Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skicka efter stadsläkaren och gå svartklädd efter en apa!
Det är så man kan — —»
»Åh», sa jag rappt, ty nu hade jag honom fast, »det är inte mitt fel, att jag inte har någon ann att gå svartklädd efter!»
»Hvad menar svärmor, om jag får lof att fråga?»
»Joo», sa jag sprängande alla band, som en öfverfull damm, i glädjen att ändtligen en gång få tala ut, »jag menar, att det finns människor inte alls långt ifrån oss — värkligen inte alls långt ifrån oss, som inte blygs att först skaffa sig många fler barn än de ha rättighet till och att sedan inte häller blygas att vilja behålla dem allesammans för sig själfva.»
»Det är deras förbaskade rättighet!» nästan skrek han.
»Jaha, men då är det också min rättighet att gå sorgklädd efter presis hur många apor jag behagar» sa jag förnämt.
»Och om någon af våra små dog?
Hvad skulle svärmor då bära?
Eldrödt, kanske?»
»Det är möjligt», sa jag stelt.
Nu började han att trafva omkring alldeles som Ruffen, inte en smul svalare än ett stryklod.
Och den ska min stackars unge dras med hvar dag!
»Jag ska säga svärmor», fnyste han till sist, fast han nog trodde att han talade lugnt, »att det är i högsta grad sårande det här — i högsta grad!»
»För oss – för huset — för allesammans!
Göra hela släkten likställd med ett djur!
För hon var väl ingenting annat än ett djur, skulle jag tro.»
Jag öppnade läpparna för att säga något bäskt, men det blef ingenting af!
Så länge det bara var Ruffen som sa, »att hon väl bara vore ett djur» — träffade det mig inte en smul, ty jag kände ju, att i botten var hon också för honom något mycket mer och bättre.
Men nu gaf mig de orden ett helt och hållet nytt uppslag.
För honom, som nu stod där — och för Ada — och för alla de andra var hon ju värkligen »bara ett djur!»
Och då måste de ju känna sig sårade. —
»Vänta lite», sa jag helt stillsamt, fast jag darrade invärtes så jag knappt kunde stå.
»Jag kommer strax tillbaka.»
Tio minuter senare hade jag bytt ut min svarta klädning mot min vanliga rödbruna.
Ingen grafsten ska hon få häller — bara blommor — mycket blommor — som lefver och dör med oss — Ruffen och mig.
När jag kom ut igen, såg min måg fullkomligt afstjälpt ut.
Att få rätt var nog det sista han föreställt sig!
»Jag hoppas du är nöjd nu», sa jag så vänligt jag kunde.
»Det var bara så, att jag inte förstod riktigt.
— Vill du inte sitta ned?»
Så bjöd jag honom att stanna kvar till kvällen samt erbjöd mig att skicka efter
Ada och barnen med skjuts, efter det var så kallt.
Men det ville han inte!
Han trodde bestämdt, att jag inte var riktigt knoppen, och gaf sig i väg fortare än hvad jag någonsin trodde var förenligt med hans »värdighet som embetsman», som han jämt kör med.
Och nu kommer jag nog aldrig att hvarken tala eller skrifva om Pepita mera.
Jag ska gömma henne i hjärtat som ett soligt, kärt minne — gömma henne helt och hållet åt mig själf.
Men nog tror jag säkert, att om folk visste, hvad de oftast rör vid när de säger: »det är ju bara ett djur», så skulle de tiga.
Det är nog bra sällan, som ett innerligt älskadt djur bara är ett djur!
Oftast är det någonting mycket, mycket mera!
Vår egen.
Strid och frid.
Ett oförmodadt afsked med oförmodade följder.
I går skickade jag två hundra kronor till Norrlands förening för kvinnornas fasta försvar.
Vi gjorde bara det lilla villkoret, att en kanon skulle gjutas för pängarna, att den skulle kristnas till Carl Den Tolfte och skickas hit så fort det var möjligt.
Föreningen måtte det väl göra detsamma hvar den ställer sina kanoner, men för oss vore det en för innerligt stor och lycklig känsla att veta vårt alldeles redlösa inlopp försvaradt af vår egen Carl den tolfte, som vi både spelat ihop själfva och uppväckt från de döda själfva på ett så särdeles eget vis.
I dag har det inte ens hjälpt att tänka på de mormödrar, som inga barn har, och ändå är det lördag, då jag alltid brukar vara snäll, eller åtminstone att bli snäll, om inte förr, så när hälgsmålet ringde in.
Det var omöjligt stå emot, när klockorna ringde sitt: hälg in, hälg in!
Man måste öppna på hjärtedörren och ta emot söndagskänslorna, och hvad kunde då de stygga känslorna göra annat än rusa ut?
Men man ringer inte hälgsmål numera — jag vet inte hvarför.
Inte är väl ett bruk dåligt, bara därför att det är gammalt!!
Vi människor behöfver minsann riktigt väl litet hjälp — för att inte helt och hållet drunkna i det jordiska.
Åtminstone behöfver jag hjälp!
Jag vet inte hvad jag ville ge, om klockorna ljöd just nu.
Nu har jag ringt hälgsmål för mig själf — så godt jag kunnat.
Inte lät det så vackert — men nytta gjorde det.
Jag är snäll igen!
Vi har haft en sådan förunderlig tid af frid — och har.
Jag tror jag tycker allra mest om det.
Bestämdt tycker jag inte allra mest om det!
Alla dagar går hvarandra lika.
Klockan 7, kaffe på säng; klockan 9, strömming och potatis; – söndagarna har jag vanligen biff med ägg — klockan 12 tar Gustaf en »risp» i salsskänken; klockan 3 äter vi middag, klockan 5 godt kaffe med godt dopp till och klockan 8 skulle gröten komma, fast vi numera bytt ut den mot té.
Däremellan besök, arbete och läsning.
På lördagarna är det torgdag, och då tittar vanligen bönderna in till »gamla patrons» och berättar nytt hemifrån, då de alltid blir trakterade med kaffe.
Midt på torget står i ur och skur gamla Juliana och säljer knäck och hvetebröd ur sin klarblå kista.
Det var ett förfärligt bråk här om året, när vi måste skaffa henne »rättigheter».
Men nu har hon dem och känner sig allt fasligt stram öfver att numera höra till de riktiga handelsherrskaperna.
Just i kröken till sjögatan är brunnen, som ger oss dricksvatten, för närvarande, som alltid på vintern, omgifven af ett riktigt bärg af svallis.
Det är knappt att tro, men här, just här, slår vår Eros sina största slag.
Att han inte fryser näsa och fingrar af sig, när han halar och drar i det genom istappar både till vikt och storlek minst femdubblade öskaret, visar bäst hur villig och varmblodig han är!
På skolgården har vi en öfverbyggd pump, men dit går inte en enda piga, ty »där bor inte Eros.»
(Ack, hur härligt att ha lärt sig litet ur det högre skrifvandet!)
Numera får vi post hvar enda dag, men i min barndom kom den bara två gånger i veckan.
O, hvilken högtid det då var!
Allra roligast var det ändå, när postiljon Andersons muntra fanfarer hördes i stadsbacken.
Han såg så käck och hurtig ut där han satt i kärran med läderbältet, späckadt med »bandit-pistoler», hårdt spändt kring midjan, postsäckarna stadigt plaserade under fötterna och mässingshornets glänsande rundel tryckt mot munnen, att det aldrig föll någon enda in tro, att han kunde föra annat än glädjefulla underrättelser med sig.
Och när posten delades ut se’n!
Det faller af sig själft, att jag aldrig fick något bref, men det var lika högtidligt för det och afsvalnade inte en enda smul min fröjd.
Kunde jag sedan komma åt att kasta en blick genom postens aldrig förtäckta fönster och såmedelst få en titt på brefven »utvärtes », gaf det så underbara känslor, att jag var lycklig åt dem i flera dagar efteråt.
Och följetångerna se’n!
Jag glömmer aldrig hvilka njutningar »Ett köpmanshus i skärgården» skänkt mig — och oss allesammans förresten.
Jag tror nog, att det är allra roligast läsa böcker utan att en smul tänka på att bilda sig.
Men man kan väl inte hålla på det i hela sin tid, häller.
Man måste försöka höja sig, om inte för annat så för att ge andra luft under vingarna!
Samma ostörda lugn.
Vi stickar täcken.
Det finns knappt något trefligare göra, men ett fordrar det: förmiddagskaffe.
Också bjuder jag på förmiddagskaffe mest hvar dag nu.
Maja är flitig och söt för sju, men det biter inte på mig en smul numera.
Jag har slutat tro på hennes hjärta.
Och ändå, hur snäll mot fattiga är hon inte och hur hjälpsam mot alla — —!
Men det är nog bara små söta fasoner: en kokett är hon!
Också kan hon gärna ta järnkramhandlarn, som slinker in allt jämt och talar om »salig människan min hustru!»
Nog skulle jag tycka det vore bra obehagligt att på det där viset stöta på en salig människa i hvar vrå och därtill på en, som uppträder med för detta hustruliga rättigheter, men Maja tycks det inte chenera en smul.
Hon lyssnar med nedslagna ögon och ser så blyg och förnöjd ut, att jag inte alls undrar på, om karlen tror han slagit upp det intressangtaste ämne på jorden.
Måtte hon ta honom och det snart.
Som försörjningsparti betraktad är han alldeles utmärkt — både rik och hygglig och ser bra ut.
Jag är fasligt trött på allt det här!
Samma ljufliga frid.
Det har fallit så mycket snö de sista dagarna, att drifvorna ligger uppskottade ända till fönsterposterna.
Det är så roligt att sitta i skymningen vid fönstret, själf som infattad i snö, och se ut öfver staden, när ljusen börjar att tändas.
Man tycker presis, att hela snömassan blir som illuminerad och befolkad med underjordiska varelser med flammande, besynnerliga ögon.
Eljest längtar jag just att den stora kölden ville komma nu.
Luften blir så hög och stilla då, snön så lätt att den riktigt gnistrar kring hästhofvarna, och skogen djupnar till så för innerligt vackert, alldeles som om den slöt sig tillsammans för att kunna stå kölden emot.
Fortfarande frid, men jag börjar just önska, att det skulle hända något — —
Måtte det hända något!
Nu har det händt, men alldeles för mycket.
Gamla Holmen har helt hufvudstupa fått bref att han ska resa till sin bror, som bor i Amerika och ger ut en tidning och som behöfver hjälp.
Jag vet inte alls, om jag är glad eller ledsen för hans skull — för vår skull är jag då riktigt ledsen, det vet jag säkert.
Att vid så pass framskriden ålder som hans byta om jordmån, är inte så lätt — och hvem vet —
Här finns det då bara en Styf, där, som allting går till så i stort, finns det kanske tusende!
Eljest har han nästan alldeles slutat att dricka nu, säger Ruffen, men ser i stället så trött och hopfallen ut, att jag knappt har hjärta att glädja mig öfver förändringen.
Nyss, när jag tittade upp till honom för att höra efter om han behöfde någon hjälp till resan, så sa han:
»Jag är glad att få resa, fru Lovisa!
Om jag duger till något mer — ska det visa sig därborta.
Känner mig som en askhög, som en askhög!»
»Men det finns glöd under askan, det är jag säker på», sa jag uppmuntrande.
»Kanske — men för att få lif i den behöfs friska, nya vindar — — Ser, fru Lovisa, somliga män dricker för att glömma, och när man så glömt, så upptäcker man, att man glömt så mycket mycket mer än man velat — sig själf framför allt.»
Han stirrade framför sig.
»Ja, men herr Holm har aldrig glömt andra», sa jag tröstande.
»Stanna hos oss — hos läsesirklen, så ska herr Holm få se, hur tacksamma vi ska bli?»
»Tack», sa han, medan ansiktet glimtade till så där vänligt, som det gör ibland, »men man trifs inte lefva som människa på en plats, där man förut lefvat som ett svin.»
»Det har då herr Holm aldrig gjort», sa jag riktigt förolämpad på hans vägnar.
»Kanske inte riktigt — till följd af naturförhinder.»
Han såg nästan med sin gamla humoristiska blinkning ned på träbenet.
»Fru Lovisa har gjort mig mycket godt en gång — eller ondt, hur man tar det — i julas.
— Det kändes så underligt — allting.
— — Säg Alf, att hans soldater ska följa ’fabbo’ — dit bort — och fortfara att hålla ’god vakt’
— — Men det var inte det jag ville säga, utan det, att också jag har något att ge.»
»Hvad då?» frågade jag, glad få se honom bli sig litet mera lik igen.
»Det här!»
Därmed slog han på sitt träben så det skallrade.
»Gud bevara mig», skrek jag och tog baksteg.
»Säg Axan, det vetgiriga Axan — —»
»Hvad då?» frågade jag bra intresserad, ty man är väl inte mer än människa ändå, efter allt.
»Joo» — rösten lät riktigt högtidlig — »att — hvad som fattas — mig här — finns där!»
Han pekade mot skyn.
»Äsch», sa jag snopet.
» Liksom ett ben kan gå och bli saligt för sig själft!»
Så roligt det var att få höra hans gamla bullrande skratt!
Och så fick jag veta, att han var född enbent!
Stackars han, och stackars hans mor, men nog var det bra ointressangt jämfördt med repstegen, den rytande äkta mannen och den utsträckta hvitklädda gestalten på balkongen, som vi satt i hop i våra hufvuden.
Också tror jag allt, att jag behåller underrättelsen för mig själf, så han får behålla något af sin nimbus.
Eljest kommer folk att minnas hans lilla svaghet på ett helt och hållet annat sätt, ty till den behöfs nimbus.
Jag har som ett kvarnhjul i hufvudet med vattenfall till!
Holmen har rest, och Ruffen och jag sitter med Jockmocks Allehanda på halsen och Styfven och tryckeriet!!
De andra herrarna ville slopa tidningen, »efter den aldrig innehöll något nytt», men då sa Ruffen, alldeles af sig själf utan att alls vara inspirerad af mig, att så usla behöfde vi väl ändå inte vara, att vi inte hade råd hålla en egen platstidning, när grannstaden har två.
Så råkade de i gurgel, och så löste Ruffen ut de andra delegarna utan att ens fråga mig till råds, ty det hann han inte.
Jag känner mig naturligtvis alldeles rysligt stolt öfver honom, rysligt stolt men — — Det är för besynnerligt med mig och Ruffen!
Jag pratar och småhandlar jämt.
Han säger ingenting — men så handlar han med ens, så han hinner förbi mig långa vägar!
Huru som hälst, är det ett förfärligt ansvar att redischera, eller stafvas det redigera?
en tidning, som inte kommer ut — för hvad gör den då för nytta!
»Nej, vet du Ruffen», sa jag i går, »jag skrifver till Villy, ty om någon kan hjälpa oss, så är det han.
En redaktör är en högst viktig sak, en högst viktig sak — när man vill arbeta för sin stads höjande — som du.»
Hvarför sa jag inte som vi?
Är det möjligt, att jag är afundsjuk på Ruffen?
Nej, Gud ske lof, det kan jag ta mig alldeles fri för — jag bara tycker, att han kunde ha frågat mig för syns skull — — Nej, fram med sanningen, Lovisa!
Afundsjuk var du, fast det är öfver nu.
Har skrifvit till Villy efter en redaktör.
Sa, att han fick vara hur han ville, bara han var alldeles utmärkt.
Så här skrifver
Villy:
»Det kallar jag bondflax, tant Lova!
Har just en på lager som är »alldeles utmärkt».
Kanske är han litet för utmärkt — är nämligen så godt som Stockholms kvickaste pänna, men det får Jockmockarna vänja sig vid.
Har råkat i krakel här, behöfver ett organ och vill arbeta i landsortspressen en tid.
Vill ha garanteradt prenumerasjonsantal och 500 kontant för att kunna klarera sig här.
Stannar han mindre än ett år, återbetalas pängarna.
Röfvarvillkor för en sådan förmåga!
Villygossen!»
Brefvet sjönk ned i knäet på mig.
500 kronor kontant!
Hvar i all världen skulle jag ta dem ifrån!
Ruffen gjort hvad han gjort, var redan så rent onaturligt mycket, att det aldrig kunde komma i fråga att vidare söka pungslå honom.
För öfrigt skulle det inte löna.
Jag har visserligen just presis 500 kronor på sparbanken, men de pängarna är det sista jag har, som riktigt är mitt, och att ta ut dem för att hjälpa en vildt främmande karl ur klistret, smakar mig inte alls!
Men kanske att redaktörer alltid sitter i klistret?
Värst är, att jag har så många grubbor att stoppa de där fattiga styfrarna i.
I Anna Ene till exempel, som jag riktigt är skyldig en ersättning för alla fula tankar jag hyste vid Kungabesöket.
Nu är hon visst alldeles ovanligt rask, ligger nästan aldrig på soffan och försäkrar alltjämt, att hon inte alls behöfver någon badresa.
— Men jag känner till sådant där, jag.
Bäst det är ligger hon där, ty man kan inte göra hvad man inte orkar till mer än en viss tid, vara en älskande kvinna hur mycket man vill!
»Jag ska låta ödet afgöra, om jag ska skicka de 500 eller inte.
I middags sa jag åt Ruffen.
»Ska jag, ska jag inte, Ruffen lilla?»
»Du ska inte», sa Ruffen.
Det afgjorde saken.
Pängarna afgick i morse.
Och nu gäller det att skaffa prenumeranter för brinnande lifvet.
Här prenumererar folk lyckligtvis aldrig mer än på kvartal.
Ingen människa vill prenumerera på Jockmocks Allehanda!!!
De utlösta herrarna ska visa att de är karlar för sina hattar och har satt upp de andra.
Nå ja, herrar är ju alltid karlar för sina hattar; skada bara, att de så ofta måste lyfta på dem för oss fruntimmer.
Prenumeranter måste jag ha!
Hvad ska redaktören eljest föda sig på, om han också får tidningen gratis.
Så’nt här små-krig tycker jag för öfrigt är riktigt roligt!
Riktigt pin roligt!
I går skickade jag drängen ut med sirkulär af följande lydelse:
»Alla de af stadens damer, hvilka önska prenumerera på Jockmocks Allehanda för nästa kvartal, inbjudes i morgon förmiddag kl. 11 på kafferep hos undertecknad.
För dem af damerna, hvilka önska prenumerera på halft år, är middag med vin arrangscherad.
Lovisa Petterkvist.»
Den spiken drog, ska jag säga!
Hela stan droppade in!
Herrarna, till och med de utlösta, såg riktigt snopna ut att inte vara fruntimmer, de med.
För innerligt väl var, att jag bakat sådana bärg af småbröd — som jag gjort — men middagen höll alldeles på att knäcka mig.
De stannade hvar eviga en.
Men lyckligtvis hade jag förberedt mig på alla eventualiteter den här gången, så det gick bra ändå.
Skulle jag någonsin komma att redischera en tidning, så skulle det bli med mat och dryck till, det lofvar jag.
Underligt, att ingen människa hittat på det förut!
Innan klockan 8 på kvällen hade jag en prenumerasjonslista så lång, att den kunnat räcka till åt Stockholms dagblad, och det vill inte säga litet, det!
Måtte nu bara redaktören komma snart!
Han ska bo hos oss, fast vi inte bjuder i förväg, ifall han skulle tycka det vara chenangt känna sig väntad af alldeles främmande människor!
Redaktören kommer den första – således om åtta dagar.
Jag känner mig rent litet kuslig!
Att få öfver sig Stockholms kvickaste pänna så där på en gång, är inte småsaker det, minsann.
Vore bra roligt veta, om han har reda på att jag är tryckt?
O! om han hade reda på det!
Ett tryckt dumhufvud är ändå någonting bra mycket mer imposangt än ett otryckt!
Men inte har
Villy förrådt mig!
Ack, om bara Ruffen ville säga ett enda litet sött ord om »I Stockholm», det skulle ge mig en sådan själftillit — och det är just det jag behöfver.
Men pytt, gör han!
Och det, fast jag ger honom små puffar ett i ett.
Och en sådan ska man kalla för en skapelsens herre!
Nej, en skapelsens envishet, det är namnet!
Thores rum, där redaktören ska bo, är som ett dockskåp, med matta på golfvet, dubbla gardiner i krem och rödbrunt, en schäslong från förmaket, ett stort arbetsbord med min egen vackra skrifuppsatts på, och så »mitt öga», min antika flickbyrå i bukig empirstil!
Det finns ingen dag jag inte plockar dit något, som jag tror han ska tycka om.
Villys vän är ingenting godt nog, han må råka till att vara aldrig så kvick!
Fast nog är det bra svårt!
Måtte inte bara Maja igen — —
Men hon är så upptagen af sin järnkramhandel, att — — För öfrigt är väl redaktörer alltid äldre, allvarliga män?
Hur skulle de eljest kunna visa en sådan sans och allvar som de alltid gör, när de grälar!
Har beslutat att inte skaka upp mig med redaktören förr än det blir högst nödvändigt.
Kullen har tagit sig för att så ofta titta in i skymningen numera.
Han började, när Pepita dog, och sedan dess har han hållit i.
Det är så kärt, ja så riktigt ljufligt ibland att höra honom tala.
Han delar med sig af sin lycka på ett så vackert vis.
Det faller jämt som små soliga glimtar.
Han talar aldrig om sin fästmö och ändå talar han aldrig om annat än henne.
Han frågar, om jag tänkt på, hur blå tapeter bör klä en blondin; han frågar, hur man ska bona om rum, så de blir riktigt varma; han har bedt mig skaffa sig så många krukväxter jag kan och tar riktiga leksjoner i hur han ska sköta dem.
I går sa han:
»Det var så litet som skiljde oss åt, tant Lova; bara litet bördshögfärd!»
Men det är inte litet, det, det syns eller rättare syntes bäst på grefven, ty nu har han rest till Umeå, där landshöfdingen skaffat honom plats på slottskansliet, eller var det på landskansliet? — som för innerligen väl är, för här höll han rent på att frysa ihjäl.
Han hade inte en pinne ved att elda med, innan han for, och när då någon lät fylla hans vedbod under natten, så sa han till på fattighuset, att de skulle komma och hämta hvarenda smul.
»Man hade kört miste!»
Här var han på afskedsvisit i frack — och såg så fin ut som en hel adelskalender; men till Beda skickade
han bara kort med greflig krona på och som luktade viol!
Axel är öfverlycklig öfver att han har rest — och det är Beda med — fast hon hviskande har erkännt för mig, att hon kommer att hålla af honom, så länge hon lefver, därför att han gjort Axel så söt!
När en förförare värkar på det viset, så måste man erkänna, att äfven han har sin stora uppgift här i lifvet.
Bara 4 dar kvar!
Har som en stopp under bröstet.
Det är redaktören, fast jag inte låtsar om’et.
Väl, att jag fått litet att ta upp tiden med.
Har nyss kommit en bok från Villy under korsomslag och med påskrift:
»Torde intressera särskildt!»
Undrar så hvad det kan vara?
Kapten Mefistofeles och ett poetiskt intermesso.
Kan det finnas något ljufligare i världen än att få stänga in sig i ett varmt, trefligt rum, krypa upp på en soffa med en lampa bakom hufvudet och en brasa vid fötterna, ha alldeles tyst i huset och så få börja läsa en ny bok, säker på att inte bli störd på timmar?
Det är hvad som händt mig i afton.
Ruffen och Maja och Petter är hos Ekebergs, men jag tiggde mig till att slippa gå med; skyllde på att jag råkat ut för drag, fast nog var det boken som drog.
Novellen, som såg riktigt läcker ut, hette:
»Kapten Mefistofeles.»
Nog tyckte jag, att titelen var litet vågad, ty så vidt jag inte minns tokigt, så var det den där otäcka Mefistofeles, som bragte Margareta i olycka på Kungl: teatern i Stockholm, fast han sedan skyllde på Faust och dref gäck med Margaretas amma, som väl var ett bland de fnoskigaste kvinnfolk jag någonsin sett, som inte kände, att det osade brändt horn om den där kavaljeren.
Emellertid började berättelsen ovanligt intressangt.
Hjälten hette egentligen kapten von Arknow, fast han redan som barn blef kallad för Mefistofeles, efter tre besynnerliga hårsnibbar, som flikade ned i pannan.
De där snibbarna är högst viktiga i historien.
De både formade och omformade barnets, ynglingens och mannens lif, hvilket inte är så litet gjordt af tre hårsnibbar, som ju egentligen ingenting annat är än underligt plaserad hårväxt.
Som barn afskydde han — kaptenen, dem, snibbarna, därför att modern, som han fanatiskt tillbad, kallade dem för olycksflikar; som yngling hatade han dem, därför att de unga flickorna fann dem missklädande, men som man beslöt han att segra trots snibbarna — och just genom dem!
Här invecklar och utvecklar både historien, hjälten och snibbarna sig på det mest spännande vis.
Hjälten konsentrerar hela sin viljekraft på att förse snibbarna med nå’n slags elektrisk, hypnotisk kraft, och det lyckas honom — allt för väl.
Hvarenda kvinna, hvars blickar föllo på den svarta tagg-kransen i hans pannas pärlemohvita hvalf, var förlorad.
Han öfverdref det
Mefistofelistiska i sitt utseende — och hans makt blef djäfvulsk!
De kvinnor, som inte kunde få falla med honom, föllo för honom.
De kastade sig för hjulen af hans brusande segervagn, tacksamma att få krossas af de hjul, som buro deras afgud!
»Han var hämnad, mer än hämnad!»
»Snygg figur!» sa jag alldeles högt.
»Men så kom öfvermättnaden, ledan!»
»Rätt åt’en», sa jag.
»Han förmådde inte längre beherska sin olycksbringande makt.
Han måste krossa kvinnohjärtan eller dö!»
» Basch!» sa jag. »Basch!»
»Till sist, drifven af en aldrig slocknad ömhets- och deltagandets känsla i sin själ, beslöt han att döda härden för sin styrka.
Han rakade pannan jämn
Men bara skäggbotten var nog att sprida sorg och förtviflan.
Då gaf han tappt och sjönk motståndslöst ned i det haf af mjuka kvinnoarmar, som böljade omkring honom.
Hvad lönade det att kämpa!
Bättre då, ge sig hän helt!»
»Skaffa sig peruk, hade varit bra mycket bättre», sa jag.
»Han kunde aldrig vara borta utan att känna ett eller flera par kvinnoögon hänga fast vid sitt ansikte.»
»Stackars karl», sa jag, för om han också var litet snedvriden, så var ändå det en förfärlig situasjon.
»Dessutom hade behofvet af en stor hel lifskärlek vaknat i hans hjärta, vaknat med höststormens allt medryckande styrka.
Men hur skulle han kunna binda en kvinnas öde vid sitt, han, hvars öde var att tillhöra alla kvinnor?»
Jag lade ifrån mig boken, men så kom jag i håg att ingen såg mig, och så tog jag upp den igen.
»Numera gick han aldrig i sällskap, men en afton var han tvungen att bevista en supée hos en läkare, som räddadt hans lif.