Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Danska kyrko-ordningen af d. 14 Juni 1539 och K. hr. d. 23 Mars 1568.
Del är visserligen sannt, att, genom dessa K.
Danska författningar, tillerkändes denna helgonskyld skolorne, men delta skedde på ett sätt liknande ett ömsesidigt ingånget kontrakt; men om alla vore öfverens eller icke, kan jag icke upplysa; nog af, uti kam.-collegii till K.
M. uti ämnet afgifne utlåt, säges det: ”Skolornas rätt till denna helgonskyld är, efter kam.-collegii åsigt, ostridig och kan icke vara tvist underkastad.
Den grundar sig i allmänhet och i första rummet på K.
Danska ordinantien d. 14 Juni 1539 som förmår, alt landssocknar, hvilka äro städerne något nära belägna, skola taga sig ”Soeknedegn” eller klockare och låta honom få den vanliga räntan till en hjelp vid studierne, i hvilket afseende K. brefvet d. 26 Mars 1568 ytterligare stadgar, att då mångenstädes uti Skåne socknemännen uti socknarne närmast omkring städerne icke ville hafva degner af skolorna, såsom ordinantien utvisade, ulan togo sjelfve till degner hvil - 312 Den 5 Februari. ka de behagade, somlige alldeles olärde och oduglige, att undervisa socknens ungdom i deras barnalärdom och att göra vederbörlig tjenst i kyrkan, så skulle, när de landsdegne, som då funnes i någon socken, belägen 2 mil nära städerne, doge eller pä annat sätt komme från socknarne, ditsändas personer från skolorna i närmaste städer, som socknarne besökte; att super-intendenter och skolmästare borde hafva inseende derpå, alt i socknarne tillsattes personer, sorn vore så lärde och förståndige, alt de kunde göra den tjenst, som ålåg en degn samt undervisa och lära det unga folket deras barnalärdom; och att socknemännen skulle till desse personer utgöra den ärliga ränta, sorn en degn tillkomme och han borde hafva efter ordinantien.
Dessa författningar ådagalägga, enligt kam.-collegii tanke, att helgonskylden utgjorde lön för klockaren, hvars åliggande det var att dels göra tjenst i kyrkan och dels undervisa ungdomen i socknarne.
Karn.-collini anser dessa skyldigheter hafva blifvit öfverflyttade på skolorna emot rättighet att uppbära lönen, hvilket förhållande ännu fortfar, endast med den under lidens lopp vidtagna förändring, att skolorna i socknarne aflöna substituter, i st. f. all dit utskicka särskilda personer af lärare eller disciplarne.”
Häraf synes, att från skolorne skulle klockare utsändas för socknarnes behof.
De skulle äfven, enligt den äldre åberopade författningen, vara lärare vid sockenskolorne, och det säges vidare, att de skulle biträda vid klockaretjensten; och det är på denna grund, stadsskolan skall antaga och aflöna klockaren.
Så sker ej nu, och just på denna grund anser jag kontraktet brutet.
Utsk. säger vidare, att en obillig förmån skulle uppstå för de smärre socknarne, hvilka återfingo sin utgifna helgonskyld.
Jag kan icke finna någon obillighet deruti, att de återfå hvad de sjelfve erlagt; dessutom har uti lt.
M. af år 1845 anmälts, att det öfverskott, som härvid skulle uppstå, sedan klockarelönen blifvit bestämd, skulle användas till folkundervisning.
Jag skulle tro, alt det vore en nödig åtgärd, alt helgonskylden återginge.
Jag anser, att dä stadsskolornes undervisningsåtgärder sträcka sig till hela provinsers innevånare och ej till dessa socknar ensamt, det är billigt att icke endast dessa socknar dertill böra betala.
Då jag talar om billighet, får jag nämna, att de socknar, som ligga öfver 2 mil från städerna, tillgodonjuta en förmån, som icke tillkommer de socknar, som äro belägne närmare derintill.
Pä grund af alla dessa skäl, förenar jag mig i den åsigt Hr von Rosen uttalat, att betänk, måtte återremitteras oell StatsUtsk. blifva uppdraget, att uppgifva det sätt, hvarpå skolorne må vinna ersättning för den förlust, jag anser dem onekligen boya vidkännas.
Jag behöfver icke upptaga till besvarande, hvad åtskilige talare anfört om rättighet för socknarne och skyldighet för samhället alt återgifva, hvad skolorna uppburit af den ifrågavar, helgonskylden.
Den frågan har StatsUtsk. lemnat å sido, och endast sagt, att det ej kan tillstyrka statsanslag ät skolorna inom Lunds stift, hvilka för närvar, åtnjuta helgonskylden.
StatsUtsk. har således, enligt min åsigt, lemnat frågan oafgjord.
Den 5 Februari. 313
Det lärer följaktligen tillkomma R.
St. att bestämma om socknarne eller skolorna skola hädanefter uppbära den; men jag tror, att om socknarne anse sig äga någon laglig rätt till återvinning, så må de giira sin talan härom anhängig vid domstol, och dä erhålla de den rätt, som domaren kan finna öfverensstämma med författningarna.
Att inför R.
St. åberopa denna återvinning, såsom en rättighet på grund deraf, att helgonskylden för en del socknar blifvit vid 1840 års riksdag medgifven, lärer svårligen kunna gillas.
Om nu helgonskylden borttoges, komme den att gå ifrån skolan till socknarne, och derföre var det nödvändigt för R.
St. vid 1840 års riksdag att anvisa medel till ersättning ät katedralskolan i Lund.
Förhållandet då, var icke detsamma sorn nu.
Jag tror derföre, alt StatsUtsk. hade rättast förfarit, om det bestämt ett visst anslag och gått försigtigt tillväga.
Det förundrar mig icke, alt socknarne vilja befrias frän en ärlig utgift af 7,000 ndr, icke heller att här närvar, landsfor från landskapet yrka en sådan befrielse för detsamma.
Men månne det är skäl för R.
St. att villfara denna önskan?
Kan Slaten umbära den ifrågavar. summan?
Nej! penningar måste dä utgå från någon annan; men från hvem?
Troligen från någon af de öfrige delarne af landet eller från det hela.
Skulle vissa skattskyldige, som af ålder utgjort en skatt, derifrån befrias och skatten åter läggas på andra, bör sådant icke ske, med mindre giltiga skäl dertill framläggas.
StatsUtsk. har, på grunder, som för II. o. Ad. redan blifvit uppläste, tvertom visat hvarföre R.
St. icke borde villfara denna begäran.
Hr von Rosen har sagt, att det är på rättsgrund församligarné begära denna lindring.
Om så förhölle sig, hvarföre hafva de förorättade gått till Konungen i Statsrådet och begärt
Hans biträde att få denna eftergift af R.
St. beviljad; hellre borde de gått alla rältegängsinstanserne igenom till K. M. i högsta domstolen.
Denna utväg för dem att blifva befriade, har StatsUtsk. lemnat dem öppen.
Fä sätt den siste värde talaren redan anmärkt, böra R.
St. förfara på samma sätt och hänvisa vederbör, att genom stämning till laga domstol söka göra sin rätt gällande.
Häremot har man invändt, att man borde befria de skattskyldige från kostsamma och långvariga rättegångar.
Det visar sig således att, under det man talar om rättigheter, söker man endast nåd.
Detta förfarande innebär ju en bekännelse alt de sjelfva tvifla på den så mycket omtalade rätten och rättsgrunden.
Vid sådant förhållande och då R.
St. icke lära kunna umbära medlen, anhåller jag, att R. o. Ad. måtte bifalla betänk.
Hr Coijet, Carl Au g.
De två sista talarne hafva uppställt frågan så: gäller här rätt eller nåd?
Rättsfrågan kunde visserligen afgöras, om de socknar, hvilka utgöra helgonskylden, gjorde sin rätt gällande genom yrkande, att dessa skolor nu, såsom det först i början tillgick, utskickade gossar för att sjunga i församlingarnes kyrkor, och lärarne för att undervisa församlingarnes barn; men en sådan utgång tror jag icke vara ändamålsenlig och föga skulle dermed uträttas.
Härigenom skulle lärarne icke kunna upp - 314 Den 5 Februari fylla sina pligter inom skolorna i städerna och barnens skolgång derstädes skulle försummas, då de derjemte måste skickas ut på landet för att sjunga i kyrkorne.
Den rätt, församlingarne äga och sorn man önskar, att de malte begagna, lära de nog i sinom tid göra gällande, om den ej på annat sätt ernås.
Billigheten fordrar likväl, att då Lunds katedralskola har af R.
St. undfått anslag, sådana äfven mätte beviljas andra stadsskolor inom Lunds stift.
Föröfrigt är det sagdt, att man kan gä genom alla instanserne i st. f. att vända sig till K. M. och R.
St.; men en sådan utväg är icke den man först önskar taga, då det är fråga örn att återfå medel, sorn städer uppbära af landtförsamlingar, utan att de förra numera uppfylla mot de sednare derföre ingångne villkor.
Jag anhåller om återremiss af Utsk:s utlät, och att Utsk. måtte tillstyrka bifall till K. M:s propos., särdeles då församlingarne om ett sådant bifall lemnats hopp genom R.
St:s föreg:de beslut.
Jag har begärt ordet för att besvara några anmärkmr.
Hr Rääf har nemligen sagt, att det vore rätt att andra delen af helgonskylden återlemnades till socknarne och de anslagne ersättuingarne till kaplanerne.
Jag får härvid erinra, att socknarne icke begära annat än att återfå hvad de en gång gifvit, och då villkoren icke uppfyllas, så grunda de denna begäran på rättsanspråk.
Jag medgifver, att den värde talarens aritmethiska skäl låta förträffligt, men huruvida de äro billiga, lemnar jag derhän.
Vid 1840 års riksdag uppgjordes ett förslag i detta hänseende, grundadt på konsistorii i Lund uppgift, hvilken åter stödde sig på det aritmethiska skälet, och detta förslag blef faststäldt af Konung och Ständer.
De öfrige församlingarne ingingo dä till K.
M. med lind. ansökning, att blifva befriade från erläggande af vidare helgonskyld, och att skolorne skulle i ersättning för hvad de förlorade erhålla statsanslag.
När denna framställning då vann framgång hos 11.
St., så tyckes mig vara ganska mycket skäl, att handla lika då sorn nu.
I min tanke är det orättvist, alt helgonskylden lemnäs till skolorne, sä mycket hellre, som denna utgift är grundad pä kontrakt, och då detta icke uppfylles af den ena parten, är det icke skäl, alt den andra uppfyller sina åtagna förbindelser.
Summan är i alla fall ganska ringa, och genom ett bifall till K.
M:s propos., lemnades landet endast rättvisa; och på denna grund anhåller jag om återremiss.
Afven jag finner ganska naturligt, att Hrr landsh:r från Skåne söka att ondudda sina resp. län och sålunda äfven den sak som nu är i fråga: men desse Hrr.-s anförda skäl kan jag deremot icke godkänna.
Hrr von Hartmansdorff och Rääf hafva redan visat, att tillräckliga skäl finnas för bifall till betänk., äfven utan att ingå i någon pröfning af sjelfva rättsfrågan, hvilken dessa
Hrr hafva lemnat ovidrörd: men jag ber att få upptaga äfven denna, för att, såsom jag tror, klart ådagalägga, att de ifrågaställda anspråken icke heller kunna godkännas, hvarken enligt rättsgrund eller på bi 1 lighels-skäl.
Hvad jag har alf anföra , är emellertid af så ringa intresse, eller rättare sagdt så trå - Den 5 Februari. 315 kigt, att jag knappt kan hoppas, att R. o. Ad. vill deråt lemna särdeles uppmärksamhet; men det måste likväl andragas för att vederlägga den här framställda satsen, att man, genom afslag i denna fråga, skulle handla emot rättvisan.
Skolornes rättighet till helgonskylden är, såsom Utsk. upplyst, fullkomligen konstaterad.
Den grundar sig först och främst på urgammal häfd allt ifrån den katholska tiden, då denna helgonskyld icke allenast utgick till skolorna med villkor, att dessa skulle bestå sångare i sockenkyrkorna, utan äfven för åtskilliga andra ändamål.
Första upphofvet till afgiften synes af sjelfva namnet.
Det tillgick nemi. så, att man i missvextär tillställde prosessioner öfver åkrarna, och dertill skulle allmogen bestå kostnaderna.
Denna afgift elier helgonskyld gick då till katolska presterna och fördelades af dem på mångahanda sätt, till flerfaldiga behof.
Derefter gick densamma dels till skolorne i städerna, sora i sin ordning sedan ålades att skicka kyrkosångare ut i församlingarne, dels ock till presterskapet.
Uti tidernes längd förändrades sedermera detta förhållande så, att blott en viss bestämd del gick lill stadsskolorne, emot villkor att dessa skulle bestå klockare och skollärare ät landtförsamlingarna.
Emedlertid fann man detta arrangement med ambulatoriska klockare föga tillfredsställande, utan önskade sig i stället sådana som voro stadigvarande, och till den ändan ingicks då ackord med skolorna, alt dessa skulle afstå en viss andel af sin återstående helgonskyld till aflönande af substituter i socknarna, mot villkor att sjelfva befrias från sitt åliggande, att dit afsända dessa personer lill tjenstgöring.
Skolorna hafva således icke brutit något kontrakt, ulan hafva alltid uppfyllt detsamma, och uppfylla det ännu i dag.
Allt tal om ett sådant kontrakts-brott är derföre fruktlöst, och deras rätt till den återstod af helgonskylden, som ännu utgöres, är obestridlig.
Denna skolornas rättighet är dessutom bekräftad genom Danska förordmne afår 1539 och 1566 och vidare genom Malmö, resess.
Den har sålunda häfden och 3:ne K. expeditioner för sig; och kam.-coll:m har också ganska riktigt förklarat att : ”Skolornas rätt till merberörda helgonskyld vore ostridig, och ingalunda tvist underkastad.”
Socknarna hafva likväl alltid (och kanske med skäl) funnit denna afgift obillig, och sedan långliga tider tillbaka framställt anspråk och ansökningar om befrielse' derifrån.
Dessa ständigt förnyade och varierade framställningar blefvo likväl i längden så besvärande för R.
St., att dessa slutligen år 1749 förbjödo, att frågan vidare skulle få framkallas eller återkomma, och på detta sätt fick man ändtligen fred till år 1789, från hvilken lid man åter finner ämnet upptaget.
Enligt hvad jag tagit mig friheten anföra, torde R. o. Ad. emellertid finna, att skolornas rätt är gifven och måste respekteras.
Frågan blir således nu endast huruvida staten skall öfvertaga skyldigheten att ersätta skolorna, på det att denna afgift må kunna efterskänkas socknarna.
Men hurudan är då denna afgift, som man vill efterskänka?
Jo en afgift, som sedan uråldrig lid tillhört jorden, som således helt och hållet har naturen af en grundskatt och så - 316
Den 5 Februari. sorn sådan ingått i värdebräkningen vid jordens åtkomst, vare sig genom arf eller förvärf.
Hvarföre skalle Staten då göra denna uppoffring, hvilken endast och allenast vore att anse såsom en skänk åt hemmanens närvar, ägare?
Naturligtvis kunde detta icke försvaras annat än på grund af särskilta bevekande omständigheter.
Men finnas några sådana?
Tvertom!
Den ort, hvarest helgonskylden utgår, är, såsom allmänt bekant, en af de bördigaste och rikaste i landet.
De grundskatter som tillhöra denna ort äro också blott en obetydlighet emot dem, som åligga det öfriga gamla Sverige till följe af de fördrag, hvarigenom dessa derstädes utgå i penningar efter ett oändeligt lågt värde, i st. f. in natura, eller efter markegång.
Kan det då vara skäl, att Staten just här uppträder med presenter?
Dessutom skulle (om sådant skedde) en orättvisa uppkomma emellan socknarna genom det högst olika sätt, på hvilket helgonskylden är fördelad, icke allenast inom församlingarne, utan t. o. m. äfven inom olika hemman af samma byar, så att för vinnande af rättelse häruti borde en allmän jemkning föregå; men en sådan jemkning vore nästan omöjlig att verkställa, och alla de, sorn äga någon närmare kännedom om förhållandet, instämma deruti, att denna utväg, fastän påkallad af rättvisa, skulle, genom alla de tvister och olägenheter som deraf ovillkorligen föranledas, vara den alkira olyckligaste.
Mig synes således klart, att detta anspråk på befrielse stödjer sig hvarken på rätt eller på billighet och jag yrkar derföre bifall till Utsk:s betänk.
Hr Coijet:
Jag ber om ursägt, att jag åter uppträder, men jag är dertill föranledd af Hr Gripenstedts sednast afgifne yttrande.
Det är sannt, att helgonskylden tillkommit under katholska tiden, och utgick då såväl till prest som klockare i och för den s. k. helgontjensten.
Sedan Lutherska religionen infördes, behöll hvarje prest i församlingen denna inkomst utan särskild skyldighet; men på grund af en ordinantie bibehölls klockaren dervid mot skyldighet att undervisa socknens barn.
Denna helgonskyld utgår nu i församlingarne såsom en kommunalafgift, och örn R.
St. bevilja det af K.
M. begärda anslag, frigöres hemmanen derigenom icke från någon grundskatt, emedan den derifrån ändå utgår, men den utgår då till sitt ändamål inom kommunen, nemi. till klockarnes aflöning, som tillika äro skollärare.
Stads-skolornas förbindelse består icke i att tillsätta klockare, utan att låta lärjungarne sjunga i församlingarne och att undervisa socknarnes skolbarn, hvarföre de ock uppbära helgonskylden.
Det är således endast till hälften villkoret uppfylles genom besörjandet af kyrkosången i ifrågavar. församlingar, ty barnaundervisningen borde der äfven af stads-skolorna ombesörjas.
Hvad åter angår frågan, huruvida skatterne äro lindrigare i Skåne än i öfrige delarne af riket, så är detta ett till denna sak icke hörande ämne.
Om socknarne befrias att leverera helgonskylden lill städerna kommer, såsom jag nyss nämnt, densamma likväl att utgå, men dä till ett för socknarne afsedt ändamål.
Slutligen hoppas jag alt nuvar.
Ständer icke afgöra frågan på samma sätt, som 1749 års Ständer.
Den 5 Februari. 317 Hr von Rosen:
Jag har begärt ordet i anledn. af Hr Gripenstedls yttrande.
Han har nemi. sagt, att denna fråga sedan längre lid tillbaka förevarit och att R.
St. då afslagit den med förbud att den ånyo väcka.
Det kan vara upplysande att få denna historik, men den lemnar blott en karakteristik pä den tidens sätt att behandla rättsfrågor.
Det var maktägande Ständer, som då beslutade, och jag hoppas att de icke mätte återkomma.
Man har sagt, att om församlingarne äga något grundadt anspråk, så kunde de göra det gällande genom i laga ordning anställd rättegång.
Dessa församlingar hafva en gång försökt att innan man går lill domstol hos K.
M. återfå sina utlagda medel.
För en del af dessa församlingar lyckades det år 1840, då K. M. och R.
St. gemensamt lemnade dem befrielse.
Pä samma skäl och på samma väg söka socknarne alt återfå sin rätt, och det återstår visserligen för dem att, om R.
St. afslå K.
M:s propos., i rättegångsväg få saken afgjord.
Men, jag antager att rättegång anställes, huru står då saken?
Då kan icke Konungen disponera dessa medel, ty Konungen har icke några af R.
St. beviljade medel att disponera, och det är det som åstundas.
Jag skall blott upptaga det inkast, som blifvit gjordt, att 1840 års riksdags beslut skulle vara ett prejudikat uti förevar, fall.
Detta är ett misstag; ty den fråga, som vid den riksdagen afgjordcs, är icke af samma natur som den förevar.
Den helgonskyld, hvarom då var fråga, hade genom beslut af år 1834 eller 1835 blifvit anslagen till kathedralskolan i Lund, men blef vid 1840 års riksdag återgifven och bibehållen för kommunernes räkning.
Skilnaden emellan hvad som vid detta tillfälle beslöts, och hvad som nu är i fråga, är den ganska väsendtliga, att då var fråga om att fråntaga kommunerna en del helgonskyld sorn klockarna förut uppburit, men nu vill man tillägga kommunerna något, sorn de förut icke innehaft, utan som oförkränkt tillhört stads-skolorna.
Detta är den stora olikheten och jag kan således icke finna, att 1840 års riksdagsbeslut lemnar ringaste prejudikat för det närvar.
Hr Gripenstedt lemnat, är i alla afseenden oriktig; ty förhållandet är att den helgonskyld, som nu är ifrågaslälld, utgår från de socknar, hvilka äro belägne inom 2 mil från städerne, hvaremot öfriga socknar disponera helgonskylden fortfarande för egen räkning.
Väl gjordes 1840 försök genom Lunds konsistorii åtgärd, som vann K.
M:s sanktion, att draga helgonskylden från socknar, liggande utom 2 mil från städerna, till Lunds skola; men detta beslut upphäfdes snart, och dessa socknar befriades att erlägga denna afgift för ett för dem främmande ändamål.
Då en del församlingar vunnit befrielse, hafva de öfrige derpå gjort anspråk, och det är i anledn. deraf K. M. framställt propos. till R.
St. i ämnet.
Det är således fullkomligt enahanda förhållande då som nu.
I öfrigt var det icke hela helgonskylden, titan blott en del deraf, konsistorii förslag afsåg.
Jag för min del anser dessa vara likartade fall. 318 Den 5 Februari.
Jag vill icke vidare upptaga tiden eller trötta R. o. Ad:s uppmärksamhet med en diskussion, som redan räckt för länge.
Jag vill Mott hänvisa till kam.-collegii utlåt, i ämnet, hvaraf det synes, alt denna fråga icke är likartad med den, som år J840 förevar.
Cederström, Jakob: Jag anser mig pligtig upplysa, alt hvad Hr Gripenstedt anfört för bibehållande af helgonskylden, är fullkomligen riktigt och att jag således icke finnér skäl att tillstyrka någon ändring uti Utsk:s förslag.
Skulle vederbör, finna sig befogade att anställa rättegång, så må de göra det, men jag tror icke att någon domstol bifaller deras påstående.
Då härefter öfverläggningen förklarades vara fulländad, samt Ilr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o.
Ad. behagade bifalla StatsUtsk:s förevar, utlåt.
N:o 35, besvarades denna propos. med starka ja blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade, att han funnit ja hafva öfverröstat nej.
Härvid begärdes votering af Hr Tornerhjelm, Rudolf, som dock sedermera, innan voteringspropos. i anledn. deraf hann blifva uppsatt, förklarade sig afstå från denna begäran.
Föredrogs StatsUtsk:s d. 2 dennes e. m. på bordet lagda utlåt. i\T:o 3ö, i anledn. af väckta motioner om anslag för bildande af arbets- och straff-kolonier.
Frih. Cederström, Jakob: Utsk. har sammanfördt uti detta betänk, den af mig väckta frågan med den af Hr Indebetou jemväl väckta motion, ronde deportation till en annan verldsdel af förbrytare från Sverige.
Denna sammanblandning af frågor, som med hvarandra icke äga något egentligt sammanhang, hade, enligt min åsigt, icke bordt äga rum, men det kan också vara likgiltigt.
Jag vill nu ingå i en granskning af hvad Utsk. anfört för att kom ma till det slut, hvari Utsk. stannat.
Utsk. säger nemi. ”att Utsk. har tagit kännedom såväl af de Frih.
Cederströms motion bilagda handlingar, som af de yttranden hvilka, vid remitterandet af Hr Indebetous motion i RorgareSt. afgifvits; men då hvarken i nu gällande lag eller föreslagne nya strafflagen förekommer något stadgande, enligt hvilket deportation eller förvisningsstraff ådömas kan, samt inrättandet af dylika kolonier skulle medföra oberäkneliga omkostnader, anser Utsk. sig böra hemställa, att dessa motioner ej må till någon åtgärd å R.
St:s sida föranleda.” Hvad menar Utsk., då det säger, att vårt lands strafflagar icke innefatta något stadgande om förvisningsstraff?
Hvad är då förvisning till arbete å fästning under bestämd tid eller för hela lifstiden?
Försändning till korrektionshus på längre eller kortare lid?
är det förvisning eller är sådant icke förvisning?
Det må vara Utsk:s ledamöter förbehållet, att så tolka våra lagar, men jag kan det icke.
För öfrigt innefattar mitt förslag utväg, att vid kolonien använda tångarne till så produktivt arbete att icke ensamt alla kostnader för deras vård och underhåll blifva fullt ersatte, utan behållningar derutöfver, deraf Den 5 Februari.
319 för fångarna i mån af en hvars arbete månadtligen i sparbank kunde straxt afsättas penningar så att de, efter en tid af några år, ägde genom deras arbete förvärfvade tillräckliga medel för inköp af ett hemman med inventarier och sålunda kunna återgå till samhället.
Jag har uppgjort förslaget för att bereda utväg till förminskning i fångvårdskostnaden, som, ständigt stigande till sitt blifvande belopp, icke kan beräknas mer än för det antal fångar som nu finnas, och för att genom fångarnes arbete bereda Staten i framtiden stora tillgångar.
Jag hade väntat, att, vid behandlingen af frågan, Utsk. skulle taga i betraktande först och främst de omätliga rikedomar, Sverige äger inom de 1,000 qvadrat mil, som finnas odisponerade i Lappmarken.
Hade Utsk. iakttagit detta, hade det ovilkorlig! bordt finna, att arrestanter, som dit förflyttades, kunde så sysselsättas och underhållas, ali Slaten derföre icke med någon utgift betungades sedan kolonien blifvit inrättad.
Förslaget innehåller i öfrigt icke något behof af ökade utgifter för staten, utöfver hvad som nu utgår till fångars underhåll, ty de 700,000 r:dr jag tillstyrkt af fångvårds-anslaget skulle disponeras för användande till ränta och kapitalafbetalning, å det kapital af 11,000,(i6G| r:dr såsom nödvändigt för anläggningen af railvägarne och byggnaderna af alla slagen i och för kolonisationen.
Man äger full änledn. att förvänta, det, inom de 28^ år kapitalets amortering fordrar, Staten, utom en besparing af 700,000 r:dr årligen, skulle erhålla betydligt utvidgade kolonisationer och en ofantlig mineralie-produktion.