Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man hade tagit litet närmare kännedom om dessa förhållanden, så skulle man fått veta, att det icke ligger så ringa vigt på att en anmälnings-sedel skrifves ordentligt och pålitligt, äfvensom att det icke ligger ringa vigt uppå för verkets styrelse alt dessa lån, de må anmälas till omsättning eller vara nya, äro på anmälnrags-sedeln försedde med det N:o i Diarium, som lånen hafva, och jag får i öfrigt, hvad omsättningen af lånen beträffar, erinra, att om denna förändring skall gå i verkställighet, så har också bankens styrelse tillintetgjort möjligheten för bibehållande af det beslut, som nu i mångå år har funnits och som har haft sina goda följder, nemi. att vid omsättning skall den anmälande genast erlägga icke blott den öfverränta, sora kan belöpa sig på det diskontlån, hvars omsättning han söker, utan äfven den s. k. för - 254 Den 20 Juni e. m. skol tsrä utan, och att anteckningen om di-tla belopp sker just på anmälnings-sedeln, så att lian vid lånehandlingens ingifvande till vederb:de kamererare äfven får erlägga den s. k. öfverräntan, hvilken förut icke redovisades såsom nu tillgår ottali det tillgå såsom här iir anmäldt skola förfaras, nemi. all bunkens tjenstemän skola författa anmälnings-sedlar, så blir följden den att desse tjenstemän blifva de lånesökandes enskilda skrifvarebiträde'!!, och att, gå så långt i artighet, emot, deli trafikerande allmänheten, är en sak, hvarom jag icke kunde göra mig någon föreställning.
Förslaget, om det kommit från fiillmige, vittnar lika litet om sakkännedom på det hållet, som bifallet dertill bevisar sakkännedom hos TJ t skit.
Det är mycket berömligt, och en grundsats, sorn iag ingalunda vill gendrifva, utan tvärtom gilla, att man så mycket sorn möjligt går den trafikerande allmänheten till mötes och lättar dess besvär, men äfven detta bemödande mäste enl. sakeus natur hafva en erhis.
Går man för långt, så skadar man mer än man gagnar i dt t att banken får vidkännas en utgift för tjeristens tillsättande, hvilken den annars icke fått eller varit lagligen förbunden att vidkännas.
Detta har jag ansett mig böra till protit anföra och jag skulle hafva önskat, att Utskit, för sakens skull, icke sjelft tagit, till sig beslutande rätt i detta fall. titan öfverlemnat frågan till B.
St:r; kanske hade dessa icke varit sä artiga mot, den trafikerande allmänheten, som med BankoUtskit och fullmtge nu varit händelsen.
Det, är sannerligen att, gå väl laugt i begäret att vilja hafva en mängd bestämmelser af R.
Std, då man t. o. tn. önskar att R.
Std skola besluta om hvem sorn skall skrifva anmälnings-sedeln på inlemnade lån Denna fråga är af den beskaffenhet, att. jag är öfvertygad, det bankofulbmge kunnat utan att rådfråga hvarken Ut.skd, eller B.
St:r derom förordna.
Den ligger helt och hållet inom det administrerande området, således ett stadgande, som icke under något vilkor kan eller bör blifva föremål för B.
De vådor.
Ilr Printzensköld fruktar, kan jag icke inse; det är ju gifvet att anmälnings sedeln kan blifva lika väl skrifven och troligtvis fullständigare af en tjensteman, sorn har närmare reda på formen för en sådan sedels författande än mängden af de lånesökande.
Detta författande har utgjort föremål för klagan och det lutr varit ett besvär, sorn lånesökande icke haft. i någon annan bank.
Bankofullmige torde för öfrigt likaväl som förr efterse att något missbruk dervid icke må ske.
Jag tror icke denna sak bör blifva föremål för någon öfverläggning inom Stånden.
Hr Lilliehöök, Bertil; Den ifrågav:de förändringen alser endast att anmälnings-sedeln skall skrifvas af en tjensteman i verket i st. f. den lånsökande.
I fråga om den motion, som står omtalad i det föreg:de mom. af denna punkt, så hafva bankofullmige öfver den inhemta t diskontdirektrns yttrande och denna afstyrkte i flesta afsiden motionärens förslag, emedan det vore obilligt och skulle leda till osäkerhet och förlust för diskonten, men genom Den 20 Ju ni é. m. diskont direkt :us ledamöter väcktes den fråga att man borde gå allmänhetens önskningar till mötes så mycket, som möjligt, oell derföre föreslogs af diskontens egna tjenstemän just hvad som bär är framställdt, hvadan de sjelfve således icke ansett sina tjenstegöromål derigenom blifva så betydligt ökade.
Jag tror att frågan är ganska enkel, då de lånesökande, som sjelfva ombesörja sina låneaffärer i diskonten, äro få.
Sedan öfverbiggningen förklarats fulländad, blefvo, uppå särskilda propostr, Utsktts hemställan i förevide punkt bifallen samt det näst derefter förekommande yttrandet ronde s. k. nnmälnitigssedlars författande lagde till liandlingarne.
Utsk:ts å sid. 29 och 30 gjorda framställning i ani. afLånekontorsDirektsns i Göteborg hemställan om inskränkning i föreskriften ronde obegränsadt emottagande vid diskontverken af låneansökningar i Allmänna Diskontfonden.
Exc. Hr Gnn o. Landtm, yttrade, att Utsk.-t, i enlighet med 3in här gjorda framställning, uti 2:dra mom. af 30:de punkten afgifvit följande förslag till stadgande: »Ej heller ttiå vid något tillfälle låneansökningar profves och beviljas till högre belopp, än som kati genast utassignéras».
Haab, A d a m
C li r i s t ia n :
Jag erkänner riktigheten af den sats, som Utsk:t. här uttalat, att det skulle strida mot god ordning, orri lån beviljades, som icke förrän flere månader derefter kunde utassignéras, emedan det möjligen kan hända att en lauehandling, som vid beviljandet är god, under tiden försämras; men å andra skian måste medges att för den lånesökande ingenting kan vara vanskligare än det förfaringssätt, som här af Utsk:t blifvit föreslaget, att nemi. den lånesökande icke skall få veta, huruvida de inlemnade lånehandlingärne blifva godkände, förrän samma dag lånet utfäller, hvilket, såsom sagdt är, kan draga ut flere månader.
Vida bättre synes mig då Vara, att när så mångå låneliandlingar inlemnas att icke ansökningarne kunna beviljas på 3 eller flere månader derefter, en allmän inställelse af utlåningen må ega rum; men den föreskrift, som U t sk: t föreslagit, kan ej annat än leda till stora svårigheter.
Man yrkar å ena sidan precision; affärsmannen måste å den andra veta hvår han skall taga sina pengar lör gifna utgifter; han söker ett lån i diskonten, men vet icke om det bifalles; under tiden måste han försöka sig på annat ställe; då llän der antingen att lian får intetdera af dessa lån eller också att han får dem båda två.
Visshet och säkerhet huru han arrangerar sig är för affärsmannen det vigtigaste; således önskar jag att detta Utslcts förslag icke måtte bifallas; men då jag icke anser tillståndigt att nu på fri hand upgöra något motsvarande, anhåller jag om återremiss.
Tersmeden afgaf på mitt förra yttrande, tyckes utvisa, att de anmärkningar, jag tar mig tri lieten göra, äro af en för honom tröttande beskaffenhet och alt lian 25R D dii 20 Jun) e'. m. helst skulle se, det man aldeles icke befattade sig med att framkomma med sådana mot något af hvad Utsk:t sagt..
Jag beklagar -att den ädle Frilen finner sig generad eller tröttad af hvad jag vågar yttra, men begagnande mig af min riksdagsmannarätt får jag för Frilen förklara att jag anser alla punkter i detta Betänk, vara föremål lör öfverläggningar och yttranden inom RiksStånden, och att således den punkt, mot hvilken jag gjort anmärkn., var af den beskaffenhet att jag var både berättigad och befogad, att om den■samma mig yttra.
Hvad nu förevide fråga beträffar, så får jag påminna derom .att redan vid flere föregide riksdagar ett dylikt stadgande som -det, hvilket nuv:de BankoUtsk. föreslagit, varit i fråga att införas; att däfven fordna BankoU.tsk., såvidt icke mitt minne allt, tor mycket lelar, vid några tillfällen tillstyrkt detsamma, men att afslag blifvit följden hos RiksStin.
Man behöfver icke mycket begrunda detta förhållande, för att "inse det högst obilliga uti att vidtaga en sådan åtgärd, som BankoUtskit här föreslagit.
Om någon lånebehöfvande, försedd med de aldra bästa handlingar, anmäler sig hos banko-diskont verket, men detta verk möjligtvis för en eller annan vecka saknar tillgång att tillfredsställa lånebehofven, om också styrelsen finner de inlemnade handlingarne fullkomligt motsvara sitt ändamål, — så vore det, en uppenbar orättvisa och hårdhet mot den iånesökande, om man icke berättigade direktionen att förklara det dessa handlingar iiro goda, direktionen beviljar det sökta lånet och förklarar att det skall utgå, så snart penningar blifva tillgängliga, om nemi, linder tiden icke sådana förhållanden inträffa, som göra att direktionen anser lånet icke böra utlemnas.
Ty det, måtte icke vara BankoUtskit, obekant, att när tillgång saknas och det till den grad att till och med månader förflyta innan de beviljade lånens utassignering kan ifrågakommma, så vidtager diskontdirektionen, innan denna utassignering sker, en förnyad undersökning af lanehandli-ngarnes .beskaffenhet, för att utröna om under tiden från beviljandet och intill utassigneringsdagen några sådana förändrade omständigheter inträffat, sorn föranleda direktionen att förklara, att, ehuru förut bifall blifvit lemnadt, så hafva dock under tiden sådana omständigheter inträffat, att icke lånet kan utgå.
Om t. ex. den ene löftesman nen dör innan utassigneringen sker, så äu' tydligt och klart .att sådana omständigheter inträffat, som göra att lånet icke får utgifva®.
Om låntagaren t.
ex. är så vederhäftig att han förmår gälda diskontlånet .100 gånger, men händelsen gör att han har en löftesman, som till äfventyra är mindre vederhäftig eller också denne löftesman tillfälligtvis blir ställd under förmyndare, så är det straxt ett hinder för att lånet skulle kunna utgå.
Deremot lärer icke kunna bestridas den af Frih.
Raab anmärkta fördelen deraf, att ett lån beviljas, om det också .icke för tillfället utfaller.
Mig är äfven nogsamt bekant, att hvad Frih.
Raab i detta fall anfört, verkligen inträffat, nemi. att, sedan ett lån på goda dokumenter blifvit, beviljad!, så har, just på grund af detta beviljande, den Iånesökande, -sorn i öfrigt kan vara en ganska vederhäftig man, beredt sig tillfälle - nen *iu Juni «. m. 2S7 fälle Rl’t på enskild hand erhålla åtminstone storsta delen af det »frågavide länet och derigenom blifvit hulpen ur den förlägenhet, hvari han för ögonblicket sig befunnit.
Skulle man nu återigen vidtaga den åtgärden, som at BankoUtskit. blifvit föreslagen, följer naturligtvis deråt att en sådan affärsman eller hvilken annan individ sorn helst,, sorn kunde vara i behof af understöd och är lagligen berättigad till sådant, verkligen råkar i en förlägenhet, den han icke så lätt kan afhjelpa, och detta måtte väl icke vara billigt.
Jag finner således att BankoUtsk:t har med ringa öfverläggning föreslagit ett beslut, som till sina följder blir ganska skadligt.
MA man, såsom lånekontors direktionerne tillstyrkt, genom kungörelsen underrätta allmänheten om -att diskontlånefonden är så hardt anlitad att mångå månader förflyta innan redan beviljade lån knnna utassignei-as och i' det fallet äfven varna allmänheten från att vidare inkomma med några ansökningar, emedan de icke kunna tillfredsställas; men må man lala bli att stifta en lag, som till sina följder, långt ifrån alt medföra några fördelar för diskontverket, tvärtom motverkar det ändamål, hvarför detsamma är inrättadt, nemi att utgöra låneanstalt för dem, som äro i behof af först räckvingar och vilja underkasta sig de vilkor, hvarpå dessa försträckningar fiån diskontverket utlemnas.
Jag tillstyrker således afslag på Utskits förslag i förevide fall, och skall någon lagstiftning derom ega rum, så önskar jag att den måtte ske på det sätt Götheborgs lånekontorsdirektion föreslagit.
Jag är icke i tillfälle att upgöra något förslag till stadgande i detta fall och jag tror icke att Frih.
Raab gjort det heller; måhända skulle man, för att fä det formuleradt på ett vederbörligt sätt, återremittera denna punkt till BankoUtskd.
Raab, som nu tycks vara af samma tanke, sällsynt nog, med mig, om icke Frilen skulle vilja förena sig med mig i yrkandet på återremiss, för att få denna punkt så inrättad som den bör vara med a fa. på de lånesök, andes behof och omsorgen om dem.
Tersmeden; Innan detta förslag framställdes, diskuterades detsamma ganska lifligt i I)tsk:t.
Förledet är, såsom Hrrme veta, att lånesökanderne få länge ligga inne både vid iånekontorena och banken lör att få sina lån.
När nu diskontdirektionen sammanträder, är naturligt att densamma icke pröfvar andra ansökningar än dem som svara mot det peuningebeiopp, som de kunna använda.
Att på förhand, 3 eller 4 månader innan lånen utfalla, pröfva desamma, har till följd att en ny pröfning sedermera måste ega rum, innan lånen kunna utfalla, enär förändrade för luden kunnat under tiden hafva inträffat, som göra att den länehandling, hvilken ansågs såsom god i Januari, kari vara ganska dålig i April.
Jag tror icke att i någon annan penningeanstalt man på annat sätt går tillväga än att man bestämmer, för hvarje lånedag, huru mycket penningar man kan lemna ut, och sedermera prölvar ■man ansökningarne i den ordning de inkommit, samt viri nästa sammanträde de följande o. s. v. Det är det enkla och naturliga sättet att gå tillväga, och om en sådan åtgärd vidtages, blir icke alill, VM. 17 258 Don 20 J m h i e. m. mänhetea så begärlig efter att lagga in en massa af låneansökningar.
Således tror jag att detta Stadgande är fullt förenligt med god ordning, och det år verkligen, s-åvidt jag vet, antaget i alla öfrige låneanstalter, och jag anser det ganska nyttigt håde för saken och för den beslutande direktionen, om detsamma antages.
Ad. anse nödigt att det förra oefterrättlighets-tiliståndet fortfar, så gerna för mig; men min öfvertygelse lii' att det nu föreslagne stadgande skulle leda till en vida bättre ordning.
Hvad beträffar den anmärkningen att den lånesökande icke vet örn hans lån är beviljadt eller icke, så är det visserligen sannt, men jag frågar, hvad ratt har han väl att få veta detta förrän det utassigneras.
Det är väl bra långt gånget i artighet mot de lånande; det naturliga är väl att man söker pengar der de finnas och icke der de ieke finnas.
Resultatet af detta förslags antagande skulle ovilkorligen blifva att direktionerne icke blelve så öfverlupne med låneansökningar som de f. n. äro, och detta tror jag icke Vöre skadligt, hvarföre jag anhåller om bifall till Utsk:ts Betänk, i denna del.
Hufvudsakligen instämmande med den siste talaren, vill jag uplysa att det precist gått till på det sätt han nämnt, åtminstone inom direktionen i Smålands privatbank.
Der pröfvas aldrig något lån förrän dagen då det kan utassigneras.
Detta medför ingen olägenhet för den lånesökande, så suart han inlemnat sina handlingar och fått dem antecknade att förekomma i sin tur, ty hvarja någorlunda solid låntagare vet alltför väl om hans borgesmäns namn äro så kände att han kan räkna på att utbekomma lånet.
Det är mycket lätt och brukas i allmänhet att en tjensteman vid lönekontoret säger om något felar i formen eller icke; är den fullständig och låntagaren väl känd, så kan han nästan med samma visshet, som om beslutet vore fattadt, räkna på att bans lån blir beviljadt.
Det har således alldeles icke med sig någon olägenhet, om detta stadgande intagas, men medför deremot ofelbart en ganska riktig ordning och reda i saken och befriar direktionen från den eljest nödvändigt upstående skyldigheten att 2:ne särskilda gånger pröfva hvarje lån.
Jag önskar således bifall till Utskds förslag.
Eör det första får jag för Hr Printzensköld nämna att jag har yrkat återremiss och således alldeles icke har svårt att följa Hr Prinfzenskölds upmaning; för det andra ber jag att få besvara den af Hr Nordenfelt gjorda invändning att privatbnnkerne redan förfarit på sätt här är föreslaget för allmänna diskonten.
Det ligger likväl en betydlig skillnad uti förb:det med privatbanken och med allmänna diskonten deruti, att i närgränsande orter boende lånesökande kunna af direktörer eller tjenstemän i privatbankerne med temlig säkerhet inhemta kännedom om huruvida ett lån blifvit beviljadt elter icke; men för en lånesökande boende i Småland är detta icke så lätt.
Han har emellertid räknat på detta lån, och oro det slutligen, då det förekommer, varder afslaget, så stannar han i största förlägenhet.
Man har här till - f»'8B 70 Juni e. ma. torene i §§:»« åberopat D:r Snndliergs reservation; jng skulle äfven kunna stödja mig på densamma:; men jag föreställer mig att B. o. Ad. icke är trakterad af långa tal oell reservationer och vill derföre ej upläsa dem
Han tiar yrkat vidbliframte vid gamla föreskrifter. dag erkänner att, om lånehandlingar, liksom det handt vid Götheborgs lånekontor, hopat, sig under 4 4 5 månader, så är det oformligt att på förhand bevilja lånen, men vi veta litet hvar att i handels- och uäringadiskonten är förfcdet, att då penningar icke finnas inne, så mottagas icke dylika låneansökuingar på en viss tid.
Hvarföre kunde icke detta ske äfven i allmänna diskonten?
Då ölefve det ingen oreda, ingen missleddes eller narrades.
Man yrkade å ena sidan precision och bör äfven yrka den; men å andra sidan skall man för tå ansöka uden underlätta möjligheten att vara preeis i sina utbetalningar.
Detta motverkar man dock genom den anordning, som här blifvit föreslagen.
Den kan vara riktig ur bankens synpunkt, men banken är icke till allenast för sin egen fördels skull, utan äfven för det allmänna och ur sådan synpunkt kan jag icke afstå från det yrkande, jag gjort, samt har en särdeles tillfredsställelse af att denna gång få instämma med Hr Printzensköld.
Det ligger «n särdeles motsägelse i Utsk.-ts uti den.
Den ena gången tillstyrkas lagar i ändamål att lindra de trafikerandes besvär, den andra tvekar man icke att föreslå lagar, sorn för trafikanten äro i högsta måtto icke blott tryckande, utan dertill försätta honom i en .pinsam, att icke säga ännu värre belägenhet.
Hvad kan väl vara pinsammare för den som behöfver ett diskontlån, än att icke veta om det lån, han söker, katt erhållas eller om direktionen afslår detsamma, ty direktionen eger härvidlag en fullkomligt godtycklig beslutande rätt, Berni, så till vida att det endast är ledamöternas öfvertygelse, utan att denna behöfver grunda sig på några objektiva skäl, som skall utgöra rättesnöret för dem vid beviljandet af ett diskontlån eller afslag å detsamma; men att försätta den lånesökande i den ställning, att han icke på veckor eller månader kan veta om han får detta Ian eller icke, är väl högst obilligt; dessutom.
Mine Hrr, hvad fördel medför detta för diskontdirektionen ?
Utsk:t har uplyst att i medeltal utgöra nya låneansökmingar i allmänna diskontfonden 134 i veckan.
Om nu finnes tillgång för ungef. hälften af dessa 134, så frågar jag: med hvad rätt skall man lägga åtskilliga ansökningar fi sido, under det man beviljar andra?
De kunna vara samtidigt, fastän i olika ordning inkomna till diskontv-erket.
Således måste jag ega rättighet att få pröfvadt huruvida min ansökning, •om den får ett sednare diariinummer, är bättre än en som har ett diariinummer framför min.
Men denna pröfningsrätt skulle diskontdirektionen icke, enl.
Utsk:ts förslag, tillkomma, utan sedan direktionen pröfvat så mångå ansökningar som svara mot den förhandenvarande penningetillgången, sä skulle det vara slut och de andra an sokn ingar ne alldeles icke, ehuru ingifna på samma dag, vara berättigade att blifva föremål för pröfning, utan dermed skulle •upskjulas ända till dess möjligtvis penningetilägåog för lånens ut - Den 20 Juni ». m. assigriering funnes.
Men då vet raan ieke huruvida man erhåller det sökta lånet eller ej, under hela den tid, som förflyter intill dess en sådan utassignering kan ske.
Kan detta vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande?
När jag vid en föreg:de punkt anmärkte huruledes man belastar diskontverkets tjenstemän med ett besvär, som lånesökande sjelfve borde vidkännas, då bemöttes denna anmärkning med det svaret, att man skulle underlätta den Irafikerandes besvär och att det betydde ingenting att öka göromålen för tjenstemiinuen; men nu, då man yrkar att diskontdirektiouen bör tillse huruvida någon förändring inträffat uti säkerheten för ett beviljadt län, när en längre tid förflyter innan länet kan utassigneras, i hvilket fall ingen utbetalning af detsamma kan komma i fråga, då heter det att detta är för mycket besvär för direktionen, hvilken derigenom skulle 2:ne gånger pröfva ett och samma lån.
Jag vet sannerligen icke hvad system BaukoUtsk:t följt vid sitt förslag, ty ena gången tar man tjensteroannen i anspråk onödigtvis, den andra återigen vill man bespara tjenstemännen ett besvär, som likväl för den trafikerande allmänheten är af yttersta vigt att de äro underkastade.
Det kan vara tillräckligt att göra såsom diskontdirektionen i Götheborg föreslagit, att genom kungörelse tillkännagifva för allmänheten att det icke finnes någon penningetillgång; men alt betaga någon den naturliga rättigheten att få veta om ens handlingar äro af beskaffenhet att kunna och böra bifallas, det synes mig vara i högsta måtto obilligt.
Att Hr Nordenfelt funnit exemplet från den privatbank, som tillhör samma provins, hvars styresman han är, böra lända till efterföljd för riksbanken, är något hvari jag icke kan instämma; den förra rör sig med den obetydliga summan af en million, under det att bankodiskontverket rör sig med en 8 gånger större summa.
Det är således helt naturligt att de lanesökande i denna skola vara vida flera till antalet än de kunna vara i en filialbank, och dessutom må dea värde ledamoten ursäkta, om jag säger att frågan orri låns beviljande i filialbanken tillgår på ett långt förtroligare sätt än i de låneanstalter, som stå under statens styrelse.
Till rättelse folden lanesökande meddelas der månget enskildt löfte, som icke vore rådligt af en Riksbankens tjensteman att lemna, oell detta löfte måste upfyllas för att filialbankens öfrige tjenstemän icke må i det fallet på något sätt, då turen kommer till dem att gifva löften och upfylla deni, missbrukas.
Jag tror således icke att det bruk, som gäller för filialbankerna, bör tillämpas på diskontverket i Stockholm elier lånekontoren.
Jag förblifver derföre vid den åsigt, jag yttrat, att ett sådant förbud, såsom varande olämpligt och obilligt, icke bör meddelas utan endast en sådan varningsåtgärd vidtagas, som den, hvilken lånekontorsdirektionen i Götheborg föreslagit.
Vid sådant förhide anhåller jag aU frågan blir ålerremilterad till BankoUtsk.-t, såsom jag nu erfarit att Frih.
Raab redan första gången yrkade, ehuru det då undföll min upmiirksamhet.
Om man genom antagande af detta stad - Ds!! 20 J tl IIi 8.
ID. linnde skulle la hira sig något nytt af enskilda bankinrättningar, sä vore (let icke första gången, enär så liar tillgått nied flera af riksbankens sedermera nyttiga befunna rörelser, t. ex. kreti it i vrörelsen, öppnande af upp- oell afskrifningsräkning o. s. v. Dessa hafva blifvit antagna i banken, sedan man sett att sätten både för att låna ut och låna upp pengar i de enskilda bankerna varit lämpligare, och derutinnan kan jag icke finna något ondt.
Hr Printzensköld sade nyss, att det skulle ske en orättvisa mot deti låntagare, som t. ex. komme in på samma dag, men finge en sednare nummer i listan på lånesökande, enär man möjligen på en sådan låuedag kunde komma att afklippa låneansöknitigarne, så att deri som stöde först på listan finge lån, men de som följde efter först erhöllo sådane vid en sednare föredragning.
Det nr alldeles samma förhållande som nu; men här är frågan 0111 borttagandet af dylika löften, att man framdeles skall få lån vid infeninnudet, och ett sådant borttagande anser jag helsosamt.
Hr Printzensköld har vidare sagt, att mången låntagare på ett sådant löfte skulle få låna på annat håll.
Jag hemställer likväl om det är någonting efterföljansvärdt.
Den som icke har någon annan säkerhet än ett gifvet löfte hos en bank på lån, månne den är så qvalificerad, att han bör få låna på annat håll?
Jag anser icke att detta löfte är öfverensstämmande med god ordning; tvertom är jag öfvertvgad att nu föreslague stadgande skulle både för den trafikerande allmänheten, d. v. s. den ordentliga delen deraf, vara välkommet och nyttigt samt åstadkommande reda för såväl banken som diskontrörelsen, ty nekas kan väl ej att en låneanstalt ej bör bevilja flere lån, än hvartill medel finnas inne.
Någon annan mening har icke med stadgandet åsyftats, än en bättre ordning, och jag anhåller derföre örn bifall till detsamma.