Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med en kort, stolt bugning sköt Mannerstedt den erbjudna stolen tillbaka.
”Ja ha,” återtog borgmästaren och satte sig vårdslöst vid fönstret, ”så att detta var herrns ärende?
Tiden är just icke läglig för uppgörandet af sådant; men han kan komma tillbaka i morgon klockan presist half tu, så har jag en stunds ledighet före middagen.”
Mannerstedt bugade sig tigande och lemnade rummet.
Hvilka voro väl de känslor, som stormade i hans inre, under hemvägen till den trånga vindskammaren?
Hvem vågar undersöka menniskohjertat, detta förunderliga ting, på en gång så litet och så stort, så måttligt och så omätligt oförnöjsamt?
Mannerstedt hade egentligen blott ett fel, ehuru förlåtligt i hans ställning: han var ytterst stolt.
Han motarbetade detta fel så mycket han förmådde; men det lät icke besegra sig, och denna afton isynnerhet, då han satt ensam, så helt och hållet ensam, med armarne slagna i kors öfver bröstet, samt ögat tankfullt och dystert häftadt mot golfvet, djupt kännande sin öfvergifna belägenhet, talade denna stolthet högt till honom, och framställde oupphörligt för hans andliga öga uppträdet hos borgmästarens, samt de omdömen man der skulle fälla om händelsen.
”Jag går icke dit i morgon; nej, jag går aldrig mera dit,” yttrade stoltheten, hvilken vid sådana frågor alltid förde ordet.
”Men,” invände förnuftet, ”om du på detta sätt låter såra dig af hvarje liten motgång, hvarje getingstyng, kan du icke vinna ändamålet.
Den, som är fattig och nödgas söka sin bergning hos andra, bör, måste aflägga alla tecken till de känslor, som nu öfverväldiga dig.
Du måste lära dig den första och svåraste af alla egenskaper, den att beherrska dig sjelf.
Vägen är törnig och ojemn, och skulle dina bemödanden krönas med önskad framgång först i landet ofvan stjernorna, så skall dock det rena hjertat alltid glädja sig öfver hvarje uppryckt tistel, som ej mera qväfver den skönare sådden, om än ögat tåras, vid anblicken af dem som ännu stå qvar.
Den har hunnit långt, som kan skilja de dugliga vexterna från de odugliga, samt icke afskräckes af de mödor, utrotandet af de senare kostar honom.
Vore vägen till fullkomlighetens tempel besådd med rosor, hvad pris förtjente väl då de, som sträfva efter den krans, hvilken är fästad på dess tinnar?
Förvånad och modlös gapar mängden på den; blott den ädlare varelsen fattar modigt hoppets synglas, som närmar föremålen till vårt öga, och själskraft utmärker hvarje steg, hvarmed han nalkas det sköna målet.
Skulle han också ej hinna dess höjd, hans sträfvande blir likväl alltid aktningsvärdt, då den feges qvarstannande på nedersta trappsteget väcker vårt förakt.”
Så argumenterade Mannerstedt, under täta afbrott; han ville besegra sig sjelf, och – han segrade.
Följande förmiddag uppgjordes aftalet hos borgmästaren, och han vann härigenom tvenne ändamål, först en icke obetydlig tillökning i den ringa kassan, och för det andra ett dagligt tillfälle att öfva sig i sjelfbeherrskning.
Mannerstedts andra besök var hos kommerserådet Widen; huru detta aflopp, hafva vi redan inhemtat.
Äfven i detta hus hade mången stund blifvit nog bitter, om icke Rosas hulda leende och vänliga väsende, i hvil-. ket låg något så lagom och grannlaga, förljufvat den och kommit honom att anse dessa timmar såsom de saligaste i hans lif, framför allt efter den händelse, som omnämndes i Rosas dagbok.
Likväl var Mannerstedt långtifrån att ana, det han sjelf var orsaken till olyckan; dertill var han alltför blygsam; något sådant skulle han hafva förvist, såsom den största orimlighet.
Emellertid kunde han icke neka för sig sjelf, att, om det endast varit tillständigt att önska det omöjliga, då skulle han af hela sin själ velat söka vinna det dyrbaraste pris han kände, Rosas hjerta.
Men han smålog medlidsamt åt sina egna svärmerier, och lyckades besegra dem, utom i de långa skymningarne, då frestaren alltid inställde sig.
Emellertid fick han hvarje dag tala med den han tyst tillbad; ty oftast, nästan alltid, satt hon med sitt arbete i rummet, der lektionerna gåfvos, antingen med gossarne och fiolen eller småsystrarne och fransyskan.
Mannerstedt dröjde vanligtvis en stund efteråt, och vågade då, än sittande midtemot henne, än stående vid kakelugnen, lätt stödd emot densamma, kläda nästan uti åskådlig form de rika poetiska bilder, som bodde i hans hjerta, antingen föremålen söktes inom naturens eller konstens område.
Efter sådana ögonblick, stjernskott på hans mörka himmel, gafs det stunder, då han till och med kände sig rätt lycklig i sin ensliga vindskammare.
Den smärta, som djupast tryckte honom, var hans mors sjuklighet och hennes med hvarje år försvårade omständigheter; ty arbeta förmådde hon numera föga eller intet, samt nödgades mången gång, likväl aldrig utan bittra tårar, emottaga den skärf, hvilken Frans, i de mest bevekande uttryck, försäkrade sig väl kunna undvara.
Huru väl han var i stånd dertill, har läsaren redan inhemtat, och det var förnämligast af denna orsak, han icke kunde hopspara medel till en ny svart klädning.
En bonjour, alldeles oumbärlig för hans befattningar i de förnämsta husen, hade han likväl förskaffat sig, och med den och sin vackra, moderna mössa, hvilken så väl klädde honom, var han verkligen så intagande, att ej något fruntimmer, som möttes på gatan eller helsade från ett fönster, kunde afhålla sig ifrån ett vänligt småleende.
Hvarje lördag, sedan han emottagit sina lektionspenningar, insatte han en viss liten summa i sparbanken, hvilken skulle, såsom vi redan omnämnt, blifva reskassan för vårterminen; det öfriga skulle räcka till föda och andra små utgifter, samt att lindra den älskade moderns bekymmer.
Sådana voro omständigheterna, då vi träffade Mannerstedt på kommerserådets stora fest.
Redan om morgonen hade han erfarit dess betydelse, och djupt in i själen kände han, att förlåten nedfallit för den sista skimrande glanspunkt, hvilken lånade hans dystra, fattiga lif fröjd och hugsvalelse efter dagens vedermödor, och lät honom i rosenfärgade, leende drömmar ana, att framtiden skulle gifva rik skörd för det närvarandes sträfvanden.
Men denna salighet kunde icke ega långt bestånd; den måste, i alla möjliga fall, ovilkorligt taga ett slut.
Mannerstedt insåg väl, oaktadt alla sina drömmar, – ty han hade ofta gjort sig förtrogen dermed, – att slaget förr eller senare skulle träffa honom; och nu, då det skett, bar han det med den styrka han alltid visat.
För att ännu ytterligare pröfva den, och att undvika frågor, antog han nu bjudningen till festen, och, med pilen ännu djupare intryckt i det blödande hjertat, återvände han hem, och utandades sina qval i harmoniska ackorder, framlockade från hans ende trogne och öfverblifne vän, fiolen.
Kaptenens Morgonbesök.
– Lektionen.
– Öfverläggning i Mammas Kabinett.
Några dagar efter förlofningsfesten satt Rosa en förmiddag vid fönstret i det så kallade hvardagsförmaket, och broderade på en krage.
Kapten Ling stod i en vårdslöst behaglig ställning bredvid henne, och roade sig att ur en närastående sykorg uppdraga något sitsergarn, vira det omkring fingrarne, och åter uppnysta det, hvarunder han emellanåt betraktade sin tysta, flitiga fästmö, hvars öga lemnade arbetet blott för att hvar femte minut kasta en flyktig blick på pendylen.
Kaptenen var ej alldeles säker, om detta kunde betyda en vink att sluta besöket; men som klockan icke slagit 12, och ännu ett par timmar återstodo att döda före middagen, hvilken var bestämd att intagas i sällskap med några muntra kamrater utom staden, satte han sig åter ganska lugn, med den anmärkningen, att det var ett skönt och friskt väder i dag.
”Det är ganska klart, för att vara Decemberluft, och dermed är jag bäst belåten,” yttrade Rosa och visade på sitt fina arbete, bestämdt till julklapp åt mamma.
”Efter du också tycker om vädret,” återtog kaptenen, ”skulle vi ju kunna göra en promenad, antingen till fots eller i släde, hvilketdera du behagar.”
”Nej, tack, bäste Ferdinand!
Jag har så ondt i hufvudet.
Jag vill ej gå ut i dag; jag har dessutom icke tid.”
”Blommorna vexa desto fortare sedan,” menade kaptenen, ”och som du dessutom icke mår väl, är det så mycket nödvändigare att hemta frisk luft.
Låt öfvertala dig, söta Rosa!
Det skulle göra mig ett så oändligt stort nöje, att första gången få visa mig ute med min sköna fästmö.”
”Det nöjet,” menade Rosa leende, ”lärer nog framdeles så ofta blifva dig tilldeladt, att det visst icke lönar mödan att fästa så mycken uppmärksamhet dervid.
Men förlåt mig, gode Ferdinand, att jag i dag afslår din önskan; jag är alldeles icke böjd att promenera.”
”Det hör jag verkligen,” anmärkte kaptenen uppstigande samt i en ton, hvilken bevisade, att han funnit sig litet stött.
Derefter gick han tankfull några slag upp och ned i rummet.
Rosa satt tyst, och de hvita fingrarne flögo förtvifladt flitigt öfver arbetet, medan blicken oafbrutet följde urvisaren, och kindens purpur steg, ju närmare den framskred till tolf.
Kaptenen bemärkte en viss oro i Rosas rörelser, och, öfvertygad att hon ville vara af med honom, beslöt han att i förtreten stanna qvar, hvarföre han helt makligt kastade sig i ett soffhörn, med en uppsyn som antydde, att han ernade slå sig i ro.
Straxt derpå kommo kommerserådets söner, ett par raska gossar, inrusande; den ene af dem bar en notställare, den andre en bundt noter, jemte fiolerna.
– ”Aha, edra krabater,” sade Ferdinand småleende, ”vill ni sträcka våra hörselorganer på pinbänken?
Det är väl meningen, kan jag förstå.”
”Vill inte kaptenen släppa till dem, så har han ju frihet att gå sin väg,” svarade näsvist den äldste af ungherrarne, en telning i sina bästa slyngelår.
”Jo, du är mig en artig junker,” menade kaptenen.
”Jag skulle också hafva lust att gifva dig vissa lektioner om dagen, hvarvid jag, i stället för stråken, ville begagna det här instrumentet.”
Han kastade härvid ledigt upp och tog behagligt tillbaka sitt promenadspö.
Gossen rodnade starkt och var på vägen att gifva kaptenen ett icke mindre frimodigt svar, än det förra, då en sträng, allvarsam blick af Rosa, hvilken de yngre syskonen älskade mera än mamma sjelf, hejdade hans tunga.
Tyst satte han sina noter i ordning, och kapten Ferdinand tillade: ”Är du, Rosa, i stånd att afhöra deras koncert, så måste väl jag också kunna uthärda med den.”
”För min del,” inföll Rosa leende, ”uthärdar jag den med mycket nöje.
Jag har följt gossarnes framsteg från början; och som de begge hafva fallenhet för musiken, godt öra och en skicklig lärare, är den tid redan längesedan förbi, som egentligen kunde anses plågsam för finare musikaliska öron.”
Rosa talade utan alla tecken till den ringaste förlägenhet.
Hon hade visserligen önskat, rätt af hjertat önskat, att kaptenen aflägsnat sig före Mannerstedts ankomst; många bevekande skäl förenade sig för en sådan önskan, och gjorde den naturlig; men då hon märkte att Ling för ingen del syntes hågad att dela den, utan tvärtom fann sig föranlåten att stanna qvar så länge öfver vanliga tiden, lyckades hennes bemödanden, att icke visa en skymt af det lilla missnöje hon erfor, vid att se sin förhoppning stranda.
”Det är ju den unge lärde, hvilken valsade med dig på vår förlofningsafton, som är gossarnes Apollo?” frågade kapten Ferdinand.
”Ja, det är kandidaten Mannerstedt,” svarade hon, med den likgiltigaste ton i verlden.
”En rätt hygglig yngling,” anmärkte Ling.
”Ett fördelaktigt utseende, en vext och en hållning, som kunde göra verklig heder åt en af Martis söner; kort sagdt, en verklig Adonis.
Men en fattig f-n, förmodar jag, för att döma af den anspråkslösa toiletten.
Det gjorde mig riktigt ondt om den stackars gossen.
Det var förb – skada på en så vacker figur, att icke hafva en pas...”
”Tyst, Ferdinand, tyst,” afbröt Rosa hastigt hviskande, och for med näsduken öfver det glödande ansigtet.
Dörren vid nedra ändan af rummet öppnades, och Frans Mannerstedt, i sin vackra, moderna bonjour och med mössan i hand, stod der bugande.
Rosa steg upp och neg artigt; kaptenen gjorde, halfliggande, en vårdslös, ehuru vänlig lyftning på sin elegant sjelfsvåldiga person, och gossarne skrapade och rätade sig.
Sedan Mannerstedt bortlagt mössan, och med en sammandragning af ögonbrynen bemärkt kapten Lings sätt att helsa, vred han litet på notställaren, och vände sig så på sidan af de unga grossörerna, att han stod med ryggen emot kaptenen.
Hans ställning hindrade likväl icke Rosa att betrakta det mörka uttrycket i hans vackra, manliga drag, samt att tillika finna, det hans vanligen något bleka hy i dag – sedan den purpursky försvunnit, som harmen eller någon annan känsla kastat öfver kinden – var ännu blekare än vanligt.
Lektionen hade tagit sin början.
Kaptenen, van att endast i nödfall genera sig, fortfor att tala med sin fästmö om hvarjehanda småsaker; men Rosa svarade så kort, och var så upptagen att afhöra det lilla stycke hennes bröder utförde, att Ferdinand snart fann sig utledsen, och kunde icke begripa huru Rosa, hvars talanger och smak voro så utvecklade, kunde finna nöje uti något så tråkigt.
– Som förhållandet emellertid likväl var sådant, ville kaptenen låta henne ostördt njuta af de harmoniska skönheterna i gossarnes musik.
Han steg sakta upp, tog sin mössa och hviskade till Rosa: ”Farväl, min engel; jag uthärdar icke längre.
Men jag återkommer i afton.”
Derefter smög han sig ut, och tänkte vid nedgåendet: ”Rosa har en obegriplig svaghet för de otäcka pojkarne.
Då kaptenen sakta tillslöt dörren efter sig, förekom det Rosa, som en sten blifvit vältad från hennes hjerta.
Hon andades lättare och friare; ty hon kände, och vågade tillstå det för sig sjelf, att ingenting kunde vara henne obehagligare, än att under dessa ögonblick, de enda lycksaliga hon genomlefde, finna kaptenen utgöra femte personen.
Hon kände, att han var här icke allenast öfverflödig, utan äfven obehörig, emedan den vårdslösa ledigheten i hans väsende stundom antog ett skick, hvilket uti mera än ett afseende skulle såra Mannerstedt.
Vår hjeltinna var nemligen icke det minsta svärmande, utan rätt och slätt en innerligt god och förståndig flicka.
Hon fogade sig utan knot uti nödvändigheten att låta tingen hafva sin gång, och hon drömde aldrig om möjligheten af en liten komedi eller tragedi med den unge musikläraren.
Deremot framstod ingen förfinad känsla af pligt i form af förebråelse, att beröfva henne den rena, enkla njutningen af de sparsamt utdelade glada stunder, hon kände sig utan rodnad kunna emottaga ännu en så kort tid.
Undervisningen var slutad, och Mannerstedt tog sin mössa från det närastående bordet, innan han ännu vändt sig om.
Han trodde att kapten Ling var qvar, och stannade derföre tvärt midtuti den stela bugningen, då han händelsevis kom att se upp och fann soffan tom.
En flyktig blick omkring rummet förvissade honom, att den åtminstone icke älskade rivalen var borta.
Hastigt sänktes likväl hans öga åter mot golfvet, och medan han, något förlägen öfver sin egen förlägenhet, vred och vände mössan mellan händerna, buro gossarne ut notställaren, jemte alla öfriga till musiktimman hörande saker.
Ännu stod Mannerstedt, sedan de igenslagit dörren, i samma ställning midtpå förmaksgolfvet, obeslutsam om han skulle gå eller, såsom vanligt, stanna qvar några minuter.
Rosa kände äfven med sig, att hon aldrig varit så litet ledig i Mannersteds sällskap, som nu.
Också blef tonen något tvungen, då hon frågade: ”Har herr Mannerstedt så brådtom i dag?”
”Icke mera än vanligt,” svarade han och nalkades; ”jag fruktade endast att falla besvärlig.”
”För ingen del,” smålog Rosa, åter vid fullkomlig fattning.
”Herr Mannerstedt är hos oss alltid en välkommen gäst.”
Kandidaten bortlade mössan, och tog plats ett litet stycke från den unga värdinnan.
Nu inträdde en tystnad, som ej kändes behaglig för någondera, och hvilken öfvertygade Rosa, att det icke mera skulle, icke mera kunde blifva såsom det varit.
Emellertid måste detta bemärkas så litet som möjligt, och hon återbragte snart jemnvigt i samtalets vågskål.
”Har herr Mannerstedt icke ännu erhållit bref från sin goda mor?” frågade Rosa, väl vetande, att detta var ett ämne, som skulle förmå Frans att tala.
”Ack nej! mamsell Widen,” suckade den bekymrade sonen.
”Det utgör för mig ett rikt ämne till oro, att detta dröjer så länge öfver tiden.
Jag fruktar med skäl, att det står ganska illa till; i annat fall skulle säkerligen icke hon, den ömmaste och bästa bland mödrar, låta mig sakna dessa kära och efterlängtade underrättelser, hvilka utgöra min enda fröjd.”
”Misströsta icke så snart,” bad Rosa mildt och vänligt.
”Hvem vet hvilka orsaker kunnat hindra henne att skrifva?
Säkerligen, så vidt hon förmår det, lagar hon dock så, att bref inträffar till Jul.
Vi hafva ej mera än tio dagar dit, och då uteblifver det säkert icke.”
”Gifve Gud, att er spådom måtte sannas; ty, hvilka underrättelser som än vänta mig, äro de nästan bättre än den qvalfulla ovissheten,” försäkrade Mannerstedt, och blickade tacksamt på Rosa, för hennes vänliga bemödande att trösta den stackars ensamme, för alla andra så fremmande ynglingen.
Nu inträdde kommerserådinnan, i en frasande sidenrock, och en hatt, skrytande med en half blomsterbutik.
”Rosa, mitt barn, sitter du inne ännu?
Kors, på min heder arbetar du dig icke sjuk!
Jag har tagit mig en gudomlig promenad, och tillika gjort några visiter.
– God morgon, herr Mannerstedt!
Herrn skall få hjelpa mig i afton med ett litet bestyr.
Kom hit klockan half sex; jag har fått något i hufvudet, hvarom jag vill rådgöra med herrn.”
Mannerstedt bugade sig förbindligt, och tog mössan, väl vetande att det var en signal till afträde, då kommerserådinnan förblef på stående fot.
När han var i dörren, ropade fru Widen efter honom:
”Herr Mannerstedt, herr kandidat! kom ihåg, att herrn skall äta Julafton hos oss; men ursäkta att vi nu äro upptagna!
God morgon, god morgon!”
Ännu i dörren bugade Mannerstedt, och ilade sedan utför trappan.
Nu tog kommerserådinnan sin dotter under armen, och drog henne i största hast med sig in uti den moderliga helgedomen, ett litet kabinett, hvilket få fingo den äran att beträda, och ingen utan i vigtiga fall, sådana nemligen, som den värda frun ansåg förtjena denna benämning.
Sedan de inträdt i rummet, och mamma med egen hand tillslutit dörren, samt dervid sett sig tillbaka, att icke något obehörigt lyssnande öra fanns i närheten, satte hon sig i soffan, och hviskade åt Rosa, att intaga en taburett derbredvid.
”Hör Rosa, min egen, snälla och förnuftiga flicka,” började kommerserådinnan, i sakta och hviskande ton, ”jag vet att du kan vara ganska skarpsinnig, när du vill, och med Guds hjelp har det icke varit förgäfves, som jag användt så mycken möda och huld omsorg på din uppfostran och ...”
Men har tystnade kommerserådinnan tvärt, gnuggade sina franska handskar med mycken ifver mellan fingrarne, och tänkte på en lämplig fortsättning af det tal hon inledt.
Högst förundrad öfver denna något besynnerliga och oväntade början, blickade Rosa i moderns kringirrande öga, och begagnade afbrottet för att fråga:
”I hvad fall är det min goda mor önskar, att jag skall visa min skarpsinnighet?
Är det i frågan om julklappar, så har jag redan till det mesta tänkt derpå.”
”Ack nej, nej, det är icke en så lumpen småsak heller,” svarade fru Widen, och hviftade otåligt med handskarne fram och tillbaka.
”Nå, men hvad är det då, mamma lilla?”
”Jo, ser du, kära Rosa,” återtog kommerserådinnan, ”att säga det så, att du riktigt kan fatta meningen, erfordras mera förstånd, än ...
Men, lika godt, jag skall ändå försöka.
Hör derföre väl på hvad jag säger dig.
Du vet att din far är rik, eller åtminstone förmögen.
Men som en köpmans affärer icke alla år kunna vara lika blomstrande, lika vinstgifvande, menar jag, så händer stundom, att – att – de kunna bära litet emot.
Affärerna, mitt barn, sådant förstå vi fruntimmer oss just icke mycket på.
– Meningen är likväl, att, då tiderna äro sådana, så behöfver en köpman hela sin förmögenhet i rörelsen, för att kunna bibehålla sin kredit; och något ditåt, mitt barn, är nu, – förstås i allra djupaste tysthet, – händelsen med din far.
Denna ledsamma omständighet har till följd, att din hemgift icke blir så betydlig, som det var ämnadt.
Professorn, Rosa lilla, är deremot en mycket rik man, men snål, nästan afskyvärdt snål; och derföre har jag tänkt, har jag menat – sedan man i alla fall icke, utan att göra sig någon möda derföre, kan påräkna hjelp af honom – att du, kära Rosa, till vinnande af detta ändamål, helt enkelt, för att tala utan omsvep, söker att ställa dig in hos honom.
Med ditt intagande och oemotståndliga sätt att vara, när du vill nemligen, blir det lätt för dig att vinna gubben.
Besök honom, kära du, smickra honom, mycket fint förstås, och sök inleda honom på den tanken, att han på gamla dagar har alldeles för liten vård om sin dyrbara person af lejda händer, samt att det skulle vara din förtjusning, din största glädje, att få egna honom de ömmaste omsorger.
Vidare, att du icke skulle känna någon högre lycka, än den, om han ville slå sig ned hos sina barn, hos dig och Ferdinand, då ni begge skulle täfla om att visa honom den största uppmärksamhet; med mycket mera, som du kunde finna lämpligt, och hvartill besöket torde gifva anledning.
Och på det att hela saken, besöket och ändamålet dermed, måtte synas rätt naturlig, så skall du, å din fars och mina vägnar, på det hjertligaste anhålla, att den gamle björnen ville göra oss den glädjen att tillbringa Julafton i vår krets, hvilken snart blir hans egen.
I Rosas hufvud tumlade tankarne om hvarandra.
Meddelandet var henne vidrigt, isynnerhet derföre, att modern framställde till sin dotter en sådan begäran, och gaf råd, för hvilka hennes stränga rättskänsla och fina grannlagenhet drogo sig tillbaka.
Hvad åter det lätta, konstmessiga vidrörandet af hennes fars affärer angick, förmodade Rosa, att detta var blott ett slags besynnerlig lockmat, hvaraf hennes mor begagnade sig, för att bringa dottern dit hon önskade; ty Rosa ansåg det alldeles omöjligt, att, i händelse några verkligen oroande omständigheter inträffat, han och hennes mor skulle visa sig så obekymrade.
Rosa kunde icke erinra sig en enda rynka på sin fars panna, eller ett enda tankfullt, olycksbådande uttryck i hans öga.
Annorlunda torde hon likväl hafva tänkt och dömt, om hon sett honom sitta framför pulpeten på sitt kontor, räknande och grubblande, mumlande och stundom svärjande.
Om hon sedermera följt honom till hans enskilda rum, hört hans långsamma vandringar fram och tillbaka, sett den blick af raseri, hvarmed han kunde sparka till en hund eller hvad föremål som helst, hvilket, under sådana obevakade ögonblick, kom honom i vägen, och huru ord, våldsamt frampressade från hans själs innersta, smögo sig öfver de hårdt sammantryckta läpparne, hemska, bittra, mörka ord, fattliga endast för honom sjelf, och vid hvilkas uttalande ångestsvetten föll i stora droppar från hans panna; om hon vidare kunnat se, huru uttrycket i hans anletsdrag undergick en sällsam förvandling, då tiden till middagen och återseendet af hans familj nalkades, pannan åter blef slät och jemn, ögonen leende, nästan tanklösa, hållningen dryg, såsom vanligt, samt gången säker och stadig, likt en mans, den der aldrig hört omtalas kinkiga affärer och möjliga bankrutter; – då skulle Rosa fattat en annan mening ur moderns ord.
Nu deremot halkade de lätt förbi hennes öra, och hon fäste nästan uteslutande sin uppmärksamhet vid kommerserådinnans förslag, att fånga professorn, öfvertygad, att, om hon nekade, skulle hennes mor sjelf göra försök, för hvilka Rosas finkänslighet skygg bäfvade tillbaka, och derföre beslöt hon att icke visa sig fullkomligt obenägen.
”Men, Rosa, kära Rosa,” afbröt kommerserådinnan den något för långa tystnaden, ”hvad tänker du på?
Sitt icke der, stum som en bildstod, utan svara då, i Herrans namn!
Tror du dig om att kunna uträtta detta med den fullkomliga takt, som blir nödig för att vinna ändamålet?
Genom drömmar sker det åtminstone icke; säg derföre din tanke!
Vill du ej gå in på ett förslag, som i din ömma mors hjerta haft blott ditt eget väl till syfte – så – kan jag väl sjelf försöka; ty jag ser på dig, att du finner det motbjudande.”
”Ack nej, min goda mamma,” svarade Rosa hastigt, ”icke just motbjudande, åtminstone icke sjelfva besöket hos professorn, – det vill jag gerna aflägga, och göra mig så behaglig jag förmår; – men att deremot våga det förslaget, att han skall flytta ur sina gamla, kära rum, hvilka han, efter hvad