarkens vilddjur.
Vi, mörka makter, som måste hålla oss gömda under jorden, vi äro fria för en enda, salig stund.
Hämnden har löst oss.
Det är bergens andar, som brutit malm; det är skogens andar, som fällt träd och vaktat milor; det är fältets andar, som låtit bröd växa: de äro fria, de vända sig till förstörelse.
Död åt Ekeby, död åt kavaljererna!
Det är här brännvinet flyter i strömmar.
Det är här guldet ligger hopadt i källarhvalfven.
Det är här bodarna äro fyllda af säd och kött.
Hvarför skola rättfärdighetens barn svälta och ogärningsmän hafva nog?
Men nu är er tid ute, måttet är rågadt, kavaljerer.
I liljor, som aldrig spunnit, I fåglar, som aldrig församlat, måttet är fullt.
I skogen ligger den, som dömer er; vi äro hennes sändemän.
Lagmän och länsmän är det ej, som fälla er dom.
Den, som ligger i skogen, har dömt er.
Kavaljererna stå uppe i stora byggnaden och se folket komma.
De veta redan, hvarför de anklagas.
För en gång äro de oskyldiga.
Om den stackars flickan lagt sig att dö i skogen, så är det ej därför att de hetsat hundarna på henne – detta hafva de aldrig gjort – utan därför att Gösta Berling för åtta dagar sedan gift sig med grefvinnan Elisabet.
Men hvad lönar det att tala med dessa rasande?
De äro trötta, de äro hungriga; hämnden eggar dem, roflystnaden lockar dem.
De komma störtande med vilda rop, och framför dem rider torparen, som skräcken gjort vansinnig.
»Björnarna komma, ulfvarna komma, trollen komma och ta Ekeby!»
Kavaljererna hafva gömt den unga grefvinnan i sitt innersta rum.
Löwenborg och farbror Eberhard skola sitta där och vaka öfver henne; de öfriga gå ut mot folket.
De stå på trappan framför manbyggnaden, obeväpnade, leende, då den första larmande skaran hinner fram dit.
Och folket stannar framför denna lilla skara af lugne män.
Där finnas de, som i glödande förbittring hade velat kasta ned dem på marken och trampa dem under sina järnskodda klackar, såsom folket på Sunds bruk gjorde med förvaltare och inspektor för femtio år sedan; men de hade väntat sig stängda dörrar, beslutsamt lyfta vapen, de hade väntat sig motstånd och strid.
»Käre vänner,» säga kavaljererna, »käre vänner, I ären trötta och hungriga, låten oss ge er en bit mat och smaken först på en sup af Ekeby egna hemmabryggda brännvin.»
Folket vill ej lyssna till sådant tal; det skränar och hotar.
Men kavaljererna ta ej humör.
»Vänta blott,» säga de, »vänta blott en sekund.
Se, Ekeby står öppet.
Källarporten står öppen; boden står öppen; mjölkkammaren står öppen.
Era kvinnor störta af trötthet; barnen skrika.
Låtom oss först skaffa dem mat.
Sedan kunnen l döda oss.
Vi skola ej springa vår väg.
Men vi hafva vinden full af äpplen.
Låten oss gå efter äpplen åt barnen!»
En timme senare är festen i full gång på Ekeby.
Den största fest, som den stora gården skådat, firas där i höstnatten under den stora lysande fullmånen.
Nedrifna vedkaster hafva antändts; öfver hela gården flammar bål vid bål.
Folket sitter där gruppvis, njutande värme och hvila, medan alla jordens goda gåfvor utströs öfver det.
Beslutsamma män hafva gått in i ladugården och tagit, hvad som kunde behöfvas.
Kalfvar och får hafva dödats och äfven ett och annat storkreatur.
Djuren hafva styckats och stekts i en handvändning.
Dessa hundratal af hungrande sluka i sig maten.
Djur efter djur ledes ut och dödas.
Det ser ut, som om hela ladugården skulle tömmas på en natt.
De hade haft höstbak på Ekeby just de dagarna.
Sedan den unga grefvinnan Elisabet kommit dit, hade det åter blifvit fart i de inre göromålen.
Det var, som om den unga kvinnan ej ett ögonblick påminde sig, att hon nu var Gösta Berlings hustru.
Hvarken han eller hon låtsade om den saken, men däremot gjorde hon sig till fru på Ekeby.
Såsom en god och duglig kvinna alltid måste göra, sökte hon med brinnande nit afhjälpa det slöseri och den vårdslöshet, som rådde på gården.
Och hon blef lydd.
Folket erfor ett visst välbehag af att åter hafva en matmoder öfver sig.
Men hvad hjälpte det nu, att hon låtit fylla kökstaket med bröd, att hon låtit ysta och tjärna och brygga under denna september månad, som hon varit där?
Hvad hjälpte det?
Ut till folket med allt som finnes, så att det ej må bränna Ekeby och slå ihjäl kavaljererna!
Ut med bröd, smör, ost!
Ut med dricktunnorna och ölfaten, ut med skinkorna ur boden, ut med brännvinskaggarna, ut med äpplena!
Hur kan all Ekeby rikedom förslå att mildra folkets vrede?
Få vi det härifrån, utan att något svart dåd skett, så böra vi vara glada.
Allt, som sker, är dock ytterst för hennes skull, som nu är fru på Ekeby.
Kavaljererna äro modige och vapenduglige män; de skulle hafva försvarat sig, om de följt sitt eget tycke.
De skulle hellre hafva drifvit bort dessa rofgiriga hopar med några skarpa skott, om det ej varit för hennes skull, som är mild och vek och ber för folket.
Allt eftersom natten skrider framåt, blifva skarorna blidare.
Värmen och hvilan och maten och brännvinet mildra deras förskräckliga upphetsning.
De börja skämta och skratta.
De äro på Nygårdsflickans graföl.
»Skam den, som sviker i dryckjom och skämt på ett graföl; det är där de behöfvas!»
Barnen kasta sig öfver dessa massor af frukt, som bringas till dem.
Fattiga torparbarn, som hålla tranbär och lingon för läckerheter, kasta sig öfver klara astrakaner, som smälta i munnen, aflånga, söta paradisäpplen, gulhvita citronäpplen, päron med röda kinder och plommon af alla slag, gula, röda och blå.
Åh, intet är godt nog för folket, då det behagar visa sin makt.
Då det lider mot midnatt, ser det ut, som om skarorna skulle bereda sig till uppbrott.
Kavaljererna upphöra att bringa mat och vin, att draga ur korkar och tappa öl.
De draga en suck af lättnad, i känslan af att faran är öfverstånden.
Men just då synes ett ljus i ett af stora byggningens fönster.
Alla, som se det, skrika till.
Det är en ung kvinna, som bär ljuset.
Det varar blott ett ögonblick.
Synen försvinner; men folket tror sig ha känt igen henne, som bar ljuset.
»Hon hade stort, svart hår och röda kinder,» ropa de.
»Hon är här.
De ha henne gömd här.»
»Åh, kavaljerer, ha ni henne här?
Har ni vårt barn, hvars förstånd Gud tagit, här på Ekeby?
Gudlöse, hvad gören
I med henne?
Här låten
I oss ängslas för henne hela veckan, söka henne hela tre dagar.
Bort med vin och mat!
Ve oss, att vi tagit mot något af er hand!
Ut nu först med henne, sedan skola vi veta, hvad vi hafva att göra med er.»
Det tamda vilddjuret ryter och vrålar.
Med några vilda språng störtar det fram mot Ekeby.
Folket är snabbt, snabbare ändå kavaljererna.
De störta upp och bomma till förstugudörren.
Men hvad kunna de uträtta mot denna påträngande hop?
Dörr efter dörr slås upp.
Kavaljererna kastas undan: de hafva inga vapen.
De trängas in bland den täta hopen, så att de ej kunna röra sig.
Folket skall in och finna Nygårdsflickan.
I det innersta rummet finna de henne.
Ingen har tid att se efter, om hon är ljus eller mörk.
De lyfta upp henne och bära ut henne.
Hon skall ej vara rädd, säga de.
Det är bara kavaljererna de vilja åt.
De äro här för att rädda henne.
Men de, som nu strömma ut ur byggnaden, mötas af ett annat tåg.
På den ödsligaste platsen i skogen hvilar ej mer liket af en kvinna, som störtat utför den höga branten därofvanför och dött i fallet.
Ett barn har funnit henne.
Sökare, som glömt sig kvar i skogen, ha lyft henne på sina axlar.
Där komma de.
Skönare än i lifvet är hon i döden.
Fager ligger hon med sitt långa mörka hår.
Härlig är gestalten, sedan evig frid hvilar däröfver.
Högt upplyft på männens axlar, bäres hon fram genom folkhoparna.
Det blir stilla och tyst, där hon drager fram.
Med böjda hjässor hylla alla dödens majestät.
»Hon är nyss död,» hviska karlarna.
»Hon har nog gått i skogen ända tills i dag.
Vi tänka, att hon velat fly undan oss, som sökt henne, och så kommit att störta utför branten.»
Men om detta är Nygårdsflickan, hvem är då hon, som burits ut från Ekeby?
Tåget från skogen möter tåget från byggningen.
Bålen flamma hela gården rundt.
Folket kan se de båda kvinnorna och känna dem.
Denna andra är ju den unga grefvinnan på Borg.
»Åh, hvad betyder detta?
Är detta en ny illgärning, som vi komma på spåren?
Hvarför är den unga grefvinnan här på Ekeby?
Hvarför har man sagt oss, att hon var långt borta eller ock död.
I den eviga rättfärdighetens namn, skola vi ej nu kasta oss öfver kavaljererna och trampa dem till stoft under järnskodda klackar!»
Då höres en vidt ljudande röst.
Gösta Berling har stigit upp på trappans räckverk och talar därifrån.
»Hören mig, I odjur, I djäflar!
Tron I inte, att det finns bössor och krut på Ekeby, I galningar?
Tron I inte, att jag haft lust att skjuta ner er allesammans som galna hundar, men hon där bad för er.
Åh, om jag vetat, att I skullen ha rört henne, skulle inte en af er fått vara i lifvet.
»Hvad är det I väsnens för i kväll och kommen öfver oss som röfvare och hoten oss med mord och brand?
Hvad har jag med era galna jäntor att göra?
Vet jag, hvart de löpa?
Jag har varit för god mot henne där, det är saken.
Jag skulle hafva hetsat hundar på henne – det hade varit bättre för oss båda – men det har jag inte gjort.
Inte heller har jag lofvat henne att gifta mig med henne; det har jag aldrig gjort.
Minnens det!
»Men nu säger jag er, att I skolen släppa henne, som I dragit ut ur huset här.
Släppen henne, säger jag, och måtte de näfvar, som rört henne, svida i evig eld!
I inte, att hon är lika mycket öfver er, som himlen är öfver jorden; hon är lika fin, som I ären grofva – lika god, som I ären elaka.
»Nu skall jag säga er, hvem hon är.
För det första är hon en ängel från himmelen – för det andra är det hon, som varit gift med grefven på Borg.
Men hennes svärmor plågade henne både natt och dag; hon måste stå vid sjön och tvätta kläder som en vanlig piga; hon blef slagen och pinad så, att ingen af era kvinnor kan ha det värre.
Ja, det var nära, att hon kastat sig i älfven, som vi alla veta, därför att man plågade lifvet ur henne.
Jag undrar just, hvilken af er, era kanaljer, som då var till hands för att rädda lifvet på henne.
Ingen af er var där, men vi kavaljerer, vi gjorde det.
Jaha, vi gjorde det.
»Och då hon sedan födde ett barn borta i en bondgård och grefven lät hälsa henne och säga: »Vi gifte oss i det främmande landet, vi följde ej lag och förordning.
Du är ej min hustru, jag är ej din man.
Ditt barn bryr jag mig ej om!
Ja, när det var så, ock hon ej ville, att barnet skulle stå faderlöst i kyrkboken, då skullen
I nog ha blifvit högfärdiga, om hon sagt till någon af er: ’Kom och gift dig med mig!
Jag måste ha en far åt barnet!’
Men hon valde ingen af er.
Hon tog Gösta Berling, den fattige prästen, som aldrig mera får tala Guds ord.
Ja, det säger jag er, bönder, att svårare sak har jag aldrig gjort, ty jag var henne så ovärdig, att jag inte tordes se henne in i ögonen, men jag vågade inte heller säga nej, ty hon var i stor förtviflan.
»Och nu mån
I tro hvad ondt
I viljen om oss kavaljerer –; men mot henne där hafva vi gjort hvad godt vi kunnat.
Och det är hennes förtjänst, att vi ej skjutit ihjäl er allihop i natt.
Men nu säger jag er: släppen henne lös och gån er väg, eljes tänker jag jorden öppnar sig och uppslukar er.
I gån härifrån, så bedjen.
Gud förlåta er, för att ni skrämt och bedröfvat den, som är så god och oskyldig.
Och nu bort med er!
Vi hafva haft nog af er!»
Långt innan han slutat tala, hade de, som burit ut grefvinnan, satt henne på ett af stentrappstegen, och nu kom en stor bonde helt betänksamt fram till henne och räckte henne sin stora hand.
»Tack och godnatt,» sade han.
»Vi ville henne intet ondt, grefvinna.»
Efter honom kom en annan och gaf henne en varsam handtryckning.
»Tack och godnatt.
Hon ska inte vara ledsen på oss!»
Gösta hoppade ned och ställde sig vid hennes sida.
Då togo de också honom i hand.
Så kommo de nu fram långsamma och säfliga, en efter en, för att taga godnatt af dem, innan de gingo.
De voro åter kufvade, åter voro de människor, såsom de voro, då de om morgonen lämnade sina hem, innan hungern och hämnden gjort dem till vilddjur.
De sågo grefvinnan rätt in i ansiktet, och Gösta märkte, hur anblicken af den oskuld och fromhet de där sågo bragte tårar i mångas ögon.
Det var hos dem alla en tyst tillbedjan af det ädlaste de skådat: det var människor, som gladde sig åt, att en af dem hade en så stor kärlek till det goda.
Alla kunde ju ej skaka hand med henne.
De voro så förfärligt många, och den unga kvinnan var trött och svag.
Men alla skulle dock upp och se henne, och så kunde de taga Gösta i hand – hans armar tålde nog skakningen.
Gösta stod som i en dröm.
I hans hjärta rann denna kväll upp en ny kärlek.
»O, mitt folk,» tänkte han, »o, mitt folk, hvad jag älskar dig.»
Han kände, hur han älskade hela denna skara, som drog bort i nattmörkret med den döda flickan i spetsen af tåget, alla dessa i grofva kläder och illaluktande skodon, alla dessa, som bodde i de grå stugorna vid skogskanten, alla dessa, som ej kunde föra en penna och ofta nog ej heller läsa, alla dessa, som ej kände lifvets fullhet och rikedom, endast sträfvan för det dagliga brödet.
O, var det ej ett stort folk, ett härligt folk?
Var det ej modigt och tåligt, var det ej muntert och arbetsamt, var det ej händigt och tilltagset?
Var ej den fattige ofta god mot den fattige?
Låg ej en kraftig intelligens uttryckt i de flesta ansikten?
Var det ej en spelande humor i deras tal?
Han älskade dem med en smärtsam, brinnande ömhet, som tvingade fram tårar i hans ögon.
Han visste ej, hvad han ville göra för dem, men han älskade dem, alla och enhvar, med fel och laster och skröpligheter.
O, Herre Gud, om den dag kunde komma, då äfven han blefve älskad af dem!
Han vaknade ur sin dröm: hans hustru lade sin hand på hans arm.
Folket var borta.
De voro ensamma på trappan, just då.
»O, Gösta, Gösta, hur kunde du!»
Hon satte händerna för ansiktet och grät.
»Det är sannt, hvad jag sade,» utbrast han.
»Jag har aldrig lofvat
Nygårdsflickan att gifta mig med henne.
’Kom hit nästa fredag, så skall du få se på roligt!’ var allt hvad jag sade till henne.
Jag rår ej för, att hon tyckte om mig.»