Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också vittnar det i all sin vidsträckthet och rikedom på ornamenter af alla slag om en förskämd smak, och man ser med förtrytelse huru antika kolonner och basreliefer, som grymt plundrats från ruinerna af forntida mästerverk, här och der blifvit använda som prydnader.
Man nästan beklagar deras öde, liksom de vore lefvande och medvetande af sin förödmjukelse.
Från gatan kommer man in i en vestibyl, prydd med statyetter af några gamla medlemmar af ätten.
En gallerport afskiljer vestibylen från gården, i hvars fond en fontän, omgifven af fantastiska figurer, sprider svalka med sitt friska, sorlande vatten.
En rad af pelare löper rundt omkring gården och bildar ett slags portik, under hvilken man äfven under sommarens hetaste timmar finner svalka och skugga.
Från vestibylen leder en bred trappa, hvars steg bestå af väldiga slipade marmorblock, upp till första våningen, af hvilken prinsen af Montefiori och hans familj knappast bebodde tredjedelen.
De många präktiga salarne med sina antika möbler och gallerierna, hvilkas väggar pryddes af en mängd målningar, till en del af stort värde, voro sedan flera år tillstängda, och familjen åtnöjde sig med några smårum, belägna åt gården.
De öfre våningarne stodo alldeles obebodda.
Morgonen efter promenaden på Monte Pincio vandrade prinsen af och an på golfvet af det rum, som han nyttjade till sängkammare.
Han var tydligen vid dåligt lynne, att dömma af hans häftiga rörelser, mulna panna och sammanbitna läppar.
Allt emellanåt frammumlade han några afbrutna och osammanhängande ord, under det han stannade framför kaminen, öfver hvilken familjen Montefioris vapen var anbragt i upphöjdt arbete.
Derpå återtog han sin promenad med ännu hårdare steg, tilldess han uttröttad kastade sig på en stol.
Prinsen af Montefiori hade ännu icke uppnått trettio år och tycktes likväl vida hafva öfverskridit denna ålder.
Ansigtet, hvars drag voro fina och buro spår af en nästan veklig skönhet, var något blekt, och den svaga rodnad, som för ögonblicket färgade det, härrörde ögonskenligen af en häftig sinnesrörelse.
Läpparne voro tunna och nästan färglösa, den höghvälfda pannan hade djupa rynkor.
Håret var glänsande svart och lent som silke, men sparsamt och glest.
Ögonen voro vanligen matta och sänkta mot marken; någongång lyftades de upp, och en olycksbådande eld flammade då från de stora mörka pupillerna.
Utan att egentligen för tillfället ha någon särskilt anledning till dåligt lynne, hade prinsen denna morgon vaknat missnöjd med sig sjelf och hela verlden.
Måhända kom det sig af den jemförelse han ofrivilligt måst anställa mellan de bägge främlingarnes ställning och hans egen.
De, ehuru på långt när icke af så ädel börd som han, kunde tillfredsställa alla sina nycker, resa omkring hvart de behagade, hålla sig hästar, ekipager och mätresser, spela huru högt spel som helst och i allmänhet på ett lysande sätt upprätthålla sin rang, under det att han, en prins af Montefiori, nödgades småaktigt öfvertänka och beräkna hvarje utgift, för att ej alldeles blifva ruinerad.
Egare af ett praktfullt palats, nödgades han inskränka sig till några futtiga kyffen, emedan han ej hade råd att underhålla de glänsande salarne.
Han, hvars förfäder hållit sitt eget hof, måste åtnöja sig med tre eller fyra domestiker.
Medgifvas måste att allt detta ej kunde ingifva tillfredsställelse och att prinsen hade rättighet att vara vid dåligt lynne.
Hade han ändå varit filosof – men det var han ej.
Emellertid tycktes han ledsna vid sina obehagliga betraktelser.
Han utsträckte handen och ringde på en klocksträng.
En gammal trotjenare, en öfverlefva af den sista ståten, inträdde och bugade sig vördnadsfullt.
– Är min mor uppstigen, Pietro?
– Ja, excellensa.
– Gå och fråga henne om hon tillåter mig att önska henne en god morgon.
– Ja, excellensa, sade den gamle och aflägsnade sig.
Efter ett par minuter återkom han.
– Prinsessan ber ers nåd vara välkommen.
Prinsen reste sig genast upp och begaf sig till sin mors rum.
Detta var ännu mindre, mörkare och dystrare än hans eget.
Icke ens en vänlig eld flammade i kaminen, och en luft af isande kyla och otrefnad rådde i hela rummet.
Prinsessan satt i en antik länstol, sysselsatt med sin bönbok, ur hvilken hon då och då frammumlade några meningar.
– Förlåt mig att jag stör er, min mor, sade prinsen, i det han lutade sig ned och kysste en af hennes händer.
– Du är välkommen, Guilio ... tag plats!
Hon pekade på en stol, lika ålderstigen som hennes egen.
– Jag hoppas att ni befinner er väl efter promenaden i går, min mor!
Med denna ingress satte sig sonen.
– Ja, rörelsen och den friska luften hafva varit välgörande ... jag behöfver verkligen någon gång lemna denna enslighet ... för min helsas skull.
– Ni behöfver det ej blott för er helsas skull, min mor: liksom er kropp fordrar rörelse och ombyte af luft, fordrar er själ någon gång förströelse.
– Förströelse ... du kallar det förströelse, att en gång i veckan göra några slag på Monte Pincio i en vagn, passande för en borgarhustru, under det jag ser mina jemlikar i rang rulla fram i lysande ekipager ... att vara utsatt för nyfikna, kanske medlidsamma blickar ... att mottaga halft ironiska helsningar ...
Åh, du bedrar dig ... vore det icke för Annunciadas skull, på det att hon ej skall alldeles tvina bort i vårt ödsliga palats, så skulle jag aldrig visa mig på Monte Pincio för personer, hvilkas sällskapskrets vi tillhöra genom vår börd, under det att vår fattigdom ej tillåter oss att deltaga i den.
– Ni har olyckligtvis rätt, min mor, men, som ni säger, för Annunciadas skull ... stackars syster ...
Prinsen använde halfva meningar, i förhoppning att hans mor skulle gå honom till mötes genom att fylla fraserna och således hjelpa honom in på det ämne, dit han ville vända samtalet; men som prinsessan icke gjorde min af att yttra sig, återtog han:
– Hvad skall väl hennes framtid blifva ...
Hon kommer att tråna bort obemärkt och glömd, ehuru hennes skönhet och hennes börd berättiga henne till en lysande plats i samhället och hennes ädla egenskaper göra henne förtjent af en lyckligare lott.
Prinsessan såg upp, förvånad öfver dessa ovanligt deltagande uttryck af den broderliga ömheten.
För att säga sanningen, hade prinsen hittills aldrig visat det ringaste intresse för sin syster och hennes framtid.
Så mycket mera oväntadt kom detta utbrott, hvars motiver prinsessan ej straxt genomskådade.
– Det är mer än troligt, sade hon suckande, att Annunciada ej finner en henne värdig man, då hon ej kan erbjuda någon hemgift.
Vår nuvarande adel dyrkar blott penningen, och den förnämsta ädlingen är ej den, hvars namn oftast och ärorikast förekommer i historien, utan den, som ärft eller skrapat ihop det mesta guldet.
Man tränges utanför en Torlonias dörr, under det att det furstliga Montefioriska palatset står öde.
– I alla fall, sade prinsen, återförande samtalet till den för honom vigtigaste punkten, i alla fall har min syster svårt att finna en make i den tillbakadragenhet och enslighet, hvari vi lefva.
Vi umgås ju blott med några få gamla slägtingar, hvilka vi knappast se en gång i månaden.
– Men det är oss ju omöjligt att lefva i en större sällskapskrets.
Vi skulle då nödgas gifva fester, skaffa oss dyrbara toaletter och tvingas till tusen utgifter, hvilka vi ej kunna bestrida, allra minst efter din kostsamma, men onyttiga resa till Baden.
Guilios penslade ögonbryn rynkades litet vid denna obehagliga hågkomst.
För ett par år sedan hade han förmått sin mor att sälja en landtgård nära Frascati, sista återstoden af slägtens besittningar, för att skaffa honom medel till en resa i Tyskland.
Han hade hoppats vinna en förmånlig plats vid något af de mindre tyska hofven, men hade inskränkt resan till Baden-Baden, der han några månader lefvat som grand-seigneur, tilldess förlusterna vid spelbordet nödgat honom att med oförrättade ärenden återvända till Rom.
Från denna briljanta period af sitt lif hade prinsen numera endast qvar smärtande minnen, alltid väckta genom de stickord, som modern någon gång lät höra under ekonomiska debatter.
Men då lord Stouthead – engelsmannen, som deltagit i promenaden på Monte Pincio och hvars bekantskap med den unge romerske ädlingen grundlades i Baden-Baden – tyvärr återlifvat minnet af prinsens efemera glans, återvände i dubbel grad saknaden deraf, och Guilio Montefiori svor att på ett eller annat sätt, om än blott för en kort tid, lefva upp igen och ännu en gång föra ett lif, som kunde nämnas lif.
Utan penningar lät dock detta ej verkställa sig, och prinsessan disponerade ännu den lilla återstoden af deras förmögenhet.
Frågan var således att förmå henne göra ännu en uppoffring, och det var i denna afsigt prinsen besökt sin mor.
– Visserligen, återtog Guilio, skulle allt detta vara nödvändigt, om vi ville finna en make åt Annunciada bland Roms adel ... vi vore då tvungna att återknyta umgänget med de familjer, hvilkas söner kunde komma i fråga.
Men vi behöfva ju ej inskränka oss till våra landsmän ... någon ädel och rik främling ...
– Jag förstår ... du tänker på de bägge utländningarna, som du presenterade mig i går afton ... engelsmannen, som du förut kände, och hans vän den fransyske vikomten.
Men förhållandet blir ju detsamma med dem.
– Långt derifrån.
De ha ej här några familjer, och vi behöfva således ej för dem tillställa några lysande fester eller skaffa oss en större sällskapskrets ... det är nog att vi mottaga dem hos oss och söka göra dem vårt hem så angenämt som möjligt.
Dessutom äro de resande, och om någon af dem fäster sig vid Annunciada, skall hans kärlek fortare utveckla sig och snarare leda till ett resultat än under vanliga förhållanden.
– Men bristen på hemgift?
– Sedan de en gång lärt känna Annunciada, tages detta ej i för noga betraktande.
Det är en annan sak med vår egen kast, som på förhand känner hennes fattigdom och derföre aldrig kommer att ens tänka på henne.
– Du har kanske rätt, och min pligt befaller mig att göra något för min Annunciadas framtid ...
Ställ som du vill ... jag är öfvertygad om att du endast kan ha goda afsigter.
– Jag uppsöker då lord Stouthead och vikomt de Ville-Rosny och ber dem besöka oss ... till exempel i morgon afton?
– Icke förrän i öfvermorgon ... det blir nödvändigt att göra några tillredelser.
Vi måste låta städa upp gallerierna.
– Och den stora salen med familjporträtterna.
– Jag skall se öfver möblerna under förmiddagen ... det torde vara mycket att laga.
– Vi måste äfven bjuda några slägtingar ... och våra få återstående bekanta ...
– Men inga unga flickor.
– Än Gaetano, min mor ... skall jag äfven säga till honom.
– Det lär väl ej kunna undvikas ... ehuru jag icke tycker om honom ...
Han lär ha dåliga bekantskaper och högst klandervärda åsigter.
Men såsom din kusin går det ej an att utesluta honom.
– Det torde dock vara nödvändigt att påminna Annunciada om att hon ej visar sig för mycket förtrolig med honom.
– Åh, hon betraktar honom ännu såsom sin barndoms lekkamrat.
– Måtte blott intet allvarsammare vara att befara!
En gång sade hon till och med på skämt att han var hennes ende älskare ...
Så skämtar ingen ädel flicka, om hon har allvar i sinnet och glöd i hjertat.
Hon har ju dessutom icke varit i tillfälle att lära känna några andra unga män.
– Således, min mor, hvad Gaetano beträffar, tror jag att vi kunna vara lugna.
Han trifves bäst bland det kotteri af artister, med hvilket han sympatiserar, och kommer sällan hit ...
Men jag skall gå nu för att träffa mina vänner hemma.
– Jag vill ej uppehålla dig, min son!
Prinsen steg upp och tog några steg mot dörren.
Derpå vände han om och yttrade:
– Det går ej an att jag är utan penningar ...
De bägge främlingarne äro rika och vana vid öfverflöd ... om någon utgift för ett nöje eller dylikt skulle komma i fråga, kan jag ej draga mig undan.
– Äro dina penningar redan slut?...
Det är dock ej längesedan jag gaf dig en temligen stor summa.
Prinsen teg, men såg mycket bedröfvad ut.
– Se här, sade modern suckande, i det hon öppnade ett schatull, se här ... men var sparsam så vidt du kan.
– Tack, min mor!
Ni är mycket god ... men det är ej för min egen skull ... jag måste upprätthålla vårt namn ...
Han bugade sig, kysste sin mors hand och lemnade den lilla mörka och kyliga kammaren.
Några minuter sednare kom Annunciada för att helsa godmorgon på modern.
– Mitt barn, sade denna, jag har en nyhet att berätta dig, som jag tror skall göra dig glädje.
– Hvad då, cara madre mia?
– En fest.
– En fest, utropade flickan och klappade händerna.
En fest ... och hos hvem?
– Hos oss sjelfva.
– Ah, här hemma, återtog
Annunciada med en ton, som röjde betydligt mindre förtjusning.
Hon längtade just ej mycket efter dessa små familjmöten af gamla tråkiga slägtingar, som sqvallrade, förtalade och spelade »lotto», der alla ansigten voro högtidliga och stela, der hennes lifliga rörelser och fria uttryck häcklades och der hon oupphörligen måste anstränga sig för att återkalla konvulsiviska gäspningar.
– Denna gång blir det ej som vanligt, svarade prinsessan.
Vi komma att öppna stora salen.
– Stora salen!... men hvem kommer då hit?
– De bägge utländningarne, som din bror presenterade för oss på Monte Pincio.
– Åh ... de komma hit ... och ni ställer till en fest för dem, min mor?
– Ja ... men du tyckes ej vara glad deröfver.
Det är dock för din skull vi göra dessa kostnader, ty du förstår väl att vi ej kunna ha det så anspråkslöst som vanligt.
– För min skull ... men tror ni då, min mor, att jag så mycket intresserar mig för dessa främlingar att jag finner ett så stort nöje i att återse dem?
– Naturligtvis ...
Vid din ålder måste du längta efter förströelser och sällskap af jemnåriga.
Hittills har du ju nästan aldrig sett annat än gamla personer, hvilka väl hålla af dig, men med hvilka du ej kan sympatisera.
– Men jag kan ännu mindre sympatisera med dessa främlingar.
Jag kan till och med säga att de båda hafva något motbjudande.
– Och hvad har du då emot dem?
– Jag har det emot dem att de ... att de komma hit för att med en likgiltig, alldeles icke ädel nyfikenhet betrakta vår stad, våra minnen, våra ruiner, våra seder och bruk, liksom alltsammans vore ett spektakel, der hvar och en har rättighet att klandra, att kritisera, att håna och hvissla, blott han har råd att betala sin biljett.
För en romarinna, min mor, måste det – om hon ännu i hjertat verkligen är romarinna – vara smärtsamt att se alla dessa turister, jägtande engelsmän och tillgjorda fransmän komma och med kall, slö eller medlidsam min analysera hennes fäderneslands förtryck, förfall och lidanden.
Utan minsta grannlagenhet vidröra de de ännu öppna såren och vanhelga våra dyrbaraste minnen ...
Jag hatar dessa främlingar ... det är de som ha förstört
Italien genom att sprida tvedrägt mellan dess särskilta stater, då de ej sjelfva med sina härar öfversvämmat dess jord, slagtat dess ungdom och bortfört dess rika konstskatter ... det är de som tvinga våra styrelser till en desp...
Annunciada afbröt sig sjelf.
Hon märkte för sent att hon låtit hänföra sig till ett af dessa oförsigtiga utbrott, som så ofta ådragit henne skarpa förebråelser eller hån.
Utan att veta det, hade hon öfvergått från de resande främlingarne till de främmande staterna och gjort en liten politisk filippik, som hennes sunda fönuft nödgades erkänna här icke vara på sin plats.
– Ah, hvem har lärt dig allt det der? frågade modern iskalt.
Kanske den token Gaetano ...
Eller är det frukten af din uppfostran hos hans far, din farbror?
Annunciada rodnade.
– Gaetano, återtog prinsessan, är icke en rätt god ädling ... du bör akta dig att fästa dig vid honom.
Han kan för dig aldrig blifva annat än en kusin, men det vore önskligt att han vore mindre.
– Huru, min mor?
– Han har högst tadelvärda vanor och idéer, och jag fruktar uppriktigt att han ärft sin fars gudlösa åsigter.
Jag har erfarit att han hufvudsakligen lärer umgås med främmande målare och bildthuggare ... engelsmän, tyskar, danskar, som dessutom äro protestanter och föra ett högst gudlöst och oordentligt lif.
Han har alldeles dragit sig ifrån sin egen slägt, och jag vet ej hvaraf det händer att han ännu ibland kommer hit.
Annunciada visste det nog hon, men hon insåg tystnadens vigt.
– I goda afsigter måtte det icke vara.
Min dotter, du bör akta dig för honom!
– Men han talar alltid skönt och på ett rent och ädelt språk.
Jag håller af honom från min barndom.
Vi hafva lekt tillsammans, och äfven under de sista åren ha vi umgåtts förtroligt.
– Det der måste taga slut.
Du är nog gammal att förstå det en dylik förtrolighet ej mera är passande.
Låt mig derför erinra dig att i öfvermorgon, när han kommer, hålla honom på afstånd, ifall han som vanligt skulle börja samtala med dig.
– Ja, min mor!
– Deremot bör du vara artig och förekommande mot din brors vänner.
De äro resande.
Gästfriheten fordrar det.
– Och framför allt akta dig från att låta höra så kompletta dårskaper, som du nyss yttrade ... jag hoppas det var endast af barnslighet.
– Kom nu, så skola vi göra en rund och se till huru vi kunna rangera allt, så att ej våra inskränkta tillgångar blifva alltför påtagliga.
– Ja, min mor, upprepade Annunciada för fjerde gången, glad att slippa undan för så godt pris.
Under det att de båda fruntimren höllo revy med möblerna i den stora salen, hade prinsen uppsökt lord Stouthead, som han träffade färdig att företaga sin »secunda giornata».
Denna inställdes dock, och i sällskap med vikomt de Ville-Rosny gjordes en promenad på il Corso, hvarpå man intog en riklig frukost hos Bertini.
Slutligen fördrefs tiden till middagen med ett parti lansknekt, från hvilken prinsen skildes med vinst, hvarföre han också i det bästa lynne i verlden återvände till sitt gamla palats, der han fann allt i rörelse i och för tillredelserna till den blifvande festen.
Återstoden af dagen sysselsatte han sig med att skrifva bjudningsbref till alla möjliga slägtingar och bekanta, Gaetano icke att förglömma, samt att efter bästa förmåga hjelpa damerna med den förfallna herrlighetens förnyelse ur möglets natt till dagens sol.
Soaréen.
En lysande samling trängdes i palazzo Montefioris praktfulla salar ...
Underkastande oss en gammal och loflig plägsed, börja vi med ofvanstående fras redogörelsen för hvad som försiggick under prinsessan af Montefioris fest för de bägge främlingarne.
Men den nakna nödvändigheten tvingar oss på samma gång att underkasta nämde fras trenne maktpåliggande korrektioner.
För det första hade prinsen, oaktadt alla sina ansträngningar, ej lyckats få ihop «en lysande samling».
Med undantag af ett par officerare vid »guardia nobile» såg man blott anspråkslösa svarta frackar jemte soutaner af samma allvarsamma färg, och de få fruntimren voro samt- och synnerligen gamla och tycktes, att dömma af toaletten, redan ha afstått från all verldslig fåfänga.
För det andra behöfde de 30 eller 40 personer, som denna afton infunnit sig hos prinsen, ingalunda »trängas».
De upptogo så liten plats att de nästan försvunno i den »stora salen», der beqvämt ett tiodubbelt antal kunnat röra sig.
För det tredje kunde oftanämde stora sal icke mera kallas »praktfull».
De rika förgyllningarne hade längesedan mistat sin glans, sammetsöfverdragen på de antika fåtöljerna röjde spår af mal och gulnade fläckar, freskomålningarne i taket voro till hälften utplånade af fukt.
Allt bar prägeln af en storhet i sömn, förvånad att ha blifvit uppväckt.
Å andra sidan var societeten, om än hvarken lysande eller talrik, dock ädel till börd: der fans ej en enda person, som icke bar eller hade rättighet att bära titeln af principe, marchese eller conte – och detta var en omständighet, som imponerade på vikomten och lorden, hvilka ofta inom sig sörjt öfver bourgeoisiens inträngande i Londons och Paris’ förnämsta salonger.
I öfrigt: om den stora salen hvarken kunde skryta af dagens lyx eller komfort, inneslöt den dock många mästerverk af mejseln och penseln – mästerverk, samlade under loppet af sekler och hvilkas historia nära sammanhängde med familjens egen ...
I ett litet rum och i en liten samling äro kotterier omöjliga.
Under motsatta förhållanden äro de nödvändiga.
Också redan en halftimma efter samlingens början kunde man särskilja tre hufvudgrupper.
I den första presiderade den gamla prinsessan Montefiori, omgifven af de flesta fruntimren – oändligen aktningsvärda, men stela och tråkiga damer, alla af »högt blod», oklanderligt rykte och erkänd gudaktighet.
Framför dessa dels stodo, dels sutto tre fjerdedelar af representanterna af det andliga ståndet samt några verdsliga embetsmän.
Något till venster satt Annunciada, en hennes tant och en dam »i blomman af sin medelålder».
Rundt omkring grupperade sig officerarne vid guardia nobile, ett par unga attachéer vid någon af legationerna (hvilka prinsen haft otrolig möda att anskaffa) samt tre eller fyra abbéer – ty i Rom äro abbéerna ännu hvad de voro i Frankrike för ett århundrade sedan.
I andra ändan af salen stod prinsen i midten af den tredje gruppen.
Här funnos mest gamla män, slägtingar till prinsen, lika förnäma och lika fattiga som han, till hvilka slöto sig ett par högre f. d. embetsmän, som tagit afsked efter Gregorii den sextondes död samt en biskop och lord Stouthead.
Hvad vikomten beträffar, höll han sig midt emellan Annunciada och hennes mor.
Ehuru hans böjelse fängslade honom vid den förra, var han dock för klok, för grannlaga och för mycket fransman att försumma den gamla prinsessan och utomdess för nyfiken att ej med intresse lyssna till konversationen inom hennes grupp.
Denna konversation bestod hufvudsakligen af entusiastiska loftal öfver Pius IX.
– Genom sina dygder, sade prinsessan, skulle den helige fadern vinna allas vår beundran och kärlek, om han än icke hade rättighet att fordra den.
– Ja, han är en engel, sade en fyllig matrona i helig extas.
– En engel i vishet och godhet, bestyrkte en annan.
– I helig kärlek till Gud, tillade en tredje.
– I ödmjukhet ...
– I mildhet ...
– I rättvisa ...
– I menniskokärlek ...
– I frikostighet ...
– I sparsamhet ...
Vid nämnandet af denna sista förtjenst tystnade alla och blickade med förvåning på den, som yttrat sig.
Men denna, en gammal mager contessa, lät ej förvirra sig, utan upprepade med eftertryck:
– I sparsamhet ... sträng sparsamhet i allt, som rör hans egen kropp.
Erinren er blott det rörandet draget med lemonaden.
– Hvad var det? frågade prinsessan artigt.
– Hans helighet kände en dag efter ett långvarigt och strängt arbete i kyrkans angelägenheter behof af något läskande och begärde en lemonad.
Hans första kammartjenare lät i hast tillreda tvänne stora brickor, belastade med alla möjliga förfriskningar, med hvilka han ögonblicket derpå infann sig.
»Jag har ej begärt annat än en lemonad», sade vår helige fader.
Kammartjenaren erinrade om det dittills brukliga ceremonielet, som föreskref att vid dylika tillfällen anrätta alla möjliga sorter af förfriskningar.
»Det är bra», svarade hans helighet, »gå och skaffa mig en citron!»
Kammartjenaren hemtade inom en sekund den begärda frukten.
»Gif mig nu socker och ett glas vatten».
Och kyrkans öfverhufvud värdigades sjelf lägga sockret i vattnet och krama saften ur citronen, och under det han drack denna enkla dryck, tillade han:
»Bär bort dessa brickor och fördela deras innehåll mellan de första behöfvande, som ni finner på piazza di Monte Cavallo, samt gif dem dessutom hvar och en tio bajocci.
Kom sedan ihåg att aldrig servera mig mera än jag sjelf begär, hvarken mer eller mindre».
Ett sorl af beundran följde på denna berättelse, som slog särdeles an på damerna.
– Denna sparsamhet, sade en abbé, utsträcker sig äfven till hans omgifning.
Han har indragit en mängd öfverflödiga och kostsamma poster vid sitt hof, för vis att söka sin glans och ära i samma fåfänglighet som verldsliga furstar.
Han skulle äfven ha upplöst schweizer-gardet, om ej ett gammalt kontrakt tvunge honom att bibehålla dem än i sex år.
Lyckligtvis fanns i kontraktet en klausul, som gjorde det möjligt för honom att tillfredsställa sin önskan, åtminstone till en del, utan att bryta sitt ord.
Det är nemligen stipuleradt att alla schweizare, som taga tjenst i den romerska arméen, skola vara katoliker; och som från den högstsalige Gregorii tid funnos ett par tusen man, hvilka ej fullgjort detta vilkor, började vår helige fader med att afskeda dem.
Nytt sorl af beundran öfver denna sinnrika utväg.