Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är i följe af de betänklighe.ter, hvilka jag då allt mer och mer upptäckte, som jag inom mig stadgade öfvertygelsen, om nödvändigheten att uppoffra den osäkra föreställningen, om en störte fullkomlighet, för det osvikliga behofvet af allmän trygghet och lugn»
Ej mindre obetänkt än sistnämnde anklagelse och lika främmande för Ministérens åliggande, är den anmärkning att Grundlagen icke utgör ett föremål för allmänna undervisningen Jag tror att den aldrig bör blifva d t.
För att känna Grundhgen är det nog att läsa den.
Rättigheten att förklara den eller göra utläggningar deröfver tillhör ingen, och en sådan rättighet tillagd hvilken lärare som hälst, blefve snart skadlig, om ej vådelig.
Den genom Tryckfriheten tillåtna off ntliga granskningen är helt annat.
De således yttrade meningar medföra ingen authoritet och mötas af andra lika gällande.
Meningar åter yttrade af en lärare, om deri förekomme något misstag, blefve snart ett sätt att fortplant» villfarelser.
, Medlet hvarigenom medborgaren 6kall vänja sig att älska sitt Fädernesland och att förstå dess lagar, är att hsn lär känna dess Historia, att han i utbildningen af dess samhällsskick blir bekant med afstegen, vådorna och de fördelar som blifvit småningom eröfrade, att han genom rediga och sanna rättsbegrepp, lär sig att pröfva, hvad som är och hvad sorn boide vara.
Allt detta kan och bör 35S Den 17 April e, m. ungdomen vid våra nuvarande allmänna un; dervismngsverk. inhemfcrbsch när den förvärfv vat dessa kunskaper, då har den också ali den grundläggning som behöfves för att kunna rätt bedömma och tillämpa våra grundlagar.
Jag har vid delta Riksmöte hördt mychet klandras den nya Skolordningen.
Jagskall vid ett annat tillfälle utbedja mig att få förklara mig deröfver.
Må det nu endast tillåtas mig anföra några ord af hvad en man yttrat, som sjelf danad vid våra publika undervisningsverk, alltid skall blifva ett utmärkt bevis att de icke qväfva snillet, att de medgifva de mäst omfattande och grundliga insigter.
”En af de stora idéer, säger han, som skapat Sveriges ännu bevarade allmänna inrättningar, uttrycker sig i systemet af dess offentliga Läroverk, uti deras gemensamma rikt-; ning att bilda ett Folk med grundlighet i begrepp och allvar i lynne, uM deras jemna stigande ifrån elemeutarisk öfning af kunskapsförmågan till bestämda kunskaper, ifrån ordmdt Skoltvang till ordnad academisk frihet.’'9
Han yttrar med detsamma sin farhåga, ”att den mekaniska anordning och den ledigare maehinrörelse, man vill gifva åt nya Statsinrättningar, komma att förlama den organiska kraft hvilken de gamla utvecklat samt att det förbättrade konstverket, vid brist på sådan drifvande kraft skal! stadna eiler sönderfalla”
I öfverensstämmelse härmed, kan jag ännu ej annat än hysa dea öfvertygelsen, att en af den nya Skolordningens vasendtliga förtjenster, är att den icke söht förändra, blott full - Den 12 dpril e. m. 5 59 komna det gamla, och jag vågar hoppas, att i en /ramtid man skall erkänna, att detta arbete, att de nya Gymnasii inrättningar det medfört, att den periodiska granskning af våra undervisningsverk som derigenom sr bestämd, och som ådagalägger afsigten ej allenast att förekomma missbruket», men också att fortgå tilt en större fullkomlighet, att säger jag allt detta, på ett hedrande sätt, vitnar, att oaktadt mängden af göromål, vid en tidpunkt, då samhället nyss var räddadt ifrån undergång, Styrelsen korrt efter Regementsförändringen sträckte sin omtanka äfven till efterkommande^
Att tillskrifva Minisféren den långsamhet man trott sig finna uti LagComittéens arbete, är en annan ej mindre oväntad än besynnerlig tillvitelse- Har då Friherre Anckarsvärd uppfunnit något visst formulär eller förkorrt^ ningssätt för tankan och begreppet äfvensom för pennan, i följe hvaraf lagar kunna inom viss tid beställas likasom handtverksarbeters, eller som periodiska skrifter?
eller vill hati icke bomma ihcg, att vid ett sådant företag, är det mindre fråga om tiden än om fullkornligheten?
att i ett samhälle som icke skall nyskapas, men der alla med ägande rättens helgd förut omgärdade förmoner och rättigheter skor la bibehållas, är en ny Lagstiftning icke ett enkelt uttryck af theoretiska speculationer öf-J ver allmänna rättsgrunders tillämpning, 'men att der bör omfatta hela kedjan af erfarenheten£om de verkliga rättsfordringames förhållande till Folkets individuella bildning, till Den 17 April e. m. dess belägenhet, till de enskiltas inbördes för* Jbindelser och till Civilasationens framsteg?
under en sådan synpunkt lordrar detta arbete ej allenast en noggrann kännedom af det närvarande och af vettenskapens framsteg i allmänhet, men också en uppmärksam samling och granskning af allt det i förflutna tider stadgade och hittills gällande.
Ju äldre Samhället blir, ju mera skall således detta arbete försvåras, och likväl äro nu redan alla de Balkar som höra till CivilLagen färdige och Förj slag till StrafiBalk och MissgerningsBalk hafva varit under öfvervägande, ehuru de fordra en ytterligare Omarbetning.
När emedlertid de nya LagBalkarne äro allmänheten genom trycket meddelade, när man vet att samma Committé under tiden utarbetat flera LagFörslag, såsom till den nya ConcursLagen och en ny InteckningsLag, till Författning röran* de vattenverks uppdämningar, till en ny Dora; stolarnes organisation och nya Straffinrättningar, m. m. samt att den afgifvit Betänkanden otn gränsorne emellan de Judiciella och Administrativa målen m. fl dylika ämnen, när säger jag.man bör veta allt detta, då hemställer jag huru den beställsamhet skall anses, hvarmed man sökt uppskrämma Nationen för en tidsutdrägt af 20 år och en utgift af ännu 200,000 R;dr?
Utaf hvad vi redan veta, kunna vi med säkerhet antaga att denna Comittécs arbete icke på långt när^skall fordra så mycken tid som vår nuvarande Lagbok, till hvars utarbetning LagCommission af Konung Carl XI lörordtiidss 1686, och hvilken först 1723 Den 17 yl pr il e. m. kunde lemna Rikets Ständers del af de nya LagBalkarne, hvilka likväl icke förr än 1731 det vili säga 45 år efter arbetets böljan, voro så fullbordade att de kunde Ständerne till antagande föreläggas.
Sedan nu varande LagComitsée 18 11 förordnades, hvilken för att gifva arbetet en större fullkomlighet är delad uti arbetande och granskande Ledamöter, men hvaraf blott de förra hafva arfvoden och de senare deremot måste dela sin tid emellan denna och andra befattningar, har Leta utgiften för både aflöning och tryckningskostnaden bestigit sig till omkring 78,000 R:dr och har således icke uppnått hälften af det belopp, Friherre
Ankarsvärd såsom en möjlig tillökning uppgifvit.
Att vid detta tillfälle finna ett utfall gjordt rörande Föreningen med Norrige, lärer förefalla än mera oväntadt.
Säkerligen har icke afsigten att bringa barmonie emellan båda ländernas lagar varit någon orsak till hvad man behagar kalla arbetets långsamhet hos oss.
Jag tror mig redap hafva visat att denna förebråelse är orättvis.
Nu återstår att fråga hvarföre man angående Föreningen med Norrige tillagt orden, den så kallade Föreningen?
Må hända vill man säga dermed att den kunnat vara fullkomligare.
För min del hyser jag deremot den oförställda öfvertygelsen, att den blef ej allenast allt hvad den kunde, men hvad den borde, vara.
Skulle jag väl för att bevisa detta behöfva erinra, om Norriges Geographiska beskaffenhet} om de kostnader och 362 Den 17 April e. m, svårigheter, om den tidsutdrägt som ett långvarigt krig i ett sådant land hade medfört ?
Eller skall det icke snarare instämma med Höglofl.
Ridderskapet och Adelns tänkesätt emot ett stridbart och agtniogsvärdt Folk, att mera f*äkna på de band sora under jemnlika rättigheter alstras af inbördes förtroende och inbördes välvilja, än uppå dem, man kanske skulle förgäfves sökt pålägga, igenom dessa medel som böra nyttjas emot Fiender,» icke emot bröder Må vi komma ihåg, att under denna senare synpunkt, är det i synnehet sorn vi säkrast kunna räkna på inbördes understöd? att efter en skilsmässa af 3:ne secler och ett lika länge underhållit misstroende, var frågan icke mindre att öfvervinna eller förstöra hvarannan, men att igenom en närmare bekantskap och inbördes biträden grunda ett varaktigt förtroende!
Det sätt på hvilket
Föreningen tilländabragtes och de vilkor hvaruppå den hviiar, voro båda delartie lika nödvändiga beredelser härtill och äro lika en borgen för Föreningens framtida bestånd äfvensom för båda Folkens gemensamma fördelar deraf.
I en framtid skola må hända de närmare band knytas hvilka då de bespara för båda nationerne flere kostnader och omvägar, skola ät båda gifva den ökade styrka och de utvidgade för, maner, som förenade krafter alltid medföra.
Men sättet att komma till detta mål är att afbi-i da tiden då båda Folkens gemensamma önskningar fördt derhän.
Emedlertid skall jag nu återkomma tili Den 17 April e. mi '3ö'3 det yrkande af Friherre Anckarsvärd, att Folket borde vara deltagande i lagskipning, förvaltningoch försvar genom Jury Inrättningar, Mm nicipalinjlitutioner och Nationalarmering.
Jag kanner ej hvad Friherre Anckarsvärd menar med dea Nationalarmering han åsyftar.
Menjagvetatt vi uti National!) ev Urin gen hafva den sådan som Nationen önskat; att ifrån början af vårt nya Samhällsskick har Regeringen ådagalagt sin omsorg att dana den; att det är efter mångå svårigheter och öfverläggningar som den blifvit hvad den nu är ock att under senaste fälttåg, den visat sig nyttig och under vår nuvarande Konungs ledning segrat både öfver fiender och fördomar.
Hvad Juryinrättningarne och MunicipalInstitutionerne beträffar, nekar jag ej deras värde, jag tror för min del att de i vissa fall kunna användas.
Men de stå i otvifvelaktigt sammanhang och beroende af en ny Lagstiftning och de höra till de Statsproblémer, hvars allmänna lämplighet för vårt land ännu på långt när icke är afgjord och hvars användande derföre fordrar en närmare granskning och vissa förberedelser innan man vid förekommande fall kan bestämdt afgöra, hvad sorn är tjenligt eller ej.
När jag af forekomne händelser kan intyga huru, på vissa ställen svårigheter möta, att få äfven blott Nämndemän, när i allmänhet det lärer medgifva* atÉ vid allmänna befattningar som fordra tid och möda, men icke medföra några förmåner, det ofta knappt är möjeligt att finna riet nödiga 564 Den 17 April e.
,m antal personer, sorn skola deri deltaga, ds kan jag icke annat än tvifla på,'att man igenom frivilligt bidrag ctf obetalt Nationalarbete han ersätta lika mycket lÖnadt och anbefallt t/en/l-manna-arbete.
I alla fall kan jag ej annat än högeligen protestera emot den nnrcantila synpunct ur hvilken förrättningar i Statens tjenst sål des blifva betraktade.
Det är sant, detta framställningssätt är nu för tiden ganska allmänt och det till den grad, att det derföre blifvit populärt.
Men sådant vittnar endast om tidehvarfvets egoisme och om den olyckliga sinnesstämning som under ständigt ökade behof och fikandet efter omvexlande njutningar, genom penningeinteresset qväft känslan för moraliskt värde.
Men om i fordna tider man frågat Oxenstjerna eller Dahlberg, eller de flesta af de män, hvars sköldar pryda detta Riddarhus, efter hvad penningevärde deras arbeten skulle mätas, säkerligen hade de med föragt och förtrytsamhet afvisat en sådan fråga och om inför dem man satt tjenstemannens mödor ungefär i likhet med daglönarens, säkerligen hade de då påmint att det äro andra lagar som drift va den förra, att det är hedrens lag som hos Embetsmannen måste blifva både driffjäder och belöning, att det är denna som i en monarkisk
Stat i synnerhet utgör lifsprincipen och att det är dess röst man först och främst bör vänta sig att höra inom ett Riddarhus.
Men Friherre
Anckarsvärd klagar öfver tillväxten af hvad han kallar den stående hären af Domare, Administratörer och Soldater» Den 17 April e, mi 365 Jag kan icke undgå att häri igenkänna ett Echo af den skrift öfver dessa ämnen sorn nyligen blifvit af den så kallade Courirens redaction utgifven, och jag vore frestad att utaf flera i Friherre Anckarsvärds anförande fökommande yttranden, uppfatta den förmodan, att han af denna afhandling lånat en stor del af sina tankar.
Jag har nu icke tillfälle <att ingå i granskningen af denna skrift, hvilken 6kulle fordra en annan afhandling.
Men jag tror mig kunna uppmana Friherre Anckarsvärd att nämna hvilka de Öfverflödigt1 Embeten eller tjenster äro sorn blifvit sedan Regementsförändringen tillskapade?
Om 2tne nya Landshöfdingar och en temporär vice Landshöfding tillkommit samt en ny HorRätt blifvit tillsatt, så bevisar detta icke derföre att dessa tjenster äro onödige; men att de flerfalldige förhållanden och mera invecklade angelägenheter, som utaf en stigande civilisation och ökad folkmängd, samt en i samma mon tilltagande näringsflit och omtanka äro en följd, fordrat en jemnare uppmärksamhet, att Regeringen följt behofvens anvisning och trott, att några 1000 R:drs utgift icke kunde jemnföras med fördelarne af en stigande cultur och af rättsökande parters lindring i kostnader och besvär,ida de på närmare håll fingo njuta rättvisan.
Men det är ej blott öfver de verkliga Embetsmännens antal, utan också öfver mängden af utdelta titlar, som Friherre Anckarsvärd kla, gar.
Dessa senare kosta likväl Staten ingenting, och de äjro icke dess mindre ett sätt att 365 Den 17 April c, ml visa Regeringens tillfredsställelse och Statens erkänsla för gjorda tjenstår, eller ådagalagde nitfulla bemödanden till allmänt gagn.
Uti ett samhälle d-*r Regenten och det Allmänna hafva inskränkta tillgångar och få utvägar att belöna, tror jag icke man borde klandra att denna utväg begagnas och hvad angår att man icke nog hushållat dermed, tror jag det borde ihågkommas, att tidebvarfvets fordringar nu äro andra än fordom; att i mon medelclassen närmas de högre, och samhällsskillnaderne blifva mindre märkbara, i samma mon blifva också anspråken på uppmärksamhet hos Styrelsen mera vidsträckta och att billighet och klokhet fordra ofta att deruppå göres afseenJ de.
Jag säger detta ifall det verkligen kunde bevisas, att mera än fordom man varit frikostig med hederstitlars utdelande.
Men vid en i närmare undersökning, tror jag detskall kunna ådagaläggas, att saken förhåller sig just tvertom, och att nästan med hvarje år antalet af sådane nådebetygelser blifvit mera inskränkt.
Anckarsvärds anmärkning blir i sådant fall i alla afseenden origtig.
Hvad samma talare anfort om saknade författningar till beredande af aftal emellan Sockneboer och Pastorer rörande de senare* lö* nevilkor, är ännu mera stridande emot rätta förhållandet.
Redan den i7 Maji 18 10 utgick ett circulair om aftal till Presträttigheter bestämmande och sedan hafva utkommit Författningaine af den ar September 18to och 3 April 1816, som utstaka sättet och vilkoret!
Den 17 April e. ml 357 huru sådane aftal skola tillvägabringas.
De äro också redan på många ställen träffade och efter vederbörlig pröfning, igenom Konungens höga bifall, för längre tid bekräftade.
Regeringen underlåter icke heller att begagna de tillfällen, som sakens natur och PresteStåndefs begifvande ej sällan erbjuda, för att åt nämnde Författningar gifva deras tillbörliga verkan och tillämpning.
På detta sätt beredes efterhand 0 i anseende till dessa afgifter den öfvergång ifrån ett obestämdt till ett bestämdt förhållan-v de, som man bör åsyfta och något mera afgörande kunde i denna del ej vidtagas , utan att pä en gång kränka PresteStåndets och menighetens rätt.
Den klagan Friherre Anckarsvärd fördt deröfver att Betänkandet om Styrelseverkens organisation, äfvensom Financeplanen, blott äro Comittéers arbeten utan godkännande af Ministéten är åtminstone aldeles stridande emot hvad Rikets Ständer fordom önskat och emot hvad de vid sistlidne Riksdag i först-t nämnde fråga yttrat, då uti deras underdåniga skrifvelse af den 2 Julii 1818, angående Förordnandet af en Comitiée för att företaga en ny reglering af Rikets Embeten och Tjenster följande önskan förekommer: ’få att Comitteens För [lag kan vid näfta Riksdag för Rikets Ständer framläggas.n
Något annat är således icke af Rikets Ständer begärt, och hvad 'kunna de rättvisligen önska mera än att utarbetade Förslag blifva till deras granskning framlagde?
Fordom, när en allt öfvervägande 368 Efcn 17 April e. m.
Konungamagt, med ful! sjelfförtröstan på sin egen vishet, uppgjorde Förslag som vid fara af onåd skulle antagas, då klagade man med skäl öfver saknad frihet i öfverläggningarne.
Nu, då denna frihet nästan icke har några gränsor, förebrår man StatsRådet att icke gifva Ständerne nog bestämda yttranden.
Likväl, när StatsUtskottet vid 1809 års Riksdag begärte att en Financeplan måtte af Konungens Embetsman till Rikets Ständers granskning afgifvas, blef detta Förslag af Plena förkastadt och det var nära att anses som en kränkning af Rikets Ständers rätt.
Hvarifrån kommer det väl nu, att man äskar directe af den så kallade Ministeren dylika arbeten'?
Sägom saken rent ut.
Det är icke ledningen man saknar, det är tillfället att klandra och man kan icke dölja sin förtrytelse, att genom uteblifvande af StatsRådets bestämda tillstyrkande, sakna anledning att kasta på detsamma skulden för allt hvad man i de nämnde Förslagen ogillar.
Men då det icke varit StatsRådets åliggande eller pligt att uppgöra dem, tror jag icke heller det är dess skyldighet att åtaga sig ansvaret derföre.
Efter hvad jag haft äran anföra om Rikets Ständers granlagenhet att vid 1809 års
Riksdag ensamne uppgöra, hvad som angick de Financiella ärenderne, och då både sakens beskaffenhet och Rikets Ständers anseende, böra ingifva öfvertygelsen att de icke varit ledde af annat än omständigheternas kraf och kän - Den lj?
April c, m. kännedomen af Fäderneslandets behof, tror jag mig icke böra ingå i någon omstäadeiig bevisning för att ådagalägga, Ett det icke berodt af Ministéren, hvarken att förekomma förblandningen af Statens skuld med Statens mynt, eller hvad Friherre Anckarsvärd kallat Discontkatastrophen.
Såsom skild ifrån all
Em* betsmannabefattning ända till slutet af i8i29 mn Ledamot af StatsUtkottet vid 1809 års Riksdag, anser jag mig så mycket mera pligtig intyga, att i Konungens allmänna nådiga proposition till StatsUtskottet af den 9 Junii 1809 är den önskan formeligen uttryckt, att det repre/entativa myntet måtte bibehållas vid det redbara värde r el atif t till det klingande, hvaruti det genom Realisationen blifvit jurfatt, och det Var just svårigheten att förena detta vilkor, med anskaffandet af de nödiga tillgångarne t sorn gaf anledning till den begäran om en Financeplans uppgörande, hvarmed StatsUtskottet då inkom till Ständerna.
Sedan denna ge« nom 2:ne Stånds vägran blef afslagen, väcktes inom StatsUtskottet, af den gråhårige
Rid» dersman som med den djupaste kännedom af Bankens ställning alltid förenat det Varmaste nit för dess bestånd, äfvensom för allt sorn kunde gagna det allmänna, frågan om StatsLåns upptagande, och formen af bokförda annuitetsLån blef härtill föreslagen.
Ändamålet var att förvandla till en stående Statsskuld, den del af utgifterne, sorn icke borde bestridas i form af löpande mynt.
Men behofvens trye* Bil. till Ridd. 0. Ad.
Pr. HI Band. 24 370 Den 17 April e. m'. kande mängd, som icke uppehölls af den långsamhet, med hvilken Riksdagsärender afhandlas, fordrade emedlertid att de enda för ögonblicket tillgängliga medel skulle tillgripas och emission af sedlar blef under tiden, merendels omedelbart af Stånden sjelfve beslutad.
Så tillkom den förblandning af Statens skuld med Statens mynt, öfver hvilken Friherre Anckarsvärd nu klagar.
I den tidpunkt då den beslöts voro olägenhet rne deraf redan af måni ga lika med Presidenten von Schulzenheim förutsedde; men både han och de, måste medgifva att något annat medel icke fanns och att vid valet emellan Statens sjelfbestånd eller penninge uppoffringar, kunde tvekan icke äga rum.
I en sådan ställning hvad skulle väl Ministéren hafva gjort?
och hvarföre framträdde icke då Friherre Anckarsvärd , hvars far här förde ordet, eller andra som lika med honom finna ett nöje att klandra det framfarna, hvarföre säger jag framträdde de ej och uppgåfvo de arcana, som utan att blottställa Statens välfärd kunnat förekomma en för stark utgifning af sedlar?
Med hvad Friherre Anckarsvärd kallar Discontkatastrophen, förhåller det sig ungefär på lika sätt.
Det var icke
Assignationernes emottagande i allmänna uppbörden som vållade olyckan, det var den för mycket vågade utvägen att till utvidgande af Djsconternas rörelse emottaga Lårjeinsättningar, hvilka vid uppvisandet skulle inlösas, och att på 6 månaders uppsägning, med gifvit tillstånd till Den 17 April e. m. omsättningar, utgifva lån, hvilka på sådant sätt blefvo en längre tid stående, det var detta, som i mån Creditrörelsen och Circulationen genom Handelsställningens förändringar blef trögare, skulle vålla Disconternes undergång.
Bankens och Rikets Ständers Revisorer hade må hända kunnat förutse detta förhållande och hade kanske, när de enskilta Låneinsättningarne i för stark proportion öfverskredo
Disconternas creditif i Banken , bordt inskränka emottsgandet af de förra.
Men detta är lättare att finna nu efteråt än det var då, när inga olägenheter men en ren vinst för Disconterne visade sig.
I alla fall hade Ministéren dermed intet att befatta.
Dess åtgärd blef allt hvad den kunde vara, nemligen att varna och att genom temporaira lånebiträden till Disconteme söka upprätthålla deras rörelse, för att med detsamma upprätthålla den allmänna crediten.
Då jag afhandlar detta ämne bör, jag icke med stillatigande förbigå den förebråelse Friherre Anckarsvärd gjort Minisiéren att haf.
Va understödt hvad han kallar det otyckliga företaget Götha Canal.
För min del tror jag att det är just detta företag, sorn kommer stt för dess upphofsman och för då varande Minislére grundlägga en odödlig ära.
Må man | betänka, hvilken Sveriges ställning var år 1809 och man skall medgifva att beslutet att det oaktadt företaga ett sådant arbete, vittnar om en insigt och en förhoppning på Sveriges krafter och tillgångar samt på deras kloka och Den 17 April e, m. ändamålsenliga ledning, som endast af en man med den kraftfullaste vilja och af en rätt patriotisk Minislére kunde uppfattas.
I en sådan tidpunkt, är allt som visar ett högt begrepp om en Nations förmåga, ett sätt att öka dess anseende, dess mod och med detsamma dess styrka.
Genom den skicklighet med hvilken Götha Canalarbete blifvit utfördt, har man än vidare rättfärdigat planens storhet och Nationens förhoppningar.
Då häfdatecknaren en gång skall finna, att ifrån och med 1808 till 1814.
Svenska sjöfarten var under större delen af tiden utsatt för kaperier i sundet, och att flera Millioner derigenom gingo förlorade, med detsamma som farhågan derföre inskränkte vår handel och minskade fördelarne deraf, då skall han erkänna, att förmånen af en oberoende sjöfart är en af de vigtigaste sorn kunnat för Fäderneslandet beredas, och att densamma blir i samma mån mera fördelaktig, som den, äfven under vanliga förhållanden skall uti de mäst bördiga provincer befordra ea högre odling och gifva ökade tillfällen till fördelaktige varubyten.
F.a framtid skall eiåbdes, jag är säker derom, skörda af Götha Canal de fördelar, vi nu blott kunne förutse, och i alla tider skall detta arbete blifva betraktat med samma vördnad och beundran, som den resande nu beskådar dessa byggnader, vägar och vattenledningar, hvilka ännu till efterkommandes nytta qvarstå och vittna om Romerskt mod, om Romersk storhet och arbetsamhet.
Den 17 April c. m. 373 Friherre Anckarsvärd har också anmärkt, att ingenting var gjordt för Näringsfriheten.
Men han lär dervid hafva glömt att redan 181 o utkom den kungörelse om Ståndens inbördes Concessioner, hvarigenom den princip blef allmängjord, att hva: och en emot id kande af Borgerlig tunga skulle få drifva borgerlig näring; att denna princip blifvit å ömse sidor olika sn>edd och förklarad; att i följe deraf ämnet varit under öfverläggning vid alla föregående Riksmöten; att merendels 2:ne
Stånd dervid stadnat emot 2 och att Regeringen således icke kunnat vidtaga något afgörande steg.
Det sorn i en sådan sakens ställning; kunde ske, var att låta utarbeta ett Förslag till jemkning uti de ömsesidiga pretentionerne och det är detta Förslag, som nu blifvit ©fverlemnadt tiil Rikets Ständers granskning.