Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
en fråga kan röra millioner och vara obetydli - De n 19 Januari f. m. 147 gare än en som angår blott 100 r:dr; den blir icke större för det att summan är stor.
Frågan om rätt emellan man och man genom rätter lagtillämpning, kan inom samhället aldrig få anses såsom en småsak, och det är derföre de skola afgöras af Konungen såsom ensam lagstiftare i sådana mål.
Dessa s. k, små detaljer, som röra obetydliga summor för enskilta, en arbetskarls rätt o. s. v., de äro icke småsaker, ty det är rättstillståndet i samhället, som är derunder beroende och om det öfverlåtes ifrån K. M., hvad Står då qvar för tillämpningen af 16 § Reg.F. Denna § har just med flit pålagt K.
M. alla dessa småsaker, hvilka äro till sin natur vigtiga för samhället.
Hr von Hartmansdorff har angifvit en utväg att kunna befria de föredragande departits-clieferna i Statsrådet ifrån att behöfva öfvervara öfverläggningarne, då besvärsmål af andra depart:ts-chefer föredragas.
Del är en fråga som är alldeles främmande för ifrågavar. betänk.
Den bör ensamt utgöra föremål för öfverläggning om den, i laglig ordning väckt, hos Const.Utsk. medför den verkan att förslag till ändring i grundlagen blifver afgifvet.
Jag tror att de som genomtänkt frågan hafva tillräckliga skäl för afslag å betänk.
Om man äfven skulle antaga hvad här blifvit anfördt såsom ett af hufvudskälen emot de ifrågasatta grundlagsförändringarna, nemi. att proposm derom är behäftad med någon ofullständighet, så utbeder jag mig likväl att få fästa R. o. Adis uppmärksamhet derpå, att de anmärkmr, som i detta hänseende äro gjorda, undanrödjes om man blott afslår den 24 §, men antager de båda föreg:de.
Hvad en värd talare här nyligen har mycket utförligt framställt ang:de Konungens prerogativ, ang:de bränvins-brännare, uppviglare o. ni. s., kan visserligen hafva sitt värde såsom talrika taktiska hjelptrupper för att söka uppskrämma inbillningarne emot förslaget, men jag tager mig friheten att fästa uppmärksamheten derpå, att de icke hafva det minsta att göra med det praktiska af frågan, åtminstone om man icke håller sig vid annat än 17 och 22 §§:ne och skulle, för att gå motsatta sidan till mötes, vilja afslå den 24 §.
Det lärer icke vara någon af R. o. Ad:s ledamöter som hyser den tankan att Konungens prerogativ i afseende på deltagande i högsta domstolens öfverläggningar hädanefter hvarken kommer att utöfvas ofta, eller särdeles bör utöfvas ofta.
Jag tror icke alt det skulle vara för Konungamaktens eget anseende så särdeles förmånligt om Konungamakten skulle ofta blanda sig i högsta domstolens öfverläggningar och visa sig intresserad för det ena eller andra målet samt lägga sina röster deruti.
Man måste gå ut ifrån den åsigten att om man söker bibehålla Konungens 2:ne röster i högsta domstolen, så är det just för att beteckna att domaremakten utgör en gren af Konungamakten, men om hvilken likväl hvar och en hade erkänt nödvändigheten af att den står på en sjelfständig punkt.
Utgår man derifrån, äro alla ense härom, och jag tror icke att någon skall framställa en deremot stridande tanka, så måste man äfven komma till den slutsatsen att det för 10* 14S Den 19 Januari. detta ämne alldeles intet båtar om högsta domstolen sitter på en eller två divisioner, utan det måste vara lika lätt för Konungen, om han vill begagna sig af prerogativet, att gå lill den ena eller andra divisionen.
Del finnes likväl en annan omständighet, som jag tror att man här bör bibehålla såsom hufvudsakligt syfte för den föreslagna förändringen, nemi. att det icke gifves någon medborgare i Svea Iand, som icke vill att lag och rätt skola skipas oväldigt, rättvist och på grund af sakkännedom.
Det är klart att, i följd af folkmängdens tillökning och rättsförhållandets utveckling, domstolarnes arbeten ganska betydligt ökats, och hvad har följden blifvit deraf? — ,?o, att högsta domstolens ledamöter måste hålla extra sessioner.
Deras uppmärksamhet har blifvit tagen i strängare anspråk och, mine
Hrr! när man besinnar att högsta domstolen äger utöfningen af den högsta domaremaklen i riket, att den följaktligen äger en förbindelse att skänka den största möjliga uppmärksamket äfven åt eli mål af det minsta pekuniära värde då medborgares rätt är i fråga, alf. dess ledamöter icke kunna trösta sig med att deras utslag, om det ej är fullkomligen riktigt, kan blifva upphäfvet i en högre instans, sä hemställer jag om det är välvilligt emot dessa ledamöter att beröfva dem en utväg att i utöfningen af sitt embete motsvara de anspråk, som folket med rätta gör pä dem.
Jag hemställer om det icke är omöjligt för en menniska, att kunna anstränga sig utöfver ett visst mått och om icke della redan för högsta domstolens ledamöter är hunnet.
De som silla på högsta punkten af det judieiella facket i Sverige äro för dåligt aflönade och dertill vill man att de år ifrån år skola mera öfverhopas med ärenden.
Följden lärer blifva den, att det kanske kommer till den punkt, då de skickligaste i lagfarenhet, de utmärktaste i oväld och kunskaper, sky att söka denna post och Regeringen vet icke hvarifrån den skall taga personer dertill, utan finner sig nödsakad att lemna dessa platser åt de mindre skickliga.
Detta är den synpunkt hvarifrån jag tror att man bör utgå vid frågans bedömande, och tror att hvad här blifvit yttradt om de nu i Statsrådet föredragna ärendenas öfvcrflyttning till högsta domstolen, har icke det minsta att göra dermed, så framt man afslår 24 §.
Med tillstyrkan häraf, får jag blott slutligen fästa uppmärksamheten på den taktik med hvilken talarne här gå till väga och den värde ledamoten, som den andra före mig yttrat sig i fråga om det K. prerogativet, har likväl sjelf uppgifvit en annan utväg, hvarigenom Konungamakten icke skulle behöfva att besväras med en del ärenden, nemi. att låta dem stanna qvar i collina.
Jag vill visserligen icke bestrida riktigheten deraf i vissa fall, men jag vill blott fästa uppmärksamheten derpå om icke den siste värde talaren just genom ett sådant förslag mera försvagar det K. prerogativet, än om de i frågavar. ärendena öfverflyttades till högsta domstolen, hvilken just derföre bär namn af ”Konungens”.
Jag tror att om man granskar halten af de invändningar som blifvit framställda, så skall man kunna antaga de 2:ne första af dessa §§ och afslå den 3;dje.
I anledn. af detta Hr Hjertås yttrande, fästade Hr Gr. o. Land tm.
D e ii 19 Januari f. 149 R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå att, enligt 56 och SI §§ Reg.F., K.
M:s nu ifrågavar. nåd. propos. ovillkorligen borde i sin helhet af R. o.
Ad. antagas eller förkastas.
Jag hade äran att såsom ledamot af Const.Ulsk. deltaga i detta ärendes behandling vid förra riksdagen, och var emot förslaget af 2:ne skäl.
Jag var emot ändringen i 17 § derföre, att der saknades vid slutet följande ord: efter malens beskaffenhet..
Om icke de orden insattes der, så blefve följden, alt den enhet skulle komma att saknas i lagskipningen, hvilken är oundgänglig alt äga, pä del att högsta domstolen måtte kunna fortfara att vara den /lägsta domstolen och icke åstadkomma nödvändigheten af ännu en högre rätt.
Det 2:dra skälet emot antagandet ligger derutinnan, att den ekonomiska lagstiftningen måste utgå ifrån Statsrådet och således skulle sjelfva lagen stiftas der.
Skulle den dä tillämpas af högsta domstolens d. v. s. af en annan auktoritet, så måste man finna att sjelfva lagti fl aren icke skulle komma i tillfälle att erfara verkningarna af den lag som han stiftat, utan måste derom fråga den andra auktoriteten.
Föremålet för den ekonomiska lagstiftningen är likasom af en rörlig beskaffenhet i alla länder och äfven i Sverige, synnerligen under närvar, period, som är en utvecklingsperiod.
Om det i allmänhet är nödvändigt vid den ekonomiska lagstiftningen att tillse huru verkningarne svara emot lagstiftningen, så blir det så mycket mera nödvändigt för Sverige att under nuvar. tidpunkt derpå hafva ett vaksamt öga.
Huru är del möjligt om lagen stiftas af den ena och tillämpas af den andra.
Pä dessa skäl som jag äfven flir närvar, finnér vara af enahanda vigt, som jag då ansåg dem äga, måste jag för min del afstyrka bifall till den ifrågavar. ändringen i grundlagarne.
I Ir Gunther, Claes E p h r a i m: Sedan 11. Ex. Gr.
Posse upptagit och efter mitt förmenande på ett fullständigt sätt vederlagt de skäl emot den K. propos:n, som innefattas i Hr von Hartmansdorffs vid sista riksdagen afgifne reservation, har Hr von Hartmansdorff uti sitt nu framställda ytterligare försvar för sina äsigter sökt inblanda en sådan mängd andra ämnen i diskussionen, alt det skulle leda till en alltför stor och äfven för närvar, olämplig vidlyftighet, ali följa honom pä alla de afvägar hans sista yttrande innefattar.
Jag anhåller derföre att, ehuru detta yttrande af Hr von Hartmansdorff uppkallat mig, fastän ovan, på bänken, få, utan att skärskildt upptaga alla hans satser till besvarande, yttra mig i korthet om sjelfva lmfvudsaken.
Till en början får jag härvid säga, att jag anser det vara en olycka eller ett fel,, att vår nuvar. grundlag inlåtit sig i bestämmelser om högsta domstolens organisation.
Allt hvad grundlagen derom behöft och bordt säga är, att Konungens domsrätt uppdrages åt en högsta domstol.
Men huru många ledamöter i denna domstol skola finnas; huru många ledamöter skola pä en gång vara tjenstgörande, eller huru mänga af dem skola såsom maximum eller minimum lil - 150
Den 10 Januari f. m. göra domfört antal; delta allt är stadganden, som efter min tanka aldrig bordt intagas i grundlagen, utan höra dels till allmänna la gen så vidt de angå målens behandling och skola tjena parterna till efterrättelse och säkerhet, dels ock lill sådana bestämmelser, sorn Konung och Ständer i anslagsväg fastställa, allt efter behofvet af en ökad personal.
Då nu den K. proposm icke innefattar något förslag att organisera högsta domstolen på annat sätt, än Förut, utan endast åsyftar att undanrödja det hinder, som grundlagen för närvar, lägger emot denna domstols reorganisation i samma ordning, sorn grundlagen för amira domstolar stadgar, kan jag ej finna annat, än att man genom bifall härtill skulle bereda sig en stor vinst.
Och jag ber, alt härvid fä fästa eder synnerliga uppmärksamhet, mine Hrr! derpå, att genom det förändrade stadgande, som nu är i fråga, det icke är föreslagit, att högsta domstolen skall på något visst sätt reorganiseras, utan att det blott är fråga om att göra det möjligt för Konung och Ständer att samfällt derom framdeles besluta, genom borttagande af det hinder, som grundlagen nu i detta fall lägger.
Erkänner man således nyttan af att i nämnde hänseende hafva fria händer för framtiden, sä måste det vara en vinst att få bort det grundlagsstadgande, sorn bestämmer högsta domstolens ledamöter till ett visst antal, och att i stället antaga en redaktion, som öfverlemnar detta bestämmande åt Konung och Ständer i samma ordning, som för hofrätterna hittils ägt rum.
Hvilka mål, som der skola upptagas, och i hvilken ordning de der skola behandlas och afgöras, utgör föremål för allmän lag; men huru många ledamöterna skola vara, bestämmes endast i anslagsväg på det sätt, att då Konungen finner ärendenas mängd eller fördelning fordra en ökad personal, Han hos Ständerna begär de dertill nödiga anslagen, och att Ständerne, dä de erkänna behofvet, bevilja hvad som äskas.
Sä har det vid flera tillfällen tillgått med förökning af både Svea och Götha hofrätter, hvilka, ifrån att hafva endast 16 eller 18 ledamöter, som de för några år sedan voro, numera hafva några och tjugo ledamöter hvardera.
Och jag frågar: hvarföre skulle det ej fa tillgå på samma sätt med högsta domstolen? och manne ej en grundlagsförändring, som bereder utrymme härtill, bör anses såsom både nödig och nyttig?
Redan ur denna synpunkt, eller såsom ett medel alt lemna Konung och Ständer för framtiden friare händer i afseende på högsta domstolens organisation, kan jag således ej annat än biträda det ifrågavar. förslaget; men jag gör det ännu mera med afseende pä de resultater, som af den nu endast förberedda reformen framdeles kan påräknas, och bland hvilka resultater jag i främsta rummet sätter utsigterna för en större enhet i lagskipningen.
Jag förutsätter nemi. härvid, att om statsmakterna framdeles besluta högsta domstolens fördelning på 2 divisioner, det jemväl varder bestämdt, att hvardera divisionen skall handlägga sina särskildta mål, men icke samma slags mål komma att af båda divisionerna ömsevis behandlas.
Ty det är en af erfarenheten allmänt bekräftad sats, att i hvarje domstol, den må vara högre eller lägre, som på olika divisioner behandlar samma slags mål, de juridiska begreppen ovillkorligen utbilda
Den 19 Januari f. m. 151 sig olika inom hvarje division och slutligen förstör lagskipningens enhet.
Hr Lagerhjelm har således visserligen rätt deri, att om förslaget tillika innehållit, att målen skulle efter derus olika beskaffenhet fördelas pä de särskilda aldina af högsta domstolen, ett sådant tillägg, såsom en närmare bestämmelse af meningen, icke kunnat skada; men nödvändigt finnér jag detta tillägg desto mindre, som man icke rimligtvis kan tänka sig, att fördelningen skulle komma att ske på annat sätt, och R.
St. i allt fall, om K.
M. och dess rådgifvare verkligen skulle framdeles vid reformens utförande framlägga ett annorlunda beskaffadt förslag till målens fördelning, då hafva godt tillfälle att till ett sådant förslag säga nej.
Men deremot utgör det nuvar. grundlagsstadgandet redan i och för sig sjelf ett stort hinder för lagskipningens enhet i så målto, att det ovillkorligen bestämmer ledamöternas antal till 12, men endast tillåter högst 8 alt vara på en gäng tjenstgörande, och sålunda gör tjenstgöringen ambulatorisk.
Härigenom måste uppkomma hvad också, såsom vi alla veta, ofta inträffat, att lika mål kunna få olika utgång, allt eftersom de [iå olika tider afgöras af särskilda ledamöter; och ehuru jag icke åberopar en sådan utgång såsom ett klander emot högsta domstolens ledamöter, enär hvar och en af dem naturligtvis 1 främsta rummet bör följa sin öfvertygelse, kan man dock ej annat än beklaga, att sjelfva domstolens sammansättning leder till en sådan osäkerhet för alla parter.
Finge nu deremot högsta domstolen blott en tillökning af 4 nya ledamöter, sä kunde deraf bildas 2 divisioner med 8 ledamöter i hvardera; och om målen sedermera efter deras beskaffenhet fördelades mellan de särskildta divisionerna, skulle man ostridigt cjeruti hafva den högsta möjliga garanti för. bibehållande af den enhet i lagskipningen, som för alla måste utgöra ett eflerlängladt mål.
— Det säger sig i öfrigt sjelf, alf då man sålunda bildar högsta domstolen på särskilda divisioner, man icke kan så knappt tilltaga dessa afd;r, att de icke inom sig hafva tillgång på ombyte af en eller annan ledamot i st. f. dem som kunna fä tillfälliga förfall, och det är derföre jag, med förutsättning alf det nu gällande stadgandet om domfört antal förblifver oförändradt, ansett lämpligast att 8 ledamöter bestämmes för hvardera divisionen.
Genom, ett bifall till den af K.
M. nu föreslagna grundlagsförändringen skulle man således i främsta rummet hafva utsigt till den fördel, hvilken jag anser vara den vigtigaste, att, i st. f. den nuvar. ambulatoriska tjenstgöringen i högsta domstolen, man kunde få arbetet fördeladt på 2 divisioner, af hvilka den ena uteslutande sysselsatte sig med de egentliga justitie-ärendena, och den andra med de s. k. besvärsmålen, d. v. s. icke allenast den mängd af mål ang:de ekonomiska författningars tillämpning, som 1111 i besvärsväg ingå till högsta domstolen och hindra den från att sysselsätta sig med de egentliga justitiemålen, utan äfven en mängd af de besvärsmål, som för närvar, öfver all höfva betunga Statsrådet, och hvilkas afgörande, lill följd af målens beskaffenhet, lämpligast öfverlännäs åt en särskild domstol.
Vi skola nemi. icke tro, att meningen kan vara, det alla de besvärsmål, ronde befordringar eller rent administrativa förhållanden, som nu i stats-rådet afgöras, skulle komma att 152 Den 19 Januari f. m. öfvei flyttas på elen särskilda afdin af högsta domstolen.
Men det gifves bland dessa mål en mängd andra, som helt enkelt angå tillämpningen af åtskilliga i administrativ väg utfärdade författningar och sålunda röra rättsförhållanden emellan enskilde inbördes eller emellan dessa och vissa korporationer; och det är i så beskaffade besvärsmål öfvertlyttning från Statsrådet till en särskild afd. i högsta domstolen, som jag för min del ser den andra stora fördelen af det nu ifrågavar. förslaget, ehuru denna fördel alldeles icke står i något så oskiljaktigt sammanhang med den förutnämnda, alt ju icke, i händelse meningarne skulle vara delade om nyttan af dessa måls öfverflyttning, förslaget i allt fall både kan och bör antagas för vinnande af det förstnämnda ändamålet.
Man har såsom skäl emot den ifrågaställde öfverflyttningen af besvärsmålen yttrat, farhåga för lämpligheten af dessa måls behandling efter rent juridiska former och strängt juridiska grundsatser.
— .lag får i anledn. häraf säga, alt jag icke inser någon nödvändighet deraf, att den afd. af högsta domstolen, hvarom här är fråga, skall vara uteslutande besatt af stränga jurister, eller personer med samma egenskaper, som fordras af dem, hvilka sitta i den andra afd:n.
Tverlom skulle det troligen blifva ganska fördelaktigt, om den förra afd:n besattes med personer, som, jemte det de hade så mycken vana och insigt i juridiska måls behandling, att domarevärf åt dem kunde anförtros, förnämligast förvärfvat erfarenhet och skicklighet i administrativa ärendens bedömande, ungefär på samma sätt, som vi i fordna dagar sågo att allmänna beredningen tillsattes.
Hr von Hartmansdorff har i sin reservation vid sista riksdagen uti en ogillande mening yttrat den förmodan, att förslaget innebär ett äterupplifvande' af den fordna allmänna beredningen, och äfven jag tror detta hafva varit meningen, med den skilnad likväl, att den nya skulle äga en beslutande rätt, som den gamla icke hade; men jag kan häri ej se något ondt, utan tverlom en fördel.
Hr von Hartmansdorff har äfven klagat öfver alt förslaget är så obestämdt, att man icke får veta huru den åsyftade förändringen skulle komma att utföras, och äfven i denna del är jag med honom af sä skiljaktig tanka, att hvad han anser vara en brist, finner jag vara en förtjenst hos ifrågavar. förslag.
Till närmare förklaring af denna min mening, ber jag ali ännu en gång fä fästa uppmärksamheten derpå, att det förslag, hvarom vi nu öfverlägga, icke går ut på annat än att undanrödja det hinder, som grundlagen för närvar. lägger emot den åsyftade förändringen, men ingalunda att i grundlagen inlägga några nya bestämmelser om sättet, hvarpå den skall utföras.
Derom mäste sedermera ett särskildt förslag upprättas, hvars antagande naturligtvis kommer att hero på Konungs och Ständers samverkan; ty det säger sig sjelf, att om man vill af högsta domstolen bilda 2 afd:r och emellan dem fördela målen efter dessas olika beskaffenhet, kan ej hvardera afd:ns behörighet eller obehörighet att upptaga ett visst mål bestämmas annorlunda än genom en lag, om hvars antagande båda statsmakterna varit ense.
Men uppgörandet af en sådan lag om målens fördelning är en ganska kinkig och svår sak, på hvilken man behöfver väl betänka sig, och Den 19 Januari f. m 153 vid hvilken man lätt äfventyra!' att begå misstag eller åtminstone att första gången göra lagen mindre fullständig.
För att således ej betaga sig tillfället att på genaste vägen kunna omgöra hvad man en gång måhända mindre riktigt gjort, bör denna lagen ej vara annat än af civil-lags natur; och det skulle efter min tanka vara håde olämpligt och oklokt att inlägga de hithörande bestämmelserna i sjelfva grundlagen, såsom Hr von Hartmansdorff synes vilja.
Slutligen har man också sagt, att det skulle vara skadligt, om den auktoritet, som äger utfärda de ekonomiska förfallningarne, icke tillika i sista hand upploge de öfver samma författningars tillämpning inkommande besvär, och alt eli rubbning af nu existerande förhållanden i denna del, skulle innefatta en inskränkning i Konungens prerogativ.
— Jag bekänner dock, alt jag icke kunnat rätt uppfatta meningen af denna invändning, enär det K. prerogalivet väl mäste bestå i rättigheten att stifta de ekonomiska författningarna, men icke i besväret med handhafvandet af deras rätta tillämpning, samt Konungen dessutom ju redan äger rätt alt vid dessa författningars utfärdande bestämma, huruvida besvär öfver deras tillämpning skola fullföljas i statsrådet eller högsta domstolen.
På dessa skäl, och-sedan jag nu i möjligaste korthet yttrat mig öfver det hufvudsakliga innehållet af ifrågavar. förslag tillika med de resultater man deraf kan påräkna, tillstyrker jag för min del bifall dertill, utan att inlåta mig i det mera speciella af Hr von Hartmansdorffs många anmärkmr.
Achates, förenade sig med Hr Gunther.
Det var med anledn. af Hr Hjertås förslag att 2:ne §§ af förslaget skulle antagas, men den 24 § förkastas, som jag hegärde ordet; men dä Hr Gr. o. Landtm, redan förklarat att sådant icke låter sig göra, sä har jag i det fallet icke annat att säga, än ett uttryck af min förundran huru en vid riksdagsärender behandling så vand ledamot som Hr Hjerta kunnat komma fram med ett sådant förslag.
Jag kan, i det skick som förslaget nu befinner sig, icke med min röst biträda detsamma, utan mäste yrka afslag derå, särdeles med afseende derpå, att 24 §:n skulle fä den förändrade lydelse, som förslaget innehåller.
Afven i afseende på 17 §:n anhåller jag fä göra en anmärka.
Det forde nemi. icke vara alldeles lämpligt att i en grundlag upptaga motiver för grundlagsstadganden.
Der står nemi. i slutet af förslaget: ”i ändamål att högsta domstolen må kunna tjenslgöra på afdelningar”.
Då något annat motiv för högsta domstolens tjenstgöring på afd:r icke torde kunna komma i fråga, än de ökade göromålens fördelning, så anser jag följaktligen alt nämnde motiv rättast hade bordt vara ur §:n uteslutet.
I afseende på Hr Giinthers anförande, att antalet af högsta domstolens ledamöter lika litet som de öfriga domstolarnes borde införas i grundlagen, så lär Hr Gunther för konsequensens skull svår - 154 Den 19 Januari f. m. ligen kunna rosia bifall till förslaget, enär det innehåller att ledamöternas antal skall vara minst 12.
I öfrigt anhåller jag få förena mig med Gr.
Lagerbjelke derom, att det icke synes lämpligt att antalet af högsta domstolens ledamöter skall bestämmas i den ordning, som för anslagsfrågors afgörande finnes stadgad.
Jag tror det vara bättre att hafva ledamöternas antal bestämdt; och anhåller jag således på nu anförda skäl om afslag pä betänk.
Jag anhåller att få upptaga och närmare utveckla den af Hr Lagerhjelm framstälda anmärkn.
Pä sätt jag förut sagt, anser jag af störtsa vigt för författningskunskapens bibehållande inom Slats-rådet såsom ett vilkor för inträde deri, att man äger denna kunskap, särdeles när de s. k. besvärsmålen der afgöras.
Om Slats-rädets befattning skulle inskränkas derhän, att endast uppgöra förslag till nya författningar, utan farhåga för svårigheten alt sjelfve nödgas tillämpa dem, så befarar jag ett menligt inflytande deraf pä den ekonomiska lagstiftningen.
Del vore allt för beqvämt att föreslå den ena ekonomiska författningen efter den andra och sedan öfverlemna åt underordnade embeismyndigheter samt högsta domstolen att draga sig fram med tillämpningen så godt de kunde.
Aro Statsråden deremot nödsakade att sjelfve befatta sig med tillämpningen och utfinna medel alt afhjelpa de olägenheter, en ulgifven författning eller en förklaring deröfver medför, så väckes rätt allvarligen deras uppmärksamhet på nödvändigheten att vara så myckel aklsammare vid dylika förfaltningsförslag en annan gång.
Elter mitt sednaste yttrande hafva åtskilliga anmärkmr blifvit gjorda, bland hvilka jag anser mig böra upptaga följande; jag ber om ursäkt derest de i hänseende till innehållet förekomma uti oriktig ordning, men jag upptager dem så sorn de blifvit antecknade.
Man har sagt, att det icke vore genom besvärsmålen, Konungen vunne kunskap om författningars lämplighet för det med dem afsedda ändamål.
Del är visserligen sannt, att dylik kunskap icke vinnes ensamt af besvärsmålen, den vinnes äfven genom andra underrättelser, som komma till Konungens och hans rädgifvares kännedom.
Men deras tillförlitlighet kan bestridas och betviflas.