Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ofvannämnde lagrum lyder sålunda: ”Gör någon gäckeri med Gudstjensten, Guds ord och Sakramenterna af lättsinnighet, bote 50 daler.” Nu tillstyrker Utsk. en författa., så lydande: ”Den som utan att vara prest, i anaat fall än serskildt medgifvet är, utdelar Sakramenten, böle 100 R:dr.”
Om nu en person, utan att vara prest, utdelar Sakramenten, men gör det på fullt alfvar eller af full öfvertygelse, skall h;n plikta 100 R:dr.
Gör åter t. ex. en sådan person gäckeri af lättsiane med Gudstjensten, Guds ord och Sakramenten, skall han dömas efter 1 kap. 2 §:n M.B:n, och således plikta mindre, än den, tom under full öfver - Den 21 Juni e m.
3D9 tygelse utdelar Nattvarden.
Straffbestämmelserna i den föreslagna förfaltnm stå dessutom icke i ett riktigt förhållande till hvarandra, enär deri stadgas, att den, sora, ehuru missledd: men med andakt och af öfvertygelse emottagit Nattvarden af en icke prest, skall dömas för gäckeri att böta 16 R:dr 32 sk., och den, som under lika sinnesförfattning utdelat Nattvarden, till böter af 100 R:dr.
På det alt dessa straffbestämmelser må bringas i ett rätt förhållande till hvarandra,, och i öfrigt förslaget blifva ändradt i enlighet med dessa anmärkmr, anhåller jag om ålerremiss.
Lika med den siste talaren anser jag nödigt, att en förfatln. utfärdas i förevande fall.
Jag är äfven ense med LagUlsk. om de straffbestämmelser det föreslagit, och kan således i detta fall icke förena mig i hvad Frih. af Ugglas derutinnan anfört; men i det afseendet är jag öfverens med honom, att det är nödigt göra ett förtydligande af 1 kap. 2 §:n M.R:n.
Ett sådant förtydligande synes mig lätt all åstadkomma, endast man tillägger de orden, att, med uphäfvande af nämnde lagrum, föreslagna stadgandet skall tillämpas.
Att ett sådant stadgande blir lag, torde hvar och en finna nödigt, då man vet, ali en öfverrätt så tillämpat nu gällande lag, att lekmän, sora utdelat Nattvarden, blifvit frikände derföre, att nu gällande lag endast talar om gäckeri och lättsinne; men en slik frikännelse kan icke äga rum, om man sätter Utsk:s förslag i st. f. det nu gällande lagstadgandet.
Enl. min åsigt är det alltid gäckeri och lättsinne, som ingredierar, då någon understår sig att utdela Nattvarden, utan att vara ordinerad lill prest, och de föreslagna straffbestämmelserna finner jag ingalunda för höga; ty man kan väl knappast tänka sig något större ofog, än det nyssomnämnda brottet.
Jag anser det föreslagna stadgandet öfverflödigt.
Den tolkning 1 kap. 2 §:n M.B:n erhållit vid domstolarne har tillkommit genom oriktig upfatlning af ordet gäckeri.
Man har nemi. sökt alt gifva della ord en så inskränkt betydelse, som skulle det gäckeri, man tillåter sig med Gudstjensten, innefatta allenast, att man genom olofliga åthäfvor eller hån, söker på detta sätt förnärma salighetsmedlen eller sjelfva Gudstjensten, då den sker i kyrkan.
Jag åter tror, att delta ord innebär ett förnärmande mot Gudstjensten, Guds ord och Sakramenten, då man icke allenast tillåter sig, att på ett hånligt sätt bedöma religionen och sättet för dess utöfning, utan äfven trotsar de ordningar och religionsbruk, som af högsta makten i samhället blifvit föreskrifven.
Hvad nu tillämpningen af 1 kap. 2 §:n M.B:n angår, så skulle jag tro, alt domaren icke äger rätt, att inlåta sig i något slags pröfning eller bedömande af de motiver, som den, hvilken tillåter
Sig att offentligen afvika från de stadgade religionsbruken, samt att, ehuru icke prestvigd, utöfva presterliga förrättningar, upgifver till försvar för delta sitt förfarande, utan det är domarens skyldighet att tillse, hvad inflytande dylika tillgöranden kunna medföra i den yttre Synverlden och på den, sora är åskådare af desamma.
Följaktligen hade ingen olika tolkning af ifrågavar:de lagstadgaude bordt 400 Den 21 Juni e. m. npkomma, och lyckligtvis har sådant icke heller egt mm inom högsta’ domare-makten, ehuru man inom en HoiRätt tillåtit sig att gifva ordet gäckeri en inskränktare betydelse, än det i sjelfva verket innebär.
Man säger också i allmänhet, alt man gäckar lagarne, då man trotsar dem.
Detta kan ske af lättsinne eller af berådt mod, eller af hvad orsak som helst, saken blir alltid densamma, och det står då fast, att gäckeri af lagen är detsamma som att trottsa lagen.
Nu hafva läsarne tillåtit sig att trottsa de lagar, som tjena till efterrättelse i fråga om religions-utöfningen.
Således innebär detta ett uppenbart gäckeri med Gudsljensten, och det måste förundra mig, huru en HofRält kunnat annorlunda tolka ifrågavar:de lagstadgande; men då så skett och man anser det behötligt alt gifva lagen en större tydlighet, vill jag icke motsätta mig Utsk:s förslag, emedan det kan medföra mycket godt, utan att i någon mån skada.
Likväl tror jag, att en sådan förändring, som Frih. af Ugglas föreslagit, icke är af behofvet påkallad, emedan, såsom jag nyss nämnt, jag anser betydelsen af ordet gäckeri ingalunda kunna missförstås.
Rehbinders anmärkmr, synas de mig förljenta af mindre upmärksamhet, enär gäckeri med Gudstjensten kan ske icke blott derigenom, alt roan tillåter sig, att bredvid Kyrkan och utan att vara dess invigde tjenare, utdela Sakramenten, utan äfven inom kyrkan på flerahanda sätt.
Frihms förslag skulle således kunna leda derhän, att allt annat gäckeri med Gudstjensten, utom utdelandet af Sakramenterna, skulle blifva strafflöst.
Delta kan icke vara Frihms mening, och jag tror, att Utsk:s förslag står i fullkomlig harmoni med den nu gällande lagen, hvarföre jag tillstyrker bifall till detsamma.
Det må väcka förundran, att åtskilliga domstolar icke ansett sig kunna tillämpa 1 kap. 2 §:n M.R:n på de fall, då läsare af innerlig öfvertygelse, att den handbok, som nu förefinnes, icke öfverensstämmer med de bekännelseböcker, hvilka de hylla, i fråga om Nattvarden, icke ansett sig kunna emottaga detta nådemedel enl. denna handbok, och följaktligen, då de likväl känt behof af nådemedlet, som de icke kunna få i öfverensstämmelse med deras upfattning deraf, sjelfve utdelat Nattvarden åt hvarandra; men factum är emellertid, att
Domare temligen allmänt hysa tvekan i delta afseende.
Detta lagstadgande säger: ”Gör någon gäckeri med Gudstjensten, Guds ord och Sakramenten af lättsinnighet, böle 50 daler.”
Den siste värde talaren har sagt, att läsarnes åtgöranden innebära trotts och gäckeri; men han kan åtminstone icke påstå, alt dessa åtgöranden härledt sig af lättsinnighet.
Jag tror fullt och fast, att desse personer hafva under innerlig öfvertygelse om det rätta och sanna i deras åtgörandeu, ansett sig böra begagna eller utdela Nattvarden på sätt som skett.
Ingalunda kan man säga, att de gjort det för att gäcka Gudstjensten.
Emellertid instämmer jag fullkomligt i den åsigten, att ålgärden är origtig, att den bör bestraffas, att det är ett trotts emot den beslående ordningen, och derföre har LagUlsk. äfven tillstyrkt straff.
Då vid olika Den 21 Juni e. m. 401 olika domstolar upfaUningen af nu gällande lag varit olika, och följden deraf blifvit, ali olika domar utfärdats, är det väl skäl att förtydliga lageu.
Detta i fråga om behöfliglieten. af lagstadgandet.
Hvad åter angår beskaffenheten af den utaf Utsk. föreslagna förfaltnjn, så har en talare fästat upmät ksamheten på de missförhållanden, som skulle upkomma, emellan ansvarsbestämmelserna i 1 kap. 2 § M.B:n samt den föreslagna förfatln:n, och, om jag lätt fattade, föreslog en annan talare, att detta lagrum skulle helt och hållet uphäfvas.
Jag hemställer, om det vore lämpligt och om icke rätta sättet är, att införa ett stadgande för brott, hvarom lagen hittills icke har talat, och att bibehålla nu gällande lag för de brott, som deri afses.
Frih. af Ugglas har sagl, att dessa straff icke slå i förhållande lill hvarandra.
Gäckeri med Giidstjinslen straffas med 50 daler, under det att det brott, som omförmäles i Utsk:s förslag, straffas med 100 R:dr.
Hvari består skillnaden mellan dessa brott?
Det är samma förhållande, som emellan brott, som ske af obelänksamhet och lättsinne, och dem som ske af berådt mod.
Gä vi till 1 kap. 1 §:n M.B:n, finne vi, att den, som bégår det deri omförmälda brott af berådt mod, skall mista lifvet, hvaremot, om det härleder sig af lättsinne, brottet bestraffas af 50 dalers böter.
Hvilken skillnad finnes icke emellan dessa tvänne straff?
Men jag vill tillägga ett annat skäl för det högre straff, Utsk. föreslagit.
Om man hade bibehållit ett så ringa straff, sora 50 daler, hvad hade följden blifvit?
Jo, alt deltagarne i dessa dissenter-församlingar hade sammanskjutit dessa böter åt dera, som utdelat Sakramentet, och hela saken hade då aflugit med ett litet obetydligt tillskott af hvar och en.
Detta är orsaken, hvarföre Ulsk. ansett sig böra bestraffa utdelandet af Sakramenten strängare, än den som gör gäckeri med Sakramenten af lättsinne.
De som mottagit Nattvarden, hafva gjort det med berådt mod, och derföre att de mottagit den af annan person, än den dertill efter bestående kyrklig ordning utsedde, böra de hafva att vänta näpst och betydliga böter, hvarje gäng de till sådan förbrytelse göra sig skyldige.
Jag tror alltså, att LagUtskis Betänk., om man vill vinna ändamålet, är välgrundadt, och anhåller alltså om bifall till detsamma.
Jag erkänner att jag uttryckte mig otyd ligt, då jag förra gången hade ordet.
Förhållandet var, att jag trodde, att, på grund af de gjorda anmärkn:ne, Betänk, skulle återremitteras, och då syntes mig tydligt, att LagUtsk. skulle finna, alt enl. min åsigt icke hela 2 §:n 1 kap. M.B:n skulle uphäfvas; ulan min mening var, att detta lagstadgande icke vidare skulle tillämpas på ifrågavartde förbrytelse, hvaremot det Utsk. nu föreslagit, borde blifva ensamt gällande.
Att detta stadgande är högst nödvändigt, kan jag icke förneka; ty förbrytelsen må ske af fullkomlig öfvertygelse eller af lättsinne, så innefattar den alltid ett groft och otillständigt gäckeri, som måste bestraffas.
Det är således nödigt, att den af Utsk. föreslagna författnm tillämpas för alla de fall, då någon obehörig tillåter sig att utdela Nattvarden.
Detta kan icke ske, om 8 H. 26 402 Den 21 Juni e. m. 2 §:n qvarstår, och derföre åsyftade jag, alt man borde förklara, alt 1 kap. 2 §:u M.B:n icke vore på della fall tillämplig.
Således anhåller jag om återremiss i det syfe, alt Lagötsk. måne förklara, det meningen är att lika bestraffa allt slags gäckeri med Gudsljensten, vare sig af lättsinne eller s. k. öfvertygelse, hvilken sednare, enl. min åsigt, icke är något annat än andelig högfärd, den der rättvisligen bör bestraffas, och att Lagötsk. mätte ihågkomma, alt förbrytelsen är lika vederstygglig, anlingeu den sker af lättsinne, eller andelig högfärd.
Sparre har endast besvarat den ena af mina anrnärkmr, den nemi., som afsåg olämpligheten af skillnaden emellan dessa straffbestämmelser.
Skillnaden emellan Gr:ns och mina åsigter beslår deruti, att hvad Gr:n ansell vara ett svårare brott, anser jag icke vara så.
Man kan icke neka, alt ett brott, begånget af lättsinne och skämt, är ett mindre brott än det, som begås af öfvertygelse.
Del öfverensstämmer åtminstone med min öfvertygelse, att den sednare af dessa
Iva kategorier är straffvärdare än den förra.
Dessutom får jag fästa npraärksamheten på, att LagUtsk. icke varit conseqvent vid bestämmande af dessa straff; ty då Lagötsk. föreslagit ett högre straff för den, som utdelar Nattvarden af gäckeri, har Ulsk. icke destomindre för den, som af gäckeri eller af öfvertygelse mottagit Nattvarden, bibehållit stadgandet i 1 kap. 2 §:n M.B:n, som innehåller ett generell bntesansvar eller 16
R:dr 32 sk. eller lika med ötsk:s förslag.
Detta i afseende på straffbestämmelsen.
I fråga om otydligheten uti nya lagstadgandet, har Gr:n icke yttrat sig.
Jag har redan nämnt, att om en person, som icke är prest, med fullt alfvar utdelar Nattvarden, skall han böta 100 R:dr; men om samma person under gyckel och skämt på ett supkalas tillställer något dylikt, efter hvilken § skall han då straffas?
Skall han straffas med 16 R‘dr 32 sk?
Jag tror del icke, och anser denna hötes-bestämmelse stå i missförhållande till brottet.
Della har föranledt mig att begära återremiss, och jag tror, alt om Lagötsk. ville, med uphäfvande af 1 kap. 2 §:n M B:n, föreslå en ny författa, i den riktning jag nu tagit mig friheten antyda, skulle sådant leda till ganska mycken fromma.
Just en oriktig upfattuing af oidet gäckeri, har föranledt Frih. af Ugglas till dess framställning.
Det synes mig i sanning ganska besynnerligt, all man icke vill medgifva, att ordet gäckeri, innebär det begrepp, som i det allmänna språkbruket blifvit detsamma tillagdt.
Man säger ju om en förbrytare, att han uppenbart gäckar lagarne, och hans brott bestraffas, huru mycket lian än må försäkra, att han icke handlat i någon elak afsigt eller för alt derigenom göra gäck af den lag mot hvilken han sig förbrutit.
Det är icke de motiver, som ligga lill grund för en handling, hvilka bestämma egenskapen af densamma.
Delta gör handlingen sjelf, såsom sådan, emedan lian, ehvad slags motiver, som än må hafva framkallat henne, är en tilldragelse i den yttre sinneverlden, och det är denna handling, som af lagstiftaren stämplas med ordet gäckeri.
Således, om Nattvarden vid hvilket tillfälle
Den 21 Juni e. m. 403 och utaf hvilka moliver som heldst utdelas af obehöriga personer, så är det ett gäckeri med Sakramentet, eller med andra ord, en förbrytelse, som bör bestraffas.
Domaren kan icke intränga uti lä sarnes tankar, för att erfara hvad slags öfvertygelse som föranledt dem lill Nattvardens utdelande.
Det är nog att handlingen, såsom sådan innefattar en lag-öfverträdelse, hvilken i sin ordning vittnar om lättsinne, enär man icke derförutan tillåter sig alt bryta mot lagen.
Följaktligen, och då motiverna icke vid något tillfälle må komma i betraktande vid bedömmandet af handlingens beskaffenhet, skulle -det enl. min åsigt, innebära en uppenbar orimlighet, alt vilja lagstifta för det serskildta fall, då en person af öfvertyelse el ler icke utdelar Sakramenterna.
Handlingen är densamma.
Den bör lika bestraffas, och den som påslår, att han af öfvertygelse gör rätt, då han begår en olaglig handling, är mera straffvärd än den, som af ”hastiga mode,” begår en förbrytelse.
Jag kan alltså icke finna annat, än att Utsk. förfarit rätt, då det icke gjort någon skillnad i straffbestämmelserna, ehvad moliver den brottslige än må upgifva till stöd för sin olagliga handling, hvarföre jag tillstyrker, att Betänk., sådant det är, måtte af R. o.
Den förbrytelse, för hvilken LagUlsk. föreslagit straff, är af annan beskaffenhet än den, som omförmäles i 1 kap. 1 och 2 §§:ne Äl.B:n.
Den sednare är, i min tanke, af lindrigare beskaffenhet, än den förra, men icke deslomindre har Utsk. tillstyrkt svårare straff på den förbrytelse, som begås af öfvertygelse, ån på den, hvilken af lättsinnighet eller med gäckeri föröfvas.
Den, som ulan alt vara prest utdelar Nattvarden, begår visserligen en förseelse, men om han af sekterism gör det, med fullt alfvar och all andakt, så synes han mig vara vida mindre fördömlig än den, som gäckas med Sakramenterne nå sålt 2 §:n omförmäler.
Likväl skall den, som med dem lättsinnigt förfarit, böta blott 16 R:dr 32 sk. meneden, som alfvarligt och andäktigt användt dem, böta 100 R:dr.
Det borde väl förhålla sig tvertom.
Början af 1 §:n 1 kap. M.B:n lyder så: ”Hvilken som af upsåt, med ord eller skrifter, lastar och smädar Gud, Hans heliga ord och Sakramenten; miste lifvet.
Sker det obetänkt och af hastighet, och ångrar han sig, bote 100 daler och afbedje sitt brott offentliga i församlingen.”
Fastän nu denne sednare handlat obetänksamt och genom sin ånger erkänt att han så gjort, skall han endast böta 33 R:dr 16 sk.
Leremot skall den, som icke gäckats • med Sakramenterne, likväl böta 100 R:dr.
En så förvänd lagstiftning kati icke antagas, och jag hoppas, att åtminstone R. o. Ad. icke godkänner henne.
Hvad proportion emellan straffen angår, har jag redan förklarat, att LagUtsk. varit af den öfvertygelse, att om allt för ringa bötes-ansvar skulle stadgas, intet dermed vunnes, enär genom tillskott af de personer, som samlas för alt af en lärare mottaga Nall vardén, hela bötesbeloppet i hast skall åstadkommas, och således författnm eluderas.
Just detta har varit orsaken, hvarföre 26* 404 Den 21 Juni e. m.
Utsk. ansett en strängare ansvarspåföljd böra stadgas. 2 talare hafva ansett, att det föreslagna stadgandet står i ett origtigt förhållande till 1 kap. 2 §:n M,B:n, men inom Utsk. gjorde denna mening sig icke gällande.
Man ansåg der, att en förbrytelse, som begås af lättsinne är mindre straffvärd än den, som begås af öfvertygelse, och, på sätt Hr von Hartmansdorff redan uplyst, stadgar Usta §:n af nämnda kap. och Balk, lifvets förlust för elen, som af upsåt lastar och smädar Guds ord och Sakramenten med berådt mod, men 100 Daler, om det sker af lättsinne.
Att stadga ett så obetydligt bötes-ansvar sorn 16
R:dr 32 sk. för den, som utan att vara Prest utdelar Nattvarden, ansåg Utsk. detsamma som att stadga intet, och att stadga ett högre ansvar för de fall, då förbrytelsen itereras, derom var någon motion icke väckt.
Utsk.. har ingen motions-rätt, och kunde således icke bestämma ett högre straff.
En oordning, som blifvit så allmän, som inom flere provinser gjort sig sä allmänt gällande, att separalisternes lärare nästan hvarje månad utdela Nattvarden, var något, för hvilket
Utsk. ansåg sig böra föreslå en alfvarsam straffbestämmelse.
Denna förbrytelse bör bestraffas, men icke på ett sätt, som väcker löje derigenom, att de, som deltaga i förbrytelsen, kunna förakta lagen medelst de ringa böternes sammanskjutande.
Frih. af Ugglas har anmärkt, att det skulle upstå någon tvetydighet.
Det kan jag icke medgifva, ty om lagen stadgar ansvar på ena stället för gäckeri, och på ett annat för utdelande och annammande af Nattvarden, kan ingen Domare vara så komplett blind, att han icke kan tillämpa lagen, och inse den skillnad, som förefinnes emellan de förevar:de brotten.
Den, som i allmänhet kallar den förseelse, som här är i fråga för gäckeri med Sakramenten, talar som den blinde om färgen.
Posse anfört i sin reservation, och hvilka icke behöfva närmare utvecklas, än som der redan är gjordt, anhåller jag om afslag å Utsk:s Betänk.
Utom det orimliga i lagstiftningen, som Hr von Hartmansdorff efter mitt förmenande här tydligen ådalagt, eller att upsätligt gäckeri skall straffas mindre, än det som sker på fullt alfvar, ehuru af en felaktig öfvertygelse, utom detta, säger jag, måste jag beklaga, att, enl. hvad siste talaren gaf tillkänna, tankarne så allmänt lutade derhän, alt man skulle med böter och straffbestämmelser möta sådana villfarelser, som de ifrågavande.
Man har önskat, att alla dessa frågor skulle afgöras vid ett kyrkomöte eller af en kyrklig öfverstyrelse, om hvars inrättande framställning blifvit vid denna Riksdag gjord, och jag tror, alt vi böra afbida tiden för inrättande af en sådan öfverstyrelse, ty förr eller sednare skola vi väl komma derhän, att en sådan varder införd.
Jag får således, lika med Frih. Hjerta, och på de af Frih. Posse anförda skäl, anhålla om afslag på Betänk.; men jag medgifver, att jag af utgången i den föreg:de frågan blifvit nedslagen, och fruktar, att Den 21 Juni e. m. 405 det icke stort lönar att yttra sig.
Utgången var visserligen att beklaga, men fastmera den stora pluralitet, som vid voteringen visade sig.
Ad. skall finna, att det är nödvändigt återremittera Betänk., emedan i annat fall en allt för stor förbistring skall upstå deraf.
Här har t. ex. Hr Printzensköld, om jag rätt fattade hans ord, yttrat, att i och med detsamma detta förslag antages, skulle 2 §:n i 1 kap. M.B:n anses annullerad, emedan straffet för gäckeri med Gudstjenst m. m. skulle, antingen det sker af lättsinne eller högmod, enl.
LagUtsk:s förslag, alltid blifva 100 R:dr.
Andra talare åter hafva påstått, att detta lagrum qvarstår bredvid nämnde förslag, och det tror äfven jag; men man kan tänka sig möjligheten, att personer, som vilja lindrigt bedöma detta brott, anse det som ett gäckeri, och aldrig tillämpa den svåraste straffbestämmelsen.
Om man vill framgång åt ett skärpt straff för detta, enl. min åsigt oförlåtliga brott, är det bäst, alt återremittera Betänk.
Tankarne hafva varit serdeles delade i denna sak.
Frih. af Ugglas och Hr von Hartmansdorff hafva ansett gäckeri af lättsinne vara ett svårare brott, än om det sker af öfvertygelse.
Sparre och andra alldeles tvärtom.
Jag och Hr Printzensköld, att brottet är enahanda, ehvad det sker af lättsinne eller högmod.
För ett närmare förtydligande af Utsk:s mening, torde R. o.
Ad. sålunda fiona en återremiss nödvändig.
Hr von Troil, Sam, Gust.:
Att det tillägg till 1 kap. 2 §:n M.B:n i det syfte LagUtsk. föreslagit, är af behofvet påkalladt, lärer väl ingen kunna på fullt alfvar bestrida, som något följt tilldragelserne inom Riket på sednare lider.
Jag tror, att detta tillägg är så mycket angelägnare, som erfarenheten vitsordar, alt dylika förseelser blifvit på olika sätt, af olika domstolar bedömde.
Jag tror äfven, att den grundsats är riktig, som LagUtsk. uttalat, nemi. att ett högre straff skall drabba den, som utdelar Nattvarden, än den som mottager honom.
Det synes mig af vigt, att ett sådant stadgande, som det föreslagne blir gällande, och såsom skäl härför, får jag omnämna en sekt, som kallas Mormoner, hvilka på ganska mångå ställen utdelat Nattvarden.
Då emedlertid möjligt är, att någon tvetydighet förefinnes, tror jag det vara lämpligare att återremittera Betänk.
Jag är icke lagtolkare, men bör sätta tro till, hvad en lagklok här yttrat.
Frih. Posse, Joh. Au g.:
Efter hvad jag i min reservation yttrat, anhåller jag nu om afslag å LagUtsk:s Betänk.
Jag vidhåller min åsigt, att ingen lag nu bör stiftas i fråga om det fall, att den som icke är Prest utdelar Sakramenten, och jag hoppas alt vederborde skola finna, att på den väg, som är beträdd, det numera är omöjligt att återbringa de vilseförda till andra åsigter.
Jag gillar icke, att lekmän utdela Nattvarden, men säkert är dock, att en sådan religiös förvillelse, lika litet som någon annan, kan hjelpas med straffbestämmelser.
I de norra orterna utbredde sig dessa förvillelser icke vidare, så länge man deremot använde lämpliga medel. 406
Oen 21 Junie ni.
Prester blefvo utsända, till hvilka folket hade förtroende, och förvillelserne hafva aftagit, tills under sisth år man beträdde en annan väg, och anlitade lagens arm, hvaraf följden blifvit, all 100-tals menuiskor blifva föremål för straff, och denna förföljelse har sedermera tillväxt.
Ar nu meningen att stifta en lag, just under dessa förhållanden, och dymedelst vända sig ifrån alla andra återstående lämpligare utvägar, så må jag bekänna, att detta synes mig alldeles oklokt, för alt icke begagna ett strängare uttryck.
Erfarenheten har ådagalagt, alt alla hårda åtgärder i dylika fall, långt ifrån att förminska det onda man vill bekämpa, tvertom öka det.
Hufvudsakliga orsaken lill della öfverklagade onda ligger, enl. min åsigt, deruti, att folket icke har förtroende för Preslerskapet.
Presterne hafva tillförene blifvit upmanade, alt med goda medel söka få folket på bättre tankar; men då man nu vill likasom fritaga Presterne frän detta besvär, är det att befara, att de icke skola använda de krafter, som tillhöra deras embete.
De försjunka i maklighet, och följden blir, alt en allt större och större splittring i Kyrkan upkoramer.
Pä grund af dessa skäl, och de i reservationen anförda, förnyar jag min anhållan om afslag.
Rehbinder liar fullkomligt riktigt upfaltat mitt sista yttrande.
Jag anser det omöjligt för en Domare, att kunna med någon den ringaste tillförlitlighet bedöma, huruvida en person af full öfvertygelse eller af lättsinne, eller för att håna, begått de brott, hvarom fråga nu är.
Det är dessutom icke Domarens rättighet att ingå i undersökning, om brottet skett af lättsinne eller af öfvertygelse, för alt derefter lämpa bestraffningen.
Då skulle ju en tjuf, då han beträdes med stöld äfven kunna, för alt undgå allt straff för sin förbrytelse, påstå, att det icke var hans mening att stjäla, utan endast att gäckas med den, från hvilken tillgreppet skedde, och säga, jag ämnade återställa hvad jag stulit.
Månne någon domstol kunde tillåta sig, att fästa afseende på ett sådant försvar.
Skall ej sjelfva handlingen bedömas, såsom lagen stämplar den?
Skall förbrytaren genom sina föregifvanden kunna undandraga sig det straff lagen stadgar?
Jag bet vidar det.