Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 12 Februarii e. m. 3o3 Februari månad erfara en Rysk arme’e, med fulla förråder på Åland, anrycka mot Stockholm, beträffar, så är jag, för mia del, öfvertygad derom, att denna syn, om den förverkligades, mera vore en högst betydelselös skräckbild, än någon orsak till sann farhåga.
Den som, lika med mig *), sett Ryska armeens marsch öfver Qvarken 1809, den hyser ingen särdeles fruktan för en lika beskaffad promenad öfver Ålands *) Jag hade nemligen yttersta posteringen vid Degerforss, då Ryssarna kommo öfver Qvarken, nästan stelnade af köld, och derföre så litet tjenstbara, att de icke om aftonen kunde poussera sig fram till byn för att få nattqvarter, oaktadt att deras styrka bestod af mer än dubbelt så många tusende, som vi voro hundrade.
Skulle de icke öfverkommit ett skepp, som de antände, och vid hvars brand de fingo tillfälle att turvis och gruppvis uppvärma sig, så hade de otvifvelaktig! mangrannt frusit ihjäl; eller hade vi, under deras värrnnings-manöver, haft några kanoner, som med drufhagel spelat på de halft förstelnade högarna, så skulle troligen ingen enda fiende kommit till Umeå.
Af de, som ditkoromo, vörö ändå en mängd af befäl och manskap förfrusna och måste fylla sjukhusen.
Jag vill icke omnämna min egen erfarenhet af kölden vid samma tillfälle; ty sådant hör till krigets oundvikliga, ehuru obehagliga, följder.
Hvad jag deremot bör nämna, efter del är så ljuft att göra rättvisa åt förtjensten, är Major Gregori Aminoff* (nu mera vid Westmanlands Regemente), vid detta som vid alla tillfällen, tappra och skickliga uppförande: han gjorde fienden det största afbräck. 3o4 Den 11 Februarii e. nt. haf.
Det var i sanning bedröfligt att se, t hvilket förstelnadt tillstånd Ryssarna befunno sig vid deras öfverkomst till kusterna af Umeå.
De tillstodo sjelfva, att företaget var halsbrytande.
Isen der ar dock icke så opålitlig, som imellan Åland och Grisslehamn.
Likväl blefvo de utsatta för en spricka eller så kallad ruke på isen, imellan Wasa och Holmönj hvaröfver de icke kunde komma, och hvilken, jemte en uppkommen dimma, orsakade för dem en, såsom de sjelfva yttrade, till förtviflan gränsande omväg af ett eller halftannat dygns marsch (jag mins icke bestämdt hvilketdera).
Ett sådant foretag är verkligen så ä(- ventyrligt för angriparen, att, om han också, hvad sällan inträffar, lyckligen skulle komma öfver den vådliga isen, som livart ögonblick af storm eller tö kan brista under hans fötter, för att i hafvets djup begrafva honom och hans resenärer, — om lian, säger jag, äfven lyckades att öfverkomma, är det likväl icke tänkbart, mindre möjligt, att han derföre kunde intaga hufvudstaden, ty dessförinnan skulle väl så stor del af den närmast belägna Svenska armeen hinna sammandragas, att den utan svårighet mäktade att slå, skingra och förstöra, en på äfventyr utskickad ströfkorps, ty att en betydligare armé med artilleri, kavalleri, tross, utredning och proviant, skulle Den ia Februarii e. m. 3o5 slullie utsätta sig fplr ett dylikt vågspel, är ingalunda troligt.
Jag är således af den fullkomliga öfvertygelsen, att den syn, att erfara en Rysk arme' i Februarii eller Mars månad öfver Alands haf anrycka mot Stockholm, vore vida mera olycksbådande för Ryssarna, än för oss, om vi nemligen icke med armarna i kors skulle afvakta deras ankomst.
Att återkomma till befästnings-systemet, så är jag i öfrigt af deras tanka, som tro, att befästade öfvergångspunkter vid vissa af Mälarens sund borde påtänkas, att
Qvicksunds eller i£«ttg\yöA/\y-passagerna i sådant fall icke böra lemnäs ur sigte, att, till lättnad för armens operationer, om möjligt, inom hvarje regionsområde, på transportvägarna, mindre befästade biförråder eller operationsdepoter, efter hand, borde anläggas, att det ställe vid Wiby kyrka, der alla vägar från Stockholm, Westmanland, Dalarna, Nerike, Wermland, Westergöthland, Södermanland och östergöthland förena sig, samt den punkt vid Jönköping, der vägarna från Öster- och Westergöthland, Småland och, med ett ord, hela södra Sverige, sammanstöta, åtminstone så mycket borde befästas, att arnmns ekonomiska operationsbas derigenom blefve försäkrad, och fiendens framträngande till Wanås hufvud-depot tillika betydligen försvårad. 12 H. 20 3o6 Den ia Februari i e. m.
Sålunda uppenbarar det sig tydligen, att afven jag hyllar det så kallade centralförsvaret, af hvars vetenskapliga benämning Friherre Anckarwärd sett så många förbryllas.
Jag hyllar det af orsak, att det är det minst kostsamma, lättast verkställbara och ändamålsenligaste för ett fattigt land, hvaremot dess motsatts: peripheri- eller gränsförsvaret, fordrar ett så ojemförligt större antal fästningar och så stora armeer, att anskaffandet utaf endera af dem, mångfaldigt skulle öfverstiga Sveriges tillgångar; jag hyllar det af orsak, att det för alla länder, men synnerligast för Skandinavien, är det kraftigaste och säkraste, ty i samma förhållande som peripheri-försvaret sprider, i samma förhållande förenar centralförsvaret nationens både materiella och intellektuella fÖrsvars-styrka; jag hyllar det af orsak, att deri ovilkorligen ingår den defensiva principen, som så väl passar för vårt läge och våra behof; jag hyllar det af orsak, att centralförsvaret är så nära förenligt med Svenskars och Norrmäns urgamla sjelfständighetslynne, och jag hyllar det ändtligen af orsak, att detsamma helt och hållet öfverensstämmer med Skärgårdsflotta och NationalBeväring: dessa tvenne de minst kostsamma och mest nyttiga af alla våra försvarsanstalter.
Jag har nämt NationalBeväring, och i begreppet derom, att det är hufvudgrun - Den 12 F e b r 11 a r i i e. ni. den för vårt förevar, öfverensslämmer jag i allo med Herr Friherre Anckarswärd.
Att den af styrelsens organer, som närmast har lill pligt, att i dessa ämnen tänka och handla, gör detsamma, kan icke annat vara än högst tillfredsställande för oss båda, och säkerligen äfven för hela Svenska Nationen.
Herr Grefve Brahes minnesvärda ord, i detta fall, äro: ”Bevärings-systemet ”har, under form af skyldighet, återgifvit ”folken den fria mannens ursprungliga rättigheter att hära vapen till sitt lands förtvar, och ett folkfaltigt land, som hvar”ken kan uppställa, eller på fredsfot bör ”underhålla någon betydligare stående ar”mé, måste på NationalBeväringen utan tvif”vel beräkna och finna sitt hufvudsakliga”ste försvar.”
Denna grundsatts, uttalad af en af styrelsens, i militäriskt afseende vigtigaste, organer, uppenbarar ingalunda, att någon excentrisk politik ingår uti Regeringens planer.
Tvertom ogillar Herr Grefve Brahe Friherre Anckarswärds utsträckning af sjelfva Bevärings-systemetvisar olämpligheten och de oerhörda kostnaderna deraf, samt återför honom till den måtta och medelväg, man hittills iakttagit.
Alltför besynnerligt, att icke böra anmärkas, är Herr Friherrens nuvarande tro 20* 3o8 Den 11 Februarii e. m. (pag. 47)» ”att Sveriges slående armé är otillräcklig för hvilken försvarsplan som helst, ”och alt bristen ofullkomligt fylles genom ”vår nuvarande Bevärings-lag.”
När man jemför dessa tänkesätt med Herr Friherrens yrkanden under de föregående Riksdagarna, att minst 10,000 man af indelta armén både kunde och borde indragas, så stannar man, icke utan anledningar, i villrådighet om hvad man skall tro vara det egentligen antagliga af Friherrens projekter.
Närman lägger härtill, att Herr Friherren nu vill utsträcka Beväringspligten ända till och med det 4o:de året, och sålunda med 4°° Pr0“ cent förnya de ledsamheter och obehagliga intryck, detta stora och nyttiga försvarssystem i sin första, af måtta och billighet begränsade, tillämpning, inom Svenska nationen uppväckte; så kan inan med skäl påstå, att ingen mer än Herr Friherren sjelf tycks lia fallenhet för en excentrisk politik.
Likväl är Herr Friherren strax derefter (pag.
57) af den tankan, att ”sjelfva fö”remålet eller försvarsbehofvet är det största af allt samhällsondt.
Man bör i sanning vara erkänsam mot Regeringenj som icke lyssnat till Herr Friherrens föreslagna utsträckning af detta ondaj — som hellre öppet visat, att Frilierrens projekt, för blotta bevärings- och utrednings-persedlarna, skulle leda till den oerhörda kostnaden af icke mindre än öfver 17 millioner R:dr; V Den 12 Februarii e. m. 3°g och sorn, med den mot denna förfärliga summa ojemförligt ringa tillökning i anslag, och utan att i något fall vilja öka armens numerär, — dock anser det nu befintliga förhållandet tillräckligt för den försvarsplan hon uppgjort och ämnar följa.
Att (pag. 47) nuvarande Beväringsexercisen är bra kort, medgifves; men att den är utan ändamål, det måste jag bestrida, Den har redan varit af stort ändamål blott derföre, alt den farhåga, som BondeStåndet och Beväringsynglingarna i början hade för vapenöfningen, derigenom nu mera alldeles försvunnit, ja till och med förvandlat denna första fruktan lill elt nästan allmänt tycke för exercisen.
Som militärisk bildning bar den äfven haft sin goda — ehuru visst icke fullkomligt syftesenliga — verkan.
Man finner nemligen med verklig hugnad, alt de unga män af allmogen, som undergått vapenöfningen, i tal, i hurtighet, i gång och ställning utmärka sig framför dem, som icke varit med i den, af Herr Friherren ansedda, ändamålslösa 12 dagars leken med geväret.
För min^del fäster jag vida mindre vigt vid en lång vapenöfning, än hvad man i allmänhet anser så ovilkorligen nödvändigt.
Jag delar i detta, likasom i många andra militäriska fall, Herr Lefre'ns öf - *)
Se hans anförande mot Herr Friherre Anckarswärd, i Plenum den 8 December 1828.
Den 13 Februari! e. rr». verlygelse.
Jag liar sjelf varit vittne, under pröfningens hårdaste Ögonblick, hurusom några veckors öfningstid kan bilda alldeles råa ynglingar till oväntadt fullkomliga krigare.
Wasa Regemente, en i största hast föranstaltad frivillig uppsättning under 1808 års krig, exercerades icke många dagar längre än vår nuvarande Beväring, men bestod dock soldatprofvet, då det under reträtten från Cuopio, genast vid ankomsten till armen mottog arrieregardet, och charmerade plutonsvis i retirerande med en ordning, köld och säkerhet, som väckte sjelfva de blodbestänka veteranernas förvåning.
Jag tror således, alt Herr Friherre Anckarswärds förslag, i afseende på barns, ynglingars och Beväringsmanskapets exercerande, icke förtjenar någon uppmärksamhet.
Jag tror, att om redan 12 års barn förpligtades, att (pag. 5a) ”med eller utan "trädgevär, exercera hvarje skoldag (minst ”3:ne dagar i veckan) efter slutad läsning ”minst 2:ne timmar; att *(pag. 53) ifrån ”i6:de till och med 2o:de året, under he”la sommaren, vid kyrkan alla helgdagar, ”före Gudstjensten,” också 2:11c timmar, att (pag. 53, 54) ”ifrån och med 21 lill och "med 25 år, utom 12 dygns årlig bataljons-* "exercis, 2:ne gånger, nemligen vid hvarje Ilan tror nemligen 3:nc lämpligt länga öfningsmölen vara tillfyllestgörande.
Den 12 Februarii e. ra. 3 r i "sommars början och slut, sammandragas, "mönstras och exerceras; att, efter fyllda 25 "lill och med fyllda 35 års ålder, en gång om "året på kyrkobacken mönstras och exerceras, och att Bevärings-skyldigheten ändå "icke upphörde förrän med /\o års ålder,” jag tror, vill jag säga, att detta idkeliga mönstrande och exercerande under icke mindre än 23 års tid, — tillika med den ifrån 5 lill 20 års tid utsträckta Beväringspligten, — skulle, icke utan skäl, utledsna liela nationen, förvandla det sköna sjelfförsvaret till en fruktad samhällsbörda och afskräcka hvar och en från skolan och kyrkan* dit man i stället borde mer och mer söka uppmuntra och öfvertala äfven dem, som, utan att der mönstras och exerceras, dock sällan besöka någondera.
Endast genom ett sådant förfarande, som det Herr Friherren föreslagit, skulle sjelfva föremålet eller försvarsbeliofvet blifva, hvad det ingalunda nu är, det största af allt samhälls-ondt.
Man bör akta sig alt, genom för mycket långvariga, onödiga eller småaktiga vapenöfningar, göra Beväringspligten obehaglig och dymedelst småningom fruktansvärd.
Den mätta och medelväg som dermed hittills iakttagits, har, som sagdt är, haft flera moraliskt — fast icke så många militäriskt — välgörande följder.
Man bör 312 Den 12 Februari i e. m. icke obetänksamt tillintetgöra de förra för de senares skull.
På sinnesstämningen, på den intellektuella bildningen, på känslan för yrket fäster jag vida mer vigt, än på exercisen och färdigheten att mer eller mindre prydligt handtera geväret *).
Allmogens nuvarande belägenhet och behof af all den lilla arbets-styrka den äger, påkallar dessutom ett allvarligt behjertande, som, utan stora olägenheter och brydsamma följder, icke kan åsidosättas.
Att vid det personliga deltagandet i den fria mannens *) Målskjutningen, såsom en folk-lek, anser jag icke heller så nödvändig, söm Herr Friherren.
Lek och pligt kunna icke gerna sammanparas.
Hos tänkande menniskor blir pligten icke länge lek, och lekandet med skarpa skott är dessutom löga eller intet syfteseniigt.
För öfrigt ar det icke, i vår tid, den mer eller mindre säkra skottvexlingen, som egentligen afgör en bataljs utgång.
Det är manövern som gör det.
Den beror af högste befälhafvarens eller tillfälliga befälhafvares insigt och fintlighet, och. det är dessa egenskaper, som böra utbildas företrädesvis, och det hos befälet.
Hvad nationaldrägten, som skall uttränga Adels-, Brukspatrons- och Borgare-uniformerna, beträffar, så, ehuru nyttig den kan vara, hör den dock till ett underordnadt värde, och bör öfverlemnas till hvars och ens godtfinnande; ty dea blåa eller grå rocken, lång eller kort, gör ingenting till saken, då det gäller att ställa sig i ledet för fäderneslandets försvar, och dessimellan må man få kläda sig efter råd och lägenhet, såsom man finner för godt, utan att stöpas i vissa skråmessiga, allmänna eller enskifta, hvarken yttre eller inre former.
> Den 12 Febru a l ii e. m. 313 sjelffors var flista så få uppoffringar af lid och kostnader, som möjligt; se der höjden af ali statsmannavishet i ordnandet af ett folkfattig och medellöst lands försvarsanstalter.
Att uttänka de ändamålsenligaste medel derföre, är åter ej mindre en liderligt öm Regerings, än hvarje omtänksam medborgares både rättighet och pligt.
Jag skall längre fram, med min välvilliga, ehuru ringa, skärf, söka bidraga dertill.
Jag vill förut göra några inkast vid Herr Friherre Anckarswärds slutliga tankar.
Herr Friherren påstår, att (pag. 5i) ”folkbildningen är ännu hos oss uti ett alltför uselt tillstånd,” och att ”råheten är ”stor och tankelyftningen ringa eller ingen.”
Jag kan icke gilla detta i allmänhet stränga domslut.
Jag anser det icke rättvist.
Visserligen har folkbildningen icke uppnått och icke ens kunnat upphinna sin kulminationspunkt; men jag tror derföre ingalunda , att den är i ett alltför uselt tillstånd: jag är tvertom böjd att tro, att den hos oss, relatift lill andra länder, ,är i ett ganska godt tillstånd.
Frankrikej som så ofta åberopas såsom exempel, och som på upplysningens allmänna bana, i många fall, hunnit längre än nästan alla andra nationer, är likväl, i afseende på folkbildningen, mycket efter oss.
Vår vidsträckta och glesbebod - 3i4 Den 12 Fe b r u a r i i e. m. da lokal, med små tillgångar och föga utbildad industriell verksamhet, skulle dock kunna göra motsattsen både lätt förklarlig och med skäl ursäktlig.
Frankrike räknar i5 millioner invånare, som ej kunna läsa i bok.
Långt ifrån att halfva folkmängden hos oss saknar denna ytterst nödvändiga kunskap, finns det snart sagdtingen enda menniska i Sverige, som ej kan läsa i bok, och nästan tredjedelen af våra sjelfbesultna
Bönder kunna derjemte både skrifva och räkna.
Huruvida råhetetij under sådana förhållanden, med någon sanningsgrund, kan sägas vara stor, påkallar Herr Friherrens närmare upplysning om den måttstock> hvarefter
Friherren bedömmer bildningsgraden hos vår menighet?
Likaså förhåller det sig med Herr Friherrens yrkande, alt tankelyftningen hos allmogen är ringa eller ingen.
Om sedlighet och ordnings-kärlek kunna anses för igenkännings-tecken på urskiljning och tankelyftning, så kan man icke, med skäl, fråndömma Svenska allmogen dessa egenskaper; stora brott och laster äro hos oss lyckligtvis sällsynta, och härröra, — då de som undantag någon gång röjas, — mera från den sinnesförvirring, hvari brännvinet bringat deras utöfvare, än från vildsinthet och råhet.
Den 12 Februari i e. m.
Inrättningen af folkskolor efter vexelundcrvisnings -method är otvifvelaktig! en önskansvärd sak.
Men att, utan afseende på lokala hinder, ålägga alla ynglingar, ifrån 12 till 16 års ålder, att minst 3:ne dagar i veckan besöka dem, är icke verkställbar!, och dessutom för mycket ingripande i hvars och ens fri- och rättigheter, om uppfostran skall ske på befallning och efter en viss method.
Att vid dessa skolor borde exerceras minst 2:ne timmar hvarje skoldag efter slutad läsning, är icke heller välbetänkt, ty detta allmänna och tidiga exercerande skulle, såsom jag redan nämt, troligen mera skada än gagna, och kostnaden alt vid hvarje liten by-skola underhålla en exercitie-mästare, torde äfven förtjena att öfvervägas.
Möjligheten oell kraften af ett lands försvar, — jag upprepar det—-beror dessutom icke så mycket på soldatens eller rättare bevärings-karlens utbildade färdighet i de mekaniska handgreppen, som icke mer och hufvudsakligast på befälets skicklighet.
Jag har åberopat ett, i delta hänseende, talande och bevisande exempel ifrån 1808 års krig.
Jag skulle kunna, ifrån denna tid, åberopa flera dylika.
Men jag väntar mig en invänning deremot, tagea från det då varande Landtvärnets föga användbarhet i allmänhet, som jag bör besva - 3i6 Den 12 F e b r u a r i i e. m. ra, och tror mig icke kunna göra det bättre, än derigenom, att jag företrädesvis begagnar det till styrka för mitt påstående.
Det var nemligen icke den så kallade otillräckliga och korta excercis-tiden, som gjorde Landtvärnet i det liela så litet gagneligt; det var endast och allenast den. ringa urskillning, hvarmed man tillsatte befäl vid detsamma.
Der befälet var någotsånär dugligt, befanns också denna landets ungdom fullkomligt uppfylla sin bestämmelse.
Att studenterj bodbetjenter och gesäller j utan afseende på konduit, utan kunskap i krigsyrket, icke kunde, såsom officerare och under-officerare, hvarken exercera , bilda eller vårda underlydande manskap, säger sig sjellt.
Det ar således just Landlvärnets i allmänhet olyckliga öde, som, främst af alla exempel, vitsordar den större nödvändigheten utaf ett dugligt befäl, än behofvet af mycken exercis-vana bos troppen.
Sättet att i tid åstadkomma det förra, är, i följd deraf, bufvudsakligen vigtigt.
Jag anser denna stora fördel lättast och med minsta kostnad vinnas genom en liten utvidgning af det förslag—jag, i sammanhang med min motion om upplösningen af Kongl. Krigs Akademien på Carlberg, vördsamt framställt.
Den 12 Februari i c. m. 3*7 Jag liar deri föreslagit tvenne MilitärProfessorers anställande vid Universiteterna i Upsala och Lund, samt en Militärlektors vid hvarje af Rikets Gymnasier; Liefve dertill en Exercis-mästare förordnad vid hvarje Trivial- och Apologistskola, och dessa Militär-lärare, jemte den praktiska undervisningen, förpligtades att meddela åt de studerande de nödvändigaste theoretiska militärkunskaperna; — så tror jag att, i hehofvets stund, då national-försvaret i större eller mindre massa påkallades, ämnen till tjenliga Officerare och Underofficerare framdeles icke skulle komma att saknas
Det skråmässiga i krigs-yrket skulle derigenom tillika försvinna, och den allmänna och offentliga uppfostran blifva hvad den, i väl ordnade samhällen, hör vara, nemligen på en gång vetenskaplig, medborglig och militärisk.
Det är denna gemensamhet i uppfostran, som förenar och förhrödrar alla samhälls-klasser, som mångdubblar deras verk - *)
Derjemte borde de i arme'n qvarstående Officerarne dervid påräknas, och, till vinnande af öfning i yrket, ensamt — och årligen — begå gnas för Bevärings-manskapets exercerande inom hvarje Län eller Regemente, hvarigenom 3:dje Bataljonshefälet kunde indragas till betydlig besparing för Stats-kassan.
— Lif-Bevärings-Regementets befäl kunde, af samma skäl, äfven indragas. 318 Den 12 Februar i i e. m. samhet, som utvidgar deras krafter, som sammansmälter de individuella åsigterna, som, med ett ord, befordrar det helas trefnad och bestånd; och det är sålunda national-andan och ncitional-försvaret, dessa tvilling-syskon, säkrast både lifvas, näras och stärkas.
När man, genom en dylik förening af den medborgliga och militäriska bildningen i våra offentliga läro-anstalter, försäkrat sig om ett dugligt och tillräckligt befäl, — anser jag den vigtigaste grunden lagd för ett kraftigt och ändamålsenligt national-försvar.
Likväl tror jag, att denna princip, som upplöser all skråmessighet i utöfningen af försvarspligten, ända till sjelfva roten bör utsträckas.
Privilegiernas tid är försvunnen.
Man kan, eller åtminstone borde man kunna, säga detsamma om de omrfvade, och på denna omedborgerliga grund stående härarnas.
Vårt indelnings- eller Carl XI:s storverk har mildrat följderna — af dessa nationernas frätande kräftor, hos oss.
Vår stående armé är tili det mesta införlifvad med national-försvaret, och är dessutom icke stor eller af egenskap att direkt betunga stats-kassan.
Jag medger således fullkomligt denna inrättnings välgörande verkningar hittills.
Den 12 Februarii e. m.
Men med konskription-systemet liar ett annat förhållande uppkommit.
Detta system har verkligen öppnat en helt ny epok i Europas militär -väsende i allmänhet.
Och sjelfva vårt hittills med skäl beprisade och prisvärda indelnings-verk, kan icke undgå att rubbas deraf.
Denna tid är ännu icke inne, men den förestår såsom en oundviklig följd af sakernas nya ordning.
Vår indelta soldat är dock lejd, ehuru jordbrukande, — bär icke den fria mannens vapen, — hör under en skråmessig behandling, måste tjena så länge han kan , och står, i många fall, uti heterogena förhållanden till de öfriga medborgarne och sina jemlikar, i synnerhet Rote- och Rusthållare, hvilka ofta med honom, i afseende på hans yrke och dermed gemenskap ägande ämnen, tvista om mitt och ditt„ om rättigheter och skyldigheter.
Sådana stridigheter äro icke välgörande, de äro tvertom så mycket mer skadliga, som det nästan ligger i aflönings- och underhållssältet, att tvister icke gerna kunna undvikas dem emellan.
Ett sådant förhållande är lika obehagligt, som ändamålsvidrigt.
Det är lika stridande emot sjelf-försvarets och konskriptions-systemets egen natur, som en uppenbar motsägelse, att det, i anseende till krigsyrket, skall finnas mer än ett stånd.
Att verkligheten, likasom begreppet af Krigare och Medborgare, bör sammansmälta, 320 Den 12 Februari i c. m. lior lill national-försvarets ovilkorliga kraf, hvaråt raan icke nog kan skatta, och hvarmed en serskilt krigare-kast, om ock indeltj icke är förenlig.
Det ena, liylladt såsom sig bör, måste upphäfva det andra.
Dessutom åtföljer med indelta soldaten flera vigtiga olägenheter.
Han är antagen på lifstid: han måste tjena så länge han möjligen förmår, detta är öfverensstämmande med Rust- och Rothållares fördel, som, icke utan anledning, vanligen afses framför tjenstens fordringar.
Det är derföre den indelta armen, efter en längre tids fred, består af gamla och bräckliga soldater, hvilka, om krig utbryter, af orklöshet och håglöshet icke kunna åtfölja armens rörelser, blifva otjenstbara, fylla sjukhusen, och minska sålunda effektiva styrkan, ofta under hälften af armens numerär.
Afskedas de för ålderdom eller andra orsaker, så betunga de pensionsanstalterna, som ändå icke ens nödtorflligen kunna underhålla dem, eller blifva de tiggare på sina gamla dagar, ty sedan de icke mer anses tjenstbara, äro de icke eller nog arbetsföra att kunna lifnära sig.
Dessa omständigheter verka lika menligt på landet, som på armen *).
L§gger *) Officerarnes och Under-Officerarnes behöriga instruktion och bildning försvåras äfven genom deras spridda och fasta bonings-platser inom Regementernas vidsträckta läge.