Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klemens måste uppbjuda allt för att trösta henne.
Vid andra tillfällen överraskade han henne, knäböjande under ivrig bön och klädd i botgörerskans enkla dräkt.
Ofta bad hon att få bikta, och bikten vart steg för steg djupare.
Hon yppade icke blott de handlingar, i vilka hon fruktade, att något felsteg dolde sig, utan småningom även varjehanda känslor, som rört sig i hennes barm och dem hon misstänkte vara av syndig art.
Klemens förvirrades och över-väldigades av dessa meddelanden.
Det låg något tjusande i att så hava ett kvinnohjärta öppnat för sitt öga.
Det var en hel ny värld, vari han fick blicka in, en rikedom av företeelser, som vordo hans egendom.
Och denna värld ägde sin mystik, om möjligt mer fängslande än den som S:t Johannes upprullat för hans syn.
Han visste icke förklara de känslor han rönte: det var något outsägligt och hitintills aldrig anat, när Eusebia sålunda biktade för honom.
Hon gjorde det i en ton av barnslig okunnighet om rätta halten av det, som hon yppade, och likväl klädde sig hennes bekännelser i en mystisk dräkt, liksom om språket icke ägt ord för att med klarhet uttrycka dem.
I denna dräkt fingo de också ohindrat inträde i Klemens' själ; varje yttring i den varmblodiga kvinnans sinnliga liv vandrade sålunda anständigt slöjad in i den nittonårige biktfaderns barm, utan att denne anade vilka de gäster voro, som han emottog.
Ett av de samtalsämnen, på vilka Eusebia gärna inlät sig med Klemens, rörde det från världen tillbakadragna liv, som under de senast förflutna årtiondena blivit så allmänt bland fromma människor och varförutan en fullkomlig helighet icke vore att vinna.
Klemens svärmade för detta levnadssätt.
Hans beslut var att välja det, så snart han därtill fått tillåtelse av sin fosterfader.
Han ville draga till en öken och leva där som ensling.
Religionen fordrar ju hela människan.
Hon kräver att vi skola försaka allt för henne.
Världens omsorger draga oss från Gud.
Vad är då rättare än att fly dem?
Kunde Maria tillika vara Marta, eller Marta tillika Maria?
Klemens framställde dessa sina tankar, och Eusebia syntes av dem lika intagen som han själv.
Vad hade hon att söka i världen?
Hade icke hennes make så gott som övergivit henne?
Hon hade således rönt nog av världens bitterhet, men dess förförelser återstode, och hon vore en svag kvinna, som räddes striden.
Vad vore då bättre även för henne än att söka ödemarkens ensamhet, där intet stör den fromma själens vila i Gud?
Klemens gillade hennes ord och gjorde allt för att stadga hennes beslut.
De överenskommo att samtidigt draga sig från världen.
De skulle som bror och syster åtföljas till ödemarken.
Eusebia målade med hänförelse det liv de skulle föra i helig tillbakadragenhet, och Klemens lyssnade med iver, men icke utan en viss granskning, ty han rättade och förbättrade de drag i tavlan, som icke överensstämde med hans egen inbillning.
- Vi skola, sade Eusebia, uppsöka en dal, fjärran från alla människoboningar, där dag efter dag förflyter, utan att ett människoöga skall skåda oss.
- Nej, hellre en öken, sade Klemens.
De egyptiska munkarne bo i en öken.
Och där skymmes icke solen bakom berg, när hon går upp.
Hennes första stråle lyser utan hinder ett oöverskådligt, förtorkat och ödsligt fält.
Det är då som vi knäböjande skola hälsa den nya dagen välkommen.
Hennes sista stråle slocknar över samma fält, Det är då vi skola gå till vila.
- Vi skola hjälpa varandra, sade Eusebia, när vi inreda våra grottor och anlägga våra små trädgårdar.
- Ja, och vi skola bo helt nära varandra.
- Nej, icke helt nära varandra, genmälde Eusebia, det går icke an, Klemens.
- Du har rätt, medgav den unge föreläsaren med en suck, som Eusebia förstod bättre än han själv.
Men vi få icke förgäta att välja våra bostäder i grannskapet av en källa.
Källorna äro få i öknen, och vi skulle åtskiljas milsvitt, om vi icke valde en och samma.
Vi skola välja våra grottor så, att källan är på samma avstånd från dem båda.
Där skola vi mötas en gång om dagen, när vi hämta vatten.
Vi skola då hälsa varandra, bedja tillsammans och skiljas för att nästa dag än en gång återse varandra vid samma tid och på samma ställe.
- Men om någondera förgäves väntar den andre, sade Klemens, då är det ett tecken, att brodern eller systern är sjuk ...
- Eller död, sade Eusebia.
O, måtte detta icke ske!
Vi skola bedja att få dö på samma dag, så att den ene icke har att sakna och sörja den andre.
Efter samtal av samma upphyggliga slag var Klemens' känslosvärmeri stegrat till det yttersta.
Deras sammankomster plägade ända med gemensamma böner.
Så hände det en afton, sedan en mystisk bikt, ett svärmiskt samtal och läsningen av glödande kärlekssånger till Kristus och Maria följt varandra, att Eusebia och Klemens nedsjönko bön vid sidan av varandra och att, i övermåttet av deras känslorus, deras läppar möttes, Klemens visste icke huru, i en kyss.
De rodnade båda, men de framviskade orden broder och syster vittnade ju så tydligt, att det var syskonkyssen, den bland kristianerna övliga, oskyldiga och tillåtna, det sköna tecknet av andlig kärlek.
Men denna syskonkyss hade det egna, att han rusade Klemens.
Det måste legat något av det starka, men ljuva vinets natur i honom, eller någonting än mäktigare, ty hans verkan ville icke upphöra, utan stegrades genom minnet och inbillningskraften.
När Klemens nästa gång besökte Eusebia, var hans blick lik en svärmisk älskares, och han längtade efter den hänryckningens stund, då andakten och de översvallande känslorna ånyo med kraften hos en naturmakt skulle nödga dem till den ögonblickliga, ljuva föreningen.
Och ju oftare de förnyade sina gemensamma andaktsstunder, dess kortare tid lät detta hänryckningens ögonblick vänta sig.
Det var som om övningen medverkat att framkalla det.
Slutligen infann det sig före bönen och liksom invigde denna.
Klemens stod knappt i Eusebias budoar, förrän hon emottog honom med en omfamning nog varm för att vara systerlig, och som han återgäldade med den fulla livligheten av en lidelse, vars väsen han missförstod och på vilken han fördenskull icke lade tyglar.
Klemens var försänkt i ett hav av hänförelse.
S:t Johannes var nu alldeles undanträngd av Eusebia, och avskrivningen av hans uppenbarelse fortgick på de timmar, som däråt ägnades, vida hastigare än förut, ty Klemens grubblade icke mer över varje ord, som han med pennan överflyttade.
Den yttre världen var så gott som försvunnen för hans öga; den var uppgången i Eusebia, och Eusebia syntes honom icke som någonting yttre, utan som en del av honom själv.
Klemens hade nu äntligen hunnit den punkt, vartill han strävat; världen med dess frestelser fanns för honom icke mera.
Så tycktes honom, och minst av allt skulle han anat, att sinnligheten, som han ville döda, nu genomträngt hela hans liv, att hon rådde över varje rörelse i hans själ, varje bloddroppe i hans ådror.
Klemens hade förut sörjt över att han icke kunde fasthålla och föreviga den lyftning i själen, som bön och betraktelse förläna.
När andaktens tillstånd slappades, ansåg han det som ett återfall från himmelen till jorden, från Gud till världen.
Och dessa återfall hade på senare tider inträffat oftare än förr, han visste icke varför, ehuru det med lätthet lät förklara sig därav, att den ständiga sysselsättningen med samma bilder och föreställningar, samma återkommande andaktsövningar slutligen förslöa själen och göra henne mindre emottaglig för deras intryck.
Nu däremot var förhållandet ett annat.
Klemens levde i en stadigvarande hänförelse; andaktens ögonblick var fasthållet och förevigat.
Hans fromhet hade funnit ett nytt och mäktigt retelsemedel.
De hymner till Maria, vilka redan tidigt uppstämdes inom kristna kyrkan, vordo hans käraste läsning --dessa jämte Visornas Visa av Salomo, i vilken han kunde spegla sina egna känslor och återfinna sin egen erfarenhet påtryckt en himmelsk prägel.
För Klemens, som förut avlägsnat ifrån sig allt, som kunde påminna om kvinnans tillvaro, framstod nu universum, det synliga och osynliga, med kvinnliga drag.
Hymnerna kallade Maria treenighetens hjärta.
Det är till hjärtat bönen syftar, hon må riktas till en människa eller en gud.
Vad under då, om allt, från skaparen till hans härskaror, försvann för Klemens och vart till den heliga ungmön?
Men de anletsdrag, under vilka han föreställde sig henne, voro Eusebias, ty något skönare än dessa, sådana de nu voro för hans blickar, kunde han icke framtrolla.
Eusebia skänkte honom en afton sin bild, målad på elfenben och icke större än han kunde bära den på sitt bröst.
Där fick bilden sin plats.
Men när han var ensam, framtogs målningen och var föremål för omättligt åskådande.
När han bad, så var det med ögonen på den, ty det var ju icke endast Eusebias, utan även Marias bild.
Två månader hade förflutit från Klemens' första besök hos Eusebia.
Det var en het augustidag.
Arbetet hade i dag varit plågsamt till följd av den tryckande värmen.
Och i dag var det på samma gång den strängaste av alla uppsyningsmän, som vakat över det.
Denne man var icke hedning, utan kristian, men kristian av den homousianska bekännelsen.
Han hade förlorat fränder i den förföljelse, som homoiusianerna anställde i Aten vid tiden för Julianus' tronbestigning.
Måhända var det minnet härav som ökade skärpan i hans röst och hade satt den knöliga käppen i hans hand.
Nog av, denna käpp användes flitigt som uppfostringsmedel på arbetarne, när dessa, badande i svett och utmattade av mödor, förrättade sina göromål med mindre raskhet och iver än han fordrade, och hans fordringar voro utan hov och mått.
Nu, i den hetaste timmen av middagsstunden, var en hvilostund medgiven de trälande, och man såg dem söka skuggiga ställen för att intaga sin måltid.
Biskop Petros hade i dag, som ofta, frivilligt infunnit sig vid arbetet.
Klädd i en grov tunika inställde han sig på varje punkt, där det tyngsta arbetet förrättades och uppsyningsmannens käpp syntes svängande i luften.
Hans ovanliga kroppsstyrka förvånade pådrivaren, och ivern, varmed han använde den för att spara de sina lidanden, skulle hava rört honom till mildhet, om ej hjälparen tillika hade varit den förhatligaste av alla homoiusianer: deras egen biskop.
Under vilostunden drog sig biskopen tillbaka till den nyuppförda skuggiga tempelportiken.
Här vandrade han av och an i djupa tankar.
Han hade dagen förut genom en från västerlandet kommen präst fått underrättelser från Rom.
Biskopen där var, när budbäraren lämnade världsstaden, sängliggande av sjukdom.
Man kunde icke förmoda, att den ålderstigne mannen skulle leva länge, och ränker spunnos redan av dem, som hoppades varda hans efterträdare.
Den homoiusianska församlingen i Rom hade vunnit en ansenlig tillväxt under senare tider.
Den atenske biskopens namn var känt och älskat ibland dem, och de skulle vid ett förestående val utan tvivel giva honom sina röster.
Men de romerska homoiusianernas antal var, jämfört med homousianernas, ännu ett vida underlägset.
Konstantius' död hade minskat omvändelserna från de senares bekännelse till de förres.
Petros hade inga utsikter att denna gång få sitt val genomdrivet.
Men han var en kraftfull man, och sannolikt hade han ännu en lång tid att leva.
Om en homoinsiansk kejsare ånyo komme på tronen, skulle allt ändras till Petrus' fördel.
Hans namn var redan känt i Rom.
Det gällde nu att outtröttligt fortsätta den en gång började omvändelseverksamheten därstädes.
De penningemedel han därtill ägde voro icke stora; men den nästan vilda tillgivenhet, varmed han uppbars av sina anhängare, vore en dess mäktigare rörelsekraft.
Han ville ingalunda förtvivla om framgången.
Han kunde icke tillfredsställas med mindre än apostelns stol, och när han vunnit den, skulle han också samla tyglarne på världen i sina händer.
Allt vilade i sista hand på längden av Julianus' styrelse.
Men Petros kunde icke föreställa sig annat än att denna snart skulle vara till ända.
Om ej den hedniske kejsaren förlorade sitt liv i någon av de faror, som omgåvo honom i kriget, och för vilka han oupphörligt utsatte sig, så måste han förr eller senare falla för någon lönmördare.
Det fanns, det visste Petros, kristianer i hans egen livvakt, som traktade efter hans liv.
Detta visste Petros även genom sina vänner i Antiokia.
Tyvärr spisade Julianus av sina soldaters enkla kost och medförde inga särskilda kockar på sitt fälttåg.
Men när han en gång återvänt från kriget, skulle det väl någon gång hända den besynnerlige mannen, som parade krigarens försakelser med filosofens, att han ville smaka en efter konstens regler tillagad kejserlig måltid.
Då vore ögonblicket kommet för den nyanställde kocken att förvärva sig himmelens och jordens gunst.
Lyckades han undanröja kejsaren, skulle hans namn i tysthet välsignas; upptäcktes och straffades förehavandet, så var han av patriarken i Konstantinopel tillförsäkrad ett rum ihelgonens strålande krets.
En särskild dag i året skulle då uppkallas efter martyren, och denne i alla tider vara föremål för fromma kristianers dyrkan.
Men misslyckades alla dessa anslag mot antikrist, så hade Petros beslutit att se till vad han själv kunde uträtta.
Han kunde sätta dolken i Klemens' händer.
Denne skulle utan tvekan offra sig för kyrkans sak.
Petros genast, ty han fäste helt andra förhoppningar vid Klemens' person.
Det fanns däremot andra och icke så få, både präster och lekmän bland biskopens underordnade, som kunde användas för samma heliga sak.
Nog av, Julianus' regering skulle omöjligen räcka länge.
Om det icke täcktes Gud själv att omedelbart sätta gräns för hans farliga levnad, så skulle det ske medelbart genom någon rättrogen.
Detta vore otvivelaktigt.
Var det med ångest och bävan som Petros skådade dessa sina tankar i anletet?
Nej, den strid, vars utgång avgjorde riktningen av hans levnadsbana, hade längesedan utkämpats.
Hennes mål var givet.
Den svindlande höjden kunde icke hinnas, om han skådade ned i de avgrunder, mellan vilka han måste söka sin väg.
Han såg mot detta mål med religiös hänryckning och kände icke som en förnedring, utan som ett ödmjukt hemburet offer, då han tillspillogav sin sedliga människa att slaktas på sin Guds altare.
Var Judit, hon som med smekningar och kyssar rusade Herrens fiende, hon som lindade mjuka armar kring den hals, som hon i nästa ögonblick avskar--var hon dock värd att prisas som en Israels hjältinna; så kunde han, Petros, kyrkans stridsman, bära sitt huvud högt, ty vilka medel han än valde, ett var visst: han hade aldrig hycklat vänskap för sina fiender, aldrig smekt det huvud, som han ville avhugga.
Petros hade under förföljelserna i Aten träffat åtgärder för att avvända varje fara från Krysanteus.
Denna ömhet för filosofens liv hade sin grund i de planer, som biskopen byggde på sin unge fosterson.
Klemens var Krysanteus' ende son och skulle en dag lagligen erkännas som sådan.
Frågan gällde endast, när detta borde ske.
Den glädje, som då väntade Krysanteus genom återfinnandet av den som förlorad ansedde och ännu saknade Filippos, måste få en stark bismak av bitterhet genom upptäckten, att denne son var kristian och präst.
Ja, om Petros kände Krysanteus, så måste bitterheten och smärtan komma att vida överväga glädjen.
Det vore ett slag, som skulle träffa hans högmod hårdare än något annat.
För Klemens' religiösa tro fruktade Petros intet av denna upptäckt.
Hans själ var fastvuxen i den strängaste rättrogenhet, och intet umgänge med fadern och systern, inga föredömen, inga läror, inga böner, inga hotelser skulle kunna rycka henne ur sin moderjord.
Petros skulle alltid mäkta upprätthålla sitt välde över Klemens.
Petros tvivlade ej, att Krysanteus, i trots av sin avsky för allt, som bar kristna namnet, skulle erkänna Klemens som sin försvunne son, Filippos, sedan han sett de intyg, som ådagalade dennes härkomst.
Men ett vore att erkänna honom som son, ett annat att insätta honom till arving av sin ofantliga förmögenhet.
Skulle Krysanteus även detta?
Petros betvivlade det på goda grunder.
Det vore att lämna det väldiga vapen, som han rastlöst nyttjade mot den gamla bildningens och lärans fiender--att lämna det just i händerna på samma fiender för att vändas emot hans egen sak.
De slitningar, som ovillkorligt måste uppstå mellan far och son, kunde även bidraga att försvaga, ja kanske kväva faderskänslan.
Och vid sidan av en sådan son stod ju en dotter, som hitintills ensam ägt anspråk på arvet--som ägde sin faders hela kärlek och förtjänte den.
Petros hade hört ett rykte, att Krysanteus gjort ett arvsförordnande, i vilket han bestämt hälften av sin förmögenhet till Hermione, den andra hälften till den filosofiska skolan i Akademia.
Detta rykte var även till sin senare punkt sannolikt, ty det hade från gamla tider varit ett bruk bland rika atenare att göra arvsförordnanden till förmån för denna skola, och Krysanteus hade dess större skäl därtill, som han var hennes stödjepelare, räknade sig som en Platons efterträdare på hennes lärostol och i Akademia såg den mäktigaste upprätthållaren av den gamla läran, bildningen och filosofien.
Vad borde nu Petros göra?
För honom var det av största vikt, att Klemens ärvde Krysanteus' förmögenhet, ty från Klemens' händer skulle den inom kort vandra över i Petros' egna, och väl i besittning av densamma skulle ingen makt på jorden kunna utestänga honom från biskopsstolen i Rom, sedan rikets spira övergått i den väntade homoiusianske kejsarens händer.
Sedan en så lycklig tronförändring timat--och hon måste enligt Petros' åsikt tima--så vore utsikten till en för honom lycklig lösning av arvsfrågan given.
Ty Krysanteus måtte insätta Klemens till sin arving eller icke--om blott han erkänt denne som sin son, så skulle en homoiusiansk kejsare icke tveka att i varje fall tillkänna hans förmögenhet åt den unge prästen, genom vilken den förr eller senare skulle övergå i kristna kyrkans omedelbara eller medelbara ägo.
Klemens skulle förmodligen icke leva länge.
Hans kroppshydda var svag, hans själsstämning antydde en tidig bortgång, hans böjelse för mysticismen bidrog att tära hans livs olja, de oundvikliga tvisterna med fadern, de stridiga känslor, åt vilka hans ställning till denne måste prisgiva honom, skulle påskynda hans död.
Därefter vore det tid för Petros att framvisa det arvsförordnande Klemens skrivit och givit honom i händerna, och vilket visserligen insatte kyrkan till hans arving, men Petros, hans fosterfader, till den frie förvaltaren av huvudstolen.
Det fanns ännu vid denna tid en gammal lag, enligt vilken döttrar icke fingo ärva.
Denna lag var alltför sträng för att ej i tidens längd varda förgäten, åtminstone allt mindre tillämpad.
Men för Petros var det nog, att lagen fanns; för tillämpningen på Hermione ville han själv sörja.
Men om Krysanteus till hennes förmån hade träffat någon särskild åtgärd, så var Petros övertygad, att han skulle taga den tillbaka eller inskränka den, sedan han fått göra den överraskande upptäckt, att även hans dotters make vore kristian.
Petros hade ämnat bereda Krysanteus denna överraskning på själva hans dotters bröllopsdag, som nu icke vore avlägsen, ty trolovningen emellan Karmides och Hermione var redan firad.
Karmides, sade biskopen till sig själv, var ett redskap, med vilket Herren genom Petros skulle ytterligare straffa ärkehedningen och hans dotter.
Hermione älskade honom, och Krysanteus skulle icke kunna göra deras förening om intet, sedan äktenskapets oupplösliga band en gång knutits.
Men huru olycklig denna förening måste varda, sedan Karmides funnit sig sviken i sin egentliga avsikt med densamma: att återuppbygga sin förstörda ekonomiska ställning!
Hans böjelse för Hermione måste kallna och lämna rum för den ovilja, som är naturlig frukt av en dylik misslyckad beräkning.
Hans håg för utsvävningar skulle däremot vakna, om
Petros kände sin Karmides rätt.
Huru skulle den stolta Hermione kunna uthärda bördan av ett sådant äktenskap?
Hennes själ måste otvivelaktigt böjas eller brytas.
I förra fallet--böjd till jorden, hopplös och lidande--skulle hon icke länge kunna tillbakavisa den enda hugsvalelse, som finnes för ett sådant tillstånd.
Hon skulle icke kunna motstå Petros' vältalighet.
Hon skulle lyssna till evangelium och omvända sig.
Då tillhörde Krysanteus' dotter, liksom hans son, den kristna kyrkan.
Han skulle stå som ett träd med skalad bark och brutna grenar.
I senare fallet skulle Hermione, som en av stormen bruten blomma, hastigt vissna och dö.
I båda händelserna hade biskopens beräkningar på Krysanteus' förmögenhet ingenting från hennes sida att frukta.
Petros hyste blott en enda farhåga--att Krysanteus skulle dö, innan Filippos framdragits ur mörkret och erkänts för hans son.
Petros hade talande personliga skäl att dölja Klemens' börd, så länge Julianus var romerska rikets kejsare och makten låg i händerna på det hedniska partiet.
Först när purpurn smyckade en man, vars fromma sinne visste att underordna den världsliga rättvisan under kyrkans och lärans heliga fördelar, vore det rådligt att taga det viktiga steget.
Ty under nuvarande omständigheter vore det i sanning icke blott möjligt, utan troligt, att
Petros genom en förtidig upptäckt av förhållandet skulle, i trots av sitt ämbete, anklagas och dömas som förlupen slav och barnatjuv.
Ty en domare, vars förstånd var omtöcknat av hedniskt mörker, skulle naturligtvis icke fästa ringaste avseende vid den omständigheten, att barnet stals i den ädla avsikten att frälsa dess själ från förtappelsen.
Än mindre skulle han förmå inse, att om avsikten till och med varit en annan och vida mindre ädel--om hon helt enkelt varit en beräkning på Krysanteus' förmögenhet--hon likväl borde vara tillräcklig att rättfärdiga den anklagade, när denne härmed åsyftat ej blott sin egen, utan även den heliga, allmänneliga kyrkans fördel.
Man kan härav föreställa sig, huru livligt Petros längtade efter den dag, som skulle medföra underrättelsen om Julianus' död.
Petros upptogs av dessa tankar, medan han vandrade fram och åter i tempelportiken.
Han lät sig icke störas av uppsyningsmannens klocka, när denne gav tecknet, att arbetarnes vilostund var ute.
Som självvilligt deltagande i sina trosbröders mödor stod det honom fritt att infinna sig vid arbetet, när det behagade honom.
Hans betraktelse avbröts först en god stund därefter, när han vid en tillfällig blick utåt gatan varseblev Krysanteus och Hermione, som nalkades stället.
I samma ögonblick hörde han från andra sidan av portiken, där arbetarne voro sysselsatta, ett rop och sorl av röster.
Han lämnade portiken för att se vad som var å färde.
Den förste, som mötte hans blick, var Klemens, som förmodligen ditkommit för att söka honom.
Föreläsarens kinder voro överdragna av vredens rodnad och hans hållning sådan, som om han hade utmanat någon till strid.
Alla de närvarandes blickar voro riktade på honom eller den ett stycke från honom varande uppsyningsmannen, som fört båda händerna till sitt huvud, från vilket blodet rann ur ett sår utför hans ansikte.
Klemens, som kommit för att träffa sin fosterfader, hade vid sin ankomst blivit vittne till ett nytt drag av uppsyningsmannens grymhet och i ett utbrott av sin harm gripit en sten och slungat honom mot kättarens huvud.
- Fly!
Fort härifrån! ropade de närmast stående homoiusianerna till den unge prästen.
Andra samlade sig kring den sårade uppsyningsmannen.
- Klemens, vad har du gjort? utbrast Petros förfärad.
Skynda härifrån ... till Eufemios, och dölj dig hos honom.
Men Klemens hade icke sans nog att lyda biskopens uppmaning.
Med vreden blandade sig förvirring över hans egen handling.
Petros fattade hans arm och ville, begagnande sig av den allmänna häpenheten, skyndsamt föra honom undan, då en man, som från något avstånd bevittnade uppträdet, ilade fram och förekom hans avsikt.
Det var Kimon, den skeptiske filosofen.
Han fattade med ena handen i Klemens' mantel, med den andra i biskopens tunika och sökte fasthålla dem, i det han ropade:
- Nej, nej, lugnen er, mina vänner!
Varför han
I så bråttom?
Rörelsen är måhända skenbar, och det tjänar då till intet att fjäska.
Och då Petros med en kraftig stöt befriade sig och Klemens från Kimons tag, så att denne tumlade till marken, ropade han med hela styrkan av sina lungor:
- Mördare, rövare!
Hjälp, hjälp!
Uppsyningsmannen, som nu hunnit sansa sig, hade skyndat fram och gripit ett fast tag i den unge brottslingen, för att hindra honom komma undan.
Lustvandrande medborgare, som av ropen lockats till stället, förenade sig med honom.
Petros insåg omöjligheten att rädda Klemens.