Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dom Ignazio, eller ifall han, öfvertalad af dina bröder, än engång återkallar sitt löfte, detta hinder icke skall bereda ett ytterligare uppskof af vår lycka.
Jag lofvar det, svarade Clementina.
Lef väl, min älskade, måtte du snart komma åter.
Agostinho tryckte en kyss på hennes läppar.
En månad derefter återfinna vi honom i Rom såsom supplikant hos den heliga Curian.
Underhandlingen fann dock vida större svårighet än han eller Abbedissan i sin oerfarenhet af verlden hade föreställt sig.
Dom Pedro eller hans Cortes stodo i särdeles gunst hos den helige Fadren.
Beslutet om klostrens upphäfvande betraktades i Rom såsom för ingen del lagligt, utan tvertom för syndigt och ochristligt.
Man sade honom, att det skulle varit betydligt lättare, att för sig utverka denna dispence, om den förhatliga, verldsliga regeringen icke förut mellankommit.
Underhandlingen drog således mycket länge på tiden, och suckande räknade den otålige ynglingen veckor och månader.
Villaflor ägde dock en talisman, för hvilken sjelfva den heliga curian aldrig, såsom det påstås, varit kallsinnig: guld.
Genom ett frikostigt användande deraf och genom några vänners bemedling vann han dock ändtligen sitt syftemål.
Mer än ett år hade dock förflutit under striden om detta dyrbara document.
Men väntan på sjölägenheter, och derefter motvind och stormar, fördröjde ännu längre hans återkomst.
Ändtligen inlopp han på ett engelskt skepp från Gibraltar i hamnen vid Funchal.
Då Villaflor, med sitt dyrt förvärfvade papper på fickan, der landsteg, dundrade kanoner, svajade flaggor på fartyg och husen, hvimlade folkskaror i täta vågor genom de trånga gatorna.
Det kunde tyckas, sade han för sig sjelf, som denna fest vore enkom anställd för att fira min lycka.
Förmodligen gifves denna högtid till något helgons ära, eller firar man kanske någon kunglig namnsdag eller måhända någon constitutionsfest.
Dock, hvad rör det mig?
Han begaf sig på stående fot till Abbedissans boning, eller, såsom som hon nu benämdes, hertiginnan Cadaval’s.
Han darrade, då han beträdde detta hus, hvarifrån han på lång tid varit i saknad af alla underrättelser; hans förening hade mött så många hinder, att han äfven i denna stund befarade någon nytt slag.
Men efter få minuter skingrades alla farhågor; allt stod på den lyckligaste fot; Clementina var skönare och ömmare än någonsin, och blef nu outsägligt lycklig, sedan hon hört utgången af underhandlingen.
Från fadren hade hon ock erhållit glada tidningar och de ömmaste välsignelser, jemte löfte att, efter brölloppet, möta sina båda barn i Lisabon.
Hertiginnan emottog
Påfvens Breve, kysste det och sade, sedan hon läst det:
Alla svårigheter äro nu besegrade, och ingen ting hindrar er mera, Dom Agostinho, att emottaga lönen för er långa och trofasta kärlek.
Jag lyckönskar er, mina barn!
Tillåten mig att tillbringa mina återstående dagar den boning J väljen, det må blifva i Portugal, Brasilien eller på Madeira.
Man utsatte den nära brölloppsdagen, man uppgjorde planer för framtiden, man förlorade sig i de gladaste drömmar, då ett ovanligt buller förmärktes i trapporna.
Dörren uppslogs och nu inträdde, åtföljd af åtskilliga andra, samma Poliscommissarie, som Agostinho igenkände sedan scenen i klostret Santa Clara.
På samma sätt, med samma mine som då, uppdrog han ett papper och läste en lika omständlig proclamation, af följande lydelse: att Hans Majestät, Dom Miguel, på sina undersåtares trägna böner, och med de lagliga, i palatset Ajuda församlade Ständernas samtycke, beslutat utrota revolutionens hydra, öfverändakasta den af 1826 års såkallade Cortes antagna upproriska och gudlösa charta, samt i stället återinföra Portugals urgamla regiments-författning, sådan den på riksdagen i Lamego år 1146 antagen var.
Och alldenstund religionens återställande vore en christlig konungs första och angelägnaste regeringsomsorg, så hade Hans Majestät beslutat att de förut genom ett syndigt och olagligt beslut upphäfda klostren ånyo skulle upprättas, och alla derur förjagade fromma systrar få återgå till sina heliga pligter.
– Poliscommissarien slutade manifestets läsning, med utropet:
Lefve Hans Allratrognaste Majestät!
Lefve Dom Miguel, den enväldige Konungen! död öfver alla Pedroiros och chartans anhängare! – hvarpå ingen svarade.
Agostinho stampade med fötterna, under det han med harm betraktade den läsande statsmachinen; samma figur, som för ett år sedan tycktes honom nästan hafva utseendet af en engel, förekom honom nu som ett ohyggligt och vedervärdigt odjur.
Himmel! utbrast han, sedan mannen tystnat, skall mitt, skola tusendes öden vara föremål för alla dessa politiska gyckelspel!
Dock, jag har Påfvens tillståndsbref, och Hans Aldra trognaste Majestäts verdsliga tjenare skall icke våga underkänna det.
Han uppvisade dispensen för Polis-Commissarien.
Denne kastade blott en flyktig blick derpå, innan han utlät sig:
Aha, från Hans Helighet sjelf, Gud välsigne honom!
Men, såsom verdslig magistratsperson, har jag ingenting dermed att skaffa.
Jag tager inga andra ordres än af Hans Excellens, Guverneuren; till honom sjelf äger ni att vända er, senhor vizconde.
Agostinho skyndade sig till hans residens och begärde företräde.
I detta miniatur-hof rådde en etiquette, en ceremoni, som Villaflor icke funnit i Dom Joᾶo’s, än mindre i Kejsarens hof.
Men denna dag var den vanliga högtidligt stela ordningen något störd af ett oändligt springande, af en verksamhet och ett fjäsk, som gjorde att supplikanten måste länge vänta på det äskade företrädet.
Slutligen blef han insläppt och framför honom stod en liten, ceremoniös, med åtskilliga ordnar beprydd herre, i full statsdrägt.
Denna man var ingen annan än sjelfve Dom Manoel de Portugal, en batard-ättling, i rakt nedstigande led, från någon – Gud vet hvilken – af Portugals fordna konungar.
Hans Excellens tog den sökande, under det han med ogemen värdighet förde en pris till sin näsa, i noggrant betraktande.
Agostinho, utan att särdeles låta imponera sig af detta duodes-majestät, sade honom i korta ord sitt ärende och räckte honom den påfliga dispensen.
Den lilla mannen påsatte sina glasögon och genomläste papperet tvenne gånger, ganska långsamt och ganska uppmärksamt, hvarefter han utlät sig:
Jag ser, jag ser, min vän; allt har sin rigtighet; underskrifvet af Hans Helighets egen hand, contrasigneradt af Hans Eminens, Cardinal- Statssekreteraren, och bekräftadt med St.
Petri eget heliga sigill.
Det är ett ganska gällande papper.
Eders Excellens ämnar således icke lägga några hinder i vägen för min ägtenskapliga förening med donna Clementina de Andrada? frågade
Villaflor med ljusnadt ansigte.
Ne-nej, återtog Guverneuren, detta är icke min mening; det är någonting, som jag för min del, alldeles icke kan tillåta, så stor vördnad jag än, som en rättskaffens katholik, hyser för Hans Helighet.
Detta tillståndsbref måste först bekräftas af Hans Aldra Trognaste Majestät, Dom Miguel, min höga frände.
Villaflor anförde alla skäl, som kunde tala för honom.
– Nej, senhor, blef svaret, punktlig lydnad, sträng tjenstepligt!
Jag är en loyal man, af gammalt skrot och korn.
Hvarför kom ni just tjugefyra timmar för sent?
I går var jag donna Maria da Gloria’s, min cousine’s, trogne tjenare och undersåte; i dag lyder jag blott min kungliga frände och lagliga souverain, Dom Miguel.
Hos honom måste ni, har jag sagt, söka bekräftelse på detta Breve.
Villaflor förklarade, att han ville öfverresa till Lisabon, men anhöll, att, intill dess han återkommit med svar, donna Clementina skulle få vistas i Funchal, i verdsligt stånd.
– Nej, senhor, svarade honom Dom Manoel; punktlig lydnad, har jag sagt er!
Lyckas ni, som är att förmoda, så är er fågel i buren så mycket säkrare för alla verldens frestelser.
Agostinho tog ett kort afsked från den lilla loyala herrn, och begaf sig till Abbedissans hus, som han fann besatt med vakt, och som således förböd all tanke på flykt.
Clementina flöt i tårar, när hon förnam utgången på detta besök.
Hon hade åter i hoppet vant sig vid en framtid, af hvilken hon nu måste taga afsked: verlden med all dess verkliga och drömda glädje, låg nyss så ljus, så rik, så gyllene framför henne, och nu skulle hon åter innestängas inom Santa Claras murar, som hon nu fann dubbelt dystrare än någonsin.
Redan nästa morgon skulle hon dit bortsläpas.
Till och med Abbedissan tycktes ogerna se denna förändring; hon öfverhopade henne med alla tecken af det varmaste
deltagande, och gjorde allt, för att trösta den tröstlösa.
När Agostinho nästa morgon återkom, träffades hans blick af den vedervärdiga kåpan, skinnlifstycket och den öfriga välbekanta nunnedrägten, som låg utbredd på en soffa.
Clementina satt på en stol, under det hennes vackra, ljusbruna lockar föllo för den obarmhertiga saxen.
Denna syn genomträngde
Villaflor med en isning.
Adeos! min älskade, lef evigt väl, ty jag betraktar denna skillsmessa såsom evig; det anar mig, att ditt nya försök icke skall lyckas, sade Clementina vid afskedet, föll afdånad tillbaka och blef sanslös förd i vagnen.
Aha! är det du, Agostinho? utropade
Dom Miguel med sin gamla, halft godsinta, halft lättsinniga fryntlighet, då Villaflor trädde inför hans ansigte.
Men du har nu, min själ, vuxit opp till en rigtig cavalier!
Du har ledsnat, kan jag förstå, vid det Brasilianska trätovattnet, vid min kejserliga broder, och vid dina fejder med dessa styfmynta rebeller.
Det måtte hafva varit ett rätt kostligt spektakel, att se dessa kaxar för ett par dragna sablar, såsom en fårskock, rusa ur salen.
Men hvad hjelpte ändock allt detta Dom Pedro?
Han njuter nu lönen för sitt falska spel mot sin kungliga fader, hvilken han genom sina stämplingar först loverade ur landet, och sedan lyfte från sin amerikanska thron.
De verktyg, han då begagnade mot Dom Joᾶo, ha nu vändt sig mot honom sjelf.
Jo, jo, det går så till med sådana popularitets-jägare: det kommer alltid någon, som gör sig än populärare, och växer de förre öfver hufvudet, ända tills denne i sin ordning blir undanträngd af någon ännu modernare republikansk reputation.
I alla fall hade han bordt bära sig klokare åt: jag menar, han hade i tid bordt visa dessa svärmare tänderna.
– Nå lika godt, nu är du, som sagdt, ledsen vid detta gorm, och vill ingå i min tjenst!
Icke sannt?
Villaflor hann svara, fortfor Dom Miguel:
Nå väl, min son, du skall få bli min jagtkamerat, eller hellre, du skall hjelpa mig att upprätthålla ordningen här i landet, och i nödfall hugga i stycken sista qvarlefvan af desse Pedroiros, dessa vanvettiga Chartister; ty du skall veta, att äfven Portugal ännu inte blifvit helt och hållet befriadt från denna ohyra.
Curiöst, hvad nästan alla verldens nationer nu för tiden råkat ut för en svindel!
Ännu för ett halft år sedan skrek så godt som hela Portugal: ”lefve den enväldige konungen”! – och den som icke deltog i detta rop blef hängd på närmaste lyktpåle.
Man gaf sig ingen ro, förr än jag emottog envåldsmakten: man nästan trugade mig dertill, ehuru visserligen min kungliga moder gjorde sitt bästa till, för att lifva den allmänna enthusiasmen.
Nu åter, sedan jag gjort nationen den tjensten att blifva dess sjelfherrskare, nu åter – hvad tycker du? – har jag halfva verlden emot mig.
Halfva Portugal sitter redan i fängelse, och den andra hälften är sysselsatt dels att bevaka denna, dels att afknappa de halsstarrigaste nackarna.
Vi ha således här händerna fulla att göra, ty hos oss – märker du – går det hvassare till, än i mitt broders stora rike.
Kort och godt: för en rask gosse som du, är här något att bjuda på: en bra karl kan här uträtta någonting reelt, och när lugnet engång kommer till stånd, skall han inte gå miste om sin lön.
Agostinho andades lättare vid detta förtroliga tilltal, och började nu förtälja så mycket af sina öden som han för ändamålet fann behöfligt.
Vi öfvergå dessa för läsaren tillräckligt bekanta omständigheter, men tillåta oss i stället att anföra de spridda anmärkningar, hvarmed den kongliga åhörarn, som tycktes lyssna dertill med nöje och deltagande, tidt och ofta inföll.
Hvad, skulle inte jag minnas den tokroliga festen på Rosario?
Men kommer du ihåg de hundra hofmännen, som med sina dragna värjor rusade på dörren, af förskräckelse för den tame Jagguaren, som på köpet sjelf var nästan likaså rädd som de! – Det var ändå en rolig tid i Brasilien, Agostinho; man var ung, man fick i detta ociviliserade land vara temligen ogenerad!
– Clementina, hon som med oss dansade den vackra cachucan och som jag sjelf förlofvade med dig!
– Ah, det fägnar mig, att det blef allvar deraf!
Är hon nu lika vacker?
– Så! så! du blef lurad af dessa Andrada’s: min moder påstod också alltid, att det var en farlig och lömsk slägt!
Men de gjorde sin sak rätt fint!
– Hvad hör jag?
Du förspillde tre år, för att söka en flicka.
Jag trodde att du skulle blifva en rigtig krigshjelte, och du har bara blifvit en romanhjelte.
Fy, Villaflor!
– Corpo de Christo!
Du förlorade din brud genom min upphöjelse, stackars gosse.
– Och i Rom har du också varit; du är min själ en rigtig irrande riddare.
Du borde ha varit född i fabelåldern eller i medeltiden: i vår tid hör man aldrig talas om slika företag.
– Hvad! man hyser intet en gång respekt för den helige Fadrens fribref!
Ha, ha! denne loyale Dom Manoel, som gör mig den äran att kalla mig sin frände, är en rätt lustig patron.
Om i dag utbrister en revolution och i följd deraf Dom Pedro eller Maria åter komme på Portugals thron, så skulle denne trogne undersåte genast vara färdig att hylla dem: eller om det par hazard hände mig den olyckan, att i en bråd vändning bli hängd – ty i dessa tider är ingen säker om sin hals – så skulle det icke röra min loyale frände mer än en sten!
– Så-å! man fordrar endast min bekräftelse på den apostoliska dispensen.
Det är simpel sak.
Jag har ju sjelf förlofvat eder?
Vill du intet något annat?
Du begär att jag skall hugga af knuten på din roman: skada endast, att den har en nog stark anstrykning af det komiska; ty jag måste än engång säga dig, att ditt mångåriga kringflackande i tre, fyra konungariken, endast för en flickas skull, förekommer mig nog mycket
Don Quixotiskt, ehuruväl du förmodligen hellre ville, att jag skulle beundra din trohet och din ståndaktighet.
Men det gör mig ondt om dig i alla fall, så barnslig du än är.
Jag vågar allså göra mig förvissad om min lycka, nådigste herre?
Så vidt nemligen det beror af mig!
Men jag tror, att denna obetydliga ansökning icke skall möta den minsta svårighet.
Jag vet, på min ära, inte hvad man skulle hafva deremot.
Så vidt det beror af er, Infant!
Ni är ju egenmäktig, allrådande herre i detta rike!
Dom Miguel upphof ett gapskratt.
Du känner, hör jag, bra litet ställningarna i Portugal.
Men apropos, senhor vizconde, hvarför kallar du mig blott Infant?
Man ger mig, i detta land, åtminstone titeln af konung.
Förlåt, nådigste herre!
Jag är Dom Pedros undersåte, och så länge jag icke vet, om min kejserlige herre erkännt er upphöjelse, vågar jag ännu icke ...
Med detta erkännande torde det komma att dröja något.
Men lika godt: kom igen efter trenne dagar, Agostinho!
Du skall då, hoppas jag, under Hans Helighets breve få skåda mitt kongliga namn och insegel, med de fem blå sköldarne, de fem silfverpengarne, Algarves sju kasteller med sina blå dörrar, och den gyllene draken på köpet; kanske torde senhor
Villaflor då låta öfvertyga sig, att
Dom Miguel, han och ingen annan, är konung här i landet.
Den utsatta dagen kom, och Villaflor försummade icke att infinna sig.
Han blef emottagen af sin beskyddare med en viss förbehållsamhet, som nästan liknade förlägenhet.
Dom Miguel teg länge.
Han pekade på ett bord, men Agostinhos blick, som följde den kongliga fingern, fann derpå istället för sitt papper, besegladt med den gyllene draken med dertill hörande insignier, endast en massa af tidningar.
Du ser der, min son, började ändteligen Dom Miguel, ett lass engelska och fransyska avisor.
Du skulle inte behöfva läsa länge, förrän du funne mitt conterfei, sådant dessa dagbladsskrifvare på fri hand uppgöra det.
Jag afmålas der som en despot, en tyrann, för hvars godtycke millioner bäfva, – ja, som en tiger, som sölar sig i de ohyggligaste brott och blodsutgjutelser.
Men, hvad tycker du, denna tyrann, denna despot äger icke makt nog att öppna dörren för en enda nunna i sitt rike, och det till och med icke, fastän den hel.
Fadren dertill samtyckt, och fastän den lagbundne
Dom Pedro förut med våld upphäft tusende inrättningar af samma sort.
Är icke detta fördömdt lustigt?
Dom Miguel uppgaf åter ett skratt, som dock var långt ifrån att komma från hjertat.
– Hvad, du skrattar inte, Agostinho, du ser tvertom rätt ömklig ut!
Men du har kanske rätt: saken har verkligen sin förargliga sida.
Är det möjligt, frågade
Villaflor, att denna ansökning blifvit afslagen, i trots af Eders Kongliga Höghets uttryckliga vilja?
Så är det, min son!
Du hade hela verlden emot dig.
Ministrarne talade om politiska skäl; Drottningen, min moder, tyckes hata dig och än mer Andradas dotter: presterne gjorde också invändningar och sjelfva Påfliga Nuntien, förmodligen i följd af särskild instruction från Rom, talade till min förundran emot dig.
Du lärer der antingen blifvit formligen lurad, eller har man ångrat sig, eller har du åtminstone der ett mäktigt parti emot dig.
Kort, mina föreställningar, min bemedling tjenade till intet.
Man ville till och med fasttaga dig.
Men detta förmådde jag åtminstone förekomma.
Se här har du ditt pass.
Det är stäldt på Brasilien.
Helsa min kejserliga broder, och bed honom unna mig denna jordtorfva!
Säg honom, ifall han afundas mig den, att den fordna vilde Prinsen, den numera absolute Konungen, i hvars namn så många blodsutgjutelser begås, hvarom han vet mindre än andra, liknar den der oss bekante tama jagguaren med afsågade klor och tänder; tillägg dock, att han, om han angripes, skall försvaras af en lejonvakt.
– Res alltså, min stackars gosse!
Du är en svärmare, men jag hade dock gerna unnat dig ett bättre öde.
Gällde det icke mitt eget skinn, så skulle jag vara frestad önska, att de gudlösa Cortes åter här komme på benen igen.
Lef väl, min son! sök att slå bort dina griller.
Kom igen framdeles, när tiderna bli
annorlunda.
Min huldhet för dig blifver alltid oförändrad, fast du, ehuru född Portugis, envisas att vara den Brasilianska kejsarens tjenare!
Adeos até mais ver15.
Efter sex veckor stod
Villaflor på Brasiliens strand, som han sedan fyra år icke sett.
Ställningen inom hofvet hade under tiden blifvit mycket förändrad:
Kejsarinnan hade aflidit:
Donna Elvira var, under titel af marqueza de Santos, Dom Pedros förklarade maitresse, och Oliveira, som nu benämdes marques Barbacena, stod högre än någonsin i sin herres gunst.
Då kejsarn återsåg
Villaflor, sade han leende: alltså hafva vi vår Orlando tillbaka, men utan sin sköna.
Du har dröjt vida utöfver din permissionstid, och egentligen borde du nu förlora din grad.
Men sådana godtyckligheter höra numera till småsaker.
Vi lefva i en tid och i en stat, der hvar och en gör hvad han behagar, och der monarchen är den ende, som är bunden till händer och fötter.
Genom din långa bortovaro har du mellertid förlorat en mängd vackra tillfällen, att deltaga i alla dessa upplopp, tumulter och demokratiska spektakler, som här, under din frånvaro, till Brasiliens lycka och förnöjelse, blifvit uppförda.
Men trösta dig, flera torde väl ännu återstå.
Huru skall väl allt detta sluta?...
Dock låtom oss bortvända våra tankar från dessa sorgliga ämnen!
Berätta i stället hvad som händt dig under denna långa tid!
Din brud har du icke återfått, – detta har jag redan hört.
Agostinho aflade nu en temmelig omständlig berättelse om sina öden, och hördes af sin kejserliga herre med deltagande och förvåning.
Min son, utlät han sig, sedan han slutat; du har genomgått rätt hårda pröfningar; jag beklagar dig, men tror ändock, att Försynen till slutet ganska välbetänkt sörjt för din framtid, i det den brutit dina band med denna flicka.
Det är ju Andradas blod som flyter i hennes ådror, och deraf är föga godt att vänta.
Äfvenså vacker, älskvärd, tjusningsrik som hon – du må tänka derom hvad du vill – var hennes cousine, donna Elvira; men jag har, i förtroende sagdt, befunnit henne vara på en gång coquette, halsstarrig, full af ränkor och de odrägligaste anspråk.
Jag önskar nästan, att jag på anständigt sätt rigtigt vore henne qvitt.
Villaflor hade icke tillbragt många veckor i landet förrän han erfor, att kejsaren egde skäl att vara än mer missbelåten än någonsin med sin belägenhet.
Parti-stridigheterna hade, efter hans afresa, antagit en än mera förbittrad och oförsonlig charakter, särdeles i följd af ett af kejsaren begånget, högst oförsigtigt steg.
Emedan de hemliga sällskaperna, hvilkas ledamöter med ett gemensamt namn inbegrepos under namn af Frimurare, voro de egentliga verkstäderna för folkrörelserna och de revolutionära stämplingarna, fick Dom Pedro det infallet, hvilket han betraktade såsom ett mästerstycke af politik, att förklara sig för Stormästare af det Brasilianska frimureriet och för Konungs-archont af Apostolatet, en af honom sjelf fordom stiftad hemlig orden, i afsigt att derigenom sätta sig sjelf i spetsen för revolutionen och göra dess rigtning för thronen oskadlig.
Men detta steg åstadkom en alldeles motsatt verkan.
Derigenom kom han nemligen i den mest onaturliga ställning: de exalterade gingo nu, icke mindre än förut, sin egen väg och läto för ingen del leda sig af sin nye Stormästare.
Tvertom nödgades denne sjelf gilla och stadfästa en mängd åtgärder, som voro rigtade emot statens och kejsarmaktens eget bestånd och säkerhet, och detta oaktadt, råkade han till slut i oenighet med dessa sina nya vänner, då han icke ville, icke kunde uppfylla alla deras genom hans eftergift ständigt stegrade fordringar.
Å andra sidan hade han genom denna förbindelse stött sig med både de moderata, och med de absoluta, och isynnerhet med presterskapet, som utmålade Frimurarne såsom atheister och kejsarn såsom deras beskyddare.
Dertill kommo ännu andra allmänt folksmisshagliga omständigheter; det långvariga, för Brasiliens ära föga hedrande kriget i södern; kejsarns bemödande att vinna portugisiska kronan för sin dotter; de penningesvårigheter, hvaruti han i följd deraf invecklade staten och sig sjelf; hans misstroende för de infödde och hans mer och mer ådagalagda benägenhet för Portugiser, isynnerhet för den hatade gunstlingen Barbacena.
Malagueta commenterade öfver allt detta i sitt gamla välbekanta ”frisinnade” språk, men med den skillnad, att hon numera icke vände sig mot ministèren och gunstlingarne, utan temmeligen öppet mot monarchen sjelf.
Med ett ord: så oense, så stridiga de särskilda partierna sins emellan än voro, så öfverensstämde de dock alla i sin ovilja emot sin laglige herre; med hvarje dag utbredde sig mer och mer den öfvertygelsen, att han ensam stod i vägen för Brasiliens lycka, för denna samhällets så länge förgäfves förväntade pånyttfödelse, och dessa ideligen påyrkade reformer, hvarom alla talade men hvarmed hvar och en förstod någonting helt annat.
Villaflors obenägenhet att blanda sig i dessa medborgerliga tvister, på hvilka han icke förutsåg någon möjlig lösning, hade, från den tid han deltog i Deputerade-kamarens sprängning, än mer blifvit ökad.
Detta hans tänkesätt förmådde dock icke skydda honom från allmänhetens hat:
Portugis, Barbacenas slägling, Kejsarens gunstling, officer vid lifvakten och Absolutismens fordna vapendragare, allt detta var mer än nog att på honom leda de politiska antipathiernas bannstrålar.
Han sjelf ömsom harmades, ömsom ecklades öfver detta tillstånd af allmän upplösning, allmän förbistring och ömsesidigt hat.
Gerna hade han för alltid velat lemna Brasilien, men detta tycktes honom otacksamt emot sin kejserliga beskyddare,
under närvarande förhållanden; åtminstone önskade han förut på ett eller annat sätt aflägga något talande prof af sin erkänsla, och sedermera öfverresa till Europa.
Madeira var alltid det mål, som stod i bakgrunden på prospecten af hans lefnad, ehuru der icke något hopp, endast försakelse väntade honom.
Till Clementina hade han redan skrifvit från Lisabon, och underrättat henne om den olyckliga utgången af sin ansökning.
Hans beslut var fattadt: han infann sig på hofvet, och begärde ett befäl vid Syd-armeen.
– Det är en dårskap, svarade Dom Pedro: i dessa Pampas växa inga lagrar för oss Brasilianer.
Barbacena, jag sjelf, jemte så många andra hafva redan der försökt vår lycka, men vi hafva alla mer och mindre snöpligen måst vända hem.