Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade också, med anledn. häraf, föreställt mig, alt Regeringen före den Kongl. Proposrns öfverlemnande hade något mera ingått i förhållandena, och mera undersökt öfverensstämmelse!) med den allmänna meningen i detta hänseende.
Jag tror alt det för den afgifna propos:n ingalunda hade varit menligt, om man gjort sig bekant med hvad man här för icke längesedan kallade svmpathier och anlipathier, under det gemensamma namnet allmänna opinionen.
Det har för mig icke varit fattligt, af hvilken anledn. man just nu kommit på den tanken att framlägga ett så beskaffad! förslag, som det närvande, till en så genomgripande förändring i vära förhållanden.
Man har åberopat politiska betänkligheter mot tillvaron af en Interims-regering, så sammansatt, som lliksAkten nu stadgar.
Det är egel nog att hos oss politiska betänkligheter alltid framdragas såsom anledn. till ingripande förändringar i det bestående.
Så var det år 1812, då tryckfriheten grundades; så 1834, då man begagnade dessa betänkligheter emot samma tryckfrihet; och nu vill man begagna enahanda anledntr för att lå delta förslag antaget.
Då unionen stiftades, känna vi alla, att den politiska nödvändigheten tvång lill ett hastigare upgörande af föreningsfördraget, än som eljest måhända hade varit önskligl; äfvensom att derifrån de förhållanden härledde sig, som man till vissa delar kan benämna oformliga.
Att sammansättningen och beskaffenheten af den i RiksAkten s. k.
Interims-regeringen varit mindre lyckligt tänkta erkännes säkerligen af en hvar; ty att, då Konungen är af sjukdom hindrad att regerings-makten utöfva, eller då Ilan vill utrikes resa, styrelsen då öfverlemna?
åt thronföljaren, är en helt naturlig sak.
Derifrån kommer man till den frågan: hvarför har man icke inskränkt sig till ett enkelt förslag i den syftning, att thronföljaren för nyssberörde händelser inträder i full utöfning af Konungamakten inom de båda Rikena?
Ett sådant förslag är jag öfvertygad icke hade möll det ringaste motstånd, och jag tror att det hade varit den enda säkra och naturliga utvägen, att sammanbringa en likstämmighet i asiaterna mellan de begge Rikenas re - Den 18 Februari f. .m 445 presentationer.
Hvarföre har man dä, utan något åtminstone för mig synbart behof, utsträckt ilen Kongl.
Proposrn lill ett regentskap äfven för den från thronföljden mest aflägsna Prins inom det Kongl, llusel?
Det är ju ingen absolut nödvändighet, mine Hrr, att icke allenast thronföljaren utan äfven de efter honom följande 5, 6 Prinsarne kunna vara omyndige, och deraf kan då följden blifva, ali den mest allägsna slägtinge till thronföljaren, en kusin eller en syssling, skulle de jure kunna inträda som Regent.
Det är från detta förhållande som allmänheten gifvit benämningen »Prinsregering» åt den Kongl. Propos.m.
Jag för min del tror åtminstone att ett dylikt stadgande icke öfverensslämmer med någon princip inom något lands statslära inom hela det Europeiska statsförbundet.
Jag vet icke hvarföre ett stadgande i detta afseende, som varit mera antagligt, icke blifvit föreslaget; det hade troligen icke mött det motstånd, som förslaget nu möter och som jag befarar att det äfven i brödrariket kommer alt mola.
Man torde härvid icke undgå att påminna om. att vår grundlag lemnar Konungen rättighet, att, såsom orden lyda, »ibland Prinsar af Sitt hus» utvälja den han behagar lill Ordf:de i en tillförordnad Regering.
Men härvid måste dock tagas i öfvervägande, att detta förhållande gäller blott och hart för en kort tid, och har icke något sammanhang med ett så bcskalFadt regentskap, som den Kongl. Proposrn åsyftar.
Härvid får jag likväl taga mig friheten erkänna, att jag alldeles icke är någon anhängare af berörde stadgande i vår grundlag.
Jag anser nemi. denna valfrihet för Konungen vid förordnandet af Prinsar till Ordf:de i en Regering icke vara byggd på den princip, som genomgår vår grundlag, och jag anser icke alt Successionsordnm bör under något fall kunna frånträdas blott och bart af Konungens godtycke eller välbehag.
Det är derföre, att jag långt ifrån kan antaga detta förhållande såsom ett prejudikat till föranledande af den utsträckning af Regentskapet, som den Kongl. Proposrn innehåller, som jag anser att just delta inskränktare förhållande bör påkalla upmärksamhet för att i det vidsträcktare förebygga ett likartadt fall.
Då ingen bestrider oformlighelen af ett 20-manna-Råd såsom Styrelse för tvenne Riken, hade det ju varit vida enklare att förordna, att man åt den myndige thronföljaren under hvilka förhållanden som helst, då Konungen är hindrad att Styrelsen utöfva, updroge densamma, samt, då thronföljaren icke är myndig, eller andra omständigheter ega rum, att man då stannat vid det förslag, som i detta hänseende är upgjordt, och som inskränker antalet Irån 20 till 8, hvaremot jag icke skulle hafva haft något att erinra.
Det hade visserligen varit önskligt, om Const.-Utsk. i sitt Mern. infört de betänkligheter, som yttrades mot den Kongl.
Propos. , som framlades vid förra Riksdagen; men Utsk. har, såsom jag förmodar, på goda grunder ansett sig derifrån förhindradt genom remissens innehåll, som icke omfattade något annat än frågan om förändringen i RiksAkten.
Emellertid är det ledsamt att vi Den 18 Februari f. m. mäste gå miste om innehållet af dessa yttranden, ehuru de flesta af eder, mine Hrr, torde hafva tagit kännedom derom.
Jag anser för min del förslaget oantagligt i sak, hufvudsakligen på den grund, att jag icke erkänner riktigheten af den vidt utsträckta principen af ett fiegent-skap inom de Kongl.
Prinsarne, då det utleder sig till så långa afstånd ifrån Thronföljaren.
Jag anser att Thronföljaren ovilkorligen och obestridligen hör vara Thronföljare, och, för den händelse att han är omyndig, anser jag att antingen en på antagliga grunder sammansatt interims-regering bör utöfva styrelsen, eller ock att, för sådan händelse, de båda Rikenas valrättighet inträder att utse en Riksföreståndare.
Jag inser icke att några stora vådor äro för handen, ej heller fattar jag, hvartill förespeglingarne derom skola tjena; ty icke är del väl gerna tänkbart, att ett helt konungahus skall på en gång och så tvert utdö.
Dessutom ligger det i de menskliga förhällandernas natur, att om man kommer i en sådan nödvändighet, så stiftas lagen af sjelfva nödvändigheten och det säkerligen bättre, än då man på långt afstånd från händelserna lagstiftar för dem.
Jag har nu anfört de grunder, på hvilka jag bifaller Utsk:s Betänk.; men, mine Hrr, här har äfven blifvit fråga väckt om återremiss, och i det fallet måste jag säga, .alt jag icke förstår, hvartill en så beskaffad återremiss skulle tjena, eller verka. Const.- Utsk. kan icke, och det står icke heller i lltsk:s makt, ändra ett enda jota i Konungens Propos.; allt hvad man således kunde begära af Utsk. vore, att det skulle frångå sina en gång uttalade åsigler och säga: afinnen J, mine llrr, att förslaget kan antagas, så vilja äfven vi antaga detsamma.»
Men det ligger äfven någonting annat i en återremiss, sorn är sårande för vår national-känsla och för känslan af vår värdighet; ty. månne icke uti önskan om en återremiss kan ligga en möjlig förhoppning för dem, som önska bifall till den Kongl.
Proposm, att Norges Storthing skall antaga den i det skick den nu har?
Genom frågans återremitterande skulle saken nemi. kunna ligga nere, till dess möjligtvis Storthinget afgjort den med bifall till K.
M:s Propos., och på denna grund skulle vi, för den goda sämjans skull, blifva föranlåtne att bifalla förslaget.
Förhållandet är verkligen så kompliceradt, att jag bekänner, det jag haft den största möda att kunna reda det; ty här upstår ännu en fråga, nemi., att detta förslag, som är af civil-Jags natur, blott behöfver Irenne
Stånds bifall för att blifva R.
Men så kommer den hvilande grundlagsfrågan, som fordrar 4 Stånds bifall, och då kan ett Stånds underkännande vända upp och ned på hvad vi här förut beslutat.
Jag må vända frågan huru som helst, så kan jag dock icke komma till något annat resultat, än att ett bifall till Utsk:s Betänk, och ett afslag å den Kongl. Propos:n är det enda, som för mig är en klar åtgärd.
Att här politisera om hvad som kan hända för den händelse, att brödrariket bifaller förslaget, anser jag gagna till intet.
Jag får tillika säga, att jag icke ser någon möjlighet uti att ett sådant bifall kan komma att ega rum; och jag vill icke att Den 18 Februari f. m. 447 man skall misstänka mig för att hysa någon enda tanke derpå; ty frågan kommer troligtvis alt der expedieras pä ett mycket hastigare sätt än här.
På dessa grunder ämnar jag rösta för bifall till Utsk:s Betänkte. 11.
Ehuru jag kontrasignerat den Kongl. Propos.. hvaröfver Utsk. utlåtit sig i det Betänk., som i dag utgör föremål för öfverläggningarne, är det eder likväl, mine llrr, väl bekant, alt denna propos. lill sitt innehåll var bestämd redan långt före mitt inträde i Konungens konselj, sä att, äfven om jag för min enskilda del hade ansett några förändringar deruti önskvärda, jag icke kunnat dem tillvägabringa. K. M. hade redan vid sista Riksdagen fattat Sitt beslut i afseende på ifrågavarale propos., hvilken då blef öfvorlemnad icka allenast till R.
St:s kännedom för att lagas i öfvervägande i sammanhang med de i samma syftning föreslagna grundlags-förändringarne, utan äfven till antagande af Norges Storthing.
På embetets vägnar har jag således i dag ingenting att rättfärdiga, eller att redogöra för.
Men saken, hvarom vi här tala, är af en ganska stor vigt för landet, och då den tillika berör den del af lagstiftningen, som särskildt tillhör det Depart., för hvilket jag är Chef, har jag ansett mig äfven böra yttra min tanke om det Kongl, förslaget, isynnerhet som åtskilliga talares argumenter synts mig hafva gått ut på ett erkännande af behofvet och nödvändigheten, att fä en förändring i det nu bestående lillvägabringad, ehuru man ansett det nu framställda förslaget behäftadt med sådana brister, att det icke skulle kunna antagas, och att man derföre hoppades, att ett annat bättre förslag, ju förr desto hellre, skulle kunna erhållas fråfi Regeringen.
Under sådana förhållanden är det för mig angeläget, att äfven pä förhand något yttra mig, huruvida jag i den ställning, jag nu innehar, skulle kunna tilltro mig att åstadkomma ett förslag, som vore bättre än det nu framlagda, oell dervid får jag säga eder, mine llrr, att jag efter ett ganska noga -och temligen långvarigt begrundande måste afsäga mig förmågan att bringa å bane något annat förslag, som vore mera antagligt eller i sig sjelf bättre, än det förevar:de; och jag tillägger, att detta yttrande gäller både form och sak, ehuru formen i och för sig sjelf kan anses vara af mindre vigt, samt förslagets upställning på det ena eller andra sättet följaktligen bör vara af föga inflytande.
I afseende på de förmenta formella bristerna, hvilka äro de, hvarvid Const.-Utsk. nu ensamt vid denna Riksdag fästat sig, torde jag visserligen icke, efter allt hvad som i dag redan blifvit sagdt, behöfva derom yttra mig vidlyftigt.
Jag vill blott i korthet, med instämmande uti hvad Gr.
Anckarsvärd nyss anfört, i likhet med honom förklara, att ordnandet af de unionella förhållanderne, särdeles med afseende på dessa frågors olika behandling i de båda Rikena, sannerligen är af så komplicerad beskaffenhet, att det icke 448 Den 18 Februari f. m. är någon lutt sak, att derutinnan utfinna den form för stadganderne, sorn skulle kunna vara den lämpligaste så väl för Sverige som Norge; oell jag har, i betraktande af dessa svårigheter, haft tillfälle öfvertyga mig, att den form, som i det nu afgifna förslaget blifvit vahl, är den enda, sorn man med något hopp om framgång kan använda, så länge det nemi. icke är fråga om en omarbetning af hela IliksAklen, ulan endast om partiella förändringar deruti.
Jag har i mitt Depart. sett alla handiingarne rör: de denna frågas beredning och deraf funnit, att man verkligen gjort försök att upställa förslaget i en annan form, mera lämpad efter den hos oss vanliga, men jag mäste efter granskning af dessa försök fullkorn ligt instämma i den åsigt, som slutligen gjorde sig gällande, att frångå denna form för att välja den, hvari förslaget blifvit framlagdt.
Jag fann ock ett ytterligare stöd för denna åsigt uti det förhållande, att, med en upställning efter den förstnämnde formen, man kom till ett förslag på icke mindre än 24 §§, hvilkas intlickkande i RiksAkten icke lät sig göra på annat sätt, än att rent af omarbeta hela denna akt.
Men denna lag innefattar äfven en mängd andra ämnen, uti hvilka rättelser och förbättringar erfor dras, och hvilka, i fall hela RiksAkten skulle hafva kommit att omskrifvas, icke hade kunnat förbigås, utan bordt lagas i betraktande, hvarigenom man således blott för formens skull hade varit nödsakad att i förslaget inkasta en hop nya och för den egentliga saken främmande discussionsämnen.
Man fonn af sådan anledo., efter samråd med Norska StatsRådets ledamöter, det vara bättre, för att komma till något resultat i det speciella ämne, som med förslaget afsågs, att helt och hållet förkasta den först upgjorda formen och i stället antaga den, hvarunder förslaget nu är framställdt, i synnerhet som denna form öfverensstämmer med den Norrmännen för alla lagförändringar begagna, och densamma jemväl hos oss synes utan någon särdeles olägenhet kunna användas, åtminstone lill dess man under fortgången af de unionella förhållandenas ordnande kan hinna att blifva ense om en helt och hållet ny RiksAkt.
De nu anförda skälen torde måhända vara tillräckliga för att försvara den för det Kongl. Förslaget antagna formen, och ådagalägga att icke deruti finues något giltigt motiv för förslagets förkastande.
Const.-Utsk. har visserligen derjemte gjort en anmärkn., som kunde anses röra icke blott form utan äfven sak, men i sjelfva verket rör den icke nu ifrågavar:de sak, utan afser endast en förment ofullständighet i förlaget i så måtto, att Utsk. önskat ett tillägg, ang:de sättet för de Svenska ärendenas föredragning i Interims-regeringen.
Äfven härom har redan förut tillräckligt blifvit ordadt; jag anser mig dock höra äfven i afseende på denna fråga uttala den mening, att förslaget, sådant det nu är beskaffadt, är vida bättre, än om Const.-Utsk:s berörde åsigt hade blifvit följd; och jag ber att i korthet få förklara skälet dertill.
Sättet för de Svenska ärendenas föredragning kan icke tillhöra RiksAkten; föreskrifterna - Den 18 Februari f. m. 449 skrifterna derom mäste helt och hållet hero på de Svenska Stalmakterne att sins emellan afgöra, utan ali inblandning af Norge, Man har derföre icke att i RiksAktcn säga annat, än alt föredragningen af de Svenska ärendena skall tillhöra vederb. föredragande; men hvem denne vederb. är, dermed har RiksAkten ingenting att göra.
Hade således något i detta afseende nu blifvit i RiksAkten stadgadt, hade den kommit att vidröra ett ämne, hvilket icke hör dit, och följden hade blifvit, att hvarje gång Sveriges Statsmakter skulle vilja göra någon ändring i de föreskrifter, som i Reg.-F:n finnas gifne ang:de de Svenska ärendenas föredragning, skulle det nödvändigt äfven föranleda en ändring i RiksAkten.
Så gick det äfven till med RiksAkten, sådan den lydde emellan åren 1815 och 1840.
Oer stod nemi. från vår lleg.-F. infördt, att de Svenske Stats-Sekreterarne skulle vara föredragande för de Svenska ärendena; men vid 1840 års Riksdag blef af
Departemental-styrelsens införande en följd, att nämnde embetsman försvunno, och föredragningen i stället öfverflyttades på Depart:sCheferna.
Denna förändring hade visserligen ingenting att göra med RiksAkten: men då Stats-Sekret:ne deruti stodo omnämnda, mäste man äfven göra en förändring i nämnde lag, och med stort skäl införde man derföre vid denna förändring i RiksAkten endast, alt föredragningen af de Svenska ärendena i Interims-regeringen skulle tillhöra vederb. föredragande, för att icke i framtiden stöta på samma olägenhet.
Der stå nu dessa ord, och kunna slå der för all framtid, oberoende af alla förändringar i våra grundlagar om Svenska ärendenas föredragning inför regeringen; och jag frågar eder, mine Hrr, är icke detta en fördel?
Väl har Const.-Utsk. anmärkt, hvad dess Ordfrde äfven under debatten framhållit, att det icke vore en småsak, att härom hafva bestämda föreskrifter, hvadan Utsk. ansett nödvändigt, att något stadgande derom borde finnas antingen i RiksAkten eller i Reg.-F:n.
Ja, för min del, skall jag gerna medgifva, att ett stadgande om sättet för föredragningen vid alla sådana tillfällen då Konungen icke sjelf förer Regeringen bör finnas, och att det är ett fel, att vår Reg.-F. icke innehåller ett sådant stadgande.
Men det hör i sanning kunna ursäktas en Regering, som har till föremål för sig att göra en förändring i RiksAkten, att hon icke på samma gång företager sig förändringar i Reg.-F:n, som med den förra icke hafva något omedelbart sammanhang; och detta bör så mycket mer kunna ursäktas Regeringen, som Const.-Utsk. sjelft, hvilket har både pligt och rättighet att framlägga förslag lill sådana ändringar i grundlagen, som kunna finnas af behof påkallade, i afseende på ett långt vigtigare, eller åtminstone i tillämpningen vida oftare förekommande fall, nemi. den Regering, som omtalas i 43 § Reg.-F:n, alltsedan år 1840 förbisett den brist, hvilken uti ifrågavar:de hänseende förefinnes, och icke afgifvit förslag till dess alhjelpande.
Möjligen har Const.-Utsk., såsom en talare i dag yttrat, funnit alt dylika bestämmelser icke äro så lätta att åstadkomma på sådant sätt, att de blifva för alla fall passande, och III H. 29 ^ 450
Den 18 Februari i. m. tilläfventyrs torde också della hafva varit anledn:n, hvarför Utsk. icke framställt något förslag i berörde hänseende, ulan lålit frågan hero vid den praxis, som härom utbildat sig; men då bör det icke heller läggas Regeringen till last, att hon sett saken på samma sätt, i synnerhet vid detta tillfälle.
Jag tror mig med dessa förklaranden hafva tillräckligt ådagalagt, att något giltigt skäl till afslag å K. M:s Propos. icke finnes i Const.-Utsk:s Betänk, anfördt.
Men det kan finnas andra skäl, och de hafva äfven bär blifvit framställda, nemi. betänkligheter mot sjelfva saken — betänkligheter, som afse sjelfva den väsendtlig, ! förändring i styrelsesättet, som blifvit föreslagen, i jemförelse med hvad hittills varit stadgadt; och då jag förmodar, alt det är dessa betänkligheter, som egentligen, så vidt de hos R. o. Ad. förefinnas, komma att motivera Ståndets beslut, anhåller jag att få ingå i en redogörelse för den vigt dessa betänkligheter kunna äga.
Jag bekänner likväl, att när jag skall inlåta mig på detta fält, när jag skall inlåta mig i besvarande af de anmärkmr, som i sjelfva hufvudsaken blifvit framkastade mot K. M:s Propos. icke blott under debatten här, utan äfven under den offentliga discussion i allmänhet, som egt rum alltsedan denna propos. framlades, har jag funnit ganska svårt att utleta, hvilka bland dessa anmärkmr verkligen äro de, som skulle kunna gifva åt motståndet mot förslaget ett allmännare berättigande att anses förtjena afseende.
Då jag nemi. talat med den ene, så har hans anrnärkn. varit den eller den; har jag talat med en annan, har anmärkmn varit en helt annan, och på samma sätt har det varit med den offentliga discussionen i våra tidningar; ty jag har äfven der funnit anmärkmr af den stridiga beskaffenhet, att jag haft ganska svårt att sammanställa dem, utan att de uphäft hvarandra.
Den ene säger, mine Hrr, att förslaget har en allt för dynastisk riktning; det skall endast gå ut på fördelar för dynastien.
Den andra säger tvertom, att det är allt för litet dynastisk!, och att det skadar dynastien genom alla de tillfällen till obehörig äregirighet, sorn det lemnar åt en sidoberåttigad
Arfprins till förfång för den rätte Thronföljaren; det skulle således vara för litet dynastiskt, detta förslag, dä det icke nog skyddar den rätte successorn.
En annan säger, att förslaget går alldeles för långt i respekterande af SuccessionsOrdmn, då det lemnar tillträde till Regeringen åt någon annan än Thronföljaren, och således äfven åt andra Arfprinsar.
Den fjerde påstår, att förslaget gör alldeles för litet afseende på SuccessionsOrdrnn, emedan det icke alltid upråtthåller arfsrättcn, utan tillåter Konungen alt, om han finner det behöfligt, gå derifrån.
Der har man således icke mindre än fyra särskilda meningar, alla sammanstämmande i att förkasta förslaget, men alla till sitt innehåll och i frågan om hvad som bör sättas i stället för det befintliga sinsemellan stridande.
Och hvad bevisar detta, mine Hrr, om ej att det är omöjligt att träffa på någonting, som i denna sak skall kunna tillfredsställa allas åsigter?
Och hvad är i sådant fall att göra annat, än att för sig fastställa ett visst mål, och sedermera Den 18 Februari f. m. 451 fortgå mot detta mål med de båsta medel man kan uptänka, utan afseende på anmärkn:r, som hafva sin grund uti helt andra utgångspunkter och endast derifrån hämta stöd?
På sådant sätt tror jag också, att det kan sägas hafva tillvägagått med detta förslag.
Men hvilket är då det mål man velat upnå?
Jo, att, med erkännande af den hittills bestående Interims-regeringens olämplig—, het i alla afseenden, söka aflägsna tillämpningen af en sådan emot den monarkiska principen stridande styrelseform till det yttersta nödfall, då ingen annan utväg finnes.
Der håfven J, mine Hrr, det mål, hvartill förslaget syftar, och jag hemställer lill hvar och en som gjort sig någon reda för den i RiksAkten nu stadgade Interims-regeringens beskaffenhet, om det icke verkligen är ett mål, som af hvarje den monarkiska principens anhängare måste eftersträfvas?
Jag kan icke tänka mig, att i ett monarkiskt samhälle det skall kunna vara fördelaktigt, att under det man erkänner den monarkiska principens företräde framför alla andra styrelsesätt under normala förhållanden, d. v. s. då Konungen Sjelf utöfvar Styrelsen, man i samma stund
Han tillfälligtvis blifvit derifrån förhindrad, skall kasta principen öfver hord och i st. införa ett af vissa embetsman beslående mångvälde, med mindre än att man dertill blir tvungen genom brist på alla andra utvägar.
Jag kan således icke föreställa mig annat, än att man här i Sverige, likasom man går till väga i alla andra monarkiska stater, bör uprätthålla den monarkiska principen genom tillförordnande, vid de tillfällen, då sådant är af nöden, af ett Regentskap, bestående antingen, och naturligtvis i första rummet, af Thronföljaren, eller, då
Han icke är i tillfälle att föra Regeringen, af någon annan Prins af del Regerande huset, dervid det i allmänhet, ju närmare
Han står Thronen, måste anses desto bättre; men att först då icke någon medlem af Regentfamiljen finnes att tillgå, det någonsin bör komma i fråga att tillgripa ett mångvälde på det sätt, att man åt ansvarige embetsman updrager Styrelsen.
Om jag således äfven skulle erkänna, alt sistnämnde sätt att gå till väga kunnat finna någon ursäkt i de förhållanden, sorn egde rum år 1809, då dessa stadganden intogos i vår grundlag, emedan Sverige då dels icke hade någon Prins vid Konungens sida, dels var ett Rike för sig sjelf, som följaktligen under mångväldet skulle regeras åtminstone af sine egna embetsmän, så måste jag dock finna ett sådant styrelsesätt alldeles förkastligt, sedan vi genom unionen med Norge kommit ~i den ställning, att detta Rike nödvändigt måste tagas i betraktande vid ordnandet af en Interims-styrelse och inrymmas halfva antalet af styrelse-personalen.
Under sådana lörhåilanden har en dylik styrelse, utom det allmänna fel, som ligger i dess mångtalighet, derjemte med särskildt afseende på vår exceptionella ställning de ytterligare fel, att den dels strider mot sjelfva hufvudgrunden för unionen, hvilken just består i båda Rikenas förening under ett enda gemensamt öfverhufvud, som till ett gemensamt helt kan sammanjemka de stundom stridiga intressena, och dels att den är sa sammansatt, att, ehuru 452 Den 18 Februari f. m. den skall fungera under konstitutionell ansvarighet, en sådan ansvarighet likväl icke kan utkräfvas af mer än halfva personalen.