Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ett nytt, oväntadt behag, som derigenom visade sig för Thorstens blickar.
Han betraktade hennes uppsyn med en allt mera ökad beundran.
Slutligen kände han, huru tvifvelsmålen om hennes upphöjda känslor, hennes själslyftning ville allt mera bortblekna ur hans eftertanka.
Han blef då orolig, liksom hade han upptäckt en fiende ibland sina känslor i sitt eget bröst.
Men då upplyfte han ögonen till himlen och sökte återvinna det fasta medvetandet af sin välbetänkta och grundade öfvertygelse.
Med bekymrade hjertan fortsatte de emellertid sin vandring uppåt snöfjellen.
De hade vandrat ett stycke uti en lång dal, lik en i urminnes tider urhålkad, och nu uttorkad strömfåra, då en besynnerlig sång hördes.
Den kom längst bortifrån dalens början, som de redan lemnat bakom sig, så att Thorsten trodde att deras förföljare voro dem i spåren.
Sången lydde:
"Jag, karl, skogsgångare, Man, i ödemarken stampande, Månne ej i mig finnes karl, I gubbens son en man, Detta ondas häfvare Sångare af Lappens sång? --"
De hade icke länge lyssnat på det underliga qvädet, som i klara ljud rullade längs klippdalen, förrän Bollas ansigte strålade af glädje och hon svarade i det hon höjde den behagliga rösten till samma
Finska, gällt klingande melodi.
Hon sjöng:
"Visst i den gamles son Finnes en driftig man; I skogshyddans gård
Finnes en snabb yngling.
Kom på lyckliga jagtvägar, Skynda på gynnande fångstigar!
Renarnes pälsbeklädde man Är fången i rödsvansfångarens jerngiller."
"Det är väl Anders?" frågade Thorsten.
"Jag känner igen hans röst."
"Det är han", sade flickan.
"Låt oss vänta honom.
Han skall dela sitt förråd med oss, och följa oss."
En besynnerlig, mörk känsla flög upp i Thorstens inre.
"Kunde vi icke hitta ensamme?" utbrast han, och fattade hennes hand.
Hon slog ned ögonen för hans strålande blick och teg, liksom hon öfverlagt något för sig sjelf.
Slutligen sade hon, med en skygg rodnad, som gjöt ett eget, underbart behag öfver hennes drag.
"Nog hoppas jag att hitta; men vi behöfve hans hjelp för att komma öfver vid den stora forssen, i fall han har tid att gå med.
Eljest har han visst ärende till Göran Rutman."
"Vi vilje då icke uppehålla honom, i fall han har brådtom", återtog Thorsten, i det han äfven kände sina kinder värmda af en sällsam rodnad.
Snart hade emellertid Anders upphunnit dem.
Han yttrade sin glädje deröfver att de lyckligt undkommit, och förklarade, att han skulle dikta en märklig visa om Sjaggo i räffängarns sax.
Då han hörde olyckan med Bollas ränsel, erbjöd han genast sin i stället.
Han sade dem derefter att hans ärende till Rutman var högst vigtigt, men att han ville möta Bolla vid stora forssen sedan hon följt Thorsten fram till den Norska gården.
"Det gläder mig hjertligen", sade han, i det han fattade Thorstens hand, "att det gick som det gick.
Vi hade väl annars, jag och min bror och några andra raska bussar, tagit Herr Thorsten lös igen med handkraft.
Men det är bäst då man slipper att taga uti med hårdhandskarna."
Thorsten tackade honom derefter för hans vänskap och lofvade att skicka honom en god bössa från Stockholm till vänskapstecken och åminnelse.
Derefter begaf sig Anders öfver höjden söder ut, medan Thorsten och Bolla följde dalsträckningen emot snöfjellet i vester.
Det blef allt ödsligare omkring dem.
Snart hade all vegetation upphört, och allt vidsträcktare snöfläckar lågo qvar emellan klipporna.
Slutligen befunno de sig vid den eviga snöns gräns.
Det var besynnerligt att finna sig der just i den milda skymningsstunden af en sommarafton.
Men deruppe var sommaraftonen icke mild.
En stark köld rådde der och solstrålarna, som brötos i besynnerliga färgor mot snö- och isfläckarna, tycktes hafva förlorat sin värmande egenskap.
Dessutom lägrade sig en tung, hvit dimma midt öfver den högsta spetsen, som Thorsten och Bolla skulle öfvervandra.
"Den bådar oss ondt", sade flickan.
Då de vandrande sågo de sista solstrålarna bryta sig emot de öfversta kanterna af dimman, medan den undre, vid berget hvilande delen allt mera blånade, hördes ett aflägset dån emellan bergen.
"Det är uren, som åker", yttrade Bolla:
"Gud hjelpe oss väl!"
"Hvad menar du med uren, flicka?" frågade Thorsten.
"Uren eller urvädret", svarade hon.
"Vi få ett Herrans väder, men det är för sent att vända om.
Följ bara noga mina steg, Herr Thorsten!"
Det hemska dånet kom allt närmare.
Ett dystert mörker utbredde sig, och snöflingor började att flyga omkring i luften.
Slutligen frambröt orkanen med förfärlig våldsamhet.
Snön yrde i allt tätare hvirflar, och det var knappt mera möjligt att öppna ögonen.
Likväl gick den modiga kolarflickan framåt.
Thorsten följde henne med största ansträngning.
Ett par gånger tycktes det, som urvädret ville upphöra, men det hvilade sig endast, för att med desto större raseri börja ånyo.
Då stormilarna till slut slungade hela massor af snö och isbark framför sig, blef det icke möjligt att framtränga längre.
De båda vandrarne sökte skygd bakom en stor sten.
Thorsten satte sig bredvid flickan, slog armen om hennes lif och hörde med en känsla af rysligt välbehag på de vilda elementernas dån.
Det var majestätiskt att höra det åsklika dundret, som återskallade på alla sidor.
Emot bergets sida, under deras fötter nalkades ett mörkt moln sällsamt afbrytande sin färg emot det ljusa snömolnet uppe på fjellspetsen.
Då hördes ett häftigt genomträngande tjut lifsom af hundradetals de gräsligaste röster.
"Min Gud! det är en skock vargar", utropade Bolla, full af ångest.
"Låt oss hålla oss stilla!"
Thorsten spände sin bössa och gjorde sig färdig att försvara sig till det yttersta, men det låg något så rysligt förstenande i de hungriga villdjurens läten, att det icke var honom möjligt att öfvervinna en rysning, som isande lopp honom genom märg och ben.
Nu visade sig ett par glänsande punkter ett stycke framför honom i dunklet af snöyran.
De tvenne lysande punkterne liknade ett par eldkol, men deras sken var grönaktigt, fosforiskt.
"Det är en vargs ögon!" hviskade
Bolla och den annars modiga flickan slöt sig nu krampaktigt intill Thorsten liksom för att söka skydd hos honom.
Han upplyfte sitt gevär.
Då visade sig flera glänsande punkter, beständigt två och två tillsammans, framför honom.
Det förskräckliga tjutet ökades.
Med krampaktig ångest lade Thorsten bössan till ögat, men hade likväl nog köld att väl rikta skottet just emellan tvenne punkter.
Den skarpa knallen upprepades af echo.
De öfriga villdjuren tycktes hafva blifvit skrämda då ett föll.
I detsamma vidrörde också det mörka molnet bergets sida och en lång blixt hoppade i uddiga vinklar öfver snöfältet.
Det var ett åskmoln, som urladdade sig i fjellen, just under de ängsliga resandes fötter.
En syn mera majestätisk än den af ett sådant, sedt ofvanifrån, kan man knappast föreställa sig; det sköna i detta skådespel förtog, till och med i den farliga belägenhet, hvari Thorsten och flickan befunno sig, för några ögonblick, deras känslor af fasa.
Äfven på villdjuren gjorde det mäktiga fenomenet intryck: de flydde nedåt dalarna, derifrån deras tjut hördes allt mattare och mattare.
Säkert ett par timmar sutto de båda unga der, afvaktande urvädrets slut.
Thorsten erfor en känsla af välbehag; hans själ kände sig högt lifvad till mod och beslutsamhet, då han slöt den sakta darrande flickan i sin arm.
"Du behöfver värma dig, flicka!" sade han.
"Tryck dig fastare till mitt hjerta."
Men hon böjde sig sakta ifrån honom och ville göra sig lös ifrån hans omfamning.
"Nu har uren rasat ut", yttrade hon:
"Vi kunna fortsätta vår vandring."
"Det är mig icke angenämt att gå härifrån", sade Thorsten tankfull.
"För hvart steg som vi gå vidare, kommer den stunden närmare, då jag skall skiljas ifrån dig.
Det gör mig ondt, flicka!
Vill du lofva mig att ej alldeles glömma mig, sedan jag är borta."
Hon vände sitt ansigte emot honom och svarade blott med en blick.
Och han kände ett par tårar bränna i sina ögon, då han tog en kyss från hennes läppar.
Hon stod upp och såg sig omkring.
"Stormen har fört snön med sig", sade hon, "så att vi kunna komma fram utan allt för stor svårighet.
Inom ett par timmar hoppas jag äro vi vid den stora forssen."
Thorsten följde henne, då hon nu tog vägen utför det snöklädda berget.
Vandringen utföre berget gick långt lättare, än den gått uppföre.
Och det var med en känsla nästan af barnslig glädje, som Thorsten helsade de första spåren af vegetation, som mötte på nedvägen.
Den första dvergbjörken, som stod emellan ett par snödrifvor, den första granen tycktes honom nu skönare än de synts förut.
Han gladde sig att åter se en lefvande natur.
Solen var just uppgången då de ankommo till den stora forssen.
Den var belägen emellan tvenne sjöar, af hvilka den ena, som låg betydligt högre än den andra, utför en brant klippvägg nedsände sin öfverflödiga vattenmassa.
Midt i fallet, just öfverst der den framstörtande vattenmassan bröt sig, hade klippan bildat en liten plan, ombrusad af den skummande forssen.
Denna punkt hade ingen menniskofot beträdt, berättade Bolla; en gång berättas en björn, som ville simma öfver vattnet ofvanför forssen, blifvit fattad af strömdraget och bortryckt med forssen.
Men han hade blifvit förd på sjelfva den lilla planen.
Der vågade han hvarken gifva sig utföre eller kunde han simma uppföre.
Han stod der och röt förfärligt, till dess han upptäcktes af folk.
Då samlade sig några skyttar från båda sidor om fjellet för att skjuta honom.
När han skrapades af den första kulan, ruskade han på pelsen och röt ännu förfärligare.
Men så snart han märkte att de flygande blynötterna kommo honom för nära på lifvet, greps han af förtviflan och störtade sig i forssen, som i ett ögonblick krossade och begrof honom.
De båda vandrande stodo invid fallet, och Thorsten betraktade det med hänryckning.
"Der går just riksgränsen", sade Bolla:
"Så snart vi äre lyckligt öfverkomna, befinna vi oss på Norsk jord!"
Riksgränsen, utgörande en bred gata, uthuggen i skogen, sträckte sig, såsom ett oändligt perspectiv på ömse sidor om den insjö, som gaf forssen sitt ursprung.
Det var med en hemsk känsla, som Thorsten första gången gick att sätta sin fot utom fäderneslandet.
Der låg en ökstock vid Svenska stranden, ofvanför forssen och i den satte sig Bolla och han.
Med förenade krafter hade de snart hunnit till andra stranden.
Icke särdeles långt ifrån gränsen låg ett Norskt hemman, hvarifrån Bolla sade att det icke blefve svårt att erhålla skjuts.
Men innan de begåfvo sig dit, yttrade Thorsten sin önskan att närmare bese det märkvärdiga vattenfallet.
Då man befinner sig på höjden ofvanför forssen, höres i dess dån doft och liksom aflägset.
Det är först vid foten af den majestätiskt brusande vattenmassan, man får ett rätt begrepp om dess storhet.
Man ser den förut lugna vattenytan på en gång afbruten och förvandlad i skum.
Den förfärliga, kokande afgrunden tyckes böra i tusen spillror förkrossa hvarje varelse eller ting, som vill försöka den äfventyrliga färden utföre.
Om en grof timmerstock kastas i strömmen, afbrytes den på flera ställen och somliga stycken spjelkas sönder, då den kommit utföre.
Man berättar dock att en Lappgubbe, som somnat i sin båt under fiske i den öfre sjön, af strömdraget blifvit ryckt utför forssen och oskadd nedkommit till det lugna vattnet; och att en annan gång en ung flicka haft samma öde.
Men ingen vill tro dessa sagor, så mycket mer, som knappt något år förbigår, utan att forssen erhållit sitt offer.
Berget, utför hvilket vattenmassan störtar sig, är så brant, att det, på den ena sidan finnes ett stort mellanrum emellan vattnet och bergväggen, der ortens invånare inrättat ett laxfiske.
Bolla förde
Thorsten till den underbara grottan, hvars ena vägg bestod af skummande vatten.
Der rådde en besynnerlig skymning, emedan dagern i en slags gulaktig färg bröt sig igenom den rörliga vattenkolonnen.
Thorsten njöt det högtidliga intrycket af detta naturunder, med den lifligaste förtjusning.
Flickan tycktes dela hans nöje, men det var endast i hans glänsande ögon hon hemtade sin njutning.
Han märkte att hon endast fäst sin uppmärksamhet vid honom, och han fattade hennes hand.
Han ville hviska ett vänligt ord till henne, men ehuru i grottan forssens dån hördes liksom qväfdt, åtminstone dämpadt, var det så djupt genomträngande, att ingen mensklig stämma derinne kunde göra sig förnimbar.
Hon smålog vänligt, då hon såg honom röra läpparna och hon lade fingret på sin munn med en så älskvärd uppsyn, att han ovilkorligt tryckte henne intill sitt bröst.
Han kände hennes hjerta klappa emot sitt, och afskedsstundens smärta genomflög hans själ.
En tår smög sig i hans ögon och då han sakta tryckte en kyss på hennes läppar, nedrullade denna tår på hennes högt rodnande kind.
Men då var det, som hade en ny känsla vaknat i hennes innersta, eller som på en gång hennes känsla velat gifva sig luft.
Hon utbrast äfven i tårar, och med en blandning af blyghet och hänförelse, som underbart afspeglade sig i hela hennes väsende, besvarade hon hans omfamning och kyss; men hon hade efter ett par ögonblick återvunnit väldet öfver sig sjelf, och i det hon med smidigt behag slingarade sig ur hans arm, behöll hon hans hand i sin och ledde honom åter ut i dagen under Guds fria himmel.
Thorsten fästade sina blickar med djup rörelse på henne, men han bemannade sig äfven, drog den ring, han ärft af modren, från sitt finger och tryckte den på hennes.
"Behåll den som en åminnelse!", hviskade han.
Hon tryckte ringen emot sitt hjerta och en blick tackade honom.
Men hon förde honom nu skyndsamt uppför höjden tillbaka.
Då de uppkommit dit, visade sig oförmodadt
Anders på den andra stranden.
"Farväl!
Lycklig resa!" hviskade flickan vid denna syn, i det hon ännu en gång tryckte
Thorstens hand och skyndade till den tunga ökstocken.
"Farväl, flicka!
Gud vare med dig!" svarade han och torkade tårarna ur sina ögon:
"Om jag lefver, skall jag framdeles besöka dig!"
Hon svarade intet, utan sköt allenast ut sin farkost.
Med ett lätt hopp satt hon uti densamma och vinkade till honom sin afskedshelsning, hvarefter hon rodde utåt vattnet.
Thorsten kände sitt bröst häfvas af stormiga känslor vid denna syn.
"Var denna flickas själ lika skön, som hennes gestalt", tänkte han:
"och var den väl skapad att göra mig lycklig?
Hvarföre försköt jag min lycka, eller skall jag en dag återkomma för att söka den här i öknen?"
Men hastigt märkte han att flickans årtag blefvo ojemna.
Hon hade kommit strömdraget alltför nära: det fattade hennes farkost och svängde den ur riktningen.
Då begynte hon med förtviflans krafter att ro emot strömmen.
Thorsten och hennes frände, som stod på andra stranden, uppgåfvo rop af förskräckelse.
Men med tomma händer förmådde de intet uträtta.
Det dröjde också endast några ögonblick, innan flickan af den ökade farten till fallet märkte, att hennes räddningsförsök var förgäfves.
Då lät hon på en gång årorna falla och kastade sig på knä i båten.
Hon upplyfte armarna emot himlen, med en åtbörd af bön och undergifvenhet; derefter kysste hon ringen, som hon fått af Thorsten.
Nu fattades båten af sjelfva forssen.
Flickan satte båda händerna för ansigtet, och som en blixt försvann hon utför det svindlande djupet.
Thorsten störtade sanslös till marken.
Det var en skön, klar vinterafton i Stockholm.
De argandska lyktorna på Drottninggatan bestrålade ett lysande hvimmel af equipager, hvilka i det ypperliga föret, under klingande bjellrors musik, halkade fram emellan mängden af fotgångare, som bildade en ström vid hvardera sidan af gatan.
En stor del af de slädar som pryddes af eleganta damer, stannade utanför ett hus, der den rikt eclairerade första våningen antydde att det var en fête.
Det sades till och med att någon af de kungliga skulle komma dit, så att en talrik folkmassa samlat sig utanföre.
Damerna, som stego ur, blefvo i förbigående behörigen begapade; knuffningar utdeltes, speglosor slösades, eleganta herrar foro fram som skojare, tjufpojkar slogos, en bonde beskrattades, fruntimmer förföljdes och jungfrur skreko.
Det blef ute på gatan bullersamt, så att det slutligen var med en glad känsla, man tog sin tillflygt till den eljest qvalmiga societén deruppe.
Hvilken smak han har, den rika Lifmedicus Illerhjelm!
Intet var spardt som kunde bidraga till ökad glans åt den praktfulla fêten.
De skimrande ljuskronorna sväfvade öfver alla Stockholms märkvärdigheter i politiskt, litterärt och commercielt hänseende.
Man såg der artiga excellenser och högfärdiga underlöjtnanter, vittra köpmän och okunniga lärda.
Der fanns den vackra Grefvinnan, hvars ansigte varit värdt ett konungarike, om det blifvit fritt från den öfriga kroppen och hela själen.
I full gala framsväfvade der den förtjusande fröken, med de oskattbara talangerna, hvilka aldrig förtjusat någon annan än henne sjelf.
I förbund med döden
All rätt till öfversättning förbehållen.
ALB.
BONNIERS BOKTRYCKERI 1893.
– En sjuk själ i en sjuk kropp, – en sjuk själ i en sjuk kropp!
Ångarns skoflar slå obarmhärtigt takten till den gamla visan och sätta en utdragen tonvikt på sjuk: en sjuk själ i en sjuk kropp, en sjuk själ ... o. s. v. om från början igen.
Det är länge sedan den oslippliga devisen upphört att skrämma honom, numera icke ens oroar den honom, den bara plågar.
Den har blifvit grundtonen och innehållet i hans lif.
Den har börjat klinga i hans öron en gång för flera år sedan hemma i norden, den har tilltagit i styrka ju mera ansträngdt hans arbete blef att förjaga den, den har aftagit under omsorgsfullt hälsopedanteri på läkarordination, för att åter taga vid med dubbel ihärdighet, när näringsbekymren tvungo honom att intaga sin öfvergifna plats vid kontorspulpeten i banken.
Den har hållit honom i sjuklig spänning under hans lifs middagstimmar, den har fördärfvat hans husliga lycka för honom, den har gjort hans unga hustru till ett rådlöst offer för en sjuklings nycker och honom själf till en hjälplös slaf af hälsovårdsläran och läkarne.
Förliden höst lämnade han ändtligen hals öfver hufvud hem och ämbete och hustru och barn och flydde söderut undan sitt lifs plågsamma motto till hälsoorterna i Alperna.
Det följde med honom.
Han tillbragte en dyster, ensam vinter i kamp med det oslippliga, det ekade mot honom ur själfva tystnaden i högalperna och trängde sig på honom ur slamret af servisen vid table d’hôten.
Men när våren kom och snöskreden gledo dånande utför sina gamla vägar i klyftorna, då tog den gamla visan också vid med en så våldsam takt, att läkaren rådvill ordinerade distraktion och ombyte af luft.
Det var då han beslöt sig för sin rundresa i Italien.
Ett sista förtvifladt försök att skingra sitt dystra medvetande.
Bland de döda kulturernas grafstoder i Italiens vår gjorde han ändtligen paktum med sin förföljare.
Lifvets fege slaf, som jagade undan dödens röst inom sig, fick ändtligen förtviflans raska mod och vågade se sin obarmhärtige plågoande i ansiktet.
Under långa, sömnlösa järnvägsresor, när vagnarnas rassel oafbrutet läste hans dödsdom för honom, föll det honom ändtligen in att han stod inför något oundvikligt.
Han började öfverväga sin dom, försona sig med den, skärskåda sin fruktansvärde plågoande med fatalistens lugn, granska döden utan fruktan och utan hat, och se, – med en tyst, inre förvåning fann han honom långt mindre förskräcklig än hälsovårdsläran.
Den ensamme, uttröttade flyktingen undan det oundvikliga fick ändtligen den öfverlägsna martyrfattning, som bryter udden af själfva döden.
Han lossade frivilligt det ena bandet efter det andra, som höll honom bunden vid ett värdelöst lif, och för hvarje band som lossade kände han sig större, starkare och frimodigare.
När bekantskapen med döden en gång var gjord, var första steget till vänskap med honom taget.
I stället för en plågoande och förföljare, blef dödstanken hans stundliga, förtroliga sällskap.
De togo in tillsammans på dystra tredje klassens hotell, delade bädd i öde sofrum, som varit forna furstars praktgemak, bestego Vesuvius, gungade i samma båt under hvalfven i Capris blå grotta och i samma gondol på Venedigs kanaler.
Men den fordom så grymma rösten bytte tonfall och blef en mild, vemodig kvinnostämma, som talade om ro och hvila antingen den steg ur gatornas buller och hästarnas tramp, ur Medelhafsdyningens brus eller ur roddarnes fasta årtag.
Han somnade in om nätterna, medan hans egen puls slog takten till de kända orden, och han vaknade utan skräck om morgnarna, när de ljödo ur trätofflors tramp på vestibulens vittrande mosaik utanför hans sofrum.
Och nu talar stämman igen med oförminskad kraft ur ångarens skoflar, som stänka alpsjöns grönklara vatten akterut, så att solen gör en regnbåge i glittret.
Men förföljarens skräckinjagande, förlamande röst, hvilken förr ljöd i takt till klingandet af kassörens guldslantar, då han satt på sin höga kontorsstol i banken och räknade räntor – den ljuder vänlig och trött, som om också den längtade till ro efter deras två månaders långa hetsjakt öfver Italiens stora kulturgraf:
»En sjuk själ i en sjuk kropp, en sjuk själ ... o. s. v ....!»
Den, i hvars öron maskinbullret får text, är en halfgammal man med ett nervöst och oroligt ansikte, hvilket gärna slappas af i ett slags stirrande melankoli.
Det är ur en dylik försjunkenhet han rycker sig upp med en kraftyttring, hans blinda blick, som sett ut öfver sjön utan att varseblifva någonting, ändrar synaxlarna och får ett förnuftigt uttryck.
Han bemärker ett litet, hvitmåladt stenkummel – på stranden strax till höger om båten och hör biljettförsäljaren säga att här löper gränsen mellan Italien och Schweiz.
Då orienterar han sig än yttermera, gnider sig i pannan, blir fullt vaken och ser ånyo ut öfver sjön med en målares och observatörs skarpa ögon.
Den smala, underliga, mellan höga fjäll inklämda Luganosjön är som en schatterad sidenduk, hvars blågröna grundfärg växlar efter vind och dagrar.
Bisen rifver och rycker i duken, och där vindstötarna från de olika alpklyftorna törna ihop, där fräser och sjuder sjön, och den blågröna grundtonen blir svartblå med skumhvitt stänk.
Mellan det svartblå och tätt under stranden löpa bjärta ljusgröna strimmor smult vatten, och midt i en sådan strimma söker ångbåten lä under Monte Brés väldiga stalper, så nära stranden, att man ser almarnas unga löf rycka och vrida sig, när nordvinden kommer rusande utför branten och störtar sig öfver dem på hufvudet i det blågröna bråddjupet.
På allt detta ger den ensamme akt med ett visst fackmansintresse, han mäter upp höjderna i godtyckliga fot efter en måttstock, som han bär någonstans i hjärnan, han upptäcker till sin glädje en liten samling snö i klyftorna nära toppen af Monte Generoso, baddar sina tinningar i den, lugnar sig, och så slappnar blicken af igen, söker ett nytt intresse bland passagerarne på akterdäck, misslyckas, och glider drömmande vidare öfver engelsmännens korrekta resdress till Veltlineralpernas snötinnar långt i fjärran på andra sidan Comosjön.
Där blir den hvilande, tungsint och drömmande.
Ångarns skoflar tala icke längre, det faller en dof frid öfver honom, och han ser Veltlineralpernas snökedja med det tilltagande afståndet likasom växa upp ur dalen mellan Como- och Luganosjöarna.
Plötsligt kommer en villa och ett kyrktorn på sydsluttningen af Monte Bré in i perspektivet, och det far igenom honom en hemlig aning, en gammal egendomlig hågkomst, eller hvad det var, ett dunkelt medvetande, knappast verkligt, sväfvande och mystiskt, att han sett samma perspektiv med samma villa och samma kampanil en gång förut.
Hans tankar famla i præexistensens dunkel, han tycker sig ha upplefvat denna samma situation en gång förut, för länge, länge sedan, kanske i ett annat förflutet lif, ty det är första gången han ser Alperna och Italien.
Då går solen bakom ett strömoln, och det faller som en grönaktig skugga öfver landskapet.
Under hans letande i barndomsstämningarnas kaos slår denna grönaktiga dager som en blixt ned i hans medvetande och ger honom tråden i minnenas labyrint.
Han kommer ihåg en porslinservis i sitt föräldrahem, en porslinservis som användes bara vid festliga tillfällen, därför hade han bevarat den i minnet.
På den fanns detta samma grönaktiga landskap afbildadt med samma hvita alptinnar i fonden, samma kampanil och samma villa i förgrunden.
Det var alltihop!
Ingen mystik, ingen præexistens!
Han ler invärtes åt sina idéförknippelser, nästan nöjd öfver att ha fått reda på sammanhanget i dem.
Nej, lifvet hade ingenting annat att bjuda på än desillusionerande verklighet, som kunde förklaras.