Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är dessutom på opinionen, som jag velat verka, icke blott genom det kalla förnuftets egoistiska beräkningar, utan äfven genom intryck på känslan för frihet och fosterland.
Den värde Motionären har ytterligare anmärkt, att jag i afseende på Franska Karn» rame misstagit mig, och förblandat tiden för tryckfrihetsmålens öfverlemnande till Domstolarne med Tidnings-censurens införande och Helgerånslagen.
Jag tackar i detta hänseende för erinringen, och vill gerna medgifva, att jag häruti kanhända haft orätt, och 3a8 Den a5 Janua r i i c. m. tilläfventyrs begått någon anachronism; men den synes mig i sjelfva saken vara af föga betydenhet, då den ena af dessa Ministerer i Frankrike icke varit stort bättre än den andra.
Slutligen anmärker den värde Motionären, att jag icke gjort nog afseende på enskildes behof af skydd mot smädelsen.
Detta personlighetens sk}'dd utgör den punkt, omkring hvilken så väl Motionärens hela förslag, som dess försvar i dag egentligen synes vända sig.
Och just i olikheten af våra åsigter härutinnan, torde grunden ligga dertill, alt vi kommit till alldeles rakt motsatta resultat.
Motionären håller sig nemligen endast vid det enskildta intresset, och tyckes göra föga afseende på det allmänna; då jag deremot trott mig snarare böra försaka mig sjelf och det enskildta för fosterlandet.
Jag bekänner ock, alt jag gerna skulle vilja blifva en martyr för tryckfriheten, hellre än att medgifva dess inskränkande till mehn för mitt fädernesland.
Jag tror mig jemväl något berättigad att tala i detta ämne; ty jag har så mycket, som någon, sjelf varit föremål för smädelse i Tidningar.
Men det oaktadt bar det aldrig fallit mig in att vilja lägga munkafle på Tidningsutgifvarne; och dessutom har jag i min reservation tillräckligen bevist, att
Juryn lemnar den enskilte.vida större skydd mot smädelsen, än Domstolar någonsin skulle kunna göra.
Don 2j .Ian u a lii c. rn. 3ag
En annan värd talare hav försäkrat, att behofvet af förändring i tryckfrihetslagen vore af allmänheten erkändt.
Jag medgifver, att talaren har vida större tillfälle än jag att vara i beröring med en mängd menniskor, och att han till följd häraf bör bättre än jag kunna bedöma allmänna tänkesättet.
Men åtminstone bar bland de personer, med hvilka jag umgås, ingen så allmän önskan om ifrågavarande förändring blifvit uttalad.
Samme värde talare bar äfven klagat öfver de ansvarige Tidningsutgifvarnes dålighet.
Jag medgifver det vara obehagligt att se personer, med hvilka man icke kan visa sig i sällskap, uppträda såsom ansvarige Tidningsutgifvare.
Men hvad är orsaken dertill, om icke just Indragningsmagteu, som tvingat de verkliga Redacteurerna att låna andras namn?
Borttåg blott Indragningsmaglen, och vi skola icke allenast genast få se de lånta namnen utplånas; utan jag är öfvertygad, att vi äfven skola få se vida värdigare personer intaga Tidningstribunen.
Samme talare har önskat, att något bevis för duglighet kunde affordras dem, som vilja erhålla rättighet att utgifva en Tidning.
Jag skulle för min del icke hafva något deremot, om
Tidningsutgifvarne kunde underkastas någon examen; men jag ville då tillika önska, att della åliggande kun - 33o Den i5 Januarii e. m. de utsträckas äfven till våra höga Embetsman, hvilka ofta komma till sysslor, som icke hafva ringaste gemenskap med deras föregående befattningar.
Efter att sålunda hafva i korrthet genomgått de väsendtligaste anmärkningar, som röra saken i allmänhet, vill jag nu som hastigast upplaga några af dem, hvilka blifvit rigtade mot särskildta delar deraf.
Hvad sålunda den föreslagne borgen beträffar, har man ansett densamma i synnerhet nödvändig, såsom en garanti för Tidningsutgifvarnes qualificering.
Jag hoppas likväl, att redan i min reservation hafva tillräckligt ådagalagt, att borgen endast blifver ett i förväg lagdt hinder för den torftiga skickligheten, utan att innebära någon garanti mot missbruken; ty ingen ting hindrar ju att en Tidning med borgen kunde blifva sämre eller af smädligare beskaffenhet än någon hittills varit.
Alt för öfrigt utsätta dylika vilkor för rättigheten att utgifva skrifter, kan jag ej betrakta annorlunda, än såsom ett ingrepp i RegeringsFormens 86 §, Hvad Jury-inrättningens afskaffmde och tryckfrihetsmålens bänskjutande till
Domstolarne angår, så bar den värde motionairen klandrat mitt intryck, alt en skrift blir brottslig endast genom det uttryck den gör på allmänna opinionen, samt vidlyftigt utbredt sig deröfver.
Till besvarande deraf vill jag blott påminna, alt månget uttryck
Den 25 Januarii e. m. kan vara brottsligt, endast derföre att det utgör en allusion; och jag hemställer, om på en annan tid, då allusionen icke haft något föremål, uttrycket kunnat vara brottsligt.
Nu blir således detta uttryck ett brott, endast genom den tillfälliga omständigheten, att det innefattar en allusion; och det är följaktligen icke sjelfva orden, utan det menliga intrycket på opinionen, som gör uttrycket brottsligt; och det är detta jag åsyftat.
Jag utbeder mig för öfrigt få erinra, att i vanliga brottmål är brottet gifvet, och frågan endast att genom vittnen Öfverbevisa brottslingen; men i tryckfrihetsmål är förhållandet omvändt.
Der är den handlande personen gifven, och frågan blott att genom vittnen bevisa, alt handlingen är brottslig.
Och dessa vittnen äro Jurymännen, på hvilkas vittnesbörd domen skall grundas.
Den värde Motionären har ytterligare sagt, att inför
Domstol hafva kärande och svarande lika lång tid att plåga hvarandra.
Jag hemställer likväl till den värde Motionären sjelf, om han gerna skulle vilja ägna sin tid åt svaromål inför
Domstolarne på krångliga Advokaters insidiösa och smädliga libeller?
Jag tror, alt hvar och en bör vara belåten att så snart som möjligt få saken afgjord, för att slippa gå alla instantierna igenom med folk, som ej hafva annat att göra, än att skrifva ovett. 332 Den 20 Januarii e. m.
En annan talare har klandrat Juryinrättningen derföre, att der fordras två tredjedelars pluralitet för att fälla.
Men jag har redan i min reservation erinrat, och får nu påminna, att i mål af denna beskaffenhet, der det egentligen beror af känslan att afgöra, om skriften är brottslig eller icke, der fordrar försigtigheten mera än enkel pluralitet till fällande.
Denna princip igenfinnes ock i 78 §.
Riksdagsordningen, der det fordras icke mindre än -Jtdelars pluralitet, innan en Ståndsledamot kail dragas inför
Domstol för sina yttranden i Ståndet.
Samme värde talare har påstått, att Domslolarne före 1815 mer skyddade mot sjelfsvåldet, än Jury-inrättningen sedermera.
Mitt minne sviker mig alltför mycket, om icke förhållandet är just tvärtom.
Jag minnes med rysning de skrifter, som före Juryns införande ofta vexlades och sednast emellan Friherre Boije och Grevesmuhlen, hvilka nära ett helt år inför de vanliga Domstolarne angrepo hvarandra i skrifter, af hvilka den ena var värre än den andra, intilldess Juryn omsider gjorde ett lyckligt slut derpå, Samme talare har äfven påstått, att inga Författare af Jury blifvit fällde.
Jag kan likväl för tillfället erinra mig flere som haft detta missöde, såsom Grevesmiihlj linneliusj Fryxell samt till och Den a5 Januarii e. m. 333 med en Ledamot af detta Stånd, hvaraf man således kan se, att Juryn icke år så efterlåten, som man velat påstå.
Samme talare liar sagt, att det uppväxande slägtet borde uppfostras under en förändrad tryckfrihet.
Nog vet jag, att en Philosophisk Sect fordom fanns, som begynte sin uppfostran med tystnad; men jag kan icke tro, alt det nu mera är lid att sätta visdomen endast i konsten att ti ga.
Nu är det i synnerhet genom den möjligen lifligaste utvexling af ideer, som den högre uppfostran bäst kan verkställas; och dertill fordras tryckfrihet.
Det är nemligen Författarne, som skola uppfostra både de öfriga och hvarandra.
Låtorn oss derföre bibehålla den dertill nödvändiga tryckfriheten oförminskad, och lemna den åt våra efterkommande åtminstone icke sämre jin vi mottagit den af våra företrädare.
Boije har uti sitt afgifne yttrande ansett
Domstolarne innebära den enda säkerheten för enskildas fredande, samt uppgjort en historik utaf Juryns domareåtgärder.
Jag beklagar, att den värde Ledamoten icke är här tillstädes; jag skulle då fora honom till minnes hans eget exempel, och hemställa lill honom, hvad hans egen erfarenhet i detta hänseende kunde intyga.
Jag slutar nu försvaret för den åsigt jag yttrat, och öfverlemna!’ till Ståndet, 334 Den 25 Januari i e. m. såsom
Domare i första instantien, samt vidare till Svenska Folket, och sist till den lugna efterverlden, att bedöma mitt förhållande.
Åtminstone kan jag försäkra, att jag med lugnt samvete begagnar samma uttryck som den värde Motionairen på förmiddagen, nemligen att jag heldre velat gagna än behaga.
Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard, anförde skriftligen:
Det ligger i det ännu rådande menniskolynnet, att heldre höra och läsa klander, än beröm af medmenniskors handlingar, och således äfven af Styrelsens och Embetsmäns åtgärder.
Också af denna orsak har merendels, och i alla constilutionella länder, ett Oppositionsblad flere läsare, än ett Ministeriellt.
Det får Styrelsen och dess Organer hålla till godo; och Samhällets väl kräfver snarare granskning af deras mått och steg, än loftal öfver dem.
Äro åtgärderne nyttige, föra de sjelfve sitt beröm med sig; äro de skadlige, bör en Regering, som älskar landets väl och upplysning, gerna se, att de i en anständig lon granskas och bedömas.
Vanställas af en kittslig eller okunig skribent dessa åtgärder, så måtte de väl tagas i försvar af en annan, äfven icke för en blind anhängare af Ministeren känd, oväldug skribent; annars vore det en tort för en Nation, som älskar frihet och rättvisa.
Den 25 Januari i e. m. 335 Då Rikets Ständer i8oq införde tryckfriheten, försummade de vidtaga skyddsmedel mot dess missbruk, icke i afseende på allmänna angelägenheter, Regeringens och Embetsmäns åtgärder, utan i afseende på medborgares enskilta förhållanden.
Hvad som i England och andra med tryckfrihet begåfvade länder skulle blifvit straffadtmed fängelse och dryga böter, fick här passera opåtaldt.
Det sätt, på hvilket denna frihet blef använd till personlig hämnd, eller till den mindre bildade allmänhetens roande med enskilta tviser om husliga förhållanden, hade redan 1812 hunnit att göra den i många rättsinniges opinion förhatlig, ja i fleres, som ändå skenbarligen hyllade tryckfriheten, och i synnerhet i deras, sorn ej gjorde sig reda för skillnaden emellan friheten, att för allmänheten framställa allmänna åtgärder, medborgares publika förhållanden, och friheten att angripa deras enskilta.
Hade detta opinionens förvillande icke föregått, så hade det vid 1812 års Riksdag väl ej lyckats, att införa trycktvånget, och sätta godtycket i lagens ställe.
Må det tillåtas mig här anföra, att jag, af brist på boningsrum, blott få dagar bevistade nämnde Riksdag, och icke under den tid, då tryckfrihetsmålet förevar.
Jag införde dock i Örebro Tidning en artikel, som i det väsendlliga innehöll en del af hvad jag nu har äran andraga.
Styrelsen, i stället för att fordra återhållande lagar 336 Den i5 Januarii e. m. mot sjelfsvåldet och den personliga smädelsen, begärte och erhöll då en godtycklig indragningsmagt.
Sedan hafva vi hvarken haft rättighetj att i tryck öppet uttala våra opinioner om allmänna ärenden, ej eller den, alt utan omklädnad framställa verkliga facta.
Dessas så viii som tankens fria kungörande besvärar hvarje Ministere, beklädd med en arbitraire myndighet.
Men om denna ock med återhållsamhet och blott i få fall användes, är dock godtycket lika stridande mot en sann medborgerlig frihet.
Negerslafven är ändå slaf, om ock husbonden tillåter honom aldrig så mycken frihet, ja sjelfsvåld.
Af ven sedan 1812 har friheten, eller rättare sagdt tillåtelsen, alt i tryck med smädelser eller allusioner angripa medborgares enskilla förhållanden och husfriden, varit nära så stor, som förut, och större, än i något annat land.
Dock har, märkom det, detta missbruk varit ännu större, innan Jury inrättades.
I andra constitulionella länder hjelper det ej libellisten, att han nied allusioner, och utan att nämna personen, angriper dess enskilta förhållanden; ja t. ex. i England icke en gång, att lian, sedan lian låtit trycka den äreröriga beskyllningen, först då leder den i bevis.
Opinionen dömer den strängare, som på ett lömskt och allusoriskt sätt angriper en medborgares goda namn och rykte, än den, Den 25 J a n u a r i i e. ni. den, som directe utpekar en sådan.
Och Juryn har den rätt och förmåga ^ som en Domare icke i så vidsträckt mån kan tillerkännas, att afgöra, det en icke nämnd person är den, som af Libellisten menas, och att mera afse syftningen och andemeningen, än den bokstafliga lydelsen.
Vi hafva haft en Tidning i Skåne, som nästan hufvudsakligen egnade sig åt enskilta smädelser och personlig hämnd.
Så länge den ej klandrade publikens åtgärder, fick den oantastad fortfara; men en gång vågade den göra en, likväl indirect, anmärkning mot en högre Ernbetsmans i Länet åtgärd, och straxt blef den indragen.
En Juryinrättning är tryckfrihetens nödvändigaste skyddsvärn.
Derföre vid sin återkomst från Elba, för att tillfredsställa allmänna opinionen, som lian då såg sig vara i behof af alt vinna, gaf Napoleon åt tryckfriheten denna dess oumbärligaste sauvegarde, äfven för de fall, då straffet kunde blifva blott correctionellt.
Så var det sedan ej i Frankrike, der, af brist på denna garanti, skriftställare ofta funno sig föranlåtne, att begära, och ibland fåfängt, att bli ställda inför Cours d’assises, och anse som en välgerning, alt blifva dömde af en Domstol, som har befattning med gröfre brott, men en Jury bredvid sig, i stället för af Tribunal de la Police eor - 58 H. 22 338 Den 2,3 Januari i e. m. rectionelle, således heldre såsom för gröfre brott, men med Jory, än för ett mindre utan den.
Åkerhjelm påstår, att i England tillsätter Sheriffen Juryn.
Men förhållandet är ej så.
Han föreslår, enligt fastställda grunder, en lista på Jurymän, af hvilka den anklagade får, utan anförande af skäl, förkasta en del, och i fall Sheriffen sjelf är recusable, hela listan.
Resultatet af Grefve Lagerbjelkes förslagsynes mig vara, att då, som han så öppenhjertigt säger p. 3o: ”Indragningsmak”ten icke uppfyllt Regeringens ändamål, ”genom öfverflödigt bevisad lätthet, att undandraga sig dess påföljd;” bör Regeringen göra concession af denna makt i utbyte mot concession af Jury, d. ä. bortkasta ett maktlöst angreppsvapen mot det naturen efterger sitt kraftigaste skyddsvärn.
Vid tryckfrihestbrott bör anonymiteten anses för en aggraverande omständighet, och medföra större ansvar, af samma rättvisa grund, som många andra lagar straffa vissa brott med mera stränghet, ju lättare de äro att begå, och ju mindre den brottslige risquerar, under det han begår dem.
Anonymiteten utomdess ej blott döljer den verklige författaren, utan kastar ofta misstanka på den oskyldige.
I vårt land med flere års intervaller mellan den lagstiftande och contiollerande
Den 25 Ja nu ar i i e. m. 339 maktens sammanträden, är den granskande tryckfriheten ännu angelägnare, än i andra constitulionella länder.
Jag önskar derföre fullkomlig obehindrad frihet, alt i tryck granska allmänna åtgärder, Styrelsens så väl som Embetsmäns, men skydd mot lömska angrepp på enskiltes goda namn och rykte, och husliga förhållanden; och jag önskar derföre 1:0 bibehållande af Jury i det närmaste med nuvarande organisation, men med en större personal; 2:0 ökadt ansvar för tryckfrihetsbrott, då de begås under anonymitetens slöja.
På de af mig och af flere Ledamöter anförde grunder yrkar jag derföre återremiss.
Herr Hjelsta Gustaf:
Då jag går att yttra mig i detta vigtiga ämne, anser jag för min skyldighet att söka utreda, huru närvarande Tryekfrihets-förordning tillkommit; emedan andan af densamma derigenom säkrast kan bedömas.
Detta är så mycket nödvändigare, som vi här emottagit ett besynnerligt förslag, hvilket går ut på hvarken mer eller mindre än att förändra denna anda i den måhända vigtigaste af våra Grundlagar.
Det må förlåtas mig, om jag med en viss helgd betraktar hvad de Ständer och den Konung, som gemensamt befästade vår constitulionella frihet, genom de år 1809 tillkomne Grundlagar, vidgjorde till försäkrande af yttrande rätten för 58 H. 22* 3fo Den 25 Ja tinar ii e. m.
Den, som kan liisa 85 och 86 §§. af vår Regerings-Form, kan ej missförstå de grundsatser, hvarifrån de begge lagstiftande makterne då utgingo; grundsatser, hvilka hafva en ännu större rätt till vår trogna efterföljd, om man erinrar sig den belägenhet, hvari nationen då befann sig; det inbördes behof af enighet, och ömsesidiga uppoffringar, som alla folkklasser då kände, och de Svenska tänkesätt, som lifvade den Furste, hvilken antog och besvor denna Grundlag.
Det är under ,sådane förhållanden man ser de Svenska lagstiftarne, till vårdande af den enskildes frihet och säkerhet, då införa i den Akt, sorn skulle blifva grundvalen för Konungs och folks ömsesidiga rättigheter, den vigtiga bestämmelse: att en Tryck frihets-förordning, med Grundlags kraft, skall vid samma Riksdag utfärdas.
Det är då man ser dem skynda, att i 86 §. uppgifva de grundsnttser, hvarpå skall byggas det fasta värn för nationella rättigheter, hvars behof tillfälliga olyckor och Regentens godtycke ådagalagt.
Då jag läser dessa ord: ”Med ”tryckfrihet förstås hvarje Svensk mans rättighet, att, utan några af den offentliga ”magten i förväg lagda hinder, utgifva skrif”ter; att sedermera endast inför laglig
Domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och ”att icke i annat fall kunna derföre straffas, ”än om detta innehåll strider emot tydlig lag, ”gifven att bevara allmänt lugn, ulan att åter - Den 25 Januari! e. m. ”hålla allmän upplysning; alla handlingar ”och protocoll, i hvad mål som helst, de pro”tocoll undantagne, sorn uti Stats-Rådet ”och hos Konungen uti Ministerielle ärenden och Commando-mål, föras, må ovilkorligen genom trycket kunna utgifvas;” och jag dervid besinnar tidpunkten den 6 Juni 1809, samt mitt fäderneslands dåvarande ställning, väckas på en gång hos mig de lifligaste önskningar, att man ej, genom förhastade beslut, må öfverändakasta dessa lagbud, eller, genom obestämda och motsägande detalj-föreskrifter, förvränga den Tryokfrihets-lag, hvars blott tjugo-åriga bestånd ännu icke kunnat visa oss de goda följder, den kan medföra.
Tjugo år äro en ringa tid, då det är fråga om nationers öden; och då lagarne hafva uppfattat den friare anda och de vigtigaste rättigheter, för hvilkas framgång folken uppoffrat, och ännu måste uppoffra så mycket, bör man icke med otålighet, och må hända utan annan erfarenhet, än ögonblickets outvecklade resultater, lägga en osäker och darrande hand på desamma.
Vi böra derjemte erinra oss sedernas inflytande på dessa lagar, sora i alla tider skola blifva ofullkomliga för nationens framtid, och den sköna pligt Regeringen eger, att, genom dessa seders utbildande, genom upplysningens befrämjande, och genom ordningens och förtro *ndets bibehållande, fullkomna de brister, sorn uti lagens, på papperet uppfattade, före - 342 Den 25 Ja n 11 ar i i e. ra. skrifter aldrig kunna förekommas.
Men framför allt böra vi icke låta förleda oss af framställningar, åsyftande att genom andra nationers institutioner bevisa behofvet af förändringar i våra, ty om det onekligen är sannt, att menniskan i vissa afseenden öfverallt är lika, bör man dock besinna, att bennes ställning i samhället icke derföre är det; att magtens mer eller mindre öppna, mer eller mindre af vanorne och bruken stadgade, verksamhet gifver en tusenfaldig skiftning åt samhällsförhållanderna, och att på lagstiftningens väg blott det steg tages säkert, sorn göres på en gång af bela nationen.
Dessa och andra betragtelser hafva hos mig stadgat den öfvertygelse, att hvarken förändring i vår närvarande tryckfrihet ännu bör önskas, eller alt några väseudtliga bestämmelser deri saknas.
Jag har derföre bemödat mig, att kunna förklara anledningen till den motion, som fört våra öfverläggningar ända derhän, att en splitter ny Tryckfrihets-förordning kunnat ifrågakomma.
Jag finner då, att denna är belt och hållet rigtad emot den periodiska pressan.
Den vanliga bokpressen, (som jag skulle vilja kalla den), är derigenom föga eller intet träffad.
Men då jag betraktar dessa pressars olika kraft och nödvändighet för vårt land, vår bildning och våra ekonomiska tillgångar, finner jag, att tno - Den 25 Januari i e. m. 343 tionen ovilkorligen bor anses stridande mot tidens kraf och folkets sanna fördelar; och jag frågar mig, hvad som verkligen kan vara anledning till alla dessa öfverdrifna klagomål och denna väl öfverlagda plan emot den periodiska pressen?
Jag måste då, sedan jag icke kan förneka dess större kraft, anse bemödandet vara en fortsättning af den rädsla, magten alltid visat för hvad som kan befordra upplysningens spridande ibland mängden, och jag måste sålunda ytterst anse den såsom ett verkligt brott emot mängdens eller folkets känsla.
Det är derföre jag äfven anser, alt den nya förordningens rubrik hellre bordt blifva:
Trycktvångs-förordning, än Tryckfrihetsförordning.
Jag bär sagt, att förslaget åsyftar en inskränkning i periodiska pressens frihet; ätt denna är vigtig för folket bar af ingen blifvit motsagdt.
Att denna press likväl icke är mera farlig för Styrelsen, än de öfriga sätt till motstånd, som i alla tider begagnats, torde äfven lätt inses af den, hvilken fördomsfritt betragtar händelsernas utveckling i alla nationers historia.
Huru många medel eger ej Regeringen, att tillrättavisa opinionerna, om den sjelf handlar ädelt och öppet?
Huru fruktlösa äro ej alla de försök, som i sådant fall skulle göras emot densamma?
Vi höra ej dölja för oss, mine Herrar, att sjelfva rnennisko - 344 Den 23 Ja n ua r i i e. m. naturen, genom benägenheten till njutning och hvila, redan i årtusenden gifvit och ännu skall gifva allt för mycket spelrum åt magtens rastlösa inkräcktnings-begär, och alt den verklige fosterlandsvännen bör motstå all ökad eftergift af de rättigheter, folket lyckats att i lagarna sig förbehålla.
Jag måste motsätta mig Utskottets förslag.
Jag kan ej dela dess grundsaltser, hvilande på en panisk fruktan för den utvidgning tryckpressen gifver åt menniskans naturligaste och heligaste kraft: yttranderätten.
För mig står den enda rätta Tryckfrihets-förordning, som bör finnas, klart och tydligt innefattad i denna enda regel; Bestraffa osanningen; men gif frihet åt tanken, åt opinionen, åt den enskildes klagan, ja till och med åt folkets missnöje.
Ty ingenting är i denna väg till samhällets, ej ens till Regeringens, skada, utan tvertom till deras inbördes fördel.
Ett folk, som fritt får yttra sig, behöfver ej låta tvinga sig till hämnd.
En Regering, som ej förtrycker yttrande-rätten, behöfver ej frukta, att hopen skall handla, innan den klagat.
Man säger sig vilja återkalla vår tidnings-litteratur till lugn och vanlig ordning.
Det förundrar mig, att böra dessa upprepade klagomål öfver dagblads-litteraturen.
Jag medger gerna dess ofullkomligheter, dess brister.
Men, mine Herrar, kunna väl dessa med skäl framställas så - Den 25 Januarii e. m. 345 sorn bevis, att vår Tryckfrihets-förordning icke är ändamålsenlig.
Är det tänkbart, att nya lagar, nya institutioner, genast kunna verka allt det goda, de i längden skulle kunna medföra.
Bevisa några onödiga, några måhända opassande skrifter, rigtade mot Regeringen, några smädelser mot enskilda, att nationen icke förtjenar att ega den tryckfrihet den nu eger?
Om, åsin sida, nationen ännu icke hunnit inse allt, hvad som är hennes rättighet eller skyldighet, enligt vår tjugo-åriga Constilulion; och bevisa väl några individers förbrytelser någonting deremot; frågar jag, om Regeringen å sin sida visat sig i alla delar inse, hvad som är bennes pligter?
Och hvad är väl detta rop på erfarenheten af några 3o å 4° tryckfrihets-rättegångar under denna tid, för att ådagalägga behofvet af en ny Tryckfrihets-förordning, som, på sätt jag redan sagt, tydeligen visar sitt käraste mål vara, alt undertvinga periodiska pressen, att borttaga Juryinrättningen, och öfverlemna afdömandet af tryckfrihetsmålen till de vanliga domstolarne.
Hafva dessa lyckats att förekomma de andra slag af brott, som nu höra till deras afgörande?
Och är det ej deremot lätt att inse, huru de flesta tryckfrihetsmål äro af natur att mera tillhöra opinionernas dom, än lagbokstafvens.