Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti detta Utlåtande, som är föranledt af framfarna Stäqders uppmärksamhet å den olika tunga inqvarteringsbesväret för vissa städer medför, och Konungens härom aflåtne Nådiga Skrifvelse, förekommer det egna, att under det Utskotten anse så val sjelfva inqvarteringstungan till sin verkliga och bestämda gravation, som de städerne härföre ti 11 agde förmåner, ännu vara i ett outredt skick, och derföre tillstyrkt Rikets Ständer, att uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:b begära fyrfaldiga uppgifter och beräkningar, som skulle upplysa ämnet i alla dess detaljer, hafva Utskotten tillstyrkt Rikets Ständer att bestämt förklara, att, såsom grund för inqvarteringsskyldighetens framtida reglerande, skulle uttryckeligen bestämmas ; ”Att städernas inqvarteringsskyldighet ”till de i ständige garnisoner förlagde trup”per för framliden kommer att inskränkas ”till förbindelsen att förse befäl och man”skap med så kallade service eller sängkläder, ved och ljus;” ”Alt caserner och nödiga boställsrum, ”i de garnizonsorter, der sådane ej redan ”finnas Kronan tillhörige, alltså komma att ”för Kronans räkning inköpas eller uppfö - Den i4 September e. rn. 263 ”ras, så fort SLatens tillgångar sådant med”gifva;” ”Alt då inqvartering af Cavalleri-trupp ”jemväl medför behofvet af stall och ma”gazinsrum för fouragepersedlar, men nå”gon förbindelse för städerna att sådane ”lägenheter utan ersättning tillhandahålla, ”ej kunnat i äldre eller sednare författnin"gar anträffas, städerna skola från en slik ”skyldighet genast, och så fort ske kan, ”varda befriade;” ”Att, intilldess en sådan, till lindring ”i de inqvarteringsgifvande städernas nuvarande tunga ledande anstalt kan hinna vid”tagas med inqvarteringens utgörande, kom”mer alt såsom hittills förfaras;” samt ”Att, sedan alla de upplysningar, hvil”ka för inqvarteringsbesvarets framgena och ”rättsenligare fördelning äro behöflige och ”här nedan skola uppgifvas, genom Kongl. ”Maj:ts
Nådiga försorg blifvit från vederbörande Autoriteter infordrade, ordnade och ”i sammanhang tillhopaställde, Rikets Stän”der, vid nästinträffande Riksdag, sig för”heliålla att slutligen pröfva och för sin del ”bestämma den ytterligare lindring i servi”cens anskaffning och underhållande, som ”möjligen kan komma alt beviljas de städer, ”hvilka hafva garnizoner, antingen genom ”tillökade Tolagsmedel, genom andra städers ”bidrag, eller af allmänna Bcviilningen.” 264 Den i4 September e. m.
Genom denna eftergift af städernas inqvarleringsskyldighet beredes StatsVerket en bestämd årlig utgift af minst i22,43o R:dr, och en byggnadskostnad utöfver en half million R:dr, ensamt för manskapets caserner, innan ännu utredt är, om och hvilken ringa ersättning härföre kan vara att förvänta.
Såsom premiss för detta tillstyrkande hafva Utskotten anfört: ”Att inqvarterings”skyldigheten visar sig vara tillkommen, ”mera som följd af försvarsverkets kraf ”och framfarna Regenters vilja, än af nå”got frivilligt allmänt åtagande å städernas sida.” * Alt detta anförande strider emot verkliga förhållandet , utbeder jag mig få styrka medelst uppläsande af 10 punkten uti RiksdngsBeslutet af den 7 Julii 1720, så lydande: ”De under denna Riksdag författade, samt ”af Kongl. Maj:t stadfästade, Stadgar och ”Påbud blifva med ett allmänt samtycke ”och vedertagande gillade och godkände, ”så att de af allmän och stadig
Lag äga ”kraft och verkan, nemligen: Inqvarterings”Ordning för Städerna af den 6 Julii.” — Detta Rikets Ständers allmänna erkännande af städernas inqvarteringsskyldighet är väl så kraftigt i ordalagen, att något tvifvel om den lagliga tillkomsten af detta onus icke kan uppstå.
Den i4 September e. m. a65
Vidare får jag fästa uppmärksamheten derå: att detta är en ibland de få natura praestationer, som åtfölja borgerliga rörelsen, svarande emot grundskatten och de mångfalldiga natura praestationer, som åtfölja jorden; att inqvarteringstungan, genom den i sednare tider betydligen ökade Tolagen, blifvit indirecte öfverflyttad på de öfrige medborgareklasserna, så att den egentliga borgerliga rörelsen deraf är föga betungad; och att de fördelar Borgerskapet bar af en garnizons stationerande i enstad, nemligen säkrare beskydd för personer och egendom, lättare arbetsbiträde, då behofvet det fordrar, och förtjenst af truppens lefnadskostnad, böra uppvägas emot inqvarteringsbesväret. -—
För utvecklingen häraf anhåller jag att få framlägga förhållandet med inqvarteringstungan i Stockholm.
Uti den Nådiga Skrifvelsen är hela inqvarteringskostnaden uppgifven till 63,ooo R:dr.
Då härifrån afdrages InqvarteringsTolagen, hvilken, enligt Utdrag af 1828 års Räkenskaper, uppgått till 4°,425 „ Så återstå 22,575 R:dr; hvilken summa, enligt i766års Författning, skall fördelas lill ena hälften på samtlige husägare, och till den andra på borgerliga rörelsen.
Husägarnes andel kan icke anses tryckande, då husens värden äro uppskat - 266 Deii 14 September c. m tade till 24 millioner', oell exempelvis kan anföras, att ett lius, sorn icke säljes för 5o,ooo R:dr, betalar inqvarterings-afgift med 8 R:dr 4 sk- 4 r:st> För den borgerliga rörelsen är den andra hälften icke svarande emot de fördelar hvar och en upphämtar af en större garnizons lefnadskostnad, som visar sig deraf, att i Stockholm finnas:
Handlande 1014 personer, Fabrikörer 546 „ samt Handtverkare och Borgare i allmänhet 1780 „ Summa 334o personer, som vill säga, att hvarje person med rö relse skall komma att betala circa 3yR:dr, men hvilken afgift, fördelad efter rörelsens betydenhet, blir ännu mindre för dem, hvilka hafva en ringa rörelse.
Fast jag sålunda sökt ådagalägga, att städernas inqvarterings-skyldighet är lika grundlagsenlig, som någon annan ordinarie skatt och pålaga; att alla medborgare redan bidraga till lättnad uti detta städernas besvär; och att den på borgerliga rörelsen ensamt fallande andelen af denna tunga, åtminstone i Stockholm, icke kan anses obillig eller tackande, vill jag dock icke bestrida hvad som synes mer än sannolikt, att inqvarteringsbesväret är mera betungande för vissa städer, lill ex.
Malmö, Christianstad, Ystad och Helsingborg, än för Den i4 September e. m. 367 de öfrige städerna.
— Att jemkning i denna del bör äga rum, anser jag billigt, men icke på sådant sätt, att andra medborgare få större andel af denna tunga, än de redan hafva, och ännu mindre, alt städerna skola befrias ifrån detta onus förr, än alla landets onera jemväl blifva fördelade på städerna.
Den enda och rätta grunden förberedande af jemlikhet i inqvarteringsbesväret städerna emellan, tror. jag vara, att de städer, hvilka uppbära Tolag (hvaraf en del är beräknad till ersättning för inqvarteringsskyldigheten), men icke hafva någon garnizon, eller ock en ganska ringa i förhållande till Tolags-uppbörden, afstå någon del af denna Tolag till de städer, hvilka hafva större inqvarteringstunga, än som svarar emot Tolagen, och de öfrige förmåner samma städer anses hafva af garnizonens vistelse på stället.
Uti 11 Stapelstäder finnas för närvarande garnizoner förlagde, af hvilka på sin böjd 4 lä'’a kunna anses mer än billigt betungade af inqvarteringen.
Då likväl uti Riket finnas 3a Stapelstäder, hvilka äga alt uppbära Tolag, synes icke obilligt, att de af dessa, hvilka hafva ingen eller en ringa inqvarteringstunga, ensamt bidraga att lätta della onus för de 4 städerna, hvilka i proportion synas vara för mycket betungade.
På alla dessa anförda skäl och grunder anhåller jag om ålerremiss å Utlåtandet, a68 Don 14 September e. m. och att Utskotten ville frångå allt definitift tillstyrkande om inqvarteringsbesvärets upphörande, såsom ett af städerna sjelfvilligt åtagit, samt af Ständer och Konung stadfästadt, onus, men deremot antaga såsom grundsats för en jemkning i inqvarteringstungan, der den befinnes i någon stad mer betungande, än som svarar emot de directa eller indirecta förmåner samma stad njuter af garnizonens stationerande på stället, att en sådan tunga fördelas på de stapelstäder, hvilka uppbära Tolag, utan att hafva motsvarande inqvarteringsskyldighet.
Om jag icke orätt hört den siste värde Talaren, har han i synnerhet grundat sin tanka, att Inqvarterings-besväret åligger städerne i samma vidd, som de hittills fått vidkännas den, på ett Riksdags-Beslut, vidtagit så långt tillbaka som 1720.
För min del anser jag mig icke böra bestämma min mening i denna fråga på grund af något äldre Riksdagsbeslut, än det vid 1809 och 18 io årens Riksdag, då vi erhöllo ett nytt Statsskick, och jag förmodar, att det kunnat upphäfva sådane Beslut, som blifvit vidtagne nära ett sekel förut.
Vid sistnämnda Riksdag blef nemligen stadgadt, att invånarne i de städer, der Garnisoner voro förlagde, ej ensamme skulle vidkännas kostnaderne af en för hela Samhällets säkerhet vidtagen anstalt, och alt derföre
Den 14 September e. m. 269 i dessa städer tillräcklige Kasern-byggnader borde på Statens bekostnad, så vidt och så fort dess tillgångar medgåfve, anläggas och underhållas, samt att, på det någon lättnad snart måtte vinnas i den mer besvärliga inqvarteringen af Cavallen, Stall och andra till Magasin och Förvaringsrum för Fourage erforderliga hus borde genast på Statens bekostnad anskaffas i de släder, der Cavallen vore i garnison eller i ståndqvarter förlagdt.
I följd häraf kan väl icke fråga uppstå, att Inqvarterings-besväret helt och hållit skall upphöra, men väl, att Kaserner och andre för inqvartering nödige byggnader bort anskaffas och underhållas på Statens bekostnad.
Hittills har det nästan endast varit Stockholm, som förstått att begagna sig af detta Beslut.
Jag skulle förmoda, att Rikets Ständer böra tillse, att ett Stadgande, som har för afsigt en betydlig lindring i inqvarterings-besväret, komme de släder, som här äro i fråga, något när i lika molin tillgodo.
Då under senare Riksdagar Ständerne beviljat nya anslag å flere hundrade tusende Riksdaler lill Kaserner och Stallar, m. fl. byggnader för inqvarteringen i Stockholm, har man sett mindre städer nödgas på egen bekosinad dem uppbygga, samt vid sistlidne Riksdag Malmö, genom sin Fullmäktig, såsom en grace supplicera om befrielse till följande
Riksdag från ränta och capital-afbetalning å det lån, samma stad äfven af gunst er - 270 Den 14 September e. m. hållit lill byggnader åt sin Garnison, eluira den med allt skäl bort begära afskrifning af bela resterande lånet, å hvilket redan en så betydlig del var afbetald.
Dén af sista Talaren åberopade fördel af en Garnison genom ökad afsättning, och lättheten, att få manskap till arbete, torde vara ganska ringa, i synnerhet hvad Cavalleri angår, hvars manskap är hela dagen sysselsatt med sina hästars skötsel, och hvars hästar vålla dyrare pris för staden å fourage.
Jag godkänner således den af Utskotten antagna principen, men jag finner den blott ofullkomligt vara af Utskotten föreslagen till verkställighet, då icke några medel blifvit anvista att åstadkomma lindringen, utan Utskotten i stället hemställt om vidlyftiga undersöknings-åtgärder, såsom nödige, innan ett tjugoårigt PiiksdagsBeslut skulle kunna verkställas.
Jag finner det ock besynnerligt, att
Utskotten icke velat bereda lindring i inqvarterings-besväret för andra städer än Malmö och Ystad, samt icke gjort afseende på den anhållan, sorn blifvit framställd till fördel för Helsingborg, den minst folkrika och minst förmögna af de städer, som äro betungade med CavalleriGarnison.
I Helsingborg består Garnisonen mest af Cavalleri och föga Infanteri.
Således är denna stad äfven så mycket som Malmö och Ystad berättigad till lindring i detta onus, utan att man Den 14 September c. m. först behöfver afvakta resultatet af den föreslagna undersökningen i afseende på inqvarterings-besväret för hela Riket, och Rikets Ständers Beslut i följe deraf.
Det är derföre äfven af den orsak, att Utskotten, såsom en Ledamot i sin Reservation yttrat sig, af en oförklarlig ovilja vägrat framställa hos Rikets Ständer dess å Helsingborgs stads vägnar gjorda anhållan, som jag begär återremiss, men på en helt annan grund, än den siste värde Talaren.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Stats- och EkonomiUtskottens
Föredrogs å nyo Bevillnings- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens den 25 sistlidne Julii under N:o i5 afgifne, och den 7 dennes e. m. på hordet lagde, Betänkande, angående yrkad högre tull å vissa från Ryssland och Finland inkommande varor.
Jag utbeder mig få påminna Ridderskapet och Adeln, hvilka svårigheter, som vid det tillfälle, då fråga var att bestämma
Tullen på 272 Den t4 September e. m, Spannemål, yppades i följd af den afslutade IlandelsConventionen med Ryssland angående handeln med Finland.
Man fann då nästan omöjligt, att bestämma någon Tull, som kunde svara emot ändamålet; ty om man lämpade Tullen efter handels-förhållandet till Finland, så blefve den för hög för andra länder; och lämpades tullen efter förhållandet till andra länder, så blefve den för låg för Finland.
Jag skulle derföre förmoda, att de Konungens Rådgifvare, som öfvervarit bemälte discussion, icke lära draga i betänkande, alt vid förnyande af denna handels-convention tillstyrka likhet i tullen, utan afseende på det land, hvarifrån varan kommer.
I sådant fall skulle jag också nästan förmoda, att det vore öfverflödigt till Kongl. Maj:t ingå med någon underdånig skrifvelse.
Men då conventio.- nens förnyande icke är så nära för hand, och saken emedlertid kan falla ur minnet, tror jag det vara både nyttigt och angeläget, att en underdånig skrifvelse afgingej hvarföre jag vågar tillstyrka återremiss.
Jag instämmer i den siste värde Talarens anhållan om återremiss, ehuru jag medgifver, att den sist afslutade Tractaten med Ryssland, rörande våra commerciella förhållanden med Finland, icke är i den mån skadlig för Sveriges intresse, som de tvän ne - Den 14 September e. m. 27$ ne föregående.
Jag anser likväl äfven den vara det i betydlig moa, så väl i financiel! som ekonomiskt afseende.
Huruvida den är det i politiskt, tillhör mig icke nu att undersöka.
Sedan de Finska varorna blefvo belagda med mindre tull, än andra länders, har följden blifvit icke blott den, att vi från Finland öfversvämmas af varor, som Sverige sjelf producerar, utan det påförer oss äfven en mängd varor, producerade i det öfriga Ryssland, eller förda dit från andra länder.
Detta tycker jag bör synas klart för hvar och en, som icke ledes af ett missförstådt hufvudstads-intresse.
Med anledning af hvad Herr Cederschjöld anfört, får jag äran upplysa, att ifrågavarande ämne alldeles icke har någon gemenskap med tullen å Spannemål; tvertom skulle jag anse det hinderlig! för den frågans framtida afgörande, om man nu i förhand skulle fatta något beslut, som har inflytande på tullbestämmelsen å Spannemål.
Man bar alltid framdeles öppet att besluta underdånig Skrifvelse, om nödvändigheten skulle fordra det.
Till svar å hvad Herr Munk af Rosensköld andragit till stöd för Motionärerne, att Ryska Tractaten endast afsåg Hufvudstadens interesse, anhåller jag alt få åda 4i H. 18 374 Den 14 September e, m. galägga Ryska Tractatens fördelaktighet för Sverige, helst upplysningen härom inom de sammansatte Utskotten föranledt dertill, att ingen af de tre första Stånden biträd t Reservanten.
Först bör jag upplysa, att Tullen å Ryska talgljus icke är så ringa.
För talg skall betalas half Tull efter Taxan, som gör nära 8 procent af värdet, och för talgljus skall Tullen ökas med 5 procent.
Om man nu antager, att Convoij-afgift, Tolag, Skeppsumgälder, Fragt och Handelsförtjenst uppgår till minst lo procent, så utgör det sammanlagdt a3 procent, hvarmed Svenska ljusstÖparne destoheldre böra anse sig belåtne, som hvar och en vet, att de Ryska talgljusen äro af en sämre qualitet, än de Svenska.
Denna tullbestämmelse, och att Caravan-The, hvaraf vi icke hafva att förvänta någon synnerlig tillförsel, får införas emot xo procents lindring i tullen, äro de enda uteslutande fördelar Ryska Riket blifvit tillerkända, då deremot Sverige erhållit den förmån, att Alun, Rödfärg och Sitt får till Ryska hamnar införas emot half tull, samt Hvalfisktran mot §:del af den i allmänhet bestämda tullen, hvarförutan Svensk Alun är befriad ifrån vräkning i S:t Petersburg och de derföre vanlige afgifter.
Månne icke dessa för Sverige betingade förmoner äro vida större och betydligare, än de nyss omtaldte för Ryssland?
Och jag frågar, om dessa fördelar endast afse Stockholms Stads interesse?
För Den 14 September e. m. öfrigt stadgar Tractatcn full reciprocitet mellan Sverige och Ryssland, och då man öfvervägar Sveriges större sjöfart i förhållande till vår folkmängd* och att vår flagga njuter förmoneti af lika behandling med Ryska fartyg* icke endast i Östersjöhamnarne, utan äfven titi Svarta och Azoffska håfven, måste man erkänna* att vi hafva Största fördelen af denna reciprocitet.
Till styrka härföre vill jag blott anföra förhållandet med artikeln Salt.
Hvar och en* som känner vårt handelsförhållande, vét, att vårå behof af Utländska plöducter icke lemna möjlighet för full tetourlast åt våra handelsfartyg* de måste derföre gemenligen taga Salt till retoUrläSt, och då de icke skulle hafva annan afsättning med detta Salt* än alt fylla Landets egna behof, så nödgades de oftast låta fartygen gå barlastade hem, hvaremot de nu hafva den resourcen* att öfverföra en stor del af denna vara tili Ryska och Finska hamnar.
Ryska IlandelsTractaten har 2ine hufvudföremål: det ena är handelsförhållandet emellan Sverige och Norrige å ena sidan Samt Ryska Riket å den andra; det andra ar handelsförhållandet emelian Sverige och Norrige å deli elia sidan samt Finland å den andra* Jag vili derföre försöka* att nu särskilt redogöra äfven för detta sednare handelsförhållande* Under full reciprocitet få alla Finska Slöjdevaror,hvilka i allmänhet äroförbjudna 4i H. iS* 2?
Ben 14 September c. m. till införsel, ifrån Finland till Sverige införas mot half lull, som vill säga minst iöf:dels procent, och alla till införsel tillåtna, emot io procent af värdet; alla andra varor hafva sin fixa tullbestämmelse.
Då man nu besinnar, att Finnarne icke producera andra varor, än vi, och att öfrige afgifter, med omkostnader, minst uppgå lill io procent, så frågar jag, om skäl kan finnas, att anse denna tullbestämmelse vara menlig för Näringarne?
Allraminst borde man vänta detta påslående af en Fabriksidkare, då kändt är, att i Finland finnas färre och sämre Fabriksinrättningar, än hos oss, och då denna reciprocitet troligen tillkommit för att bereda våra Fabriksidkare tillfälle att vinna afsättning med sina producter på Finland.
— Utom det, att jag skulle anse det både opolitiskt och otacksamt, att man skulle sätta sig ur all handelsrelation med en Provins, som i secler tillhört.
Sverige, och som visat de största prof af trohet emot dess Moderland, hemställer jag hvad Stockholms Näringsidkare i allmänhet skulle säga, om den mängd Finska fartyg, hvilkas besättningar nu dagligen, under hela seglationstiden, nedlägga en betydlig lefnadskostnad i Stockholm, genom en illiberal HandelsTractat skulle utestängas från våra hamnar.—
Men, äfven utan reprocitetj stadgar Tractaten, att VinSpecerier och Colonial-varor få från Sverige till Finland införas uti öppna båtar, med Den 14 ■September e. m. 277 tillgodonjutande af helfrihet, hvaraf följden är, alt mångå Finnar förse sig med sina husbehof af dessa varor, här förtullade, och andra hämta enahanda varor ifrån härvarande Nederlag.
Att under sådane förhållanden misskänna Regeringens kännedom af inhemska Näringarnes kraf, och Dess omsorg för deras förkofran, förlikar sig icke med min rättskänsla, hvarföre jag tillstyrker bifall på Betänkandet, och anhåller, att något afseende å Herr Hiessleiters Reservation icke må hafvas.
Af hvad den siste värde Talaren anfört, har jag i synnerhet fästat mig vid några förmenta bevis på den ifrågavarande Convenlionens stora förmånlighet för Sverige, nemligen bland annat, att vi hafva införselrätt till Ryssland emot nedsatt tull, af blef verkligen frapperad, att höra denna förmån anföras, då jag icke kände, att vi på våra kuster idka något särdeles hvalfiske; och den dag dessutom torde vara långt aflägsen, då sillfiskets ymnighet skulle ännu en gång lemna oss tillfälle att utföra denna vara till Ryssland, i stället att vi nu sjelfve nödgas taga den från Norrige.
Jag har således icke funnit mig öfvertygad om Tractatens förtjenst i denna del.
278 Den i4 September e. m.
I anledning af den siste Talarens anmärkning, tar jag mig friheten erinra derom, alt Tractaten med Ryssland är gemensam för Sverige och Norrige; att jag bland producter, som få dit införas mot nedsatt tull, äfven nämnde Alun och Rödfärg, och att de äro Svenska producter, lärer icke den värde Talaren neka.
För öfrigt lär en tractat icke blott grunda sig på närvarande, utan ock på möjligen blifvande förhållanden; och då det icke är omöjligt, att vi ännu en gång kunna få sill till öfverflöd , kunna vi också en gång komma att draga profit af denna del i Tractaten.
Jag medger att motionären, nog besynnerligt, icke omnämnt annat, än talgljus såsom exempel.
Herr af Billbergh har sökt öfvertyga Ridderskapet och Adeln, att Betänkandet förtjena!’ bifall, dermed, att ingen af de tre första Stånden förenat sig med reservanten.
Jag finner likväl bland reseryanterne, utom Herr Hiesleiter, Riksdagsmannen Nils Månsson, hvilken torde vara känd för sina kloka och klara åsigter.
Jag hade alldraminst trott, att Herr af Billbergh skulle anföra ett sådant skäl, då han sjelf var ensam reservant emot ett mycket yigtigare Betänkande, rörande KammarRättens anmärkningsrätt i Bevillningsmål.
Jag känner visst, att vid sista Tractatens afslutande en slags reciprocitet blef lagd lill grund för densamma; Den 14 September e. ni. 379 men jag känner också, att med tillämpning af denna princip vid Handelstractater, förlorar alltid den Nation, som påför den andra det minsta qvantum varor, och tvertom.
Så mycket detaljer Herr af Billbergh härvid må anföra, vågar jag dock appellera till den allmänna kännedomen, att Finnarne påföra oss ett vida större qvantum varor, än vi dem, och att reciprocileten derföre måste vara till deras fördel.
De till och med föra med sig födo- och dryckesvaror för sitt eget underhåll under vistandet i Stockholm.
Ja g erkänner visserligen, att detta tillförene med oss förenade Land kan förtjena vår tacksamhet; men jag tror icke, att vi 1111 hafva tillfälle ådagalägga den med några fortfarande betydliga uppoffringar, i synnerhet då jag vågar påstå, att från Finland hitkomma en mängd äfven sådana varor, som icke äro Finska.
Här är icke meningen, att tillstänga tillförseln ifrån eller att aflägsna handeln med Finland, utan blott att ställa den under samma predicament, som handeln med andra länder.
Man har väl sagt, att Finland tar mycket Colonialvaror från Stockholm, och detta har en tid verkligen varit fallet.
Men denna för Sverige förmonliga mellanhandel upphörde i följd af Rikets Ständers beslut år 1815, sorn föranledde Regeringen att pålägga en betydligt högre tull å en del utländska och i sjmnerhet Colonialvaror; så att Finnarne ej mer, som förr, kunde taga 280 Den 14 September e. m. dem från Stockholm, hvarföre jag oek vid Riksdagen 1817 föreslog nederlagsfrihet för sådana varor.
Detta milt förslag bl ef icke af Rikets Ständer antagit; men tvenne år efteråt påböd Regeringen en sådan nederlagsfrihet; detta var nog sent, sedan Finnarne af nämnda tullförhöjning utan nederlagsfrihet blifvit tvungne att lära sig raka vägen till de utländska handelsplatser; och begagnandet af denna nederlagsfrihet inskränktes ock genom föreskriften, som jag i mitt Förslag ej förstod att tillstyrka, om Ryskt
Consulatbevis till hvad ort nederlagsgodset var destineradt, hvarigenom väl varans införande utan tull i Ryssland blef förekommit, till fördel för detta Rike, men till skada för vårt eget.
Det är ty värr icke ovanligt här, att då ettämne af större vigt förehafves, upptar man blott den ringaste delen deraf, som möjligen kunde afvända uppmärksamheten från hufvudsoken, eller möjligen kasta åtlöje på alltsammans.
Således då fråga var om Näringsfriheten inom Riket, fäste man sig vid rättigheten för vissa Handtverkare, att göra kopparkärl med eller utan öron af jern.
Nu då fråga är om utrikes handeln på Finland, som uppgår till millioner, talar man om talgljus; och tror sig dermed kunna affärda hela frågan.
Men jag anhåller, att Ridderskapet och Ädeln icke måtte lemna D e 11 14 S e p l c rn b e r e. m. 1 luifvudsakqn ur sigte.