Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning häraf hafva Banko-fullmäktige, uti afgifvet utlåtande, förmält, att, som den förlust af påräknad inkomst, Bankens kommissarier fått vidkännas, förmedelst indragningen af skillingssediarne på ofärgadt papper, vore att betrakta såsom en förminskning af lönevilkor, hvarom de genom erhållna fullmakter blifvit tillförsäkrade, fullmäktige redan vid sistföjflutne riksdag, då enahanda ansökning hos Utskottet framställdes, erkänt billigheten deraf, att någon ersättning i förevarande afseende beviljades kommissarierne, ehuru fullmäktige ansågo det då vara för tidigt att en dylik ersättning bestämma; men att, sedan nu mera beloppet af i rörelsen varande så beskaffade sedlar betydligen minskats och med allt skäl kunde antagas, att dessa småningom lill Banken ingå, fullmäktige höllö före, att rätta tiden vore inne för fastställande af den ersättning, hvartill kommissarierne må anses vara berättigade; i hvilket afseende och fastän fullmäktige, i betraktande af de lägre löneförmåner, kommissarierne nu mera åtnjuta, funno det ingalunda vara obilligt, om de finge till fulla beloppet fortfarande uppbära den hittills beräknade inkomsten i och för inkomne förslitne sedlars slutliga granskning m. m., det likväl ville synas, som borde, sedan det dermed förenade arbete upphört, arfvodet kunna något minskas; i följd hvaraf fullmäktige tillstyrkte, att ersättningen måtte, under vissa uppgifna vilkor, utgå efter enahanda grund, som af Rikets Ständer vid sednaste riksdag bestämdes för mistad inkomst af de indragna sedlarnes skrifning, eller till f:delar af hvad arfvodet under de fem sislförflutna åren utgjort. 6 Banko-Utskottets Utlåtande, 7V:o 21.
Vid öfvervägande af här ofvan anförda förhållanden har Utskottet, lika med Banko-fullmäktige, ansett det vara billigt, att Bankens nu varande kommissarier för den förlust i påräknad inkomst, de få vidkännas genom upphörande af bestyret med de s. k. småsediarnes granskning, öfverkorsning m. m. tilldelas ersättning efter samma grund, sorn af Rikets sednast församlade Ständer gillades och antogs vid beviljandet af godtgörels® åt Bankens tjenstemän i allmänhet för deras förlust af omförmälda sedlars skrifning-, dock som, genom en förändrad organisation af Bankoverket samt reglering af dess tjenstemanna-personal, hvarom serskildt förslag blifvit af fullmäktige hos Utskottet framstäldt, tillökning i de för kommissarierne nu bestämda löneförmåner framdeles torde kunna beredas på samma gång som, medelst indragning af tjenster, en mot ifrågavarande ersättning svarande besparing i verkets aflönings-stat tillvägabringas, synes ersättningen endast böra få utgå, intilldess kommissarierne, på nämnde sätt, kunna erhålla fullt motsvarande förhöjning i löneinkomster.
Utskottet får, på sådan grund, samt i enlighet med hvad Banko-fullmäktige i öfrigt anfört, vördsamt hemställa, att Bankens nu varande kommissarier må, från och med 1851 års början och tills vidare, såsom ersättning för mistad inkomst för granskningen, uppräkningen, korsningen och förseglingen af Bankens sedlar å 16, 12 och 8 sk. samt 14 och 10 sk. kopparmynt, årligen undfå ett belopp af 155 r:dr 37 sk. 10 rst.
Banko hvardera, under följande vilkor, nemligen: a) att då kommissarie pä ett eller annat sätt från befattningen afgår, eller, i följd af förändring i nu gällande aflönings-stat, undfår fullt motsvarande förhöjning i löneinkomst, ersättningen upphör med den månad, då befattningen frånträdes, eller den förhöjda lönen får uppbäras; b) att ersättningen, efter slutet af hvarje år, för det förflutna året af Bankens medel utbetalas; och c) att från ersättningen afräknas belöpande arfvode för granskningen m. m. af de sedlar å förenämnde valörer, som från och med 1851 års början till Banken inkomma. Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 21. 7 2:o af banko-kommissarierne M. A. Munthe och B. G. Murraij, hvilka, hvar för sig-, begärt att komma i åtnjutande af den ersättning, Rikets Ständer vid sistförflutne riksdag, genom bifall till Banko-utskottets Utlåtande N:o 92, åt Bankens dåvarande tjenstemän beviljade för den förlust, de finge vidkännas genom omförmälda sedlars inställda utgifning.
Härvid torde till en början böra nämnas, att nyssberörde ersättning, bestämd till två tredjedelar af hvad sedelskrifnings-arfvodet efter medeltal af sednast förflutna fem åren utgjort, eller 140 r:dr cm året för hvarje tjensteman, tillhörande kommissarie- och kamererare-graderne, af Rikets Ständer anslogs under vilkor, bland annat, alt „endast de af Bankens tjenstemän, som voro till sedelskrifuing berättigade, då Rikets Ständers beslut, angående nämnde sedlars indragning, meddelades understyrelsen, eller den 1 April 1848, må af omförmälda ersättning komma i åtnjutande41, och „att för dem, hvilka efter sistberörde tidpunkt blifvit eller framdeles varda till högre tjenst befordrade eller på annat sätt från tjensten afgå, ersättningen upphör med den månad, då_ befordran vunnits eller tjenstemannen eljest befattningen frånträda.
Då nu Munthe och Murraij blifvit, den förre under den 22 Juni 1848 och den sednare under den 19 April 1849, samt alltså bägge efter den 1 April 1848 till ordinarie kommissarier befordrade från tjenster inom kamererare-graden, och på sådan grund gått i mistning af den beviljade sedelskrifnings-ersättningen. hafva de, för ådagaläggande af billigheten utaf deras ofvan framställda begäran, hufvudsakligen anfört Munthe: att omförmälda ersättning, såsom beviljad för en inkomst, hvilken komme att upphöra, syntes billigtvis hafva bort utsträckas till alla de tjenstemän, som åtnjöto inkomsten vid den tidpunkt, då skrifningen af ifrågavarande sedlar gick till ända, eller den 1 April 1849, hvilken tidpunkt väl måste erkännas i detta afseende vara den enda absolut rätta, emedan samtlige innehafvare af tjenstebefattningar inom verket, som varit berättigade att deltaga uti sedelskrifningen intill den dag, då den upphörde, enligt sakens natur synas hafva egt lika grundade anspråk att blifva delaktige af den ersättning, hvilken i stället för den sålunda förlorade inkomsten beviljades, utan afseende på en så tillfällig omständighet, sorn den att Rikets Ständers beslut om småsedlarnes upphörande meddelades understyrelsen långt inan.tjea.- 8 Banko-Utskottets Utlåtande, ftto 24. stcmännens sysselsättning reed sedlarnes skrifning nått sitt slut; att, derest riktigheten af denna åsigt erkändes, det ock måste reedgifvas, att Munthe, som, i egenskap af kommissarie, deltagit i småsedlarnes skrifning, hade billigt anspråk på ersättning för den inkomst, som frångick honom vid detta göromåls upphörande; samt att den förlust, som hvar och en af Bankens kommissarier tillskyndats i följd af oftanämnde sedlars indragning, uppgående årligen till omkring 500 r:dr banko, vore för Munthe så mycket mera känbar, som han vid sin befordran till kommissarie, på grund af Banko-reglementets stadgande, måste afgå från en utom verket innehafvande befattning, med 500 r:dr banko i årlig lön, hvilken tjenst han sannolikt icke lemnat för att under så ofördelaktiga förhållanden, söka befordran till kommissarie, så vida han kunnat förutse och haft kännedom om Rikets Ständers beslut i frågan om sedelskrifnings-ersättningen, hvilket icke meddelades förr, än efter det Munthe till kommissarie blifvit utnämnd, eller genom bankofullmäktiges resolution den 24 Augusti 1848, och hvilket beslut alltså, emot all vanlighet, blifvit mot honom retroaktivt tillämpadt;
samt Murraij-, att, enär andra punkten af de rörande sedelskrifnings-ersättningens utgående stadgade vilkor och förbehåll, på sätt ofvan förmäles, innehölle, att ersättningen skulle upphöra för de tjenstemän, hvilka efter den 1 April 1848 blifvit eller blefve till högre tjenst befordrade, så följde deraf, att den tjensteman i kamereraregrad, som erhållit eller erhölle befordran till kommissarie efter den 1 April 1848, ginge miste icke blott om den i förhållande till lönen högst betydliga inkomst, Bankens kommissarier tillförene hade alt påräkna, af småsedelskrifniugen, utan till och med om den till lägre belopp bestämda ersättningen; att grunden för detta stadgande naturligtvis skulle vara, att den befordrade förmodades komma i åtnjutande af högre inkomster, som ansåges godtgöra honom för den förlorade ersättningen, men att detta så mycket mindre vore händelsen med Murraij, som, enligt hvad han i ansökningen ådagalagt, inkomsterne vid den af honom nu innehafvande kommissarietjenst knappast uppginge till hvad han redan före sin befordran i löneinkomster inom verket åtnjöt; hvarföre och då Murraij dessutom, på grund af Banko-reglementet, som förbjuder
Bankens kommissarier att annan befattning innehafva, mäst lemna en tjenst utom verket med 800 r:dr banko i årlig lön och han följaktligen underkastat sig en icke Banko-Utskottets Utlåtande, A: o 2f. 9 ■icke så ringa pekuniär-uppoffring för den idé, iian ansåge för den rätta, att nemligen tjenstemannen uteslutande åt,ett, verk borde egna sin tid och verksamhet, det förhållande således icke med Murraij inträffat, sorn måste antagas ligga till grund för siadgandet att den, sorn befordras till högre tjenst, icke vidare eger att sedelskrifnings-ersättuingen åtnjuta.
Efter inhemtande af så väl understyrelsens, som bankofullmäktiges yttrande i denna fråga, får Utskottet anföra, att, ehuru vid beviljandet af ofvanom förmälda sedelskrifnings-ersättning det vilkor blifvit fästadt, att de tjenstemän, som efter den I April 1848 vunnit eller derefter vunno befordran till högre tjenst, ejj vidare finge ersättningen åtnjuta; likväl och som detta beslut först den 31 Juli, samt den 1 och 3 Augusti nämnde år af Rikets Ständer fattades och icke kan anses hafva förr än den 6 påföljde September, då detsamma, genom utdrag af fullmäktiges protokoll för den 24 Augusti, meddelades understyrelsen, blifvit för tjenstemannen i allmänhet be, kant, men Munthe redan den 22 Juni 1848 till kommissarie befordrades, och hvad Murraij åter vidkommer, denne allt sedan 1848 års början var såsom kommissarie i lånekansliet anställd, på grund af serskildt förordnande, hvilket, enligt ett Rikets Ständers eget föregående beslut, skulle för innehafvaren medföra enahanda skyldigheter och rättigheter, som ålågo eller tillkonlmo de i lånekansliet tjenstgörande ordi. marie kommissarier, hvadan ock Murraij från sistnämnde tid egt att åtnjuta alldeles .. enahanda löneinkomster och förmåner, som de öfrige kommissarierne, utan att ringaste förbättring deri uppkom genom hans sedermera skedda utnämning till ordinarie kommissarie; så och då Munthe och Murraij följaktligen före den tidpunkt, då Rikets Ständers beslut om sedelskrifnings-ersättningen vidtogs, begge förrättade kommissarietjenst och i sådan egenskap åtnjöto inkomsten af nämnde skrifning, hvilken derefter fortfor ända till den 1 April 1849, har Utskottet, lika med understyrelsen och bankofuljmäktige, ansett det vara i alla afseenden med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att bemälde kommissarier fortfarande få samma ersättning åtnjuta; i följd hvaraf Utskottet vördsamt tillstyrker, att kommissarierne M. A. Munthe och R. G.
Murraij må berättigas, den förre från och med den 1 April 1849 och den sednare från och med den / Bih, till R.
Fröt. 1850 IBM. 6 Sami. 1 A[d. 7 Hält. 3 10 Banko-Utslwitets Utlåtande, K:o 21.
Maj samma år, uppbära den sedelskrifnings-ersättning, som enligt Rikets sednast församlade Ständers beslut, tillkommer Bankens kommissarier, under de i samma beslut intagna vilkor och förbehåll. 3:o af Bankens medaljör G.
Enegren, som anhållit om ersättning för den förlust i påräknad inkomst han fått och än vidare finge vidkännas genom upphörandet af hvitstämplingen utaf skillingssedlarne å ofårgadt papper, hvarför ett arfvode af 1 r:dr för hvarje ris skillingssedlar sedan år 1817 utgått, men hvaraf Enegren, efter mottagandet af mcdaljörssysslan, utbetalt till de arbetare, sora honom med hviisläinplingen biträdt, 16 sk. per ris, så att, efter ett medium af de 5 sista årens sedeltillvcrkning, hans egentliga inkomst utgjort, för 2,321 ris med 1,920 blanketter n hvarje, 1,547 r:dr årligen, vid hvilken inkomst, beräknad från slutet af Mars månad år 1849, då sedelstämplingcn upphörde, Enegren begärt att under sin återstående lifstid få varda bibehållen.
Uti häröfver afgifvet utlåtande har undcrslvrelsen, jemte upplysning, att
Enegren vid den af bankofullmäktige år 1838 provisoriskt fastställda lönereglering för Bankoverket blifvit uppförd på interimsstat till erhållande af enahanda årlig inkomst, som han förut uppburit, eller 450 r:dr, hvilket belopp nu till honom årligen utgår från indragningsstaten, samt att, uppå Enegrens ansökning om någon ersättning för den minskning i påräknad arbetsförtjenst, som för honom uppstått f följd af inställd tillverkning af Bankens transportscdlar samt sedlar å 3 och 2 r:dr, bankofullmäktige, med stöd af 226 § i 1841 års Banko-rcglcmcnte, den 22 Juni samma år, bestämt denna ersättning till 280 r:dr årligen, från och med 1837 års början, motsvarande ungefär hälften af medaljörens inkomst för den af honom under sednast förflutna tio åren verkställda hvitstämpling af omförmälda sedefslag, — anfört, beträffande Enegrens nu gjorda ansökning, alt, emedan Rikets Ständer vid 1844—1845 årens riksdag gillat förenämnde den 22 Juni 1841 af fullmäktige vidtagna beslut, hvarigenom Enegren fått sig tillagdt ett serskildt årligt arfvode af 280 r;dr, syntes han icke sakna anledning att kunna undfå någon ersättning jemväl i och för förlusten af påräknad inkomst genom upphörandet af tillverkningen af skillingsedlarne på ofårgadt papper, så mycket heldre, som han, enligt företedt läkarebetyg, nu mera lider af en obotlig sjukdom, hvilken gjorde honom oförmögen att vidare använda sin konstfärdighet, och han, under sin fyratiofemåriga tjenstetid inom Baukoverket, Banko-Ulskollets Ullålande, A:o 2f. 11 städse utmärkt sig för synnerligt nit, redlighet och pålitlighet, samt genom sitt i allt öfrigt ådagalagda förhållande gjort sig förtjent af sina förmäns välvilja och bevågenhet; och då, ifråsja örn bestämmandet af den ersättning, som sålunda borde Enegren tilläggas, det förckomme, att beloppet af hvitslämplade och levererade skillingsedlar under 10 år, från och med 1839 till och med 1848, i medeltal för år utgjort 1,947 ris å 2,000 sedlar i hvarje, eller efter den beräkning å 1,920 sedlar per ris, hvarför betalningen utgått, 2,007 ris, samt att, när fran det bestämda slämpelarfvodet, 1 r:dr per ris, afdrogcs hvad som Enegren, enligt uppgift, utbetalt till de arbetare, hvilka honom biträdt, behållna inkomsten i och för ifrågavarande sedelslags hvitstämpliDg, beräknadt efter sistnämnde medeltal, för honom uppgått lill 1,340 r:dr årligen; så och enär medaljörens befattning torde kunna närmast hänföras till 2:dra tjenstegradeu inom Bankovcrkct,
enligt hvilken grad han, jemlikt Banko-utskottets beslut den 12 Mars 1830, äfven fått ljuspenningar sig tillagde, ansåge understyrelsen det vaia billigt, att Enegren, som för närvarande åtnjuter i lön 450 r:dr och i serskildt arfvode 280 r:dr årligen, tilldelas såsom ersättning i och för sin förlust genom upphörandet af tillverkningen utaf skillingssedlame å ofärgadt papper, ett ytterligare arfvode, motsvarande fylluaden uti lönen inom 2:dra tjenstegraden, eller 470 r:dr, räknadt från och med den 1 April 1849, då sedelstämplingen upphörde.
Vid pröfning af denna fråga har Utskottet trott sig böra fästa uppmärksamhet derå, alt Enegren, genom 226 § i 1841 års Banko-reglemente förklarats berättigad att, med afseende å sin tjenstetid och derunder ådagalagde förhållande samt i öfrigt förekommande omständigheter, undfå ersättning för den förlust af dittills påräknad arbetsförtjenst, som han, till följd af förändringar med sedelmyntet, komme att vidkännas, men att berörde § vid 1844 och 1845 årens riksdag blifvit utur det då utfärdade Banko-reglemente utesluten, dels emedan fullmäktige, på grund af samma §, redan tilldelat Enegren ofvanomförmälda arfvode, 280 r:dr, såsom ersättning för förlorad arbetsförtjenst genom upphörandet af transportsedlar samt sedlar å 3 och 2 r:dr, dels och af orsak att, om äfven någon ändring i afseende å småsedlarnes utseende skulle komma att ega rum, det i allt fall vore ovisst, huruvida den å dessa sedlar brukliga hvitstämpling ansåges böra borttagas.
Då likväl, i följd af Rikets
Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut om småsedlarnes inställda utgifning, Enegren nu mera gått förlustig sin hufvudsakliga - 12 Banko-Ulskollets Utlåtande, N:o 21. ste arbetsförtjenst, anser Utskottet, med anledning af ofvanåberopade föreskrift i 1841 ?irs Banko-reglemente, samt i betraktande tillika af Enegrens långvariga tjenstetid och derunder ådagalagda välförhållande, billighet och rättvisa fordra, att lämplig ersättning för omförmälda förlust honom lemnäs, samt får alltså, med instämmande uti Uudcr-styrelscus, af Banko-fullmäktige understödda förslag, vördsamt hemställa, att gravören Enegren må, från och med den 1 April 1849, åtnjuta ett ytterligare arfvode af 470 r:dr banko, efter år räknadt, hvarigenom han i lön och arfvoden tillhopa kommer att undfå 1,200 r:dr samma mynt årligen.
4:o af äldre kammardrangarne i Banken, G.
Dahlgren och J Andersson,. samt 5:o
Bankens samtlige yngre kammardrängary angående ersättning för den förlust i arbetsförtjenst, dem tjllskyndats genom hvitstämplingens upphörande.
I detta afseende har Utskottet inhemtat att, enligt Banko-fullmäktiges resolution dea 23 Februari 1802, rörande förfärdigandet af omförmälda slags sedlar, Banken, i arfvode tili husdi ängarne, eller såsom de numera benämnas, yngre kammardrängarne, hvilka vid sedelstämplingen förde den så kallade presstången, bestått till en början 8 sk. specie för afstämplingen af ett ris sedlar, hvilket arfvode dock sedermera blifvit bestämdt till 12 sk:r banko pr pris, men att det deremot ijlltjemnt ålegat medaljören att sjelf godtgöra de 2:ne äldro kammardrängar, han begagnat såsom biträde i och för sedlarnes inläggande under stämpeln m. m.
Hvad nu först angår den af äldre kammardrängarne Dahlgren och Andersson gjorda ansökning, så och om än desse, af hvilka, enligt företedt betyg, Dahlgren under en tid af 21) år och Andersson i 22 år, bit rädt medaljören Enegren med hvitstämplingen å bankens sedlar af äldre slagen, och derför af honom åtnjutit godtgörclse, ej må anses ega fullt giltiga skäl alt af Banken undfå ersättning för den förlust, dem drabbat, i följd af skillings-sedlarnas upphörande, och som för dem samfäldt öfverstiger 500 rdr banko om året, likväl och då, i händelse Rikets Ständer skulle bifalla Utskottet6 i nästföregående punkt upptagna förslag,, att medaljören Enegren måtte, såsom ersättning för sin förlust, i ett för allt, undfå endast fy lina— den i en kamcrcrares lön, t,200 r:dr om året, Dahlgren och Andersson icke skä.— Banko-Ulskollels Utlåtande, A’:o 21.
13 ligen kunna för den arbetstjenst, hvaraf de, utan eget förvållande, gått i mistning, af Enegren äska någon ersättning, destomindre som, efter hvad ofvan inhemtas, den betalning de uppburit, redan blifvit från Enegrens beräknade arbetsförtjenst afdragen, samt härtill kommer, att Dahlgren och Andersson, jemlikt Under-styrelsens dem lemnade vitsord, med redbarhet, flit och den största noggrannhet biträdt vid sedelstämplingen, och jemväl i öfrigt gjort sig kände för serdeles pålitlighet och ordentlighet i förening med ett hedrande uppförande, har Utskottet, med gillande af hvad Understyrelsen och Bankofullmäktige i detta afseende hemställt, skolat vördsamt föreslå, att äldre kammardrängarne
Dahlgren och Andersson måtte, såsom ersättning för deras ifrågavarande förlust, få hvardera uppbära sjuttiofem r:dr b:ko årligen, räknadt från den 1 April 1849, intill hvilken dag sedelstämplingen fortgick.
Vidkommande åter den anhållan om ersättning
Bankens yngre kammardrängar framställt, så och enär desse, efter hvad redan upplyst blifvit, af Banken andfått godtgörelse för det arbete de vid sedelstämplingen verkställt, vill det synas Utskottet, som skulle de skäl, hvilka föranledde Rikets sednast församlade Ständer att tillägga Bankens till sedelskrifning berättigade tjenstemän någon ersättning för mistad inkomst i följd af småsedlarnes indragning, jemväl vara å förenämnde sökande tillämplige; hvadan och då under åren 1839—1848 i medeltal årligen afstämplats 2007 ris, 16-, 12- och 8:skilliugs-sedlar, hvarför de yngre kammardrängarnes arbetslön å 12 sk. per ris utgjort 501 r:dr 36 sk. om året, samt Understyrelsen och Banko-fullmäktige- ansett omkring
Udel deraf eller 160 r:dr böra tagas såsom grund vid bestämmandet af ifrågakomna ersättning, hvilken således, fördelad mellan Bankens 12 yngre kammardrängar, komme att på en hvar belöpa sig,', till 13 r:dr 16 sk. årligen, Utskottet vördsamt tillstyrker, att till hvar och en af Bänkens nuvarande yngre kammardrängar, sorn innehade ordinarie tjenst den 1 April 1848, då beslutet angående skil— lings-sedlarnes indragning meddelades Understyrelsen,, och hvilka äro nio till antalet, måtte, såsom ersättning för förlorad arbetsförtjenst, i följd af berörde beslut, få utbetalas ett belopp af 13 r:dr 16 sk. b:ko>; efter år räknadt, dock under vilkor, alt för dem, som till äldre karn— 14 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 21. mardrängs tjenst varda befordrade, eller på annat sätt från tjpnslen afgn, ersättningen, i likhet med hvad sorn flones stadgadt i afseende på Bankens tjenstemän, upphör med den månad, då befordran vunnits eller tjeusteu frånträdes.
Af herr doktor
Sandberg:
„Att de nu indragne småsedlarne på 16-, 12- och 8-s:k. varit ganska dyra för Banken, det visar sig af de otaliga ersättningsanspråken för mistad arbetsförtjenst vid papperstillverkning, sedlarnes stämpling, tryckning, skärning, kommissarie-underskrift, kontrasignation, nummerering och datering, samt, då de snart förslitna återkommo, deras emottagning, uppräkning, öfverkorsning, inläggning, försegling m. m. och slutliga uppbränning.* „Sistlidue riksdag beviljades ersättning med §:de!ar af hvad som betaltes för sedelskrifning, så länge den egde rum.
Man skulle kanske velat anse vederbörande härmed äfven godtgjorda för hvad de åtnjutit för öfverkorsningen, serdeles sedan de voro befriade från både skrifning och öfverkorsning.“
„Den tillökning, som uppkommer af dessa s. k. ersättningar, torde väl en annan gång komma att, jemte lönen, utgå såsom pension, såvida ålderstigne tjenstemän skola taga afsked.
De nya kommissarier, som hädanefter utnämnas, kunna icke känna sig rätt väl belåtna med vida mindre löneförmåner än deras kamrater, meri hvilka de hafva enahanda ansvar och göromål, och skola säkert anse billigt, att få samma tillökning som dessa.* ^Enligt uträkning har arfvodet för de indragne småsedlarnes öfverkorsning med en pensel, doppad i svärta, uppgått i medeltal till 233| r:dr b:ko årligen för hvar och en af Bankens 17 herrar kommissarier, och således tillsammans nära 4000 r.dr, som motsvarar 2:ne kommissarie-löner.
När nu icke blott öfverkorsningen utan äfven skrifningen och alla andra bestyr med dessa småsedlar upphört, och blotta öfverkorsningen motsvarar 2:ne kommissariers göromål, så synes det som några tjenster kunde indragas, och på de öfrige tjenstemännen, hvilkas tid och krafter blifva fullt upptagne, kunde de besparade lönerna fördelas.* Banko-Utskottets Utlåtande, ffco 21. 15 „Delta synes mig vara den väg man torde beträda, för afl åt tjenstemännen bereda både tillräckliga läner och tillräckligt arbete såväl inom Banken, som ingm andra korpser och embetsverk; och för att kunna på fullt allvar tillvägabringa en sådan nödig reform, borde ali lönetillökning dermed sättas i oskiljaktigt sammanhang, och denna sednare icke beri/jas utom i förening med den indragning af tjenstemänvens antal, som är möjlig och verkställbar
„Slutligen om den åsigt, som ligger till grund för hvad Utskottet här tillstyrker, skall konseqvent tillämpas, så inser jag icke med hvad billighet någon gräns kan sättas för väckandet af anspråk på ersättning för mistad arbetsförtjenst, såväl uti detta, som i andra likartade hänseenden; och man kan med temlig sannolikhet förutse, att både de nu afslagna och Dera nya lika beskaffade anspråk skola hädanefter så ofta återkomma, tills de blifva bcviljade.“