Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till de flera talande skäl för återremiss, som af Hrr Bildt och Fåhraeus blifvit anförda, vågar jag endast lägga det, att om mitt förslag hade bifailits, skulle en början blifvit gjord att här få infördt, hvad som redan i detta afseende begagnas vid Norska Storthinget, hvarigenom icke blott allmänheten, utan äfven vi sjelfva, kunde få reda på hvad som passerar i de serskilda Stånden, utan att vi behöfva ord för ord trycka våra prot:r.
På detta sätt skulle en besparing upkomma, som vore vida större än den kostnad, som mitt förslag skulle hafva medfört.
Frågan bar dock fallit vid denna Riksdag; men jag önskar åtminstone att R. och Ad. icke genom sitt beslut måtte godkänna den af Utsk. vidtagna åtgärd.
Hr D alman, Wilh. Fredr.
Anledningen, hvarföre jag begärde ordet, var att inhemta den uplysning, sorn Ridd.- Sekret, redan lemnat, och hvarigenom denna discussion blifvit i det närmaste öfverflödig.
Men då jag har ordet, tager jag mig friheten att, utan att yttra mig i sjelfva saken, nämna, att det finnes en expedient, som af R. och Ad. kan begagnas och som skulle leda till samma resultat, som det genom den afslagna motionen åsyftade, eller en riktigare upfattning af discussioneroa och af hvad som här tilldrager, än som f. n. äger rum.
Denna utväg vöre att låta referenterna förflyttas in i salen, till någon lämpligare plats, der de kunna böra hvad som yttras, hvilket f, n. icke för dem är möjligt.
Jag är fullkomligt förvissad derom, att de referenter, som här hafva rum på läktaren, icke tillhöra något politiskt parti, utan att de tvertom sätta sin ära uti att återgifva discussionerna så opartiskt och fullständigt som möjligt; men »ultra posse nemo obligatur», och det är min fasta öfvertygelse, att det är oförmåga, och icke brist på god vilja hos dessa referenter, att de icke kunna fullkomligt upfatta hvad som här afhandlas.
Finge de en lämpligare plats i salen, och kunde de dessutom genom en vaktmästare sätta sig i kommunikation med tryckeriet; så att deras referater under loppet af plenum kunna sättas och färdigtryckas, då kunde allmänheten, straxt efter pleni slut, få kännedom af hvad som der förelupit.
Då detta Betänk, redan af tre Stånd är bifallet, torde R. och Ad. finna, att det icke tjenar till något att återremittera detsamma till Utsk., och jag hoppas derföre att det af mig nu framställda förslaget må anses såsom en slags mellankommen part, hvars öde beror ensamt på R. och Ad., eller måhända Hr Gr. och Landtm., att afgöra.
Då det onekligen skulle öka riksdagsskrifveriet och vara utan ändamål att återremittera detta Betänk,, får jag, för Den 6 December e. m. 453 min del, föreslä, att R. och Ad., efter den underrättelse som nu från de andra Stånden inkommit, måtte, med ogillande af Utsk:s motiver, låta vid hvad Utsk. föreslagit bero.
Då jag, genom de uplvsningar Ridd.Sekret, lemnat, äfvenledes är öfvertygad att en återremiss icke tjenar till något, anhåller jag att R. och Ad. måtte för sin del besluta, att det ifrågav:de Utlåt, icke föranleder till annan åtgärd, än att R. och Ad. vill låta dervid bero.
Jag tror att det förslag Frih.
Raab framställt, ang:de en opinionsyttring af R. och Ad., är stridande emot de former, enl. hvilka StatsUtsk:s Bet:n skola behandlas.
Jag anhåller fördenskull, i öfverensstämmelse med hvad Hr Bildt begärt, att R. och Ad., efter de uplysningar som af Ridd.- Sekret. blifvit lemnade, måtte förklara, det detta Utlåt, icke föranleder någon annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Här hafva nu icke mindre än tre olika förslag blifvit framställda, nemi. af Hrr Bildt och Printzensköld samt af mig.
Det skulle blifva besvärligt för R. och Ad. att möjligen få votera om alla dessa förslag, och då jag föreställer mig att ett ogillande ligger inbegripet deruti, att »man låter dervid bero», så vill jag låta bero vid Hr Bildts förslag, samt hemställer, huruvida icke Hr Printzensköld skulle vilja göra likaledes.
Uppå härefter framställd propos. beslöt R. och Ad. att låta vid StatsUtsk:s förevar:de Utlåt. bero.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk:s d. 29 sisth Nov. och d. 3 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 8, ang:de Riksdagskostnadernes bestridande.
Med anledning af den uplysning
Hr Dalman nyss lemnade, eller att referenterna på läktaren icke kunna upfatta hvad som yttras här i salen, får jag väcka den motion, att R. och Ad. måtte åt dem uplåta en lämplig plats inom salen, samt anhåller om remiss af denna min motion till Riddarh.Utsk.:
Att R. och Ad. ville anmoda RiddarhusDirekt:n låta bereda en lämpligare plats, än den åt Tidningsreferenterne nu uplåtne, för de Tidningar, hvilkas Redakt:r önska att af den myndighet eller person, R. och Ad. behagar utse, erhålla tillstånd att densamma begagna.
Hr Gr. och Landtm., enär det nu först å föredragn:slislan förekommande mål, StatsUtsk:s Mern.
N:o 9, icke var af beskaffenhet, att lämpligen böra af honom föredragas, till Gr.
Gyldenstolpe, Anton Gabriel, hvilken såsom fullmäktig för Don 6 December e. m.
Grefliga ätten N:o 55, Cronhjelm till Flostad, var främste närvarande ledamoten, öfverlemna! klubban samt afträdt, föredrogs och bifölls StatsUtsk:s berörde d. 29 sisth Nov. och d. 3 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 9, ang:de godtgörandet af Hr Landtmarskalkens och Hrr Talmäns ökade Riksdagskostnader.
Hr Gr. och Landtm, återkom och föredrog BankoUtskis d. 29 sisth Nov. och d. 3 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 3, med öfverlemnande af BankoFullmäktiges till Utsk. a fg i fria Berättelse. R. och Ad. fann detta Mern. ej föranleda till annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Hr Ehrenborgs, Richard, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion, ang:de låneunderstöd för anläggning af en jernväg emellan Köping-Hult-banan och Lindesberg.
Föredrogs H.
Exc. Hr Gr. Löwenhjelms, Carl Axel, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion om införande af penningedepositioner, i st. f. nu bruklig borgen för vissa tjenstemän samt för arrenden af Staten tillhörig egendom.
En i samma syftning gjord motion, som den nu föredragna, var äfven vid förra Riksdagen föremål för li.
St:rs behandling; den vann dock icke då bifall, och samma skäl för dess afslående, som då ägde rum, förefinnas äfven nu.
Jag vågade då mot den högt värderade motionärens förslag framställa åtskilliga anmärkn:r i afseende på den del deraf, som rörde boställsarrendena.
Jag har sedan dess vunnit en ökad erfarenhet, och finner mig jemväl nu nödsakad att göra några invändningar mot motionärens första förslag, ang:de ansvarighet för sådana upbördsmän, som hafva Kronans medel om händer.
Motionären har föreslagit att, i st. f. den borgen, som en dylik upbördsman nu ställer, skulle lian lemna en obligation, motsvarande borgenssumman.
Jag hemställer till Eder, mine Hrr, om det är sannolikt att en person, som t. ex. önskar blifva befordrad till Landträntmästare, till Kronofogde eller till någon annan upbördsplats, kan hafva en sådan förmögenhet på sin ficka, att han ur sin egen kassa kan åstadkomma ett dylikt hypotbek, som måste ligga räntelöst och vara för honom oanvändbart under hela hans tjenstetid.
Jag tror mig kunna åberopa' samtlige Landshmes erfarenhet, då jag påstår, att det i allmänhet är svårt att finna personer, som hafva både den skicklighet, den kända karaktersfastbet och öfrige egenskaper, som erfordras för en så beskaffad plats; desto svårare skall det då vara att finna en, som i förening härmed äger en förmögenhet, som kan göra det för honom möjligt att anskaffa ett kapital, hvilket han för hela sin tjenstetid skall deponera.
Det ligger redan en stor svårighet i att skaffa borgen, och man må icke tro Den 6 December e. m. att dot är något lekverk.
Man må anse en persons karakter huru som helst: att gå i borgen för hela hans lefnad, derpå torde man mer än en gång betänka sig.
Man kan^ gå i borgen för en sede! i diskonten, som gäller för ett halft år, eller på en sedel med upsägning, der så väl borgersmannen som den låntagande äro i tillfälle att när som helst göra slut på förbindelsen.
Men att gå en borgen för en persons upförande under hela hans lefnad, så att någon fara för balans i honom anförtrodda medel icke upkom* mer, det är en ganska betänklig sak.
Vi känna redan nu, huru svårt det är att anskaffa personer, som äro lämplige för upbördsplatser; men om det f. n. har många svårigheter med sig att få en borgen för en viss summa, hvilken först när upbördsmanrien genom oredlighet eller slarf kommit i balans skall utbetalas, huru mycket svårare måste det då ej vara för en person utan förmögenhet att få låna ifrågav:de summa, den han sedermera för hela sin tjenstetid måste deponera.
Jag går så långt att jag anser Staten vara obillig, då den fordrar borgen, och jag skulle vilja föreslå att hela detta borgenssystem uphörde; ty nog kan Staten lättare stå den risken att en eller annan gång göra en förlust, än den enskilde.
Jag tror att do högre tjenstemännen borde ikläda sig ansvaret för hvad de lägre göra, i st. f. att Staten, för egen säkerhet, kastar förlusten på andra medborgare.
Jag vet väl att det nu icke lönar mödan att tala om uphörandet af detta borgensvstem, ehuru det är temligen väl kändt, att de ifrågav:de personerna hafva så stora summor om händer, att förbindelsen blott motsvarar en ringa del deraf.
Staten äfventyra!- också att desto säkrare göra förluster, som det icke är deras fel, som äga att föreslå upbördsmännen, om dessa arn oredliga eller slorfviga.
Ty om man finner en person, hvilken man med full öfvertygelse, och på grund af den kännedom man under sin tjenstetid erhållit om hans karakter, vill föreslå till erhållande af en upbördstjenst, så svarar denne helt enkelt: »jag kan icke skaffa borgensmän.» och man nödgas då antaga en person, på hvars karakter man sjelf är mindre säker, derföre att denne person, i nyssnämnde fall, lyckats att upfylla de föreskrifne vilkoren.
Hvad åter beträffar förslaget att lemna obligation för arrende, så skulle, derest denna grundsats blefve antagen, deraf följa, att arrendesummorna blefvo lägre än de nu äro, och att boställsarrendena skulle blifva föremål för ouphörliga spekulationer.
Det är nu icke serdeles svårt för en person, som är känd för att, vara driftig, arbetsam och redbar, att skaffa sig en borgen för ett mindre arrende; men han skulle icke kunna skaffa sig det kapital, som erfordrades för att kunna afgifva den föreslagna obligationen.
Denna grundsats skulle således leda till ett rikedomens öfvervälde öfver den mindre bemedlade, och jag tror icke att det nu är rätta tidpunkten att längre gynna rikedomen; den har sin vigt, och mången anser den äga en alltför stor sådan, men att införa så beskaffade författningar, som ännu mer skulle öka denna vigt, tror jag icke vara lämpligt.
Det vore att hindra den arbetsamme från att erhålla ett arrende, ett medel för sin och sin familjs utkomst; Den S December e. m. ly då han icke allenast skulle anskaffa det kapital, som borde såsom säkerhet för arrendet deponeras, utan äfven den icke obetydliga summa, som behöfdes för att inköpa inventarier och sätta gårdsbruket j gång, tror jag att den obemedlade skulle härigenom blifva utsatt för oöfvervinnerliga svårigheter att på ifrågavrde väg vinna sin bergning.
Af dessa skäl önskar och hoppas jag att Utsk., efter öfvervägande af saken, måtte afslå motionen äfven i sistberörde afseende, samt anhåller att detta mitt anförande måtte få åtfölja till Utsk.
I det resultat, hvartill Hr Nordenfelt kommit i afseende å förevar:de motion, instämmer jag till alla delar.
Jag kan likväl icke med honom förena mig i de motiver, hvilka han i första delen af sitt yttrande anförde ang:de olämpligheten af att ens hafva någon slags borgens-förbindelse af kronans upbördsmän.
Om Ilr Nordenfelt erinrar sig hvad 1794 års författn. stadgar ang:de borgensförbindelser, så utgöra de ett belopp, efter den tidens penninge-värde, af 1,500 R:dr Specie.
Jemför- man nu denna summa med vårt nuvar:de penningevärde, så erhåller man ett belopp af 4,000 R:dr b:ko, motsvarande den primitiva borgen å 1,500
R:dr, hvilken sålunda stigit med ungefär af sitt ursprungliga värde.
Man kan häraf och då man för öfrigt finner, att, innan 1794 års författn. utkom, alla upbördsmän, särdeles Kronofogdar och Räntmästare voro pligtige att ställa obegränsad borgen för sig, ingalunda antaga, att de borgensförbindelser, som af dessa Kronans upbördsmän skulle anskaffas, egentligen äro att anse såsom någon slags pekuniär eller materiell säkerhet för den upbörd de äga om händer, enär denna upbörd, såsom Hr Nordenfelt anmärkt, är många gånger större.
Men, då dessa tjenstemäns befattn. är så beskaffad, att penningar skola af dem förvaltas och redovisas, sä måste det vara Statens ovilkorliga rättighet att erhålla någon annan och säkrare garanti för deras lämplighet till tjensten, än det förord, som en eller annan Landshöfding eller annan embetsman, eller Colkm kan afgifva; och denna garanti anser jag finnes i de nu föreskrifna borgensförbindelserna.
Jag tror nemi., att hvar och en, som söker en sådan tjenst och som gjort sig känd för redlighet och pålitlighet i sin enskilda och offentliga vandel, skall åtminstone inom den ort, der han vistats utan svårighet finna personer, de der hafva så mycket förtroende till honom, att de, för att bereda honom tillträde till den sökta tjensten, ingalunda skola draga i betänkande att lemna honom den i jemförelse med upbördstjenstens vigt obetydliga säkerhet, som af Staten fordras.
Jag tror äfven att de svårigheter, hvarom Hr Nordenfelt talat, att erhålla dylika tjenstemän, icke äro för handen; ty om än den sökande är fattig, så, om han är rik på redlighet och väl känd inom sin ort, anser man som en bagatell alt lemna honom den säkerhet han begär, och han blir icke den, som kommer att gå miste om tjensten derföre att han icke åger någon enskild säkerhet.
Den 6 December e. m. 457
Detta har jag velat nämna i afseende å den förmenta olämpligheten af det för Statens upbördsmän gällande borgenssystemet, på det att vederbörande Utsk., icke mätte på grund af Ilr Nordenfelts anförande misstaga sig och ingå på den af honom framställda grundsats.
Jag skall endast med få ord uptaga en del af hvad den siste värde talaren nyss yttrat.
Jag tackar honom för det han erkände hvad jag yrkat i hufvudsaken, nemi. att icke något ännu svårare, än de nu föreskrifna borgensförbindelserna, måtte blifva stadgadt; men jag ber att få erinra den värde talaren derom att, om äfven med de nuvarrde föreskrifterna i detta fall, en person, sorn har ett obefläckadt rykte, och som från sin ungdom upfört sig moraliskt rätt, redligt och ordentligt, icke har någon svårighet att för tillfället anskaffa den ifrågavarande borgens-förbindelsen, så kan dock inträffa, och har äfven gjort det, att de redliga personer, som ingått borgens-förbindelsen och hvilka måste vara öfvertygade om att vid alla tillfällen kunna upfylla densamma, genom en eller annan orsak blifvit bringade i den ställning, att de för sitt eget eller sin familjs bästa, icke längre se sig i stånd att fullgöra den förbindelse, de åtagit sig.
De nödgas derföre återkalla densamma, utan att de derföre hysa något misstroende till den embetsmans redlighet, åt hvilken de lemnat sitt förtroende.
Jag hemställer till den värde talaren, om han såsom embetsman skulle finna det behagligt, att, då han redligt förvaltat sin tjenst, finna den borgensförbindelse, som förskaffat honom densamma, återkallad, och om det vore angenämt för honom, att springa än till den ene än till den andre och bedja: »för Guds skull hjelp mig, eljest mister jag min tjenst och mitt bröd.»
Jag tror att denna omständighet tål att tänka på.
Det finnes äfven personer, och dessa äro måhända de pålitligaste och de som mest göra nytta på den plats, der de äro ställda, hvilka äga den stoltheten, att förr afslå från sin tjenst, än underkasta sig besväret och förödmjukelsen att gå till Pål och Per för att skaffa sig en borgen.
Sådane personer är man nu tvungen att gå förbi, och jag tror icke att Staten vinner någonting derpå.
— Jag kan således icke frångå den tanken, jag från början yttrat, att Staten är orättvis, då den, för att trygga sig mot möjliga förluster, som för den sjelf ofta är en småsak, fordrar att den enskilde medborgaren skall göra upoffringar.
Jag får förklara, att båda de siste talarne, af hvilka hvar och en yrkat afslag af Gr.
Lövvenbjelms motion, ganska klart visat behofvet af en förändring i förevar:de afseende och, efter min öfvertygelse, särdeles väl förordat framgång åt den syftning motionen innehåller.
Den ene bar emellertid på samma gång han i bjerta färger målat vådan af en sådan slags säkerhet, som motionären föreslår, äfven upvisat olämpligheten af vårt nuv:de borgens-system, och den andre har sagt, att det hörer till vänskapen, att, när man behöfver en sådan borgen, 458 Den 6 December e. m. gå till sina vänner.
Jag hemställer till eder, mine Hrr, om det icke vore vida lyckligare, om hela detta borgens-system uphäfdes, och när man väcker fiåga derom, hvarföre då sätta sig deremot, just då man afrnålar hela för farligheten af systemet.
Om, i st. f. den borgen, som nu åligger sökande till upbördstjenster att ställa, det vore föreskrifvet, att han skulle lemna hypothek för ett mindre kapital, tror jag att det för honom skulle vara vida lättare att erhålla borgen för en sådan mindre summa, hvilken kunde inbetalas under två eller tre år, än en borgen för 25 år.
Jag hoppas fördenskull, att Utsk. skall taga i noga öfvervägande detta förslag, som af Hr Gr. Löwenhjelm blifvit väckt lill afhjelpande af de stora olägenheter, som Hrr Printzensköld och Nordenfelt afmålat.
Den der stoltheten, som Hr Norden felt omtalat hos en eller annan person, hvarigenom han ser sin heder förnärmad uti föreskriften att anskaffa en borgens-förbindelse, då han söker en Statens tjenst, är af den beskaffenhet, att jag sannerligen tror Staten vara mest belåten med, att en person med dylika stolthets-begrepp icke inkomme i dess tjenst.
Hvar och en, som söker hvad man kallar Kronans kaka, är skyldig att underkasta sig de vilkor Staten för tjenstens erhållande fastställt, och då biifver det icke något förnedrande för honom att anmoda två af sina vänner om en borgensförbindelse, som endast är vil korlig och hvilken i de allra flesta fall icke kommer att bringas i någon slags verkställighet.
Då dertill kommer att en hvar, som ingått en sådan borgen, är berättigad att upsäga densamma, tror jag icke att det medför så många oLägenheter att dessa borgensförbindelser finnas, som Hr Nordenfelt påstått.
Min snart tjugufemåriga erfarenhet i den tjenst jag bekläder, och hvilken satt mig i nödvändighet att undersöka hvarje rättsfråga inom Upbördsverket, har öfvertygat mig om att borgens-systemet, långt ifrån att vara olämpligt, snarare utgjort en säkerhet derför, att dugliga och pålitliga personer blifvit antagna i Statens tjenst.
Man bör icke fördöma en institution derföre, att man sjelf möjligen anser den vara för sina begrepp om heder om stolthet förnärmande, utan man måste jemväl se på Statens säkerhet, och de medel han lämpligen må kunna begagna för att freda sig för påföljder, hvilka möjligen kunde upkomma, om en person genom konsiderationer befordrades till en upbördstjenst, som han måhända icke bort erhålla.
För öfrigt må jag säga, att det icke ligger någon svårighet uti att personer, som ingått en borgens-förbindelse af ifrågavar:de beskaffenhet, så att säga hålla tummen på ögat på den de borgat för.
De bo vanligen, efter hvad erfarenheten har gifvit mig vid handen, i den ort, der upbördsmannen vistas, och de äro således bättre, än till och med Landshöfdingen och hans närmaste kontrollant, Landskamereraren, i tillfälle att efterse, det upbördsmännen upfylla sina förbindelser, samt kunna esomoftast vara ett lämpligt biträde åt läns-styrelsen att utöfva kontroll på dessa tjenstemän.
Går det så långt, att ett underslef kan befaras, upsäger Den 6 December e. m.
Jöftesmannen sin borgen, och då har äfv.
K M:s Bef:h:de erhållit ett lystringsord, som sätter honom i tillfälle att tillse, det den upbördsman, som förlorat sin löftesmäns förtroende, icke vidare får med Kronans medel att skaffa.
Jag tror, att hvarken Kronan eller K. M:s Bef:h:de derpå skola komma att förlora.
Jag instämmer till alla delar i hvad Hr Nordenfelt yttrat.
Jag anser det vara Statens skyldighet att vidtaga så beskaffade kontroller, som äro nödvändiga och behöfliga för att förekomma balanser hos Statens upbördsmän, men jag kan icke inse, att det dr lämpligt att kasta ansvaret för en balans, som möjligen upstått just genom en försummelse hos den, som äger att utöfva kontrollen, på andra personer, de der af vänskap eller andra orsaker gått i borgen.
Hvad deremot
Hr Printzensköld yttrat, kan jag icke anse på något sätt gendrifva eller vederlägga hvad Hr Nordenfelt i saken anfört.
Alströmers, Jonas-, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion, ang:de förändrad organisation af Religionsvården.
Hr Ter smeden, Nils:
Den framställning motionären gjort är af så omätlig vigt, att det säkerligen skulle förefalla Utsk. besynnerligt, om den icke från detta Stånd beledsagades med några anmärkn:r.
Förslaget år af så stor omfattning, att jag tror, att för att bringa det till det slut, som motionären önskar, skulle erfordras längre tid, än den som åtgick för våra gamla kyrkomöten.
Om jag å ena sidan gerna medgifver att detta förslag bär vittne om en stor kristlig fromhet och mycket andligt nit, kan dock å andra sidan icke förnekas, att, för att vinna det stora mål motionären åsyftar, erfordras ganska djupa insigter och mycken erfarenhet, och om jag sade, att förslaget bär vittne om dessa egenskaper till något högre mått, så talade jag mot min öfvertygelse.
Det onda, som öfverklagas i vår församling, anser motionären härflyta från de falska begrepp, hvilka man af ålder fästat vid ordet Kyrka.
Han förmenar nemi., att äfven inom vårt protestantiska land lemningar ännu finnas efter påfveväldet, det der skulle uppenbara sig i våra lagar och författn:r.
Han tillägger dock: »att
Guds anda hvilar ännu öfver nordanlanden och derom bär vår tid ojäfaktiga vittnesbörd.»
Jag delar detta glada hopp med honom, och bland de många bevisen på att Guds anda verkligen hvilar öfver oss, vill jag nämna, att oaktadt de stora försök, som sekterismen i senare tider gjort att skilja vår Kyrka från vårt samhälle, står hon dock orubbad qvar i sin lyckliga förening med Staten.
Motionären säger vidare, att till följd af det vittnesbörd, att Guds- ande hvilar öfver oss, skola vi ock vara tacksamma derför.
Dertill hörer i främsta rummet att vi tillse, huruvida religionsvården är sådan, som den bör vara, och om den är anförtrodd 460 Den 6 December e. m. åt ett Presterskap, som är förtroendet värdigt.
Han finner det icke, och detta af många skäl.
Han frågar om
Presterskapet motsvarar fordringarne på detsamma, och han framdrager i detta afseende ur Bibeln Aposteln Pauli ord, som beskrifva huru en Biskop skall vara beskaffad, samt finner ingen öfverensstämmelse emellan dessa ord och det nuv:de förhållandet.
Han frågar då, hvaruti orsaken härtill ligger, och svarar med Paulus, att vi förgätit samme apostels förmaningar, »att icke för hastigt lägga händerna på någon och icke heller göra sig delaktig i annans mans synder.»
Den värde motionären begår här, som det vill synas, samma fel som våra andliga ifrare vanligen begå: de söka nemi. stöd för hvad deras hjertan anse riktigt i lösryckta stycken ur den Hel.
Skrift.
Med samma skäl som han säger, att felet hos Presterskapet ligger deruti, att man för tidigt lägger händerna på dem, kunde man också anföra hvad Evangelisten Lucas säger i Apostlagerningar, att Christus och Apostlarne lade händerna på dem och de blefvo delak t ige af den Hel.
Anda, och deraf sluta att hvar och en blott genom händernes påläggning blefve en värdig Prestman.
Så hafva äfven sekteristerna förfarit i vår församling, såsom vi ganska väl känna, i det de ordinerat sina egna prester medelst händernas påläggande och frammanande af den Hel.
Anda, hvaraf de då ansett dem del ak t ige.
Ehuru jag i allmänhet medgifver, att denna motion vittnar om mycken kristlig fromhet, kan jag dock icke undgå att nämna, det motionären, säkerligen ofrivilligt, gjort ganska svåra beskyllningar mot hela vårt Presterskap.
Felet hos detta Presterskap, säger motionären, ligger deruti, att det saknar andligt lif, och detta påstående grundar han derpå, att man vid Presters ordination väl undersöker om de innehafva ett visst kunskapsmått, men icke, huruvida de hafva erforderliga andliga gåfvor.