Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid de urtima riksdagar, som följde åren 1812, i8i5 och 1Ö18, hade den comité, som Konungen år 1809 nedsatte, icke ansett sig pligtig att afgifva sitt förslag, enär Ständernas underd. skrifvelse i ämnet innehöll, att sådant borde ske vid nästa lagtima riksdag; men vid 1818 års riksdag påminte Ständerne, att comite'en ännu icke hade fullgjort sin skyldighet, och hegärde, att Konungen måtte förständiga densamma, alt inom viss tid förslaget afgifva.
Sådant skedde, och Konungen öfverlemnade vid 182 5 års riksdag comiteens förslag till R.
St> Om det förhållande, som då inträffade, har R. o.
Ad. redan af föregrde talare blifvit erinradt, neuri, att 2 Stånd stannade mot 2, och att således förslaget förföll.
Saken står dock qvar, i anseende till nödvändigheten att bereda en möjlig verkställighet åt ej mindre det i 16 §:n Reg.F. intagna stadgande om Svenske medborgares rättigheter, än det i g §:n af 1810 års riksdts-beslut förekommande R.
Sits beslut, fäststäldt genom K.
Rits i April månad samma år utfärdade kungörelse om näringsfriheten.
Då det sålunda är naturligt och nödvändigt, att den fattigvårds-lagstiftning, som finnes, måste omordnas, måste också 1788 års författning, som, i strid med förenämnde kungörelse och grundlagsbud, tillåter socknarna att vägra inflyttning, anses hafva upphört; men på andra sidan och innan denna lagstiftning, hvars grundsatser göra möjligt, genom en mängd fattigas inflyttning, att förstöra en commun, blir ordnad, måste man också se genom fingrarna med de lagbud, som Konung och Ständer för allmän välfärd stiftat.
Af sådan anledn., och då den comité', som sattes år 180g, och hvars arbete vid 1823 års riksdag af 2tne Stånd, med förändringar, godkändes, men af de 2:ne andra Stånden förkastades, i likhet med den comité', sorn sednast handlagt ärendet, förbisåg de enkla grunderna för ifrågavar, lagstiftning och inkom med en vidlyftig lunta, innefattande detaljer, har händt, att förslagen ej kunnat antagas.
St. hafva, vid detta tillfälle, icke till föremål för deras behandling en ekonomisk angelägenhet, derom önskningar hos Konungen skulle framställas; utan här är fråga om att bringa en del af lagstiftningen i öfverensstämmelse med grundlagen, och der inträder R.
St:s rätt att gemensamt med Konungen afgöra frågan.
Det är således i sådan ordning, och icke i önskningsväg, frågan måste behandlas.
Man har visserligen invändt, att Ekon.Utsk. kan behandla frågor, hvari det tillhör begge Statsmakterna Denia Februari f. m. 33 I att besluta, för att beslutet stall blifva gällande, oell hvilka således äro af allmän ci v i I—lags beskaffenhet; detta är ock ganska riktigt.
Orsaken hvarföre jag i sista plenum instämde i Hr von Rosens motion om behofvet af ett särskildt Utskts tillsättande, är att få afsofradt från sista comiteens voluminösa förslag allt hvad som, med förbiseende af det egentliga föremålet för denna lagstiftning, influtit utöfver det dervid erforderliga.
Detta sker ej, eller kan åtminstone ej väntas af Ekon.Utsk., der personalen är alltför stor och icke tillsatt för att ingå i en sådan granskning, och der dessutom tilläfventyrs förut fattade ideer af dem, som varit ledamöter af comite'en, kunde till men för saken göra sig gällande.
Jag vill, i anleda, af Frih. von Kraemers yttrande och comite'ens ordförts afgifna särskilda tanke, fästa uppmärksamheten på följderna af en central-styreise för fattigvården.
En sådan styrelse, under Seraphimer-ordens-gillet, en s. k.
Inrikes minister eller hvilken annan auetoritet som helst, skulle medföra de rysligaste olägenheter.
Frågor, deri personers välfärd och hela existens aro beroende af hastiga beslut, skulle löpa lill denna central-styrelse, och innan de blefvo afgjorda, och besluten hanno expedieras, kunde personen, som skulle underhållas, hinna svälta till döds, och saken sålunda, genom naturens lagar, blifva afgjord.
Det måste tillhöra communerna att, hvar för sig, ordna sin fattigstyrelse efter grunderna i den allmänna stadgan, då vid /rågans utveckling kan till dem öfverlemnas, att ställa så till, att hvar och en får hvad han behöfver för sin försörjning ; men det måste tillses, att hinder icke möta för en sådan åtgärd , och dertill hörer ovillkorligt, att ingen individ må kunna vägras att flytta från ort till annan , så länge lian icke genom brott gjort sig förlustig af medborgerliga rättigheter.
Derföre måste hvar och en direct eller indirect lill fattigförsörjningen bidraga, och gör han det icke direct såsom hemmansägare, husbonde,capitalist, o. s v., måste han göra det indirect såsom tjenstehjon, yngling eller uppväxande och ogift qvinna; ty endast på detta sätt kan och bör, efter den öfverenskommelse Ständer och Konung gjort, hvarje individ sättas i tillfälle att sjelf bereda sig möjligheten att komma i åtnjutande af de rättigheter, som i 16 §:n Reg.F. äro hvarje Svensk förbehållna.
Jag kan således, för min del, icke annat än bestrida de grunder, som af åtskillige
Ståndets ledamöter blifvit framställda emot bildandet af ett särskildt Utsk., hvilket jag, i anseende till frågans stora vigt och dess i en mängd medborgerliga förhållanden ingripande beskaffenhet, anser högst nödigt.
Man har äfven yttrat, alt frågan icke vore om ett utarbetadt lagförslag.
Jag skulle tvertom tro, att det är Ständerne, som sjelfve begärt ett förslag utarbetadt af comite'en, och att, om det nu för andra gången af en comité' utarbetade förslaget finnes otjenligt eller alldeles oantagligt i afse - 332 Den 12 Februari f. m. ei)de på detaljerna, måtte det icke vara en omöjlighet för några delegerade af RiksSttn alt utfinna de grunder, inom hvilka det bör inskränkas, och föreslå dem, för att sedermera i ett lagförslag, med begäran om sanclion, till Konungen ölverleumas jemte förslag till en särskild kungörelse, som öfverlernnar lill communerna att inom sig, i öfverensstämmelse dermed, ordna fattigvården efter local-förhållandena.
På detta sätt ensamt kan man hoppas framgång af förslaget och att komma ifrån det hittills iakttagna systemet, som möjligen kan leda till samhällets upplösning.
Hr Lagergren har omnämnt 1833 års författning.
Jag anhåller att fä fästa uppmärksamheten derpå, att denna författning aldrig kunnat emanera, om Ständernas beslut, i afseende på en allmän författning i ämnet, kommit till verkställighet; och Hr Lagergren har ganska läktigt upplyst, att den står i rak strid med 16 §:n Pieg.F.
Comiteen för fattigvården har äfven upplyst detta förhållande, och visat orimligheten af, att arbetssamma och oskyldiga personer kunnat blifva af församlingarna hindrade, icke allenast från bosättning, der de kunnat få förtjenst, utan äfven från möjligheten alt skaffa sig laga försvar, och dessa personer sedermera, då de ej kunnat finna någon, som velat taga dem i sin tjenst, blifvit behandlade såsom brottslingar.
Ett sådant förhållande bör icke längre få fortfara; och jag är öf~ vertygad, att i samma stund R.
St. till Konungen framlemna ett förslag lill lag i ämnet, kommer också denna författning att i sin helhet upphäfvas.
Jag vill icke ingå i något yttrande öfver detaljerna i ämnet; det tillhör det Utsk., som blir sysselsatt med ärendets behandling, ehvad frågan af Ståndets pluralitet blir öfverlemnadt till ett särskildt Utsk. elier till Ekon.Utsk. ; men jag har ansett mig böra fästa uppmärksamhet på dessa förhållanden, på det serien af hvad som blifvit gjordt i ämnet, ej må undfalla det Utsk., som kommer att behandla frågan.
Jag kail ej annat än rösta för ett särskildt Utsk., och hoppas, att det ej må blifva så sammansatt, som det särskildta Utsk., hvilket för några riksdagar sedan blef tillsatt för Styrelseverkens organisation här i landet; äfvensom att ärendet icke, i likhet med hvad i comiteen skett, må behandlas såsom en organisations-fråga, då det endast afser en tillämpning af redan befintlig grundlag.
Jag anhåller att detta mitt yttrande må få åtfölja remissen.
Utgående från samma synpunkt, som de herrar, hvilka .anse, att hvilket Utsk. än må komma att behandla frågan, hör det anmodas, att först afgifva sitt utlåtande om sjelfva grunderna för fattigvården; — utgående, säger jag, från denna synpunkt, instämmer jag också i den åsigt, alt frågan kan lämpligast
Den 12 Februari f. m. 333 behandlas af Ekon.Utsk.
I detta Utsk. finnes redan en afdelning, sorn blifvit egnad ensamt åt detta arbete, oell till denna afdelning höra män, sorn förut handlagt frågan.
Det förefaller mig troligt, att ifrågavar. afdelning lättast kan uppställa principerna; och blifva dessa sedan gillade af Utsk. skall för sjelfva saken det vara nyttigt, att ett större antal ledamöter af hvarje Stånd blifver i tillfälle att redovisa och försvara de principer, de i Utsk. följt.
Jag tror derföre, att Ekon.Utsk. kan och bör handlägga denna fråga, och yrkar alltså afslag å Hr von Rosens förslag.
Medan jag har ordet, vill jag i alla afseenden instämma med de herrar, som vitsordat vigten och angelägenheten, att detta ärende blir vid denna riksdag afgjordt.
Särskildt har jag fästat mig vid hvad Frih.
Cederström nämnt om vådan af den nu gällande föreskriften, nemi. att socknarne äga rättighet att från sina gränsor förvisa inflyttande personer; och jag skulle här kunna uppdraga taflor, som skulle vara ganska förfärande öfver det elände och de olyckor för den arbetande classen, som deraf blifvit en följd.
Jag tror, att många blifvit fattighjon endast till följd af denna föreskrifts tillämpning; men jag anser tiden nu, och förrän sjelfva betänk, förekommer, icke vara inne, att dermed uppehålla R. o. Ad., hvarföre jag inskränker mig till mitt yrkande, att ärendet må behandlas af Ekon.Utsk. Gr.
Redan i förra plenum, och straxt efter det Hr von Rosen gjort sin motion, hade jag äran yttra mig om den synpunkt, ur hvilken R. o. Ad. borde behandla den, och hvilken synpunkt Hr Anckarsvärd i dag vidare utvecklat.
Lika med honom tog jag mig friheten reservera mig mot den tanke, att vi skulle förbisett vigten af detta ärende.
Derom lärer icke kunna vara mer än en mening, och till bevis derom behöfves blott nämnas, huru länge denna fråga varit i behof af och väntar på reglering; men jag tillstår, att jag förundrar mig, om icke
Husets majoritet eller den del deraf, som afgjordt hörer till denna riksdts-opposition, skulle inse att frågan om att förvisa fattigyårds-betänk. till ett Utsk. eller ett annat, så enkel den synes vara, måste ur en politisk synpunkt behandlas.
Vi måste betrakta, huru alla sådana frågor, sorn landet nära 3o år suckat öfver att icke seafgjorda, blifvit behandlade; huru den ena comiteen efter den andra blifvit tillsatt, och alla slutligen af ett eller annat skäl upplösta, utan att något resultat vunnits.
Ku hafva vi ändtligen, måhäuda vid denna riksdag, — jag säger måhända, ty utgången beror af den taktik, som af oppositionen iakttages, — kommit derhän att kunna handla så, att vi borde kunna få slut, icke allenast på faltigvårdsfrågan, utan ock på alla andra slika frågor; och jag tycker, att vi kunna säga rent ut våra motiver för vårt handlingssätt.
Jag tillhör icke någon combination 334 Deli ia Februari f. m. eller coalition, icke derföre alt några sådana icke hur borde få finnas, men emedan jag anser alla sådana eombinätioner vid denna riksdagen ändamålslösa och icke behöfliga.
Jag anser det vara tillfyllest, att opinionen inom RiksStln och isynnerhet inom 11. o. Ad. rent uttalas; ty efter man tror, att det är i detta, mest fulltaliga Stånd, som oppositionen bör få sin färg, mäste det vara nödvändigt, att Pc. o. Ad. genast, i sådana frågor som denna, ger tillkänna hvad dess politiska synpunkt är.
För min del får jag fork lara, att min synpunkt är deri, att då för så stora frågor, som de, hvilka det nu gällde att bedomina, påkallas vår uppmärksamhet i en stund, då vi ryktesvis fått veta, att vi äro utan constitutionella rådgifvare hos Konungen; då vi vidare hafva att snart besluta om antagande af det sedan sista riksdag hvilande grundlagsförslag om förändring af Statsrådets organisation, eller att införa något hära nog liknande andra constitutionella länders minister-styrelse, i stället för det nu var. oefterrättlighets-tillståndet: då måste dessa vigligare föremål absorbera alla andra frågor, och vi måste dervid gå så till väga, att vi gifva Regeringens högsta organ tillkänna, det vi icke längre vilja förblifva i oefterrättighets-tillstånd; vi måste afhålla oss ifrån alt fördjupa oss i sådana detaljer som denna, hvarigenom vi skulle visa oss sakna den erfarenhet, vi på 3o års tid bort hinna förvärfva, hvaremot vi böra begagna all möjlig taktik, sorn för rådslående församlingar är tillåten.
Vi måste i denna enkla fråga om remiss genast yttra oss på ett sådant sätt, att vi gifva tillkänna, det vi hoppas och fordra, att, då fråga blir, huruvida Konungen vill säga ja eller nej till Ständernas beslut i de nu hvilande grundlagsfrågorna, vi derom få uttryckt en opinion.
Detta kunna vi ej göra, om vi fördjupa oss i detaljer till ett lagförslag, — och derföre, då vi ändå måste remittera målet till det vanliga Ekon.Ulsk., kunna vi förelägga , högst åtta dagars tid, att inkomma med svar.
Vi kunna nemi. icke förestafva Utsk. hvad det skall svara eller ålägga Utsk. att instämma i den af Hr Anckarsväd och mig framställda åsigt; men vi kunna, genom föreläggande af 8 dagars tid och bifogande af denna discussion, uttrycka en allmän opinion, att vi icke anse R.
St. böra vid denna riksdag befatta sig med sådana lagförslag, som troligen skulle få samma öde med dem, hvilka under föregående riksdagar blifvit af Ständerna framlagda.
Jag hade äran att i förra plenum afgifva ett förslag, i afseende på privat-bankerna, för att få vela hvad Regeringen ämnar göra med det lagförslag i ämnet, som vid förra riksdagen af Ständerna enhälligt aflemnades, och hvarföre Regeringen dertill hvarken svarat ja eller nej.
Jag förmodar, att för några ledamöter, som med stöd af det gamla ordspråket, ”gutta cavat lapidem, non vi, sed saepe cad endo”, vidhänga tron på möjligheten att få sådadana frågor sent omsider afgjorda, i vanlig riksdagsväg, Den 12 Februari f. in. 335 närande ärendes behandling skal! minska förhoppningarna; och jag bekänner, att för mig hafva alla dylika illusioner nu försvunnit, samt att jag skulle anse den erfarenhet jag vid förra riksdagen förvärfvat alldeles bortkastad, om den ej öfvertygat mig derom, att vi ej böra inlåta oss i den nu förevar, och andra dylika frågor, innan vi veta hvad Piegelingen ämnar göra i styrelseforms-frågorna.
Det är derföre, och ehuru flere värde talare på ett aktningsvärdt och om sakkännedom vittnande sätt visat den behandling, flögan, under andra politiska förhållanden, borde erhålla, jag anser intet för närvar, dermed kunna vinnas; och då eh votering ej lärer kunna undvikas, anser jag contrapropostn böra innehålla remiss till Ekon.Utsk. med föreläggande af 8 dagar, inom hvilka Utsk. bör inkomma med svar.
Då jag för en stund sedan anmälte mig, var det af det skäl, att discussionen tycktes afhandla ett annat ämne, än jag trodde vara föremål för öfverläggningen.
Man ingick nemi. i detaljer, sora jag icke trodde nu höra till saken.
Sedan jag emedlertid förnummit, att discussionen återgått till hufvudfrågan, vill äfven jag nu innehålla med yttrande om detaljerna, tills fråga derom förekommer.
Efter jag nu har ordet, vill jag gifva tillkänna, att jag icke anser af stor vigt, om frågan hänvises till Ekon.- Utsk. eller till ett särskildt Utsk., då endast grunderna böra uppdragas och sammanfattas; men anser långt vigtigare, att ämnet får klarhet, än politisk färg, hvarom roan velat bemöda sig.
När hufvudsaken förekommer, anhåller jag att få yttra mig i sjelfva ämnet.
Sedan frågan i så många och upplysande anföranden blifvit på båda sidor afhandlad, torde för mig endast vara behöfligt, att förena mig med dem, sorn yrkat afslag å förslaget om ett särskildt Ulsk:s tillsättande. dag vill blott tillägga, att ett sådant Utsk. icke skulle leda till någon vinst vid frågans behandling.
Denna fråga ingriper så i nästan alla våra ekonomiska förhållanden, att, i fall ett särskildt Utsk. blefve nedsatt, skulle för tidens vinnande en mängd andra dermed gemenskap ägande enskilda motioner och K. propos:r liänskjutas till detta Utsk.; och då tror jag, att största delen af de mål, som ansetts tillhöra Ekon.- Utsk:s behandling, skulle blifva derifrån förvista, och enär det likväl skulle tillhöra det särskildta Utsk:t, att i ämnet höra Ekon.-, Lag- och Bevilln.-Utsk:n, skulle derigenom bestämdt en omgång förorsakas.
Det är blott denna åsigt af saken jag velat uttrycka, och hänskjuler jag för öfrigt frågan till R. o. Ad:s afgörande.
Gammal riksdagsmannaerfarenhet har visat, att mål af den omfattande beskaffenhet som detta, vanligen blifvit väl och redigt afhandlade, då ett särskildt Utsk. blifvit tillsatt för deras behandling. 336 Dea ia Februari f. m.
Orsaken dertill är lika enkel som naturlig.
Dä nian ej har mer
Un ett hufvudföremål för sin omtanka, använder man all sin omsorg derpå; men då man har flera saker att tänka på, eller flera jern i elden, såsom vanligen casus är, måste man dela sin uppmärksamhet, och har man icke tillfälle att så bestämdt egna sig åt ett håll, som nödvändigheten fordrar, då frågan är af den omfattande beskaffenhet, som den nu förekommande.
Jag tillstyrker således ett särskildt - Utskts tillsättande, emedan jag hoppas, att dess betänk, skall blifva sådant, att det kommer alt ligga till grund för en definitiv åtgärd, hvilket sannolikt ej blir möjligt, om ämnet behandlas på samma sätt sorn hittills. R. o. Ad. torde icke anse nödvändigt, att göra en så vigtig och så neutral fråga, sorn denna, till en tvistefråga och partisak.
Jag säger neutral, emedan hvilka politiska tänkesätt man än må bekänna sig till, den är så utom dem och rörer så nära bestämda intressen för hvarje'husfader och icke husfader, att den kan väl behandlas, utan att behöfva inpressas i en politisk labyrint.
Om det vore nödigt, att bär lemna något svar på Gr.
Frölichs anförande, att ärendet borde behandlas såsom en politisk fråga; så kunde bland annat anföras, att det är oppositionens sanna intresse, att icke så behandla det, ty folket önskar icke, att en sådan fråga skall göras till käpphäst i våra politiska tvister.
Frölich omnämnde, uti en episod, frågan om privatbanks-lagen; men Ilr Grefven torde, vid närmare betänkande och genomläsande af grundlagen, finna, att denna fråga redan är förfallen, emedan den förekom vid en annan riksdag än denna, och att, om man vill få frågan fram, måste den genom särskild motion ånyo väckas.
Den under dfscussion förevar, frågan innefattar, efter mitt omdöme, endast tillsättandet af ett särskildt Utsk. för behandlingen af fattigvårdsfrågan.
Jag vill bjuda till att, så mycket möjligt är, hålla mig inom frågans gränsor, sedan så mycket, enligt min tanka, blifvit taladt utom dem.
Till en början måste jag tillstå, att frågan för mig visserligen faller inom 2:ne olika synpunkter, nemi. en ekonomisk och en politisk; ehuru jag utber mig att från första början få förklara, att den politiska synpunkten från min sida icke utgår från samma håll, som en min vän här framställt.
Jag vill uppfatta frågan från synpunkten, huruvida R.
St. böra och kunna behandla hufvudfrågan i det skick, hvari den, i likhet roed hvad under 3o års tid varit vanligt, blifvit till Ständerna öfverlemnad.
Grundlagen stadgar, att riksdag ej får räcka längre än 3 månader och, efter denna lid, en månad, om Ständerna derom göra anhållan hos Ronungen.
Således är en Den 12 Februari f. m. 33?
en tid af 4 månader i lagen bestämd, inom hvilken Ständerne skola uppfylla sitt dyrbara kall att föra folkets talan.
Jag hemställer lill riksdagsmanna-erfarenheten, om det är möjligt, eller ens tänkbart, alt inom denna korta tid tillvägabringa lagförslag af den genomgripande art, som det ifrågavarande.
Det är derföre jag betraktar frågan ur den synpunkt, att
Ständerne hvarken kunna eller böra befatta sig med frågans behandling i den form, hvari den nu framträdt.
Den comité', som i delta ärende varit tillsatt, har af Regeringen blifvit utsedd.
Det arbete, den afgifvit, är väl, enligt hvad mig blifvit sagdt, på Ständernas begäran vid förra riksdagen tillvägabragdt; men jag hade föreställt mig, att dylika comite'ers förslag bättre användas, om de tjena till upplysning för Regeringen, än då de öfverlemnas till oss; och min åsigt om Regeringsmaktens åligganden är, att Regeringen, bättre än vi, bör kunna frän sin höga ståndpunkt uppfatta samhällets fordringar och behof, samt de dervid förekommande olikartade förhållanden.
Om vi hade från Regeringen fått ett lagförslag i detta ämne, bade Ständerne åtminstone haft .en säker grund att bygga på.
Ständerne hade fått veta hvad Regeringens vilja är oell icke behöft kasta bort en dyrbar tid på ett onyttigt arbete, under ett tvetydigt hopp att få förslaget antaget.
Jag anser det oformligt att fortgå på. denna bana, hvarpå vi under 3o års tid funnit, att några tillfredsställande resultater ej kunna vinnas.
Hvad comitéens arbete beträffar, så hemställer jag, om vi kunna hoppas att blifva lyckligare i valet af comiteledamöter , vi sorn äro inskränkta inom våra Stånd och dervar. obetydliga antal ledamöter, i jemförelse med Regeringen, som kunnat göra sitt val inom hela Svenska folket.
Jag hyser den största erkänsla för den oegennyttiga möda, comiteen nedlagt på sitt arbete.
Jag gillar väl icke i många delar dess grundsatser, i hvilkas bedömmande jag icke nu vill ingå; men jag hemställer hvad resultatet kunde blifva af en ytterligare comite's nedsättande, eller deraf, att sålunda comité' sattes på comité'.
Yi hafva under 3o års tid endast varit styrde af comiteer, hvilkas förslag ej lemnat några resultater.
Jag anser således, att det vore helt och hållet ändamålslöst, att nu tillsätta ett särskildt TJtsk., då deremot, enligt min tanka, Ekon.Utsk. borde Uppdragas att icke ingå i pröfning af förslaget, innan Regeringen föreslagit den lag, hvaraf vi i detta ätnne äro i behof.
Det har blifvit sagdt, att detta ämne är så ytterst maktpåliggande, och såsom landtman känner äfven jag, att det fordrar handläggning^ men ännu ar icke Sverige så ocliristligt, att icke den verkligt behöfvande får understöd.
Det är egentligen en ordningslag vi behöfva.
Den fattige dagakarlen har här ingen representant; det är Styrelsen, som är hans representant och som, med biträde af en otalig skara i 11. 43 338 Den n Februari f. m. embets- och tjenstemän, bör kunna tillvägabringa ett sådant arbete, sorn, uppgjordt af Ständerna, skulle fördjupa o§s i oändliga discussioner, i anseende till stridigheten emellan de mångfalldiga olika intressen, som dervid skulle blifva tagna i öfvervägande.
En lagstiftande församling är, i min tanke, ingalunda egnad att uppgöra förslag för Regeringen; och jag anser det vara tid, att den andra Statsmakten intager den ställning, att den ej må anses såsom ett underordnadt embetsverk, dit Regeringen kan skicka alla mer eller mindre ingripande frågor, hvilkas behandling hon finner förenad med svårigheter, för att sedermera kunna skjuta skulden på R.
St., ej allenast för riksdagens långvarighet, utan ock för ofullständigheten af de arbeten, som bort vara fullgjorda.
Man har talat om, att folket väntar och är i behof af lagar, mera öfverensstämmande med de constitutionella principerna.
Det är sannt; men icke är deti Ständernas åliggande att uppgöra och i önskningsväg afgifva förslag till dessa lagar.
Cederström har, på ett upplysande sätt, framställt historiken af detta måls behandling.
Han har upplyst, att redan år iSog väcktes frågan om den allmänna näringsfriheten, som så djupt ingriper i fattig— vårds-lagstiftningen.
Är det vårt fel, att denna fråga icke blifvit afgjord? äger icke Regeringen allena verkställande makten, och skall det då fordras af oss att nedlägga vårt arbete på förslag, hvilkas slutliga utgång vi icke kunna förutse?
Vi hafva sett otaliga comitéer, som blifvit nedsatta för att lemna behöriga upplysningar.
Af dem hafva blifvit framlagda förtjenstfulla arbeten, hvilkas resultater vi icke känna; hvaremot vi haft exempel på, att sådana arbeten och förslag ligga begrafna och förseglade i Stats-contoret, och vi icke en gång blifvit underrättade, huru comiterade fullgjort deras uppdrag.
Således synes mig, att då vi och hela Svenska folket, hvars talan vi föra, klandra det nuvar. systemet, böra vi, för vår egen del,' antaga ett nytt systeme och gå ändarnålseuligare tili väga än hittills.