Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ynglingar om sexton år äro vanligtvis blott af tvenne slag; antingen obehagliga ända till löjlighet, och grymt tråkiga både för andra och sig sjelfva, skrangliga, påflugna och oborstade, med tuggade naglar, tjocka, röda händer och stora fötter; utan hållning hvarken till kropp eller själ, fulla af dumheter, olater och finnar; eller också kunna de – ehuru sällsynt – vara ytterst behagliga; deras mjuka smidiga former sakna väl ännu mannens kraftfullhet, men ega i stället ungdomens, eller barndomens förtjusande friskhet och grace; den fina hyn, som snabbt och vältaligt återspeglar hjertats rörelser, hvilket ännu vekt och ädelt gjuter rodnad eller blekhet öfver de qvinligt runda kinderna, de fylliga läpparnes purpur, knappt skuggade af det mjuka sammetslika fjun som skall föreställa skägg, och glansen i ögat, på en gång blyg och eldig, djerf och strålande, som talar om gryende mäktiga passioner, outredda känslor, och nyfödd kraft, – allt uppenbarar löftet om en man i detta ords vackra och verkliga betydelse.
Edvard var en verklig typ för detta sistnämnda slags ynglingar, och man kunde icke se något vackrare än hans höga smärta gestalt, och hans vackra ansigte, infattadt liksom i en ram af det glänsande svartbruna håret.
– Nåväl, Edvard, – sade hans mor med tillkämpadt lugn i rösten, i det hon fattade hans hand och behöll den mellan sina, – jag har nu bifallit den önskan du så länge närt; jag hade gifvit dig mitt löfte och du vet att jag aldrig ryggar ett sådant, du får följa Albrekt . . .
I morgon . . . ännu i morgon reser du.
– Hur skall jag kunna tacka dig, – sade Edvard med sin ålders hela liflighet, och tryckte hennes hand till sina läppar.
– O mamma! mamma, jag vet hvilken uppoffring du gör, då du skiljer dig ifrån mig . . .
Och i tonen af hans röst, i blicken från hans öga låg en så svärmande ömhet, ett så oemotståndligt behag, att modren tankfull och stum lät sina blickar hvila på hans uttrycksfulla ansigte.
– Ser du, mamma, jag har, sedan jag var ett litet barn, önskat se ditt fädernesland, der också jag är född; denna önskan har vext med mig sjelf och nu blifvit en riktig längtan; och då jag se’n om ett år återkommer till dig, så tycker jag mig genom skiljsmessan skola älska dig ännu högre än förut, och sedan aldrig skiljas ifrån dig mera.
– På Idas läppar sväfvade blott ett svagt och sorgligt leende, och Edvard fortfor:
– Jag kan icke fatta, mamma, din motvilja att sjelf återvända till din hembygd, du tycks liksom hata det land der du är född, och jag har ofta tänkt att fråga dig, om det är sannt, som Didrik säger, att du varit mycket olycklig der och . . . han tystnade tvärt, ty det stränga och kalla uttrycket i modrens – nyss så vänliga – ansigte slog honom med häpnad, och lindande sina armar om hennes hals, sade han ömt:
– Förlåt mig om jag sårat dig, jag vet ju att du icke vill tala om det förflutna, och jag glömmer beständigt att jag ännu är barn, och icke värdig ditt förtroende, – tillade han, med en icke omärklig brytning af stolthet och förebråelse i rösten.
– Nej, Edvard, du är icke längre barn, – sade
Ida med sorglig röst, och det stränga allvaret i hennes ansigte försvann alldeles, – men det förtroende du begär, är allt för sorgligt, att jag dermed skulle vilja förmörka din glada ungdom; om jag varit olycklig, så är detta en hemlighet emellan Gud och mig, och berättelsen derom skulle endast upplifva hjertats sår; – du känner ännu ingen smärta, på dig har ännu ingen skugga i lifvet fallit, och jag vill icke kasta den första öfver ditt hjerta . . . res derför lugn och lycklig som du är . . .
Hon tryckte sina läppar emot Edvards panna, och mor och son sutto tysta några ögonblick.
– Du reser med unga baron Albrekt, – fortfor Ida – och jag har ingenting deremot, tvärtom; Albrekt är, genom sin böjelse för målarekonsten, mer stadgad än unga män af hans ålder bruka vara, ty denna passion tycks ensam beherrska hans i öfrigt lugna sinne, och utesluta mänga af de dårskaper som hänföra andra.
– Ja, mamma, du kan vara lugn i det afseendet; Albrekt skall aldrig gifva mig några dåliga exempel, ty han tänker icke på annat, lefver icke för annat än att komma till Rom; det tror han vara målet för hans lefnad, och hvarje ögonblick, som onödigt fördröjdes på vägen, genom hvad nöje som helst, – skulle han anse såsom förloradt.
– Det är just detta jag vet, jag skulle i annat fall icke tillåtit dig att resa i hans sällskap, ty intet sällskap är långt bättre än dåligt.
Jag behöfver dessutom icke påminna dig ditt löfte, – fortfor hon, och tryckte Edvards hand med ömhet, – att anse Didrik äfven som en vän, hvilken jag sänder med dig, och icke som en tjenare, att göra afseende på hans råd och förmaningar, och komma ihåg, att, fast han är dig underlägsen i yttre bildning, ställer hans ljusa förstånd och hans tillgifvenhet honom i bredd med hvem som helst.
– Ja visst, bästa mamma, jag värderar verkligen Didrik, men kom ihåg att Albrekt, som är 7 år äldre än jag, är med mig, och dessutom är jag väl tillräckligt gammal att kunna sköta mig sjelf, – du glömmer säkert att det är fyra månader sedan jag blef sexton år.
– Ack, mitt barn, vid sexton år riskerar man vida mera än vid sex – sade Ida leende.
Edvard tycktes just icke fatta detta, och åhörde modrens ömma varningar och förmaningar med sinnet temligen förströdt och uppfyldt af alla de glänsande, underbara saker, hvarmed hans fantasi smyckade den stora okända verld, som låg öppen framför honom, och hvaruti han nu skulle inträda.
Det var sent på natten, och mor och son hade redan flera gånger tagit afsked af hvarandra, men hvarje gång hade
Ida återvändt för att på nytt sluta sin älskling i sina armar, ännu en gång betrakta honom, ännu en gång hölja hans ansigte med kyssar.
Hon hade nu rest sig upp, och hennes hvita händer hvilade ett ögonblick välsignande på Edvards lockiga hufvud, och med rösten qväfd af tårarne, som hon kämpade att återhålla, utropade hon för sista gången:
– Farväl! min son . . . må Gud beskydda dig . . . farväl . . . farväl . . . – och med ansigtet badande i tårar slet hon sig ur hans armar, vinkade ännu en gång med handen, i dörren till sin sängkammare, och försvann.
Edvard låg ännu qvar en sekund med händerna tryckta emot ögonen; och ett vittne till afskedet emellan denna mor och son skulle i det ögonblicket ovilkorligt tänkt på den sköna Ninon de l’Enclo’s historia.
En halftimma derefter klingade grefvinnans lilla silverklocka ifrån sängkammaren.
– Hvar är Didrik? – frågade hon den inträdande kammarjungfrun.
– Han packar in herr grefvens saker, jag mötte honom för ett ögonblick se’n i korridorn, han frågade om grefvinnan ännu hade lagt sig, – svarade flickan med en kammarjungfrus vanliga munvighet.
– Bed honom komma hit – återtog Ida, i det hon öppnade klaffen på en chiffonier, satte sig ned och genomsåg en mängd bref och papper som lågo der.
Hon var så fördjupad i läsningen häraf, att hon icke märkte hur den hon efterskickat inträdde, och man har derför godt tillfälle att betrakta grefvinnans kammartjenare, herr Didrik, denna typ för den äkta tyska godmodigheten.
Hans raka, ljusa hår, grå ögon, breda mun och stora fräkniga händer, skulle gjort honom ovanligt ful, om icke den klokhet och öppna ärlighet, som framlyste ur hela hans ansigte, genast intagit den som betraktat det.
Han hade blifvit uppfostrad i Idas föräldrars hus, och var aderton år, då han som kammartjenare följde sin unga, nygifta matmor till Wien; följaktligen hade han alla en gammal älskad tjenares fri- och rättigheter, kände alla familjens förhållanden och hemligheter, älskade sin matmor nästan lika högt som sin skyddspatron, St.
Hieronymus – ty Didrik var katolik liksom Ida; – med ett ord, han var en af dessa hängifna tjenare, hvars trohet och enthusiasm för sina husbönder, nu blifvit blott en tradition; ett exemplar af denna helt och hållet utgångna race, hvars sista telningar – under den stora revolutionens dagar – visade så beundransvärda prof på mod, uppoffring och tillgifvenhet för sina herrar.
Slutligen uppsteg Ida, och Didrik sade bugande, med denna låga ton och vördnadsfulla hållning, som är egen hos detta slags väl uppfostrade domestiker:
– Fru grefvinnan har låtit kalla mig.
– Ja, kära Didrik, – sade hon med denna nedlåtande förtrolighet, som de, hvilka bördsfördomarne upphöjt till samhällets patricier, alltid antaga emot de ringare, i tanke att rätt smickra och visa dem sin bevågenhet, fullt öfvertygade genom en inrotad – generation efter generation fortsatt – förvillelse, att vår herre till deras eget danande begagnat någon sorts finare lera än till deras likars; och folket, å sin sida, gör också allt för att underhålla denna lika löjliga som dåraktiga fåfänga, ty det ligger hos hvar menniska ett anlag att tänka sig något upphöjdt, något underbart och oupphinneligt hos dem, hvilka ständigt äro omgifna af lyckans glans, så mycket mer hänförande, som de ringares underordnade ställning aldrig tillåter dem att skingra illusionen, genom att på nära håll skärskåda den ihåliga prakt som bländar dem, och oron eller smärtan i det hjerta som klappar under den granna rocken; och häraf kom också kanhända den fordna enthusiasmen för deras kungar, denna enthusiasm, som, liksom religionen, skapade martyrer; nu har den såsom all annan enthusiasm till stor del flytt, ty vår tid är ju förståndets, påstår man, derför borde man ock enthusiasmeras för fädernesland, för frihet, för allt stort och ädelt och således äfven för de stora egenskaperna hos en konung, men aldrig för blotta majestätet; likväl är det just detta som i alla tider verkat på dem som solat sig i den kungliga nådens sken, och ehuru den, som folket satt till statens högsta styresman, endast i denna egenskap borde vördas, och jemlikhet är det första och tydligaste begrepp vårt förnuft fattar, dåras hopen likväl af glansen från den purpur, som ofta varit färgad i dess eget blod, och från den krona de sjelfva smidt.
– Hvad befaller fru grefvinnan? – började Didrik åter, då Ida icke fortsatte, utan tankspridd lekte med sitt skärp.
Hon spratt till, liksom om hon vaknat ur en dröm och i det hon lade handen öfver pannan, liksom för att reda sina tankar, sade hon:
– Didrik, jag har alltid ansett dig mera som vän än tjenare, och som jag icke eger någon, till hvilken jag sätter mera förtroende än till dig, så vill jag säga dig, att, i händelse jag skulle dö innan min son återkommer, så är mitt testamente, jemte alla andra papper af vigt, förvaradt i denna chiffonnier . . .
Och ännu en gång, Didrik, påminn dig nu det löfte du gifvit mig, att som en far vaka öfver Edvard, hans obetänksamhet, liflighet och oerfarenhet skall säkert störta honom i tusen bryderier och kanske faror, det är du Didrik, som – då du icke kunnat förekomma dem – skall med din klokhet, med ditt lif, om så fordras – skydda honom och afvända följderna deraf.
– Jag lofvar det heligt, – sade Didrik, med en ton, så trovärdig och uppriktig, att Ida räckte honom sin hand, i det hon med en röst, helt och hållet tillhörande en bedjande mor, sade:
– Jag lemnar i din vård det käraste, det enda jag eger på jorden – min son, – och med andra handen dolde hon de frambrytande tårarne.
Så långt i nedlåtande förtrolighet, hade den stolta damen ännu aldrig gått, och förvirrad och djupt rörd, böjde Didrik sig nästan till golfvet och förde hennes hand till sina läppar med samma känslor, hvarmed han skulle kysst madonnans fötter.
Åtta dagar derefter stod Edvard med sin vän på bryggan i Malmö, färdig att med ångbåten afgå till Köpenhamn.
Ida hade ganska riktigt bedömt Albrekt: han var en i alla afseenden ovanlig ung man, med förträffligt hjerta, öfverlägset hufvud och principer, vida öfver sina år, men dessa härrörde kanske till någon del ifrån hans ofördelaktiga yttre, ty Albrekt var mycket halt och ovanligt ful.
Fruktad af sina kamrater för sin bitande qvickhet och gäckad för sitt lyte, hade Albrekt tidigt slutit sig inom sig sjelf, och med ifver öfverlemnat sig åt sin utmärkta fallenhet för målarkonsten; rik och oberoende behöfde han ej öka antalet af dessa fattiga artister, som arbeta för bröd och nödgas göra konsten till handtverk; faderlös liksom Edvard – hvilken af alla hans bekanta var den enda som trängt igenom den sträfva bark af bitterhet och frånstötande köld, som Albrekt lagt på ytan af sitt väsen, och anat hans inre egenskaper – hade de båda blifvit vänner för lifvet. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Det var kl. 6, en lugn och klar Julimorgon.
Solen glittrade på de små krusiga böljorna som Östersjön jagade in i sundet.
Fiskmåsarne seglade långsamt öfver vattenytan och doppade då och då sina glänsande vingspetsar i vågorna, och myggen dansade i stora svärmar öfver vattnet.
– Hvilken herrlig morgon, – sade Albrekt halft för sig sjelf, i det han med artistens förtjusning lät sitt öga irra öfver det klara vattnet till den blå himlen, som hög och ren hvälfde sig deröfver.
Edvard hörde honom ej, äfven han syntes försänkt i betraktelser och följde mekaniskt med blicken Didrik, som, åtföljd af en betjent med kappsäckarne, gick öfver landgången upp på däck, der kaptenen vandrade fram och åter, ett par matroser krånglade med linor och tåg, hvars bruk och nyttjande var obegripligt för alla oinvigda, och passagerare kommo ideligen åtföljde af kappsäckar, hattfodral, korgar och knyten utan all ända.
En öm mor omfamnade på stranden en välfödd, ljushårig yngling, väl påpelsad, med grannt broderad resväska – förmodligen en present af de tvenne systrar, som nu i sin ordning omfamna honom, hvarvid låset af den nya väskan ideligen hakar fast sig i deras tyllkragar.
– Adjö! adjö . . . kära Gösta, – ropa flickorna om hvarandra och modren torkar sig i ögonen och förmanar honom att ha reda på alla sina saker.
En tjock herre skakar hand med ett par andra i stora surtuter, som med håret i pannan se ruskiga och omornade ut, en handelsexpedit springer med skyndsamma steg öfver landgången, följd af en dam i rutig slängkappa med en liten gul hund på armen, och en betjent i dödsångest att komma försent, och med andan i halsen, kommer springande med en hattask.
Nu slår kl. 7, man trängs och knuffas på landgången, passagerare som skola dit, och ömsint folk som följt sina vänner och slägtingar ända upp på fartyget och skola derifrån; nu har ändtligen changementet gått för sig, fåren äro skiljda från getterna, de qvarblifvande ifrån de afresande; Edvard och Albrekt äro de sista, – då i detsamma en vagn kommer i full fart nedåt gatan.
Ett fruntimmer och tre herrar sitta deruti, den stannar, en betjent öppnar vagnsdörren, och hvar och en af de unga herrarne, som hoppat ur, täfla om att i sina armar mottaga den unga damen, som hastigt och utan all hjelp stiger ned, bugar sig på ett ytterst behagligt och kanske behagsjukt sätt för sina ledsagare, i det hon med ett förtjusande smålöje säger dem några ord, förmodligen till afsked, och skyndar emot fartyget, hvars landgång man just nu tycks vara i begrepp att draga in; hon vänder sig ännu en gång om och för sitt finger med ett temligen fritt och sjelfsvåldigt koketteri till sina läppar, drar sin hand tillbaka, hvilken en af de unga herrarne fattat för att ledsaga henne, och liksom för att gäcka de eldiga och saknande blickar som följa henne, springer hon öfver landgången och är uppe på ångbåten.
Edvard och Albrekt hade båda med litet mera intresse, än man vanligtvis känner för en reskamrat, observerat henne, och detta var alls icke underligt, ty hon var ganska vacker, med sina stora, svarta, eldiga ögon, af denna förföriska glans, som just är skapad att förvirra karlarnes hufvuden, sina högröda fylliga läppar, det svarta håret som genom sin varma färg mildrade den något mörka hyn, tändernas hvithet och de fylliga – kanske något för fylliga – formerna, hennes djerfva manér och dyrbara, något egna drägt, allt var mer än tillräckligt att göra henne till ett föremål för allas blickar.
En liten kammarjungfru, som länge med orolig min sträckt sin hals och skådat väntande uppåt staden, gick genast emot henne, och båda vexlade några ord på danska; den vackra damen satte sig och lät sina blickar öfvertyga sällskapet på däck, i synnerhet det manliga, och då de slutligen stannade på Edvard som, lutad emot en soffa, länge med beundran betraktat henne, blixtrade det till i hennes ögon, och en så vältalig min af förvåning, välbehag och intresse öfverfor hennes ansigte, att Edvard slog ned sina ögon och rodnade lätt, men lyfte dem genast åter, och ehuru han känt att hennes blickar oaflåtligt hvilat på honom, var han nära att rodna ännu en gång, för det varma uttrycket deruti; men rädd att synas som en skolgosse i den vacka okändas ögon, bemannade han sig och sökte rätt stadigt återgifva henne sina eldiga blickar.
– Jag skulle väl vilja veta hvem det der vackra fruntimret är, – sade Edvard ändtligen och vände sig till Albrekt.
– Mon dieu, jag vore frestad att tro er vara gamla bekanta, att dömma efter edra ömsesidiga blickar, – sade Albrekt, som betraktade henne med en öfverlägsen, spefull och leende min.
– Hon är förtjusande, tycker du icke det? – fortfor Edvard, utan att gifva akt på Albrekts svar eller hans sardoniska leende.
– Åhjo, hon är förförisk, åtminstone i sin egen tanke, det syns allt för väl.
– Du tycker icke att hon är vacker kanske?
– Hon har varit, det kan man också se.
– Varit, hvad menar du med det?
– Jag menar, att den tid då hon slog ned sina ögon, i stället att låta dem så der djerft komma andra att rodna i hennes ställe, var hon säkert ganska vacker.
– Hon misshagar dig rigtigt, tror jag? – sade Edvard med ofrivillig och barnslig förtrytelse öfver
Albrekts allusion på hans förlägenhet.
– Dylika qvinnor, som så der ohöljdt visa att de hafva ingenting att förlora, misshaga mig alltid.
– Du är i sanning bra hastig i dina omdömen – sade Edvard, under ett försök att härma
Albrekts spetsiga och elaka ton.
– Kan väl vara, men hon betraktar dig i detta ögonblick, med ögon, som åtminstone icke tyckas tillhöra någon Susanna, – sade Albrekt skrattande.
– Nå men om alla qvinnor voro Susannor, så vore verlden bra tråkig; – återtog Edvard, i det han med en förstulen blick sökte utröna sanningen af sin väns anmärkning.
– Såå, nå trösta dig då, ty här har du min själ gjort en radikal eröfring, och om jag icke bedrar mig allt för mycket, så komma inga långa omvägar i fråga.
Edvard smålog; Albrekts ord och den okända damens leende min lät honom för första gången känna den bedrägliga ljufheten af en smickrad fåfänga, och det gick som det nittionio gånger af hundrade går, att Edvard med ens trodde sig vara kär i den vackra okända, då han egentligen blott var kär i sig sjelf; det har ännu ganska sällan händt, att den, som visat sig vara förälskad uti oss, icke väckt vårt deltagande, om icke vår genkärlek, ty fåfängan spelar en större roll i kärlekens historia än man i allmänhet tror.
Edvard hade förut aldrig tänkt på sina företräden, och den som först gjorde honom uppmärksam derpå, väckte hans intresse och förtjusning, han var för första gången föremål för en vacker qvinnas uppmärksamhet och välbehag, och detta förfelade väl aldrig alt göra verkan i en sjuttonårig ynglings fulla hjerta.
– Nå vill du veta hvem den der vackra äventyrerskan är? – frågade
Albrekt en stund derefter, då han kom upp på däck.
– Hvilken fråga! jag förgås af nyfikenhet att veta hur jag skall kalla henne, ty ehuru vi pratat med hvarandra en lång stund, vet jag blott att hon är danska; men att hon är en dam af stånd, är utan tvifvel; hon uttrycker sig med sådan lätthet, och hela hennes konversation förråder för mycken bildning att icke du skulle ha misstagit dig om henne.
– Bah! hvarför skull jag misstagit mig, äfven om hon vore en furstinna.
– Nå ja, det är emellertid det samma, säg mig blott hvem hon är.
– Det borde vi genast kunnat begripa, det är en skådespelerska ifrån theatern i Köpenhamn; hon har rest några månader i Sverige och gifvit gästroller i Malmö, der hon väckt mycken furor bland de fashionabla ungdomarne, och återvänder nu till Köpenhamn, sedan hon ruinerat dem i alla afseenden.
– Men hennes namn?
– Hvad gör det till saken?
Men om det intresserar dig, så vet jag också det.
– Nåväl!
– Hon kallar sig Agatha, förmodligen har hon gjort mesta lyckan i Friskytten och bibehåller derför namnet som en doux souvenir.
– Men, min Gud, du kan väl unna henne få vara döpt till Agatha också, – sade Edvard, skrattande åt Albrekts vresiga ton.
– Ja bevars, men sådana der damer bibehålla sällan det namn de äro döpta till, ty för hvarje ny älskare mottaga de vanligen ett nytt dop.
– Jag tror min själ att du rest ut, för att slunga fördömmelser och draga i härnad mot vackra fruntimmer, men då lär du icke komma att värfva många anhängare för ditt kall; jag säger dig på förhand att mig åtminstone gör du ej till proselyt, återtog Edvard, ännu skrattande.
– Jag har just icke räknat derpå heller, efter hvad jag kan se, men jag misströstar icke att den vackra Agatha skall göra det sjelf, ifall du fortsätter hennes bekantskap.
– Det var vid himlen en kostlig förhoppning! . . . jag trotsar dig.
– Se så, vänta litet, och presentera mig under tiden för henne, ty du är förmodligen redan att anse som en gammal bekant till henne, och jag hyser den största lust att komma i åtnjutande af samma lycka, – sade Albrekt leende och drog Edvard med sig fram till den vackra aktrisen, som med fötterna insvepta i en schawl och upplagda på soffan, lutad emot en kudde, tycktes anse sig som hemma i sitt eget rum, och läste gäspande en fransysk roman.
Öfvertygad af den höga färgen på Edvards kinder och lifligheten i hela hans väsen, att den vackra danskan i hög grad väckt hans intresse och angelägen att bjert framställa den förledande aktrisen i samma dager – för sin unge oerfarne vän – som han sjelf såg henne, var det Albrekts mening att persiflera och drifva med hennes behagsjuka och obetänksamhet, samt derigenom nedsätta henne i Edvards ögon och väcka hans afsmak; men Agatha var honom för slug: qvinnor ega vanligtvis en förundransvärd skarpsinnighet att bedömma det intryck de gjort på männerna, och qvinnor af Agathas halt isynnerhet, så att oaktadt Albrekts fintlighet och verkliga qvickhet, var det honom omöjligt, att komma åt henne; så mycken takt, så mycken skicklighet och finhet utvecklade hon i sitt sätt och sina svar; lika djerf och kokett hon var emot Edvard, lika återhållsam och behagfullt värdig var hon emot Albrekt, som – utan att brista i vanlig grannlagenhet och antagna seder – icke kunde annat än bemöta henne passande och aktningsfullt; och ehuru inom sig fördömmande hennes påtagliga bemödanden att fängsla Edvard, måste han mot sin vilja beundra hennes fina slughet, och medgifva att man knappast kunde falla offer för en mer skicklig, förförisk och behaglig varelse, och verkligt farlig, i fall hon på allvar ville begagna det välde hon med hvarje minut tillegnade sig öfver den förtjuste Edvards sinnen.
För alla de andra passagerarne var öfverfarten ingenting särdeles angenämt, men för Edvard och Agatha tycktes den vara några minuters verk, och oaktadt Albrekts spefulla anmärkningar och Didriks oroliga uppsyn, hade Edvard slagit sig ned bredvid henne, och ”om jord och himmel störtat samman, så hade han icke kännt dess fall,” så ifrig tycktes han vara att lära sig danska språket, hvari han också förmodligen gjorde stora framsteg, ty de syntes förstå hvarandra mycket väl, ehuru Edvard åtminstone säkert misstog sig, ty i sin oerfarenhet drog han alls icke i tvifvel att han var kär på fullt allvar; och förtjust att icke finna Agatha sådan han föreställt sig alla fruntimmer, tysta, blyga och tillbakadragna, utan i stället så oändligen uppmuntrande, glad och förtrolig, kunde han icke nog i sitt sinne beundra den sköna danskan, och rätt lifligt, med ord och blickar, visa henne denna beundran.
Agatha åter angick, så egde Edvard för henne alla nyhetens behag, ty aldrig hade hon haft en så oskyldig, så vacker och så upprigtig älskare.
Man påstår att ingenting lär vara så behagligt för en erfaren qvinna – van att bedraga och bedragas – som att vara föremålet för den blyga, nästan omedvetna känslan, som flammar i rodnaden på en sjuttonårig kind, och denna smak är allt för naturlig att kunna klandras.
Lärarekallet i nästan hvad fall som helst är högst mödosamt och bedröfligt, men här – och endast här – är det förtjusande, ty man är säker att alltid finna läraktiga elever, och hur ljuft att följa deras framsteg, och slutligen – att sjelf skörda frukten af deras kunskaper . . .