Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Sålunda kan den, som stungit sin nästa genom lif eller lem, eller slagit honom, så att ben bräckcs eller lossas i hufvud, arm eller ben, umgälla denna förbrytelse med 6 r:dr 32 sk. böter.
Mot en uppoffring af 16 r:dr 32 sk. står det honom öppet alt afhugga sin nästas halfva fot.
Vill han deremot afhugga hela foten, hand, arm, öra eller till och med näsan, så kostar denna illgerning honom endast 26 r:dr 32 sk. böter.
För samma bötesbelopp äger fredsstöraren äfven att slå ut sin nästas öga, och mot dubbla bötesbeloppet beröfva honom båda ögonen, båda armarna eller båda benen.
Då man med dessa lindriga straff för brott emot personliga säkerheten jemför dem, som uti gällande lag äro bestämda för brott emot säkerheten till egendom; så kan man ej underlåta att förvåna sig deröfver, att 1784 års lagstiftare, som med strängaste straff belagt allt våldförande af annans egendom, deremot leranat våld eller misshandel å person snart sagdt alldeles ostraffbart.
Samme lagstiftare, som visat sig till den grad liknöjd om den personliga säkerheten, att han endast, bestämt några riksdalers böter för den, som med våld beröfvar mig armar och ben eller ögon, har nemi.
Den 26 Februari e. m. 433 varit så mån om min egendom, att han stadgat lifsstraff folden, som med våld beröfvar mig det ringaste deraf.
Orimligheten af detta missförhållande och det ringa skydd, som uti 1734 års lag finnes mot personlig misshandel, har naturligtvis ej kunnat undgå deras uppmärksamhet, som haft åt sig uppdraget att afgifva förslag till ny criminal-lag, ■— Uti detta lag-förslag hafva således straffen förde särskilda graderna af personlig misshandel blifvit ställda i närmare öfverensstämmelse med, eller motsvarighet lill beskaffenheten af sjelfva förbrytelserna; — men besynnerligt nog har äfven uti förslaget till ny criminial-lag ansvaret för den, som i vredesmod emot annor begagnar lifsfarligt vapen, blifvit bestämdt endast lill penningeböter.
— Efter min åsigt har den, som oträngd i vredesmode emot annan drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat lifsfarligt vapen, äfven om han ej lyckas tillfredsställa sitt skadebegär, likväl ådagalagt omisskänneliga prof på en så vildsint natur, att omtankan för den personliga säkerheten, så vida denna i lagen skall äga ett tillräckligt skydd, ovillkorligen bjuder, alt på någon tid ifrån det fria samhället afskilja denne farlige fredsslörare och lemna honom tillfälle att inom fängelsets murar kufva sitt häftiga lynne, så att den fredlige medborgaren ej vidare må blifva blottställd för de vådliga följderna af dettas förnyade våldsamma utbrott.
I anledn. häraf, och då ett ändamålsenligare straff för ifrågavar. förbrytelse är så mycket mer af behofvet påkalladt, som densamma under de sednare åren blifvit så allmän, alt den åtminstone i hufvudstaden snart sagdt hör till ordningen, eller rättare oordningen för dagen; så får jag vördsamt föreslå: 1:0 att den, som oträngd i vredesmod mot annan drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat lifsfarJigt vapen, skall, fastän han ej lyckas i sitt uppsåt att skada göra, dömmas till ett halft års straff-arbete, hvilket straff kommer att fördubblas hvarje gång han åter om samma förbrytelse varder förvunnen; 2:0 att, i händelse förslaget till ny criminal-lag, åfelt eller annat skäl, ej skulle vid denna riksdag kunna blifva antaget, förutnämnda för personlig misshandel uti nu gällande lag bestämda orimliga och mot förbrytelsernas beskaffenhet på intet vis svarande straff, likväl ej må under ytterligare 5 å 6 år qvarstå oförändrade, utan rättelse derutinnan äga rum, i öfverensstämmelse med de uti samma lagförslag antagna grunder.
Om denna motions remitterande till LagUtsk. anhålles vördsammeligen. 2.
Uti Ärfda-balkens i5 cap. 5 §:n, sådan den lyder i K. förordn. den 3o Maj 18 >5, stadgas: att, då död mans in - 44» Den 26 Februari e. m. ländske arfvinge är känd, men man ej vet hvar han vistas, domaren hor uti allmänna tidningarna trenne gångor på föreskrifna tider kungöra, att arf fallit honom till.
Emedlertid tillåtas fjermare arfvingar att lyfta arfvet, om dc derföre ställa borgen, sorn af rätten godkännes.
Kommer ej den frånvar. arfvingen inom tio år från den dag, då kungörelsen tredje gången i tidningarna infördes, blifver han från arfvet skiljd.
Detta lagstadgande innehåller således endast föreskrift om, huru förhållas hör med den egendom, som i arf tillfaller en frånvar. person.
Men hvarken uti detta eapitel, eller annorstädes uti allmänna lagen finnes, mig veterligen, någon föreskrift till efterrättelse, huru förfäras hör med den egendom, som utrikes rest Svensk undersåte härstädes qvarJemnat.
— Å ena sidan fordrar väl rättvisan, att den frånvarande skall vara tryggad mot möjligheten att blifva beröfvad dess lagliga tillhörighet, endast derföre alt han under ett eller annat år ej låtit höra af sig; men å andra sidan synes det äfven vara med billighet öfverensstämmande, att den frånvarandes närmaste laglige arfvinge icke för alltid ulestänges från rättigheten att få tillträda och råda öfver dess frändes egendom, endast derföre att något lagligt bevis icke kan förevisas örn dagen, när denne afiidit, äfven om tidslängden, som han bortovarit, utgjorde det säkraste bevis derpå, all han, enligt naturens ordning, ej mer kunde vara bland de lefvandes antal.
I anledning af livad jag nu framställt, får jag vördsamt föreslå följande lagstadgande: 1:0
Öfvergifver någon sitt hem och lemnar fast eller löst gods qvar, då må hans närmaste arfvinge, sedan fem år förflutit från den dag, då sednaste underrättelse fränden bortovarande bevisligen erhållits, begära domarens åtgärd, för att komma i besittning af den frånvarandes qvarlemnade egendom.
Domaren läte då trenne gångor, minst en månad emellan hvarje gång, och första gången sist tre månader efter derom skedd begäran, i allmänna tidningarna sådant kungöra.
Kommer ej den frånvarandé åter, eller ställer ombud för sig inom fem år från den dag sista kungörelsen skedde, då må hans qvarlemnade egendom till dess närmaste arfvinge utlemnas emot af rätten godkänd borgen för den emoltagna egendomen och dess afkomst, hvilken borgen till den frånvarandes säkerhet under ytterligare tio år galla skall. 2:0
Om, vid detta lagstadgandes promulgerande, någon skulle hafva varit så länge borta från hemmet, att 20 år förflutit sedan sista underrättelsen från honom erhållits, då må den frånvarandes närmaste arfvinge genast begära domarens åtgärd, för alt komma i besittning af dess frändes härstädes qvarlemnade egendom, hvilken ett år efter det ' döma - Den 26 Februari c ro. domaren sådant på förutnämnda sätt uti allmänna tidningarna kungjort, bör till arfvingen utlemnas, emot enahanda borgen, som förut sagdt är.
Om remiss till LagUtsk. af denna motion anhålles vördsammeligen. 3.
Allmänt och med mycket skäl öfverklagas den långsamhet, hvarmed rättvisan skipas vid nästan alla Rikets domstolar.
— En rättsökande måste under närvar, förhållanden prisa sin goda stjerna, om det lyckas honom att, under loppet af ett quinquennium, få sitt tvistemål afgjordt tili alla fyra instanserna; men deremot händer det ej sällan att så väl Hofrätten, som underrätterna anse sig behöfva tvänne år hvardera, för att kunna fatta ett definitivt beslut i saken, hvilken derefter, om ödet så vill, kan komma att hvila 3, 41 5, eller annu flera år, uti Högsta Domstolen, innan den rättsökande, hvars hela timliga välfärd måhända ar på målets utgång beroende, kan erhålla det afgörande beslut, hvarigenom dess ve eller väl oåterkalleligen bestämmes.
O111 man besinnar, att, i bästa fall, 4 å 5 år, men vanligen 7, 8 å 9 år åtgå, innan ett tvistemål binner genomvandra alla fyra domslols-insianserna, och om det icke kan bestridas hvad man af en långvarig erfarenhet lärt, att mången fortsätter en orättmätig sak, endast för att, på vederpartens bekostnad, skörda den vinst, som kan blifva en följd af ett mångårigt fördröjande med sakens slutliga afgörande; så mäste det inedgifvas, att en reform i afseende härå är af behofvet påkallad, för alt påskynda rättvisans gång, hvilken, hvad brottmålen beträffar, hitintills ofta varit relativt lika långsam, som uti tvistefrågor.
— Emedlertid och då det af H. Ex. Hr Just.Statsministerns embetsberättelse för år 1837 inhemtas, att antalet af de till Högsta Domstolen inkomna inål, hvilka såsom oafgjorda balancerats, utgjort vid 1827 års slut tillsammans 5ig, men deremot vid slutet af år 1837, I,427, och således under dessa io år ökats med nära två hundrade procent, oaktadt ärendenas föredragning i Högsta Domstolen, på sätt samma berättelse utvisar, under de sednare åren med rastlös arbetsamhet fortgått 5 dagar i veckan; så torde det häraf vara mer än sannolikt, att de ärender, som framdeles blifva dragna under Högsta Domstolens pröfning, icke heller kunna, utan att förnärma andra äldre måls ratt, hädanefter blifva afgjorda på kortare tid än hittills, såvida ej någon åtgärd vidtages, hvarigenom de balancerade målen förhjelpas till slut samtidigt med de nyinkomna.
— Då jag icke tror, att någon åtgärd i detta afseende kan säkrare leda till ändamålet, än den, alt Högsta 2 H. , 56 44* Den 26 Februari e. ra.
Domstolens göromål handläggas på tvänne divisioner i stället för, såsom hittills, endast påen, då deremot den anmärka ta långsamheten uti ärendenas afgörande så väl hos öfverbom underrätterna, utan tillökning uti domstols-ledarnöternes eller divisionernes antal, måhända torde kunna afhjelpas genom någon ändamålsenlig förändring uti domstolarnas arbetssätt; så får jag, såsom medel tili undanrödjande af den ifrågavar. olägenheten, som medför ett skadligt inflytande, så val på parters rätt, som på lagskipningens jemna och orubbade gång, vördsammast föreslå; 1:0 att R.
St. täcktes anslå ett lämpligt årligt arfvode åt Högsta
Domstolens ledamöter, mot det att de åtaga sig, att åtminstone två tredjedelar af året arbeta på tvänne divisioner, intill dess alla balance-målen, med hvilka den ena divisionen borde uteslutande sysselsätta sig, blifvit slutligen afgjorda; 2:0 att bestämda tider föreskrifvas såsom de längsta, inom hvilka lottning bör äga rum, berättelse utfärdas, samt förhör anställas uti de till Just.-revisions-expeditionen samt Hof- och rådstufvurätterna inkomna mål; 3;o att likaledes bestämda tider, beräknade från den dag, då målen såsom utagerade till domstolens afgörande öfverlämnäs eller kunna till slutlig pröfning företagas, varda utsatta, inom hvilka det skall åligga domstolarna att, så vida laga hinder deremot icke möter, meddela sina domslut, hvilka af härads- och lagmansrätter alltid böra afkunnas vid samma ting, då saken blifvit utagerad; samt 4:o att stadgas måtte, det förteckningar öfver alla oafgjorda eller oexpedierada mål på bestämda tider böra insändas, ifrån Just.-revisions-expeditionen och alla öfverrälter till R.
St:s Just.-ombudsman, samt ifrån alla underdomstolar till - vederbör, öfverrätter, uti hvilka förteckningar i särskildta columner böra upptagas: tiden, när målen till domstolen inkommit; när de blifvit utagerade och till domstolens afgörande öfverlemnande; samt hvad hinder, som mött för målets afdömmande, eller beslutets expedierande; hvarefter det roå_ tillkomma Just.-ombudsmannen samt vederbör, actorer uti öfverrätterna att tillse, det icke något ärendes afslutande, utan laga hinder, varder utöfver den föreskrifna tiden fördröjdt.
Ulsk. arilla lies vördsammeligen.
Dessa irenne motioner lades på bordel.
Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr., anförde skriftligen :
Om vårt fädernesland i många hänseenden öfverträffas af andra länder, kunna vi dock alltid med stolthet minnas, alt Linne var Svensk, och att den man, som verlden nu Don 26 Februari e. m. 443 erkänner innehafva el t af de första namnen bland vettenskapsmän, tillhör Sverige.
Det är denne rhan, den frejdade Berzelius, som genom sitt snille, sina outtröttliga mödor, gifvit eri vettenskaplig form åt chemien, genom sina upptäckter, lika förvånande i värde som talrikhet, gagnat ej blott den rena vettenskapens, utan äfven många industrigrenar, hvilkas idkare derigenom skördat högst betydande fördelar.
— Hans råd och bistånd stå alltid färdiga för dem, som idka hans vettenskap, och han räknar lärjungar öfver bela Europa.
För våra resande landsmän är ofta ett bref från Berzelius det verksammaste medel att för dem öppna tillgång till vetenskapsman, till hvarjehanda samlingar och inrättningar, så att de hastigare och med mera fördel hinna målet för deras vettgirighet; ty intet civiliseradt land finnes, der icke vår snillrike Berzelii namn är kändt och aktadt.
För denne utmärkte man, hvars landsmän vi alla, mine herrar, känna oss stolte af att vara, har dock Staten gjort intet!
— Det låter otroligt, men det är dock beklagligtvis allt för sannt.
— Han åtnjuter endast en pension af 600 r:dr b:co från civil-stalens pensions-cassa, till Irvars bildande han sjelf bidragit, och hans öfriga inkomster bestå af en nog inskränkt lön såsom secreterare vid Wettenskaps academien, samt ett mindre betydande arfvode fran en assosiation, som han mycket gagnat och ännu fortfar att gagna.
— Hans familjförhållanden göra hans nuvar. inkomster än mera otillräckliga, och likväl erbjuder hans gästfria hus en kär samlingsplats för vettenskapernas idkare och vänner.
Af dessa anledningar har jag funnit mig uppmanad göra framställning derom, att Frih. Berzelius må af allmänna medel tilläggas en årlig pension för hans återstående lefnad af 2,000 r:dr b:co; och jag gör mig förvissad om, att denna min framställning skall mötas med bifall från alla dem som hafva känsla för Sveriges ära! II.
Jag uppstiger, för alt på det varmaste understödja Frih. Tersmedens motion.
Jag har haft tillfälle att både i England och Frankrike vara vittne till den ära, jag kunde säga vördnad, Frih. Berzelius der åtnjuter.
När motionen till remiss förekommer, torde jag få tillägga några bidrag, upplysande huru andra länder ära och belöna sina lärda män, hvaribland ingen äger anspråk på att ställas på lika höjd, som Frih. Berzelius-!
Om honom kan med skäl sägas hvad en af våra Svenska skalder sagt om en annan utmärkt man: han är en af de män, som med sitt namn ökat fäderneslandets ära.
Jag uppskjuter vidare yttrande öfver motionen, tills den kommer att remitteras.
De under sednare åren, dels af K, M., och dels af ve - 444 Den 26
F e b r u a r i e. m. derb. administrationsverk och auctoriteler i Stockholm meddelta föreskrifter, som afse ytterligare controiler å fångvården, hafva så högst betydligt ökat de med densamma sysselsatte personers i sig sjelfva tunga göromål, att tillökning i deras lönevillkor, icke allenast af billigheten, utan äfven af nödvändigheten påkallas; och då denna gren af allmänna förvaltningen, ehuru obemärkt, dock är af stor vigt, emedan den personliga- och egendomssäkerheten deruppå beror, anser jag mig pligtig att derå fästa H. R. o. Ad:s samt Rikets öfriga Ständers uppmärksamhet, till vinnande af rättelse.
Fångvaktmästaren vid Upsala länshäkte njuter i årlig lön i6or:dr b:co, får begagna fria husrum och 4 tunnJand donations-åker.
— Mot dessa ringa förmåner åligger honom hufvudansvaret för 60 å 70 arrestanlers noggranna vård, anskaffning af och speciel redovisning för allt hvad Kronan består lill deras uppehälle m. m, samt ännu derutöfver, att i hvarje månad skrifva omkring 18 ark fånglistor, för att sedan ingå lill Hofrätten, Just.-cancelleren och Just.- ombudsmannen, oberäknadt särskildta skriftliga rapporter och journaler för häktets eget behof, utan alt härtill äga skrifvarebiträde eller medel till skrifmaterialier.
Fångvaktmästaren måste således nu mera vara äfvenså mycket en skrifoch räkenkunnig bokhållare, som en i allo pålitlig, vaksam, stark och ordentlig fångbevakare, hvilken aldrig får under tjensteliden öfvergifva häktet och hvarken natt eller dag öfverlemna sig åt lugn och hvila; och detta allt mot ersättning af ungefär 28 sk. dagligen, hvilken han dessutom måste dela emellan sig, hustru eller tjenstefolk!
Ett sådant förhållande är så uppenbart oriktigt och farligt, att den skyndsammaste rättelse är af nöden, och jag anhåller derföre vördsammast, att fångvaktmästare-lönen vid Upsala slottshäkte måtte, i likhet med hvad K.
M. nådigst föreslagit för en del andra häkten, ökas till 3oo r:dr b:co årligen, emedan en fullt pålitlig persön, med de härtill erforderliga egenskaper, omöjligen vill för en så usel lön, som den nuvar., åtaga sig en sa ansvarsfull och obehaglig befattning.
Icke mindre illa lönte äro de fyra vaktdrängar, som under vaktmästarens tillsyn skola verkställa de i och för fångbevakningen nödiga göromål.
Hvar och en af dem njuter i årlig lön 106 r:dr 32 sk. b:co och får begagna ett tunni, donations-åker, men måste bekosta sig eget boningsrum.
Desse vnkldrängars tjenstgörning bör, i anseende lill den isynnerhet om nätterna erforderliga stränga uppmärksamhet på fångarnes företag, indelas så, att hvar och en njuter ledighet hvarannan dag; men med nuvar, personal är detta omöjligt, emedan 3 mäste tjenstgöra hvarje dygn, dels vid häktet, dels som brandvakt. —■
Denna tunga tjenstgöring försvåras ännu mer derigenom, att häktet är inrättadt i det på DJe n 26 F eb r u a r'i e. m. 445 en liög backe belägna slottets ena torn, indeladt i 6 våningar nied höga trappor lill hvardera, uppför hvilka höjder ved, vatten, fångarnes matbehof m. m. måste stundligen uppbäras.
— Äfven för dessa tillstyrker jag således vördsamt en löneförhöjning, åtminstone med halfva beloppet, eller ock, som vore ändamålsenligare, alt 2.:ne vaktdrängslöner ytterligare må anslås, hvarigenom tjenstgöringen, på flera fördelad, blefve mindre mödosam.
Härvid bör jag dock hafva äran upplysa, att någon särskild, tillökad utgift af statsmedel för fångvaktmästarens och fångtvaktdrängarnes vid Upsala länshäkte ändamålsenligare aflöning föga kan vara för längre tid behöflig, örn It. II.
St. behaga, såsom jag hoppas, finna rättvist att bibehålla K. slottet i Upsala vid den äganderätt till 88 tunni, åkerjord inom Upsala stadsgården, som, enligt en den 5 Oclober 1664 af K.
Commissionsrätten gifven dom och K. M:s nåd. resolution den i5 Mars 1774s blifvit Upsala slott tillerkända, för att af slotts- celi länsstaterna begagnas, men hvaraf den del, som f. d. slottsfogden innehaft, utgörande omkring 24 tunni., enligt K. M:s nåd. beslut, hör till statsverkets förmån disponeras.
— Till ett sådant bibehållande är så mycket större skäl, som berörde åker, lika med Upsala stads donationsjord, aldrig varit Statens egendom, utan är en personel gåfva af Sveriges framfarna Regenter.
— Skulle nu, enligt detta mitt vördsamma förslag, den del af åkerjorden, som varit den indragna slollsfogde-tjenstens innehafvare tillslagen, och redan, är ledig, samt ytterligare den större del, som framdeles efter hans enkas död blifver att tillgå, få användas lill löneförbättring för fångvaktmästaren och fångvakldrängarne, hvilka tillhöra slottsstaten, så återgår jorden till sin ursprungliga bestämmelse; men statsverket kan derjemte njuta förmån deraf i så måtto, att detsamma icke bekostar den nödigvarande lönetillökningen för längre lid, än intill dess att meranämnde Slottsfogdes, Öfverste-lieuten.
Nordencreutz^ efterlefvande enka, som äger att i sin lifstid disponera 20 tunni, slotts-åkerjord, med döden afgått, hvarefter statsanslaget kunde upphöra till den del, som beläcktes af inkomsten från åkerjorden, hvilken borde på längre tid utarrenderas.
Jag har den äran att anmäla en motion, hvars systemål är att yrka upphörandet af den tilltagande oerhörda långsamheten i vår criminella lagskipning.
Min motion coincidera!' till en del i den, som Hr Cederschjöld i dag anmält.
Jag anmäler en annan motion, att när Regements-chefer äro under action, ransakningen ej må ske vid deras egna regttens krigsrätter, der undersökningen föres af regUets egen auditeur. 446
Den 26 Febfuari e. m.
Jag anmäler äfven en tredje motion, att, när sjöofficerare äro actionerade för deras sjötjenstgöring, deras domare må beslå endast af sjöofficerare.
När dessa frenne motioner förekomma till remiss, skall jag närmare utveckla dem.
Dessa frenne motioner lades på bordet.
Ridderstolpe, Fredr.: uppläste följande:
Den värma, hvarmed R. o.
Ad. omfattat fattigvårdsfrågan, manar mig att göra en motion till förmån för den art af fattige, som igenom erhållna bysättnings-utslag erhållit fattigdomsbetyg.
Comite'en för utredandet af fattigvårdsfrågan har visligen egnat sin uppmärksamhet, så väl åt medlen att förekomma fattigdomen, som åt stadgandena för de sannskyldigt varande och oförskyldt blefne fattiges underhåll.
Till den första afdelningen hörer behofvet af en ny utmätnings-fö r fa 11 n i ng, i sig förenande alla de föreskrifter, hvilka nu befinnas nödiga, på grund af landets ekonomiska ställning.
Författningen bör trygga hvarje mans rätt, trygga erediten, utan att befordra lusten till skuldsättning å den ena sidan, och å den andra gynna ockraren.
— Ibland annat vore dertill nödigt att bestämma fixeradt arfvode, oberoende af utmätningsmannens boställes aflägsenhet, vid de fall, då gäldenären e.j tredskar.
Om Lag- och Ekon.Utsk;n, till hvilka jag önskar denna min motion remitterad, ej skulle medhinna detta vigtiga inål under loppet af innevar. riksdag, vågar jag vördsamt föreslå R.
M. underdånigst anhålla om detta ämnes utarbetande och förslags uppgörande till en ny utmätningsförfattning af en comité', bestående af en häradshöfding, en borgmästare, en kronofogde från Svea rike, och samma antal ifrån Götha l ike; samt af R.
St. utvalde: en adelsman, en prest, en borgare och en bonde, hvarvid afseende torde göras å behofvet af ledamot, med kännedom om förhållandet i Rikets nordliga landskap.
Hr Bogeman, Carl, anförde skriftligen: 13 cap. 1 5.
Rätteg.b.m uppräknar de jäf emot domaren, hvilka böra anses för laga, och vid hvilkas förefinnande domaren är skyldig träda ifrån rätten, och 3 §:n i samma cap. och balk innehåller: ”Pröfvas jäf lagligt emot häradshöfding, lagman, eller borgmästare i then stad, ther ej ”mer än en borgmästare är, och rådstufvurätten utom ho"noni ej finnes domför; förordne Hofrätten en annan i hans ”ställe, på kärandens begäran och kostnad, och stanne then Den 26 Februari e m. 447 "kostnad sedan å then, som saken tappar.”
När nu domaren ar af skyldskap, svågerlag, eller annan laga orsak jäfvig alt rättsökande eller part lill rätt förhjelpa, och sålunda extra-domare måste fötordnas, blifver följden, enligt lagens förberörde stadgande, att de tvistande få vidkännas vida större kostnader och utgifter i och för bestridande af extra-domares rese- och tractaments-kostnader, än eljest, — omkostnader, som ofta drabba ganska tungt och isynnerhet träffar hardt den mindre bemedlade.
Med ardedn. häraf, och då det icke är förenligt hvarken med rättvisa eller billighet, att den ene medborgaren skall erlägga högre betalning, än den andre, för att få sina rättsanspråk pröfvade och afgjorda, vågår jag vördsamt föreslå, att, med andi ing af ofvananmärkta 3 § uti i3 cap. Rätteg.b:n, ”den ”kostnad, sorn, i anseende till laga jäf emot domaren, upp"står, i och för extra-domares förordnande, må af allmänna medel utgå, och att extra-Momaren dervid skäligen icke ”bör få beräkna sig högre skjuts och daglractamente, än ”hvad K. M. och Kronan, likmätigt gällande författning, "i allmänhet och för närvar, består extra-domare i brott”mål.
” Hr Bogeman begärde, att dess motion malte till Statsoch LaglJtskrn remitteras.
IIr Hammarberg, Carl Axel, uppläste följande:
Ibland de vigligare frågor i ekonomiskt hänseende, hvilka, jemväl under innevar. riksdag, komma att taga Ständernes tid och uppmärksamhet i anspråk, förekommer brännvinsbränningen.
Med fästadt afseende på den härom nu gällande förordningen af den ig
Juni i835,' är det jag tager mig friheten vördsammast härutinnan föreslå sådana förändringar, hvartill jag tror mig hafva skälig anledning.
Uti ingen ekonomisk lagstiftningsfråga lära tankarna vara mera delade, samt det enskildta intresset sökt göra sig mera gällande, än uti denna ifrågavar.; och föregående riksdag har lemna! efter sig den erfarenhet, hurusom olika intressen förmått framkalla en författning om brännvinsbränningen, sorn, vid tillämpningen och i dess följder, på intet vis motsvarat hvad premissen i den nåd. förordningen velat antyda — eller befrämjandet af ordning och sedlighet, i förening med moralisk och ekonomisk fördel, ehuru den från 8 till 6 månader då inskränkta bränningstid åsyftat dessa fördelar.