Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I kommitterades betänkande angående ordnandet af arméens vapenöfningar är kostnaden för dessa öfningar med beväringsmanskapet beräknad att blifva, under antagande af 1864 års portionspris, årligen Rdr 857,569.
Vapenöfningskostnaden för detta manskap nyssnämnda år utgjorde enligt landskontorens mötesredogörelser samt med tillägg af öfriga enligt krigskollegii räkenskaper bestridda utgifter för samma år till enahanda behof, i jemnt tal . » 618,000.
Alltså skulle beväringsmanskapets underhållskostnad komma att öfverskjuta sistnämnda belopp med 239,569.
Summa ökad kostnad Rdr 357,069. Anm. 1.
Hvad härutöfver kan erfordras för beväringsmanskapets anteckning och redovisning på annat och än damålsenligare sätt, än nu eger rum, och i enlighet med de åsigter kommitterade härom yttrat, beror på de närmare bestämmelser, som i detta afseende kunna komma att i nåder meddelas. » 2.
Första anskaffningskostnaden för persedlar och gevär är här likasom i andra dylika fall afsedd att be stridas af första årens underhållsanslag derigenom att organisationen endast småningom genomföres. 78 3.
INFANTERIET.
I öfverensstämmelse med den vid besvarandet af första frågan uttryckta åsigt: att arméens organisation borde beräknas för en krigsfot af 70,000 man af alla vapen utom befäl, deraf 50,000 man ständigt stridsfärdige, hafva kommitterade antagit infanteriets krigsfot till 60,000 bajonetter, deraf 40,000 borde vara ständigt stridsfärdige.
Då derjemte indelda och värfvade trupper på de skäl som redan blifvit utvecklade ansetts böra bibehållas såsom stam för beväringsmanskapet, utgör infanteriets nuvarande organisation en naturlig grundval för den blifvande.
Genom att med stamsoldater förse tvenne corpser, som nu endast ega befäl (Hallands och Vester-Norrlands bataljon) samt genom en något förändrad organisation af en annan stamtrupp (Wermlands fältjägareregemente) skulle 50 stambataljoner erhållas.
Då genom det så kallade tredje bataljonsbefälet, ehuru vid en del trupper mindre tillräckligt, regementen på två bataljoner redan nu hafva befäl för tre, och corpser på en bataljon hafva befäl för en och en half, skulle endast genom en fullständigare tillämpning af denna grundsats befäl erhållas för 75 fåltbataljoner, hvilka med 800 å bataljon gifva den för krigsfoten antagna styrkan af 60,000 man.
Bataljoner af nämnde styrka, mindre än i de flesta andra arméer på krigsfot, men ungefär lika med de franska bataljonerna, böra för våra förhållanden vara lämpliga.
De äro icke så små, att de under ett fälttåg alltför hastigt blifva svaga, icke eller så stora, att de blifva svårhandterliga.
Vanan att manövrera med små stambataljoner torde hos mången framkalla tvekan, huruvida icke redan med 800 mans bataljoner gränsen för rörlighet vore öfverskriden.
Men då korporaler, skarpskyttar, timmermän m. fl., äfvensom sjuke afdragas, blir styrkan i ledet förutom de afdrag, som ständigt i fält förekomma, endast omkring 650 man, (Bil. X) hvilket för manöver på 12 plutoner icke, i jemförelse med förhållandet i andra land, kan anses vara för stor styrka, hinderlig för den rörlighet som i fält erfordras, helst i bruten mark kompanimanövern med fördel kan användas.
Med mindre bataljoner måste deras antal för samma infanteristyrka ökas, och i samma mon befälets antal växa.
Med större bataljoner åter skulle ingen tillökning i den vanliga krigsfoten vara möjlig, annorlunda än genom uppsättning af nya bataljoner.
Då således 75 bataljoner erfordras för krigsfoten, kunde det anses riktigast att äfven stammen fördelades på lika många bataljoner, hvarigenom enhet vunnes mellan freds- och krigsfot.
Men detta skulle medföra kompaniernas ökande med en tredjedel och således en fullständig omreglering af de gamla kompanierna, hvilket vid indelda arméen på många ställen vore med svårigheter förenad, synnerligast vid befälets förseende med passande bostäder.
Det skulle ock hafva till följd en betydligt ökad aflöningskostnad.
Då härtill kommer att stammen ensamt är för svag, att under vanlig fred tjenstgöring ställas på så många bataljoner, och arméen redan i 50 år vant sig vid en organisation, som förutsätter flere bataljoner på krigs- än på fredsfot, så har en sönderdelning af de gamla bataljonerna och kompanierna, hvarken ansetts behöflig, eller fördelarne deraf motsvara kostnaderna och öfriga olägenheter af rubbningar i alla gamla förhållanden.
Med anledning häraf hemställa kommitterade :
Att infanteriets stamtrupper må utgöras af 50 bataljoner, men att hvarje stambataljon erhåller befäl för en och en half, så att infanteriet på krigsfot kan uppsätta 75 fältbataljoner; samt att fältbataljonerna i allmänhet beräknas till 800 bajonetter. 79
För att emellertid göra arméen förtrolig med krigsfoten och tillika vinna en fullständigare öfning böra, under den tid af vapenöfningarna, då beväringssoldaterne äro inkallade, stambataljonerna fördelas på en och en half fältbataljon.
Tvenne stambataljoner uppställa då tillsammans tre fältbataljoner och vid ensam corps kan den halfva fältbataljonen manövrera såsom en mindre bataljon.
Regementsindelningen, inom de flesta europeiska arméer allmän för infanteriet, har hos oss länge varit den enda vid hela arméen.
De afvikelser derifrån, som vid infanteriet förefinnas, hafva sin grund i tillfälliga förhållanden.
Så uppkommo de båda Lifregementets och Smålands grenadiercorpser genom afsittning af delar af kavalleriregementen.
Jemtlands fältjägareregementes förändring till corps föranleddes af en allmän nedsättning af rotering i Jemtland tillika med ett antal rotars användande till ännu en kavalleriskvadron.
Vesterbottens regementes vidsträckta förläggning, som försvårade enhet i befäl och utgjorde hinder för bataljonernas öfningar på gemensam mötesplats, medförde regementets delning i Norr- och Vesterbottens corpser.
Om Vesternorrlands och Hallands corpser erhålla stam trupp från båtsmanshållet, och om Wermlands fältjägare, genom en lämpligare organisation blefve en corps, i stället för ett svagt regemente, vore äfven dessa förändringar undantagsförhållanden.
Regementsindelningen har också många företräden framför corpsindelningen.
Den fordrar ett mindre antal befäls- och förvaltnings-enheter med tillhörande personal, än den senare, och ett regemente på tre bataljoner utgör en vida bättre organisation för krigsfoten och brigaden än en corps på halfannan bataljon, som först genom förening med annan corps kan bilda trenne hela bataljoner, hvaraf en sammansatt från båda corpserne.
Det vore således en både ekonomisk och militärisk förlust att sönderdela regementena; snarare vore det önskvärdt att corpserne kunde förenas i regementen, men då deras förläggning häremot utgör ett hinder har ingen allmännare förändring i nuvarande regements- och corpsindelning blifvit ifrågasatt.
Kommitterade gå nu att i underdånighet redogöra för den organisation af infanteriet, hvars grunddrag här blifvit tecknade.
Infanteriets stam utgöres fortfarande af både indelda och värfvade trupper.
För det närvarande är stambataljonernas antal följande:
Indelda 19 Regementen 38 bataljoner 5 * Corpser 5 » Värfvade 2 Fotgardesregementen 4 » Wermlands fältjägareregemente , 2 » Summa 49 bataljoner.
Hvarken Lifbeväringsregementet, som är under indragning eller Hallands och Vesternorrlands corpser, hvilka, i likhet med det förra, sakna stamtrupp och dessutom endast till en del hafva nödigt befäl, kunna nu räknas till stamtrupperne.
Wermlands fältjägareregemente har, spelet inberäknadt, icke mer än 600 man, fördelade på 6 kompanier och dess kompanibefäl består endast af 24 officerare och 18 underofficerare.
Det är således för svagt att utgöra ett regemente på 2 bataljoner och ännu mera att på krigsfot kunna uppsätta en 3:dje bataljon.
För att motsvara detta ändamål borde regementet *
För enkelhetens skull kallas i det följande, så väl vid infanteriet som vid kavalleriet, »regemente» den enhet, sorn har 2 eller 3 bataljoner, och »corps» den enhet, sorn har 1 eller 1 '/, bataljoner. 80 ökas till 8 kompanier af åtminstone 100 man hvartdera och förses med befäl efter samma grunder, som för infanteriet i allmänhet komma att föreslås; d. v. s. kompani-befälet borde i det närmaste fördubblas.
Regementet borde äfven hafva lika utsträckta vapenöfningar, som det öfriga infanteriet, då inga skäl finnas, hvarföre det härutinnan skulle stå efter andra trupper inom vapnet.
Af denna anledning blefve det ock nödvändigt att förbättra såväl befälets som manskapets villkor.
Det är likväl ganska tvifvelaktigt, om en tillökning af regementet genom värfning af ytterligare 200, eller med spelet 240 man, skulle med lätthet kunna ske, då fordringarna på manskapets tjenstgöring äfven ökades, utan att villkoren alltför mycket måste stegras.
Regementets förändrade organisation i öfrigt skulle äfven förorsaka en betydlig kostnad.
Det synes snarare vara riktigt att något minska värfningen, men med ökade fordringar på manskapet och dess bofasthet, helst inom landskapet.
Då dertill kommer, att regementet inom dess nuvarande anslag kan, på sätt de vid värfvade arméens lönereglering fogade stater utvisa, förändras till en corps med fulltaligt befäl och förbättrad aflöning för såväl befäl, som manskap, anse kommitterade detta fördelaktigare, än att tillöka regementet och föreslå derföre: att Wermlands fältjägareregemente sättes på en bataljon eller förändras till en corps på 4 kompanier med tillsammans 520 man, inberäknadt spelet.
För att i sig upptaga beväringsmanskap blir den nya corpsen i det närmaste lika tillräcklig som regementet med dess nuvarande mindre fullständiga organisation.
Genom den nu föreslagna förändringen skulle visseidigen stambataljonernas antal minskas med en, men om deremot Vesternorrlands bevärings- och Hallands infanteri-bataljoner erhålla stamtrupp och fulltaligt befäl skulle två bataljoner tillkomma.
Den år 1861 förordnade sjöförsvars-komité har, i sitt underdåniga betänkande (sid 37), förklarat
Vesternorrlands båtsmän vara bland dem, som lättast skulle till landförsvaret kunna afstås; och ehuru intet blifvit förhandladt rörande Hallands båtsmanskompanier, torde dock kunna antagas att äfven dessa kompanier, tillika med 35 till 36 rotar af 2:dra Bohusläns-kompaniet skulle utan olägenhet kunna för sjöförsvaret undvaras.
Genom öfverflyttning af dessa delar af båtsmanshållet till arméen, skulle en väsendtlig lucka i dess organisation fyllas, infanteriet vinna en behöflig förstärkning och tvenne af dess corpser få en hittills saknad stamtrupp.
Af dessa skäl hafva kommitterade icke tvekat att äfven för Hallands corps beräkna en stamtrupp från båtsmansindelningen och föreslå således: att andra Norrlands båtsmanskompani 348 rotar och af första Norrlands båtsmanskompani 109 rotar, tillsammans 457 rotar i Vesterbottens och Vesternorrlands län öfverföras till arméen på det sätt, att af 444 rotar i Vesternorrlands län bildas stamtrupp för Vesternorrlands corps, och 13 rotar i Vesterbottens län förenas med Vesterbottens fältjägarecorps; att norra och södra Hallands båtsmanskompanier 364 rotar och högst 36 rotar af 2:dra Bohusläns båtsmanskompanier, tillsammans 400 rotar, äfvenledes förenas med arméen för att utgöra stamtrupp vid Hallands corps; samt att dessa båda corpser hvardera fördelas på 4 kompanier och för öfrigt till sin nummerstyrka ordnas enligt bilagorna (A och B).
Infanteriets stamtrupper blefve då Indelda 19 regementen 38 bataljoner 7 corpser 7 » Värfvade 2:ne gardes regementen ... 4 » Wermlands fältj ägare-corps . . 1 » 50 bataljoner. 81
Ju talrikare stammen är i förhållande till det manskap, som på krigsfot skall med densamma förenas, desto bättre kan han uppfylla sitt ändamål.
Hvarje tillökning af stammen är således i allmänhet önskvärd.
Men om stammen icke är betydlig, om endast en del af den öfriga krigsstyrkan är tillräckligt öfvad och om då kriget står för dörren talrika reserver hastigt skola krigsbildas, blir det nödvändigt att begagna de utvägar, som kunna förefinnas, för att på ett ändamålsenligt och med den öfriga organisationen öfverensstämmande sätt, öka stammen.
Utom dessa allmänna skäl för en tillökning af infanteriets stam, påkallas hon äfven i enskilta fall af möjligheten att gifva en del indelda regementen eller corpser en lämpligare nummerstyrka, än den de nu hafva.
De indelde staintruppernes styrka är begränsad af sjelfva indelningsverket eller rustningen och roteringen.
Den förra kan icke ökas.
Roteringen åter har på senare tider fått en ehuru icke betydlig tillväxt af nya rotar, indelade på jord, som förut icke undergått ordinarie rotering.
Denna s. k. nya ordinarie rotering är af alldeles enahanda beskaffenhet, som den äldre och medför lika skyldigheter med denna, men deraf har hitintills i allmänhet endast utgått en på den årliga markegångssättningen beroende vakansafgift.
Kominitterade anse derföre, att i främsta rummet nya ordinarie roteringen inom knektehållet och äfven inom de delar af båtsmanshållet, som till arméen öfverflyttas, bör fullgöra verklig rotering, i stället för nu utgående vakansafgift, öfverallt der detta fordras för ett lämpligt ordnande af truppernes styrka.
C och M).
Af de tvenne nummer på hvarje indelt kompani, som äro »anslagna till volontären, användes nu, och skulle äfven framdeles behöfva användas, blott det ena för detta ändamål.
Vakansafgiftcn för det andra ingår till volontär-vakans-fonden.
Då emellertid denna fond o o numera bör kunna af räntemedel bestrida sina utgifter, lärer icke något hinder möta för att de nummer, som nu hållas vakanta för volontär-vakans-fonden, eller ett på hvarje kompani, med soldater uppsättas.
En del rust- och rothålls-nummer vid infanteriet användes äfven till ändamål, främmande för det egentliga försvarsverket.
Dit höra de nummer, som vid andra lifgrenadier- och vestgöta regementen äro indragna till hingsthållning.
Den förlust, som genom dessa nummers återgång till regementena skulle tillskyndas allmänna hästafvelns upphjelpande, kan icke vara af betydenhet och kunde, om så erfordrades, lämpligast ersättas genom ett anslag på 6:te hufvudtiteln.
Enahanda är förhållandet med de nummer vid Kronobergs regemente, som äro indragne till en soldatbarnskola.
Denna skola har genom folkskolorna blifvit öfverflödig, och vakansafgifterna användas nu till understöd för soldat-barn, som besöka sistnämnda skolor.
Om staten vill bidraga till detta vackra ändamål, synes äfven detta lämpligare kunna ske genom särskilda medels anvisande, än genom indragna soldat-nummer.
Kommitterade anse derföre att 2 nummer vid andra Lifgrenadierregemente! och 7 nummer vid Vestgöta regemente, använde till hingsthållning, och 4 nummer vid Kronobergs regemente, indragno till en soldatbarnskola, böra till verkliga soldatnummer återgå.
Kommitterade föreslå vidare, i anseende till den svaga infanteristammen i Norrbotten: att 115 vid Norrbottens fältjägarecorps på 50 år från 1847, vakanta rotar, efter vakanstidens slut återgå till verklig rotering; samt att vakansafgiften för 99 af sistnämnda rotar, hvilken nu ingår till den såkallade Norrbottens hästjägare-skvadronsfond, och hvaraf till en del artilleri-batteriet i Hernösand underhålles, anslås, intill vakanstidens utgång, till organisationen af Norrbottens corps, äfvensom att den deraf bildade fonden till samma ändamål användes (Bil. D).
I afseende å de 385 rotar vid Skånska infanteriregementena, som under 50 år, från 1815, fått befrielse från effektiv rotering, mot erläggande af vakansafgift, som till statsverket Landt/örsvarskommitt.
Bet. I. 11 82 ingått, hafva kommitterade inhemtat, att E. K.
M. redan anbefallt soldaters uppsättande af dessa rotar efter vakanstidens slut.
Det svaga Bohusläns regemente, nu endast 904 rotar, behöfver äfven förstärkas.
Vestgöta båtsmanskompani, 87 nummer angränsande till regementet, är bland de stamtrupper sjöförsvars-komitén ansett kunna till arméen aflemnas.
Med detta kompani blefve regementet dock endast 991 rotar, och ökadt med ytterligare 9 båtsmansnummer inom Bohuslän blefve regementet 1,000 rotar; således svagare än infanteriregementena i allmänhet och svagt i förhållande till landskapets talrika beväringsmanskap.
De stora förändringar flottans materiel redan undergått och i den närmaste framtiden kommer att undergå, gifva emellertid anledning till det antagande, att flottan framdeles hvarken har behof af eller ens med fördel kan använda en större indeld manskapsstyrka och att således äfven andra delar af båtsmanshållet, än hittills blifvit ifrågasatt, kunna, utan afsaknad för sjövapnet, till landförsvaret öfverföras.
Visserligen tilltro sig icke kommitterade att afgöra i hvad mon detta kan vara fallet, men då äfven af flottans män denna tanke blifvit offentligen uttalad, hafva de trott sig böra uppgifva det sätt, hvarpå en indeld trupp, blifven för sjöförsvaret obehöflig, kunde inom arméens led bidraga till laudets försvar och sålunda fortfarande fylla sin bestämmelse, ehuru på ett annat område, än han förut tillhört, men som för flertalet af manskapet, med afseende på dess vanliga lefnadsförhållanden, måste anses mera passande och fördelaktigt.
Svårigheter åtfölja visserligen alla sådana öfverflyttningar, men kunna dock öfvervinnas, om ock någon längre tid förflyter, innan fullt gagn deraf kommer att visa sig.
Kommitterade hafva i sådant afseende fästat uppmärksamhet på följande hufvudsakliga förhållanden:
Vid det roterade båtsmanshållet, liksom vid knektehållet (roteringen), ligga kontrakter eller föreningar emellan kronan och deputerade af menigheterna till grund för rotarnes skyldigheter, och mellan den enskilde rotehållaren och hans båtsman afslutas tjenste kontrakt, alldeles såsom vid knektehållet mellan rotehållaren och soldaten.
Enligt dessa, med menigheterna afslutade kontrakt, har rotehållaren skyldighet att ställa båtsman och lärer icke utan eget begifvande kunna åläggas att hålla soldat, helst i vissa afseenden förändrade förhållanden derigenom uppkomma.
Likaså har det nu tjenande manskapet förbundit sig att vara båtsmän.
Konungens rätt kan dock icke ifrågasättas att anbefalla båtsmannen lära sig infanteriexercis, och att till lands bidraga till landets försvar, då hans tjenst till sjös icke behöfves.
Lika litet har någon ifrågasatt konungens rätt att använda landtrupper till sjös, hvilket under 1780—90 årens krig skedde i stor skala, synnerligast med kavalleriet; men dessa landtrupper upphörde emellertid icke att vara infanterister eller ryttare.
Att genom en kunglig resolution helt enkelt förklara dem vara båtsmän eller sjösoldater, hade säkerligen, äfven under nämnde tider, ansetts omöjligt.
Svårigheterna med manskapet upphöra emellertid helt och hållet med de nu tjenandes afgång.
Återstår att undersöka huruvida en öfverenskommelse med rotehållarne har sannolikhet för sig att kunna tillvägabringas.
Koteringen inom båtsmanshållet är vanligen lindrigare, än inom knektehållet, d. v. s. inom det förra äro vanligen flere hemman i en rote, än inom det senare.
Torp, lön och hemkall, sådane de genom allmänna kontrakten bestämmas, äro ungefärligen lika vid båtsmans- och knektehållet.
Legan vexlar vid knektehållet inom olika orter högst betydligt.
Äfven der densamma, genom författning eller öfverenskommelser mellan rotarne är bestämd, blir den dock numera i verkligheten beroende af uppgörelse för hvarje gång mellan rotehållaren och soldaten.
Sammaledes är ock förhållandet inom båtsmanshållet.
Genom de enskilda tjenstekontrakten betinga sig soldaterne, utöfver laga lön och hemkall, alltefter torpets bättre eller sämre beskaffenhet, ofta några färre eller flere fördelar.
Likaså tillgår det inom båtsmanshållet.
Det oaktadt har ofta framkastats, att en soldat vore dyrare, än en båtsman, enär den senare skulle åtnöja sig med billigare villkor.
För att få någon grund för ett omdöme i detta afseende, har närlagde sammandrag af vakansafgifterna för nya 83 ordinarie roteringen efter 1856—1860 årens markegångstaxor blifvit upprättad (Bil. E).
Att döma deraf skulle snarare i medeltal en båtsmansrote vara dyrare än en soldatrote.
Det bör härvid anmärkas, att denna vakansafgift skall, enligt Kongl, kammarkollegii cirkulär den 9 Oktober 1835, uppföras till verkliga kostnaden för en soldat- eller båtsmansrote inom orten och borde således kunna tjena till en lämplig jemförelsegrund.
Vakansafgiften för nya ordinarie roteringen får icke förblandas med tillfälliga vakansafgiften, som vid försummad rekrytering utgår af effektive rotar, men efter en betydligt lägre beräkning.
Fordringarna på det manskap, som kunde antagas, hafva väl inom båtsmanshållet varit betydligt lägre, än inom knektehållet, men hafva genom senare författningar blifvit något höjda.
Likväl få båtsmän antagas utan afseende på längd.
Bestämmelserna för tjenstetid och afgång äro ungefärligen lika.
Båda dessa förhållanden äro emellertid oberoende af knekte- och båtsmanskontrakt.
Föreskrifterna härom förekomma hufvudsakligen i generalmönstringsinstruktionerna.
Dock är genom Kongl, resolutionen på allmogens besvär den 1 Augusti 1727 försäkradt, att, »allmogens knektar, sedan de en gång såsom duglige blifvit antagne, måga ej kasseras eller förafskedas utan deras rusthållares och rctars vetskap och innan de befunnits för ålderdom, sjuklighet och andra skäliga orsaker böra lösgifvas».
Detta stadgande är ock gällande för båtsmanshållet.
För den vanliga fredstjenstgöringen å stationerna uppfordras roterade båtsmanskompanierna hvart tredje år under 12 månader.
Denna tjenstgöringstid ligger till grund för beräkningen af beklädnadsbidragen, och kan således anses såsom den normala, ehuru kompanierna kunna, då så erfordras, oftare på kortare eller längre tider uppkallas.
I jemförelse med den indelde soldaten har således båtsmannen en ganska tung tjenstgöring.
Rotehållaren vid knektehållet bidrager numera icke till soldatens beklädnad, men båtsmansrotehållaren betalar ett icke obetydligt beklädnadsbidrag och skall dessutom hålla båtsmannen med kappsäck och små persedlar d. v. s. skjorta, strumpor och skodon.
Om, till följd af möjligen något större fordringar på det manskap, som tillsättes till soldat, än på båtsmannen, någon större kostnad för rotehållaren, genom förändring af båtsmansrotar till knekterotar, verkligen skulle uppkomma, eller med andra ord, om rotehållarne skulle få betala sina soldater mera, än de nu betala båtsmännen, vinna de dock å andra sidan åtskilligt genom förändringen.
Till en början måste det antagas, att de, i likhet med öfrige knekterotehållare, befriades från allt bidrag till och underhåll af beklädnaden.
I stället för att vanligen hvart tredje år hafva sina båtsmän borta ett helt år, under hvilken tid de icke kunna undgå att mer eller mindre hafva omvårdnad för de bortavarandes torp och familjer, skulle soldaten i vanliga fall endast några veckor årligen vara från hemmet.
De större fordringarna på soldaten, borde ock bidraga att skaffa rotehållarne ett dugligare och pålitligare biträde vid sina arbeten; hvarjemte det nu ofta öfverklagade förhållandet att det fåtaliga befälet icke kan inom de vidsträckta kompanierna utöfva någon egentlig tillsyn öfver båtsmännen på roten skulle upphöra.
Från det nu tjenande manskapets sida kunna några egentliga svårigheter icke vara att förvänta.
Flertalet lärer föredraga tjenstgöringen vid arméen, framför arbetet vid flottans stationer; men endast af det yngre manskapet lärer kunna påräknas att få verkligen tjenstbare infanterister; och fordras det således icke ringa tid, innan den från båtsmanshållet vunna förstärkningen för arméen kunde fullt mäta sig med den gamla delen af stammen.
De delar af båtsmanshållet, som utom de här ofvan redan nämnda, blifva för flottan obehöfliga, böra öfverflyttas till arméen der det kan ske genom förening med redan befintliga infanteritrupper och företrädesvis der dessa behöfva en tillökning af sin stam.
Härigenom undvikes den kostnad som är förenad med uppsättning af nya corpser, under särskildt befäl, hvarjemte sammansmältningen af båtsmans- med knekt-hållet, äfvensom den nya soldat-stammens utbildning befordras.
I öfverensstämmelse härmed och under antagande att de till Göteborgs f. d. station hörande båtsmanskompanier blifva för flottan minst behöfliga föreslås; M att, utom vestgöta båtsmanskompani, 209 nummer af båtsmansroteringen i Bohus län förenäs med Bohusläns regemente, för att uppbringa detta till 1,200 rotar.
(Bil. F).