Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då,frågan om religionsfrihetens införande här i Sverige för omkring åtta år sedan väcktes, eller som jag vill minnas vid 1848 års Eiksdag af en ibland detta Stånds medlemmar, vann den ej understöd af några andra än den s. k. straussionismens anhängare, eller anhängarnc af en lära, som till sitt innersta väsende är kall och likgiltig för ali religion.
Den fann äfven derföre ringa, nästan inga sympathier hos allmänheten.
Frågan dog i sin födsel.
Andra gången väcktes samma fråga af en annan aktad ledamot utaf detta Stånd, som ansåg den Svenska Statskyrkans band och bojor vara alltför tunga och derföre hoppades, att om religions-friheten infördes, det skulle blifva en stor rörlighet, en stor utveckling i det religiösa lifvet, men It.
St:r afslogo äfven då temligen enhälligt det väckta förslaget.
Denna gång har ett dylikt förslag utgått från Konungen, från landets llegering och måste således härleda sig från vigtiga, jag ville nästan säga heliga orsaker, ty jag är fullt och fast öfvertygad derom, att den Konung, som nu sitter på Sveriges thron, och de män, som
Han kallat till att vara Hans liådgifvare, icke utan vigtiga, heliga orsaker hafva framlagt ett förslag, som rubbar hela vår samhällsbyggnad i dess innersta fogningar, och förändrar sekelgamla förhållanden.
Men hvilka öro dessa vigtiga och heliga orsaker?
Det med den Nåd.
Proposm åtföljande Statsltådsprot. förtiger dem.
Ingen vet dem med visshet, utan enhvar stannar vid idel gissningar.
Går man till allmänheten och spörjer, hvarföre man anser sig behöfva en utvidgad religions-frihet, så får man vanligtvis af några sjelfkloke, som mer säga sig veta hvad tro in nebär, än verkligen lifvas af tro, det svar, att den Svenska Statskyrkan derigenom skall få nytt lif, skall pånytt födas genom den täflan och strid som skall upstå med dessenters.
JEn sådan sats behöfver blott nämnas för att genast vederlägga sig sjelf.
Ar den tro vi bekänna sann till sitt väsende, är den grundad på ett verkligt Guds ord och är den utgången snart nog sagdt från Guds hjerta, så behöfver den i sanning ej pånyttfödas genom konflikten 428 D en 18 J uni. nied andra trosläror, utan om den behöfver få nytt lif, så liar den tillräckliga medel i och genom sig sjelf, genom Ordet och Sacramenten till detta nya lif.
Har dea förlorat sin sanning och med den sin egen inneboende kraft, då kan den aldrig återuplifvas, icke en gång genom konflikter med andra trosbekännare.
Den måste då dö, för att gifva rum just för sanningen sjelf.
Ett annat skal, som man äfven hört framhållas, är det, att främmande makter hafva lifligt påyrkat detta förslags framläggande, ja, om man finge sätta tro till en fransysk tidnings upgift, så skulle man t. o. m. komma till den slutsats, att den helige fadern i Rom vore förste uphofsmannen till det förslag, som nu blifvit lagdt på Svenska Ständernas bord.
Jag, för min del, vill icke sätta tro till en sådan upgift, ty saken vore då i sanning allt för hemsk och sorglig.
Rom kan icke i Sverige ega sådana tjenare.
Då jag nu omnämner denna upgift, uttalar jag tillika min öfvertygelse och den lifliga önskan, att denna upgift måtte sakna t. o. m. skenet af sanning.
Ett tredje skäl har man trott sig finna i den omständighet, att antalet af schismatici inom den Svenska kyrkan skulle å sednare tider hafva så tilltagit, att Regeringen icke funnit någon annan utväg öppen att hämma och reda det onda, än att införa religionsfriheten i landet.
Jag, för min del, kan ej tro något sådant, ty om antalet af schismatici i något mera betydlig och oroväckande mån tilltagit, så hade, enl. min öfvertygelse, Regeringen nog varit betänkt uppå, att genom alla de medel som kunnast stå till buds, söka motverka denna till vext.
Alla sådana medel hafva emellertid, mig veterligen, icke blifvit vidtagna.
Vi hafva icke allt sedan år 1593 haft något allmänt Svenskt kyrkomöte, och sakna ännu idag någon verklig kyrklig representation här i Sverige.
M. icke tillgripit detta medel, som efter min tanke stått llfjgeringen öppet, icke en gång för R.
St:r framlagt förslag till lag för kyrkomötes hållande, och då Regeringen i denna sin Nåd.
Propps, icke en gång nämnt några svårigheter med hänseende till de religiösav rörelserna inom landet, så har jag icke rättighet att antaga, det schismatiska rörelser framkallat förslaget.
Dess orsak måste följaktligen sökas annorstädes.
Jag skulle önska, att de af Konungens Rådgifvare som äro ledamöter af detta Stånd, ville frimodigt uttala hvad som föranledt dem att framlägga detta förslag.
Eör min del måste jag bekänna, att jag sväfvar i fullkomlig okunnighet om motiverna till förslagets afgilvande, men min fasta öfvertygelse är, att det Svenska folket skulle känna sig mycket lugnadt, om det finge för sina ögon klart och tydligt framlagda anledningarna, så att folket ej längre behöfde undra, hvarföre detsamma blifvit väckt.
I början af det Kongl.
Förslaget läsa vi, att 1 kap. 3 och 4 §§ MissgerningsBalken, 4 kap. 7 § ÄrfdaBalken samt 1 kap. 2 § Kyrkolagen skulle uphäfvas, d. v. s. att landsförvisnings-straffet skulle helt och hållet försvinna.
Man har i sednare tider häftigt klandrat detta straff, och jag vill äfven medgifva, att under nuvide politiska förhållanden, och då den Svenska Staten icke eger någon deportationsort, samt man icke kan tvinga främmande makter att emottaga Den 18 Julli.
429 sådana personer man sjelf icke vill behålla, så kan tillämpningen af detta sträft' möta svårigheter.
Men jag måste detta oaktadt uttala den öfvertygelse, att den nu gällande lagstiftningen uti ifrågav:de hänseende är till sin princip vacker och helig, samt att man derföre, innan man afskaffar densamma, bör, såsom en värd ledamot af detta -Stånd en gång yttrat, betänka sig, icke allenast en gång, icke två gånger, utan tre gånger.
Ty, mine Hrr, hvad tro kan man sätta till den, sorn öfvergifver sina fäders tro?
Hvad trohet kan man vänta af den, sorn sviker det heligaste trohetslöfte en menniska kan afgifva?
Vår nu gällande lagstiftning utgår från den höga och heliga grundtanke, att sanningen, den högsta åt oss menniskor gifna sanning, är blott en, samt att denna sanning ligger klarast och renast uttalad uti vår rena Evangeliska lära.
Den får ej vidröras med oheliga händer, ej kränkas, ej öfvergifvas.
Den som detta gör, den bryter icke blott alla samband med kyrkan, utan äfven med samhället.
Den som affallen från sanningen, gör sig saker till allt. — Likasom han sedermera ieke kan tros, kan ingenting heller åt honom anförtros eller updragas.
Samma lagstiftare har tänkt sig förhållandet emellan Konung och folk lika med förhållandet emellan en fader och talrika barn, samt att således, likasom en fader är skyldig att vaka deröfver, att barnen ej afvika från sanningen, till hvilken fadren genom deras upfostran leder dem, likaså är det Konungens pligt att tillse, det undersåtarne icke afvika från den rena tron.
Och, mine Hrr, detta landsförvisnings-straff tillämpas ej, och får ej, enl. allmän lag och kyrkolag tillämpas, förr än andra medel att återföra den förvillade visat sig hafva varit förgäfves.
En god fader söker i det längsta, att först genom varningar och förmaningar samt sedermera genom aga, återföra sitt fallna barn till dess faders hjerta; men om detta icke hjelper, är ju fadren ofta tvungen att skilja det vanartiga barnet från hemmet och låta det segla öfver hafvet till fjerran land, att der kämpa emot hårda öden och se sin trotsiga, egenmäktiga vilja böjas under Allmaktens hand, på det att slutligen barnets hjerta åter skall öpnas, och blifva tillgängligt för den faderskärlek, det förut ieke vetat upskatta.
Samma heliga afsigt är äfven den nu gällande lagstiftningens innersta rot, och om detta är en sanning, då, mine Hrr, mätte jag väl hafva skäl till mitt yttrande, att vi böra betänka oss länge och allvarligt, innan vi till alla dess delar afskaffa en sådan lagstiftning!
Efter det utförliga och sanna anförande den värde talaren före mig afgifvit, vill jag icke trötta K. o. Ad. med att längre uppehålla mig vid de allmänna grunderna för den Kongl. Proposm, utan jag vill nu öfvergå till en granskning af sjelfva lagförslaget, paragraf efter paragraf.
Mången torde kanhända finna mig i denna granskning vara allt för småaktig, men jag beder eder, mine Hrr, vara öfvertygade derom, att det icke är min mening att hålla mig till småaktigheter, utan att min afsigt är att fästa mig vid det stora hela, för att sålunda, om möjligt, vinna edert samtycke till att vi få förblifva vid den goda gamla religionsfrihet, som vi egt under skydd af våra gamla lagar, endast medgifvande de förbättringar, som för vår tid äro absolut nödvändiga. 430 Don 18 Juni.
Uti Förslagets l:sta § säger K. M.: »Vill någon, som till Svenska kyrkan hörer, derifrån öfvergå till annat kristligt religions-samfund, som i Riket redan finnes, eller framdeles med Konungens tillstånd bildas, och låter han sig icke genom sin själasörjares förmaningar och undervisning derifrån afrådas, etc.»
Vid afgifvandet af detta förslag har K.
M. således tagit för gifvet, att den, som är sinnad att affalla från vår rena Evangeliska lära, för det första vill öfvergå till ett annat samfund
Det ligger vanligen icke i dissenters natur.
De vilja helst lefva på kyrkans bekostnad, utan att tillhöra något samfund.
För det andra framstår den frågan, huruvida dessa som affalla, verkligen skulle vilja underkasta sig förmaningar och undervisning af Statskyrkans presterskap.
Men, mine Hrr, nu tordén J ganska väl känna, hvad äfven jag under min 13 års långa presterliga tjenstetid mångtaliga gånger erfarit, att nemi. de flesta affällingar helt och hållet vägra att emottaga någon undervisning och förmaningar af sina rätta själasörjare.
Jag anser mig, till följd af det kall jag bekläder, vara pligtig att till bestyrkande häraf, omnämna ett förhållande som under de sednare åren egt rum.
Sedan jag erhållit kännedom derom, att tvänne personer här i staden affallit från vår troslära, sökte jag, min pligt likmätigt, att få samtala med dem och undervisa dem om deras villfarelse; men hvad hände då?
Jo, att dessa personer innestängdes uti en främmande kyrka här i staden, och pastorn derstädes ville ej tillstå att de voro der fördolda, och kunde ej förmås att lemna mig tillgång till dem förr, än han dertill tvingades af OfverStäth.Einbetet, som genom pastorsembetet erhållit underrättelse om saken 1 Endast på detta sätt lyckades jag att få tillträde till dessa affällingar, hvilka jag förut så bevekligt som möjligt, ja, som en fader beder sitt vilseförda barn, bedt att få undervisa och förmana!
De undanrycktes mig och höllos uti en klosterlig afsöndring, på det att den, hvars pligt det var att undervisa dem, ej måtte uptäcka dem och möjligen lyckas återföra dem på den rätta vägen, Det hade således varit önskligt, att Regeringen, då den framkommer med ett förslag sådant som detta, åtminstone hade tydligt och klart stadgat, att den, som vill affalla från sina fäders tro, vore ovilkorligen skyldig att förut underkasta sig sin själasörjares allvarliga och kärleksfulla undervisning i den tro han ämnar öfvergifva, och huru presterskapet skulle gå till väga, om affällingen, för att begagna en lagterm, tredskades.
Jag anser mig vara skyldig att emot denna § göra en annan anmärkn., som kanhända af mången jemväl anses småaktig, men som jag, för min del, finner icke sakna sin vigt.
I gm säges, att affällingen skall varnas och undervisas af sin själasörjare; men är det väl rätt att öfverlemna denna omsorg endast och allenast åt en församlings själasörjare?
Kyrkolagen föreskrifver i mångå fall, att varning första gången skall meddelas af presterskapet, men andra gången inför kyrkorådet; hvarföre har man då ej uti en så vigtig fråga som denna stadgat, att varningen skall ske inför pastor och kyrkoråd gemensamt?
Kastar jag ännu ytterligare en blick på denna §, så finner jag, att det i början deraf visserligen heter: »öfvergå till annat kristligt
Den 18 Ju ni. 411 religions-samfund»; men jag frågar då: hvad menas med kristligt religions-samfund?
Många af eder, mine Hrr, torde förundra sig öfver denna fråga, men den torde dock vara fullt befogad, ty svaret är ofta ganska svårt.
Aro t. ex. mormonerna kristna eller icke?
Det finnes mången på detta rum, som kan intyga, att då InterimsRegeringen under K.
M:s sednaste sjukdom styrde Riket, förekom inför Norrska StatsRådet frågan: böra mormonerna anses vara en kristen sekt eller icke?
För så vidt jag af kyrkohistorien kunnat inhemta, är läran om rättfärdiggörelse!! det enda rätta kristerium derpå, huruvida ett religions-samfund är kristligt eller icke.
Rättfärdiggörelseläran är hufvudläran i all religion, och efter den bestämmes lärans sanning.
Också förklarade theologiska fakulteten i Christiania, på Norrska Regeringens förfrågan, att den icke kunde anse mormonerna mindre än katholikerna utgöra ett kristligt samfund.
Går man nu till mormonerna och kastar en blick på deras troslära, så torde man hafva svart att påstå, det mormonismen är mindre kristlig än socialismen, och i många afsulen mindre kristlig än katholicismen.
Tiden torde icke tillåta mig att här tydligt utveckla och förklara trosläran, men livar och en, som slår upp Professio
Tridentiua och jemför den med mormonernas heliga bok, skall finna likheten dem emellan förundransvärd.
Det återstår att betrakta sedoläran.
Ingen vill väl påstå, att den hos mormonerna är kristlig, och jag, för min del, vågar tryggt påstå, att mormonerna i hänseende till deras sedolära äro hedningar, ty deras sedolära är så hednisk som möjligt.
Men har katholicismen icke i detta afs:de någon likhet med mormonismen?
Jo, visserligen i många fall.
Låtom oss t. ex. tänka på aflaten, som utgör en af katholikernas förnämsta trosartiklar, och vi skola finna, att inom katholicismens sköte kan den grofsta syndare, som framhärdar i sin synd, göra sig vägen till Guds Rike så lätt och beqväm som han någonsin kan önska sig.
Ingå vi vidare i granskning af den dogen, som kallas coelibatet., sä torde vi med temlig trygghet kunna påstå, att det månggifte som framstår såsom en öppet uttalad trosdogm hos mormonerna, hos katholikerna är i hemlighet medgifvet, och när som helst hos dera kan utöfvas.
Då frågan om religionsfrihet första gången år 1C89 väcktes i England, så var den i mörkret sig höljande katholska sedoläran så förhatlig för så val engelska folket, som dess högkyrka, att katholikerna likasom socinianerna uteslötos från den andra sekter beviljade religionsfriheten.
Icke förr än 1828, då testakten uphäfdes, vunno dessa sekter lika frihet som de andra, och katholicismen, som dessförinnan var bunden inom vissa skrnnkor, utbildade sig. sedermera i puyseismen, om hvilken sekt en ledamot af detta Stånd för några år tillbaka utgaf en förtjenstfull afhandling.
Puyseismen sammansmälte sedermera med deismen, och socianismen med socialismen, en lära, som vi torde tillräckligt väl känna.
Jag föreställer mig, att då K.
M. vill framlägga ett förslag till kyrkofrihet åt Svenska folket, det åtminstone vore skäl, att till en början bilda en sådan öfvergång som förefinnes i Englands kyrkohistoria, och jag tror, att om en sådan frihet blifvit beviljad och utöfvad, så skulle vi inom en ganska kort tid deraf haft så tillräckligt ledsamma följder, att 4'i 2 Den 18 J ani. vi skulle hafva undanbedt oss några vidare framställningar i den vägen.
Den l:sta §:n innehåller vidare, att sedan en person affallit och — l&tom oss antaga det — underkastat sig själasörjarens undervisning, utan att låta sig derutaf rättas, skall hans öfvergång till annan lära antecknas i kyrkoboken.
Menas härmed hans egen församlings kyrkobok?
Eller skall detta besvär helt och hållet kastas på det Svenska protestantiska presterskapet?
Detta är icke nog tydligt oell bestämdt.
Vidare måste man här påpeka dessa ord: »som i Itiket redan finnes eller framdeles med Konungens tillstånd bildas»; men jag frågar då: handlar man viii så alldeles rätt och försigtigt, om man sålunda åt Regeringen ensam öfverlemnar att utarbeta en dissenterlag?
Jag medgifver, att jag i närv:de ögonblick hyser det oinskränktaste förtroende till Konungen och hans Rådgifvare; men om det är sannt, att lagförslaget tillkommit genom främmande makters påtryckning, hvilka följder kunna icke i en framtid upkomma af ett sådant obetingadt öfverlåtande?
Jag tror, att äfven detta tål att mera än en gång betänkas.
Genom ett sådant öfverlåtande till K.
M. kunna vi i en framtid komma att se tillstånd lemnadt åt Jesuiter-orden, att slå upp sina bopålar i vårt gamla Sverige.
Vi kunna komma att få se munkar kringstryka i landet och kloster derstädes inrättas, utan att R.
St:r blifvit hörda eller fått begagna sin rättighet att föreskrifva vilkoren för dylika stiftelsers tillvaro.
Kan sådant vara rådligt och välbetänkt?
Dessutom strider detta, efter mitt förmenande, emot Grundlagens föreskrift.
Visserligen står det i en efterföljande g i den Nåd.
Proposm, att alla främmande religionsförvandter skola vara underkastade Sveriges borgerliga lagar, men det står icke kyrkliga lagar.
Jag tror derföre, att i afs:de på kyrkoböckernas förande, och beträffande dessa kloster och munk-ordnar, något borde vara stadgadt.
Vid inledningen till detta mitt anförande glömde jag att framställa en vigtig anmärkn.
M. framlagt ett förslag, som uphäfver landsförvisnings-straffet, hemställer jag, huruvida icke K.
M. bordt vara betänkt uppå att låta detta straff qvarstå, åtminstone för åtskilliga fall.
Jjåtom oss, mine Hrr, antaga, att sedan ett katholskt religions-samfund på grund af detta lagförslag blifvit organiseradt här i Sverige, så inkallar detsamma och uptager inom sig några jesuiter.
Sedan dessa hitkommit och blifvit inskrifna i samfundets kyrkobok, hafva de rättighet att fritt utöfva sin verksamhet, en verksamhet, mine Hrr, som aldrig sker offentligt, utan alltid i lönndom, så att . man icke ser orsaken, utan blott följderna.
Skall nu
Svenska folket afsäga sig sin rätt att afbryta en sådan verksamhet, att ifrån sig utstöta en sådan i mörkret smygande jesuit, som icke är född i Sverige eller tillhör den Svenska kyrkan, utan endast i kraft af detta lagförslag innästlat sig hos oss, för att utså sina giftiga, olycksbringande läror?
Öfvergår jag nu till den ,2:dra §:n, så lyder dess l:sta mom. sålunda: »Lärosatser, som mot den rena Evangeliska lärans grundsanningar stridande äro, må icke offentligen förkunnas eller på annat sätt Den 18 Jani. 433 sätt genom tal eller skrift till de enfaldiges förledande utspridas.»
Åter utsätter jag mig för beskyllningen att vara småaktig, men jag anser mig dock böra förklara, att jag hade önskat att det hade stått: den rena Evangeliska läran, sådan som den uti Gamla och Nya Testamentet befinnes, samt uti den Augsburgiska bekännelsen och Upsala mötes beslut antagen och förklarad är.
Hvarföre jag önskar detta tillägg, torde ej vara svårt att finna.
Det föreslagna stadgandet kan nemi. icke hindra papismen att stiga fram och påstå, att den bekänner den rena Evangeliska läran.
Visserligen kan man här inviinda, att i Eeg:sF:n finnes föreskrifvet, att Konungen skall tillhöra den rena Evangeliska läran, och det är väl möjligt att jag misstager mig, men min öfvertygelse är likväl, att detta är den enda §, som i något fall kan tjena till ledning härvid.
Men jag anser denna § vara alldeles ofullständig, och när K.
M. afgifver ett lagförslag, bör det vara fullt tydligt och klart, isynnerhet när frågan gäller religionsfrihet för schismatici, som så väl veta att lägga märke på hvart enda ord, och på ett enda litet ord kunna bygga ett helt Babelstorri af slutföljder.
För öfrigt förefaller mig denna g helt underlig.
Deri heter det: »offentligen förkunnas.» Hvad menas dermed?
Skall det vara inom de främmande trosförvandternas egna kyrkor och församlingar?
Jag kan icke tro annat, än att K.
M:s mening varit, att dessa religions-samfund skola vara förpligtade att bygga sig offentliga kyrkor, ty om meningen är att låta dem smyga i mörkret, blir förhållandet ännu hemskare.
Jag kan således icke annat än såsom en brist i förslaget anmärka, att det icke är föreskrifvet, att dessa främmande trosbekännare skola hafva offentliga tempel, samt att deras Gudstjenst skall vara lika tillgänglig för oss, som vår för dem.
Här förefinnes således en bestämd motsägelse.
Eller hvad menas med orden: offentligen förkunnas?
Menas måhända, ett Ordets förkunnande på gator och gränder?
I sådant fall kan jag medgifva, att stadgandet kan vara tillfyllest; men tager man ordet offentligen i högtidlig stil, då är stadgandet högst ofullständigt.
Vidare heter det: »eller på annat sätt genom tal eller skrift.»
Jag undrar, huru detta stadgande skall kunna verkställas, så länge tryckfrihetslagen är i gällande kraft.
Jag har en gång förut på detta rum lidit smälek, derför att jag föreslagit att kolportörer måtte förbjudas att utsprida böcker, innehållande villfarande lärosatser, samt att offentligen predika, med mindre lin att de hade pastors och kyrko-råds tillåtelse dertill.
Men att detta stadgande strider emot TryckfrihetsFörordmn, synes mig vara klart, ty eljest kan jag i sanning ej förklara, huru det varit möjligt att vid den Evangeliska Alliansens sednaste års-sammankomst ordföranden tillkännagaf, att man bildat en kolportörsskola, hvarifrån två baptist-kolportörer utgått, för att sprida denna läras skrifter.
Jag har mig bekant, att sådant länge egt rum, och jag behöfver blott hänvisa till sista prestrnötets handlingar med Carlstads stift för att bevisa, huruledes kolportörer genomströfvat hela Wermland, utan att vederbörande ansett sig kunna åtala dem.
VI H. 28 434 Den 18 Jun1.
Jag kan fördenskull ej finna annat, lin att stadgandet är en klingande fras, som anslår till en början, men vid närmare eftersinnande befinnes sakna all verklig betydelse.
I samma 2:dra g förekommer något högst eget, nemi. att Svenska Kyrkans presterskap skall för villfarighet hårdare behandlas, än de lärare, som komma att fungera inom de blifvande schismatiska församlingarna.
Om nemi. någon af Statskyrkans prester beträdes med utspridande af villfarande lärosats, så skall han genast lagforas och förbjudas att utöfva embetet; men om t. ex. en baptist reser omkring i landet och upväcker förargelse genom irrlärors predikande, så kan han icke genast utkommas, utan JustitiaeKansleren skall först underrättas om saken, och sedermera beror det på denna embetsmans pröfning, huruvida åtal skall anställas eller icke.
Då man ifrån vår lagstiftning utplånar sekelsgamla vackra förhållanden, bör man i min tanke, åtminstone tillse att lika rättvisa vederfares alla, samt att brottsliga företag i deras början stäfjas.
Hade man ihågkommit detta, så hade det varit helt enkelt och naturligt, att stadga, att, så fort någon inför pastor och kyrkoråd framlade giltiga bevis, att en schismatisk lärare utspred irrläror, så skulle den sednare förbjudas att utöfva sitt embete, till dess JustitiaeKansleren tagit saken i öfvervägande.
Går jag vidare och kommer till den 3:dje §:n, så läser jag der: »Den som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar söker förmå någon till affall från den rena Evangeliska läran, vare etc »
Då jag första gången läste denna §, tyckte jag mig i dess innehåll finna åtminstone någon säkerhet för vår läras bestånd, och gladdes deråt, att lagstiftaren åtminstone här ställt sig emot orostiftaren; men denna min tillfredsställelse försvann ganska snart, då jag närmare besinnade §:ns ordalydelse.
Hvad menas med bedrägliga medel?
Hvad menar den med bedrägliga medel, som har ett valspråk, hvilket lyder: ändamålet helgar medlen?
Sedan vi gifvit katholikerna rättighet att bilda egna församlingar, huru skola vi kunna förhindra, att dessa katholiker, hvilka — man måste medgifva det, numera äro vordne ett med jesuiterna, använda medel, som vi anse bedrägliga, men som de anse tillåtliga och lofgifna.
Här finna vi åter en af dessa skarpa motsägelser, hvaraf förslaget är upfyldt.
Men låtorn oss antaga, att katholikerna såsom bedrägligt anse detsamma, som vi anse vara bedrägligt.
En hvar af oss torde känna jesuiternas sätt att gå tillväga, huru de sorgfälligt och skickligt alltid undvika att sjelfva blottställa sig, utan smyga omkring i mörkret och välja sina offer, hvilka sedermera, om bedrägerierna uptäckas, lemnäs i sticket och få stå hela risken.