Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der du finner den högsta fullkomligheten för dina sinnen: der uppenbarar Gud sig mest för dig; der bör du alltså mest tillbedja honom.
När du genom
Philosophien fått ett sinne rätt öppnadt för det Helas skönhet, så tillbeder du honom mest der.
Men detta ljuset är endast för själens innersta, högsta sinne; och det plägar ej vara det starkaste hos menniskan.
Tillbed honom då lättare – och derfore ljufvare – i Blomman, i Aftonrodnan, i Vännen, i Älskarinnan, i den Vise!
Tillbed honom i allt, som ädelt förtjusar dig! om än, egentligen, hvartenda stoft borde det.
Finner du i denna religionen – enfald och ljus?
Finner du der den sällhet, som den låtit mig smaka?
Om du kommer snart, så får du äfven nöjet af mitt första Auctors-buller: som högligen roar mig sjelf; redan i detta första gnyet.
Stockholm d. 24 Maj.
Nej! du skall icke mera tråna.
Jag förstår redan att förekomma; och du frågar väl icke, om jag vill?
”En stark pust af lifvet – Philosophens” – som du tigger af mig så brinnande och ljufligen ömt, skall besvara detta bref utan like.
Men det blir långt att besvara! ... O, jag ser väl, att ”ditt hjerta behöfver en Gud”; och mitt ett Tempel.
Ingen dödelig har haft ett skönare, än det Du gjort åt mig.
Bör ej det gudomliga af mig vistas der med välbehag?
Odödligheten förgår: en jordhvälfning slutar den; bortförer för evigt Snillen, Hjeltar, Minnesmärken.
Den skall aldrig gifva en dyrkan, som din!
Kunde jag visa dig så lifligen, som jag sjelf ser, den Stora Ordningen!
– Allt, lifvadt af det Helas lif, födes; uppehåller sig; förgås; – återfödes.
I Naturen är allt Kraft, Lif, Åtnjutande.
För det enskilda sinnet födas tusen förhållanden, efter kretsen af dess fattning och arten af dess väl.
Det namnger efter denna regeln: kallar den kraften, som är under dess Väl – onyttig; den, som utesluter dess Väl – skadlig, förvänd, tillkommen genom en förbannelse.
Så gör det af Naturens ena hälft en inrättning utan like, tydeligen gjord af Skaparen för sig; af den andra hälften en förbannelse-kedja (förödelse-märken efter en fordom skönare verld), lika säkert gifven för sina – eller förfädernes – synder.
Allt tar sitt bestånd för Alltings Medelpunkt; efter det är så i dess krets.
Men endast i det Helas krets är Medelpunkten: Guds eviga Varelse.
Visserligen, min vän: här ges inget kreatur, som icke, i mån af sin litenhet, skulle hafva sin – ”religions-philosophi”.
Du – har den i samma mån, som du finner i Naturen det Onda.
Du ser en menniska, som är för inskränkt, att upphöja sig till ditt och dina medbröders interesse (Samhällets, Menniskovälets); eller för liten, att känna något sitt högre och beständigare egna, än ögonblickens; eller för vild, att söka detta i det sublima, sannskyldigt sluga, gudomligt säkra och fridsamma väldet öfver allas hjertan.
Strax begriper du ej, att här kunna ges, utan någon förbannelse öfver verlden, så små, så litet allmänna, vidsträckta och upphöjda själar!
Liksom från barndomen af de första sinnliga begären, der vi börja, inga steg vore till förtroligheten med en så stor och hög sällhetskrets!
Hvar dag af ditt lif bortföres du af de små ögonblickssällheter, som du alltid varit van att känna; från ditt lifs början lärt att finna ljufheten af; alltid har närvarande; – och suckar.
Din inbillning målar för dig de högre och större; men de äro på så långt håll; du faller för det närmast – och derföre starkast –ljufva.
Är det underligt?
Kan det Allmänna, Stora och Högre vara så lätt att intaga och njuta, som det Enskilda och först Sinnliga?
Det måste ju vara lättare för en af lägre hopen, att begripa välet af en genast vunnen penningsumma som han stjäl, än af redligheten, ärligheten, hvars sällheter, – inre, allmännare, högre, – ej så lätt, ej så genast lifligen, kunna fattas.
Alla snillen, alla dygdige, alla vise hushållare, äro så långt stora, fullkomliga, höga själar.
Är det så besynnerligt, att under dem gifves en myckenhet små, inskränkta, enskilda, uteslutande varelser?
Dessa äro – de Onyttige och de Onde.
D. 28 Maj.
Du ser, ljufve älskare! att jag icke mer ämnar lemna dig åt dina otåligheter.
Äfven äro de för ömma.
– Den långa väntningen efter dig har ofta kastat en ödslighet omkring mig; och om ej Philosophien hade gjort mig så hemma i Naturen, skulle äfven jag, ännu, sucka som en ”öfvergifven”.
Jag välsignar detta inre, gudomliga sinne, denna lifliga känsla, som förenar mig med Allt; som först gjort mig förtrolig med tingen, och sedan bibehåller förtroligheten med dem!
Visserligen, min vän, är den Vise det lycksaligaste och fullkomligaste i menniskokretsen.
Gör mig aldrig mer ett inkast öfver Verlden!
Då en begynnande vishet lärt dig känna kretsar af sällhet ända upp till Guds oändeliga, så suckar din själ efter enhvar; så kallar du dig dåre, galen, ond, förderfvad, för det du ej innehar, ej njuter allt detta högre goda, som det ädlare snillet och din inbillning så tjusande måla för dig.
Liksom att utvidga sin varelse, bemäktiga sig en hög och vidsträckt sällhet, vore mindre svårt i själens verld, än i den lekamliga!
– Vi börja från ett stoft.
Det lilla, inskränkta, närmast omkringvarande, är det naturliga för oss.
Vi få begrepp om ett högre, beständigare Väl (t. ex. om sundhetens, lugnets, den verkliga glädjens i stället för den frossande vällustens); vi åtrå det.
Men lättheten af de förra sällheterna, vanan att finna dem ljufva, nödvändigheten att uppoffra dem, – allt detta gör det högre Välet svårt.
För att hinna till dess ägande, måste själen uppfyllas af dess föreställning; måste lida, ofta, af de lägre nöjens återvändande retelser; måste blifva fri, öm och stor.
Den som från fattig vill bli rik, från ringa stor och mäktig, från okunnig vis, från svagt sinnlig dygdig, har samma väg att gå; måste med samma oförtrutna gladhet se svårigheten af det högre, och med samma beskedlighet påstå det.
Men den famlande menniskan, utan kännedom af sin natur, ser ej i dessa finare och inre ämnen (i själens fullkomligheter) sin vanmakt.
Hon kallar sin svaghet – blindhet, galenskap, förderf: såsom vi ge förbittrade namn åt allt, som hindrar oss från någonting med häftighet önskadt.
Okunnigheten, kreaturets eviga hat mot allt som ej passar med dess åtrå, drömmen om en obegripen frihet, har födt Ondska, Laster, Vederstyggligheter, der det rena och klara ögat ej ser annat än Oförmögenhet.
Man ”förbannar” sin svaghet – genom samma blindhet, som man förbannat halfva Naturen, och sagt (efter man ej begrep sin illusion), att en Gud gjort det.
Låt oss gå ut ur mörkret af vår varelse!
Låt dig, liksom mig, kunna säga när vi dö: jag såg Naturen!
Ja, min vän: se engång Naturen, innan du dör!
– Jag kallar mig, som du, tio gånger om dagen dåre.
Jag ock suckar ofta en förbannelse öfver mig.
Men genom just en dårskap till!
Ofta ler jag under sjelfva dessa dygdiga ropen; – visst icke åt dem (de kallas med skäl så, efter de bidraga till något godt); – men af philosophens mera ljusa, lugna, glada blick öfver min barnslighet.
Verklig galenskap, om något!
Man kallar Dygden det högsta, det fullkomligaste, den på engång svåraste och dyrbaraste egendom i Naturen; och likväl gör man, för verlden och föremålet, en förbannelse af, att den är rar!
Det är, som att i barndomen förbanna att man ej har mannaårens krafter; i okunnigheten, att man ej fattar tingens innersta väsende; i rädslan, att man ej har hjeltens mod!
Begrip, min vän, denna gudomliga storhet, som Visheten lärer och ger: som det är såsom del du lider, så kan du ej hinna sällhet utan i samma mån du upphöjer dig öfver delens sjelfheter och fördomar.
Du måste då ej kalla det, som hindrar dig från ett godt, en förbannelse; du måste kalla det en högre ordning, som visar, att tingen ej äro till och röras blott för dig.
Du måste då se din egen svaghet med samma lugn, som du ser inskränkningen och den mindre fullkomligheten i de andra tingen.
Du måste då genom en vis undergifvenhet göra dig en inre, otroligt ljuf och salig ära af det nödvändiga lidandet.
Öppna ögonen, för att ej se mera det inbillade!
Fatta: detta är hvad jag är!
Önska, åtrå, eftersträfva; men förbanna och rasa icke!
Denna lära skall ej göra af dig en stoisk känslolös.
Visheten skall ej upphäfva din egnaste natur; endast upphöja den till, endast förena den med det Helas; endast förljufva delens smärtor, utan att borttaga dess åtnjutanden.
Le, njut, sök öfverallt Nöjet – det nöje, som är dig värdigt att söka.
Men när Lidandets, när Tårarnes stund kommer: välsigna då Visheten! hennes heliga sanning skall göra dem, för dig, till en lycksalighet af ny och älskvärdt öfverraskande art.
D. 6 Juni.
Men – är du oskicklig att fatta allt detta; vill du ännu se Naturen i Sjelfvets mörker och ve: fly då till ”religionen” – hopens religion!
Der finnes falsk tröst, tillräckligen.
Förlåt mig, ömme vän!
Jag tillägger dessa orden, förargad, icke af någon religion, men af Voltaires vers-stycke öfver Lisabons Missöde, som jag kom att läsa i dag.
Med sina tänkesätt i detta stycket (ty i sin stora krambod för hela Europa har han tänkesätt af alla sorteringar), skulle denne universelle, just derföre medelmåttige, alltid vettige, aldrig upphöjde, mästar-charlatanen vara i alla verldens religioner en välrimmande, ironisk, half-gudlös narr.
Han skulle alltid gäcka Gud; alltid finna det grymt och bisarrt och galet, att Gud handlar efter lagar, och att dessa lagar ställa tingen under hvarandra.
Delens philosophi är alltid vansinnighet; och denna är Voltaires.
Om Verlden vore i sin egentliga afsigt gjord för oss: så tillstår jag, att den vore det största stympverk af den barockaste Verkmästare som kan tänkas: ett chaos af ljus och mörker, af makt och vanmakt; en oändlig förvirring af hvad man ville och icke ville.
Sådan är den Christna Mythologiens grund: i alla fall med en sinneshöghet vida öfver tusen Voltairers.
Men om vi icke äro annat, än det Allt visar oss vara: en del af detta Allt, som njuter af dess lif, verkar af dess kraft, på engång skyddas och lider, födes och förstöres af dess högre, allmänna, eviga lagar: så gifves ingenting, mera fullt af oändlig harmoni och fullkomlighet.
– – Se öfverallt Naturens eviga enhet!
Samhället vore gjordt, i sin egentliga afsigt, enskildt för Dig och Mig: min vän, vore någonting dårligare påhittadt?
Vi önska oss den undersköna flickan, som ligger der i ett fönster – och måste sucka utan äfven en af de sämsta; jag ville ha denna värdigheten – en annan utesluter mig; denna måttliga rikedomen – och mig möta tusende hinder; en vagn kommer rullandes – och jag stötes i kull, eller mot väggen; alla mina begär, på något sätt, inskränkas, förkrossas, uppoffras.
Ja: i denna (visserligen förbannade) samhällsverlden se vi tiotusende, för sin kroppsföda och några få usla nöjen, lida, förgås i de föraktligaste arbeten; och tio gånger så många, ehuru de ändock gerna ville åtminstone lifnära sig, omkomma i ett par fältslagtningar.
Men, om nu detta så illa sedda Samhället är till för sitt egna, sitt helas bestånd: tillstå mig då, att din tanka har ingenting skönare.
Se, huru förunderligen alla uppehållas, just af allas lidande; huru tusender förgås, på det att millioner måtte bevaras; huru hvar och en har sin fara – men för sin säkerhet; sin möda – men för sitt väl; huru just den mäktige i den rullande vagnen, som kullstötte mig, satt der i hufvudbry, i bekymmer för någon sitt ämbetes act, som åt mig, och min familj, och tio generationer efter mig, skaffar uppehälle och lugn!
Men, ännu engång:
Delens philosophi är vansinnighet; och Voltaires? på hans vanliga vis, en artig dårskap.
Om jag frågar honom: vill ni åska och jordbäfningar, eller att jorden och luftkretsen är om tio år i allmän brand?
”Åska och jordbäfningar”, svarar han.
Men det händer, att dessa föröda en hel skog och några tusen djur?
”Ja, det får gå”.
Eller en hel landsträcka i Amerika med en stor hord Caraiber?
”Ack, det är skada; men det måste så vara”.
Eller Lisabon? ”Gud!
Gud!” Eller Geneve med Ferney?
”Nej, f–n heller”!
Tror du inte, att en sådan philosoph (om han vore säker att ej lefva efter tio år) skulle hellre välja att jorden och alla dess generationer uppbrändes, än tillåta den gudomliga verldsordningen, med blotta möjligheten att lida i sin del?
Åskan slår ner: hon krossar tio millioner myror; ingen menniska säger ett ord; man står i sin dörr och gläder sig, att få luften sund och ren.
Hon drabbar vår vackraste häst; ett af våra lam; en af våra ank-ungar; det yttersta af vårt lillfinger .... o, ingenting är då säkrare, än att hon är en förbannelse, sänd af alla Gudar i vrede!
Le, min vän, och förlåt barndomen.
Men Du – förena dig med Gud.
Tänk lika med honom.
Blif en Man och en Vis.
Se, och välsigna!
Allt är verkan, och Guds: åskan, vestanvädret; blixten, ljuset; tigern, dufvan.
Den vise fattar, dåren fattar; den dygdige söker sällhet, den skadlige söker sällhet; – allt åtskiljes efter graderna af fullkomlighet i Naturen, och efter hänförandet till oss för Sinnet.
Njut allt hvad du kan; sök din högsta sällhet; och lär, att finna Nödvändigheten ljuf! Begrip Naturen, som ej kunnat vara annat, än hvad den är!
Tusender uppoffras åt dig, och du åt tusender.
De missnöjde äga rättighet att förstöra sig; Naturen sjelf har gifvit den.
Men du behöfver den ej.
Förstör endast sjelfvet, endast din okunnighet och dårskap; och välsigna sedan din varelse.
Sanningen, som förstör de falska lycksaligheterna, ger i stället – sanna.
Ingen dödlig förlorade på Visheten: men der är den ofelbara säkerheten att vinna.
Den fann du ej i de omyndiges religion.
Jag är ej en gnista mindre lycksalig i Naturen.
Kom att finna dig frestad att säga, att man är det mera!
– Ljuset måste hänrycka dig; Friheten upplyfta dig till Gud; Känslan, den renade, säga dig, att det verkliga i allt är Lycksalighet.
Stockholm d. 18 Juni.
Det förtretar mig, att du ej ännu fått det första stora bref26 från din vän, till hvilket det philosophiska i dessa sista är endast supplementer.
Nyss sedan jag erhållit ditt ojemförliga af d. 19 Jan., kom den der vännens, som berättade (och det i en gruflig stil), att Du ”bad helsa, suckande”.
Detta förkrossade mig.
Jag var i de ögonblicken för nära dig, för att ej känna din minsta smärta.
Jag uppfyllde ett par ark af känsla och af det ljus du så häftigt söker.
Alltsedan har jag icke haft något svar.
– Du har mellertid ersättningar för dina bedröfvelser.
Din Morbrors skugga lefver i din själ, och välsignar dina steg.
De vise mästare säga, att Drottningen måste vara färdig till d. 12 Augusti; – ungefär, är väl meningen27.
Kungen lefver som en Herre på sitt gods, utan ämbete, blott sysselsatt med sin enskilda hushållning.
Han är god och nådig, säga hans domestiker och de som umgås i hans hus: men folket har ingen Konung.
Jag kan icke inbilla mig en Regering med mindre verksamhet.
Alla äro förströdde med annat.
Barndomen utbreder sig öfverallt.
Alla jollra; ingen känner och tänker.
Dessa själarne behöfva en stöt.
Nöden, eller en eldad Medborgare, måste gifva den.
Eldad medborgare? ja.
O min vän! om vi äro vise i Naturens stora samhälle: hvilka pligter åligga oss då i Mensklighetens och Fäderneslandets!
Min själ samlar eld och styrka för dem.
De skola utbryta engång.
Här behöfves en åska.
Allt stagnerar.
– I hela landet gifves icke mer än en post, som jag vill hafva: den, att vara Kungens vän.
Han förtjenar en.
Det vissa är, att jag skall vara Sanningens och Dygdernas.
Den Vise, som upplyfter sig till Gud i Naturen, kan ej nedlåta sig att bli Slaf i Samhället.
Som han är sig sjelf allt, så uppoffrar han sig när han vill; och han vill, när uppoffringen har mera stor och hög sällhet, än hela varelsen.
– Att andas detta barndomslifvet! med-tråna i denna slafviska veklighet och vanmakt!
Min vän: vi hinna mannaåren.
Låt oss känna vår styrka, och begripa äran!
Jag slutar just nu min middag: af bröd, honung och vatten.
Det faller mig in, att nämna något om min Diet.
Du vet, hvad vi ofta i Lund knotade öfver detta ämnet; bägge omåttlige, och bägge i lidande.
Jag har gjort ett evigt förbund med måttligheten, denna Naturens dygd, ren, helig, glad!
Jag lefver af bröd, vatten, honung; mjölk, och ägg.
Ej derför, att jag utesluter andra enkla och lätta rätter; men derför, att dessa, nu, äro mig snarast tillhands.
Jag tycker icke om plågsamma anstalter och bekymmer för kroppens plägning: något, som så lätt kan hafvas.
Min middag kostar mig aldrig öfver en koppardaler.
Ofta är detta förtjensten af hela min dag.
En börs-afton är en festivitet; och en middag på Altona, en högtid åt sinnena och vällusten.
Denna sistnämnda förlorar icke.
Allt är hänförelse (relation).
Du minns Julies philosophi.
Hör min!
Man kan njuta i extension, och i intension.
Det första gör hopen (också af ”bättre verlden”).
Dess slöa och ouppmärksamma sinnen öfverfara allt; fatta endast tingens yta och färgning; njuta några ögonblick; och söka nya ämnen, att lika hastigt lemna.
Detta är barn-varelsens eviga karakter.
Det är insekter – med så pass mycken själ, och så pass mycken sällhet!
Det andra göra de ädlare, mera lifliga, starka och djupa; de mera erfarne, de vise.
De njuta in i tingens väsende: ty de fatta så långt.
På en torfva åtnjuter den vise hela verlden; och genom alla verldens regioner åtnjuter dåren ej en kojas väl.
Så i allt.
En bland tusende vet ej vällusten af ett stycke bröd: ty fördomen förgiftar det för den fattige; och den rike, den förnäme har ej rigtigt sinne för något.
Han måste kringfara och öfverfara.
Det är hans insektlif!
Men att savourera, att rätt njuta, att uttömma allt hvad som är godt och ljuft i tingen, – detta är den Vises konst att hafva vällust.
Detta är verlden i kraften; der den är likaså oändlig, som i utsträckningen.
Ser du nu, hvarför dessa barnen måste vara i ständig oro; aldrig få nog? evinnerligen tvista och strida?
De kunna ej njuta.
Hvarför den Vise är lugn, älskar torftigheten och friden, ler?
Han behöfver blott gå två steg, så har han nog för dubbelt sin varelse.
Men – när galenskapen är allmän, så är visdomen galenskap.
Vi måste, min vän, arbeta för tusende lapprin, åt hvilkas barnslighet och onytta vi le i vår själ.
Denne Kungen är sjelf ett barn, och alla hans undersåtare likaså.
Visserligen är han ett qvickt barn; och det är alltid något.
Men måste den Vise leka med barnen?
Ja: för att vara älskad och hafva tillfälle att lära dem någonting.
D. 19 Juni.
En hel månad har jag skrifvit på ett bref till dig; men så ofta blifvit afbruten.
Det skall innehålla fullständigt svar på den sublimaste af alla frågor.
– Du kommer upp om tre veckor?
Du skall då få veta min belägenhet och mina utsigter.
Kom, ljuflige!
Jag är full af dig och af all sällhet.
– Detta var blott en suck.
Men med nästa post ... saker, känsla i stort, philosophi!
Stockholm d. 1 Aug.
Se här: allt hvad jag för i dag hunnit.
Mera härnäst.
Föd emellertid din själ af denna stora verlds-syn!
Mig har den hänryckt, otaliga gånger; och jag arbetar ännu på, att utvidga och förherrliga den.
– O, den Vises sällhet!
Jag känner och beundrar Raynal.
Det är ett stort, sannt, ädelt och medborgerligt snille.
Naturalist, Philosoph, af första rangen!
– – ”Ännu en lång tid” ... ack, förmildra dessa outståndliga orden!
När? ungefär?
Jag begriper icke hvad man kan lära hos en Häradshöfding, som man icke har öfverträffande hos den första domstol i landet, – Svea-Hofrätt.
Man kan få arbeta, till slafveri; och vara fri, till lättja.
Få hafva allt: både arbetet och friheten.
– – ”Anropa Guds hjelp”! ja, förträfflige yngling! det kan äfven den Vise.
Anropa – väl icke som den vidskepliga ”rätt-tron”: men som en öm och en förtjust; som all kärlek och lifligare åtrå anropar!
Denna bönen är icke ett dåraktigt uppror mot alltings ordning: den är en öm och älskande själs uttryck; det sällhets-önskande kreaturets suckar; naturliga! oskyldiga! ljufva!
Genom de lefvande krafterna i tingen, verkar vår Gud; genom deras förädlande till dygder, bönhör han dig.
Ty hvar god önskan är ett steg till en dygd, – är en grad af den; och alltid, efter denna graden, följd af sällhet – idealisk närvaro af all denna dygdens ära och väl, med tillägg af den glädande utsigten till ännu flera.
Laster, dårskaper, verldens uselhet, frestelser – om allt detta nästa gång.
Än ett par ord!
Jag var ute i går mot solens nedgång; åt Kungsholms-parkerna, der jag har några favoritställen.
Jag återfann mina djupa, höga, förtroliga utsigter: och stannade vid första rörelsen, lutad mot en gärdsgård.
En gammal herde för några kor, stojade nedanför på landsvägen – ”he! he! vill du inte gå vall, din satans mar-olla?” och förifrade sig, och for efter, och vände om, och såg kon göra detsamma, och for återigen efter.
Gräset och säden och lugnet och aftonsolen gjorde mig öm och glad.
Jag såg denna scenen, utan den minsta fördom; med ro, med klarhet.
Jag såg, hvad det var – och kände leende ett nöje, som om en Engel hade stått hos mig och sagt: ”Se!”...
Det var förbi: och ett par Minister-drängar kommo spasserandes.
Den ene hängde rusdum under armen på den andre, som, mera lång och hurtig, söng:
Om äran vor’ der äran blänkte,
Om menskor talte hvad de tänkte,
Så vore lifvet artigt nog.
Jag gick högre upp mot skogshöjderna, för att se guldet på tornspetsarne glimma, glaskronan blixtra i Konungens sal mot den nedgående solen, – för att se staden, Mälarn, vida rymden.
O, min vän! jag hann de ställen, der jag så ofta sett vår Guds helgedom brinna i vester, och önskat hans välsignelse öfver dig.
Under dessa träden, mellan dessa sälla klippor, der bör din inbildning söka mig.
Der är mitt tempel; der söng jag om Passionerna.
Der ropade jag ock nu:
Nej! min älskling måste bli vän med Verlden och lära att fullt begripa Skönheten!
Ifrån inget stoft är den utesluten.
Rätt och Skönhet! är, i samtliga de strödda kreaturen, i de små föreningarne, i de större, den lag, genom hvilken allt består.
Hvarje varelse har sin lilla krets af lif och väl: förenar sig med några andra; gör sig ett hus, en familj, en liten verld för sig.
Men den Vise – hvar bor han?
I Naturen; hennes Konung – ty äger man icke allt hvad man njuter? är man icke hemma, der man har sitt egentliga väl? och råder man icke, der detta välet är det man vill?
Naturens Konung, för hvilken all skönhet är; åt hvilken hvart kreatur ger en offerskatt af sitt lif, sitt behag, sin dyrbarhet; fri, följd af lugn, sjelfstor, lik Gud: så genomvandrar han tingens rika, uppfyllda, blomstrande nejder; och kallar dem sina – ty hans sinnen hafva intagit dem.
Han ser från en klippa, under den tysta granen, ut genom den oändliga lifs-rymden; ser sin fullhet; åtrår ingenting; känner några lyckliga tårar – och välsignar.
O, denne Vise! denne Konung! som gör rätt åt allt och alla!
Är han ej Guds vän och förtrolige?
Delar han ej hans vilja, hans salighet, såsom han andas hans väsende?
Till hvilken sällhet vill då Visheten leda dig?
Till den högsta i Naturen, den högsta i Samhället, den högsta i din Familj och enskilda varelse.
Vore du ett barn, så borde man ge dig sagor.
Men du är på vägen till en man – och behöfver sanningen.
Spörj alltså vid hvart steg af din gång: hvad är det rätta? vid hvart ting: hvad är dess kraft, dess rum, dess harmoniska förhållande?
Från individuet skall du våga göra denna frågan om arten, från arten om slägtet, från slägtet om ordningen, om riket, om en verld, om hela Naturen.
– Jag vet väl: du är ej fri.
Allt är, hvad det är, nödvändigt.
En osynlig kedja af verkningar bortför dig.
Men Vishetens ljus, lära, heliga röst, är ock en kraft.
Den bortför, som de andra krafterna: men till Gud och den högre lycksaligheten.
Var Du då, hvad du är och kan vara.
Låt de andra varelser njuta i kretsen af sin förmåga.
Du – förena dig med
Allt och njut Allt!
Stockholm d. 6 Aug.
Jag återkommer från landet; men råkar ej i commissionsförräderi.
När jag säger att jag är oduglig i affärer, så är detta ganska villkorligt sagdt.
Innan jag reste, talte jag om den ”Vermländska egendomen” med Auditören, och han har skaffat mig beskrifning från Presten.
Det är utan allt mått, hvad han talar om denna egendoms värde; och det förtjenar aktning, då han är, i dessa ämnen, på engång enthusiast och kännare.
– Fördelarne hafva allt i det nyttiga: men hör ock de tre stora bristerna, med det motvägande angenäma!
– Slätt byggdt; hjelpligt, men ej mer.
(Detta mente han likväl vara lappri: man hade allt omkring sig för att bygga väl och lindrigt; det vore nu en fördel mer i priset, och genom den hade man friheten af sin smak).
Aflägset från hyggligt folk.