Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Generar det dig om jag fortfar med min inqvisiton en stund?»
Hvad arbetar du på när du är hemma--efter man skall uttrycka sig så korrekt.»
»Något annat--ja.
Respektabelt--gu'bevars--satt ihop efter recept--tråkigt, så ingen gitter läsa det.
Vi äro alla tragiska, för vi ska' alla dö.»
Det fattas sol--kan du inte ge oss den?»
Under tiden ska' jag skrifva teaterrecensioner och tidningsartiklar.
Jag ska' vrida nacken af tanken på att göra ett dugtigt arbete.
»Min pjes?» svarade han föraktfullt med en ryckning på axlarne. »Gyckel!
Det är alltsammans.»--
Hon hade känt sig så belåten, hon hade, ensam, druckit chocolad på ett kafé vid Regeringsgatan och slutligen hän emot åttatiden funnit sig sjelf gå hvisslande på Gustaf Adolfs torg.
Bara det, att hon kommit på den idéen att skrifva bevisade ju...
Hedvig, Isabella och Louise--han hade glidit in i de gamla förhållandena och hufvudstadslifvet hade slagit sina böljor samman omkring honom.
Men nu ska' här bara skymta mellan raderna en mild och dämpad melankoli öfver att ni snoppat en arbetsdag från mig.
Der bodde en skånsk fröken med sin tant--namnen kunde portieren inte erinra sig.
Hur ser hon ut--flickan?
Ljus eller mörk?--Ljus. (Bien!)
--Liten--(nå ja!) mager--(!?!)--medelålders--(jag lomade af).
Hon var för rästen mörk, sa' man.
Jag gnodde vidare.--
Små fröknar som komma till stora städer ska' inte begära att man ska' vara så förälskad i dem att man utan vidare adressangifvelse anar hvar de hålla hus.
Små fröknar som komma till Stockholm och ämna bli några dar ska' inte gå och hoppas möta sina vänner på gatan.
Små fröknar ska' ta stadsbud och skrifva ett par ord på en lapp och skicka upp på redaktionen och få adress och så vidare, ögonblickligen.
»Jag sitter uppe på ett hotell...» Kunde ni då inte så väl ha skrifvit jag sitter uppe på hotell... och så namnet, hotellets namn, i det sunda förnuftets och den okvinliga logikens namn!--
Och vill ni nu höra något om min pjes--»när den skall spelas o. s. v.», som ni så spirituelt uttrycker det--så sätt er ner och låt mig veta något närmare om ert uppehåll i Stockholm, hur många gånger ni omedvetet passerade mina fönster (på höger hand när man går Fredsgatan uppåt) och annat smått och godt som kan ha psykologiskt och själspatologiskt intresse för er vän
Jag har inte varit på bal men känner mig ändå slö och tom.--»Sådant kan hända den bäste», sa' långholmaren; det har händt mig.
Jag tror inte att ni är någon ovanligt begåfvad liten fröken--åtminstone inte mer än att jag vet det är en illusion.
Men att se kampen från er sida att hålla den illusionen vid makt är psykologiskt intressant--och allt detta är osanning liksom alla sanningar äro det nuförtiden.
Därför ska'
ni inte bli förnärmad.
Men fröken Alma Hagberg är frisinnad sinnad och emanciperad--hon lär till och med hålla på med att utge en samling småfröken-noveller, har jag hört--och det generar henne inte alls, utan hon berättar tvärtom med omisskänneligt koketteri att hon gick och hvisslade om kvällen--o fasa!
Jag ser er gå der på torget och jag hör or hvissla, tyst, nästan ohörbart med en så innerlig belåtenhet öfver att gå och hvissla på sjelfva Gustaf Adolfs torg.
Det är jag för rasten också, d. v. s. sansadt och hyggligt som en modern ung man nuförtiden är förälskad (och inte i er utan i genretaflan med er!)
Det tar så förskräckligt på hjärnan att skrifva bref till en ung dam inför hvilken man gerna vill hålla illusionen uppe, att hon icke må ana hvilken idiot till och med en annars ganska skapligt begåfvad ung man kan vara--ibland.
Det är tidens stora sjukdom att små fröknar nödvändigt ska' skrifva noveller och proverb.
Men det ska' inte hindra mig från att personligen tycka ganska bra om er.
Derför ska' ni ge mig revanche i nästa, så ska' vi då också jämföra, hvilket af de två, som innehåller mest förställning och förkonstling.
»Ska' det här va' ett bref?» sa'
Men det var till en jude, som lånat mig pangar.
Dethär kan ni ta' som ni vill.
Det enda som retar mig, är att ni härvidlag har hela »Förnöjelsen».
Gör mig den tjensten att buga er å mina vägnar för er moster och kyss Pelles fästmö på kinden från W. Z.
»Men min bäste herr »William Zimmermann!
Det förefaller mig ytterst slående.--»
Idealisk?--låt vara!
Men idiot?--nej!
När ni kommer upp denhär gången hoppas jag ni gör mig det nöjet och er själf den tjänsten att underrätta mig om, hvar ni tar in eller--t. ex.--när ni kommer.
En dag, då han tycktes vara vid tämligen godt humör, beslöt hon sig för att säga honom det rent ut och hon grep sig an mod det så snart han kom inom dörren.
Och ändå har jag hållit på, dag efter dag, för att...»
»Det vore i alla händelser icke för tidigt ifall du gentemot mig lade bort något af din förbehållsamhet.»
»Det kan jag inte»--han såg henne in i ansigtet med en viss skadeglädje.
Hon greps af en häpen undran inför denna menniska, som var hennes son, och som tycktes ha kommit till verlden med endast hufvud--utan hjerta.
»Jag har misstagit mig på dig.»--Det kom sakta och sorgset.
»Åh-ja.
»Nå--jag gör det åtminstone.»
Jag är en kolossal humbug.»--En stund derefter klagade han öfver att det spelades piano i våningen under hans rum så att han icke kunde arbeta i ro.
Du ska' se den gör lycka.
»Har du snygga gångkläder på dig, hva?
»--han grep tag i skörten på Williams redingote.
»Det är bra, för du ska' in och bocka dig.
Tamme fan ska' du inte!»
Han njöt af att höra de intensiva ropen--han hade känt igen Pelles röst, som skrek sig hes med omisskännelig ifver.
Publiken ropar--för faen!»
»Seså, hva' är det för konster.
Men när han under mellanakten kom in i salongen--alla menniskor kikade på honom men det generade honom icke--var platsen tom.
Så med ens såg hon ett nervöst ryck i hans ansigte--han stod vänd emot henne och såg uppåt salongen.
Modern undrade öfver orsaken till hans synbara misstämning och Pelle Wahlberg började på sitt saftiga språk hålla en längre straffpredikan för honom i »gropen».
»Hva' går åt dig, buse?
Har jag inte skrikit mig hes för din skull, bara för det du skulle vara en smula angenäm i kväll--och så sitter du och glor som en mjeltsjuk råtta!
Mor och son till lastens håla--det blir mycket skandalöst.»
»Ser du», sade William.
»Det är en dålig affär, att göra i osedlighet.
Den lille, rödblommige osedlighetsaposteln kom in, drack ett glas vin och grep sig an med sin text.
Han visste att hon gått på föreläsningen för att träffa honom--men han anade icke att hon sett honom då han kom in i sällskap med modern och att hon sedan dess hade suttit stilla och väntat, som en fiskare på napp.
Att detta lugn var naturligt trodde han icke ett ögonblick; men till och med som resultat af en sjelfbeherskning--som föreföll honom oerhörd--verkade hennes likgiltiga uppsyn på honom nästan som en förolämpning.
Jo, han hade nog varit förälskad--kanske--en liten smul.
Hedvig, Isabella--hela hans gamla lif.
Om han skulle lära henne älska; lära henne känna lifvet så fullt och rikt som det borde kunna vara--lära henne det om också blott för några korta minuter.
Underligt--det kändes som smärta.
Hur hon än önskade honom allt godt, hur mycket hon än längtat efter att detta skulle ske--det var något inom henne som uppreste sig deremot.
Hon kunde icke göra sig reda för hvad det var; dunkelt och oklart rörde det sig inom henne en instinktlik ångest, hon tyckte sig aldrig ha älskat honom så högt som just nu, hon tyckte sig aldrig förr ha känt en så obändig längtan att taga honom i famn och skydda honom emot lifvet--det allvarliga, lifvet, som smeker den ene och slår den andre, smeker och slår i blinde, som ett okynnigt barn.
Hon nickade och trippade af, men han höll jemna steg vid hennes sida,
»Små fröknar ska' inte vara nyckfulla», sade han.
Hagberg tvärstannade midt på trottoaren.
De gingo genom en oändlighet af gator, der lyktorna strålade i långa linjer, gingo förbi skimrande butiksfönster, som kastade stora ljusfloder uti öfver folkmassorna hvilka böljade förbi i mörka vågor.
Och William Zimmermann talade, öppenhjertligt och otvunget utan spår af sin sarkastiska jargong, talade som en naiv och ärlig och god menniska, utan ängslan och utan förbehåll--om sitt eget lif.
Det var som om bommarne med ens tagits bort från en sluss; nu strömmade alla med konstlade medel tillbakahållna tankar och känslor fram, formande sig till en orolig, oöfverlagd, hvirflande ström af ord.--
»Nu ha' de druckit té hemma hos er majorska», sade han slutligen.
De sutto vid ett bord längst inne i hörnet, drucko té och åto smörgåsar; och när de slutat att äta flyttade han sin stol till hennes sida medan hon läste ett af hans bref, ett öppenhjertigt, missmodigt bref, från en berömd man.--
Några dagar derefter ringde en liten bleksjuk fröken på fru Zimmermanns tamburklocka och on röst med skånsk dialekt frågade Molly om frun tog emot.
»Det är fröken Hagberg--icke sant?
»Nåja--det känner jag inte till.
»Så-å.»--Fru Zimmermann måste draga på smilbandet åt denna hufvudstupa bekännelse.
»Men för er mor--kanske?»
»Stackars liten»--Fru Zimmermann tvärstannade med en känsla af samvetsagg.
Men nå'nstans ska' man ju vara.»
»Nej»--protesterade den lilla energiskt.
Jag bar den--för det jag snart skall kunna komma utrikes igen.»
»Estetik?»--sade fru Zimmermann fundersamt.
Det är bara som herr Zimmermann funnit på för att retas med mig.»--
Det var: kyla och under den mjuka, tillbakadragna masken en sjelfkär djerfhet.--Efter denna granskning tviflade hon icke på att den unga damen skref.
»Det får hon gerna.»--
Han besökte henne hvarje förmiddag; och om aftnarne gingo de ut tillsammans.
Han väntade henne på hörnet hvarje kväll kl. 7 och hon kom särdeles punktligt.
Det var nu en gång hennes stolthet att företaga sig sådant, som ingen annan liten fröken skulle våga företaga sig--utan att dock utsätta sig för någon större fara.
Till sist satte hon sig i hans skrifstol och bläddrade bland papperen på bordet.
»Nu ska' vi se, hvad ni skrifvit», sade hon.
»Trodde ni inte det?»--Hans ton var skämtsam men med en underklang af ömhet.
»Ska' vi gå och helsa på min mor?
Ah, hvad är det för snack.
Men hvad ska' er mor tänka?
Det är sent...»
»Hör--lilla fröken--tror ni inte att jag kan ta den saken på mig?»
En stund derefter hade de låtit hissa sig upp till
Mosebacke gångbro och voro stadda på väg till fru Zimmermanns bostad.
Vi ska' i Grands grop. Fröken
Hagberg vill se notabla fysionomier.»'
»Du ska' veta, att hon är en liten jakobin; och det är hennes stolthet», skrattade William.
Också fröken Hagberg var tydligen i sitt esse.
»Ahjo.
Det kom en smula mer lif i honom se'n.
Jag var också förskräckligt sjuk i början, men det blef bättre der, fast det nu är likadant igen,»
Och så sa' han att jag skulle gå till sängs; och jag låg beskedligt i 14 dar.
Då sa' jag att nu vill jag sjelf ordinera.
Jag sa' att jag skulle tala med en berömd specialist här; men då blef han ond och sa' att jag skulle stanna i Lund.
Men så sa' jag att jag inte skulle gå till någon annan läkare; och då sa' han att det var bra och att ombyte af luft skulle göra mig godt; han ville visst gerna vara af med mig.»
Hon hade också bleksjuka och läkaren sa' att hon skulle ligga.
Ja, hon låg; och innan man visste ordet af var hon död, utan att någon märkt det, alldeles som när ett ljus går ut.--Nej, Lund är gräsligt!»
»Om vi skulle försöka att skaffa henne det?--Hon är en månskensmenniska.
»Åh, ni ska' få se att Stockholmsluften gör underverk», sade William muntert; men på samma gång såg han in i det blodlösa barnansigtet med en öm, bekymrad blick, som icke undgick modern.
Jag vet inte hvad det är att vara ung jag har aldrig känt det en enda dag--bara släpat mig fram som om jag inte orkade lefva.
Hur är det--hur länge kan ni blifva i Stockholm?»
»Åh--ja--om det behöfdes--sade hon dröjande.
Ni skall få se att resultatet blir lysande.»
--När fru Zimmermann om natten gick ensam hem kände hon att den unga flickan på en enda afton kommit henne så nära, som hon aldrig trott det möjligt.
De kommo icke ofta på: men när de grepo henne var det alltid med en naturmakts våldsamhet och då var allt i verlden svart.
Förskjutas, fösas undan, slängas bort som ett plagg man icke har bruk för--detta skulle nu bli hennes lott.
Allt hvad hon drömt om att kunna få att gro och spira, allt hvad hon hoppats få se slå ut i blom, allt skulle denna främmande kvinna komma och taga, kanske med likgiltiga händer--kanske för att strax kasta det bort.
Ja, hon--den andra--skulle narra honom, förr eller senare.
Det bultade för hennes tinningar och alltsomoftast flög en frossbrytning genom hennes kropp så att hon kom att hacka tänder som i köld.--Hon visste mycket väl hvad det var som låg bakom--en mors svartsjuka egoism--med detta medvetande gjorde icke hennes lidande mindre.
»Bra.»--Men det var henne omöjligt att få uttrycket gladt.
»Sådana menniskor som jag borde slås ihjäl vid födseln»--hennes röst darrade ännu men det låg ett drömmande, till hälften lyckligt till hälften vemodigt leende kring hennes mun--»de passa icke in bland de andre.
»Ah», sade han gladt, men med en underström af vekhet och godhet, »jag tror att hud och ben förefinnas hos dig just i de riktiga proportionerna.
Nu var hon lycklig igen med samma intensitet, under hvilken hon nyss vred sig i förtviflan--detta häftiga och omedelbara uppgående i det närvarande, som var hennes djupa, koleriska naturs egendomlighet.
Hon följde honom med ögonen der han gick af och an i rummet, smekte honom med blicken och lyssnade efter hvarje hans ord som var det on återgäldad smekning.
Han talade med sin egen röst och den var dämpad och vek, med mjuka öfvergångar--så olik den affekteradt tillspetsade, som var inlärd, för att stämma med den blaserade masken och tolka hans lifs-jargon.
»Det skall jag gerna, om du vill det.»--De sista orden hade en undermening, som han förstod.
Ja, det fins kanske på bottnen ändå--en liten smula--men inte mer.»
Detta var mer än ett förtroende, det var en sjelfpröfning; och den bar sanningens omisskänneliga pregel.--Alltså ingenting allvarligt ännu, intet som skulle skjuta henne sjelf i bakgrunden!
Så böjde han sig fram och tryckte en kyss på hennes panna, lätt som ett fjun.--
»Vill du inte vara min vän??
Han begagnade sig ofta af sina förmenta rättigheter som förment vän, men ständigt hade hon samma förnimmelse af något som var hennes natur emot, något brutalt och ofint--det var kyssen från de köpta famntagen.
Han skämtade ofta öfver hennes kyla, kallade henne för sitt lilla isblock, sin snömamsell m.m.
»Det kommer jag aldrig att göra», sade hon.
»Inte dig.»
Han ville göra henne till en fullt medveten varelse--»till själsaristokrat», sade han.
Men William grundade ständigt på hvad orsaken kunde vara till hennes kyla.
»Har du aldrig känt något begär efter mig--som man?» frågade han en gång.
»Min lilla nors», sade han smeksamt, när det var något han måste förklara för henne, »min lilla nors, som är så dum--så dum--så dum.»
»Dich fesselt mein Gedankenbann Und was ich dachte, was ich sann Das musst Du denken, musst
Du sinnen-- Du kannst nicht meiner Geist entrinnen.»
Inte för dig--aldrig för dig.»
Han berättade henne sitt lif; der fans icke en vrå i hans själ som han icke ville lägga fram för henne.
Och han märkte icke att han intet fick igen.--
Hon berättade vidare om den vänskap med hvilken hon omfattats af »vår framstående författarinna fru Kate Zimmermann», som till och med erbjudit henne att under Stockholmsvistelsen taga fast uppehåll i sitt hem, något som hon naturligtvis med tacksamhet antagit.--Om William nämde hon icke ett ord.
»Naturligtvis»--han stack förtroligt sin arm in under hennes--»hvar skulle jag annars vara?»
»Åh jag tänkte--»
»Du får inte tänka sådana dumheter!»--Och han skakade hennes arm med låtsad häftighet, liksom i vrede.
Den julaftonen stod sedan kvar i bådas minne med en stämning af något ljust och varmt, något festligt och gladt--den samhörighetskänsla, den trygghet, den frihet från förställning och den glädje vid att få gifva, som skall vara familjelifvets heliga palladium.
»Min son!»--kom det sakta efter en stund.--»Min son!
Tankar och känslor fräta och bränna invärtes, när de icke få luft.--Du är så olik mig.»
Det är kanske också det.»--
Det är så underligt att du är borta; vid hvarje småsak, jag upplefver, tycker jag att du borde vara med och hvarje tanke jag tänker och allt hvad jag känner, som jag icke kan meddela dig--derför att det skulle ta ett helt lif att skrifva det allt ned--har jag en förnimmelse som om jag falskeligen undanhölle dig något som var din tillhörighet.
Det är som vore alla ledningar mellan mig och världen afkopplade, som om jag själf sutte högt uppe i luften och endast förnam ljudet dernerifrån som en aflägsen, sorgsen sång, dämpad och bruten--medan tillvarons ödslighet, lifvets drömfyllda melankoli sänker sig ner öfver mitt hufvud som en ofantlig läderlapp.
Och då--'Und dann werde ich sentimental wie ein Mops, wenn er zum ersten Male liebt.'
Inte materielt--ty der ligger 50 kronor i min plånbok ännu; inte häller andligt, ty jag har diktarfeber och fantasien bränner hett i mitt hufvud.
Det är en brännande förnimmelse liksom af skuld--en skuld som skulle afplanas derigenom att jag--om också blott för ett ögonblick eller par--göte glans öfver ditt lif, komme ditt bleka, sjuka blod att rinna friskt i ådrorna, lärde dig att känna riktigt lefvande och varmt vingslagen af tillvarons stora, mäktiga, bländande härlighet--som jag själf intet vet af.
Jag känner mig så fattig--så fattig.
»Inte?» sade han skämsamt och gladt, men synbarligen en smula förlägen.
Han berättade t.ex. om sin sinnesstämning den första aftonen då han träffat Alma i Stockholm.
»Ja».--
»Åhja--ibland--när jag hade pengar».
Men i sjelfva tonfallet låg der något försonande; der fans ingen bitterhet och intet hån.--
Ibland kunde han likväl icke låta bli att fråga: »Säg--känner du det inte nu som om du kunde bli min?»
Och till denna kvinna kunde hon säga allt utan fruktan för att bli missförstådd, ty modern älskade redan detta lilla blonda hufvud med samma häftiga intensitet, med hvilken hon älskade sin son--älskade det på godt och ondt, med alla dess fel och alla dess svagheter.
Men allt föll till intet inför det enda, stora medvetandet: att hon var den kvinna hennes son älskade--och som älskade hennes son.
När William kom, slog sina armar kring dem båda och kysste moderns panna, då var det alldeles som struket bort.--
Den kvällen var skymningen lång.
Modern låg på chäslongen, Alma satt i en stol vid hennes sida och William hade sträckt sig ut på en björnhud, med hufvudet hvilande på sin flickas fötter.--Timme efter timme skred långsamt fram, glödskenet från kaminen mattades af och dog bort, men de tände icke ljus.
För första gång kom känslan af ansvar öfver honom; det stod med ens så klart för hans medvetande att lidelsens ögonblickliga tillfredsställande icke var allt, att den endast skulle lemna efter sig en så mycket djupare tomhet om det icke från den stunden då hon blef hans rann upp en ny period i deras lif, om de icke från den stunden finge lefva tillhopa, dela glädje och sorg, önskningar och förhoppningar--om han icke alltifrån den stunden ständigt finge ha henne i sin närhet, så att han kunde svepa sin tillgifvenhet skyddande omkring henne och med sin intelligens, sin arbetskraft och sin duglighet värna om denna lilla bräckliga lifsmekanism, som han älskade.
Allt hvad han i detta nu kände fint och vackert och varmt och innerligt tog sig uttryck i denna välgångsönskan, med klang som af ett barndomsminne, rymmande allt som i barndomen varit honom det heligaste och högsta--en fritänkares omedelbara och oreflekterade:
»----När jag kom hem satt mor på sin stol och skref.
Hon är så knuten fast till allt, slingrad in i vårt lif under dessa tre månader--och hvad hon varit för oss, det vet du lika godt som jag.
Nu tycks det mig som om jag blifvit rikare med ens----»
»----Det är sent.
Om det inte vore så gammalt och utnött skulle jag säga:
'God natt, lilla sparfunge!'
Ty sparfungen sofver antagligen de rättfärdiges sömn, det gamla romantiska kvinnoidealets djupa, drömlösa sömn.
Det är nog ljusrödt och det ger en varm fin ton åt ett mjukt barn-ansigte, der alla drag äro liksom upplösta, ett stort, fylligt, rundt barn-ansigte, som är så rörande renonce på uttryck och som kanske är fult, men som jag böjer mig ner och kysser, så der lätt på pannan, att du icke må vakna, så der oskyldigt som endast en engel med gullharpa anses kunna kyssa----ett alldeles själlöst ansigte, som jag böjer mig ner och kysser, derför att----derför att jag känner, det der ansigtets alla skiftningar, vet hur det kan lysa upp när stora hjernan --'själen'--vaknar och de stora förvånade ögonen slås upp...
(Nej, nu går jag och lägger mig!) William.»
Det var kort och tomt--föreföll nästan skrifvet med ängslig försigtighet.
Så satte han sig ner och skref ett lika långt och omedelbart bref.--
Så reste han ändtligen--en vacker vårdag.
Förr, när hon var ung, hade hon känt en ängslig fruktan för att bli gammal.--Då betydde det för henne detsamma som att kastas undan, mista sin mans kärlek; ty alla toalettens hjelpmedel skulle icke kunna dölja att hon var passée, och Konrad--med en mans eviga ungdom--skulle ha föredragit de yngre.
Jag hade sett en skymt af Alma då jag for förbi med snälltåget--hon mötte vid stationen--men det var bara några korta minuter och du kan förstå hur jag längtade efter att träffa henne riktigt----
Skaffa rum.»--De sista två orden stodo icke i telegrammet till William; eljes var innehållet detsamma.
Hänemot morgonstunden reste hon sig upp; det var lönlöst att söka sömn--hon satt och stirrade ut genom fönstret öfver det förbiilande landskapet, der dimmorna började skingras som spöken för den gryende solen.
Hon talade om henne som småstädernas firade dansdocka, dröjde med ogillande vid hennes emanciperade idéer och hennes fallenhet för kurtis, berättade till sist med diskret förtrolighet att hon ändå, med alla sina fel och brister, skulle komma, att göra ett alldeles ovanligt godt parti.
Hon var nemligen hemligt förlofvad med en grosshandlare i Malmö--en smula fet, men annars en ovanligt hygglig karl...
Något bortskämdt och tilltagset--kyla--en sjelfkär djerfhet.
Och den feta, goda frun hade sagt ett par ord som med ens gaf denna bild sitt ljus: en tom dansdocka.--
Det var en drifhusplanta som hon vårdat och älskat och knutit sina förhoppningar vid; den hade vissnat så snart den flyttades ut i kallare jord; en såpbubbla som glimmat i eldskenet från kaminen, men som icke tålt dagens nyktra ljus.--För minnet hägrade ännu dess granna färger, medan hon satt och stirrade ut i tomheten.
Den unga flickan talade och skrattade hela vägen med nervös liflighet; hon berättade lustiga anekdoter om Lund, orden jagade hvarandra i feberaktig hast, som var hon ängslig att tiga stilla en sekund; och moderns läppar drogo sig alltsomoftast till ett själlöst, mekaniskt leende, men inom henne reste det sig en brännande bitterhet emot denna unga kvinna, som kunde skratta och skämta som om ingenting passerat--utan att egna en tanke åt honom, som skakades framåt i en jernvägskupé, fram emot sitt ensamma, toma, ödsliga lif.
Men hon kunde icke tro på denna känslolöshet; den var så främmande för hennes egen natur, att hon icke kunde förstå den; hon misstänkte att den var spelad eller åtminstone inbillad,
Jag tycker om att höra honom tala, jag tycker om att han kallar mig sparfunge, men...»
»Säg--har du icke en enda gång längtat efter en smekning?»--Hon såg den unga flickan forskande rakt in i ögonen, som ville hon hemta fram sanningen ur dem om också orden ljögo.
Fru Zimmermann satt och såg på denna bleksigtiga lilla kvinnomenniska, som stirrade henne så rakt i ansigtet och sade:
»det har visst aldrig varit något».
»--Hon valde med afsigt just det uttryck som hon afskydde mest af alla, det var som om hon dervid ville sänka sig ner till dens nivå, som hon talade med.
»Jag kan icke hjelpa dig--det måste komma inifrån genom arbete och viljeansträngning.»
»Och det gör mig ängslig--för det är just viljekraft jag saknar!--Tycker du jag skulle gifta mig?»
»Med hvem...?»
»Åh...der är en grosshandlare, som...»
»Ja, gift dig med honom--ju förr dess hellre...»
Så var då hans vackra dröm ohjelpligt förbi; och den gamla tomheten skulle stirra emot honom igen, nu liksom förr--nej, nu ännu ohyggligare än förr, derför att ömhetsbegäret nu en gång hade vaknat.
Hon ville skämta--som han tyckte så mycket om--berätta alla anekdoterna om Lund med Almas egen stänk af humor.