Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag grundar denna min åsigt om lazarettsläkarens verkliga förtjenst af ett varmt behjertande på beskaffenheten af hans befattning.
Det är nemi. ett obestridligt faktum, att de patienter, som företrädesvis inkomma till lazaretterne, äro behäftade med dels yttre åkommor, dels hufvudsakligast med kroniska sjukdomar, oell dessa sednare stundom af den svåraste art, enär hjelpen vanligast alltför sent sökes.
Beskaffenheten af dessa sjukdomar gör ansvaret större för den, som skall behandla dem.
Inträffar ett dylikt sjukdomsfall af svårare art bland ståndspersoner eller i allmänhet bergade personer och skulle detta behandlas af den enskilde praktikern, hvilken tillfälligtvis icke ansåge sin vetenskapliga bildning tillfyllestgörande, för att öfvervinna sjukdomen, så eger han att hänvisa den sjuke till en mera erfaren läkare; men i fall patienten åter tillhör den fattigare klassen, så hänvisas han till lazarettet, och han bör ock begagna denna hänvisning, ty sjukdomar af denna art erfordra merändels en sådan noggrannare yttre skötsel, som icke kan åstadkommas i ett torftigare hern.
Lazarettsläkaren är alltså ofta den enda räddningsplankan för dylika fattiga sjuka, och på hans duglighet beror ganska ofta, synnerligen hvad de sjukdomar beträffa, som fordra kirurgiska åtgärder, huruvida den arma sjuklingen skall blifva krympling för hela sitt lif eller icke.
Lägger man nu härtill, att lazarettspatienten icke kan vädja till en annan läkare, utan ovillkorligen måste åtuöja sig med den honom anvisade, så finnes lätt, af huru stor ansvarsfullhet lazarettsläkarens kall är, och huru vigtigt det är, att dertill erhålla personer af utmärkt skicklighet, pålitlighet och omsorgsfullhet.
Men ju större egenskaper, ju mera upoffringar och ju mera ansträngningar, man fordrar af en sådan läkare, desto större förbindelse eger man, att icke allenast under tjenstetiden göra honom oberoende af andra näringsomsorger, utan äfven att, sedan han uphört att kunna verka i denna riktning, göra hans ålderdom sorgfri, åtminstone fri från de hufvudsakligaste bergningsbekymren.
Denne läkares befattning är af den art, att han snart nog blifver, hvad man kallar, utsliten, och i känslan af denna kropps- och själsförslappning har hau endast valet emellan att förderfva sin egen familj genom afskedstagandet eller förderfva den stora familjen: patienterne, hvilkas lif och död hvila på den slöa, trötta gubben.
Här upstår således ett: pereat mundus, och hvem är väl den egentliga orsaken härtill?
Jo, antingen den lag, som tvingade den utnötte embetsmanuen, att utöfver sin förmåga utsträcka sin tjensetid, eller bristen på en lag, som tillförsäkrade honom om en tarflig bergning på ålderns dagar.
För detta sistnämnde ändamåls vinnande och i hopp, att R.
St:r ej längre kallsinnigt skjuta ifrån sig en aktningsvärd tjenstemannaklass, ber jag att få föreslå: det R.
St:r ville anvisa medel, hvaraf pensioner till belopp af 750 rdr rmt må kunna meddelas de lazaretts- och kurhusläkare, hvilka efter 25 års anställning såsom publike civile läkare, vid upnådde 60 lefnadsår, lemna lazarettsläkare-befattningar.
Deli 23 November e. nr.
Skulle, emot förmodan, detta förslag ej vinna R.
Stirs bifall, så anhåller jag lika vördsamt, att få såsom alternativ föreslå: att R.
St:r stadgade, det dylika pensioner skola utgå af kurhusmedlen inom hvarje kurhusdistrikt och att det för sådant ändamål åligger vederbörande att bestämma kurkusafgiften till ett belopp, som, sedan öfrige behof blifvit fyllda, medgifver ifrågav:de pensioners utbetalande.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utsk. anhåller jag vördsamt.
Den förra motionen remitterades till Allm. Besv.- och Ekot>.- Utsk:t samt den sednare till StatsUtskrt.
Hr Estenberg, Carl Christian, upläste en motion, så lydande:
Den Evangeliska kyrkan i Sverige har länge suckat under tyranniska lagar och tvångsband, hvarunder hennes inneboende eviga lifskrafter, långt ifrån att undertryckas, snarare utvecklat sin himmelska karakter, hvilken just består deruti, att den icke kan undertryckas, derföre att den är af Gud och lifvas af Guds anda.
På sednare tid hafva dessa tvångslagar väl i någon mån blifvit undanträngda af lagar, mera öfverensstämmande med vår heliga kyrkas innersta väsende; men latona oss undersöka, om icke just på samma tid nya bojor och band blifvit under sken af lag och rätt lagda på kyrkans ledamöter, som äro kallade till frihet genom Jesum Christinn.
Med bäfvande stämma och förkrossadt hjerta nämner jag här en på sednare tid stiftad lag, som både inom och utom vårt lands gränsor blifvit betraktad i många sanna kristnas ögon såsom en vanställande fläck uti vår kyrko-lagstiftning.
Jag menar den s. k. sakramental-lagen, eller K. M:s nåd.
Eörordn. ang:de ändring i 2 g af l kap.
Missgern.Balken, gifven d. 7 Mars 1855.
En lag, som står i uppenbar strid emot lefvande Guds ord, bör ju icke qvarstå bland ett folks lagar, enär detta folk bekänner Herrans Guds ord vara sin grundval, hvaruppå det står fast, sin kärna, hvaruti det eger sin lifskraft, sin stjerna, som leder det till ära och välstånd.
Hvem vågar påstå, att Nya Testamentets heliga lära åt presterskapet inrymmer sådan makt, att Herrans Jesu Christi heliga nattvard icke kan både utdelas och ännammas utan att det nödvändigt skall ske genom presten?
Antage vi något så oevangeliskt, att nådens medel, Ordet och Sakramenterna, icke kunna brukas och haudhafvas utan att församlingens prester dervid skola fungera, så äre vi redan inne på det område, som vi i egenskap af protestanter länge sedan bordt, vara befriade från.
Och vi äre äfven med detsamma förhindrade att upnå det sköna mål, hvartill vi likväl alla kallade äro, att nemi. alla varda lärde af Gudi.
Har nu den protestantiska kristenheten med trons ödmjuka hand tagit till sig det ena slaget af nådemedlens himmelska klenodier, nemi.
Guds ords rikedomar; hvarföre stå vi med den andra handen ännu Den 23 November e. m. qvar midt i påfvedömet, icke vågande taga Sakramenternas välsignelser till oss, utan genom ett förmedlande presterskaps medverkan ? hvarmed vi då tydligen gore oss skyldige till den förvillelse, att antaga presten såsom en medlare emellan Gud och församlingen.
Ett sådant antagande strider på det bestämdaste emot Nya Testamentets idé och den lära, vår Herre Jesus och hans Apostlar oss gifvit.
Vore det icke så, skulle icke Apostelen Paulus hafva tilltalat den kristna församlingen i Corinth sålunda: leke att vi äre herrar öfver eder på trones vägnar; utan vi äre hjelpare till eder glädje: ty J står i tron (2 Cor. 1: 24).
Och på ett annat ställe säger Guds ande:
Så berömme sig ingen af menniskor; allt är det edert.
Vare sig Paulus, eller Apollos, vare sig Cephas, eller verl den, vare sig lifvet eller döden, vare sig det nu är, eller det komma skall: allt är det edert.
Men J åren Christi, och Christus är Guds (1 Cor. 3: 21 — 23).
Betrakte vi iustiktelse-orden till H. H.
Nattvard, hvar finne vi der ett enda ord, som stöder en så grof förvillelse, att icke
Guds församlings ledamöter utan presterligt biträde kunna utdela och annamma H. H.
Nattvard?
Kärlekens
Herre har der endast nåd och frid att utskänka och meddela åt alla sina trogna utan undantag; der finnes icke ett ord, som bjuder broder uphäfva sig öfver broder och utöfva en makt öfver hans själ och öfver hans tro.
Der talas blott om Frälsaren Jesus, som offrat sin kropps offer för syndare, som behöfva honom, hungra och törsta efter honom.
Der talas om Jesu åminnelse.
Der talas om Christi lekamen och blod, sora fritt skänkes alla fattiga elända korsdragare på jorden, de må vara under tyranner eller ej, de må vara prester eller ej.
Der talar ett blod välsignelserikare och trösteligare än Abels blod.
Der talas om syndernas förlåtelse, ja om syndernas förlåtelse: frid och försoning emellan Gud och menniskor.
Hvarföre skall man då bekymra fromma fattiga själar, som taga Gud på orden, och låta Hans ord gälla mer än ofullkomliga menniskors lagar och påbud?
Hvarföre skall man ingripa uti den eviga kärlekens dyra försnningsverk och, vare sig genom tilläggande eller fråntagande, supplera eller stympa en så helig stiftelse?
De heligas glädje på jorden är vanligen ganska ringa; merändels tryckas de af korset i sin törnkrönte Herres och Frälsares fotspår.
Verlden hatar och förföljer dem.
Denna verldens goda tillfaller dem vanligen ganska sparsamt; månne det då icke är ett helgerån att söka beröfva dem deras glädje och frid i Gud. deras Frälsare, att med köttslig arm rycka dem ifrån deras själabrudgums kära herdefamn?
Alla herdar på jorden, om de än vore aldrig så behändigt utstyrda med kappor och kragar, stjerner och band, hattar och kors, kunna likväl ej gifva dem det deras själar, med försakelse af allt annat, så innerligt eftersträfva, nemi. nåd hos Gud, deras synders förlåtelse.
Finna de sig duglige och skicklige att pläga umgänge med Herren sjelf, som är den lefvande Guden och Frälsaren, sittande på Guds högra hand och manande godt för sin stridande församling på jorden; så menar jag för min del, att man icke bör förhindra dem uti deras 360 Den 23 November e. m. själars flygt upp emot det eviga ljuset, utan snarare se till att man kan följa dem.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå, , , att R.
M. med underd. anhållan oro uphäfvande af Förordnm af d. 7 Mars 1855, ang:de ändring i 2 § af 1 kap.
Missgern.Balken, och att samma lag paragraf måtte få återställas efter sin förra ordalydelse; samt att Konsistorierne i Riket förständigas, att genom cirkulärer upmana presterskapet, att uti läran om H. H.
Nattvard söka öfvervinna den för sannskyldig gudaktighetsöfning skadliga fördomen, att Sakramentets bruk icke eger sin fulla kraft oell betydelse, om icke presterskapet dervid medverkar.
Och anhåller jag vördsamt om remiss af denna min motion till vederb.
Det kan väl synas, som skulle K.
M. icke med nådigt välbehag möta en sådan anhållan af R.
St:r, enär det just var på R.
St:rs underd. förslag, samma lagstadgande förändrades; men jag är öfvertygad, att man af erfarenheten, redan straxt efter den olyckliga lagförändringen skedde, blifvit tillräckligen uplyst om det vådliga missförståndet, som vållat ändringen, och att lagens handhafvare föga tacka lagstiftarena för den nya lagen, samt högeligen önska att den gamla lagen ännu vore oförändrad; oeh då synes det mig vara både rättvist och i sin ordning, att den Stats makten, som tog initiativet till den misslyckade förändringen, äfven först erkänner, att man misstagit sig i denna högvigtiga angelägenhet.
Det är menskligt att irra sig; men det är gudomligt att icke framhärda på en irrstig, utan rädda sina egna och andras själar från skada och förderf.
Jag ber att till alla delar få in stämma i den värderika motion, som här blifvit af Hr Estenberg upläst och som jag önskar all den framgång den förtjenar.
Motionen och yttrandet remitterades till LagUtsk:t.
Taube, Henning Adolf, upläste följande motion:
Då de betydliga kostnader, boställsinnehafvare!) nödgas vidkännas, när bostället är beläget uti by, som laga skifte undergår, i allmänhet äro ganska betungande, sä torde vara skäl uti att åtgärd vidtages, derigenom tillfälle lemnades boställsinnehafvare^ att, på ett för honom i möjligaste minsta måtto kännbart sätt, bestrida nämnde kostnader.
Lagstiftaren har, genom stränga lagstadganden och allmänna opinionen, genom att laga skiften numera med ifver sökas, visat huru nödvändiga och nyttiga skiften äro, såsom varande den första och kraftigaste häfstången till ett väl ordnadt jordbruks åstadkommande; det torde derföre här ej behöfva ordas vidare om de fördelar, ett boställe tillskyndas genom att undergå skifte.
Men om äfven detta är ofelbart, så qvarstår dock alltid det allmänt kända l)en 23 November e. m. 3fil fuklum, att sammanlagda kostnaderna vid ett skifte upgå till ett belopp, som mången hemmansegare endast med stor möda kan anskaffa.
Gäller nu detta om hemmansegaren, som mot inteckning uti hemmanet kan penningarne uplåna, så måste det i högre grad gälla för boställsinnehafvaren, hvilken, endast på den kredit, han för sin egen person lyckats förvärfva sig, nödgas penningarne anskaffa.
Uti K. M:s nåd.
Kungörelse af d. i Maj 1827 ang:de den ersättning, boställsinnehafvare, i ani. af verkställde egoskiften, erhålla eller få vidkännas, är visserligen stadgadt, att den ersättning, boställsinnehafvaren för husflyttning, odling, hägnad dikning, ståndskog eller plantering förpligtas utgifva utöfver hvad som derföre erhålles, jemte den för skiftets verkställighet belöpande kostnad, skall fördelas på 20 år, och innehafvaren af efterträdaren erhålla ersättning för så många år, som derutaf återstår vid boställets afträdande; den, som vid skiftet bostället innehafver, är dock skyldig penningarne i första hand anskaffa.
Då nu antagas måste, det bostället genom skiftet förbättras, så synes väl rättast vara att bostället och ej bostäjlsinnehafvaren för kostnaden häftar.
Uti åberopade nåd. kungörelse stadgas, att ersättningen, som från bostället utgår för ståndskog och plantering, äfven skall vid beräkningen iakttagas, men då denna ersättning vanligen utgår in natura och bostället dervid endast kännes skyldigt aflemna hvad detsamma aldrig tillhört, så bör ej denna ersättning räknas boställsinnehafvaren till godo; lämpligast torde derföre vara att ej specificera hvilka kostnader boställsinnehafvaren skall få fördela på 20 år, utan låta detta af Synerätten i första hand bestämmas.
Jag får nu derföre föreslå, det R.
M. ingå med en underd. anhållan, det stadgadt varder: då laga sigte öfvergått en by, deruti boställe finnes och skiftet fastställdt blifvit, skall ekonomisk besigtning å bostället hållas och dervid utrönas och bestämmas till hvad belopp boställsinnehafvaren vid skiftet nödgats för bostället vidkännas kostnader utöfver hvad han dervid erhållit, dervid sådane ersättningar, som in natura utgå, skola uti penningar efter på orten gångbart pris värderas.
Boställsinnehafvaren eger sedan, om honom så för godt synes, till det belopp, Synerättens laga kraftvunna beslut bestämmer, och mot inteckning uti bostället, uptaga ett på 20 år stäldt amorteringslån.
Den för året utgående räntan och amorteringen skall af boställets innehafvare erläggas uti
Maj månad hvarje år vid påföljd att, om sådant uraktlåtes, inteckningsinnehafvaren må vara obetaget å exekutiv aktion låta försälja så stor del af årets gröda, som till betäckande af räntan och amorteringen, jemte för exekutiva åtgärder erforderliga kostnader, kan behöftigt vara.
Om remiss till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t får jag anhålla.
Remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:t. 362 Den 23 November e. m.
C reut z, S te f fan, upläste en motion af följande lydelse:
Vid minnet af den snillrike Johan CHof Lagberg, går jag, att med några ord framställa naturläkekonstens vigt och betydelse, samt att upkalla R.
St:rs medverkan dertill, att den idé, åt hvilken Lagberg egnade sitt lif, sin outtröttliga verksamhet, måtte finna anhängare och understöd äfven af folkrepresentationen.
Det var för folket denna utmärkta man lefde och verkade med sin lärdom och sitt snille, det var för den populära eller folkläkekonsten han upstälde de naturligaste, de enklaste grunder, i ändamål att, så långt möjligt menniskan skulle kunna, blifva sin egen läkare, under trogen åtlydnad af naturen, hvars yttersta läkekraft är Gud, såväl som under åtlydnaden af den sanna vetenskapens enkla grunder.
Likasom det var bonden Prisnitz’ natursnille förbehållet, uptäckten eller återuplifvandet. ur årtusendens glömska, af vattnets egenskap utaf helsomedel i och för sig, så var det Johan Olof Lagberg, som bringade denna underbara läkckr ft i system, och till en läkekonst, lätt begriplig för den olärde som den lärde, lika åtkomlig för den fattige som den rike.
Det var Lagbergs lärdom och snille, som gjorde denna läkekraft till föremål för en ny vetenskap inom vårt länd, en praktisk-populär vetenskap, som, genom sina enkla och naturliga grunder, skulle göra den gamla läkekonsten, med dess lör den olärde helt mystiska djup, så långt möjligt och i sinom tid obehöflig.
Denna nya vetenskap, som till åtskilnad ifrån den gamla allopathien, begagnar såsom hufvudbotemedel vattnet, på mångfaldigt omvexlande sätt detsamma använder och fått namn af Hydropati», utesluter ifrån sig allt, som står i fiendtligt förhållande till menniskonaturen, och behandlar alla sjukdomar uteslutande och ytterst med vatten.
Den förkastar således ock i allmänhet all medikamentsbehandling, och synnerligast den nu så allmänt brukliga och förderfliga giftmedicinen.
Hydropathien, med vattnet såsom hufvudntedel — hvilket ock namnet angifver — införlifvar med sig hvarje ämne, hvarje inflytelse och åtgärd, som till organismen står i vänligt förhållande, och undflyr allt sådant, som för sjelfva naturen är motbjudande och densamma instinktivt stygges vid..
Utom gifterne och den myckenhet vidriga och oangenäma medel, man trott sig böra använda för att vinna helsa, förkastar hydropathien, såsom öfverflödigt och onödigt, alla blodtömningar, der icke naturens egen läkekraft bringar sig sjelf dertill, och der icke knifven måste anlitas, och i hvilket fall vattnet, både såsom förberedande och efterföljande operationen, lemnat de bästa resultater.
Den förkastar vidare helt och hållet vaccinen, såsom en onaturlig, artificiel sjukdomssmitta, inympad på menskligheten, så mycket mera förderflig, som vaccineringen, ehuru minst sagdt — barbarisk, hos oss blifvit lag, och hvarigenom de mångartade sjukdomsämnen, den medför, blifva till en allmän sjuklighet för slägtet.
Hydropathien, så mäktig i egenskap af kurativ, är tillika den naturligaste och mest lämpliga att använda som preservativ, och hafva fördelarne af hydropathien, använd såsom sådan, framförallt visat sig hafva företräde vid de mest elakartade farsoter på en sed - Den 23 November e. m. 363 nara tid, för att icke nämna de lyckliga resultater, denna läkekonst åstadkommit såsom kurativ, under samma farsoter, oell detta ofta i de mest fövtviflade sjukdomsfall.
Tusenden hafva, genom användande af denna läkekonst, bevarat sin helsa, och der den genom skadliga inflytelser blifvit bruten, återvunnit sin förra kraft, och der, hvarest medikaments-förgiftningen åstadkommit en ytterligare tyngd på den lidande sjuklingens börda, har vattenläkekonsten visat sig mäktig att utdrifva håde denna och sjukdomen, samt sålunda återstäldt till en gagnande verksamhet personer af största inflytande för menskligheten, och hvad dertill är, lärt dem inse och högt upskatta naturmedicinen, hvars djupaste pulsåder till helsa är vattnet.
Då man talar om naturmedicin, så är det kändt, huru hvarje kurmethod vill tillegna sig detta namn.
Men huruvida en sanning kan ligga uti tillegnandet af detta namn, der, hvarest de onaturligaste kuråtgärder användas, der icke hvarje tänkande menniska kan begripa »huru» åtgärden verkar, eller inse, att den, rätt använd, »måste gagna», om den ock, såsom hvarje mensklig åtgärd, i alla omständigheter, icke förmår bota.
Huru kan detta namn tillegnas en kurmethod, en läkekonst, som hyllar den grundsatsen: »att man kan och bör bota en sjukdom med en annan sjukdom», eller med andra ord: som söker efter specifika medel, hvilka upväcka i organismen en sjukdom, motsatt den som man vill uphäfva.
Huru mången har icke sålunda genom botemedlet fått sig ett sjukdomsfrö nedlagdt, som småningom utvecklat sig och slutligen blifvit hans aldrig misstänkta baneman.
Emot alla sådana invecklade theorier strider vattenbehandlingen, såsom dess högsta grundsats är: »endast det friska och helsosamma kan bota det sjuka», och — såsom Prisnitz, vattenkurens stiftare, uttryckte sig: »jag botar med kraft, den vanliga läkaren med svaghet.» Vattnet, ljuset, luften, magnetismen, allt sorn' hydropathien tillegnar sig, såsom stående i harmoni med naturen, äro i sig sjelfva krafter, hvaraf hela skapelsen lefver, med sig införlifvar och assimilerar till en fortgående utveckling och jemnvigt, hvarför ock den rätta naturläkekonsten använder dem till mensklighetens helsa, med uteslutande af alla sådana medel, som redan på den sunda organismen må3le kännas skadliga, och mycket mera på den sjuka måste förorsaka ohelsa och ett försvagande, som småningom bäddar en för tidig graf.
Under inflytelsen af dessa tänkesätt, har jag ock ansett min pligt vara att dem uttala, och utbeder mig hos de mera lärde och män af facket det öfverseende, som icke förnekas den ringaste, då hans öfvertygelse är upriktig och då i dess uttalande återfinnes ett bemödande för allmänt väl.
Då jag sålunda uttalat min öfvertygelse om hydropathiens välgörande verkningar för menskligheten i gemen, oeh deruti inbegriper min mening, att densamma — då den användes på ett fint, mjukt och om insigter vittnande sätt, — är lika lämplig och välgörande för barnet i vaggan, som för gubben vid grafvens rand, så kan jag icke förneka mig att uttala, huru jag anser först och 364 Den 23 November e. m. ytterst bristen på allmännare erkännande af denna dyrbara sak, och sedan den fullkomliga bristen på hydropathiska läkare för den dagliga praktiken vara anledningan till den allmänna sjukligheten och till den stora dödligheten i synnerhet i de spädare och yngre åren.
Det stora antal hustrur, hvilka nu i sina mest blomstrande år duka under vid barnafödseln, och uti dessa puerperallebrar, mot hvilka den vanliga läkekonsten föga uträttar, gifva anledningar till mycket bekymmer och klagan.
Mot dessa sjukdomar har den hydropathiska läkaren de bästa och kraftigaste medel, som äfven erfarenheten visat, der de fått användas, såväl som vid deri sunda och helsobringande vården af de späda barnen, hos hvilka den nu rådande medikaments-behandlingen måste vara högst förderflig, såsom grundläggande af framtida sjukdomar, hvilka allt mer och mer utveckla sig på slägtet.
Få sjukdomar ådagalägga så mycket förderfligheten af medikamentsbehandlingen och bristen på hydropathisk behandling, det vare sig såsom kuratif eller preservatif, som de gångbara frossorna och galanterisjukdomarne hvilka nu afhöras i sådant öfverflöd.
Den som en gång försökt hvad hydropatbien förmår emot frossan, den låter svårligen förleda sig att tillgripa det vidriga chinasaltet, som nu i stora doser bestås i de s. k. frosskurerne, hvilka man för ögonen ser huru de mera stjelpa än hjelpa.
Sammalunda i galanterisjukdomarne har hydropathien de bästa medel i sina händer, syunerligast då de i tid tillgripas och de olyckliga icke öfverlemna sig åt merkurialmedel, hvarigenom ett fullständigt kureraude förebygges och efterkommande få röna de förfärliga följderna af både sjukdomen och förgiftet.
Men, sorn sagdt är, vi hafva inga hydropathiska läkare, som verkligt lefva för sin idé och i den dagliga praktiken densamma utöfva, hvarför den menniska, hvilken älskar vattenbehandlingen, nödgas i kritiska fall, om ock, emot sin vilja, underkasta sig den vanliga läkekonsten, om han ock inom sig anser den föråldrad.
Mången, som kommit till insigt om vattenbehandlingens företräden, använder den ock uteslutande som husmedicin, och, ehuru inseende vigten deraf, att hvarje menniska bör vara sin egen läkare i allmännast förekommande fall, och kan det med en läkekonst, som hvar och en bör begripa, så inträffar dock fall af svårare art, der vetenskapens idkare i denna väg äro af högsta nöden, såväl som i stunder då sjukdomen gör tankekraften och handlingen oförmögen till en nödvändig sjelfverksamhet.
Som nu hydropathiens anhängare icke mera äro ett ringa fåtal och denna läkekonst vunnit auktoritet i hela den civiliserade verlden, så är det icke för tidigt i vårt land att fästa Ständernas upmärksamhet derpå, för att genom beviljande af anslag höja denna välgörande läkekonst till det anseende och den utvecklade verksamhet i det allmänna lifvet, som den förtjenar och på det att icke den orättvisa måtte ega rum, hvilken bereder de största fördelar åt den ena riktningen med uteslutande af den andra.
Jag får derföre vördsammast föreslå : att R.
St:r bevilja ett anslag af 10,000 rdr rmt till inrättande af en hydropathisk klinik i hufvudstaden, der Beli 23 November e. m. 308 studerande, som vilja uteslutande egna sig åt denna riktning, kunna utbilda sig till praktiserande hydropathiska läkare, oell der sjuka kunna intagas oeh vårdas elter rent hydropathiska grunder.
Då, såsom under förra Riksdagen, homöopathien icke lärer underlåta att göra sig hörd, och om K.