Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. icke låtit höra veder höride embetsverk öfver endel frågor, hvilka icke äro af beskaffenhet alt ingripa eller hafva sammanhang med frågan om ränteförenklingen eller förvandlingen, men hvaröfver det dock, enl. min öfvertygelse, skulle löna mödan att höra vederböride embetsverk, emedan de äro af natur, att i icke oväsendtlig mån inverka på statsverkets inkomster.
Anckarsvärds yttrande beträffar, får jag vänskapsfullt be Grin påminna sig, alt jag icke yrkat alt bela förevaride betänk, skulle läggas till handiingarne, utan inskränkt mig till alt begära, det den punkt af betänk, hvaruti Ulsk. sökt alt med oriktiga uppgifter försvara sig emot de anmärkmr som emot det förra betänk, i formell afseende blifvit gjorde, malte med uttryck af ogillande läggas lill handiingarne.
Då den siste värde talaren numera förklarat, alt han icke, på grund af de anmärkmr han framställt, yrkar att betänk, skall läggas till handiingarne eller ogillas, så förstår jag icke heller riktigt hvartill det tjenat att framkomma med berörde anmärkmr.
Jag fruktar att vi bär endast sysselsatt oss med en temligen onyttig talöfning. 1 fall K. M. till R.
St. atlåter nådig propos. i något ämne, sä böra R.
St. naturligtvis deröfver rådslå och sedermera antingen afstå, bifalla eller med 10 Den 7 September f. m. förändringar antaga densamma.
Hafva vid ärendets behandling felaktigheter förelupil, hafva grundlagarne dervid icke blifvit iakt— tagne, så är det Konst.Utsk., som deröfver eger att yttra sig och dess pligt att emot Konungens rådgifvare göra anmärkn:r.
Men deremot tror jag R.
St. icke kunna förklara, att de icke upplaga frågan derföre att den icke blifvit i grundlagsenlig ordning behandlad; sådant är åtminstone, efter min öfvertygelse, icke grundlagsenlig!.
Jag får derföre, för min del, tillstyrka att R. o. Ad. ville taga frågorne i skärskådande och lemna dessa till saken egentligen icke hörande anmärkmr å sido.
Daen diskussion rörrde ett faktum icke gerna kan leda till det resultat att förändra detta faktum, så tjenar det sannerligen icke till någonting att nu vidare derom orda eller alt den ene säger alt någonting skett, som den andre åter påslår icke hafva skett, saken kommer ju i alla fall att stå på den punkt hvarpå den från början stod.
Sedan anmärknm en gång är gjord, kominer den naturligtvis att slå qvar i prot. för anmärkarens räkning och den, som framdeles kommer att läsa dem, vet nog att skilja emellan Hrr Printzensköld och Sandströmer samt bestämma hvar det rätta är.
Det torde då ej vara skäl att mera upptaga liden med denna sak.
Dessutom har det formella af denna angelägenhet redan varit föremål för diskussion, första gängen betänk, handlades, dervid flere ledamöter, så väl af R. o. Ad., som PresleSl., framställde den anmärkmn att vederbörrde embetsverk icke blifvit, i enlighet med 10 § Reg.F., hörde.
Nu säga Utsk. och Hr Sandströmer alt de blifvit hörde.
Detta är ju en formfråga, sora icke har med hufvudfrågan mer att skaffa än lyktpålen här.
Jag önskar derföre att vi måtte få komma till hnfvudsaken och anhåller att denna punkt må läggas till handlingarne.
Som Hr Printzenskölds yttrande i dag egentligen varit riktadt emot SlalsUtsk:s sätt att besvara de anmärkn:r, som så väl bos R. o. Ad., som inom PresteSt. gjorts emot det formella af behandlingen i förevar:de frågor, så torde det vara min pligt, såsom ledamot af berörde Utsk., att redogöra för Utsk:s sätt att se saken.
Utsk. säger nemi. ”att, enl. hvad i komiterades belänk. jemväl förmäles, vederbör:de embetsverk redan tillförene vid Herfalldiga tillfällen afgifvit yttranden ronde de ämnen, som utgjort föremål för komiterades behandling, i hvilket afseende må nämnas etc.”
Derefter omtalar Utsk. flere af de ullälm, som öfver olika frågor af vederbör:de embetsverk, tid efter annan, blifvit afgifne.
Slutligen anför Utsk. att Borgare- och BondeStm ingått i pröfning af frågan och antagit Utsk:s föreg:de betänk., hvadan Utsk. trott de emot den formella behandlingen af frågan framställda anmärkn:r böra förfalla.
Utsk. har således icke sagt att vederbör:de embetsverk blifvit hörde öfver alla de ämnen, som komiterade behandlat, utan Utsk. har endast sagt alt embetsverken vid flerfalldige tillfällen varit hörde öfver de ämnen, som utgjort föremål för ko - Den 7 September f. m. 11 miterades betänk, oell det kan väl icke bestridas alt det så verkligen förhåller sig.
Jag vill visserligen icke gerna förlänga diskussionen, men då Hr Printzensköld till mig framställt några frågor, anser jag mig icke böra vara honom svaret skyldig.
Han upprepar ånyo sitt påslående, att vederbör:de embetsverk icke blifvit hörde öfver åtskilliga af honom omnämnde punkter.
Dä jag sist hade ordet brydde jag mig icke om att upptaga dem alla.
Hr Printzensköld liar nu serskildt påstått alt embelsverken icke varit hörda öfver förslaget ang:de förändradt sätt för skatteköpens verkställande.
Betänk, upplyser likväl, att denna fråga är föranledd af en hemställan från en af Konungens beflcde, innefattande att skattemannarätt mätte, utan lösen, tillerkännas innehafvarne af kronohemman.
Ofver detta ämne liar kammarcolhm ganska rikligt varit hördt oell afgifvit utlåt.
Då denna fråga föredrogs inför K. M. i Statsrådet, fann K.
M. icke skäl att bifalla framställningen sådan den af komiterade blifvit gjord, ulan fann för godt att besluta andra åtgärder för att vinna det åsyftade ändamålet.
Månne vederbönde då icke i denna fråga varit hörde.
Det må för öfrigt vara Hr Printzensköld förbehållet alt icke finna något sammanhang mellan de frågor han omnämnt samt hufvudfrågorna.
Derom torde ej här vara lämpligt att tvista.
Alt K.
M. funnit dem ega sammanhang med hvarandra, det torde man inse deraf att
Han funnit skäl vara, att framställa dessa omnämnde frågor gemensamt med de öfrige och det torde hafva varit K. M:s höga rätt.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge Utsk:s förevar:de hemställan icke föranleda till annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Nedannämnde punkter af betänk.
N:o 242 jemte de derom uti utlät.
N:o 312 afgifne yttranden blefvo härefter, hvar för sig, företagne till pröfning. l:sta punkten.
Bifölls. 2:dra punkten.
Utsk. liar i denna punkt, såsom i de öfriga, funnit tillräckligt att besvara de anmärkn:r, sorn emot det förra betänk, blifvit gjorde, dermed att 2:ne
Stånd godkänt detsamma, hvadan någon vederläggning af de skäl, sorn hos de öfriga Stånden anförts, icke ansetts nödvändig.
Jag nämner delta en gäng för alla, emedan det i allmänhet karakteriserar Utsk:s sätt att gå tillväga i hela behandlingen af detta ärende.
För min del kan jag icke finna att 2:ne Stånds äsigter förtjena mindre afseende än de 2:ne öfriges, derföre att de ej med Disk. instämma. 12 Den 7 September f. m.
Hvad nu förevartde fråga särskildt beträffar, så anser jag skäl icke vara förhanden alt antaga Utsk:s förslag, då de försigtighetsmått, som författningarna hittills föreskrifva i afseende på skatteköp, enl. min öfvertygelse, äro af den beskaffenhet att de icke böra förändras eller borttagas, utan att Kammarcolhm haft tillfälle att deröfver yttra sig och R.
St. att begagna della yttrande till ledning för sitt omdöme.
Under öfverläggningen om en föreg:de punkt, har man anmärkt, att då Coust.Utsk. icke funnit skäl att fästa sig vid den omständigheten, att vederbörtde embetsverk icke blifvit hörde öfver frågan, så vore den saken förfallen.
Det är sannt, hon är förfallen så vidt det rörer ansvar å Konungens rådgifvare, men hon är det icke i hvad sorn angår R.
Sl:s behof af upplysningar för att med behörig sakkännedom i saken besluta.
Detta behof är icke afhulpit, och under sakens så beskaffade skick är det icke lämpligt att R.
St. upphäfva en gällande författning.
Nödgas jag likväl, i saknad af en sådan utredning, yttra mig om saken, så säger jag, att skälet hvarföre jag anser att Kammarcollegii pröfning af dessa ärenden bör qvarstå, är det, alt så väl Kronans, som enskildes rätt är beroende af en sådan pröfning.
I fråga om Kronans rätt, bör afses icke blott att sådana hemman, hvilka kunna behöfvas till boställen, eller andra dylika behof, icke mätte till skatte försäljas, ulan äfven att, genom det förslag, som här blifvit framlagdt, Kronan skulle, enl. min tanka, blottställas för möjligheten att förlora j98 af skatteköpeskillingen ; ty då ett års ränta är betald, skall, enl. förslaget, skattebref genast ovilkorligen utfärdas.
På sätt här förra gången anmärktes, skulle det således kunna hända, att skatteköparen under tiden intecknade hemmanet för hela dess värde och att Kronan således icke finge ut mera af sin fordran än den tiondedel, som behöfde erläggas för skatteköpebrefvels erhållande.
Hvad den enskille beträffar, så bör kammarcolhm tillse alt de personer, som möjligen kunna hafva anspråk på hemmanen, må fä tillfälle att göra den rätt gällande som, enl. författningarne, må kunna dem tillkomma.
Man invänder möjligen, alt denna rätt kan iakttagas af K. befh:de.
Men hvilken tjensteman skulle vid landsh.embetena iakttaga denna rätt?
Närmast dertill borde väl landskamereraren vara.
Men är det skäl att i denne tjenstemans händer, utan en högre myndighets tillsyn, öfverlemna ett sådant förtroende?
Jag anser således R. o.
Ad. icke böra antaga förslaget, utan anhåller vördsammast om propos. till afslag pä denna punkt.
Något yttrande huruvida embetsverken öfver denna fråga blifvit hörde, torde jag icke behöfva afgifva.
Detta <är redan af en föreg:de talare anmärkt och är icke bestridt.
Förhållandet är också verkligen sådant.
Deremot tar jag mig friheten göra några anmärkntr i sak och jag hoppas kunna visa R. o. Ad. hvad det vill säga att så der summariskt behandla Svensk mans rätt.
Vi veta alla att, enl. 1808 års kungörelse, har kronohemmausåboen nära nog fideikommissrält till del hem - Den 7 September f. m. 13 man han besitter; han har rätt att framför alla andra inlösa det till skatte.
Nå väl, nu skulle ett sådant skatteköp kunna (å verkställas, ulan att en sådan noggrann undersökning egt ruin, som författningarne nu föreskrifva.
Derjemte synes man hafva förbisett, att när ett hemman är beläget nära kusten och är af beskaffenhet alt kunna lill lotshemman användas, så bör lotsålderman först börås deröfver huruvida hemmanet är för lotsverket nödvändigt innan skatteköp derå må beviljas.
Den värde ledamot, som yttrat sig för koraiterades förslag och hvilken äfven varit delaktig i dess uppställning, synes icke hafva haft detta förhållande sig bekant, och har således icke kunnat upptaga denna anmärkn. till vederläggning.
Det är likväl ganska vigtigt att i fråga om dessa skatteköp, så väl Statens, som enskildes rätt och bästa varder iakttagen, och det kan endast ske derigenom att kammarcolhm har öfverinseende öfver saken, ty eljest kan det hända, alt vid skatteköpen går så summariskt till, som det ej sällan inträffade före år 1831, då K.
M. utnämnde mig till president i kammarcolhm.
Uti ett fögderi i Skåne hände det sig att, oaktadt K. beflude ensam har rätt att meddela skatteköp, kronofogden likväl derstädes tog sig före att meddela resolutioner åt hvem som heldst på att vara kronohemmansåbo.
Sedan den sålunda gynnade personen i 12 å 15 är varit i besittning af hemmanet, gick han till K. beflude och erhöll tillstyrkande af skatteköpsrätt.
Sedermera har man, vid efterseende i kammarcolhm, funnit att det varit främlingar, som sålunda innästlat sig å hemmanet och fått skatteköpa detsamma.
Klandret derå kom således försent.
Rättegångar hafva i det afseendet uppstått och under flera år gått fram och tillbaka emellan Justitiekanzlern och vederbörtde embetsverk i Malmöhus län och slutligen bar den försumlige af enskilta medel mäst ersätta den lidande parten, ehuru han dock icke fick tillräckligt, emedan det var jorden denne ville haft.
Om nu förslaget antages, huru vill man väl att så väl kammarcolhm, som förvaltningen af sjöärenderna (under hvilket sistnämnde verk lotsstaten lyder) skall kunna utöfva den uppsigt, som i detta afseende den tillkommer i fråga om sådana hemman, som för lotsverket kunna vara behöflige.
Icke kan väl K. beflude infordra utlåhn deröfver från lotskonloret, det är kammarcolhm, som har sådant sig ålagdt.
Det är kammarcolhm, som jemte förvaltningen af sjöärenderna har att pröfva huruvida ett kronohemman skall för lotsverkets räkning afsättas.
Man måste något förstå en sak om man skall kunna lyckas att framkomma med ett lämpligt förslag.
Denna sakkännedom hafva komiterade visat sig icke ega, och tillstyrker jag deföre afslag å denna punkt.
Vid en föreg:de diskussion är vordet upplyst, att förslaget om åborättens förvandling till skattemannarält utan lösen blifvit väckt af en utaf K. M:s beflude.
Häröfver hördes kammarcolhm, som afstyrkte förslaget, hvilket afstyrkande K. M. äfven gillade.
Deremot har K.
M. nu framställt ett annat, af härvid meddelade upplysningar och yttranden 14 Den 7 September f. m. föranledt förslag till underlättande af öfvergången från berörde åborätt till skattemannarätt.
Det kan således icke nekas, att vederbör:de verkligen i fråga om skatteköpens upphörande varit hörde samt alt hvad i afseende å skatterättens förvärfvande blifvit anfördt och upplyst tagits i öfvervägande.
Vid bedömandet af det förslag, hvarom nu egentligen är fråga, bör visserligen tagas i betraktande huruvida någon förlust skulle för statsverket kunna uppstå derigenom att endast T^:del af skatteköpeskillingen behöfde förskottsvis erläggas.
Den häremot yttrade betänkligheten torde dock lätt försvinna, i fall man erinrar sig, att K.
M:s nåd. förslag innehåller att det utestående skatteköpeskillingsbeloppet skulle uppbäras och redovisas i sammanhang med öfrige skatter och följaktligen erhålla samma förmånsrätt, som de egentliga kronoutskylderna.
Farhågan att inteckningshafvare skulle kunna få företrädesrätt till betalning framför Kronan för dess fordran i anledn. af resterande skatleköpeskilling, synes således vara ogrundad.
Jag får derjemte fästa uppmärksamheten derpå att R.
St. vid sista riksd. för deras del beslöto och K. M., genom en kungörelse af d. 13 Juni 1845, stadgade, att enahanda liqvidationssätt, som nu är föreslaget, skall iakttagas med hänsigt till de af riksgäldscont., menigheter och korporationer meddelade lån till vattenaftappningar och andra odlingsföretag; dessa lån skola nemi. debiteras, uppbäras och redovisas i sammanhang med de till Kronan utgående utskylder.
Mig veterligen har det icke fallit någon in att ifrågasätta det inteckningar, som funnits i de hemman hvarå odlingslånen blifvit använda, komma att inverka på riksg:skont:s betalningsrätt för samma lån.
Således öfverensslämmer K.
M:s förevar:de nådiga förslag med R.
St:s i en likartad fråga förut fattade beslut; ett beslut, hvilket nuvartde St:r äfven utsträckt till enskilda personer, som hädanefter erhålla sådana lån.
Hr von Hartmansdorff har vidare påstått, att det skulle vara landskamereraren ensam, som egde att pröfva huruvida den skattesökande vore laglig innehafvare af det kronohemman, hvarå skatterätt önskades.
Men efter hvad K. M. föreslagit, skulle det tillkomma K. befh:de och icke landskamereraren att pröfva och afgöra härom förekommande frågor.
För öfrigt och derest man nu verkligen hyser ringa förtroende till denna embetsmyndighets förmåga att utreda och bedöma sådane, vanligen föga invecklade ärender, så kan man ju göra det tillägg till K. M:s förslag, att K. befhides beslut angtde innehafvareus besittningsrätt samt om lägenhetens omflyttning från krono till skatte skall underställas K. kammarcollun innan skatteköpet får gå i verkställighet, genom hvilket tillägg förhållandet, hvad pröfningsrätten och kontrollen beträffar, blefve alldeles enahanda med hvad som nu eger rum.
Jag får dessutom fästa uppmärksamheten derpå, att frågan nu endast är om bestämmandet af sättet huru skatteköpeskillingen skall beräknas och utgöras, men ingalunda om afgörandet af tvister ang:de besittningsrätten.
K. M. har föreslagit och StatsUtsk. tillstyrkt: ”att skattemannarätt icke allenast till kronorusthåll, säterier och bergsmanshemman, utan ock till andra sådane Den 7 September f. m. 15 under åborätt upplåtne kronohemman och lägenheter, hvilkas åboer af K.
M:s befh:de antagas, och som, enl. hittills gällande stadganden, emot till Staten ingående afgift, kunnat till skatte köpas, hädanefter malte, utan föregången värdering eller annan omgång än erläggande af den efter grundräntans kronovärde uträknade och bestämda köpeskillingen, erhållas af den person, som ä hemmanet innehar lagligen befästad besittningsrätt eller pröfvas dertill vara berättigad.” K. M:s nådiga propos. åsyftar således i främsta rummet, alt de värderingar, som nu kunna ega rum och som det, enl. 1793 års kungörelse, åligger K. beflude att låta anställa, dä en eller annan lägenhet anses vara mera värd än 10 års grundränta, skola upphöra, att kronohemmansåboen för framtiden sjelf må kunna uträkna hvad han såsom skattelösen skall erlägga, samt att de prejerier må förekommas, som nu icke sällan, efter hvad allmänt berättas, skola ega rum då dessa hemmansåboer hos vederbör:de sig anmäla för skattemannarätts erhållande.
Vidare får jag erinra, att här icke är fråga om någon fårändring i de författningar som handla om besittningsrätten till kronohemman.
Cederström yttrat i afseende på lotsverket och förlusten af dess nu egande räll att få åt sig upplåtna till lotsboställen tjeuliga lägenheter, är icke tillämpligt i fråga om förevar:de stadgandes ändamålsenlighet och antaglighet, emedan, enl. hittills gällande författningar, sådana kronohemman, som innehafvas under lagligen befästad åborätt icke kunna, innan de blifva äbolediga, anslås till lotshemman.
Om ett hemman då finnes vara dertill tjenligt, kan det lika lätt efter, som före det nya stadgandets utfärdande, till lotshemman anslås, emedan skatteköp naturligtvis aldrig kan ifrågakomma under åboledighet.
Dä jag således, för min del, icke finner någon betänklighet emot bifallandet af det förslag K. M. framställt, och då derigenom det onekligen vigtiga ändamål skulle vinnas, att kronohemmanens äboer, utan någon uppoffring för det allmänna, kunna lättare förvärfva en obestridlig oell orubblig eganderätt till de egendomar, som de förut endast under besittningsrätt innehaft, så anser jag mig böra understödja detta af StatsUtsk. förordade förslag; hemställande jag dock huruvida icke ett tillägg härtill kunde vara nödigt, hvarigenom stadgades, att K. bef:h:des beslut ang:de skatteköpet och hemmanet eller lägenhetens omföring från krono till skatte skulle kammarcollegii pröfning underställas, innan detsamma finge gå i verkställighet.
Hr Stuart har sökt att biträda sin fordna embetsbroder i komite'en med att försvara sä väl komiteen som StatsUtsk. emot den anmärkn. jag gjort vid den Usla punkten, hvilken anmärkn. innefattade, att vederbör:de embetsverk, i fråga om skatteköpsförslaget, sådant det nu blifvit framstäldt, icke varit hörda.
Hrr Sandströmer och Stuart hafva i det afseendet åberopat landsfös i Jemtlands län underd. hemställan, att alla i detta län befintliga kronohemman skulle skänkas bort till nuvar:de åboer å desamma.
Denna handling är mig icke obekant, erne - 10 Den 7 September f. m. dan jag med uppmärksamhet genomläst komiterades betänk, oell nogsamt känner dess innehåll.
Deruti var likväl endast fråga om huruvida vederbönde skulle för intet få eganderätt till sina åboende hemman, och öfver den frågan blef kammarcollegim hördt.
För att uppfriska
Stuarts minne med hvad kammarcolhm i della ämne ytlral, så att man icke ånyo måtte påstå att kam marcolhm verkligen öfver den nu förevartde frågan blifvit hördt, torde jag fä uppläsa hvad komiterade citerat ur kammarcollegii underd. utlåt.
Det lyder, som följer: ”Varande uti det af E. K. M:s och Rikets kammarcollegii häröfver afgifna underd. utlåt, hufvudsakligen anfördt, alt, då krouohemmansåboer för närvande ega tillfälle att, emot lindrig afgift, förvärfva skattemannarält, det icke syntes vara skäl att utan sådan ersättning afstå den jord eganderätt Slaten eger, helst ovisst vore om och i hvad män denna uppoffring blefve ersatt af de andra inkomster, som förmenats genom skatterätten uppkomma, hvarjemte blifvit anmärkt alt, då, enl. författningarne, kronohemman, der ägornas beskaffenhet det medgifver, kunna delas, desamma vid åbos död icke uteslutande tillfalla äldste sonen; på grund af hvilket allt collegii pluralitet i underd. afstyrkt den gjorda framställningen.”
Collegium har således endast svarat nej till den föreslagna bortskänkningen, men icke haft tillfälle all yttra ett ord om det i K.
M:s nåd. propos. föreslagna förändrade sätt för skatteköpens verkställande.
Jag upprepar hvad jag yttrade, då frågan första gången här förevar, alt nemi. detta förslag röjer en fullkomlig obekantskap bos dess författare om de lagar, som för det närvande gälla i fråga om skatteförsäljning.
Hade vederbönde känt dessa lagar, så skulle det ifrågavande förslaget ingalunda kunnat ifrån Regeringen emanera.
Man har till försvar emot den anmärkn., som så väl jag, då frågan förehades förra gången, som nu sednast Hr von Hartmansdorff anfört, ronde den osäkerhet för skalteköpsskillingens utgörande, som skulle uppstå genom förslagets antagande, invändt, att förslaget innehölle, det hvarje år en tiondedel af köpeskillingen skulle debiteras, uppbäras och redovisas i sammanhang med sjelfva grundskatten, och att detta således innefattade en säkerhet för Kronan att för denna köpeskilling hafva samma förmånsrätt, som för kronoutskylder.
Till stöd härföre har man åberopat den författning, som Konung och Ständer utfärdat, ang:de sättet för återbetalningen af de län, som lemnats till menigheterna i och för allmänna arbeten och odlingsföretag.
Uti denna författning står del också verkligen att den andel af lånet, som årligen inbetalas, skall debiteras, uppbäras och redovisas i sammanhang med den öfriga kronouppbörden; men beklagligtvis har man glömt, jag vet icke af hvad orsak, att anföra ett annat stadgande, som i den åberopade författmgen förekommer och som just innefattar sjelfva grunden för Statens säkerhet att, med lika förmånsrätt, som gäller för kronoutskylder, återfå de för ofvanberörde ändamål beviljade lånen.
Det står nemi. i författningen, att dessa lån äro iklädda naturen af grundskatter och skola såsom sådana, i sammanhang med Den 7 September f. m. 17 med hemmanens vanliga ulskylder uppbäras och redovisas.
Ett sådant stadgande finnes icke här, utan endast att köpeskillingen skall debiteras och uppbäras i sammanhang med grundskatten»
Detta är hvad som nu eger rum med en mängd kommunala afgifter, hvilka socknen eller häradet sig åtagit.
Jag betvifla!' att man, för det dylika tillfälliga bidrag uppbäras lillsammans med grundskatterne, skulle uti gäldenärens egendom vinna för de förra lika förmånsrätt, som för de senare.
Sålunda har man här förmedelst en origtig, mot sanna förhållandet stridande uppgift om hvad en författning skulle innehålla, sökt att om förslaget bibringa R. o. Ad. ett omdöme, som det H.
Ståndet icke hör falla.
Vidare har man sagt, alt det icke är landskamereraren utan K. beflnde som skall pröfva skatteköpen.
Hvem vet icke att denna pröfning åligger K. hefhide eller landshöfdinge-embetel, men hvem sora har den ringaste erfarenhet i dessa saker, vet icke äfven att det är omöjligt för en landshöfding att om dessa och dylika ärender taga närmare kännedom, så vida han skall kunna behörigen sköta mångfalldige andra, vida vigligare embelspligter, som honom, i egenskap af länets styresman, åligga och hvarigenom han är nödsakad att ofta aflägsna sig från länsresidenset.
Han måsie således förtro sig åt länsstyrelsens afdelningschefer uti allt som hör till den s. k. löpande expeditionen, hvaraf följer, att den hufvudsakligaste pröfningen af skatteköpsfiägorna kommer att bero på landskamereraren allena, hvilken dertill, när landsten är frånvar:de, eger afgörande rätt i desamma, samt att mångas framlida välfärd sålunda skulle, ifrån alt nu vara betryggad genom en collegial pröfning, der väld och mannamån svårligen kunna vinna insteg, öfverlemnas uti en enda tjenstemans händer och ställas i beroende af den mer eller mindre skicklighet och råtiskaffenhet, hvarmed han kan vara utrustad.
För att göra förslaget i denna punkt mera antagligt, har Hr Stuart tillstyrkt en sådan jemkning deri, att K. befh:dés eller laridshöfdinge-embetets beslut, hvarigenom skatteköpsrätt blifvit beviljad, skulle underställas K.
Kammarcolhm och dess svar afvaklas, innan skatlebrefvet utfärdades.