Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Jag ser, vad som är å färde, sade han, i det han upplyfte den sårade på trappan, avkastade sin kåpa och lade henne under hans huvud.
I viljen mörda denne man.
Den ögonblickliga tystnad, som följde på spörsmålet, bröts av en röst, som svarade ur hopen:
- Han har förgivit den helige Simon.
Han är kättare och giftblandare.
- Ja, ja! skreks i korus.
- Du vill väl icke försvara en kättare och giftblandare, hördes en annan röst.
Det vore underligt av en rättrogen präst.
- Här skipa vi endast rättvisa, sade en karl, som steg fram ur hopen.
Vi ha beslutit, att han skall dö.
Dig vilja vi intet ont, men om du hindrar oss, så svara för dig själv!
- Hindra er? inföll Teodoros och ställde sig framför den sårade, så att han skyddade honom mot den påträngande hopen.
Icke vill jag hindra er, då I endast viljen utöva rättvisa.
Långt därifrån!
Jag har alltid älskat rättvisan och deltager gärna i allt, som påbjudes av henne.
Men rättvisan kräver ordning.
Var är nu domstolen?
- Här, svarades i hopen.
Här äro vi själva domare.
Domarne äro här, den anklagade där.
Men var äro den kärande och vittnena?
- Här!
- Vad sägen I?
Var detta eder rättvisa?
- Bah, vi ha nog vittnen, inföll en av männen.
Var är Anastasia, som med egna ögon såg, när den giftblandarens hustru räckte Simon den förgiftade födan?
- Rätt, Artemon, sade Teodoros.
Du skall visa, att du och de andre icke döma ohördan, det var så du sade?
- Att I icke viljen fläcka edra händer med oskyldigt blod?
- Att I ären kristna och icke vilddjur ... det är ju så?
- Stig fram, Anastasia! ropades i hopen.
Fram med dig!
Övertyga prästen ...
- Så att det blir slut med pratet, inföll Kyriaka med gäll stämma.
Anastasia, änkan från Dipylon, steg tvekande fram.
- Du är således vittnet? frågade Teodoros, i det han fäste sin skarpa blick på Anastasia.
- Vad såg du då?
Tala sanning, ty på dina ord vilar den armes liv!
Se honom och säg, om du vill ha hans blod över ditt huvud!
Batyllos hade öppnat ögonen.
- Och innan du säger något, så än en fråga, fortfor Teodoros, på vars avmagrade kinder en livlig rodnad hade uppstigit.
- Ja, jag har en son...
- Som du älskar?
- För vars lycka åtminstone någon gång ditt modershjärta bett till Gud!
- Ja, jag beder varje afton för mitt barn, svarade Anastasia med svävande röst, som yppade ett vaknande av ömmare känslor.
- Minns då, vad den Evige säger: »Jag är en stark hämnare, som straffar fädernas missgärning på barnen intill tredje och fjärde led.»
Vad har du sett, som ger dig rätt att kalla denne man giftblandare?
- Jag har sett, svarade Anastasia tvekande, att hans hustru någon gång burit mat till Simon.
- När såg du det sist?
- I solnedgången dagen före Simons död.
- Och du såg även, att maten var förgiftad?
- Det kunde jag ju icke se.
- Är detta allt vad du har att vittna?
- Säger ditt samvete, att detta vittnesbörd är tillräckligt för att döma den anklagade skyldig?
Se honom!
Se honom, den åldrige mannen, som väntar liv eller död av dina ord!
Tänk på din son och svara nu på min fråga!
Hon tvekade, hon kämpade med sig själv.
Men när hon i hopen bakom sig förnam nya, otåliga, hotande rop och fruktade, att det blodtörstiga packet skulle rusa fram och sönderslita offret ... när hon såg mordlystnadens föremål, som med halvt medvetslös blick stirrade i hennes ansikte, då kunde hon icke längre motstå intrycket av Teodoros' ord och sin egen bättre natur.
- Nej, nej, jag kan icke taga hans blod på mitt samvete.
Jag tror det ... hören, I vänner, jag tror, att han är oskyldig ... och ingen får taga hans liv, innan han tagit mitt.
Hennes samvete och hennes kvinnliga känslor voro väckta.
Svindeln, som drivit henne att förena sig med de blodtörstiga hoparne, var svunnen.
Hon såg nu allt som med andra, klarare ögon.
Hon kastade sig ned vid sidan av den sårade och fattade hans hand.
Segern började luta till Teodoros' sida.
Det gällde att gripa ögonblicket för att vinna den.
- Artemon, sade han, du, som icke vill döma någon ohördan, som ej vill sudla samvete och händer med oskyldigt blod, se, vittnet trycker den anklagades hand och vill med sitt liv värna hans.
Vad säger du om detta vittnesmål?
- Jag trodde, att hon sett mer, svarade karlen.
Det är nog möjligt, att Batyllos är oskyldig.
Artemon var icke den ende i hopen, hos vilken eftertanke och en mänskligare sinnesstämning började få inträde.
Men där funnos andra, hos vilka förföljelseraseriets svindel dränkte alla tankar, alla känslor i blodtörstens, och åter andra, som voro mäktiga av åtminstone denna tankegång:
Det är omöjligt, att de blodsdomar, som vi i dag fullbordat, skulle vara orättfärdiga; det är omöjligt, ty det vore förskräckligt.
Vi ha gjort oss skyldiga till så många grymheter; vi ha mördat barn i deras mödrars famn; vi ha icke skonat ålderns grå hår.
Om samvetet en gång skulle tillräkna oss allt detta ... nej, det vore för mycket ... vi måste ha handlat rättfärdigt ... och vad vi gjort har ju skett i Herrens namn, för den rena läran, för bekännelsens enhet.
Det var dessa, som i Teodoros började rädas sitt eget samvete.
De ville tysta honom, och om de själve, sedan detta mått av eftertanke börjat vakna, icke längre skulle mäktat bära hand på den sårade gubben, så funnos andra, som icke skulle tveka att med ett nytt bloddop styrka rättfärdigheten av deras förehavande.
Fördenskull invände de, i det de trängde in på Teodoros:
- Men han är kättare.
Det är nog för att förtjäna döden.
Lagen själv dömer kättare till döden, när de sammanträda till gudstjänst.
Femtio atanasianer skola ju i dag enligt lagens dom dö under bilan.
Skarprättaren för sig och vi för oss.
Han är känd av alla som en hårdnackad kättare.
Han svor nyss, att Sonen är av samma väsen med Fadern.
Gå undan, präst!
Svara för dig själv, ifall du hindrar oss!
- I haven då beslutit, att han skall dö? sade Teodoros med en röst, som darrade av rörelse.
I som bekännen Kristi namn, I haven då intet medlidande?
- Han är kättare!
- Se, han liknar en, som ligger på vägen, slagen av rövare.
Jag ropar till Gud, att en samaritan, en hedning måtte vandra här förbi!
Hans ögon skola skymmas av tårar, han skall icke fråga om den olycklige är en kättare, utan endast se, att han är en nödställd broder; han skall förbinda de sår, som I slagit, och bära den arme på skuldrorna till sitt hus ...
- Prästen pratar omkull er, karlar, inföll Kyriaka med skarp röst.
Hören I?
Han påstår, att vi äro sämre än hedningar och samaritaner.
Han påstår, att blodet, som du har på handen där, Timoteos, är oskyldigt blod; att blodet, som stänkt dig i synen, Alexios, är oskyldigt blod; att blodet, som färgat de här armarne (Kyriaka sträckte sina armar i luften), är oskyldigt blod.
Och ändå var det på Kolyttos, vänner, där hundratals rättrogne ihjälslogos af kättarne!
Sen I, vänner, sen här ...
(Kyriaka drog ned tuniken kring sin knotiga hals) ... sen I, att jag är blodig på min hals?
Sen I såren där?
Det är märken från Kolyttos, det är märken av oskyldiga kättaretänder, av en liten fördjävlat oskyldig kättarunges tänder, som ville bita halsen av mig, när jag i Guds och homoiusions namn avfärdade hans kätterska till mor.
På Kolyttos, vänner, ha de oskyldiga kättarne mördat edra fäder och söner.
På Kolyttos stredo kejsarens egna soldater mot de oskyldiga kättarne och bortburo efter stridens slut de oskyldiga kättarehuvudena på kejsarens egna lansar.
Kejsaren måtte vara en stor brottsling, som förföljer oskyldiga, och I måtten vara idel uslingar, sämre än samaritaner, hedningar och hundar, eller också är denne präst en lögnpräst, en hemlig atanasian, som förtjänar döden.
Ären I fega, karlar?
Skola käringarna fram i spetsen för er?
Slå ned honom!
Bekännelsens enhet, den enda allmänneliga kyrkan, vänner!
Bort med prästen, slå ned lögnprästen!
Hennes ord hade återtänt fanatismen.
De ursinnigaste i hopen rusade fram för att kasta sig över sitt offer.
De fattade i Anastasia, som skylde gubben med sin kropp, och sökte rycka henne bort.
Andra rusade emot Teodoros och stötte honom tillbaka; men kraftig och beslutsam som han var, återvann han gång efter annan sin post, avvärjde de slag, som voro måttade åt Batyllos, och kämpade som för sitt eget liv, ensam mot en övermakt av människolika vilddjur.
Nu sprängde en ryttare, klädd som kejserlig kurir, över gatan.
Folket hörde icke hans rop att giva rum.
Han drev på hästen in i massan.
Hästen stegrade sig.
Ryttaren svor och utdelade slag till höger och vänster med fästet av sitt svärd.
Teodoros nyttjade ögonblicket.
Dörren till det hus, vid vars trappa detta uppträde förefallit, var stängd, men icke läst.
Hon sprang upp för en stöt av hans hand.
Teodoros fattade
Batyllos under armarne och drog honom in i förstugan.
Anastasias passiva motstånd och Artemons tvetydiga uppförande, som, medan han fattade tag i Batyllos, knuffade undan de närstående, underlättade denna handling.
När ryttaren kommit förbi, voro prästen och kättaren försvunna och dörren bommad bakom dem.
De kallade till gudstjänsten.
Hopen, som annars skulle stormat huset, hade att välja.
De vildaste, med Kyriaka i spetsen, försökte bryta upp dörren, medan det stora flertalet skingrade sig och ilade bort för att icke komma för sent.
Än ett gagnlöst lopp mot dörren, och med några förbannelser skyndade de övrige åt samma håll.
Gudstjänsten förenade så många homoiusianer, som storkyrkan kunde rymma.
Men det var endast ett ringa antal i jämförelse med de massor, som voro i rörelse.
Vid samma tid, som det nyss skildrade uppträdet vid
Akarnaniska porten ägde rum, hade den regelbundna väpnade styrkan, understödd av en talrik folkmassa, gjort ett angrepp på de i Pirжus förskansade atanasianerna.
Det tillbakaslogs så kraftigt, att anföraren, för att med utsikt på framgång våga ett nytt, äskade förstärkning av en centuria bland de fyra, som under tribunen Pylades' befäl voro uppställda i grannskapet av storkyrkan och ännu icke deltagit i striden.
Pylades avsände den begärda centurian, men med order att icke förnya angreppet.
Man borde inskränka sig till att omringa det av atanasianerna innehavda kvarteret, för att hindra dem mottaga förstärkningar, som kunde göra dem vådliga och sätta dem i stånd att ifrån försvar gå över till anfall.
Denna avvaktande hållning borde man iakttaga till inemot aftonen.
Det var nämligen biskopens uppsåt att ordna homoiusianernas massor och väpna dem ur arsenalerna.
Han ville i egen person och följd av sitt prästerskap företaga ett avgörande angrepp på kättarne med de rättrognes hela samlade och ordnade styrka.
Till följd av denna order vart den stridslystna massa, som från staden strömmade till Pirжus, avtackad.
Sedan hon lugnats med utsikt på aftonens bardalekar, återvände hon till staden, förstärkt med avskummet i Pirжus, och med sina rysliga troféer från Kolyttos i spetsen.
Det var en vridrig åsyn skaran företedde, där hon vältrade fram emellan de gamla, halvförfallna murar, som förenade Aten med dess hamnstad.
Psalmer och slagdängor skrålades om varandra, och högt över oväsendet ljödo de outtröttliga ropen:
Död at giftblandarne!
Men bland dessa rop förnummos nu för första gången andra, i början höjda av några få röster, därefter av flera, slutligen tävlande i styrka med de förra:
- Död åt de hedniska hundarne, avgudadyrkarne!
- Ned med kristendomens fiender!
Hämnd på ärkehedningen!
Uppträden, som föreföllo under tåget till staden, läto ana, att nya elementer hade förenat sig med de förut verksamma.
Köpmansbodarna, som funnos i de långa portikerna å ömse sidor vägen, uppbrötos och tömdes.
Pirжiska gatan utmynnade till torget.
I dag låg en tung och mulen himmel över denna sköna, minnesrika plats.
Pelarrader och stoder syntes längta efter den förintelse, som är fullständig, när formen är stoft och stoftet spritt av himmelens vindar.
De voro nu ingenting annat än spöken från en förgången tid och ägde ingenting gemensamt med människovarelser liknande dem, som bildade de nu annalkande mörka, oroliga vågorna.
Zenons lärjungar hade, som vanligt, samlats i målningsgalleriets pelargång.
Mitt under de stormar, som brusade genom världen och skakade hennes hörnstenar, under den förskräckliga kampen mellan massor, som offrat mänsklighetens gudagivna gåvor, förnuft och vilja, på altaret åt den avgud, som nämndes Tron, den döpte Molok, som kallades Bekännelsen, för att sedan viljelösa drivas hit och dit av egna och andras rysliga lidelser--mitt under detta såg man kring en gammal Stoas filosof några män och ynglingar samlade för att lyssna till ord om sedlig självbestämmelse, om viljans seger över jordiska böjelser och jordisk fruktan, om människosjälens kraft att genom sig själv förädlas och genom dygden varda en spegelbild av Guds andes lugn och harmoni.
Det var denna lära, som fläktade storhet genom hedendomen, som fyllde Plutarkos' hjältegalleri med en rikedom av härliga män, en rikedom, samlad endast från tvänne Medelhavsländer, och likväl sådan, att det första årtusendet av kristlig odling, omfattande talrika folk, synes nästan som ett missväxtår på stora människor i jämförelse med honom.
Medan det homoiusianska packet drog förbi, genljöd torget av mångfaldiga rop, och bland dem:--Död åt avgudadyrkarne, hedningarne, kristendomens fiender!
Torgets stoder överhöljdes med stenregn; man såg här och där de mörka hoparne kräla upp på fotställen, såg stoderna, som de buro, krossas under slag av klubbor och stänger; men eget nog, de hedniska männen i målningsgalleriet vordo icke föremål för raseriet, man åtnöjde sig med att slunga skymford till dem.
Deras lugn kunde väl icke vara mäktigt nog att göra intryck på den mordlystna skaran; men det fanns till och med hos pöbeln en ärvd vördnad, en skygg aktning för järnmännen i Stoa.
Hoparne delade sig åt alla de gator, som ledde från torget.
Den starkaste drog till Tripodgatan, till Krysanteus' hus.
En man, som länge vandrat av och an utanför Perikles' Odeion, avlägsnade sig därifrån vid hopens annalkande.
Han hastade till
Pylades och underrättade honom om vad han sett och hört.
Kort därefter satt samme man till häst och sprängde bort genom dubbelporten.
Han var minst det tionde budet, som Pylades denna förmiddag sänt till Lysis' villa.
Pylades hade börjat sin bana som frigiven son till en av Annжus Domitius' slavar.
Sedan han valt krigarståndet, hade han under Annжus' skydd stigit tämligen hastigt till den värdighet han nu innehade.
Hans skaplynne, som lämpade sig för tidsförhållandena och förstod begagna dem, lovade honom en lysande bana.
Han hade emellertid förknippat sitt öde med Annжus Domitius', tills det som ett moget äpple skulle falla från modersträdet, som utvecklat det.
Pylades hyste djärva förhoppningar om Annжus Domitius' framtid och nästan omätliga om sin egen.
För närvarande var han ett verktyg, på vars duglighet och trohet prokonsuln kunde lita.
Den kejserlige kurir, vars ankomst till Aten vi bevittnat, hade ridit till Annжus Domitius' palats, men lika hastigt lämnat det, ledsagad av prokonsulns förtrogne kammarslav till häst.
Han hade inkommit genom Akarnaniska porten och lämnade några minuter därefter Aten genom dubbelporten.
En orgie.
Karmides hade bestått det prov, som prokonsuln underkastat hans vänskap.
Han, Karmides, hade verkligen satt sig upp på kappadokiern Akilleus och mitt i natten ridit ut till Lysis' villa för att hugsvala den bekymrade.
Sömnens hulda genius förde där sin vallmospira.
Gästerna slumrade, envar inom sin dörr, i den långa aulans pelargång.
Till och med den djupt bekymrade njöt en efterlängtad ro.
Karmides lät visa sig till den för honom bestämda sängkammaren, och snart var även han försänkt i drömmar.
Han drömde om Rakel och Hermione, om blodiga gatstrider, om olyckliga tärningkast, om fordringsägare och självmord.
Morgonstjärnan slog upp ögat, och i köksvärlden rådde den livligaste verksamhet.
Vid pass två timmar därefter vaknade Karmides vid tonerna av en ljuv musik.
Med den blandade sig Praxinoas stämma; hon grälade på slavinnan, som friserade hennes hår.
Medan Karmides lyssnade till dessa ljud och förbannade de usla drömmar Annжus Domitius hade beställt för sin gästs räkning, infunno sig slavar, som buro honom i badet.
Badet var yppigt, vattnet lagom varmt och mängt med ljuva parfymer, frottörerna mästare i sitt slag, som borde kunnat återgiva en gubbes lemmar ungdomens spänstighet.
Karmides kände sig föryngrad under deras händer och mäktig av alla möjliga epikureiska vapendater.
Från badet bars han till ett rum, där konstnärer av olika slag väntade honom, konstnärer av rakkniven, friserkammen och toalettpenseln.
Han teg och förtrodde sig lugnt åt sitt ödes blida makter.
Samtliga artisterna utförde sin sak väl.
Rakkniven fördes av den lättaste hand, lockarne uppmjukades med ambrosia och ordnades а la Foibos Apollon, toalettpenseln gjorde strecket, som höjer ögats glans, varefter Karmides ifördes kitonen och sandalerna och visades till samlingsrummet.
Här väntades han av de andra gästerna, som var för sig undergått samma behandling.
Karmides hörde på avstånd skratt och glada röster.
Ett samkväm, som började så tidigt på morgonen, var någonting ovanligt och retande.
Samtliga de närvarande uppträdde i morgontoaletter, bland vilka damernas utmärkte sig för genomskinlighet.
Damerna voro av två slag: de ständiga och de tillfälliga.
De ständiga voro Myro och Praxinoa; de tillfälliga voro två unga syriska slavar, som den kvinliga kitonen och de efter senaste damemodet friserade lockarne klädde väl.
Mellan dessa olika slags damer visade sig under samtalets gång intet spår till avundsjuka, men många av stark dragningskraft och växande förtrolighet.
Och när inga missljud från detta håll störde glättigheten, varifrån skulle de då komma?
Vi veta, att dagen var mulen, men även om morgonsolen skinit med sin klaraste glans, skulle svårligen en stråle funnit väg genom de tjocka tapeterna för salens fönster.
Rummet upplystes av lampors festliga sken.
Ej heller fanns, sedan två till tre timmar förflutit, någon i sällskapet, om icke Annжus Domitius, som påminde sig, att det var full dager därute.
Därtill bidrogo ej endast lamporna, utan än mer de ljuva, förrädiska viner, varmed man flitigt fyllde de kransade bägarne.
Samtalet fortgick naturligtvis allt livligare, allt mer sprittande.
Karmides hade öppnat det med en gäspning, det sista spåret av en orolig natt; Olympiodoros med en poetisk utgjutelse över morgonen och morgonrodnaden, företrädesvis den, som strålade på de fyra damernas kinder.
Annжus Domitius, den av statsgöromålen nedböjde, var icke otacksam för sina gästers bemödande att förströ hans sinne.
Hans glättighet växte med de övriges.
Vi vilja anmärka, att Annжus Domitius bland nyktra människor var prokonsul, patricier och romare; själve hans förtrogne unge vän Karmides påminde sig blott ur dimman av grundliga rus en faunartad Annжus Domitius.
Men en sådan fanns och väntade blott på tjänligt tillfälle och lämplig omgivning för att avkasta masken och framträda i hela sin befängdhet.
Under hovmannen dolde sig en naturmänniska, som, när hon släpptes lös, gav sig luft i den tokigaste, mest otyglade munterhet.
Emellertid voro de bud, som Pylades avsände till villan, emottagna av en slav, och chiffertavlorna, de medförde, överlämnade till prokonsuln, som läste dem, utplånade det skrivna med sin stylus, drack och skämtade, utan att deras innehåll syntes kvarlämna en allvarsam tanke på hans feta, skinande och leende ansikte.
Han drack, kredensade pokalerna åt Myro och Praxinoa, skrattade, berättade kärlekshistorier och skämtade plumpare, ju större verkan vinet och munterheten visade sig ha utövat på hans gästers livsandar.
Rodnaden, som färgade hans kinder, steg småningom över hans panna och övergöt den kala hjässan med varm cinnoberglans.
Hans huvud liknade en mogen, svällande druva.
Men detta förebud till faunens snara framträdande röjde sig icke, innan de andra gästerna börjat tillåta sig friheter i ord och gärning, för vilka lamporna borde slocknat, om de ägt den ringaste känsla av blygsamhet.
Musiken, som utfördes av osynliga konstnärer, tycktes följa ingivelserna från den ande, som livade sällskapet.
I början ljuv och smäktande, vart den allt livligare.
Myro, Praxinoa och de syriska slavarne, som voro dansare till yrket, fattades av rytmen, sprungo upp och kringsvävade varandra i dansar, som förmälde bajadärens luftiga rörelser med backantens vilda lust.
De unga männen, som vilade på sina soffor och åsågo dansen, kunde icke motstå begäret att deltaga.
Genom en hemlighet, som endast prokonsuln och festens osynliga tjänsteandar kände, var musiken beroende av hans vilja.
Hon spelade upp Kalabis, hellenernas cancan, en dans, som atenarne sällan dansade, utom vid tillfällen sådana som detta.
Annжus Domitius, som avkastat rosenkransen från sin kala hjässa och påsatt en yvig murgrönskrans, förenade sig med de övrige.
Hans väldiga mage syntes, i stället för att vara en börda, tjänstgöra som en luftfylld blåsa hos simmaren.
Han rörde sig på hälarne och var outtömlig på barocka åtbörder, som han förstod att para med en vighet, ett tillgjort allvar och en strävan till behagfulla rörelser, som i sin helhet väckte den ursinnigaste munterhet och upplöste det hela i ett samfällt skallande skratt.
Dansen kom ett ögonblick att stanna.
Domitius påtog en min av komisk förargelse; han låtsade vara stött, kastade sig i en soffa, torkade sin svettiga hjässa och inskränkte sig till att som åskådare njuta av dansens fortsättning.
Under allt detta hade hans tankar endast tillfälligtvis varit frånvarande från Aten och de händelser, som där föreföllo.
De bud, som Pylades skickade, satte honom i stånd att steg för steg följa deras utveckling.
Ju längre det led på förmiddagen, dess mödosammare, i trots av vinet och sällskapet, vart det för Annжus Domitius att tygla sin otålighet, som började övergå till verklig oro, och detta ehuru han visste, att Pylades ställt allt på bästa möjliga sätt.
Emellertid hade Pylades' sista brev innehållit dessa lugnande ord:
»Biskopen har gillat mitt förslag att låta vapnen vila i Pirжus till aftonen.
De våra äro blandade i massan, och det kan ej fela, att hon snart tågar tillbaka till staden.
Krysanteus är i sitt hus, som han öppnat till fristad för en mängd atanasianer.
Detta blir en ny orsak till vad som i alla händelser skall ske.»
Dessa ord voro, som nämnt, lugnande för Annжus Domitius.
Men han fruktade ännu, att det förberedda slaget skulle måttas för sent, och för sent vore det, när Petros efter gudstjänsten finge lediga händer och kunde utskicka sina präster som självskrivna ledare av hopen.
Dessa skulle otvivelaktigt avvärja faran från Krysanteus och rikta pöbelns raseri åt andra håll.
Efter dansens nöjen kommo bordets.
Villans arkimagirus1 hade utvecklat en förmåga, som bidrog att hålla sällskapets stämning på höjdpunkten.
Själva tärningarna, som under desserten framhades, slogos ur brädet av det ystra glammet.
Gästerna betjänades av utvalda slavgossar, vilkas långa lockar Olympiodoros föredrog framför servetten, när han mellan rätterna torkade sina med parfymerat vatten övergjutna händer.
Förgäves påminde Annжus Domitius med en anstrykning av allvar, att han var katekumen, att man borde skona hans religiösa känsla och teologiska övertygelse; man skrattade åt kristianernas trehövdade gud, liksom åt den gamle giktbrutne Zeus.
Det var ett hån utan gränser, och hade Olympen ännu ägt en ljungeld, måste de vilda hädelserna nedkallat honom över sällskapets huvuden.
1 Mästerkock.
Man grinade åt den dumma tron på själens odödlighet och prisade den visa lära, som bjuder att leva, så länge man lever.
Och benrangelsmannen, som var redo, emedan han, där gästerna så fordrade, aldrig borde saknas i ett välförsett och gästfritt hus, benrangelsmannen infördes och fick säte mellan gästerna, på en av de svällande vilosofforna kring bordet.
Man kransade honom, man förde bägaren till hans mun och hånade honom, emedan han icke kunde dricka.
Härunder inträdde taffeltäckaren, viskade något i sin herres öra och gick.
Annжus Domitius steg upp, tog en slev och slog henne kraftigt emot den stora, mitt på bordet bland dessertens läckerheter stående bålen, till dess han med denna infernaliska ringning slutligen lyckats tilltvinga sig sällskapets öra.
Han lade bort murgrönskransen, tog en min av allvar och värdighet och sade:
- Barn, jag nämnde nyss ett ord om teologisk övertygelse.
Det ordet var allvarligt, alltför allvarligt för att ej varda en förbisedd främling bland de skalkaktiga, vingade kupidoner, som fladdra från edra läppar.