Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom min systers och svågers bemedling kom det slutligen så långt att jag skulle få resa till Malmö för att under ett par månader taga undervisning i målning.
Jag visades der till en mamsell M., men hon sade att hon för längesedan slutat att gifva lectioner.
Jag blef modfälld vid det afvisande svaret, hon såg det och frågade om jag hade några ritningar att framvisa.
– Visst hade jag det. – »Originaler?
Jag visade ett sådant och blef antagen som frielev.
Men tyvärr ansåg sig mamsell M. ej kunna gifva mig någon handledning i teckning och detta var ändå min ifrigaste önskan.
Hvad jag var flitig och hur roligt det var att få lära något!
Då jag målat för henne ett par månader sade hon, att jag till hösten borde försöka att komma in som elev vid konstakademien, i synnerhet som mina anlag lågo mest för frihandsteckningen.
Jag skref till min far och bad om hans tillåtelse.
Min lärgirighet hade vaknat och jag var i en feberaktig oro.
Svaret blef att jag ej finge fara, emedan det kostade för mycket penningar.
Först blef jag förtviflad och hopplös, men så småningom repade jag mod.
Penningar kunde jag väl förtjena, sedan kunde jag ju resa, få lära något och gå framåt.
Hos mig följa beslut och handling omedelbart på hvarandra; inom två månader hade jag antagit och tillträdt plats som gouvernante.
Det gaf mig ett arbete må ni tro!
Jag hade ju drömt bort min skoltid och kunde egentligen ingenting.
Jag hade till att börja med endast en lärjunge.
Hennes mor hade dött då flickan föddes och hon hade vuxit upp utan någon vidare tillsyn; hon hade redan satt ett par gouvernanters tålamod på hårda prof.
Jag hade en sträng husbonde; en allvarlig, kraftfull man, vand att obetingadt göra sin vilja gällande öfver alla med hvilka han kom i beröring; han besökte ofta skolrummet under lectionstimmarne, ty han intresserade sig mycket för undervisningen, detta eggade mig, och jag ville visa att jag dugde till något.
Jag köpte mig läroböcker och pluggläste om nättema för att eröfra mig sjelf de kunskaper, jag skulle bibringa min lärjunge.
Undervisningen gick rätt bra och min husbonde tycktes vara belåten med mig.
Jag förde en kort, tyst och förbittrad kamp mot min elevs baksluga egensinne, den slutade så, att hon icke allenast måste böja sig utan äfven kom att hålla af mig liksom jag af henne.
Vistandet i det qväkarlika huset föreföll mig rätt angenämt och jag arbetade träget.
Sex timmar voro mitt husbondfolks, den öfriga tiden var min egen, men den skulle räcka till mycket.
Jag var tvungen att hålla min garderob i god ordning; jag studerade vanliga skolämnen, öfvade mig i musik och ritade.
Mången natt satt jag vid boken eller staffliet ända till klockan 2–3 –4, och ändå började vi skolan klockan 8 på morgonen, men allt går lätt då man ännu kan hoppas, och det gjorde jag.
Jag sparade hvad jag förtjent och hoppades på framtiden.
För en tafla fick jag 75 kronor, och det var en stor summa för mig; jag satte ofantligt högt värde på penningar – ty för dem kunde jag ju få lära något.
Jag hade emellertid gifvit mig sjelf det högtidliga löftet, att om jag ej kunde lyckas att komma in vid akademien när jag var 20 år, skulle jag sedan aldrig försöka, ty jag ansåg mig då för gammal.
Under den tid jag var i Ahlestad (så hette mitt dåvarande hem) hade jag åtskilliga »beundrare», jag menar unga män som funno för godt att uppvakta mig med fagra ord och ömma blickar, men jag var ej enfaldig nog att tro på någondera.
Man har sedermera påstått, att den ene af dem verkligen älskade mig och att det var för min skull han tvärt afbröt sin bana och helt hastigt reste till Amerika.
Jag vet icke om man har rätt, jag vet bara att han nu varit der i 7 år, att han säger sig ej vara lycklig och att det gör mig mycket, mycket ondt.
– Efter 3 års vistande i Ahlestad hade jag förtjent så mycket att jag kunde tänka på att realisera min Stockholmsfärd.
Jag bad om min familjs tillåtelse och efter mycket accorderande blef den beviljad.
Men fjorton dagar innan jag skulle resa kom min far helt oväntadt och sade att jag vore för ung att så der »kasta mig ut i vida verlden», jag finge ej resa förr än jag blefve myndig; detta beslut hade man kommit till inom familjerådet, och det stod ej till att ändra.
Förgäfves hade jag således emot min fars vilja lemnat föräldrahemmet för att med mitt arbete förtjena hvad han ej ville eller kunde gifva mig.
Förgäfves hade jag sträfvat, förgäfves hoppats, sparat, försakat – — — friheten, den förvägrades mig och det sade man mig icke förr än i sista stunden!
– Det var som om hela min varelse med ens hade blifvit på något sätt upp- och nedvänd, som om hela verlden syntes genom krusflor.
Hvad hade väl jag att hoppas för framtiden?
Att få uppfostra den ena kullen barn efter den andra, att offra alla min kropps och själs krafter för en ringa lön, att bli betraktad som ett visserligen dugligt men kostbart bohag, som man ville skilja sig af med så fort det stod till att undvara.
Den ringa tillgifvenhet, jag hyst för de mina byttes i köld och bitterhet; det plågade mig att se dem.
Jag var så ledsen att mitt hjerta kunnat brista, men ingen hade ett deltagande ord för mig, tvärtom:
»det var roligt, att vi få behålla dig», sade man; – om mina käraste förhoppningar grusades, hvad gjorde det?
Min svåger hade en högt värderad vän, som jag stundom träffade, han visade mig det varmaste deltagande, den hjertligaste välvilja, och jag som kände mig liksom öfvergifven af alla andra, jag slöt mig till honom med ett barns förtroende.
Han var enkling och hade för ett par år tillbaka friat till mig men fått afslag; jag hade nästan glömt denna »affär», ty jag tänkte ej så mycket på giftermål som unga flickor vanligtvis bruka, och kärleken — — den var »terra incognita» för mig.
Nu återkom han emellertid till detta kapitel och jag sade att jag värderade honom som en vän, men att det icke kunde komma längre.
Han var nöjd med det, sade han.
Jag var så trött, så nedslagen, så likgiltig för mig sjelf att jag för ögonblicket saknade all kraft att återupptaga kampen med lifvet, jag hade intet stöd och jag gaf vika för böner, hotelser, tårar, löften, öfvertalning: så blef jag förlofvad.
Min familj ogillade partiet emedan min fästman var 28 år äldre än jag, men hvad de sade brydde mig numera föga.
Ofta bad jag min fästman frikalla mig från mitt förhastade löfte, ty bryta det ville jag icke – jag som nästan är en slaf under mitt ord! – men dessa böner åstadkommo ingen annan verkan än att han påskyndade bröllopet.
Min fästman hade tagit löfte af mig att jag icke skulle gråta på vår brölloppsdag, och jag fällde icke en tår, men jag höll på att svimma när min far ledde mig till altaret.
Jag öfvertog vården om 5 barn och ha de alltid omfattat mig med vida större tillgifvenhet än jag förtjenar; dock kan jag knappast tänka på de första åren i det nya hemmet utan att mitt hjerta sammankrymps af smärta; ibland var jag nära att förtvifla, men så repade jag åter mod och fortsatte min tysta strid.
Min mans hus hade i många år föreståtts af en hans ogifta, till åren komna syster, hon skulle fortfarande stanna qvar hos oss, hon var ganska tyrannisk i sitt regeringssätt och vi voro dessutom mycket olika till lynne, åsigter och uppfostran.
Allt detta gjorde mig mången svår stund, men efter åratal har hon lärt att känna mig och vi äro nu vänner, uppriktiga och tillgifna.
Min man har rätt goda anlag för svartsjuka och plågade både mig och sig sjelf dermed under de första åren af vårt äktenskap.
Jag är nu i vissa fall så oberoende som någon qvinna kan vara, jag behöfver aldrig göra någon räkenskap för min tid, mina penningar och min korrespondens.
Striderna kring den husliga härden äro bilagda och jag intager den ställning i hemmet, dit jag syftat.
Jag för den husliga regeringens tömmar med temligen stadig hand, men ej med glädje; jag kan både styra och befalla, men jag gör det ogerna: jag är ej hersklysten.
Min man värderar jag högt och är honom af hjertat tacksam, ty han har alltid varit god emot mig, men det finnes liksom en osynlig klyfta emellan oss; vi äro artiga och vänliga sinsemellan men i våra tycken och böjelser finnas så väsendtliga skiljaktigheter, att vi nödvändigt måste känna oss i viss mån främmande för hvarandra.
Vi äro långtifrån rika och måste derföre både arbeta och spara, men vi äro nöjda med det lilla vi ha; min man är postmästare och chef för en bankafdelning, jag har kommissionsbokhandel samt ger pianolectioner.
Här är nästan alltid främmande och jag har tillfälle att studera många slags menniskor, alla känna sig hemmastadda i vårt tarfliga men gästvänliga hem.
Jag är ej så mycket borta, ty sällskapslifvet här är rysligt andefattigt; kortspel, dans och sqvaller, ingenting annat; när vi ha främmande lefva vi mera »en famille» och bli derigenom närmare bekanta med våra gäster.
Jag har få vänner, ty jag söker inga.
De äro falska: smila i medgång, svika i motgång.
Jag känner mig brydd och främmande för min omgifning, ty hvad som intresserar mig intresserar icke dem, och tvärtom; min tid är ej alltför mycket upptagen nu mera, ty mina stjufbarn äro nästan alla vuxna och sjelf har jag endast en 5-årig dotter.
Mitt käraste sällskap utgöres af Shakespeare, Runeberg, Dickens, Schiller, Dietrichsson, Egron Lundgren, Nyblom och – er sjelf.
Jag stickar strumpor under det jag läser.
De första åren efter mitt giftermål hade banken ännu ingen bokhållare och jag biträdde då min man med en del bankgöromål.
För omkring tre år sedan skref jag min första novell och sände den till doctor Herslow i Malmö; han sade att den visserligen var mycket »grön» men att den ändå vittnade om goda anlag och uppmanade mig att ej låta modet falla, sägande med det samma att jag borde lägga fantasien å sido så länge och endast teckna efter naturen; detta försökte jag i »Axel Lagerberg» samt »Snille eller hvardagsmenniska», jag har sjelf sett och varit bekant med dem båda; »Akrobaten» deremot är helt och hållet ur fantasien, jag skref den för mitt eget nöjes skuld (för att glömma en tråkig verklighet) jag tänkte ej på hvad de skulle säga, som läste den, derföre skrefs den i en handvändning och är en glad pojke.
Jag har en hel del »utkast» liggande i min låda, men de komma väl att dö i linda.
Det är så roligt att »tänka», men går trögt att skrifva.
Alla rimsmiderierna har jag skrifvit i år, under en tidrymd af två månader, någon uppfinningsförmåga har dervid ej kommit i fråga, jag har blott skrifvit hvad jag sjelf känt för tillfället.
Det var med mig som med konung
Midas’ kammartjenare, då han tyckte sig bättre kunna bära på sin hemlighet sedan han hviskat den ned i gropen; kanske susar det nu ur mina versar: »Tardif har åsneöron?»
Något som jag här mycket saknar är ensamhet och tystnad, jag har visserligen ett litet trefligt rum, dit jag kan draga mig tillbaka, men jag har så skarp hörsel att jag mot min vilja måste höra allt det nonsens, som pratas i salongen.
Jag har så långt jag kan minnas tillbaka älskat konsten med en kärlek så häftig och okuflig som kanske endast en sådan sluten och djup natur som min är mäktig af, jag har sökt bekämpa denna kärlek, men då jag i någon mån lyckas att glömma den då är lifvet ett värdelöst intet eller rättare: en odräglig börda.
Jag förstår mig icke sjelf.
Jag är ledsen att jag är så gammal, »Tardif» kommer alltid för sent – stackars Tardif! – det ligger i namnet.
— — Hvarför skall jag vara som solrosen, alltid vändande mig efter samma föremål?
Hvarför har jag fått denna lärgirighet, denna sträfvan efter sanning och skönhet, när den dock ej är stark nog att närma mig till dem?
Jag vet icke; vet endast, att beröm är mig intet, pengar intet, lyx intet, att framåtsträfvandet är detsamma som lycka, men stillaståendet förtviflan!
Och nu, herr redaktör, nu har jag för en gång varit fullt öppenhjertig och ni vet nu mera angående mig än jag sagt för anhöriga eller vänner.
Jag litar på er och der fins ej en tanke i min själ, som jag är mån om att dölja för er, men också kommer ert domslut att inverka på hela mitt kommande lif.
Mina rimmerier torde ni kanske vara god att kasta i elden, ty det är alltsammans skräp, ej värdt postportot.
– Förlåt mig all den tidsförlust jag vållat er, och döm mig ej för strängt!
– Om ni tillåter skulle jag gerna sjelf vilja hemta »Akrobaten», då jag kommer till Stockholm, förutsatt att ni ej är missnöjd på mig för detta långa bref och mina 28 år, ty dessa senare oaktadt är jag ännu rysligt rädd för all ovänlighet.
Ni behöfver ej vara rädd, min tunga är lika njugg på ord som min penna är frikostig.
Ni har varit mycket god emot mig och jag är en sådan stackare att jag icke en gång kan tacka er derför.
Jag skulle känna mig lycklig om jag någon gång kunde vara er till nytta, men det skall jag tyvärr aldrig kunna.
Nu farväl.
Gud gifve er ej endast framgång, utan äfven lycka!!!
Med sann aktning och tacksamhet
ödmjukligen
Högädla fru!
Efter att hafva öfvervägt hit och dit huru jag borde besvara edert bref, stannar jag vid det beslut att afvakta er ankomst till Stockholm för att här genom muntligt samtal, såsom jag hoppas, kunna gagna er mer och helt säkert uttrycka mig bättre än jag skriftligen skulle förmå.
Om jag ej återsänder detta för mig så smickrande bref, är det derför, att då ni kunnat visa mig det förtroendet att sända mig det, räknar jag på att ni ock anser det hos mig väl bevaradt, och dessutom hehöfver jag ofta och grundligt studera det.
När ni anländt till hufvudstaden hoppas jag att ni i tid underrättar mig om hvilken stund ni värdigas egna åt mig.
Från kl. 4 e. m. är jag som oftast temligen ledig och skall åsidosätta allt annat för att kunna vara till er disposition.
Er ödmjukaste tjenare och vän
7/5 78.
Härpå följde nu resan till Stockholm och sammanträffandet, hvilket Ernst Ahlgren skildrat i En omvändelsehistoria.
Middagen på Kung Karl är säkert temligen troget återgifven och de satiriska små utfallen på »grötbygden» tyckas ha gjort ett vida djupare intryck på den ömtålige skåningen än hvad den poserande uppsvensken tänkt sig, ty väl återkommen till hotellet satte sig Halfdan Äng-Tardif att skrifva ett långt bref, deri man ser den sårade lokalpatriotismen lysa fram midt i all beundran och tacksamhet.
»Återigen den odrägliga varelsen!» utropar ni förtviflad då ni igenkänner mina kråkfötter.
Ja, min herre, han är här åter – den samme och dock så annorlunda.
Tack för den (till och med i skånskans ögon) splendida middagen, men ett mångdubbelt varmare tack för friheten.
Mitt lifliga sinne, menar jag, var i dikten bundet af Herslows visa råd; jag är honom mycket tacksam för de uppmuntrande ord, han sagt mig, men – ni har löst mig, o, hvad jag tackar er!
Hur har jag ej sträfvat för att synas lugn och kall, hvilket odrägligt tvång var det ej och hur trögt gick ej pennan då! – »Förskona mig!» hör jag er utropa, men ni måste höra ett stycke qvinnologik: då det är ni som är orsaken till min vilda glädje, har ni väl då rätt att harmas öfver mitt jubelrop, skulle det än vara missljudande i edra öron?!
– Jag har er att tacka för mycket mera än ni sjelf anar, ty ni har just gifvit mig den sporre, jag saknade, och nu är jag ärelysten; hvarför?
– Ni är skald och ni bör kunna läsa bättre i ett menniskohjerta än jag.
Jag märker att I uppsvear betrakten oss skåningar som parvenuer och vårt land såsom en oädel ympqvist, inskarfvad i den gamla stammen.
Ha, skall man komma till vår hufvudstad och stöta på fördomar hvilka man trott sig lemna bakom sig i samma stund, man vände småstadslifvet ryggen!
Ni tror att man ej skulle kunna åstadkomma någonting dugligt derföre, att man är född i det land, der man tycks hafva lärt uttalet af kråkorna och kajorna i de gamla kyrktornen.
Har ni då aldrig hänryckt stått framför någon af Blomérs taflor och skådat in i hans sagoverld?
Blomér var skåning, från samma trakt som jag och – han var »Axel Lagerbergs» morbror; Axel Lagerberg är död och slägten fick sin vilja fram, han blef ej målare; men då jag på Nationalmuseum återsåg Blomérs »Necken», som jag förr beundrat i hans faders låga hydda, då — — då kunde jag ej beherska mig, jag brast i tårar.
Hvad synes eder om de skaldestycken vi hafva Wickenbergs pensel att tacka för?
Wickenberg var skåning.
Tror ni ej att verldsanden talar så högt ur våra susande bokar och sorlande bäckar som ur edra gråa hällar och tysta furor?
Jag har ej vetat förr än nu hur högt jag älskar denna föraktade fosterbygd och nu, nu är jag stolt öfver att vara skåning.
Här står jag: en skåning, en qvinna, hvilken underordnad varelse!
– Jag medgifver det – och der står ni: en man, en hufvudstadsbo och en skald, af mig betraktad som ett högre väsende.
Ni anser mig hårdt nära som en barbar, hvilken knappast vet hvad det vill säga att »lefva», men här vågar jag träda i opposition emot er, der kan ligga en njutning i att endast i känslan af spänstighet räta upp sin gestalt, i att sträcka ut sina armar blott för att glädjas öfver deras friska styrka, och hur sjelfständig hur modig känner man sig ej i medvetandet om sin förmåga att fördraga och umbära; man kan vara rik med så litet.
Ni skulle anse mig fattig, men jag gör det ej sjelf, och detta är för mig vida lyckligare än om förhållandet vore omvändt.
Ni hade rätt då ni menade att min kurirresa med jernvägen vittnade om »fornnordisk kraft»; det hvita ärr4 som löper öfver venstra handens pulsåder gör det kanske ännu mer; äfven i våra tider kan man vara road af att försöka, hur kallt stål smakar.
Hos »barbaren» fins kraft och ursprunglighet, hos barbaren fins en eld och ett djup i känslan, om hvilket kanske ni – verldsmannen – endast diktat och drömt.
Jag har lefvat och jag började mitt »lif» så sent, att jag vunnit styrka nog att åtminstone ej i början duka under för de stormar, som skakat hela min varelse.
Ni säger att jag »saknar eld» – jag! – som vid hvarje penndrag måste lägga band på mig att ej sorgens tår skall skimra genom mitt svarta bläck eller mitt eget hjertas jubel bryta igenom de lugna orden! »Sancta simplicitas!» skulle jag velat utbrista om ej uttrycket varit så malplaceradt gentemot den snillrike och blaserade Stockholmsbon.
Ni tror att man dernere i Skåne lefver »mossans lugna lif på hällen», men äfven der kan man någon gång i ett par klara, ärliga ögon läsa sagan om en kärlek som är dömd till döden, om man kan se det lugnt, det blir en annan sak.
Man har der någon gång sett, hur en kraftfull man kämpat för att tum för tum eröfra herraväldet öfver sig sjelf och mig syntes som liknade detta skådespel mera »ekens strid mot stormen» än mossans lugna lif.
Der nere har jag sett, hur en kosmopolit, en »atheist» en »farlig person» allt detta oaktadt orubbligt trodde på renheten i ett qvinnohjerta, och hur detta qvinnohjerta blef mera förädladt genom fritänkarens tillit än af alla moralpredikanters vältalighet.
Jag glades öfver att se, hur minnets hvita liljor stå i sin blyga skönhet vid sidan om försakelsens törnbeströdda stig.
Har ni, som jag, en gång förlorat tron på allt, har ni känt afsmak för lifvet, bitterhet mot menniskorna och förakt för er sjelf, samt plötsligt som genom ett trollslag återvunnit tron på det goda?
Då vet ni att det är skönt att lefva.
Med hvarje andetag tycks man insupa ungdom på nytt och nog kan den bo i hjertat om än kinden blifvit brun och pannan lagd i veck.
Och dock – dock afundas jag er.
Ni får njuta af alla konstens skatter, ni eger allt hvad jag så bittert saknar, så lifligt åtrår; ni har ej fått famla omkring utan ledning och ni slipper att löpa i ett ständigt kretslopp inom småsinthetens trånga skrankor.
Ni ville gifva 10,000 kr. om året för att blifva fri från er öfvermättnad; jag är fattig och eger inga 10,000 kronor att ge bort, men jag skulle vilja gifva hälften af mitt återstående lif för att få stilla den »konsthunger» som förtär mig dernere i Skåne; ni är den rike mannen och jag Lazarus, misstyck ej liknelsen och fortsatt den ej för långt.
Och nu har jag på äkta fruntimmersmanér satt bisakerna i främsta rummet och hufvudsaken i andra: jag skulle bedja er att ni innan jag reste ville vara af den godheten att låta mig få tillbaka det der skräpet »Akrobaten» m. m. samt det der brefvet, ni vet?
Äfven skulle jag (om möjligt) känna min tacksamhetsskuld till er ännu mera förökad om ni ville rekommendera mig några författare och böcker som jag kunde läsa dernere i »intelligens svältkuranstalten».
Jag är så ond på mig sjelf öfver att mitt bref är så långt, men jag är ju ett fruntimmer och af dem fordrar man väl allting snarare än tystnad – icke sant?
Behöfver jag säga att jag skulle anse mig orimligt lycklig om ni ännu någon stund under mitt vistande härstädes ville förunna mig äran och nöjet af ert sällskap; värdet af den förra kan ni nog bedöma, men lifligheten af det senare öfvergår allt förstånd.
Skulle nu verkligheten på detta sätt öfverbjuda hvad jag vågar hoppas så var så god att underrätta mig på förhand, ty om ni sökte mig här och jag ej var hemma, så skulle jag bli så förtviflad att — — nåja, förtviflad rätt och slätt.
Gud en sådan otymplig björn jag var häromdagen!
Ni eger väl någon vacker titel, vet jag?
Naturligtvis blir den mindre vacker öfversatt på skånska, men ändå så — — det får ni vara snäll säga mig; vill ni?
Och nu farväl; vågar jag säga, au revoir?
Härtill svarade Bäckström:
Bästa fru Benedictsson!
Jag förstår icke riktigt ert senaste bref, som jag nyss erhållit.
Det förefaller som om jag ofrivilligt kommit att såra er, men derigenom likväl gjort er nytta.
Var öfvertygad att jag ej menat illa äfven om jag kunnat förekomma retsam med afseende på Skåne etc.
Edra skriftliga meddelanden har jag nyss med ett bud sändt er från Nu’s byrå och hoppas att det ordentligt kommit er tillhanda.
Särdeles kärt vore mig att återse er men det kan thyvärr ej ske förr än i morgon Thorsdag om ni då ännu är qvar i Stockholm.
I hvarje fall infinner jag mig då, e. m. vid sextiden.
Er vän och tjenare
Edv. B:m.
18 12/6 78.
Återkommen till Hörby sökte Victoria Benedictsson stilla sin andes hunger genom att återupptaga den afbrutna korrespondensen.
Hon skref åter till Bäckström, bifogade en i hast hoprafsad skizz och utbad sig hans omdöme om den.
Med hvilken feberaktig otålighet hon afbidade det, kan man ana af följande dagboksanteckning:
29 Aug. 78.
I natt drömde jag att kongl. sektern och jag träffades.
»Ni har ej skrifvit derföre, att ni ansåg skizzen ännu sämre än de andra två?» – »Ja.» – Drömmen slår nog in.
Då svar uteblef, sökte sig hennes otålighet aflopp i ännu ett bref (den 5:te Dec.):
H. herr kongl. sekter!
Om ni har sagt mig att min skizz icke är värd ett ord af er eller ett ögonkast af någon; om ni sagt att ni icke eger någon tid att kasta bort på dem som, famlande i mörkret, dock känna en oemotståndlig trängtan efter ljus; om ni sagt mig farväl – ett farväl för alltid men dock vänligt – jag hade då känt sorg öfver att vara qvarsittare i lifvets skola, jag som också törstar efter kunskaper – men jag skulle från min mörka vrå med beundran blickat ut på de lycklige, hvars bana bär uppåt, hvars sträfvan anses berömvärd och jag skulle gladt mig åt att med mina tankar få följa de goda, de ädle, de rena som – älskande ljuset som jag sjelf – kunna värma stelnade hjertan och höja menniskornas tankar öfver det hvardagliga, det falska, det lumpna.
Ni är afundsvärd, herr k. s., ty till och med er tystnad är vältalig; ingen kan bättre än jag vittna derom, jag som känt mig tyngd ned till jorden af föraktet i densamma.
Jag dåre, som trodde att den som stod högt med medlidande men utan högmod kunde se ned på den ringa!
Jag dåre, som satte sträfvandet framföre resultatet.
Då den snillrike skalden bemötte mig med välvilja och öfverseende, då kände jag mig ödmjuk och full af vördnadsfull bäfvan, men då han med kall öfverlägsenhet ser ned på min ringhet, då han derföre att jag ej eger ett snille som glänser, glömmer att jag eger ett hjerta som lider, då är det slut med min bäfvan och jag fruktar er icke längre.
Ni har rätt i att jag icke eger några lysande egenskaper, men en ihärdighet sådan som min kan uträtta underverk; det är medvetandet om detta som gör att, fast jag är smidd i de tredubbla bojorna, af fattigdom, beroende och okunnighet, jag ännu icke fölorat modet.
Jag kan misslyckas, kan gå under; hvad gör det?
Om hela verlden svek mig, jag skall älska den ändå.
Med gammal tacksamhet
Den 13 Dec. mottog hon från Bäckström följande bref:
Högädla fru V.
Benedictsson!