Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade i början en ansträngdt städad min och kastade då och då en skygg blick på en stor, blekgrön orchidé, som Hall hade i knapphålet, och hvars underliga former nästan skrämde henne.
Den tycktes henne likna ett lefvande djur mera än en blomma, något sällsynt och ljusskyggt vattendjur, som nyss blifvit uppfiskadt ur hafvets grönaste djup.
Hvad Johannes Hall beträffar, fann hon honom mera ful än vacker, men hon upptäckte småningom, att han hade ett godt och vinnande löje.
De kommo snart på god fot med hvarandra, och det dröjde icke länge förrän Greta började uppföra sig som om hon varit hemma hos sig.
Mortimer hade af en egendomlig ödets ironi blifvit sammanförd med fru Wenschen, med hvilken han, hvad ingen visste, af gammalt hade förtroliga relationer.
Deras förbindelse hade likväl hvarken varit långvarig eller seriös.
Fru Wenschen var klädd i gyllengrått siden och djupt dekolletterad.
Mortimer kikade hastigt ned i hennes barm med en likgiltig blick af samma art som den, med hvilken en turist betraktar ett landskap, som han sett någon gång för längesedan, och i hvilket han upplefvat en eller annan betydelselös episod.
Hvad skulle han tala om, som kunde intressera henne?
Plötsligt erinrade han sig historien om Gabels byxor, som han hört af Tomas Weber, och redan efter det första glaset bordeaux hade han berättat den för henne.
Det var så mycket lämpligare som Grothusen just satt i närheten, snedt öfver, och själf kunde tjänstgöra som åskådningsmaterial.
Den lifliga frun blef genom denna historia försatt i en så munter stämning, att Mortimer nästan blef orolig.
»Är det verkligen sant?» frågade hon, medan de troskyldiga blå ögonen med ett smäktande uttryck sökte öfver till Grothusen.
Han sökte särskildt intressera henne för införandet af mörka knappar af uniformens färg; de blanka knapparna af metall vore föråldrade.
»I en tid som vår sprida de ingen glans öfver vårt stånd, snarare löje, och i krig äro de helt enkelt farliga.
Det skulle dessutom göra ett godt intryck på riksdagen ...»
Det var något visst manligt öfver baron Grothusen; något manligt och vederhäftigt.
Och hon såg af den aktningsfulla förbindlighet, hvarmed öfverste Vellingk drack med honom, att han var högt värderad af sina förmän.
Det skulle varit omöjligt att af detta lilla skära, barnsliga rococohufvud med det redan hvitnande håret sluta sig till en pröfvad och erfaren kvinna, hvars starka natur sund och oskadad gått igenom svåra kriser.
Hon var sedan åtta år tillbaka skild från sin man, en bankrutterad köpman, som efter en del inkorrekta transaktioner flyttat öfver till Amerika.
Hon mottog nu ett årligt underhåll för sig och sina barn af sin svärfar, som var mycket förmögen och som dessutom afgudade henne; därtill förtjänade hon själf icke så obetydligt på öfversättningar.
Omgifven af sina tre barn och en släkting, fröken Berger, framlefde hon nu den lyckligaste tiden af sitt lif i en liten våning vid Döbelnsgatan.
Professorn fyllde på hennes glas då och då, men konverserade icke särdeles lifligt; han satt och tänkte öfver ett litet tal, som han hade för afsikt att hålla.
Fru Mortimer sökte förgäfves få i gång ett lärorikt samtal med pastor Caldén, en medelålders man med kal hjässa och skarpa ögon, och hvars mörka prästrock bröt hårdt af mot de öfrigas hvita skjortbröst och ljusa toaletter.
Han besvarade höfligt men undvikande alla de spörsmål angående mänsklighetens lifsfrågor, som den talföra fru Mortimer i muntert virrvarr lät hagla om hans öron.
Han ville icke gärna draga in det som för honom var det högsta af allt i en flyktig bordskonversation, och om likgiltiga ting kunde han absolut icke tala.
Han inskränkte sig därför till kortfattade och något torra svar, bakom hvilka fru Mortimer icke visste om hon skulle se en snillrik mans djupsinne eller den tillbakadragne lärdes brist på sällskapsvana.
Den höfliga ironi, som de i själfva verket dolde, undgick henne lyckligtvis helt och hållet.
Pastor Caldén var icke ett geni, men han hade det gemensamt med geniet, att hvarje annan tankesfär än hans egen för honom var tom skugga och overkligt gyckel, ty han hade left sig till den och in i den.
Af tvifvel hade han aldrig känt något annat än den samvetsömme mannens tvifvel på sig själf, sin kraft och sin värdighet att föra fram en stor sak.
Hans brinnande nitälskan, för hvilken alla sidohänsyn skingrades som dimman för solen, var just på väg att draga honom fram från hans anspråkslösa lärareverksamhet vid en skola och göra honom till en andlig makt, en faktor att räkna med och en fruktansvärd motståndare till den moderniserande riktningen inom hufvudstadens religiösa värld och dess främste målsman, en högre frisinnad och mycket populär prästman, som likt en ny Absalon blifvit hängande vid håret mellan barnatrons himmel och bondförståndets jord.
Bakom den stenhårda egenrättfärdighet, med hvilken pastor Caldén förfäktade den sak han gjort till sin, låg det djupare själsstrider än dem världen kände.
Hans städerska hade mer än en gång stannat undrande, nästan rädd, då hon genom den stängda dörren till hans studerkammare hört honom bedja – lågt, men med en intensitet, så att det knakade i trähuset.
»Hvad ni har blifvit förändrad, sedan ni blef gift!» hviskade fru Wenschen med en lång, melankoliskt eftersinnande blick bakom solfjädern till Gabriel Mortimer.
»Ja ja,» svarade Mortimer.
»I synnerhet ur er synpunkt ...»
Hon gaf honom en mildt tillrättavisande spark på smalbenet med sin lilla knubbiga, handskskinnskodda fot.
Hennes ansikte hade fått ett stramt korrekt, nästan förnärmadt uttryck.
»Aj,» sade Mortimer.
»Jag tycker inte om att ha herr Hammer till vis à-vis,» återtog hon med solfjädern för munnen.
»Han ser ut som vårt onda samvete.»
Han hade ansiktsuttrycket hos en man, som ansträngdt lyssnar till en anekdot, åt hvilken alla skratta, och i hvilken han uppfattat allt, utom själfva pointen.
Han var en mycket blek man på ett par och trettio år, med ljust, nästan hvitaktigt hår och stålblå ögon.
Det var numera endast få som erinrade sig, att han för en del år tillbaka hade gifvit ut ett häfte noveller af den art, att de kastade honom hufvudstupa ut ur det borgerliga samhällets aktning.
Han var då några och tjugu år och stod nära sin licentiat, men afbröt tvärt sina studier af brist på medel och af missmod öfver stängda framtidsutsikter.
Lika litet var det någon som visste, att han ännu alltjämt skref, så ofta kontorsarbetet lämnade honom någon tid öfrig.
Hans hemliga dröm var en tillvaro bland några få närstående, på hvilka han kunde slösa sin ömhet för att sedan med så mycket lättare hjärta kunna spruta den öfriga världen i ansiktet sitt bleka och bitande förakt.
Den vackra sångerskan var i själfva verket ursinnig öfver att ha blifvit placerad med en person, af hvilken hon icke kunde ha den ringaste nytta.
Den militäriska plikttrohet, med hvilken han i början konverserade fröken Arvidson, tycktes mer och mer öfvergå till ett verkligt, lefvande intresse.
Kanhända erinrade han sig något af sin egen ungdoms dåraktiga och till hälften glömda hetsjakt efter en omöjlig lycka.
Då han betraktade dessa båda unga, som röda af vinet böjde hufvudena samman och logo och klingade med glasen och åto upp hvarandra med ögonen, bit för bit, fick hans ansikte ett nästan förtvifladt uttryck.
Han liknade en man, som grubblar öfver något af obestämbart värde, som han glömt kvar någonstädes, eller tappat bort, eller blifvit bestulen på ...
»Satan,» mumlade han inne i munnen med sammanbitna tänder.
Dessutom kände han, att han började få snufva.
Greta satt öfvergifven och litet surmulen och gned på en vinfläck, som hon hade fått på klädningen.
Konsulns ögon hade ett så blidt och minnesgodt uttryck, då de hvilade på fru Webers redan grånande hufvud, ty de hade en gång för mycket längesedan haft en historia, som icke var någon historia.
Endast några kyssar bakom en trädgårdsmur högt uppe på Norr, en lördagsafton i juni, medan arbetsfolkets fötter klapprade mot gatläggningen utanför.
Tjugu års äktenskap med en man, som hon varmt höll af, hade upptagit henne så helt, att hon icke längre erinrade sig sin ungdomsböjelse.
Gång efter annan gledo hennes blickar öfver till Tomas och Märta.
Hon hade sett sin sons tycke för den unga flickan och hoppades att det skulle kunna skydda honom mot många af de förvillelser, som nu för tiden fresta unga män.
De voro heta af vinet och pratade om allt som föll dem in, och det var mycket.
Han satt just och berättade henne en alldeles omöjlig skolpojkshistoria, som han dessutom förbättrade betydligt, och under tiden smekte hans ögon hennes sköra, likt en blomstängel framåtböjda gestalt, barmens långsamma dyningar och tygets fall öfver den lilla lustiga flickmagen.
Då historien var slut, blef han sittande tyst.
Han hade kommit att tänka på den gröna kammaren på Bellmansro ... tystnaden i rummet ... getingen som surrade på rutan ...
Plötsligt erinrade han sig, att han den gången icke hade kysst Ellen på munnen, och det strök förbi honom en känsla af oro liknande den en ung präst någongång erfar, då han långt efter gudstjänstens slut öfverfalles af rädslan att möjligen ha mässat efter ett felaktigt ritual.
Nå, han hade i stället senare godtgjort alla i den vägen begångna försummelser ...
Och medan han med hastigt påtaget allvar besvarade hennes sista gäckande inkast, sögo sig hans blickar fast vid den trånsjukt ristade linien mellan hennes blekröda läppar.
Det var mycken känsla i hans tal.
»Titta på pappas nordstjärna,» hviskade Greta till Hall.
»Se, så den lyser!
Först ville pappa ha den själf i sin skrifbordslåda, men det fick han inte.»
Han satt och tänkte på en halfvuxen, femtonårs flicka, som hade sprungit gråtande öfver ett torg någon gång i skymningen.
Hvarför grät hon?
Stämningen nådde sin höjdpunkt:..
Klang af glas och skratt och surr ...
»Nådemedlen!» sade han.
Greta sträckte sig fram och skålade med brodern midt öfver bordet.
Hon fnös af skratt.
Längst nere vid ena bordsändan sutto Jean Arvidson och grosshandlar Wenschen; de hade blifvit utan damer.
Läkaren hade visserligen upprepade gånger försäkrat honom, att den sjukdom han bar på sedan några år tillbaka icke medförde någon direkt fara för lifvet, och det oaktadt kunde han icke visa tanken ifrån sig.
Några gröna kvistar, som från en af buketterna fallit ned på bordduken, kom honom att tänka på granris och snö.
Gästerna tycktes honom likna nickande kinesiska dockor, hvilkas tomma löje stelnat till ett dödskallelikt grin.
Han kände ett våldsamt behof af att resa sig, slunga stolen i ett hörn och gå sin väg, likgiltigt hvart, endast försvinna genom en dörr.
Han var förtjust åt att få sitta alldeles i fred där längst nere vid bordsändan och njuta af skaparens under utan att störas af några konversationsplikter.
»Här sitter jag på ändan, hi!» sade han och stötte sitt glas mot Jeans.
Jean skrattade höfligt, men då han trodde sig se af Wenschens ansiktsuttryck att han ämnade upprepa sin kvickhet så högt, att ett par af damerna kunde höra den, kastade han sig med hetsig energi in på ett samtalsämne, som han af gammalt visste intresserade Petter Wenschen, nämligen Bianca.
»Skål för våra gamla minnen,» sade fru Wenschen till Gabriel
Mortimer och höjde icke utan rörelse sitt sherryglas.
»Skall ni aldrig bättra er, Helga?» frågade
Mortimer bekymrad, medan han lät kanten af sitt glas sakta, nästan kittlande beröra hennes.
»Jag vet inte,» svarade hon fatalistiskt.
Och hennes ögon hvilade under tiden med ett drömmande uttryck på baron Grothusen, som just i en tillfällig glömska af konvenansens lagar satt och stoppade tre eller fyra drufvor i munnen på en gång.
»Jag är för resten inte så fördärfvad som ni tror,» tillade hon mildt, nästan svårmodigt.
»Det händer en och annan gång, att jag får ett litet anfall af bondånger och syr i en knapp i Petters byxor.»
Hon betraktade å nyo länge och svärmiskt baron Grothusen, så länge, att deras blickar slutligen möttes och under några sekunder förblefvo hvilande i hvarandra.
Han var ju icke vacker, men han gjorde likväl ett mycket distingeradt intryck.
Manligt och distingeradt ...
Och hon hviskade till Mortimer, att det roligaste måste ha varit att se Gabel på hemvägen ... med två öfverrockar ...
Damerna drucko kaffe i salongen, herrarne i rökrummet.
Balkongdörrarne stodo öppna.
Hall stod lutad öfver balkongräcket och rökte.
Det oaktadt hade han haft tämligen tråkigt.
Den var vacker, och den var begåfvad, och den älskvärd, och ingen af dem angick honom.
Det hade alltid varit så, men han hade icke känt det som en plåga förrän efter den dag, då han fann sig stå som sörjande son böjd öfver liket af en främmande kvinna, som testamenterat honom sin förmögenhet.
På den tid, då han om morgonen icke visste hvar han skulle sofva på natten, hade lifvet likväl någon eggelse och någon spänning ...
Hans blickar sökte Greta, men han fann henne upptagen af fru Brehm och fröken Arvidson.
En del af herrarne hade slagit sig ned kring spelborden.
Den lätta darrning på handen, med hvilken hennes man spelade ut sin sista trumf, undgick henne icke, och hon beslöt att agitera bland fruarne för tidigt uppbrott.
Mortimer och Karl Hammer resonnerade i ett hörn af rökrummet med pastor Caldén om ritschlianismen.
Han hade icke tänkt mycket, ty han hade fört ett lif utan pauser, i ett rus af arbete och sällskapsplikter.
Fru Wenschen, som gärna rökte cigaretter, hade dragit sig in i en fönstersmyg med Grothusen.
»Hvar är Hall?» frågade han.
Efter en liten stund lekte Tomas hök och dufva med Märta och Greta genom alla rummen, köket också.
Dorff sjöng ett par franska visor och en sång af Sjögren.
Herr Wenschen trängde henne så nära in på lifvet han kunde, och när hon slutat, kretsade han kring henne som månen kring jorden.
Målet för hans sträfvan var att få sjunga en duett med fröken Dorff.
Greta hade spanat upp ett afsides soffhörn.
Hon hade i en hast blifvit så tung i hufvudet, ja rent af sömnig.
Han höll henne hårdt pressad mot grosshandlar Wenschens ulster och kysste henne hvar han kunde komma åt.
De dumma barnen hade druckit så mycket champagne, att de icke kunde hitta på något annat att säga hvarandra.
Herrarne vid spelbordet höllo paus; man hade kommit att berätta anekdoter om Karl XV.
Öfverste Vellingk förde ordet.
Värmen blef mer och mer tryckande; öfversten kände på sig efter något som han kunde knäppa upp eller taga af sig, men han fann ingenting annat än sitt kommendörsband med svärdsordens kors, som han slet af halsen och stoppade i byxfickan.
Och de gamla herrarne sutto länge kvar med ansiktena illuminerade lika mycket af vinet och af minnena från den hänfarna tid, då en glad och lättfärdig monark trummade nationens öron fulla med legenden om sitt tygellösa lif.
Döbelnsgatan är den tysta och mörkt beskuggade gata, som i sakta sluttning följer västra sidan af Johannes kyrkogård.
De gamla husens släta, grå façader resa sig oåtkomliga för det sommargröna ljus, som från kyrkogårdens lindar och kastanjer silar ned öfver gatan.
På själfva den gamla minnesrika kyrkogården leka svärmar af fattiga, bleka barn bland grafvarne, klättra på balustraderna och kräla upp och ner i solljuset öfver kyrkoterrassens breda trappor.
Tomas kom gående öfver kyrkogården.
Hvar gingo hennes vägar?
Så erinrade han sig då slutligen, otydligt som om han hade drömt det, att han någon gång under middagen hade lofvat att låna henne en bok, som de kommit att tala om.
I den skumma tamburen tryckte han som hastigast häradshöfding Ratsmans hand.
Han hade ett kort, ljust skägg och bar pincenez.
Han såg för öfrigt mycket bra ut; hans växt var likväl något spolformig.
Tomas satt en stund i det lilla gammaldags förmaket, hvars förnämsta möbel var ett mycket vackert gammalt spegelbord i empire, med hvit marmorskifva, och pratade med fröken Berger, som han sedan sin barndom kallade tant Marie.
Hon tog emot boken, betraktade den med en hastigt pröfvande blick och lofvade att lämna fram den.
Det var »Anor och ungdom» af Jac. Ahrenberg.
Hon hade varit ett ovärderligt stöd för fru Brehm under de svåra tiderna och bar ännu alltjämt den drygaste delen af familjens martabekymmer.
Tomas var nedstämd öfver sin otur.
Hvilka knep skulle han härnäst hitta på för att få träffa Märta?
Dammkornen hvirflade om i den smala orangegula strimma, som eftermiddagssolen kastade snedt in från väster.
Utanför bredde sig den ena gårdsinteriören bredvid den andra i dof eftermiddagsstillhet.
En jättehög gafvelmur utan fönster badade sin tomma, blinda yta i solens skarpast svafvelgula ljus.
Hur kom det sig, att han stod här i en trappuppgång i ett främmande hus och stirrade på en tom mur och icke kunde slita sig lös ...
Hon hade en slät mörkblå vårdräkt och något rödt siden i halsgropen.
Hon rodnade, då hon såg Tomas, och därefter rodnade hon ännu mera af förtrytelse öfver att hon hade rodnat.
Tomas berättade, att han hade varit uppe med »Anor och ungdom».
Därefter stodo de tysta ett par sekunder och kunde icke finna något att säga hvarandra.
»Jag har inte sett dig på så länge, Märta.»
»Du får inte säga du – ni får inte säga du åt mig,» inföll hon ifrigt.
»Ni skulle kunna glömma bort er och säga det så att någon hör det,» tillade hon mildrande.
Men Tomas blef förbittrad.
»Det är sant, fröken Brehm,» kastade han fram med hård panna, »jag har glömt att tacka er för sist.
Jag måste i synnerhet tacka er för er älskvärdhet hos Arvidsons.»
»Ja, men det gillas inte.
Jag var så yr i hufvudet.»
»Ser ni, kandidat Weber,» sade hon slutligen med en förtviflad ansträngning att se allvarlig och förståndig ut, »vi ä ju så unga ännu, och ingen af oss har någonting.»
Han stod tyst och stirrade på de målade rutornas röda och gröna reflexer mot väggen och på dammet, som hvirflade rödt och grönt i solstrimman.
Sekunderna runno och blefvo minuter.
Slutligen blefvo deras ögon hvilande i hvarandra.
»Är ni ond på mig nu?» frågade Märta lågt.
»Är du mycket ond på mig nu, Tomas?» hviskade Märta.
Han fattade hennes hand och smekte den förvirradt.
Därefter skakade de hand som två skolkamrater, hvilka ingått försoning efter en tvist, och skildes som goda vänner.
Då Tomas hunnit ned på gatan, kom han att tänka på Ellen, som han hade lofvat att möta vid halfniotiden på den tysta och folktomma delen af Strömgatan, utanför Bondeska palatset.
Han måste visst bryta med henne ...
Ja, det var nu en sak för sig ...
Han tänkte allvarligt öfver detta ämne, medan han gick
Döbelnsgatan uppför, och han hade icke hunnit till hörnet af Malmskilnadsgatan, förr än hans utvecklade böjelse för praktisk moral af detta förhållande gjort en nyttig, ja nödvändig säkerhetsventil, som i umgänget med Märta skulle skydda honom mot hvarje frestelse att, vore det också blott i fantasien, göra några utflykter på förbjuden mark.
För öfrigt var det ju ingen som visste något, och ingen skulle få veta något heller.
Förr eller senare skulle han naturligtvis vända sig till fadern med en begäran om medel att likvidera sina handskulder – kanske skulle han också kunna hitta på något annat skäl, hvarför han behöfde pengar – men det föreföll honom, som om tillfället för närvarande vore olämpligt.
Tomas fann honom vid hans stora gamla skrifbord af mahogny sysselsatt med att rita gubbar att färglägga åt sin lilla sjuåriga gosse.
Barnet hängde på armbågarne öfver bordet och såg på med stora, nyfikna ögon.
Utom sitt geografiska och zoologiska intresse hade dessa djur till uppgift att klargöra de båda olika sätten för användandet af bokstafven K.
Det kom in whisky och vatten, och Mortimer bjöd Tomas en mycket svart cigarr, som han tände med någon tvekan.
Tomas framförde hälsningar hemifrån; det var af gammal vana, ty han hade icke sagt hemma, hvart han skulle gå.
Tomas trodde, att hela familjen skulle stanna i staden öfver sommaren, utom Greta, som skulle resa ner till några släktingar i Skåne.
»Pappa skall skrifva på en vers också,» förklarade han, »och där skall det stå hvad det skall vara för färger.»
Mortimer skref dit en vers med stora, tydliga bokstäfver, och gossen läste upp den högt, med ett läraktigt barns rena och klara uttal:
»En KROKODIL är grön som gräs;
gör sen med färger fina
en liten snedögd gul KINES
ifrån det gula Kina.»
»Kina är gult på kartan,» upplyste Mortimer.
»Det har det alltid varit; det var det i min barndom också.
– Gå in i barnkammaren nu och sätt dig och måla, Willy,» tillade han, vänd åt gossen.
En röd solstrimma lekte i rökskyarna i rummet och bland bronssakerna på skrifbordet.
»Femtio kronor,» murrade Mortimer småskrattande, »det är inte småsaker ...»
Han tog fram en femtiokronsedel, knycklade ihop den och stoppade den på halsen på Tomas under stärkkragen.
»Du går den breda vägen, tycks det,» tilllade han något allvarligare.
»Gå på med det, men akta dig för diket!»
Då han kom förbi soffan, där Tomas satt, strök han honom lätt öfver håret i förbigående, liksom i distraktion, utan att säga något.
Han hade plötsligt blifvit tankfull och tyst.
Hans ansikte hade fått samma uttryck, som det haft några ögonblick under Arvidsons middag – ett uttryck af grubbel öfver något förloradt, något bortglömdt, eller öfver något som man en gång hade lofvat honom och som aldrig kom.
Klockan var half åtta, då Tomas gick från Mortimer.
Det dröjde ännu nära en timme, innan Ellen blef ledig.
Tomas dref omkring.
Gustaf Adolfs torg låg folktomt och ödsligt.
Öfver slottet mörknade den östra horisonten till ett allt tätare och djupare gråviolett.
Det var en af dessa underligt tysta och förstämda stockholmska vårkvällar, då kaféernas alla orkestrar förstummats på ett ögonblick, som på en vink af någon dold taktpinne, och flanörernas ström med ens runnit ut och blifvit borta i sidogator och portiker.
Och midt i stadens centrum kan man en lång minut stå ensam och förvånad och lyssna till ljudet af en vagn, som rullar någonstädes på flera gators afstånd, eller man kan undrande se ut öfver torget och låta ögonen följa de människoskuggor, hvilka tyst och rätlinigt glida fram genom skymningen som på ett osynligt snöre.
Så med ens skräller det till i en orkester, och lyktorna tändas, och vagnar komma rullande, och flanörer med glimmande cigarrer börja trängas på trottoarerna, och man är åter i en lefvande stad ...
Hvita skärgårdsbåtar gledo ut och in i hamnen med tindrande lanternor.
Strömmens dunkla vatten fräste här och där upp med ett askhvitt skum.
Han satte sig på en af sofforna i muséets trapphus.
Tätt nedanför honom drog strömmen af Skeppsholmspromenerande förbi, tätnande och glesnande i hastig växling.
Hennes besinningslösa hängifvenhet kunde emellanåt nästan oroa honom.
Det hade blifvit en disig luft, ur hvilken gasens lågor lyste fram, omgifna af stora, rödaktiga nebulosor.
Tomas fixerade oafbrutet den fil af ansikten, som drog förbi i skenet af den närmaste lyktan.
Han kände sig redan som en man med erfarenhet om världen och kvinnorna, och han trodde sig spåra heta och otillåtna drömmar bakom de långfransade ögonlocken i hvarje blekt flickansikte, som strålade upp i gasens ljus.
Nästan hvarje minut såg han på klockan.
Hon närmade sig redan half nio.
Tomas tyckte sig redan känna den frestande kvafva luften i det lilla undangömda hotellrum, till hvilket han och Ellen så godt som hvarje afton brukade smyga sig bort, och i hvilket den breda, hvita sängen nästan upptog halfva utrymmet.
Klockan hade icke slagit tio då Tomas kom hem.
Det stod ännu dukadt åt Tomas; han drack en kopp té och åt ett par smörgåsar.
Han hade icke väl kommit innanför dörren, förrän Greta sprang emot honom i blotta linnet och gaf honom en kraftig örfil.
Därefter hoppade hon upp i sängen, borrade hufvudet i kuddarna och började storgråta.
Hon hade fått D på sin kria »Om nådemedlen».
Vårdräkterna blefvo allt ljusare och mera sommaraktigt lätta, och de hvita narcisserna vissnade bort och glömdes för mandeldoftande klasar af hägg och syrén, och solen brände allt hetare på tomma gator och på öfvergifna hus med tilldragna persienner.
Och de späda löfven på parkernas träd växte och bredde ut sig till skumma, djupgröna hvalf, i hvilkas skugga trötta människor kunde hvila ut och drömma och rista streck i sanden.
Brehms flyttade till svärfaderns landtställe på Lidingön, och Webers blefvo i staden.
Tomas och Märta sågo hvarandra icke ofta.
En gång träffades de af en händelse, då Märta var inne i staden för att göra några uppköp; då gingo de in på ett litet afsides liggande konditori högt uppe på Drottninggatan och åto bakelser.