Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raka som murar stodo häckarne snart i skick omkring qvarteren, portar och torn gjorde af det hela en grönskande fästning, och på de öppna platserna derimellan märkte man att gubben med skapande händer höll på att bilda allehanda figurer, hvilkas betydelse ingen kunde utgrunda, och för hvilka gubben ej gjorde någon reda.
Fyra ståtliga granar, som stodo i fyrkant framför det under byggnad varande huset, saxade och tuktade han äfvenledes.
Cecilia, som alltid varit den enda som fått någon makt med gubben, bjöd till att öfvertala honom att låta dem vara i fred, men med en min af öfverlägset vetande menade han, att alltihop vore en honneur för henne och hennes blifvande herre; hon borde bara ge sig tålamod.
De temmeligen igenvuxna gångarna långs Pyhäjärvis vackra strand upprödjades, gamla torfsoffor iordningställdes och nya anlades mellan trädgrupperna.
Natt och dag tycktes gubben vara i arbete och knappt ge sig tid att kasta ett bitande ord, när någon berättade honom om en trupp-afdelning, som marscherat genom socknen, eller något annat, som påminte om kunderna österifrån.
Ett bref hade nu anländt, som i förväg berättade om Carl Lejonankars ankomst påföljande dag.
Fru Catharina tackade Gud, „att änteligen den dag var kommen, då icke mera fiendens makt och välde lade hinder i vägen för återseendet af personer, kära för hjertat, och då freden tillät henne att få en af sina käraste önskningar uppfyllda, den nemligen att få kalla Carl Lejonankar sin son.“
Margaretha gret i hemlighet öfver det öde, som nekade henne att få emottaga äfven sin make nu, då så många andra förhållanden jemkades, och Cecilia, ja, hon hade sjelf ej rätt reda på hvad hon tänkte.
Hennes hjerta klappade fort vid tanken, att hon nu skulle få sluta sig till honom, som så länge varit hennes tankars mål, hvars minne varit den grund, ur hvilken alla hennes känslor och handlingar framträdt, och ändå var han henne så fremmande.
Åt Margaretha kunde hon ej rätt meddela hvarken sin fröjd eller sin bäfvan.
Hon kände att hennes glädje skulle göra Margaretha ondt, och huru kär hon än höll henne, tyckte hon dock att hon ej borde låta henne märka att hon nu kände något annat än glädje.
Om qvällen, när de båda systrarna inneslutit sig i sin lilla kammare, och Cecilia, just utsträckande handen till ett hjertligt godnatt åt Margaretha, skulle nedlägga hufvudet på dynan, skrek hon gällt till och kastade sig darrande i Margarethas armar.
En stor spindel tågade sin väg fram öfver hennes hvita örngott.
Margaretha som följt rigtningen af hennes blickar, varsnade genast den ovälkomna gästen, och oaktadt det obehag hon sjelf hyste för spindlar, fattade hon nu hastigt denna, sprang för att kasta ut den, och återkom glad och vänlig till Cecilia.
„Cecilia,“ sade hon halft förebrående, „ännu så barnslig!
Ser du ej hur lätt den sorgen lät bota sig.
Måtte du ej behöfva kännas vid någon svårare än denna.“
Cecilia gömde sig gråtande vid Margarethas bröst i det hon sade:
„Margaretha, just i qväll, hvarföre skulle den komma just i qväll?
Hvad bådar den mig?
Känner du hur hårdt mitt hjerta slår, det är af qval, det käns som i drömmen, när spindeln snärjde in det.
Ack, och jag ville dock ej dö nu!
Och likväl ges det ett värre än döden.
Margaretha, han har ej sett mig på så länge, hvem vet, när han nu kommer kanske tycker han ej om mig.
Han, så rik på allt, och jag, så enkel, så fattig, en vild blomma uppvuxen bland strid och grafvar.“
„Ändå du, Cecilia, är du så säker på att den bild, ditt minne fasthållit, är denne samme Carl, som du skall återse i morgon?“
„Hu, Margaretha, tala ej så, det vore ju ändå det värsta af allt.
Hurudan han än är, så måste jag ju älska honom eller ock dö; icke kan man ju lefva, sedan ens hjerta upphört att lefva.“
Nu inträdde kammarpigan med helsning från sin fru och förfrågan hvarföre fröken Cecilia ropat till nu nyss, om hon skadat sig eller blifvit skrämd?
Sedan hon återburit svar på frågan, kom hon åter med bud, det fru Catharina önskade att fröken genast ville begifva sig till ro och ej vidare bry sig om denna lappris händelse.
I följe häraf skyndade Cecilia att åtlyda befallningen, sedan hon dock förut noga skärskådat dynan och alla sängkläder.
Fru Catharina skulle väl önskat att med någon ståt emottaga sin blifvande måg, men insåg allt för väl att hennes försök dertill skulle utfalla snarare löjligt än högtidligt, i de små oansenliga rum hon bebodde.
För den väntade gästen hade ett rum blifvit ordnadt, väggarna tapetserade med ett konstfullt flätverk af pertor, och mellan rutorna instack nu Cecilia löf och blommor, dem hösten skonat, så att det hela gaf en glad och vänlig anblick.
Det blef afton, ljusen brunno i de höga stakarne, då någon hördes köra in på gården.
Cecilias hjerta klappade nästan hörbart, och en djup rodnad flög öfver hennes kinder.
I detsamma slogs dörren upp, och in trädde en högvext, vacker, ung man, med förnämt ledig hållning.
Lifligt, men med hejden af en behagfull städning, hastade han fram och helsade fru Catharina.
Derpå vände han sig genast till Cecilia och omfamnade henne, under det han sade: „och nu, min sköna brud, får jag ändtligen se och hälsa dig.“
Hans röst klang härvid ren och vacker, med detta Stockholmarens uttal, som vi finna så behagligt.
Qvällen förgick hastigt.
Fru Catharinas hjerta klappade af moderlig stolthet och fröjd öfver hennes blifvande måg.
Dock tillät hon icke, att man fick öfverskrida den vanliga tiden, att gå till ro, hvilket väl kanske undantagsvis kunnat få ske för en så kär och rar gäst; men hon förmodade honom kunna vara restrött, hvilket han dock sjelf med artigt småleende försäkrade icke vara fallet.
Följande förmiddag föreslogs en promenad.
Med högsta välbehag följde Carl med ögonen alla Cecilias rörelser.
Han tycktes beständigt upptäcka nya behag hos henne.
Hon var ännu så ung då han sednast såg henne, att hon först sednare utvecklat en stor del af det milda, skära i sitt väsende, hvilket kanske skulle förekommit alltför skärt, alltför dagglikt, om ej en fin och lekande glädtighet skulle genomskimrat tycket.
Cecilia vågade ännu knappt se på sin brudgum, men det var som om hon velat säga i stolthet åt de bekanta träden, sjöarna och åt sjelfva nejden: „se, se, sådan är han, så herrlig, så stolt!“ Och åter bäfvade hon, hon visste ej hvarföre, men hennes ödmjukhet hviskade åt henne att det var emedan hon fann sig sjelf så ringa emot honom.
Carl hade ej underlåtit att varsna det intryck, han gjort på sin unga brud, och ehuru van att sökas och beundras, smickrades han dock häraf.
Så mycket mera välbehag uttryckte derföre hans ögon, då han blickade på henne, och dess mer öppenhjertigt och förtroligt pratade hon, hvarvid ofta på den erfarne verldsmannens läppar framkallades ett fint leende, likt det, hvarmed man åhör ett behagligt barns täcka joller och nätta barnsliga funderingar.
Cecilia nämnde Johans namn, och hennes ögon tårades i det hon tillade: „ack, Carl, skada att du ej fick lära känna honom.
Honom skulle du riktigt tyckt om.“
„Hm,“ svarade Carl, „med någon förundran har jag hört, att i min blifvande svärmors hus varit upptagen en man, som stått i såld hos ryssarne, och det i det intimaste umgänge.
Men ännu mer förundrar det mig att höra min lilla Cecilia tala så varmt om honom.“
Ifrigt talade nu Cecilia till försvar för sin bortgångne vän, till dess Carl leende afbröt henne sägande: „min täcka brud talar med nog varmt intresse om denne unge man.“
„Hvarför skulle jag ej göra det?
Han var oss en bror i de sorgliga tiderna ; och mig föreföll det ofta, som om du talat till mig genom honom.
Då jag sjelf ej förstod reda mig, och han gaf mig en klarnad öfverblick öfver mina egna tankar, eller då han lärde mig se det sanna och vackra i lifvet, då tänkte jag ofta att det var, som om du hade sändt honom till mig.“
Dessa ord och den klara oskyldiga blick, med hvilken Cecilia yttrade dem, framkallade åter en gång på Carls läppar det hastiga leendet, och han sade: „men märker ej, min älskvärda brud, att jag kunnat ha skäl att vara svartsjuk?“
„Du talar underligt, Carl.
Var jag icke din, långt innan jag visste att Johan fanns till i verlden, och var han icke hvad han var för mig, just emedan han i sin själ var så lik dig, sådan jag mindes dig redan som gosse?
Samma glödande enthusiasm för det ädla och sanna, samma kärlek till fosterlandet, för hvilket lif och blod, ja ännu dyrare intressen med glädje skulle offras.
Men nu var du borta, vi voro här endast fruntimmer, och vi behöfva en far eller bror.
Då först, sedan jag lärde känna honom, var det som om din bild skulle blifvit mig klar.“
Carl ernade svara, men i detsamma kom en pojke springande i så friskt traf, att det var omöjligt att icke märka honom, i synnerhet som han traskade af just midt i en rad små vattputtar, som samlats utefter vägen, under det resten deraf var torr.
När han blef varse det mötande herrskapet, stadnade han farten och stod och tittade efter dem under sin långa lugg, under det han med båda händer lyfte upp sina hvita lärftsbyxor, hvilka upptill voro särdeles mjella, ehuru de nertill hade en bord af våt sand.
Margaretha hade med afsigt småningom lemnat sig litet efter Carl och Cecilia, hon visste att Carls vistelse här nu åter skulle bli mycket kort, och få de stunder, de båda förlofvade kunde få ostörda samtala; hon ville derföre nu lemna dem frihet dertill.
När gossen mötte henne, log han förläget och tog sig bakom örat, under det han med ena foten skrapade i sanden ett tag, ernadt att föreställa en bockning.
Derpå vände han sig om och såg efter Carl och Cecilia, hvilka fortsatte sin gång framåt utan att se sig om, och så tog han, med en min af vigt, fram ett bref ur sin ficka och lemnade det åt Margaretha, som imellertid igenkänt och vänligt helsat på honom.
Djupt rodnande och darrande af glädje emottog
Margaretha brefvet; men besinnande sig att ej lemna det kära budets bärare utan lön, sade hon: „kom upp till herregården och hvila, käre Pekka, du är väl trött.
Men aldrig har du väl sprungit med detta ända hemifrån.“
Pekka tittade åt höger och venster under sin lugg, innan han svarade; men tog sig ändå till slut mod uppå och sade: „nej, jag fick åka mer än halfvägs med far, som for till Myllymäki.
Mor bad mig skynda tillbaka, så kan jag få åka hem igen, när far kommer med toma kärran, om jag bara fick råka fröken ensam först.“
Den lille budbäraren lät ej öfvertala sig att komma upp till gården, och efter några frågor af Margaretha om mor och far och syskon, dem gossen behändigt och numera utan blyghet besvarade, sökte Margaretha i sin kjolsäck en liten hvit slant, den hon gaf åt gossen, som öfverlycklig af sin rikedom i fullt traf satte af tillbaka utåt landsvägen, utan att akta huru han flög förbi det fremmande herrskapet, som nu hunnit få betydligt försprång.
När Margaretha såg sig sålunda blifven ensam, bröt hon brefvet och ögnade, under det hon gick framåt vägen, på några rader här och der, men stack det snart åter hos sig och skyndade på sin gång, för att upphinna de båda andra och tillika påminna dem om att vända om, för att ej försumma middagstimmen.
Snart efter det de kommit hem fick Margaretha tillfälle att läsa sitt bref, det andra inom två år!
„Margaretha, mitt hjertas utvalda och lefnads maka!
Står din kärlek ännu fast, och är du ännu i hjertat min?
Ja, jag vill dig aldrig ens i min innersta själ för falskhet misstänka, ty tron på dig har varit det ljuset, som mig i detta mörkret lyst, och i denna bedröfliga skilsmessan tröstat.
Tusende gånger har jag mig hasteligen tillredt, att mig åter till Finland inpraktisera, för att få se ditt ljufliga anlete, men har mig då alltid i hågen runnit dina varningar och dina ord om hur stor din sorg skulle blifva, om jag för din skull i någon missfortune komma skulle, och jag har mig åter till qvarstadnande resolverat, fast Gud skall veta med hvilket hjerta.
Enda trösten har varit tänka på dig och bjuda till komma fort, för att kunna mig hos dina slägtingar anmäla, men det har varit mot och ingen bot.
Äro dock nu utsigterna bättre.
Skall nytt manskap i Finland uppställas, och har jag löfte om kaptenstjenst.
Denna steken är visserligen mager att bjuda dig på, men bättre tör väl ej på länge bli, och har jag sett du kunnat vara glad och nöjd med sämre.
Tänker jag derföre: der kärlek bor nöjer man sig med ringa kost.
Ville jag dock kunna bjuda dig bättre, dock är nu, Gudilof, den dyra freden, och jag kan få komma och se dig, och längtar mitt hjerta så, att jag icke vill kunna rätt mina göromål sköta af idel längtan.
Kunde du, mitt hjertas ljus och lif, helst låta några rader af din hand mig tillhandakomma, blefve min längtan litet stillad.
Väl vet jag om dig att du lefver, men mycket mera har jag ej om dig kunnat utspeja.
Fruktande någon ledsamhet för dig, vågar jag ej heller detta brefvet directe till dig öfverstyra, utan får Elli det åter ombesörja.
Måtte det träffa dig vid helsan.
Väl vet jag att mig med din slägt en hård camp förestår, men värre än kosacker och kalmucker må de väl ej vara, och har jag sådana mer än en gång, oaktadt allt motstånd och embarras, dock slutligen med Guds nåd vainquerat.
Är jag dock icke mera samma vilda fogel, som jag var förr, den utom Gud aktade intet, ty blef jag rätt som en annan menniska allt sen den tid, jag fick det stora ansvaret och fortune att dig, mitt hjertas älskade, beskydda och protegera.
Dock vill jag se den, som mig min hustru skall förneka och emot min vilja mig förhålla, vore det än kung eller furste, och skall jag dig, med Guds hjelp, öppet och utan svek och argan list vinna, hoppandes att Gud i denna saken gifver mig victorie, utan att du deraf skall behöfva något lida.“
Resten af brefvet innehöll närmare uppgifter om hans förhoppningar om befordran, och utsigter för framtiden, berättelse om hvarjehanda tilldragelser under det förflutna året, och löfte att om ett par månader komma öfver till Finland.
Ännu en dag qvardröjde Carl och afreste med löfte att återkomma till jul.
För Cecilia var nu skilsmessan svårare, än hon hade tänkt sig den, hon som äfven förut alltid lefvat skild från sina tankars mål; men nu var det, som om hon först rätt känt behofvet af att lära känna sin älskling och äga honom.
Hon var ej numera tillfredsställd endast af drömbilden i sitt hjerta.
Men julen nalkades och med den hoppet om återseende.
Äfven Margaretha räknade veckor och dagar.
Hon hoppades, att äfven Magnus vid jultiden skulle komma, och att också hennes öde då skulle bli afgjordt.
Det tillstånd af ovisshet, hvari hon lefde, den förbehållsamhet, hon måste iaktaga emot sin mor, plågade henne.
Det skulle då nu bli något afgjordt, hon skulle åtminstone få handla ärligt och uppriktigt, huru än allt skulle utveckla sig.
Den beständiga gömda oron, hvilken än söfdes af ljusare förhoppningar, än åter under olika skepnader tärde hennes inre, men alltid måste döljas, hade småningom nedtryckt henne.
Hennes kinder hade bleknat och hennes steg voro ej så lätta som förr.
Ofta satt hon drömmande med hufvudet lutadt mot handen och blickade ut genom fönstret, som om hon särdeles uppmärksamt betraktat hvad der föregick, och dock visste hon under sådana stunder föga, om sommaren stod derute i fägring, eller om hennes blick hvilade på vinterns enformiga snödrägt.
Men sedan hon erhållit sin mans bref och derur hemtat hopp om återseende och slut på de pinsamma förhållanden, hvari hon lefvat, blef hennes lynne åter lättare, och verksamhet och lefnadslust började uttränga den domning, som bemäktigat sig henne.
Det var dagen före jul, på eftermiddagen, klockan var ännu ej fyra, men tjockt mörker låg redan öfver nejden.
Ett lätt snöfall förtog yttermera möjligheten af att se framför sig, men snöns hvithet upplyste dock i någon mån det eljest så djupa mörkret.
På en bondgård i Tavastland hade en ung man nyss inträdt i stugan.
Af hans hållning kunde man se, att han var en krigsman.
Han hade just skakat snön af sig och öppnat ett litet resschatull, då en annan resande körde in på gården och trädde in i stugan.
Den sednare komne kastade af sig sin raggiga pels, i det han för sig sjelf brummade: „hvilket vargaväder!“
Den förstkomne gick, då han hörde rösten, ett par steg närmare; och sedan han ett ögonblick betraktat den andre, sade han: „ja i sanning det måste vara min räddare på norrska fjellfärden, Kapten Malm?
Känner ni ej igen mig, som utan er nu väl föga skulle vara på hemväg?
„Ah se, min unge herre!
Det är kärt att se er så flink och färdig nu.
Fast visst är, att vädret i qväll kan ge en liten påminnelse om fjellyran.“
Det får ej hjelpa hurudant vädret är, när man ändteligen har hopp om att efter många år få återse sina närmaste, och det på sjelfva julaftonen till.“
„Hm,“ sade Magnus, „visserligen ernar jag ock bjuda till att betinga mig häst här, men när ej gästgifverier finnas, går resan långsamt.
Dock drifver jag på och vill fram, fast jag ej har så glada utsigter som ni till julafton.
Min käresta, som jag ej sett på tre år, skulle jag väl kunna hinna, men jag får ändå ej se henne, utan jag ernar mig till en gård, der menniskor finnas, som jag håller af utan att vara i skyldskap med.“
„Nå, men då faller mig ett präktigt förslag i hågen,“ sade den unge mannen, i det han slog i ett glas för Magnus och ett för sig sjelf ur sitt schatull.
„Till mitt hem är nu mera endast tre mil.
Gör mig den glädjen, följ mig hem och tillbringa er jul hos oss.
Jag har ej velat underrätta de mina om huru illa det skulle gått med mig, om ni ej hade räddat mig, jag ville ej skrämma upp dem, medan jag ännu var borta.
Hvilken glädje nu både för mig och dem, att, med detsamma jag berättar ert präktiga dåd att rädda mitt lif, då det så lätt hade kunnat komma att kosta ert eget, då med samma få framställa den, som vi ha att tacka för att vi ännu få återse hvarandra!
Hvad det var bra, att jag haft så svårt att få häst, och kom så sent hit, eljest hade jag ej fått träffa er.
Är det icke så, ni afslår ju ej min bön, ni kommer ju?“
Magnus log vid den unge mannens ifriga tal och sade:
,.jag vet ju ej ens hvem min vänliga inbjudare är, ni måste vara så god och säga mig ert namn, efter ni vet mitt.“
„Så, ni vet ej ens hvem jag är?
Bra litet nyfiken i sanning, sen ni med högsta lifsfara räddat mig!
Kunde väl ock hända att få kände mig bland de några, som blefvo räddade.
Att min första fråga, sedan jag blef i stånd att göra någon, och då jag hörde att ni var borta, var efter ert namn, behöfver jag väl ej säga.
Er röst hade jag dock under ögonblick, då jag ej var fullt sanslös, så lifligt uppfattat, att jag genast kände igen den, och ert utseende hade jag låtit så noga beskrifva för mig, att jag icke fruktade att misstaga mig om jag skulle få se er.
Men nu, efter ni ej vet mitt namn så säger jag det ej.
Ni måste komma med, neka mig ej det.
Ni säger ju att er brud icke väntar er.
Jag röfvar bort er i mörkret och för er till de mina.
Vara välkommen är bästa välfägnad, och det vet jag ni skall bli.“
Magnus gaf leende sitt bifall att följa med den unge mannen.
Ett gladt upptåg fann sällan i honom en trög deltagare.
De resande satte sig nu begge i en släda, alla saker flyttades på den andra, och så gick det under muntert prat vägen framåt, utan att vidare behöfva göra något uppehåll, ty hästarne voro betingade att föra de resande ända fram.
Färden aflopp utan äfventyr, ehuru det gick trögt i den djupa snön.
Nu körde slädan in på en gård, der ljus syntes oaktadt det täta snöfallet.
„Detta är mitt hem,“ sade Malms reskamrat till honom.
„Äfven detta har ryssarna härjat och brännt.
Här stiga vi ur der ljusen lysa.
Så, pelsen af nu hastigt, och så in.
Kom, kom, nu skall du komma genast med mig.
Nej, nej, intet krus för klädseln, du är ju hygglig och bra, sen du krupit ur vargen.
Kom nu, jag är otålig att träffa dem.“
Dörren slogs upp, ett starkt ljussken strömmade emot de inträdande från de många julljusen.
Fru Catharina, som satt innerst i rummet, reste sig och tog ett steg mot den unge mannen, som hastande emot henne slöt henne i sina armar.
Äfven Cecilia omfamnade i detsamma med ett glädjerop den väntade, käre gästen.
Margaretha blott, som hade sett den vid dörren qvardröjande Magnus, stod orörlig der hon stått, darrande och ur stånd att ta ett steg, eller yttra ett ord.
Hastigt skilde sig unge Göran från de sinas omfamning i det han sade: „se, min mor, i min glädje får jag ej försumma att göra er bekant med den käre gäst jag hemför, mitt lifs ädelmodiga räddare, Kapten Magnus Malm, hvars rättighet till vår vänskap och tacksamhet jag skall förklara, såsnart jag hunnit helsa på Margaretha.
Se, på ett fremmande ställe, hade jag knappt kännt igen dig.
I detsamma han skulle helsa på henne varsnade han den häftiga sinnesrörelse, som hela hennes yttre utvisade.
Han slöt henne hjertligt till sig och sade:
„Margaretha, du är ju helt upprörd, sansa dig min syster!“
Göran hade i sin glada ifver ej blifvit varse den djupa blekhet, som fallit öfver fru Catharinas ansigte, då han nämnde Malm vid namn.
Det oförmodade af hans inträdande träffade henne först som ett högst obehagligt slag.
Dock, sedan hon ett ögonblick hunnit sansa sig, fann hon att hon borde säga något, men emot vanan hos en person af hennes bestämdhet fann hon nu alldeles icke det lämpliga ordet.
En djerfhet utan like syntes henne detta besök vara, äfven om den ovälkomne vore der för att afsäga sig alla anspråk i afseende å Margaretha.
Men som en verklig fräckhet ansåg hon det, om han ännu ville göra några påståenden gällande.
Magnus blef dock den, som först fann sig efter öfverraskningen.
„Nådiga fru,“ sade han, „icke skulle jag så här inträngt mig i edert hus, och det dertill på en helig afton, men till min ursäkt måste jag anföra, att jag ej visste hvart jag fördes af den, jag nu först finner vara unge herr Göran Boije.
Men då jag nu engång kommit, ehuru på ett mindre passande sätt, kan jag hvarken qvardröja, eller skiljas hädan, utan att hafva framfört det ärende, som jag i alla fall inom få dagar här skulle hafva andragit.
Jag är nemligen rest hit till orten, för att hos min Margarethas slägtingar anhålla om deras samtycke, att få hemföra henne, som redan i flere år, genom Herrans välsignelse, varit min maka.“
Fru Catharinas ansigte vexlade från den djupaste blekhet till den högsta rodnad, i det hon sade; „med den allrahögsta förundran hör jag detta språk af en person, som längesedan bordt finna att intet afseende kan fästas vid den olagliga ceremoni, som en ung flicka tillät ske, sedan skrämsel och öfverraskning förvirrat hennes sinnen till den grad, att hon ej hade medvetande af hvad hon gjorde; att, säger jag, en sådan ceremoni, utan samtycke af målsmän eller anförvandter, är till den grad olaglig, att den icke skulle binda ens den ringaste, än mindre en fröken Boije, vid en person, som aldrig kan anstå henne att äkta.
Endast den fullkomliga ogiltigheten och betydelselösheten af denna ceremoni har gjort, att man ansett onödigt att föranstalta om dess upphäfvande, så mycket mer, som man ej ens vet om den verkligen ägt rum, då presten, som säges hafva förrättat den, är död, och, så vidt jag känner, inga documenter finnas, som bevittna den.
Imellertid kan ni vara öfvertygad om att vid första bemödande att på denna föregifna vigsel stöda några anspråk, eller så snart någon fremmande får kunskap om ert påstående att en sådan skett, den ock i och med detsamma skall på laglig väg tillintetgöras.
Sammalunda skall ock i alla fall ske, der min dotter anser sitt samvete fordra det, innan hon ingår gifte med den man, jag åt henne skall bestämma.“
Fru Catharina tystnade, ehuru hon gerna önskat påminna Magnus om att aflägsna sig.
Men hennes son hade infört honom som gäst, och gästfrihetens helgd ville hon ej störa.
Hon hoppades dock att han sjelf numera skulle finna sig obehörig att dröja.
Magnus kastade en blick af vrede på fru Catharina, men sade hastigt: „jag märker att fortsättning ej duger nu.
Det är en helig afton.
Så snart jag får mitt hem i ordning, skall jag ha äran att ännu en gång skrifteligen anhålla om min hustru, för att sedan komma och afhemta henne.
Ännu skall jag bedja ödmjukt, som en bönfallande anstår; jag begär mycket då jag begär denna perla; dock icke för rangens skull, ty sannerligen hennes rang för mig har något värde.“
Derpå vändande sig till Margaretha, tog han henne hastigt i sina armar, kysste henne och sade: „lef väl, min maka!
På ditt hjerta hoppas jag mest, för att denna sak må blifva i godo afgjord.“