Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Så ung och så bruten, så högt älskad och så tröstlöst öfvergifven!
Si, Herren har gifvit din fader denna världens ägodelar till rof, hans hand utsträckes öfver den vida jordens krets, han befaller dess skatter, och de lyda honom, men han har ej förmått räcka sin enda kära dotter ett bröd, när hon hungrade, eller en dryck vatten, när hon törstade, eller en trasa af sin purpur, när hon skälfde af köld!
Okänd och fattig! ...
Du hör det, Israels Gud, som gifvit mig allt, hon har dött fattig, fattig, fattig ...
Den ringaste af mina tjenare skall icke dö så fattig som hon!
Och den gamle slet sitt grå hår i sorgens öfvermått, intill dess att en ny tanke undanträngde den första.
Han fattade åter gossens hand och tryckte den hårdt.
-- Du säger: samma stund vi kommo till världen.
-- Ja, vi äro två.
Min syster Hagar och jag.
-- Och hon lefver?
Vi skildes för två år sedan.
-- Jag skall uppsöka henne, om hon än gömde sig i den djupaste snö.
Men du, min Ruths son, blod af mitt blod och själ af min själ, du skall från denna dagen vara min son!
Före slaget.
Torstenson ensam behöll sitt ogenomträngliga lugn.
Två svenske fältherrar hafva segrat fotlöse i hängbår; en tredje, den tappraste, förlorade i hängbår slaget vid Pultava.
Fruktansvärdare i fält, större som människa, följde efter Johan Banér Gustaf Adolfs bäste lärjunge Lennart Torstenson, blixten benämnd.
Huru man väntade honom i långa månader från våren 1641, när frukterna af Banérs fälttåg tycktes gifna till sköfling och den hufvudlösa svenska hären falla i spillror!
Allt var förberedt: penningar, trupper, krigsplaner.
Riket tycktes hafva uttömt sin sista sparpenning, sin sista arm, som kunde umbäras vid plogen, och Torstenson kom icke.
En af dessa förgängelsens råttor, som gnaga hjältars lifstråd, hade krupit ut ur Ingolstadts fuktiga fängelsehvalf och bitit sig där för lifstiden fast i fältherrens fot.
Det stora kriget kommenderade marsch; gikten kommenderade halt.
Han, som skulle segra, var själf besegrad, innan han fattat fältmarskalksstafven.
Afundsjuke generaler tvistade om företrädet i rang och befäl; tygellöse legoknektar tillställde myteri; uppviglare smögo sig in i fältlägren; diplomaterne begagnade tillfället att öfverlista hvarandra.
Alla tänkte på sig, ingen på folkens välfärd och stridens världshistoriska mål.
Trettioåra kriget upplöste sig i en fejd om byte; man slogs om besittningen af förödda länder.
Ett stort drag hade kvarstannat i tidens förvridna anlete, ett heroiskt, men upprörande drag af förvildning: -- likgiltigheten för människolif och människolycka.
Huru hade man icke i början upprört himmel och jord, när Magdeburg förstördes, när Pasewalks invånare nedhöggos!
Hvilka verop hade ej då uppstigit från en härjad by!
Hvem var så afskydd, som människoslaktaren Götz, som mordbrännaren Holk och deras gelikar!
Men vid detta var man nu van, och vanan förslöar.
Svärdet, brandfacklan, utpressningen hade nu gått från land till land; hvem hör en klagan i ödemarker?
Vid Lützen, säger Schiller, hade lifvet förlorat sitt värde, när den bäste och ädlaste icke mera fanns till.
Tio år senare stod lifvet så i vanpris, att man tog och man miste det såsom man i våra dagar tager och bortkastar en cigarrett.
Den onyttiga varan slösades bort, såsom sällan förr och sällan sedan.
Icke så, att svärdets och kulans arbete skulle ha kostat mera blod, än i nyare tider.
Tvärtom, en nyare tid har tiodubblat förstörelseredskapen och härarnas massor.
I sextonhundratalets krig smalt lifvet bort, än genom utsväfningar, än genom små dråpslag, små olycksfall, än genom otaliga lidanden, om hvilka vår tid knappt har en aning.
Farsoterna togo sin part, umbäranden togo mera.
Wallenstein förde till lägret vid Alte Veste 60,000 man och begrof hälften som döda.
Gallas lyckades gång efter gång, inom få månader och nästan utan strid, förstöra manstarka härar.
Marschen genom ödelagda länder kostade Banér halfva hans styrka.
En belägrad fästning var utom och inom murarna en öppen graf.
Detta allt utan att räkna manfallet bland de obeväpnade.
Till slöseriet med människolif bidrog ett egendomligt bruk, som nutidens krigföring längesedan bortlagt, men som förklaras däraf, att trettioåra krigets soldat mest fick sörja för sig själf så godt han förmådde.
Den tyske soldaten medförde i fält sin hustru och sina barn, som hade sin plats vid trossen till ett så stort antal, att de stundom voro tre eller fyra gånger så många som de stridande själfve.
Dessa soldathustrur medförde kläder och husgeråd; de tvättade, kokade och hushållade för sina män, kunde ock deltaga i deras röfverier och svärma som korpar öfver slagfältet efter en strid för att plundra de döde.
Lösa kvinnor, slödder af alla slag, förökade trängseln.
När då hären led brist på det nödvändiga eller blef slagen och skingrad åt alla håll, skingrades äfven svärmen af kvinnor och barn; en del undkom i elände, andra blefvo segrarens byte, mesta delen förgicks. -- Den svenske och finske soldaten nödgades kvarlämna familjen hemma, men hans officer medförde ofta sin hustru, mera sällan ett barn.
Ändtligen kom Torstenson i November 1641 och med honom ny enhet, ny kraft, nya förstärkningar.
Han var den ende som uppfattat sin store mästares tanke, den ende som kände sig mäktig att föra det stora kriget.
Hans mål, som han aldrig lämnade ur sikte, var att marschera så rakt som möjligt på Wien och där tvinga kejsaren till fred.
Men Torstenson hade emot sig en lika tapper och därtill slugare motståndare.
Elfva månader förgingo under marscher, belägringar, svält och mödor, innan han lyckades tvinga Piccolomini till ett allvarsamt fältslag.
Svenska hären belägrade det välbefästa Leipzig.
Fältmarskalken hade sent på kvällen sammankallat ett krigsråd till högkvarteret i byn Straussenhäuser för att öfverlägga om belägringen och möjligheten af en stormning.
Närvarande voro svenska härens främste och mest frejdade fältherrar:
Torstensons närmaste man, den barske riksfälttygmästaren Johan Lilliehöök med sin fårade panna och sina stora skarpa grå ögon -- mästaren i det lilla kriget, den tappre och roflystne brandenburgaren Hans Kristofer von Königsmark -- den blåögde blifvande fältmarskalken Carl Gustaf Wrangel -- den blifvande konungen, pfalzgrefven Carl Gustaf, nu vid sina blomstrande tjugu år i sin första krigsskola -- den i strider grånade Axel Lillie, väl bepröfvad i Gustaf Adolfs leder -- den eldige, oförfärade fransmannen
Mortaigne och slutligen tre i alla faror härdade finnar: den lille korpulente Arvid Wittenberg, som förliknats vid både lejonet och blixten; Breitenfelds och Lützens frejdade ryttarechef Torsten Stålhandske samt Neunburgs försvarare Erik Slange, utväxlad ur fångenskapen.
Fältmarskalken Lennart Torstenson beherskade med sin lugna klara blick desse krigare, hvilka redan så ofta anfört härar på eget ansvar.
Efter Gustaf Adolf fanns ingen så älskad och fruktad man som Torstenson, ingen som så kunde vinna och kufva ett trotsigt krigarehjärta.
Han frågade sitt befäl om detaljen, men behöll för sig krigsplanen och det beslut som blef afgörande.
Helst, sade han, ville han undvika en stormning.
Leipzig var rikt och väl försedt med alla förråder, som kunde för hären blifva af största nytta.
Dessa borde icke vid en stormning sköflas eller förstöras, fastmera borde staden tvingas att kapitulera.
Dock trängde tiden hårdt på och tålde intet uppskof, emedan den kejserliga hären redan var i marsch att undsätta Leipzig.
Krigsrådet skulle utlåta sig om bästa medlen att skyndsamt betvinga staden.
Mortaigne, den hetsigaste, hade dagen förut blifvit med förlust slagen tillbaka vid ett försök att storma
Paulinerkollegiet och yrkade på en ny, allmän stormning dagen därpå.
Med honom förenade sig Wrangel, Königsmark, pfalzgrefven och Stålhandske.
Lilliehöök, biträdd af Axel Lillie och Wittenberg, ansåg försvarsverken för starka och brescherna ännu ej praktikabla för stormlöpning.
Man borde invänta artilleriets verkan två eller tre dagar framåt och därefter erbjuda kapitulation.
Slange anmälde, att han utsändt en kunskapare, som hvarje ögonblick kunde väntas åter med rapport om general Piccolominis marsch.
Hade man ännu tre dagars tid, ville han förena sig med
Lilliehöök om att vänta.
Fältmarskalken anmärkte, att öfverste Stenbock med tre framskjutna brigader vid Connewitz bevakade fiendens rörelser.
Piccolomini, tillade han, står fyra dagsmarscher härifrån i Lausigk.
-- Min kunskapare, sade Slange, inväntar icke fienden; han uppsöker honom.
Meningarna förblefvo delade.
Fältmarskalken, med en redan uppgjord plan, som han ej fann för godt att meddela, var i begrepp att upplösa krigsrådet, när en ordonnans utkallade Slange.
Kort därpå återkom denne med rapport, att Piccolomini stod icke i Lausigk, utan i Gaschwitz, en dagsmarsch från Leipzig.
Intrycket af denna rapport kunde läsas i fältherrarnes min och åtbörder.
Lilliehööks panna lade sig i än djupare veck.
Lillie tummade sina mustascher, Wittenberg lade föraktligt benet öfver armstödet af den stol, där han slagit sig ned.
Pfalzgrefven förde handen till värjfästet, Stålhandske stampade i golfvet, så att sporrarna klingade.
Wrangel bet sig harmsen i läppen, Königsmark hviskade leende några ord åt Mortaigne, och denne såg triumferande på fältmarskalken, likasom ville han säga: vi få likväl slåss!
Torstenson ensam behöll sitt ogenomträngliga lugn, utan att ändra en min.
-- Kalla in budbäraren!
En spenslig yngling, klädd som böhmisk trumpetare med de kejserliga färgerna, infördes.
Han tilläts muntligen afgifva sin rapport inför fältmarskalken.
-- Den kejserliga hären -- sade ynglingen, ännu andfådd efter en häftig ridt -- stod i går på morgonen i Lausigk, 19,000 man stark, 13,000 till häst och 6,000 till fots, under ärkehertigens och general Piccolominis befäl.
Klockan sex satte sig förtruppen i marsch, och i går afton kom fotfolket till Kitschen, men kavalleriet till Eula.
Efter fyra timmars rast blef åter uppbrott och ilmarsch genom natten.
I dag klockan nio på förmiddagen rastades mellan Rötha och Magdeborn.
Vid mörkningen för tre timmar sedan var förtruppen i Gaschwitz.
Jag hörde dem säga, att ärkehertigens stjärntydare lofvat dem seger och att de i morgon före mörkrets inbrott skulle klappa på Leipzigs portar.
-- Du har varit i deras läger?
-- Jag har följt dem från Lausigk och bivuakerat två nätter med dem.
-- Invänta vidare order!
Ynglingen gick.
Torstenson vände sig till Slange:
-- Stenbock har ännu ej rapporterat fiendens marsch.
Kan generalmajoren lita på denne pojke?
Slange, numera generalmajor, svarade:
-- Han har bestått profvet i Neunburg.
-- Mina herrar, återtog fältmarskalken, det torde blifva nödvändigt att ändra dessein.
Bekräftas denna rapport före midnatt af Stenbock, upphäfves belägringen.
Det är icke lägligt för oss att stå instängda mellan de kejserlige och staden.
Förbereden allt till aftåg; vaktposterna rundtomkring staden kvarblifva tillsvidare.
Vi gå öfver Parthe vid Schönefeld och marschera till Breitenfeld.
Ingen onödig brådska.
Det är nog, att vi sätta oss i marsch, när Stenbock replierat på hufvudstyrkan och fiendens förtrupp kan bevittna vårt aftåg.
Jag önskar, att aftåget må se ut som en oordnad flykt.
I mig?
De i alla krigets konster invigde gamle fältherrarne förstodo sin chef, men den unge pfalzgrefven förstod honom icke.
Hvilken skymf!
En så segervan här skulle anses fly för en fiende!
Vid midnatt anlände ilbudet från Connewitz.
Stenbocks adjutant förhördes jämte Slanges kunskapare.
Bådas berättelser öfverensstämde i öfrigt, men den senare kände fiendens styrka så noggrant, att han räknat hvarje regemente, hvarje skvadron, hvarje kanon.
-- Ditt namn? frågade fältmarskalken.
-- Urban Niemand, korporal.
Torstenson log.
I bredd med hans skäggige korporaler liknade denne pilt utan ett fjun på hakan en förklädd flicka.
Belägringen upphäfdes.
Följande dag företog fältmarskalken en rekognoscering med kavalleriet.
Dagen därpå, den 22 Oktober, när fienden ryckte närmare, marscherade hela svenska hären mot kvällen till Breitenfeld.
Detta skedde med skenbar brådska, i låtsad oordning, så att fotfolket tycktes vid bryggan öfver Parthe tränga på artilleriet, och kavalleriet åter tycktes trampa ned fotfolket.
Stenbock, hvilken på en omväg kring staden drog sig tillbaka till hufvudstyrkan, råkade i handgemäng med fiendens förtrupper och gaf, efter en kort strid, sina hästar sporrarna.
Allt liknade hardt när en skyndsam flykt, och de kejserlige styrktes i denna förmodan, när de funno spadar och hackor kringkastade i approcherna, vapen och munderingspersedlar likasom i stor brådska kringströdda, till och med några förnaglade kanoner kvarlämnade i de svenska batterierna.
Denna oordnade flykt måste begagnas att i grund slå den retirerande svenska hären.
Piccolomini ryckte efter och stod samma natt, äfven han, på den vida slätten vid Breitenfeld.
Mörkret tillät ingen vidare marsch i en fiendes närhet.
Man måste invänta följande morgon för att krossa den flyende fältherren, som troligen hindrades af sin hjälplösa gikt att här hålla stånd.
Medan den annars så sluge och försiktige Piccolomini invaggade sig i dessa segerdrömmar, intog svenska hären ännu samma kväll sina platser i god slagordning och tillbragte natten, fullt stridfärdig, dels vid bivuakeldarna, dels utan skydd på den af regnet uppblötta marken.
Äfven eldarna voro med afsikt tända så oregelmässigt, att de ej kunde förråda härens uppställning, snarare läto förmoda en nödtvungen rast hvarhelst flyende truppafdelningar funnit det lägligast.
Öfverbefälhafvarne redo mönstrande förbi sina lägrade leder för att öfvertyga sig om att order blifvit noggrant utförda.
Slange hade slutat sin mönstring och kastat sig ned vid en bivuak.
Han var tankfull och nedstämd, något låg på hans hjärta.
Eldskenet gaf hans uttrycksfulla blick en drömmande glans.
-- Niemand -- sade han till den bredvidstående ynglingen, hvilken afvaktade hans befallningar, likasom förut Gordons -- sätt dig, jag har något att säga dig.
Hvarifrån kom du till mig i Olmütz?
-- Jag rymde från en jude i Regensburg.
-- Såsom du rymde från Finland, från nunnorna, från komedianterne, från Petrowitz' röfvare.
Det där har du berättat mig.
Du blef illa behandlad i Regensburg?
-- Nej, general.
Den gamle juden var god mot mig, han gaf mig allt hvad jag önskade, utom friheten, och kallade mig sin son.
-- Likväl rymde du?
-- Köpmän! svarade ynglingen med en föraktlig axelryckning, som han lärt af herr Åke i tiden.
-- Du tjenade mig lika oförskräckt som du tjenade Gordon.
Du gick för andra gången till en nästan säker död, när du erbjöd dig att utspeja fienden i hans eget läger.
Huru undgick du hans misstankar vid Lausigk och på marschen till Gaschwitz?
-- Vi hade dagen förut tagit en liten böhmisk trumpetare.
Jag tog hans dräkt, hans soldatbref, hans namn, kunde tala hans språk, blåsa hans trumpet och kände hans hembygd.
-- Jag förstår.
Men det var icke därom jag ville tala.
Är du verkligen född i Finland?
-- Och du kände aldrig dina föräldrar?
-- Sällsamt!
Du liknar någon, som jag i min ungdom såg i Marienburg och aldrig kan glömma.
Adolph Fredrik 2. Gustaf III.
Carl XIII.
Gustaf IV Adolph. 5.
Fredrik Adolph.
Gustaf III icke blott började en ny regering, stiftade ett nytt regeringssätt; han skapade äfven ett nytt tidehvarf.
Det var smakens, förfiningens, nöjenas, vitterhetens, de sköna konsternas – ropa hans vänner: det var flärdens, prålets, ytlighetens, sedeslöshetens, lasternas – påstå hans fiender.
Och begge hafva rätt; ty de omförmäla blott hvar för sig glanspunkter och skuggsidor af samma föremål.
Det är begripligt, att hjelten i ett sådant stycke skall beundras, ända till hänryckning, från ett håll; hatas, ända till afsky, från ett annat.
Och sådan blef Gustafs lott.
Om han förtjent alla de loford, man slösat på honom, hade han varit en halfgud: om han gjort sig skyldig till allt det förakt, som blifvit kastadt på hans personlighet, hade han varit en afgrundsande.
Gustaf var ingendera: han var menniska; långt ifrån icke en stor man, i detta ords sanna bemärkelse; men en sällsynt man, huru uttrycket än må förstås.
Om Roms Augustus stått oss lika nära, som Gustaf, skulle imperatorn ofelbart haft sämre spel.
Hans purpur, drypande af medborgerligt blod, har ej hunnit torka i årtusendens sol: på Gustafs konungamantel åter är det egentligen fläcken efter hans eget, som aldrig kan utplånas.
Gustaf III:s regering börjas med statshvälfningen 72.
De föregående aderton månaderna innefatta frihetstidens sista andetag.
Dödsvåndan var gräslig och långsam.
Frid öfver jettens stoft!
Sedan frihetstiden urartade från sitt ursprung, har den endast råkat ut för bespottare:
Gustaf vanslägtades, berusad af högheten, också från sitt; men har funnit försvarare.
Så olika skonsamhet ha ett folk och en kung att påräkna för sina förirringar.
Jemna och lofvande voro Gustafs första steg på regentbanan: lofvande både för gagnet och glädjen.
Han befolkade sin rådkammare med statsmän ur frihetstidens: de voro således vuxne sitt kall och uppburo, med heder för sig, för landet, för konungen, den talàr, han gaf dem.
Men äfven de första val, han gjorde på egen hand, af embetsmän till andra poster, vittna om regentblick och känsla för statens bästa, då han nämnde landshöfdingen Carl Sparre till öfverståthållare och kommersrådet Johan Lilljencrantz till statssekreterare för handeln och finanserna: män, fostrade under frihetstiden, det är sannt, och Sparre till och med en af riksdagarnas verksammare medlemmar; men det var af Gustaf, de erhöllo och under honom, de utöfvade de befattningar, i hvilka de gjort sina namn.
Straxt efter regementsförändringen hade konungen, för att smickra dels sin äregirige broders fåfänga, dels Stockholms borgerskap – Gustafs förnämsta och tillförlitligaste stöd under alla skiften – uppdragit hufvudstadens styrelse åt hertig Carl, och ur hans händer öfvertog öfverståthållaren baron Sparre den år 1773.
För svenska vitterheten vidtog nu en ny tideräkning. «Atis och Camillas« sångare och sångaren af «Tåget öfver
Bält« stodo konungen närmast och fingo således först hugna sig af den nya solens värmande nådestrålar.
Dessa begge snillen utgjorde blott förposterna till den talrika här, som, på Gustafs vink, lägrade sig kring hans thron.
Och hvem var värdigare att stå denna nära, än den ädle statsman och skald, hvilken handlade som han sjöng, – sjöng så här:
«Här ingen statsslug dåre säger,
Att dygd är blott ett talesätt,
Och uti samma vigtskål väger
Guld, samvet, titlar, mensko-rätt;
Här hörs ej menskligheten qvida
Och fåfängt sina suckar sprida,
När storhet henne flyktig gör;
Ty askans barn i dessa trakter
Ej skapa sig till gudamakter,
Och mask ej maskar krossa tör.» 1
Första året skiftade konungen nogräknadt sin tid mellan omsorgerna för sitt kall och sina nöjen.
Han hade gjort sig till regel, att se allt med egna ögon och att vara tillgänglig för den ringaste undersåten, så väl som för de högst uppsatte i staten: helsosam regel, som bekom både honom sjelf och folket väl, så länge han följde den.
Men han tröttnade – han var kung! – och hvilken ärftlig lifstids-konung tröttnar ej vid de enformiga regeringspligterna, så väl som vid de besvärliga banden på sina höga nycker!
En dag i veckan stod således Gustafs audienssal öppen för alla – icke som anmälte sig; hvem som behagade, som hade något att andraga hos monarken, inträdde der, utan hinder af vakter, drängar, kammarherrar och adjutanter – för alla, som ville tala med konungen.
Dessa audienser, utan att vara lysande – de förnäme sökte heldre sin beskyddare vid andra stunder och tillfällen – voro öfverfulla och upptogo största delen af dagen; ty många hade mycket på hjertat och Gustaf gaf sig god tid och tålamod med alla.
Matts – en bonde från Dalarna, som i Stockholm sökt arbetsförtjenst, för att lifnära sig och bidraga till sina ålderstigna, orkeslösa föräldrars uppehälle i hemorten – gick oförskräckt upp på slottet en vacker tisdag.
Hans skinnbyxor hade ursprungligen varit gula, liksom ullstrumporna hvita och skorna svarta; men tid och dagsverken hade bortnött färgernas skarpa motsatser: de hade numera starkt tycke af hvarandra och liknade hvar för sig kanske minst sig sjelfva.
Endast rockens mörkbruna färg trotsade ännu, på halsstarrigt Dalkarsmanér, föränderligheten.
– «Hvad är ditt ärende, min vän?« – frågade Gustaf, vänligt, och vinkade Matts till sig i fönsterfördjupningen, der konungen stod.
– Ä’ det du, som ä’ kungjen?« blef första svaret.
– «Ja visst.
Och hvad heter du?«
– «Matts i Säfsen.«
– «Nå hvad vill du, min kära Matts?«
– «Jag vill ha igen fars ko.«
– «Huru har den kommit bort?«
– «Jo, ser du, när länsman kom för att ta ut skatta’ hos far, så tycktje far, han, att kröningsgärda va’ för stor och sa’: dä hade varit bättre, att du blifvit okrönt.«
– «Det var ett opassande uttryck af din far, Matts.«
– «Ja, så tyckjer du; men länsman han tycktje dä passa’ bra, för att knipa fars enda ko.«
– «Hvad vill det säga?
– «Jo han sa’ att dä far sa’ va’ «kli med ler och potatis«2, som kungjen inte kunde smälta, utan att dä skulle kosta nackjen på far, om han inte släppte till koa och länsman högvederbörligt gaf an saka.
– «Har din far klagat hos landshöfdingen?«
– «Jo dä ska du se!
Ne-ej, slugare ä’ han väl än så.
Den ena korpen huggjer inte ut ögat på den are, säger ordspråket.
Då hade han fälla fått huda full af stryk med på köpet.«
– «Aha! står det så till i din hemort?......
Nå, Matts, hvad vill du att jag skall göra?«
– «Inte vara rädd för länsmans dumma prat om «kli med ler och potatis«; ty far vill, fan ta’ mej! inte förge dej; och så ska’ du låta far få si ko igen.«
– «Och det tror du, att jag kan och vill?
– «Ja visst kan du; för dä va’ ju derföre du gjorde rävålutjona i fjol somras; och vill, nog vill du; ty du håller mer af oss allmoge, än både länsman, fogden och hans höga nåde.«
– «Nå, efter du har förtroende till mig, så skall jag också visa, att jag vill göra hvad jag kan.
(Ropar till handsekreteraren, som vid dessa audienser alltid var tillstädes) Zibet!
Tag reda på förhållandet med denne bondes sak.
Sätt upp en skriftlig promemoria åt mig och handbref till min befallningshafvande i Dalarna.
Det skall afgå med nästa post.«
– «Ja, Ers Maj:t« – svarade Zibet, bugande, i det han framtog blyertspenna och anteckningsbok, dem han alltid hade till hands vid sådana tillfällen, der konungens handsekreterare var den ende vakthafvande.
– «Se så, kära Matts, om din far ej inom en månad härefter fått igen sin ko, så skall han ur min egen kassa få penningar att köpa sig en annan.
Farväl!«
Följande morgonen klockan sex – vid hvilken tid Gustaf började sina göromål – öfverlemnade Zibet promemorian och framlade ett förslag till bref, hvilket konungen gillade och underskref.
– «Hjelper ej detta, så skall jag gå allvarsamt till väga, genom statsexpeditionen och Rådet« – yttrade Gustaf. – «En sådan oförskämd tölp, som understår sig att preja allmogen i mitt namn, att rubricera till majestätsbrott ett dumt glopord!
En kung, som är kung, kan icke hinnas af sådant, borde, i alla fall, ej låta någon ana, äfven om det skulle träffa.
Imedlertid vill jag tala med Lilljestråhle.
(Ringer.
En kammarherre inkommer.)
Justitiekanslern skall genast inställa sig hos mig.
(Kammarherren går.)
Dylika dumheter måste förekommas i framtiden.«
Den lärde, djupsinnige, mångkunnige författaren af det tröga, opoetiska fastän rimmade «Fideicommisset till min son Ingermund« (1108 strofer på 75 tryckta qvartsidor, hvaraf hälften utdrag ur grekiska, latinska, franska, engelska och svenska skriftställare samt ur bibeln) – en högväxt skepnad, med starka, romerska anletsdrag och ett oböjligt romarsinne – var icke sen att hörsamma kallelsen.
– «De här skändligheterna, de här galenskaperna måste nödvändigt taga slut, Justitiekansler Lilljestråhle,« – tillade konungen, sedan han gifvit honom del af händelsen med Matts i Säfsen.
– Majestätsbrott, som hela verlden skrattar åt, som väpna allmänna tänkesättet till den anklagades försvar och blottställa den, i hvars namn och å hvars vägnar anklagelsen sker, att blifva utskrattad och uthvisslad, förhatad och förbannad: ännu en gång, det duger icke och det skall förändras!«
– «Ers Maj:t önskar således, att lagen om majestätsbrott upphäfves?« yttrade Lilljestråhle kallt.
(Konungen studsar och besinnar sig.)
– «Upphäfves ..... nej!.... ty det är ju en kunglig företrädesrättighet, och af dem skänker jag aldrig efter ett hårsmån.
Men missbruken skola undanröjas, skola förekommas, och det är just i det afseendet, jag efterskickat er.