Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarefter han tillägger: » Svårt är det också att antaga, det danska regeringen någonsin skulle kunna af fri vilja samtycka till undertryckandet af en institution sådan som denna. » 1 Men vid alla dessa så bestämda uttalanden gör ständigt Manderström äfven å sin sida ett förbehåll, åt hvilket han ger en så kraftig betoning, att det nästan ser ut som ville han derigenom afleda uppmärksamheten från det ursprungliga förbehållet och få verlden tro, att hans vilkor är sjelfva hufvudsaken.
» Ett råd », skrifver han, » hvartill danska regeringens heder bjuder henne att lyssna och som hon i handling ovilkorligen måste följa, så vida hon för uppgörelsen af tvistigheterna med Tyskland vill påräkna de för henne vänskapliga makters bistånd, är framför andra det att icke med Konungariket inkorporera Slesvig »; 2 samt: » Slesvigs provinsiella autonomi synes tillräckligt betryggad genom vidmakthållandet af hertigdömets särskilda riksdag ».
3 I oktoberdepeschen n: r ioi vänder han sig i denna punkt direkt mot danska kabinettet, tillläggande: » Hvilken än den tydning må vara, som man vill gifva åt de förbindelser, hvilka Danmark iklädde sig år 1852, finnes likväl en punkt med afseende hvarå de äro
1 Memorandum rörande danska monarkiens ombildning, maj 1861.
8 Anf.
Man har tillskrifvit engelska utrikesministern lord John Russell » uppfinningen » af det vid behandlingen af de danska ' angelägenheterna under förra hälften af 1860-talet så ofta förekommande bevingade ordet » hedersförpligtelser », bounds of honour (se Julian Klaczko, Europa, Polen og Danmark, 1S63-64, öfversatt från Revues des deux Mondes, Kbhvn
1866).
Men som lord Russells » bounds of honour » icke framträder förr
än i hans beryktade Gothadepesch d.
24 sept.
1862, finner man af ofvan-
stående citat ur grefve Manderströms Memorandum i maj 1861, att egande-rätten till ifrågavarande » upppfinning * i sjelfva verket tillkommer den sist
nämde.
Russell har endast upptagit och konsentrerat den i och för
sig pregnanta Manderströmska frasen.
st.alltför tydligt och klart uttryckta för att gifva anledning till tvist, och detta är just den punkt, som rörer förbindelsen att icke inkorporera Slesvig.
Med afseende härå äro de af Danmark gifna försäkringar fullt bestämda — åtminstone hafva vi alltid så ansett dem, och häraf följer natur * ligtvis, att vi aldrig kunnat gifva Danmark det råd att af-skudda dem. »
Men det var icke mot » grundsatsen af ett sådant steg », anmärker dervid Manderström, som han opponerar sig.
Lika klart det för hela verlden var, att Tysklands månhet om att Holstein skulle omfattas af hvarje konstitutionelt band, som förenade Slesvig och Konungariket, icke härflöt af någon ömhet om konstitutionalismen, utan från beräkningen att Holstein derigenom skulle få tillfälle att å nyo haka sig fast vid Slesvig, så att detta slutligen skulle följa med till Tyskland, lika tydligt var det å andra sidan, att Danmarks återhållsamhet från att inkorporera Slesvig härflöt endast från opportunitetsskäl.
Så snart Tyskland måst afstå från sina fordringar att inblanda sig i Danmarks for-fattningsangelägenheter, skulle naturligen Slesvigs inkorporation följa såsom sjelfva inseglet på Danmarks seger.
Danska regeringen uppfattade också mycket klart båda dessa sidor af saken.
Konseljpresidenten Hall framhöll med stor kraft, att den föreslagna nya författningen faktiskt icke innebure en inkorporation af Slesvig.
I sin hemställan om förslagets framläggande för riksrådet yttrade han: » Hvarje sådant påstående skulle så långt ifrån finna hemul i hvad som i verkligheten ligger i de författningsförändringar som påtänkas, att det icke torde bli svårt för oss att tillintetgöra hvarje försök å Förbundets sida att på denna väg närma sig sitt mål.
Ty skilnaden mellan särskildt och gemensamt forfar att förbli den samma som hittills.
Hertig-dömet Slesvig behåller sin särskilda minister och öfriga administration, sina egna domstolar och sin rättsförfattning, samt slutligen, och detta är hufvudpunkten, sin särskilda representation för sina provinsiella intressen.
Så länge dessa egendomligheter bestå, har intet steg tagits, som kan uttydas som en inkorporation. » 1 Detta öfverensstämde fullkomligt med Manderströms egen definition: » Slesvigs
1 Se A.
H. E. Fich, Geheimeraad Hall o g Krigen, en aktmessig Fremstilling, Kbhvn 1668, sid ii.provinsiella autonomi synes tillräckligt betryggad genom vidmakthållandet af hertigdömets särskilda riksdag. » Men å andra sidan hade Hall äfven låtit förstå, att den föreslagna nya författningen vore ämnad att i framtiden uppbära rikets hela konstitutionella utvecklingf och detta åsyftade ganska tydligt en inkorporation.1 Men det var just detta på förhand gjorda öppna tillkännagifvande som Mander-ström ansåg såsom politiskt oklokt.
Och så vidt sjelfva författningsförslaget gaf anledning till en sådan tolkning, ansåg han hela författningen framkommen i otid.
Mander-ström hade velat, att Tyskland skulle bringas att vara den af de tu motståndarne, som först öppet blottade sig.
Han beräknade, att Danmark då skulle afgjordt fa den europeiska diplomatien på sin sida.
Hall åter tyckes med flit ha velat locka Tyskland till ett formligt angrepp på Slesvig, viss om, å sin sida, att det då skulle » möta den europeiska intervention, som det hittills lyckats utestänga » .2 Det lärer väl ej kunna nekas, att Manderströms plan var den försigtigare och klokare, och det var för den skull ej att undra på, att det förtröt Manderström, då Hall, honom alldeles oåtspord, » förryckte » den ställning som bestod med hans » kännedom och bifall ».
Men oaktadt det svensk-norska kabinettet sålunda egde skäl att vara missnöjdt med det danska, synes Novemberförfattningen ej kunna vara egentliga orsaken, hvarför det slutligen drog sig tillbaka.
Faktiskt var ju den ställning, Danmark intog genom Novemberförfattningen, endast en konseqvens af patentet d.
30 mars, med hvilket svensk-norska kabinettet gjort sig solidariskt.
Manderström tänkte sig den redan bestående riksrådsinstitutionen såsom tills vidare gemensam för Konungariket och Slesvig.
Novemberfbrfatt-
1 I sin hemställan d.
18 nov.
om författningsförslagets stadfästelse yttrade Hall till yttermera visso följande: &gt;Ministéren har tillika knutit vid det nya riksrådet det hoppet, att det skall efterhand mer eller mindre fullständigt absorbera de särskilda representationerna, och ehuruväl detta är ett aflägset hopp, som endast framtiden och gynsamma omständigheter kunna förverkliga, utgör den allmänna anslutning, som förslaget i allmänhet och denna tanke isynnerhet hafva vunnit, oss en ny borgen för att vårt hopp i hvaije händelse ej skall komma att stranda på betolkningens bristande tillmötesgående.
* Anf.
st. sid. 17.
a Anf.
st. sid. 12.
Den 1 okt.
beslöt Tyskland förbundsexekutlon i Holstein och Lauenburg, hvilket beslut förnyades d.
28 dec.
med anledning af Novemberförfattningen.ningen endast reorganiserade det gamla riksrådets val^ sätt och sammansättning.
I hvardera fallet erhölle Slesvig och Konungariket en gemensam författning, som icke utsträcktes äfven till Holstein.
I denna omständighet låg sjelfva uppslaget till den förnyade kampen med Tyskland.
Den stormlöpning, som sedan egde rum mot Novemberförfattningen, var, såsom händelsernas utveckling snart visade, blott en episod i den sammansatta angreppsrörelse, hvarmed Tyskland omslingrade Danmark.
När Tyskland fordrade Novemberförfattningens upphäfvande, erbjöd sig Danmark återtaga Marspatentet.
När detta egt rum,1 kräfde Tyskland Novemberförfattningens undanrödjande inom två dagars förlopp, 2 hvilket ej kunnat ske på författningsenligt sätt.
Hade danska regeringen beslutit sig for en statskupp, återstode arfrättsfrågan i hertigdömena.
3 Om Danmark, sedan Österrike och Preussen derjemte beslutit att taga Slesvig i pant,4 satte sig till motvärn, så inträdde » krigets rätt », som upphäfver alla rättsförhållanden.
1 Den 4 dec.
* I en preussisk-österrikisk not, som d.
16 jan.
1864 af en filtjägare öfverbringades till danska regeringen.
8 Den 8 maj 1852 var den europeiska Olympen, stormakterna och deras medintresserade, församlad i London för att begåtva Danmark med en tronföljare, genom hvilken » danska monarkien i hela dess territoriela omfång skulle varda för framtiden försäkrad ».
Den begick vid detta tillfllk alldeles samma fel som den antika Olympens gudar, då de firade kon neg Pelevs bröllop med hafsgudinnan Tetis.
De sistnämde hade glömt att inbjuda Eris, tvedrägtens gudinna, och detta vardt orsaken till Tröjas undergång.
Londontraktatens tillskyndare glömde att lemna protokollet till underskrift åt Tyska förbundet, och denna trätgiriga, numera aftidna dam gaf sig ingen lefvande ro, innan hon förmått Preussen och Österrike an skilja sig från sina medundertecknare och förneka sina egna underskrifter.
Detta tyckes ju vara en komplett omöjlighet, enär de sjelfva voro Förbuo-dets främsta medlemmar.
Men det gick dock för sig, emedan tyskarne äro ett filosofiskt skoladt folk, som förstår att göra skarpa distinktioner.
IIvad Preussen och Österrike beslutit i egenskap af europeiska stormakter, kunde de underkänna i egenskap af medlemmar i Tyska förbundet.
Den 16 nov., dagen efter Fredrik VII.s död, skref National-Zeitung i telin: » Preussen och Österrike hafva undertecknat Londontraktaten endast (' j som europeiska stormakter, och Tyskland har derigenom icke åtagit sig någon (!
) förpliktelse.
— Af det Tyska förbundet vänta vi, att det icke skall erkänna Danmarks nuvarande konung som Schleswig-Holsteins hertig.
I denna åsigt, som var Tyska förbundets, instämde de europeiska stormakterna Preussen och Österrike.
Detta är tvifvelsutan ett af de xnarkvirdi * gaste bladen i vår samtids historia.
4 Den 14 jan.
1864.föregående traktater och öfverenskommelser.1 Och läte äter Danmark motståndslöst besätta Slesvig, återstode likväl ännu Tysklands förbehåll om arfsrättsfrågans framtida afgörande.
Hela denna hopning af sak, reducerade sig till ett antingen — eller: antingen Slesvig-Holstein i personalunion med Danmark, eller Schleswig-Holstein fullständigt förenadt med Tyskland.
I och för sig var det alldeles likgiltigt, hvilken af sina föregifna tvisteanledningar Tyskland fullföljde for tillfället.
De hade alla ett och samma mål: att från Danmark rycka Slesvig.
Men detta hade Sverige-Norge uttryckligen tillkännagifvit strida mot sina välförstådda intressen.
Det svensk-norska kabinettet hade förklarat Slesvig som en del af det gemensamma Norden, för hvars sjelfständighet och nationella enhet det ville kämpa med vapen i hand.
Det egde icke längre något val, oak-tadt Danmark begått den oförsigtigheten, att kort före sammandrabbningen intaga en svagare position.
Också finner man, att det svensk-norska kabinettet ännu efter den 5 okt.
går i författning om att sluta sig till Danmark,2 och att det fram emot slutet af november, alltså efter Fredrik VII: s död och sedan Kristian IX stadfäst den nya författningen (d.
), fortfarande visar sig villigt att afsluta alliansen.
8 Det förefaller derföre som en motsägelse då Manderström i depeschen n: r ioo den 5 okt.
inskränker alliansanledningen till Danmarks vägran att återtaga patentet af d.
30 mars.
Ty sedan Novemberförfattningen bekräftat Holsteins utsöndring, tyckes det temmeligen likgiltigt, om Marspatentet vidare existerar eller ej.
Också har man sagt, att svensk-norska kabinettet i sjelfva verket drog sig tillbaka redan d.
5 oktober, emedan
1 Hos Julian Klaczko läses, att lord John Russel i början af jan.
1864 ängsligt sporde preussiske premierministern v. Bismarck hvad som skulle hända, ifall Danmark gjorde motstånd.
Svaret blef: » Ah, om det gör motstånd?
Det vore en stor olycka, ty det vore det samma som krig, och kriget kunde lätt ändra Preussens och Österrikes välvilliga afsigter. » Hvilka dessa välvilliga afsigter voro, erfares af en depesch, som Bismarck d.
19 jan.
aflät till de tyska småstaterna och i hvilken det heter: En personalunion mellan Danmark och Slesvig-Holstein » är en af de kombinationer, som främst komma att tagas i betraktande ».
2 Instruktionerna åt grefve Hamilton d.
27 okt.
8 Depesch till svensk-norska sändebudet i Köpenhamn d.
till konseljpresidenten Hall från danska sändebudet i Stockholm d.
; dep.
till danska sänd.
fr. konseljpr.
Hall d.
27 nov.det var tydligt att danska regeringen ämnade försätta Marspatentet ur kraft, och att i följd deraf den fortsatta konflikten ined Tyskland komme att knyta sig vid November-författningen.
1 Den rätta orsaken till Sverige-Norges till-bakaträdande insveper sig, tyckes det, mer och mer i en hemlighetsfull slöja.
Manderström, hvars språk är så egendomligt skarpt och bestämdt, invecklar sig, ju längre det lider, i den ena motsägelsen efter den andra.
Än betviflar han att afslutandet af en allianstraktat blefve för Danmark sjelft nyttigt, än menar han att blotta ryktet om allianstraktaten varit Danmark till gagn.
Då efter Fredrik VII: s död arfsrättsspörsmålet blifvit rest, skrifver han att Sveriges ställning ej mera vore den samma som förut, att Sverige visserligen vore förpliktadt upprätthålla Londontraktaten, men af samma rättsgrunder som de öfriga medunderteck-narne, från hvilka det icke ville skilja sig.
Förut betonade grefve Manderström, att hvarje angrepp på Slesvig berörde närmare oss än hvarje annan tredje makt.2 Och när han slutligen offentligen yttrar, d.
24 nov.
på Riddarhuset, att i Sveriges förhållande till Danmark fins intet att förneka, intet att dölja, emedan det ligger öppet för en hvar, som behagar taga kännedom derom, tycker man sig nästan vara midt inne i den bekanta leken, då man skall uppleta ett väl undandoldt föremål under växande och aftagande toner.
Man hör den tilltagande klangen, men föremålet ser man cj.
Likväl har grefve Manderström icke sagt annat än än rena sanningen.
Svensk-norska kabinettets politik ligger verkeligen i öppen dag för den, som vill taga kännedom derom.
Den hemlighetsfulla slöja af undanflykter och mot-
1 Vidar, Fremtiden, Politiske Betragtningar, Kbhvn 1866, yttrar sid. 47: » Först d.
5 oktober lofvade man Danmark hjelp, men väl att märka, endast till försvar för patentet af d.
30 mars, h vil ket danska regeringen — såsom grefve Manderström då visste — beslutit att taga tillbaka, så snart den gemensamma grundlagen blifvit antagen. » Och i en not tillägger Vidar: » Han kunde veta detta, emedan dåvarande inrikesministern Lehmann tydligt nog sagt det i riksrådet d.
3 oktober. » A.
H. E. Fich, Omrids af den dansk-tydske Strids Historie, Kbhvn 1866. yttrar sid. 57: t Vi kunna således icke i någon mån finna annat än att grefve Manderström alldeles otvetydigt (genom Oktoberdepescherna) gifvit danska regeringen tillkänna, att Novemberförfattningen komme att tillintetgöra alliansen. »
2 Depesch till svensk-norska sändebudet i Köpenhamn d.
5 okt., n: r ioo; dep.
i Köp.
till konseljpresidenten Hall från danska sänd.
från konseljpr.
27 nov.sägelser, som tyckes hvila deröfver, är endast skenbar.
Detta måste strax erkännas, då det visar sig att den olycksdigra Novemberförfattningen hade ett tredje mål: att varda den gemensamma författningen för den danska monarkiens alla landsdelar; med andra ord, att Hallska kabinettet hade för afsigt att åter upprätta den danska helstaten, som bragt Danmark så många vedervärdigheter, lidanden och faror.
Ja, så otroligt det låter, så visst är det likväl att de årslånga, invecklade underhandlingarna, Marspatentet, alliansen
— allt skulle sist och slutligen vara omvägar till detta politiska vidunder, som härstammade från åren 1851 — 1852.
Endast en omställning skulle ega rum.
Då var det Tyskland, som ämnade genom den gemensamma författningen råda icke blott öfver Slesvig, utan, i andra hand, äfven öfver Danmark.
Nu var det Danmark, som, efter att den europeiska intervention, som Hall önskade framkalla, öfver-lemnat Slesvig åt Danmark, ämnade genom den gemensamma författningen råda öfver Holstein.
En fullkomligt klar inblick i denna plan far man af det märkvärdiga aktstycke, hvarmed konseljpresidenten Hall d.
hemställer till konung Kristian IX om stad-fästelse å det i riksrådet antagna författningsförslaget.
Han yttrar då, bland annat, äfven följande: » Samma sjelfstän-dighet, som kräfves åt Holstein, måste tillkomma äfven de danska delarne af monarkien, samma rätt, som Holstein påstås ega till att utträda från den gemensamma författningen, måste Danmark och Slesvig ega till att bevara den åt sig och att utveckla den efter sina intressen; och lika litet som Tyska förbundet skall kunna kullkasta dem, lika litet kan det bli fråga om att man skall kunna påtvinga oss en författning för monarkien, hvarigenom Holstein in-toge en öfvermäktig och oberättigad ställning i förhållande till den öfriga monarkien.
Det är denna rätt, som ej kan frånkännas oss, utan att Danmark, från att vara en urgammal, fri och sjelfständig monarki, i samma ögonblick sjunker ned till att vara icke ens en del af Tyskland, utan blott ett underdånigt lydland åt Förbundet.
Och det är denna rätt, åt hvilken förslaget ger ett bestämdt uttryck, åt hvilken det ger tillämpning, men icke en hårsmån öfver-skrider.
Men är verkan häraf den att ännu mera fjerma Holstein från de öfriga delarne af monarkien och att omöjliggöra en förbindelse, som kunde öfverensstämma med detallmänna bästa och främja de gemensamma intressena?
Jag kommer här till en punkt, som allvarligt upptagit mi-nistérens tankar, så sant som den innerligt känner, huru mycket en passande författningsenlig förbindelse står i öf verensstämmelse med alla landsdelarnes verkliga behof.
Men det är så långt ifrån att ministéren tror, att denna utsigt komme genom det nya förslaget att fjermas, att en-ligt dess fulla öfvertygelse tvärtom förslagets antagande kan främja en sådan eventualitet.
Ty först när Tyskland ser i gerning, att det ej förmår att hejda den öfriga monarkiens fria utveckling, först när Holstein känner, att en fortsättning på den hittills intagna hållningen leder tiH skilsmessa — då, men också först då, kan man hysa hopp om en öfverenskommelse. » Derefter tillägger han: » Odi den invändningen, att detta förslags allerhögsta sanktion skulle prejudicera ett framtida afgörande i riktning af en äfven Förbundsländerna omfattande gemensam författning, vore lika litet grundad.
Inträdde en sådan eventualitet, kunde den nya lagen likaså väl som den nu gällande meii riksrådets samtycke underkastas nödiga förfoganden.
Detta är också af mig i den kungl.
regeringens namn såsom konseljpresident under riksrådsförhandlingarna uttaladt, samt på riksrådsutskottets vägnar af dess ordförande.
Man kan icke uttrycka sig tydligare och bestämdare än Hall gjort.
Han beräknar att Holstein, hotadt med definitiv skilsmessa från det sedan drottning Margaretas och Kristian I: s af Oldenburg dagar så häftigt älskade Slesvig, skall föredraga en innerligare förening med Danmark i säli skap med Slesvig framför att skiljas från båda.2 Slesvig skall locka Holstein i Danmarks armar.
Derefter skall dö nya författningen absorbera Slesvigs provinsialförfattning
1 Se A. II.
E. Fich, Geheimeraad Hall o g Krigen, en aktm.es; Fremstilling, Kbhvn 1866, sidd.
17, 18, 19.
a Ser man närmare efter i den svenska pressen för år 1S63, fioar man att det national-liberala partiets oväntaåe nya helstatsuppslag icke tes-nades alldeles opåaktadt.
17 dec.
yttras i en ledarn^ artikel bland annat, att den danska frågan delar sig i tvänne frågor: daesb rikets och danska monarkiens integritet.
I förra frågan, som omfitui: Danmark och Slesvig, bör Sverige lyssna endast till sina egna intresse * hvilka fordra denna integritet.
Deremot vore det dåraktigt, om Svençc lade sitt svärd i vågskålen till förmån för den senare frågan, hvilken ie-träffade äfven Holstein och Lauenburg.
Sveriges obenägenhet till dcte har ock ökats sedan danska regeringen, svensk-norska kabinettet oåtspor&amp; upphäft Marspatentet, och sedan en ministériel dansk tidning — D * gblade&gt;och utsträckas till Holstein såsom en gemensam författning för den danska monarkiens alla landsdelar.
Alltså: danska regeringen ämnade återupprätta helstaten, som det svensk-norska kabinettet under åratal ihärdigt bekämpat; den ville binda vid sig .Holstein, som skandinavismens egna förkämpar i Danmark medgifvit ej » läte förena sig med någon skandinavisk förbindelse ».
Utrymmet nödgar uppskjuta slutet på min uppsats till nästa häfte.
— föreslagit att inkorporera Holstein i Danmark.
Ploug svarade i Fzedre-landet, att sedan man hade Novembergrundlagen för Danmarks och Sles-vigs gemensamma angelägenheter, vore det likgiltigt om man bibehölle eller tillintetgjorde Marspatentet, hvars ändamål ju var att utsöndra Holstein från gemensamheten.
Hvad åter Dagbladets projekt beträffar, så var det, menade Fsedrelandet, blott ett löst infall af en tidning.
Liksom ickeäfven Fsedrelandet var en tidning, och liksom man icke kunde begära allvar och sanning af en tidning l När Fsedrelandet afgaf dessa försäkringar, hade likväl faktiskt danska konseljpresidenten i både riksråd och statsråd utvecklat en plan, som går en inkorporation af Holstein så nära som möjligt.
I samband med den nya helstatsplanen var ingalunda heller Marspatentets upphäfvande en likgiltig sak; ty först derigenom kunde Holstein inträda i den påtänkta nyorganiserade gemensamheten.
Men så länge patentet egde kraft, var och förblef Holstein » utsöndradt ».
Ploug har alltid oturen att afgifva tvetydiga, undvikande och faktiskt oriktiga förklaringar.Aktstycken.
N: o 24.
Från 0.
Köpenhamn dm 19 juni 1864.
Jag skall göra mitt bästa att fU saken omtalad i en fraosk tidning.
Herr W., som i dessa dagar reser till Brti9sel, har lofvat taga brefvet med sig och befordra det till Paris.
Jag har det redan ffrrdigt i konsept — det g&amp;r något svårt för mig att uttrycka mig p&amp; franska — och skall afsända det.
Men först vill jag likväl bedja dig upplysa mig, om jag verkligen skall anföra, att förbundsförslaget ursprungligen har utgått härifrån?
Jag har nemligen hört att man i Stockholm skall vara ond öfVer att vi danskar ha varit s&amp; näsvisa att sålanda göra början.
Det är Monrad, som har gjort slat p&amp; underhandlingen, icke så mycket genom att begära, att Ni skulle taga första steget, ty denna etikettfråga kunde man väl komma förbi — för öfrigt synes mig denna begäran fr&amp;n hans sida orimlig — som genom att återupptaga talet om Holstein.
Efter hvad jag fltt veta, har han nödgats göra det på kungens uttryckliga önskan.
* Det ftr
* Det har visat sig, att i sjelfva verket både Monrad och hebi det national-liberala partiet varit lika måna som konung Kristian IX om att bibehålla Holstein och Lauenburg.det vanliga spelet, som har förnyats mänga gånger sedan d.
15 november: knappast är ett steg taget i den rätta riktningen, genom Monrads bemödanden, innan konseqvenserna deraf stöta på motständ, innan man fordrar att något i motsatt riktning göres, hvilket visar, att andra inflytanden under tiden gjort sig gällande.
Yi stå i detta ögonblick vid den aldra farligaste vändpunkt.
Striden är nu kommen derhän, att man snarare kan vänta ett ministerombyte, än att konungen låter öfvertala sig att välja det bättre är, som han dock hittills har gjort.
I går väntade man afgörandet.
Det uppsköts till i morgon, fastän konferens-sände-buden sakna instruktioner och hafVa saknat dem länge.
Man gär i en förffcrlig spänning.
Slesvigs delning hafva alla här gått in på, i synnerhet sedan de ryska planerna ändtligen blifvit tydliga för mina kortsynta landsmän.
Kanske måste vi genomgå denna hårda skola, för att få den rätta insigten om hvad Ryssland är och hvad dess vänskap vill säga, för att lära att hata Ryasland är ett oeftergifligt vilkor för att vara ett europeiskt och fritt folk.
Ännu i detta ögonblick (kl. 2^) är intet afgjordt, endast att ministéren begär afsked, hvarom jag har telegraferat.
N: o 25.
Köpenhamn den 5 november 1864.
Kunde du ej skaffa mig en fullt trogen afskrift af alla aktstycken rörande din beskickning, med undantag af familjefördraget, som fins här.
Våra fiender hafva nemligen inbillat några jutska riksdagsmän, att det konspirerats mot konung Kristian, och de vilja nu ej tro, att han hade vetskap om allt och sjelf hade varit med om en unionsplan.
Det skulle, i flere hänseenden, vara mycket nyttigt, att få dessa aktstycken utgifna, åtföljda af en kort berättelse.