Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte det jag anhåller om rättelse af ett tryckfel i den nu föredragna punkten ■—- der står nemi. »25 November 1860», hvilket rätteligen bör vara »25 Maj 1860», — vågar jag, på grund af den åberopade öfverenskommelsen, föreslå att R. o. Ad. måtte bifalla den nu föredragna punkten med följande förändrade lydelse: »att det förbud mot nybyggens anläggande å öfverloppsmarkerna i de Norrländska länen, intill dess undersökning och reglering af desamma försiggått, som genom K. M:s Nåd.
Skrifvelse till Kammar-Coll. den 25 Maj 1860 meddelats, måtte utsträckas jemväl till kronans blifvande öfverloppsmarker i Stora Kopparbergs län samt oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Westerbottens och Norrbottens län, att gälla intill dess undersökning försiggått, huruvida öfverloppsmarkerna 206 Den 4 November f. m. i sin helhet eller oafvittrade skogarne till någon del rnä för kronoparker förklaras.»
Häri instämde Frih.
Mörner: 1 afseende å denna punkt är, under öfverläggningen örn den närmast föreg:de, en stor del af diskussionen redan undangjord.
Här har talats åtskilligt om nybyggesväsendet i Norrland, och man har hört sorgliga skildringar derom af tvenne f. d. Landshöfdingar derstädes.
Det är väl att offentliga handlingar finnas, som något kunna motväga det intryck, man deraf kunde få.
Jag får bedja de värde Hrrrne taga någon kännedom om de sednaste 5-års-berättelserna.
De skola då finna, att det icke är fullt så illa bestäldt i Norrland; att odlingen gått framåt och folkökningen likaså.
Det finnes således faktiska uppgifter att stödja sig vid, hvilka kunna något lugna.
Hvad nybyggesväsendet vidkommer, är det ett ekonomiskt ärende, hvari Konungen således kan efter behag lagstifta.
Landshöfdingarne i de nordliga länen hade fästat K.
M:s uppmärksamhet på bristerna i lagstiftningen, och föreslagit de nödiga förändringarne deruti, kan jag icke tvifla på att K.
M. ju icke hade derpå fästat det afseende, de förtjenade.
Derföre att man finner vissa brister i nu gällande lagstiftning om nybyggesväsendet, kan det icke vara skäl att h. o. h. förbjuda nybyggens anläggande, oell lör en obestämd, troligen ganska lång, tid betaga den i dessa trakter så betydligt tillväxande populationen den utväg till bergning, som uppodling af nybyggen erbjudit, — en tid, som visserligen några löreg:de talare sökt bevisa icke skulle kunna komma att omfatta så särdeles många år, men hvars längd jag likväl vågar betvifla är behörigen utredd.
Det är nogsamt bekant, att det gemenligen fordras en ganska lång tid, innan man från vederbörande i orterna får utlåtande i något mera vidtomfattande frågor; och att så äfven blir förhållandet i detta fall, derom kan man vara öfvertygad.
Det finnes exempel, att då man begärt utlåtande i frågor, der det icke behölts annat, än att vederbörande satt sig till skrifbordet att författa ett svar, har det likväl kunnat åtgå 7 år för ett sådant svars afgifvande, och jag är öfvertygad om att vid detta tillfälle flera åtgärder af så besvärlig och tidsödande beskaffenhet skola blifva af nöden, innan frånskiljandet af kronans ölverloppsmarker kan ega rum, att flere tiotal af år skola derförinnan lupit till ända.
Jag fruktar derfiire, att det nu framställda förslaget kan blifva skadligt och olämpligt.
Man kan deremot ganska lätt gifva sådana föreskrifter om nybyggenas storlek och omfattning, och rättigheten att få anlägga sådana, att missbruk lörekommas, deribland jag lör min del räknar såsom ett af de största, att åt nybyggare på en gång utsynas tusentals tunnland skog.
Det är odlingslägenheter, och icke hemman, som borde utsynas.
Sedan odlingslägenheten är utsynad, och odlingen verkställd, skulle åt nybyggaren kunna, Den 4 November f. m. 207 emot betalning, tilläggas en viss qvantitet skog, men jag (ror icke att ens för närv:de författningarne gifva anledning till ovilkorlig utsyning af hemmanslägenheter.
Såväl på den grund, alt det tyckes mig vara mera skäl att förändra stadganderna i den anförda riktningen, som äfven emedan denna fråga h. o. Ii. beror af K. M., får jag anhålla om afslag å Utslcts förslag i denna punkt.
Den långvariga diskussionen i förra punkten torde göra allt vidlyftigt tal nu mera öfverflödigt.
Jag tiar blott, i anledning af den siste värde talarens anförande, velat anmärka att i Utslcts Betänk, icke förekommer att någon viss skogsrymd skall utsynas.
Deremot har det under diskussionen blifvit yttradt, att odlingslägenheter böra utsynas, och att erforderlig skog skall utses.
Derjemte finnes stadgadt, att till hvarje hemman skall afsättas 2,500 till 4,000 tunnland jord, och att således vid afvittringen skall lägenheterna tilläggas en ganska betydlig skogsareal.
Hvad sjelfva saken vidkommer, har jag — jag fruktar till tröttande för K. o.
Ad. — upprepat att det ej är meningen att förbjuda odlingen, utan blott att, till dess vederbörande hinna yttra sig angrde hvilka trakter kunna vara lämpliga till kronoparker — och jag tror, i motsats mot den siste värde talaren, att detta uppskof icke kan blifva särdeles långt — förbjuda anläggningen af nybyggen.
Samme talare har slutligen sagt, att
Utslcts förslag vore att betaga nybyggarne sista utvägen till bergning.
I fullkomlig motsats lill honom, anser jag deremot att Utsk:ts förslag just alser att icke sluta till den, utan att för framtiden bereda dem tillfälle till arbete.
Det är uppenbart, att denna befolkning icke kan lefva uteslutande på spannmålsproduktion, utan de måste grunda sitt förvärf äfven på annat arbete, och då äro kronoparkerna ett sätt att rädda en del af skogen undan den nuv:de skogsförödelsen, för att i framtiden bereda folket i dessa orter tillfälle till arbete.
Jag anhåller således om bifall till Hr von Köchs förslag.
Sedan öfverlaggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o.
Landtm, att derunder hade yrkats dels af Hr von Koch, att Utslcts förev:de hemställan måtte bifallas med följande förändrade lydelse: watt det förbud mot nybyggens anläggande å öfverloppsmarkerna i de Norrländska länen, intill dess undersökning och reglering af desamma försiggått, som genom K. M:s Nåd.
Skrifvelse till Kammar-Coll. den 25 Maj 1860 meddelats, måtte utsträckas jemväl till kronans blifvande öfverloppsmarker j Stora Kopparbergs län samt oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Westerbottens och Norrbottens län, att gälla intill dess undersökning försiggått, huruvida öfverloppsmarkerna i sin helhet eller de oafvittrade skogarne tili någon del må för kronoparker förklaras»; dels ock af Gr.
Mörner, att Utsk:ts hem ställan måtte afslås.
JOS Dm 4 November f. m.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall till densamma med ofvanomförmälda förändrade lydelse, då svaren utföllo med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den, som bifaller Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i 4:de punkten af Betänk:t N:o 50 gjorda hemställan, med den af Hr von Koch deri föreslagna förändring, att slutet kommer att lyda sålunda: »huruvida öfverloppsmarkerna i sin helhet eller de oafvittrade skogarne till någon del må för kronoparker förklaras», röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad.
Utsk:ts ifrågavide hemställan.» Sedermera företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 44.
Den vidare pröfningen af förevide Betänk, uppskjöts till e. m:s plenum.
N:o 210, ang:de verkställd omröstning i åtskilliga till statsregleringen hörande frågor; Banko-Utsk:ts Menur och Utlåtrn: N:o 73, om kungörande af åtskilliga föreskrifter i Bankoreglementet; N:o 74, ang:de förhöjd pension för Kassören i Banken C. M. Schön; N:o 75, i ani. af Handlanden D. Scbedwins enkas ansökning om eftergift af skuld till Banko-Diskont-verket; samt Lag-Utsk:ts Mern. N:o 78, ang:de verkställd omröstning i ani. af de hos Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande - Den 4 November e. m. 209 hafvande af Lag-Utsk:ts Betänk:n N:ris 35 och 55 öfver dels K. M:s Nåd.
Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmålslagstiftningen. B. o. Ad. åtskiljdes kl. § 3 e. m.
Onsdagen den 4 November 1863.
Justerades 2 prot.-utdrag för f. m:s plenum, samt prot:t för den 13 sist).
Fortsattes pröfningen af Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
5:te punkten (sid. 19.)
6:te punkten (sid. 24).
Innan jag yttrar mig öfver Utsk:ts förslag i denna punkt, anhåller jag att i korthet få redogöra för behandlingen vid föregide riksdagar af frågan om häradsallmänningarne.
På riksdagen 1856—1858 beslöto R.
St:r, i öfverensstämmelse med skogs-komitéens förslag samt innehållet af K. M:s i H. VII. 14 210 Deu 4 November e. m. ämnet aflåtna skrifvelse, aatt häradsallmänningarne borde bibehållas oförminskade och oskiltade samt stå under Skogsstyrelsens vård och förvaltning, i ändamål af enahanda regelbundna förvaltning som kronoskogarne, men med rättighet för dem, som efter hittills gällande grunder kunna anses såsom delegare i dessa allmänningar, att tillgodonjuta den behållna afkastningen deraf, antingen in natura eller med de derför inflytande penningarne, på sätt delegarne kunde sins emellan öfverenskomma; dock att kostnaden ej mindre för skogarnes indelning, der sådan ej redan skett, än äfven för deras vård och skötsel, skulle i första rummet af afkastningen godtgöras.» Bonde-St., som icke biträdt detta beslut, aflat emellertid till K.
M. en särskild skrifvelse, hvari Ståndet anhöll, att K.
M. måtte taga i nådigt öfvervägande, huruvida icke allmänningarnes skötsel snarare borde öfverlemnas åt allma imings-intressenteriK» sjelfva.
I anledning häraf afgaf K. M. till
Skogsstyrelsen en befallning att vid uppgörande af skogslagen fästa afseende vid denna Bonde-Sfcs hemställan.
Derefter framlade Skogsstyrelsen i sitt betänk, öfver skogslagstiftningen i riket, rörande härads-allmänningarne, ett förslag, som i det närmaste öfverensstämrie med den sålunda af Bonde-St. uttalade mening, nemi. att Skogsstyrelsen borde tillse att dessa skogar erhölle samma behandling som kronoskogarne, men att deras skötsel skulle af häradsboarne ombesörjas, derest de icke bestyret åt Skogsstyrelsen öfverlåta ville.
Det vid 1856 års riksdag bifallna förslag afsåg således att ställa häradsallmänningarne under Skogsstyrelsens omedelbara vård och förvaltning, då deremot det andra förslaget afsåg att ställa dem under allmän nirigs-intressenternes förvaltning och åt Skogsstyrelsen endast öfverlemna tillsynen öfver dem.
Ofver detta Skogsstyrelsens förslag infordrades Landshöfdinge-embetenas utlåtande, och då de flesta utföllo till förmån för förslaget af år 1856, afgaf Skogsstyrelsen ett ytterligare förslag och det är detta som af Utsk:t upptagits.
Enligt detsamma skulle häradsallmänningarnes vård och förvaltning öfverlemnas åt intressenterna sjelfva, derest de med Skogsstyrelsen öfverenskomma om skötseln.
Det förefaller mig emellertid icke möjligt att på förhand kunna afgöra huru en skog för all framtid ändamålsenligast skall skötas.
Asigterna om företrädet af de olika brukningssätten vexla ständigt, och man kan icke förutsäga, om framdeles den skogskultur anses vara bäst, sorn i dag omfattas såsom den förträffligaste.
Har då Skogsstyrelsen, såsom Utskit föreslår, med intressenterna öfverenskomma om häradsallmänningarnes skötsel och åt dem öfverlemnat förvaltningen, så har Styrelsen afsagt sig all rättighet att i afseende å häradsallmänningarnes skötsel och vård hafva den uppsigt, som af förändrade förhållanden borde påkallas.
För min del kan jag icke inse, hvarföre Skogsstyrelsen skulle afsäga sig den närmare vården af det rika skogskapital, som häradsallmänningarne utgöra.
Intressenterne kunna väl icke begära bättre än att erhålla den största möjliga inkomst, och Den 4 November e. m.
211 detta sker, om allmänningen anförtros åt den myndighet, som bäst är i tillfälle att förvalta en sådan egendom, nemi. skogsstyrelsen. __ Uti Östergötland förvaltas häradsallmänningar redan på det sätt, som vid 1856 års riksdag vann It.
Der tillgår det så, att allmänningarne stå under Konungens Befludes närmaste vård och förvaltning.
För hvarje allmänning tillsättes en komité af intressenter, hvilken eger en kontrollerande uppsigt öfver allmänningens vård, och som skall höras, då det är fråga om tjenstemäns tillsättande samt antagande af förändrad skogskultur.
Dessa allmänningar stå sålunda redan under allmän vård, och att öfverlemna dem åt den enskildes förvaltning, vore att frångå en, i min tanke, riktig grundsats, som, åtminstone inom nämnda län, medfört lyckliga resultater.
Utsk:t yttrar pag. 23, att »på förvaltningen beror sättet, på hvilket delegarne skola komma i åtnjutande af deras andelar i afkastningen», och anser alt inkomsten, om de ställas under allmän uppsigt, skall fördelas i penningar, då det deremot, om allmänningarne öfverlemnas åt intressenterne, skall bero af dem, huruvida inkomsten skall utgå i penningar eller in natura.
Jag hemställer, om icke en sådan åsigt grundar sig på ett misstag.
Jag åtminstone kan icke inse hvarföre det icke låter sig göra att intressenterne taga inkomsten, vare sig i penningar eller in natura, ehvad allmänningen står under allmän förvaltning eller icke, och jag kan äfven i detta fall åberopa Östergötland såsom ett exempel, ty der händer det flerestädes att utdelningen sker in natura, oaktadt häradsallmänningarne stå under allmän förvaltning.
Hufvudsakligen på den grund, att jag anser häradsallmänningarne ovilkorligen komma att bäst förvaltas, om de ställas under allmän vård, med intressenterne lemnad kontrollerande uppsigt, samt då R.
St:r för endast några år sedan, på grund af en K. Propos., uttalat sig för en sådan åsigt, anhåller jag att R. o. Ad. ville vidblifva sitt i afseende å häradsallmänningarne vid 1856 års riksdag fattade beslut.
Hr von Koch, Nils Samuel: Frih. af Ugglas har lagt mycken vigt derpå, att R. o. Ad. vid 1856 års riksdag fattat ett från Utsk:ts förev:de förslag afvikande beslut, och på den grund yrkat afslag å punkten.
Emellertid har Hr Frih:n sjelf, vid relaterandet af frågans föreg:de behandling, omnämnt att Bonde-St. vid 1856 års riksdag aflåtit en protest mot de öfriga Ståndens beslut och att K.
M. funnit de i Bonde-St:s skrifvelse omlörmälda förhållanden vara af beskaffenhet att förtjena särskild uppmärksamhet, hvilket äfven varit Skogsstyrelsens åsigt.
Det är icke heller den i R.
St:rs beslut uttalade grundsats, som nu är gällande, utan K.
M:s beslut af år 1859.
Således torde icke särdeles stort afseende böra fästas å R.
St:rs förra beslut i frågan, och om äfven Frih. af Ugglas’ förslag ginge igenom i detta Stånd, tror jag dock att det icke skulle hafva någon utsigt till framgång 212 Den 4 November e. m. hos de öfriga Stånden, ty under de sednaste dagarnes öfverläggningar framställdes icke ens en antydan derom, att man ville vidblifva R.
St:rs beslut vid 1856 års riksdag.
Jag tror äfven att allmänningarne skötas bäst, om förvaltningen ölverlåtes åt häradet, då egarne måste vara de som äro mest intresserade af att sköta dem väl.
Derigenom vinnes dessutom den fördel, att kostnaderna för skogsbetjeningen icke blifva så stora, som eljest måste blifva händelsen.
Visserligen medgifver jag att redaktionen kunnat vara bättre, men jag tror icke att skogsstyrelsen, vid öfverenskommelse med intressenterna om hushållningsplan, skall förbinda sig att för all framtid följa ett visst uppgjordt system, utan att den förbehåller sig rätt att lämpa hushållningen efter den erfarenhet, som under tidernas lopp lörvärfvas, och, skulle en origtig tillämpning ega rum, har K.
M. att ordna denna angelägenhet.
Såsom sakerna nu stå, tror jag det klokaste vara att bifalla Utsk:ts Betänk., hvarom jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos.
Vid den riksdag, då Skogskomiterades förslag förevar till behandling, anfördes såväl af mig som af d. v. Landshöfdingen, Frih.
Kraemer, många skäl emot komitéens förslag, och dessa skäl qvarstå ännu ovederlagda.
Jag tror också, att om votering blifvit begärd, innan klubban fallit, så hade R. o.
Ad:s beslut utfallit annorlunda än del gjorde.
Alla de, som känna huru det tillgår med förvaltningen af allmänningarne och luiru vigtigt det är att leda delegarne till sådana beslut, som stå tillsammans med enskild rätt och det allmännas fördel, måste också vara af den åsigt, att det vore önskvärdt, om häradsallmänningarne förblelve under Konungens Befhuies vård och att häradsboarne blott åtnjöto den rätt, de nu halva sig tillerkänd.
För Skogsstyrelsen är det nemi. särdeles betungande att jemväl skola hafva vården af dessa skogar, då det deremot för Konungens Beflude, med biträde af jägmästaren, bör vara mycket lättare att taga kännedom om det sätt, hvarpå de underordnade fullgöra sina åligganden, och dervid afsätta de odugliga.
Det hade derföre i min tanke varit väl, om frågan om häradsallmänningarnes förflyttning under Skogsstyrelsen aldrig blifvit vackt.
Jag anser det emellertid vara af Utsk:ts Betänk, ådagalagdt, att ifrågav:de allmänningar icke äro enskild egendom.
Den siste värde talaren omnämnde en lag af år 1859, som skulle vara gällande för häradsallmänningarne.
Någon sådan lag finnes, mig veterligt, icke.
Deremot har jag mig bekant en skrifvelse, som blifvit af K.
M. aflåten till skogskomitéen med anledning af Bonde-St:s protest vid 1856 års riksdag, och det torde vara denna skrifvelse, som af den värde talaren blifvit upphöjd till rang, heder och värdighet af gällande lag.
För min del skulle jag tillstyrka, att R. o. Ad. måtte förklara att i afseende å vården af häradsallmänningarne något nytt Den 4 November e. m. 213 stadgande icke erfordras, enär 1849 års
Bref torde vara tillfyllestgörande.
Hr Bos, Anders Emanuel:
Jemte det jag förenar mig med Hr von Koch, ber jag att få nämna, att, oaktadt B.
St:rs beslut vid 1856 års riksdag, K. M. i Nåd.
Brefvet af den 21 Januari 1859, hvarigenom Skogsstyrelsen organiserades, tillkännagaf, att sådana omständigheter förekommit, att K. M. ansåg sin förra Propos. böra i så måtto ändras, att Skogsstyrelsens åtgärd endast borde sträcka sig till uppsigt öfver häradsallmänningarne.
Nu äro ailmänningarne till större delen under allmän vård och flera reglementen äro fastställda.
Jag tror också att det af sjelfva lagstiftningen framgår, att eganderätten till ailmänningarne är häradets.
Detta är äfven erkändt, då R.
St:r tillåtit allmännings-intressenterne att sig emellan fördela marken.
Beträffande först Hr von Köchs yt trande om K.
Brefvet af 1859, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att nämnda Bref ingalunda innefattar någon lagstiftning för härads-allmänningarne, utan allenast innehåller en underrättelse till Skogsstyrelsen om den skedda förändringen i åsigter, samt hvad Styrelsen i anledning deraf hade att iakttaga vid uppgörandet af sitt förslag.
Hr von Koch har vidare yttrat, att det vore bäst att antaga Utskds förslag, enär detta bade utsigt för sig att vinna 11.
Hvad detta skäl beträffar, inverkar det icke på mig, och jag kan icke af sådan anledning förmås att antaga något, som jag anser olämpligt.
Såsom ett ytterligare skäl för Utsk:ts förslag, anförde Hr von Koch, att kostnaderne för det allmänna skulle blifva mindre, om Utsk:ts förslag antoges, än orri R. o. Ad. vidblefve sitt förra beslut.
1 detta afseende ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå att förvaltningskostnaderna skola tagas af inkomsterna utaf häradsallmänningarne, samt att en god förvaltning lemnar mera medel till bestridande af dessa omkostnader, än en mindre god.
Skogslagstiftningens ändamål torde vara alt bestämma de grunder, som för framtiden betrygga skogens bestånd, under det att intressenterna hafva den största möjliga inkomst.
Och då detta enligt min tanka bäst tillgodoses genom vidblifvande af den redan förut af R.
St:r omfattade åsigt, och då jag för riktigheten af denna åsigt kan såsom exempel anföra förhållandena i det län, jag närmast känner till, nemi.
Östergötland, uppmanar jag R. o. Ad. allvarligen att icke efterskänka det allmännas rätt att vidtaga åtgärder, som äro erforderliga för skogens bevarande.
Jag vill icke bestrida Frih. af Ugg las’ uppgift, att det sätt, hvarpå allmänningarnes skötsel liand - 214 Den 4 November e. m. hafves, „är godt.
Samma erfarenhet, som Hr Frihm har hemtat i Östergötland, har äfven kommit mig till del i det mig anförtrodda län.
Det är också gifvet, att det hör gå bra, då intressenterna kunna på nära håll öfverlägga med Konungens Befh:de om de förändringar, som af dem åstundas; hvaremot jag befarar, att missnöje lätt skulle kunna uppstå, om Konungens Relindes befattning med häradsallmänningarne öfverflyttades till en i Stockholm residerande Skogsstyrelse, med hvilken intressenterne icke skulle kunna mundtligen öfverlägga.
Sistnämnda förslag bör derföre icke gerna kunna vinna några sympathier, då deremot mera framgång skulle kunna förväntas åt ett förslag att bibehålla den nuv:de administrationen.
Men då en ordnad skogshushållning inom landet skall åstadkommas, tror jag det icke går an att såsom regel föreskrifva, att häradsallmänningarne skola stå under Konungens Befludes förvaltning, ehuruväl något hinder för intressenterna icke finnes, att, om de förklara sig nöjda med det nuv:de förvaltningssättet, vidblifva detsamma.
Utskrts förslag är i min tanke godt, och jag tillstyrker bifall till detsamma.
För min del instämmer jag med Frih. af Ugglas i yrkandet om bifall till det af skogskomitéen framställda förslag, hvilket grundade sig på inkomna upplysningar derom att allmänningarne flerestädes sköttes illa.
Sådan har ock min erfarenhet såsom landshöfding varit.
Det hände nemi. att sedan en ansökning om utsyning af skog för allmänt behof å en uppgifven allmänning beviljats, man kort derefter förnyade samma begäran i afseende på en annan allmänning, emedan på den första icke funnits något enda träd.
Det kan icke heller vara nyttigt att lemna intressenterna fria händer, ty man kan icke förutsätta, att de skulle af omtanka för efterkommande underlåta att göra sig tillgodo så mycket som möjligt af skogskapitalet.
Icke heller kan man anse. att personer, som alldrig tänkt på skogshushållning eller som hafva sysselsättningar, derifrån vida skiljda, skulle kunna förvalta en skog bättre än den myndighet, som deråt egnar all sin tid.
Jag vill äfven i förbigående anmärka, att häraderna, i min tanke, icke hafva någon eganderätt till allmänningarne, utan att eganderätten tillhör kronan, som till menigheterna upplåtit nyttjanderätten till allmänningarne.
Många bevis för denna åsigt skulle kunna anföras, men jag inskränker mig till att påpeka, att vi, om så icke vore, icke skulle kunna lagstifta om allmänningarnes förvaltning.
Det har här blifvit yttradt, att 1859 års K.
Bref icke skulle vara en författning, som länder vederb:de till efterrättelse.
Men att så är, anser jag uppenbart, enär K. M. i berörda Bref, hvarigenom Skogsstyrelsen konstituerades, gör det förklarande, att K.
M. frångått sitt förra beslut samt Den 4 November e. m. 215 att härads-allmänningarne, »der menigheterna sådant önska, skola stå under vård och förvaltning af delegarne eller deras ombud, » etc. etc.
En värd talare vidrörde frågan om hvem som hade eganderätten till härads-allmänningarne, och uppgaf att det skulle vara kronan, emedan vi eljest icke skulle kunna lagstifta om allmän* ningarnes förvaltning.
Men då Konung och Ständer befatta sig med hela kommunalförlättningen, torde den värde talaren väl få medgifva att älven kommunalskog blir föremål för lagstiftning af statsmakterna.
För mig utgör den omständigheten, att allmänningarne flerestädes blifvit fördelade intressenterna emellan, ett tillräckligt bevis derpå, att allmänningarne äro häradets egendom.
Det gläder mig att höra, att allmänningarnes förvaltning i Östergötland skall vara så förträfflig, och att delegarne skola vara så belåtna.
Men är förhållandet sådant, så har en märkbar förändring inlrädt sedan Frih. af Ugglas blef landshöfding derstädes, ty på den tid, jag der egde egendom, minnes jag att det var visst icke någon belåtenhet med allmänningarnes förvaltning, och alldeles ingen utdelning hvarken i skog eller penningar erhöll jag på 10 år af min lott i en stor allmänning.