Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar nu detta oemotsägligen sannt, hvilket icke kan nekas, då följer deraf äfven, att den i våra dagar allmänt öfver - jDeii 16 November e. 'tn. 17??
öfverklagade prestbristen annu mindre kan vara någon blott slump eller tillfällighet.
Ty det, som hörer till Guds Rikes angelägenheter och dess Nådes-ekonomi, bör, efter menniskosätt att döma, ligga Gud närmast om hjerta t.
Om menniska!) ville upbjuda all sio förmåga och alla de medel, som stå henne till buds, blott såsom naturlig menniska, så vore det henne omöjligt att i ringaste mån afhjelpa, än mindre fylla denna brist.
När nu Gitd ovilkorligen Sjelf sköter Sin kyrka, men vi se, att Han kranar henne i nöd och brist, och vi ingenting kunna uträtta härvid, såsom blott naturliga menniskor, men saken måste afhjelpas, så vida ljusastaken ej skall bortstötas, såsom slutligen alldeles varande i mörkret ; så måste man ju tillse hvad som är att göra.
Först gäller det att, ifrån naturliga, blifva andeliga menniskor, som kunna förnimma det Guds Anda tillhörer.
Sedan, att i Jesu Namn åkalla Gud om hjelp utur denna nöd, och slutligen att förblifva Herren trogna och göra Hans Vilja.
Detta är det, som först och sist och hela lifvet igenom gäller hvar och en enskild menniska.
Men, månne vårt land ej eger några, som kunna döma andeliga saker andeligen?
Jo! till Guds pris får man bekänna, att Henen äfven 'bär har några sådana.
Deras pligt är det att söka inse, hvad Herren vill lära oss med denna nöd; ty
Han liar alltid de aldravisaste och kärleksrikaste afsigter och ändamål med allt hvad
Han gör.
Hurudant har tillståndet inom Kyrkan varit?
— Liknöjdheten, sömnen, ondskan hafva under lång tid så tillvuxit och tagit öfverhanden, att man har kunnat likna henne vid ett andeligt grafchor, der en och annan, med flämtande lif, suckat och ängslats, liksom lefvande begrafven.
Vid åsynen häraf påminnes man ovilkorligen, om Herrens egna ord : »Mitt hus skall kallas ett bönehus, men J håfven gjort en röfvare-kula deraf.» — Kyrkans embeten hafva blifvit gifna till spillo, för att gynna hvarjehanda andra, denna verlden tillhörande lörhållanden, på Guds Rikes bekostnad.
— Andans
Embete har blifvit undanträngdt af Skaldekonstens, Vetenskapernas och Hofgunstens coryphéer; men, icke nog härmed, pensions-anstalten intager icke sällan iless plats; och hvem kan säga, hvad det skulle hafva varit, som den sanna själavården ej hade fått gifva vika för.
Latona oss dertill besinna, hurudana de i öfrigt hafva varit, som man mycket ofta under lång tid låtit beklädas med Kyrkans höga, vigtiga och ansvarsfulla lärarekall.
— Sådana, som dels .icke dugde till aunat, eller också förspillt sin ungdom, antingen i obeslutsamhet om ett framtida kall, eiler lättja och lättsinne; då de omsider fallit på den tanken: något brödstycke måste nian hafva, nu återstår ej annat, än att blifva prest; då har man lagt händerna på dem och invigt dem till att tjena den Herren, åt Hvilken de icke ville gifva sina hjertan, och som de, i egentlig mening, hvarken ville tjena eller lyda.
Eden och det höga och vigtiga kallets fasansfulla ansvar, har man föga, eller rättare intet H. I. 12 178 Den 16 November e. m. bekymrat sig om.
— Ja, härom vore oändligt mycket att säga och att lägga både lärare och åhörare på hjertat, de sednare ej mindre än de förra; men, för att visa orsaken till den öfverklagade prestbristen, kan det, som redan är sagdt, vara tillräckligt.
— Att det funnits ljuspunkter och en eller annan dagerstrimma i det mörka nattstycke, som här blifvit måladt, medgifves; men, månne detta oaktadt straffdomarnes mått ej är rågadtr — »Gud låter icke gäcka Sig».
— Man »måste få veta och förfara, hvad jemmer och sorg det med sig häfver, att man öfvergifver Herren, sin Gud». — Herren sade till Rehabeam och till de öfversta i Juda: »J håfven öfvergifvit
Mig, derföre häfver Jag öfvergifvit eder».
När de hörde detta, så ödmjukade de sig, och säde: »Herren är rättvis».
— Då förbarmade Herren Sig öfver dem så, att Han icke ville förderfva dem, men straffet blef likväl icke alldeles borttaget, utan Herren lät Isak bortföra »håfvorna» i Jerusalems Tempel och i Konungshuset.
— Förunderligt och förfärligt passar detta in på våra förhållanden.
Här gäller således, att Konung och folk, i anda och sanning, ödmjuka sig inför Herren och bekänna, att:
Herren är rättvis, då.
Han borttager Kyrkans håfvor; ångra sina synder, hvarmed de dragit öfver sig Guds rättvisa vrede, och begynna, i tron på Jesum Christum, att vandra efter Guds Vilja.
— Låtom oss allvarligt besinna, att straffdomarue äro blott började; vi veta ej hvad, som härefter varda skall, om vi ej låta Guds godhet, tålsamhet och långmodighet locka oss till bättring. — »Det är gräsligt, falla i lefvande Guds händer».
Ebr. 10: 31.
Men, låtom oss nu betrakta en annan sida af våra förhållanden: den underliga, öfverflödande Väckelsenåd, som Guds gode
Ande låter vårt arma land vederfaras.
Kyrkan har sofvit, men det har likväl behagat
Herren att derunder nådeligen begagna en och annan af hennes tjenare, ehuru hufvudsakligen lekmän, hvilka Han Sjelf omedelbarligen kallat och sandt.
Häraf kunna vi finna, att, ehuru nöden varit stor och straffet rättvist måste drabba kyrkan, har Herren ingalunda gifvit Svenska folket derföre till spillo; tvärt om:
Han blåser, i Sin outsägliga Nåd, dagligen på de döda benen, de upstå till nytt lif, och kuuna med nya tungor prisa Gud och tala om Hans dråpliga verk.
Att dessa nyfödda audeliga barnen icke skola lemnäs utan andelig vård och näring, derom kunna vi vara öfvertygade, huru underligt det än må se ut för våra ögon.
— Men, då nu
Kyrkan allt mer och mer lider af brist på prester: hvad kan då vara Herrens Vilja?
— Jo, Gud känner oss: vi måste alltid erfara nöden rätt svår, förr än vi vilja, af Hans förbarmande Faderskärlek och Nåd, emottaga hjelpen, och låta Honom gifva oss den efter
Sin och icke efter vår vilja.
— Vi skola lära oss inse, att dugligheten och antagligheten hos en Herrans tjenare icke är beroende af de attributer, hvarmed menniskor, glömmande, åsidosättande eller missaktande de sanna och rätta kännetecknena och egenskaperna, fordra, att de skola vara utrustade, som må anses värdiga att inträda i det heliga predikoembetet.
— Det vill säga, Den 16 November e. m. 17» prestbristen skall lära oss: att Guds Eike består icke i ord, utan i kraft; den, som med mycken lärdom kan lägga sina ord aldrig så väl, och efter logikens och retorikens alla reglor, med det skarpaste förstånd och snille hunnit aldrig så långt i talekonst och dialektisk skicklighet, är platt oduglig till prest, om han ej är utrustad med Andans kraft. — Vidare skall den lära oss: att Guds Rike kommer icke med utvärtes åthäfvor och består icke i något utvärtes, utan är invärtes uti oss, om det eljest 'kommit till oss; att, pa detta invärtes beror hufvudsakligen, huruvida en menniska är duglig att inträda i predikokallet; ty har hon Guds Rike invärtes uti sig, så har hon ock Andans embete redan i viss mån; men, har hon icke detta, så är det fåfängt, att menniskan försöker, med sina bestämmelser om lärdom, invigning, de högtidligaste ceremonier och tal utmärka och befästa prestembetet, härtill må läggas de aldra förfärligaste edsformulärer, som möjligen kunna utfunderas; med allt detta bildas aldrig någon Andans man, någon sannskyldig
Herrans tjenare, om man än arbetade härpå i tusen år; kastora blott en blick inom verldens alla statskyrkor, vår icke undantagen, de bära otaliga vittnesbörd om sanningen häraf.
Slutligen skall denna brist på prester således lära oss: att, då Herren så länge, under Sin obegripliga Nåds tålamodstid, låtit oss fara fram i vår fåfängliga fåvitskhet, så vill Han nu, att de skola eftersökas till predikokallet, som
Han fått uttaga förut »ifrån mörksens väldighet och försätta i Sin älskelige Sons Rike»; desse må nu i öfrigt vara lärde eller icke, blott de hafva tillräcklig kunskap i Guds Ord, Guds Andas gåfva all lala och redigt framställa detsamma, samt deu mognad, att de »äro öfvade i sinnet, lill all åtskilja godt och ondin, således icke nykristne; med få ord, de skola, utan menniskotillsatser, vara sådana, som Paulus beskrifver dem i 1 Tim. 3 Kap. och Titi 1 Kap. Härmed må nu, för ingen del, den vetenskapliga lärdomen anses förkastad eller misskänd.
Långt derifrån, denna är god och i många fall alldeles nödvändig, afven i det presterliga kallets utöfning.
Men derpå får ej fästas afstde i första rummet, så att den, som Herren utrustat och tydligen kallat till detta embete, blir afhållen derifrån genom menniskans öfverdrifna upskattande af den vetenskapliga bildningen, hvilken här måste sättas i andra rummet och på intet vilkor får utgöra ett hinder för embetets emottagande, der dess sanna criterier förefinnas.
Man behöfver blott genomläsa de vidlöftiga K.
Cirkulären, som stå i sammanhang med Kyrkolagens 19 Kap. i och 2 §§ för att, med den aldraringaste förmåga att fatta och bedöma andeliga saker, erfara, huru vanställdt begreppet om Kyrkan är, och inse, huru vanställd hon således måste blifva, under tidernas lopp, genom sådana författningar.
T ani. af och sammanhang med allt detta föreslås vördsamligen, att följande stadgande måtte af R.
St:r varda antaget: — Astundar någon Prestembetet, hvilken, jemte djup insigt i den nödvändigaste kunskapen:
Guds Ord, ådagalagt genom tal, vandel, andelig erfarenhet och det kristliga lifvets stadga, att han, i detta afs., är 180 Den 16 November e. m. till det vigtiga embetet skicklig; då må det honom ej förvägras, der lian, jemte kunskap i vanliga skolämnen, hvarvid dock ej må fästas någon hufvudsaklig vigt, motsvarar de fordringar, som innehållas i kyrkolagens 19 Kap. 2 g, med undantag af den del deraf, som börjar med de orden: »uti alla de stycken, som vid Gymnasier etc.», intill 3:dje morn.; samt orden: »både på lalin och svenska» uti 3:dje mom.
Dessutom böra, i öfverensstämmelse härmed, 19 Kap. 6 g kyrkolagen uphäfvas, och K. Cirkulären af d. .21 Aug. 1786 och d. 24 Jan. 1811. samt K. Brefvet af d. 23 Juni 1813, jemte öfriga, emot ofvan föreslagna stadgande stridande författn:r förändras i likhet dermed.
Antages detta, skall Kyrkan säkerligen icke behöfva klaga öfver brist på trogna och snidla tjenare, ty Herren sätter dem öfver
Sitt husfolk, att de skola gifva dem mat i råttan tid.
Det fordras blott å menniskans sida, att hon i ödmjukhet aktar på Herrans tuktan, följer Hans fingervisning, oaflåtligen beder, tror och lyder.
Jemväl denna motion bordlädes.
Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman, upläste följande motion : R.
St:rs Bank har tvenne hufvudsakligen vigtiga kall att upfylia, det ena att uprätthålla myntet i ett jemnt och orubbligt värde, det andra att gifva stöd åt de inhemska näringarna och lif åt en nationel industri.
Att RiksBanken aldrig fullkomligt upfyllt dessa högst vigtiga bestämmelser, har en motionär, Herr Lefrén, före mig fullt utredt.
Orsakerna härtill har man sökt, dels uti en oklok lagstiftning, dels uti en felaktig förvaltning.
Begge delarna hafva obestridligen haft sin andel uti den osäkerhet, hvar' vårt myntväsende stått i öfver halftannat århundrade; men efter min öfvertygelse ligger största felet deruti, att den ena Statsmakten, utan kontroll från den andras sida, genom slumpen af en votering, låtit än det ena, än det andra intresset få makt öfver vårt penningeväsende.
St.-rs ömtålighet om sin rätt alt ensamme få styra RiksBanken, har dessutom fritagit den andra Statsmakten från allt ansvar uti en för landet, snart sagdt, vigtigaste fråga.
— Häraf den osäkerhet, hvarom Herr Lefrén i sin motion talar; häraf de försök, som stundom kommit Regeringsmakten till last, att begagna sitt inflytande, för att få stundens behofver, på bekostnad af RiksBankens säkerhet, fyllda.
Stms ömtålighet har, efter mitt omdöme, äfven orsakat en viss kallsinnighet hos Regeringen för en inrättning, som för henne är fullkomligt fremmande, och gifvit henne en förkärlek för sina egna skötebarn, RiksBankens farligaste fiender, PrivatBankerna.
— Denna ömtålighet slutligen, kommer otvifvelaktigt att draga öfver Sverige ännu en och annan realisation.
Men enär jag icke eger tillräcklig öfvertalningsförmåga, för att öfvertyga R.
St:r om nödvändigheten af en förändring af 72 § R.F., så måste jag inskränka mitt sträfvande till ett mer möjligt, Den 16 November e. m. 181 fart måhända lika förgäfves företag, att få några förändringar i BankoRegktet.
På det att EiksBanken må kunna upfylla sitt här ofvan omförmälda vigtiga kall, fordras i främsta rummet, att EiksBanken intager en oberoende ställning, så väl till PrivatBankerna, som till landets handelsföretag med utlandet.
Hvad först PrivatBankerna beträffar, så, enär dessas rätt att utgifva sedlar, sorn med Riksmynt skola inlösas, alltid verkar tryckande på RiksBankens metalliska valuta, så böra dessa Banker, hvar och en i mohn af sin rörelse, genom esren silfvertillgång stödja realisationen; och Riksbanken, hvars säkerhet ständigt äfventyras, frångå sin tjenstaktighet, att genom kreditiver och andra undsättningar gifva näring åt dessa farliga parasiter.
Hvad åter vidkommer Bankens ställning till den utrikes handeln, så har jag uti motiverna till min motion om exportförbud på silfver, tillräckligt visat vådan af RiksBankens åtagande att styra kursen, att derom föga är mer att tillägga, och som jag förmodar, att nämnde motion alltid bör komma till BankoUtsk.-ts kännedom, enär, efter mitt förmenande, denna motion grundlagsenligt måste behandlas af ett sammansatt Banko- och Bevilln.Utsk., så får jag vördsamt hänvisa till sagde motion, och blott tillägga, att
Bankens handel med vexlar bör inskränkas till upköp för silfvervalutans förstärkning; — att all försäljning af vexlar och silfver i omyntad form, äfvensom alla kreditiver och lån, som tydligen afse befordrande af en ökad import af utländska varor, böra uphöra.
Hvad särskildt beträffar handeln med vexlar och silfverplantsar, så förmodar jag, att BankoUtsk:t, uti de oerhörda missbruk, som kommit
Hrr deputerade för vexelärenden till last, skall finna skälig ani. till denna rörelses uphörande, och som ytterligare stöd för detta uphörande förmodar jag äfven, att BankoUtsk:t icke underlåter, att för R.
St:r framhålla den möjliga skiljaktighet, som kan förefinnas emellan föreskrifterna uti 109 § BankoReghtet, och det sätt på hvilket kreditföreningens vexeloperationer med RiksBanken bedrifvits.
Såsom stöd för uphörande af mom.
10 af nyssnämnde §, hvari stadgas, att de prot:r, som föras öfver vexel-ärender, skola hållas hemliga, får jag åberopa ett i alla hänseenden anmärkningsvärdt yttrande af en ledamot af BankoStyrelsen; yttrandet var följande: »Hvarje förslag af allmän natur, såvida det allmännas gagn ärligt »dermed åsyftas, bör tåla dagens ljus», (orden stå att läsa i Svenska Tidningen den 29 Okt. 1858) och då med vexelhandeln det allmännas gagn äfven ärligt bör åsyftas, så synes mig, att hemlighet i denna rörelse icke vidare må ega rum.
I hvad som rörer Bankens upgift att stödja och upmuntra de inhemska näringarna, så anhåller jag, att i förbigående få yttra min tanka om rätta förståndet med inhemska näringar och en nationel industri.
Till inhemska näringar vill jag icke räkna andra än dem, som stödja sig på inhemsk produktion, eller sådana alster, som vår egen jord frambringar, och såsom nationel industri vill jag 182 Den 16 November e. to. ensamt se denna produktions högsta möjliga förädling, först till fyllande af egna behofver, och sedan till utbyte mot hvad utlänningen kan erbjuda af nyttiga produkter, dem vi sjelfva icke förmå åstadkomma.
Eti annan pligt, som efter min tanka äfven åligger RiksBanken, är, att icke för en tillfällig räutevinst, genom utlåning på namn med omsättningsrätt, gifva upmuntran åt ett lefnadsätt öfver tillgångarna.
FilialBankernas rätt till understöd anser jag böra uphöra, ty utom det att missbruk på denna väg äfven försports, så tyckes mig föga skäl vara deruti, att Banken till enskilda Bolag lemnar penningar till lägre ränta, än hvad Banken sjelf, måhända stundom till samma bolags intressenter, får gifva.
Om Banken har öfverflöd på penningar och vill undsätta någon aflägsen ort. så synes mig lämpligare, att Banken derstädes inrättar ett nytt lånekontor, och sjelf drager vinsten, till större båtnad för det allmänna.
Då i allt, hvad som rörer olämpligheten af ItiksBankens nuv:de verksamhet, så mycket är skrifvet, att en vidlyftigare utredning från min sida blott sktdle blifva ett återuprepande af hvad redan i detta ämne är mångfaldiga gånger sagdt, så har jag trott mig böra inskränka mig till ett enkelt angifvande af de reformer jag anser väsendtligast.
Och enär BankoUtsk:t sjelft grundlagsenligt kan göra förslager till de förändringar, som kunna anses nödiga, så öfverlemnar jag åt Utsk:ts högre vishet, att tillägga hvad af mig kan vara uteglömt.
Men som jag såsom motionär ansett mig böra, i allmänna ordalag, yttra min tanka om den ställning till det allmänna, jag tror att RiksBanken bör intaga, så får jag vördsammast anhålla, det BankoUtsktt behagade taga i öfvervägande och till R.
St:rs pröfning föreslå sådana förändringar i Banko-Reglementet.
, som stödja sig på följande grunder:
Inga kreditiver eller andra undsättningar till Privateller FilialBanker må hädanefter beviljas.
Nya lånekontor må inrättas, der sådant kan anses nödigt.
Fronden för utlåning med omsättningsrätt och på namn bör småningom minskas och slutligen alldeles indragas.
Lån och kreditiver till upmuntran at importhandeln bör genast uphöra.
Fonderna till understöd och upmuntran för de inhemska näringarne, så vidt ske kan, förökas.
Den hittills brukliga vexelhandel)) bör äfven genast uphöra, med endast bibehållen rätt och skyldighet för BankoStyrelsen, att då Bankens fördel sådant fordrar, köpa vexlar till förstärkning af silfvervalutan.
10 af 109 § bör ur BankoReghtet utgå.
Försäljning af silfverplantsar förbjudes.
Utvexling af silfvermynt, af högre valör än 50 ören, bör sparsamt medgifvas, samt endast i mindre poster på en gång, och alltid först efter i hvarje fall förut - Den 19 Norember f. m. 183 gången pröfning om ett verkligt behof, i och för användande inom landet.
Bankovinstens användande enl.
Hr Lefréns förslag, och slutligen Sådana stadganden i BankoReghtet, som kunna anses blifva en följd af min motion om exportförbud på silfver, ifall detta förslag vinner Statsmakternas bifall.
Anmäldes och lades på bordet LagUtsk:ts Utlåt.
N:o 2, i ani. af väckt motion om uphäfvande af 7:de Kap.
ByggningaBalken. R. o Ad. åtskiljdes kl. omkring 8 e. m.
In fidem, O. Brakel. lördagen den 19 November 1859.
Just. 4 prot. utdr. för den 16 dennes e. m. Just. prot. för den 2 dennes.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att R.
St:rs underd. skrifvelse ang:de DD. MM.
Konungens och Drottningens kröning blifvit af H.
Exc. jemte de öfriga RiksSt-.ns Hrr Talmän öfverleranad till H. M. Konungen, hvilken, med betygande af Sitt välbehag öfver den underd. skrifvelsens innehall, behagade förklara, att Han framdeles under
Riksdagens lopp skulle bestämma dagen för kröningen.
Föredrogs Vällofl. BorgareSt:ts d. 16 dennes bordlagde prot.- utdr., med inbjudu. till MedSt:n att förena sig i det af BorgareSt:t fattade beslut om förändrad lydelse af R.
St:rs underd. condoleance-adress till H. M.
EnkeDrottningen Josefina. i:84 Den 19 November f. m.
Frih, Cederström, Rudolf:
Vid föredragningen af Exp.- Utsk:s förslag till den underd. kondoleansadressen, har jag, likasom St:ts öfrige ledamöter, icke funnit i dess ordalag någonting stridande mot lydelsen af de motioner, som ligga till grund för densamma.
Tvärtom är jag öfvertygad, att H. M. Enkedrottningen skulle i dess innehåll funnit otvetydiga uttryck af Svenska folkets oell dess Representanters uprigtiga vördnad, tacksamhet och deltagande.
Men då en adress af denna allvarliga beskaffenhet onekligen bör vara affattad i så valda ordalag, som möjligen kunna erbjuda sig, och då jag för min del villigt erkänner, att de af BorgareSt:t föreslagne böra, vid en opartisk pröfning, anses ega företräde härutinnan, samt då dessutom tvänue RiksSt. på denna åtskilnad lagt den vigt, att de, med afslag å det första förslaget, uptagit det nya förslaget såsom sitt, så tillåter jag mig, att, med afs:de jemväl å denna frågas mer än vanligt grannlaga beskaffenhet, vördsamt föreslå', att R. o.
Ad„ till undvikande af all splittring och vinnande af full likställighet, St:n emellan, behagade, med frånträdande af sitt i ämnet förut fattade beslut, bifalla BorgareSt:ts förevide inbjudning.
Häruti instämde Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm, Med föranledande af den gjorda iubjfidningen och af hvad nu i ämnet blifvit yttradt, hemställde H.
Exc, Hr Gr. o. Landtm., att R. o. Ad., med frångående af sitt förra beslut rörande den ifrågav:de adressens lydelse, behagade besluta, att den skulle affattas i de af BorgareSt:t antagna ordalag.
Efter skedd föredragning af LagUtsk:s d. 16 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 2, i anleda, af väckt motion om uphäfvande af 7:de kap, ByggningaBalken, anmälde sig och yttrade Frih. Armfelt, Magnus:
För bestämmande af grunden, huruvida en fråga bör betraktas som allmän civillag eller som ekonomiskt ärende, torde det icke vara tillräckligt och icke ens lämpligt, att, såsom en reservant inom Utsk. gjort, endast taga i betraktande, huruvida saken står omnämnd i 1734 års lag eller icke, emedan man derigenom kunde komma icke blott derhän, atl åtskilliga ekonomiska frågor blefvo såsom civil-lag behandlade, utan äfven, hvilket vore ändå mera oformligt, derhän, att åtskilliga civillagsfrågor folio under Konungens ekonomiska lagstiftning.
Snarare tyckes man då böra tillse, huruvida sjelfva föremålet för lagen är af ekonomisk natur eller icke.
Man måste då medgifva, att föreskrifterna för humlegårds anläggande äro af rent statsekonomisk natur, och att sådana blifvit i lagen intagna, härleder sig från den tid, då Staten utöfvade förmynderskapet öfver näringarna.
Sedan detta förhållande numera blifvit förändradt, torde den omständigheten, att i allmänna lagen stadgas föreskrifter för anläggande af humlegård, icke vara tillräckligt bevis, för att frågan derom skulle Den 19 November f. m. 185 anses ega civillags natur.
Att stiftarne af 1809 års grundlagar ansett afven frågor, som omhandlas i 1734 års lag, böra utgöra föremål för K.
M:s ekonomiska lagstiftningsrätt, synes af § 89. R.F., hvarest stadgas: »Uti RiksSt:ns plena må frågor väckas om förändring, förklaring och uphnfvande af lagar och författ:r, som
Rikets allmänna hushållning röra»; ty hvad skulle det här begagnade ordet lagar i annat fall betyda?
Om, såsom jag hoppas, denna min åsigt vinner R. o. Ad;s bifall, vågar jag anhålla, att R. o. Ad. behagade, med bifall till LagUtsk:s Utlåt., förklara, att den ifrågav:de motionen bör af Ekon.Utsk. behandlas.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts slutad, framställdes oeb bifölls propos. å Utlåt:s läggande till handlingarne, med förklarande, att R. o.
Ad. ansåg motionen böra af Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. behandlas.
Härefter förekom Gr.
Adlersparres, Carl August, d. 1 6 dennes bordlagde motion om successiv indragning af Biskops-embetena i Rikets samtlige stift, med undantag af Upsala, Lunds och Hernösands.
I den nu föredragna motionen är föreslagen en åtgärd, som, i händelse den bifölles, skulle komma att betydligt inverka på vårt lands såväl ecklesiastika som representativa förhållanden.
Likväl, då man läser motionen och ser den skämtsamma och lekfulla ton, hvari den är afifattad, skulle man lätt kunna falla på den tanken, att den endast utgör prof af ett humoristiskt snilles glada flygt.
Men då emedlertid motionären begärt remiss till vederbörligt Utsk., måste man väl antaga, att förslaget är väckt på allvar; och motionären torde då tillåta mig att, såsom en ringa motvigt mot hvad han i lätt och lekande ton yttrat, framkomma med några torra anmärkmr, hvartill hans motion synts mig gifva anledn. — Gr.
Adlersparre har begärt indragning af en del Biskops-embeten, derföre att, såsom han sjelf säger, åtskilliga personer, med hvilka han kommit i beröring, sagt honom, att dessa embeten utgöra en onödig statslyx; och han har trott så.
Under förutsättning af bifall till detta förslag, vill han använda de ledigblifvande lönerna tor ett barmhertigt ändamål, som i hans nästföljande motion närmare utvecklas, och hvarom då torde blifva tillfälle att vidare yttra sig.