Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hälften af min förmögenhet tillhör dig, den andra har jag gifvit till en fattigförsörjnings-anstalt i vår födelsestad.
Emottag du detta lilla bevis af min tacksamhet; du har varit den ende som följt mig under plågans och smärtans tid.
Måtte denna lilla summa bereda dig en ljusare framtid med henne, du älskar!
Jag måste slumra litet nu, ty jag är så trött, så trött.
Lemna mig på en stund och medan jag hvilar, så bed för mig, jag behöfver det så väl!”
Han tystnade och hans hufvud nedföll mot dynorna, ögonen voro slutna, men ett saligt leende sväfvade öfver de bleka läpparne.
Tyst smög sig Verner ur rummet.
När han ett par timmar sednare återvände och med ett ljus nalkades den slumrande vännen, såg han att denne hade slutat.
”Han är död!” utbrast Verner med rörelse.
”Sof i frid; du har mycket lidit, men också bittert ångrat dina brott; måtte de vara dig tillgifna!”
Mötet vid grafven.
”Misströsta ej!”
Rudolph slumrade i frid under en enkel, men skön, hvit marmorurna i skuggan af en hög cypress på en kyrkogård i Nizza.
Här skulle han hvila ut efter sitt lifs långa, bittra lidande.
Redan för nära en månad sedan hade Verner fullgjort alla sina pligter mot den döde, men ändå qvardröjde han.
Italiens ljufva himmel qvarhöll honom med magisk trollkraft.
Nu skulle han dock lemna
Nizza och allt var redan förberedt till hans afresa, då han sent en qväll gick för att ännu engång besöka vännens graf.
Följande dagen skulle han bryta upp, men ville dessförinnan säga farväl för alltid åt den under torfvan slumrande.
Dagen förut hade en resande anländt till samma värdshus, der de båda vännerne bott, och der den ena öfverblifne ännu bodde.
Den fremmande var blek och syntes mycket lida.
Då han anlände, stod
Verner honom helt nära, och de förfallna, solbrända, men blonda dragen förefollo honom mycket bekanta, ehuru han ej kunde påminna sig att de tillhörde någon, som han förr sett.
Medan han ännu grubblade derpå, gick fremlingen förbi honom och försvann in i huset.
Förgäfves vände sig Verner till värden för att få veta den resandes namn; det han fick som svar på sin fråga var ett honom fullkomligt obekant Engelskt eller Amerikanskt.
Förgäfves väntade han att få återse honom vid table d’hote; fremlingen kom ej och syntes icke till under hela aftonen, ej heller den följande dagen.
Denna dag om aftonen hade han dock lemnat värdshuset och vandrade långsamt framåt längs gatorna i staden.
Slumpen, eller ödet, eller en högre magt ledde hans stapplande steg till en vacker, trädplanterad kyrkogård.
En oemotståndlig dragningskraft förmådde honom att inträda genom den öppna gallerporten.
Han andades så lugnt på denna vida hviloplats och med ett slags tillfredställelse och längtan blickade han ikring bland dessa små och obemärkta, men lugna boningar.
En af dessa behagade honom särdeles; det var en skön, hvit marmorurna, kring hvilken slingrade sig en krans af i sten huggna törnrosor.
Denna graf stod skild från de öfriga, i skuggan af en åldrig cypress, och platsen såg så lugn och fridfull ut.
Med längtan i sitt lidande hjerta nalkades fremlingen den afskilda grafven.
”Du har funnit ro, okände,” sade han på svenska och böjde sig ned för att läsa skriften på grafven.
Der stod äfven på svenska endast dessa ord:
”Rudolph Berg, född den 11 Junii 1802, död den 6 November 1839.”
”Rudolph Berg!” upprepade fremlingen häftigt upprörd och med dödsbleka kinder; blott med möda förmådde han hålla sig uppe vid trädets stam.
”Rudolph Berg, min dödsfiende, min lyckas mördare, är det så jag återfinner dig?
Har den sällhet, du röfvat ifrån mig, ej bringat dig bättre frukt?
Dock, du har lidit ut, du står nu inför den domaren, som allena kan läsa i menniskohjertat och som vet, hvad straff du förtjenar; mig tillhör således ej att dömma utan att glömma och förlåta, om jag sjelf vill hoppas att bli förlåten.
Du gjorde mig mycket ondt, men det fanns en tid, på vilken du var mig kär och vid minnet af denna tid förlåter jag dig!”
”Leonhard
Lindmark!” utropade härvid en röst helt nära och Verner framträdde till grafven.
Den siste atenaren
Skrifter av Viktor Rydberg V och VI
Den siste atenaren av Viktor Rydberg
Nionde upplagan
Stockholm Albert Bonniers förlag
Stockholm Alb.
Bonniers Boktryckeri 1914
Herr Fil.
Doktor S. A.
Hedlund tillägnas detta arbete av hans vän Författaren.
Innehåll / Table of Contents
Förord till de två första upplagorna
Första Boken. 1.
I Aten, en morgon för ett tusen fem hundra år sedan 2.
Möten på torget 3.
Orakelspörjarne 4.
Krysanteus 5.
Hermiones natt i templet 6.
I biskopliga palatset 7.
Petros 8.
Pelarhelgonet 9.
Filosofens hem 10.
Filosofens hem (forts.) 11.
Rakel 12.
Början till ett sorgespel 13.
Sorgespelet 14.
En orgie 15.
En uppståndelse från de döda 16.
Under den nye kejsaren
Andra Boken. 1.
Ett år därefter 2.
Petros och Baruk 3.
Teodoros 4.
Mötet 5.
Skeptikern 6. Karmides och Rakel 7.
Klemens och Eusebia 8.
Krysanteus återfinner sin son 9.
Anden och Köttet 10.
Hos Myro 11.
Likhuset 12.
Bröllopet 13.
Dagen därefter 14.
I Sunion 15.
Kriget i Sunion 16.
Utgivarens tillägg och anmärkningar
Förord till de två första upplagorna.1
Då jag ägnar efterföljande arbete åt dig, så pryder jag det med namnet på en riddare »sans peur et sans reproche», en man, vars kärnfasta karaktär, klara huvud och varma hjärta jag under flerårigt umgänge i gemensamma publicistiska strävanden lärt känna, akta och älska.
Det är för övrigt du, som befordrat detta arbete i dagen.
Ehuru du förutsåg, att de långa, besynnerligt klingande namnen Olympiodoros, Annжus Domitius o.s.v., med vilka mina figurer äro uppkallade, redan vid första anblicken skulle förskräcka de följetongläsande damerna, så tvekade du ej att giva »Den siste atenaren» plats under linjen i din tidning, och det är ytterligare du, som åstadkommit den metamorfos, genom vilken samme »Atenare» nu i bokform överlämnas åt allmänheten.
Jag förutspår, att du icke skall skörda guld på detta företag--lika litet som jag författarerykte.
Mitt opus är icke av den art, att det kan vinna många läsare.
Och bland dem, som det lyckas erhålla, skall det icke vinna odelat bifall.
Ty medan jag skrivit, har jag känt mig som stridsman under de idéers fana, för vilka jag lever och andas, och mitt arbete är ett spjut, som jag slungat mot de fientliga lederna, i krigarens lovliga uppsåt att såra och döda.
Man kan icke bära en sedel till valurnan, icke tala eller skriva om en allmän fråga utan att medvetet eller omedvetet kämpa för den ena eller den andra av de världsåskådningar, i vilka den civiliserade världen är delad, och vilken strid utgör den världshistoriska processen.
Finnas ej två grundtyper, till vilka alla mänskliga varelser kunna hänföras --en orientalisk och en västerländsk?
Jag föreställer mig, att själva naturen bestämmer fanan, under vilken vi ställa oss i denna oförsonliga kamp.
Naturen, den goda modern, sörjer lika för sina barn och sänder med sträng opartiskhet förstärkningar till bägge lägren.
Hon fyller lika gärna jesuiternas seminarier med lärjungar, som hon skänker kämpar åt barrikaderna.
Individerna av den orientaliska typen känna sig naturligt dragna till det reaktionära lägret, den tillbakaskådande världsåsikten, vars paradis blomstrade vid människosläktets vagga; de av den hellenisk-västerländska typen välja lika ovillkorligt det progressistiska lägret, den framåtskådande världsåsikten, vars paradis är ett tillkommande Guds rike, för vilket civilisationen skall rödja rent.
En neutral massa av obestämd prägel ställer sig slutligen på den plats, till vilken de själviska intressena inbjuda henne--vanligen i grannskapet av de gyllene tronerna och de glittrande tiarerna, ty idéerna äro nakna, hava icke guld till att köpa en klädning och än mindre att köpa anhängare.
Grunddraget i den orientaliska typen är den fromma undergivenheten under de yttre makterna.
Subjektet bildar sig efter den värld, det förefinner utom sig, vilken det uppfattar som det oföränderliga uttrycket av den gudomliga viljan.
Stöpta i samma form vandra släktena i en ändlös rad mot graven och hava uppfyllt sin bestämmelse, »fullgjort lagen», när de under vägen offrat i templen och knäböjt för Herrans smorda.
Uttröttad av ett så enformigt skådespel, nedlade Hindostans Klio för mer än tre tusen år sedan för alltid sin diamantgriffel.
Men orientaler födas icke blott vid Ganges, utan även vid Seine och Mälaren.
Den hellenisk-västerländska andan har däremot upptäckt, att religionen och rätten och sanningen och skönheten strömma genom subjektet in i det objektiva, att de yttre makter, som i statens, kyrkans, vetenskapens, konstens gestalter träda människan till möte, äro kött av hennes kött och anda av hennes anda, äro formade efter de oklara, men klarnande mönsterbilder, som äro nedlagda i subjektet självt och utgöra dess idéer; att således dessa yttre makter äro behäftade med ofullkomlighet, hemfallna under subjektets dom och ämne för dess omgestaltningsförmåga.
Den hellenisk-västerländska världsåskådningen är således utvecklingens.
Från det minnesvärda 1789, då hellenismen framträdde öppet på arenan, föres kampen å ömse sidor fullt medvetet om avsikterna och målet.
Reaktionen vill lyckliggöra människosläktet genom att återföra det till en omyndig barndom.
Hellenismen vill göra släktet myndigt, emedan detta är dess bestämmelse, och han ser dess sanna lycka i intet annat än uppfyllandet av denna bestämmelse.
Vi leva, andas och hava vår varelse i striden mellan dessa motsatta riktningar.
Det arbete, jag tillägnat dig, min vän H., är en återblick på en tid, som i många hänseenden var lik vår egen--som hon, framställande en tragisk kamp mellan tvenne världsåskådningar, vilka vi igenkänna desamma som nutidens, om än till vapendräkt och lösen dem olika.
Jag föreställde mig, att en återblick på antikens undergång och kyrkans första stora triumf skulle kunna varda lärorik i en tid, då striden mellan de stora partierna är icke minst livlig på det kyrkliga området.
De tecken, som där för våra blickar uppenbara sig, äro i sanning förtjänta av all uppmärksamhet.
Å ena sidan den subjektiva riktningen, vilken är densamma som den hellenisk-västerländska, företeende sig i kampen mot auktoritet och samvetstvång; i ett strävande till ren andlighet, vilket avskyr formelväsendet som en avgudatjänst; i ett bemödande att förverkliga i levernet det religiösa idealet.
Å andra sidan ett förtvivlat försök att med förtvivlade medel rädda, betrygga och stärka kyrkans myndighet.
Man slår den otrogna världen i ansiktet med en ny dogm om Jungfru Marias obefläckade avlelse, man upphöjer till rang av evangelium en uppenbarelsebok, som härflutit ur en nunnas genom onaturlig ensamhet orenade fantasi.
Man talar i de protestantiska landen med ökad tonvikt om »den rena läran», om en »stark bekännelse», man vill skapa ett heligt prästerskap, ett medlareämbete mellan Gud och människan, och man försöker med hokus-pokus att uppfriska tron på djävulen.
Alla nya idéer födas med smärta till världen, och det vore lika orätt att förebrå idéen detta, som att förebrå barnet de plågor det kostat sin moder.
Man må således icke fördöma kyrkan, om man får se, att hon ofta segrat genom avskyvärda medel, att hon värmt sina blodbestänkta händer vid kättarebål, och att hennes målsmän ofta varit samvetslösa, vederstyggliga personligheter.
Men man må ej heller förebrå de idéer, som genom franska revolutionen blivit världsmakter, vad åtskilliga revolutionens heroer brutit.
Själve Marat är dock en plastisk gestalt, en på den besegrade Pyton hånfullt trampande Apollon, när man jämför honom med åtskilliga av kyrkans helgon.
Om någon av mina läsare tror, att jag efterföljande arbete skildrat kyrkan och hennes representanter i nog mörk färgton, så vet du, att jag tryggt kan hänvisa honom till den opartiska världshistorien, som i fråga om dessa ämnen begagnat ett lika svart tusch som jag.
Göteborg den 8 september 1859.
Din tillgivne vän
Detta företal, som jag skrivit calidus juventв, men vars grundstämning aldrig försvunnit inom mig, har varit uteslutet ur följande upplagor, men meddelas med några få oväsentliga ändringar här på nytt, om ej för annat ändamål, så som bidrag till en själs inre historia.--Förf:s not till femte upplagan.
I Aten, en morgon för ett tusen fem hundra år sedan.
- Hur är det, Karmides: har druvans gud någon son?
- I sanning, Olympiodoros, det är lättare att utreda de atenska hundarnes ättartavlor än de olympiska gudarnes.
Varför då denna fråga?
Ämnar du sysselsätta dig med mytologien?
- Nej, vid Zeus, det har aldrig varit min tanke.
Det överlämnar jag åt Krysanteus och hans sköna dotter.
Jag menar blott, att om en sådan son gives, skall jag ännu i dag dikta en sång. till hans ära.
Hans binamn har jag redan färdiga: morgonkvalutdelaren, olust- och ångerguden, den olympiske tinningsmeden.
O, min Karmides, är han ännu icke född, denne bedrövlige gud, så torde han snart skåda dagsljuset, eller behagar det honom att, i likhet med sin fader, låta sig föda på nytt; ty mitt huvud, jag känner det, är havande med honom.
- Väl möjligt.
Zeus födde ju vishetsgudinnan ur sitt huvud; varför skulle då icke Olympiodoros....
- Alldeles.
Och jag undrar icke, om tinningsmeden, likasom hon, träder fullrustad ut och överraskar världen med städet under armen och hammaren i handen.
- Trösta dig, min vän!
Morgonluften skall förjaga dessa mytologiska fantasier.
Hur frisk vinden blåser från havet!
Det är ljuvligt att inandas honom.
- Ah!...
Morgonstunden är härlig--en naturhistorisk upptäckt, som jag skall meddela mina vänner.
- Det lider mot torghandelns slut, svarade Karmides, i det han med vant öga mätte solens höjd över det avlägsna, stelt uppstigande Lykabettos.
Begiva vi oss till torget?
- Ett gott infall.
Hallå, Karmides!
Strö då ditt guld i någon Danaes sköte hellre än på gatan!
Där tappade du en ring.
- Ah!
Underpanten på min lilla judinnas flamma! sade Karmides till sig själv, i det han från gatan upptog ringen och fäste honom vid sin guldhalskedja.
Prisade vare dina skarpa sinnen, Olympiodoros!
- Jag förstår dig, du nye Alkibiades.
Ack, trefalt lycklige vän!
Du drack i natt som
Milon krotoniaten, men vinet är för dig vad daggdroppen är för rosen: du hälsar din morgon dess mera frisk och strålande.
Föll icke vår gode värd, prokonsuln, falernsäcken, slutligen under bordet?
Mina minnen från i natt äro som skuggor, vankande vid Letes strand.
- Du minnes rätt väl.
Men smäda icke vår Annжus Domitius!
Han är en märkvärdig man....
- Ja, han har en märkvärdig lycka med tärningen.
- Jag menar nu icke den egenskapen....
- Vann han även i natt?
- En obetydlighet.
Min speljakt strök segel för några caniculж1 såsom han kallar dem.
1 Lägsta tärningkastet kallades så av romerska rafflare.
- En obetydlighet?
(Olympiodoros tillade för sig:
Guldfloden måste snart vara utvaskad.
Var skall jag nästa år finna en annan Karmides?)
- Vad jag hos vår prokonsul beundrar, fortfor Karmides, är hans förmåga av självbehärskning.
Han låg i natt på sin soffa, bägaren hade fallit ur hans hand och kransen glidit ned emot hans näsa, hans ögon voro halvslutna och hans tunga lallade slappt efter tonerna av den lydiska flöjten under de mest löjliga försök att följa dess löpningar, då dörrvaktaren lät anmäla, att en kejserlig brevbärare väntade honom.
Vår Annжus
Domitius sprang upp som en fjäder, lade bort kransen, ordnade manteln och skred med majestätiska steg ut i aulan, där han emottog brevet, läste det vid skenet av altarlampan och avfärdade budbäraren för att återvända och fortsätta dryckeslaget....
- Nåväl, och brevets innehåll?
- Bah, vilken fråga!
- Jag förmodar, att Julianus....
- Tyst!
- Fördömde tinningsmed! ...
Hur var det,min Karmides: är jag ej i dag utbjuden till din lantgård?
Det föresvävar mig några ord ur din gudomliga mun om gröna träd och britanniska ostron.
- Men Myro och Praxinoa?
- De följa med.
- Härligt!
- Och med några andra av dina vänner har jag stämt möte, en timme efter torghandelns slut, vid trappan till Akropolis.
- Gott!
- Du får ej bereda dig på något överdrivet, Olympiodoros.
Allt kommer att tillgå enkelt och lantligt.
- Förträffligt! jag längtar just efter natur och oskuld.
Jag hatar ... ah, fördömde tinningsmed!... alla drycker utom vatten.
Jag skall varda en herde--en ny Dafnis.
Apollon har ju varit herde, Paris likaså; herde var
»Gossen, som Kypris själv i de frygiske skogarne följde, skogen såg hennes fröjd, och skogen såg hennes tårar: herde Endymion var, och hos hjorden han sov, då Selene steg från himmelen ned att kyssa hans rosiga läppar:
Rhea begråter en herde, och Ljungarn själv har i örnham kretsande flugit kring Idas topp för en vallande gosse!»2
2 Teokritos.
- Varför skulle då icke Olympiodoros kunna nedlåta sig till krokstaven och herdepipan?
- Var lugn.
Jag har en aning om naturlivets fordringar.
- Vet du, vid nästa kapplöpning låter jag min Bellerofon uppträda.
Silvervit, krusmanig, byggd att klyva luften som en pil.
Vad tror du väl?
Jag vågar honom mot prokonsulns trakiske hingst.
- Det kan du göra tryggt.
De båda ynglingarne befunno sig nu utanför Lysis' samtalssal, ett av dessa för atenarne sa kära, med målningar smyckade tillhåll, av vilka staden ägde flera än året har dagar.
En mängd kunder hade redan infunnit sig och vandrade samtalande i portiken eller sutto därutanför, i skuggan av ett från bjälklaget nedfällt soltält, njutande sin frukost: bröd doppat i vin.
Sedan Karmides och Olympiodoros förfriskat sig med en bägare lesbiskt, kylt med is, styrde de sin kosa till torget.
Här rådde livlig trängsel, ty den allt kortare och snedare skugga, som det tempelprydda Akropolis kastade, påminde köpare och säljare, att timmen nalkades, då de måste utrymma torget.
Fiskare i röda mössor och korta tuniker upphåvade ur sina flyttbara sumpar sprittande tonfiskar och påminde med höga rop, att det nu var fullmåne och deras vara bäst.
Småhandlare lupo omkring med prov på sina varor; unga flickor, utbjudande blomsterkvastar, kransar och bindlar, vandrade mellan de långa raderna av vagnar, som--medan deras dragare, mulor och attiska klippare, betade bakom dem--fängslade ögat med anblicken av citroner, persikor, fikon, lök och grönsaker.
Från andra vagnar störtade i strålar de pressade vinsäckarnes innehåll i hämtningskärlen.
Ett stycke därifrån, just omkring Torg-Hermes' kolossala bildstod, således på samma plats som i Aristofanes' dagar, utbjödo kött- och korvmånglarne sina i form av pelare och festoner ordnade varor, omgivna av talrika kunder, bland vilka de rikes slavar voro mest högljudda, ty här om någonstädes bestämde pungens vikt personens.
Under det slaven efter slutat köp avlägsnade sig med den fulla korgen på huvudet, smög däremot den fattige borgaren undan med sin njuggt tillmätta bit under manteln, lycklig, om ej ett hål i denna förrådde en fullblodig atenares förnedring.
Längre bort, där trängseln var mindre stark, stodo gipsfabrikanter, krukmakare och glashandlare mellan lederna av sina ofta konstnärligt fulländade arbeten; och än fjärmare från det livligaste vimlet av sorlande och gestikulerande människor--kring äreporten, som skulle påminna om kassanderska rytteriets nederlag, voro lysande bodar, till vilka dyrbara tyger från öarna och Asien, rökverk och salvor från Arabien och Indien, juvelerarearbeten och överflödsvaror av allehanda slag lockade välklädda avnämare av båda könen.
Karmides och Olympiodoros, som, innan vi träffade dem, redan hade hunnit besöka baden och hårfrisören, gingo nu att öka antalet av de unga sprättar, som genom någon märkvärdig ödets skickelse kommit ut så tidigt på förmiddagen och utan annat ärende än att öka trängseln och tillfredsställa sin nyfikenhet armbågade sig genom de köpslående grupperna, än nickande åt någon fager tärna från kvarteret
Skambonide, än granskande de till salu utbjudna slavinnorna, som, samlade hit från olika land, läto ögat fritt skåda alla skiftningar av kvinnliga behag, från den svarta etiopiskans till den rodnande syriska flickans.
De främmande köpmännen förtjänte även, åtminstone av det ovana ögat, att skådas: man såg bland hundra andra i det brokiga vimlet den spenslige, livlige alexandrinen, som, ehuru född ej långt från pyramiderna, med sin gammalhelleniska dräkt ville hävda ursprunget från jordens mest bildade folk och som, tillfrågad om sin börd, skulle svarat, att han var en makedonisk hellen; den grovlemmade illyriern i anspråkslös yllemantel, som dock ej saknade den om hans fria börd vittnande röda kanten; mannen från det persiska gränslandet, igenkännlig på sin ludna, kägelformiga mössa, sin blommiga rock och de vid smalbenet hopknutna vidbyxorna; den stolte hispaniern, vars bjärta mantel (vävd svulst!) med Senekas sorgespel vittnade om hans landsmäns tycke för det prunkande; den långskäggige juden i mörk kaftan, fodrad med skinn; samt, för att äntligen sluta urvalet, den yppige halvhellenen från Asien med parfymerade lockar, guldringar i öronen och fotsid tunik.
Kommande från Pirжiska gatan syntes en man taga sin väg över torget.
Folkmassan öppnade sig villigt för honom, och alla närståendes ögon fästes på hans höga, majestätiska skepnad, kring vilken manteln föll i plastiska veck, under det han skred förbi, hälsad av många i hopen.
- Krysanteus! mumlade Karmides, och hans ansikte mörknade.
- Vem är han? viskade främlingarne och följde honom med blicken, tills han försvunnit i vimlet.
Svaren ljödo:--Krysanteus, arkonten.--Den rike Krysanteus. -- Filosofen Krysanteus, ärkehedningen.
Det sista av dessa svar kom från en kristian.
Nu ljöd torguppsyningsmannens klocka genom sorlet, och få minuter därefter voro alla bodar nedtagna, alla vagnar förspända, och den brokiga mängden uppslukades efter hand i mynningarna av Pirжiska gatan, Kerameikos och de gator, som gingo åt ömse sidor om Akropolis.
Straxt därefter voro ett antal stadsslavars armar i rörelse, för att feja torgets stenläggning, och vattenkärror korsade varandra, utdelande, för att lägga dammet, ett fint duggregn, som hastigt uppsögs av de friska fläktarna från havet.
Torget, nyss i deshabillé --och idenna dräkt så gott som okänt och oigenkännligt för de många atenare, som älskade morgondrömmar--återvann såsom genom ett trollslag sitt vanliga utseende, som bättre överensstämde med dess minnen och värdighet av hjärta i vishetsgudinnans stad.
En åskådare, som valt sin ståndpunkt framför Zeus Eleuterios' tempel eller den kungliga pelarhallen, vilka åt söder begränsade torget, skulle då till höger sett rådhuset, Rättvisans tempel, Metroon och Apollons tempel--en linje av kolonnader i de olika marmorarternas matta skimmer, alla vilande i skuggan av Akropolis, medan till vänster solen lyste på målningsgalleriets blåvita pelare och i tavlans bakgrund göt sin strålflod över Areopagens kulle och det vid hans fot belägna krigsgudens tempel.
Omgivet av dessa byggnadskonstens ädla skapelser, pelarrad vid pelarrad, i vilka den korintiskas prakt vek för den doriskas majestät och detta för den joniskas luftiga behag, ingav det vidsträckta, nu nästan tomma, av en djupblå, vid synranden grönskimrande himmel övervälvda torget en obeskrivlig känsla av vemodsfull storhet, mäktigt stegrad genom de brons- och marmorbilder, som efter människomassans försvinnande ensamma befolkade och i tysta högtidliga linjer, fotställ vid fotställ, omgåvo det.
Där de nu stodo, med anletsdragen stämplade av olympiskt lugn, genomandat (såsom alltid hos antikerna) av en vemodsfläkt, syntes dessa vålnader av forntidens väldiga andar, höjda över tidens växlingar och saliga i sig själva, drömmande åse solstrålarnes lek och skuggans spårlösa skridande på den minnesrika platsen.
Småningom livades denna tavla.
Från den ståtliga gatan Kerameikos nedstego grupper av medborgare, som vid denna tid plägade samlas å torget för att tala om dagens nyheter och stadens ärenden; och hos dessa atenare kunde främlingen, om han hade öga för sådant, ännu beundra den attiska finhet i skick och tal, vars like aldrig funnits utanför Atens murar, den smakfulla och flärdlösa enkelhet i dräkt, som även hade funnits annorstädes, men nu var utträngd från den övriga världen av despotismens dotter: barbarisk yppighet.
Ett offertåg skred tyst och obemärkt, så obemärkt, att det kunde ingiva medlidande, mellan dessa grupper hän emot marmortrapporna, som förde upp till Propyléerna.
I målningsgalleriets pelargång samlade en mästare i stoiska filosofien ett antal åhörare, som till större delen voro romerska senatorssöner och andra förnäma ynglingar, komna till Aten för att inhämta hellenisk visdom.