Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har ju så djupt försyndat mig emot Herrens bud.
Skall jag också kunna finna nåd?” sade Elisabeth sorgsen och ödmjuk.
”Det skall du,” sade Ferdinand med lefvande öfvertygelse, ”blott du fast tror och hoppas derpå.
Din synd är stor, men Jesu förtjenst är mycket större, ja så stor, att den räcker till att betäcka all verldens skulder, huru gräsliga de än vara må, om man blott i ödmjukhet sträcker sina händer derefter, med varmt och innerligt hopp.”
”O jag ville gerna tro dina ord, men jag kan ej!” suckade Elisabeth.
”Du kan, blott du ej misströstar, blott du väntar med tålamod.
Icke kan man så hastigt fatta tron eller komma från mörker till ljus.
Man måste småningom ledas dertill, och det går stundom mycket långsamt, men man skall ju vänta på mycket mindre, hvarföre skulle man då ej göra det på en sällhet, så stor som den Guds barn åtnjuta?
Hoppas, bed och misströsta ej, så skall du med Guds nåd bli hulpen.
Jag skall läsa något lugnande för dig om du så vill?”
”Ack ja, gör det!”
Ferdinand tog upp ur sin ficka nya testamentet, hvilket han, såsom en sann herrans apostel, ständigt bar på sig och började med mild och sagta röst läsa Johannes evangelium.
De heliga orden funno väg till Elisabeths hjerta och spredo der en fläkt så mild, som hon ej på länge kännt.
Med klarnad blick lyssnade hon till denna skrift, så underbart ljuf och tröstande, och hon kände dervid nästan lugn och frid, och då Ferdinand sent slutade sade hon varmt: ”tack!”
Men ack, efter denna tid kom åter långa stunder af ofrid och smärtsam förebråelse, stunder, på hvilka hon ingen ro fick, utan städse jagades ikring af sitt osälla samvete.
En afton satt hon åter på grafven.
Det var långt lidet på våren.
De höga åldriga träden på kyrkogården stodo i full pragt och i deras lummiga kronor slog nordens näktergal sina mildt melankoliska toner, toner så veka, så ljufva, som skulle de varit en helsning från höjden, af de själar, hvilkas jordiska omklädnad här under den gröna torfvan slumrade lugnt, tills tiden kommer att stå upp igen.
Hög och vördnadsbjudande reste sig den gamla kyrkan, lik en moder midt ibland sina barn, omgifven af hundradetal af grafkors.
Solens strålar föllo brutna genom trädens kronor på de höga, hvälfda, med små rutor i bly inlaggda fönstren, och förgyllde dem, så att de tindrade med en glans, som om tusende ljus strålat i helgedomen.
Det gör ett oändligt stort och djupt intryck att se en kyrka, omgifven af grafvar.
Nutidens bruk har väl skiljt dem ifrån hvarandra.
Man föregifver hvarjehanda såsom orsaker dertill; men mig synes såsom borde ingen enda af dem vara gällande.
Visst säges det vara skadligt för helsan att midt i en stad ha en begrafningsplats; men månne vår tid föröfrigt iakttar hvarje medel, som kunde bidraga att förlänga lifvet?
Och månne ej våra vördnadsvärda förfäder lefvat vida längre än vi, ehuru de hade sina grafvar i sjelfva kyrkorna.
Detta bruk vill jag ej försvara, ty äfven jag önskar engång att hvila under Guds öppna himmel, betäckt af den grönskande jord, jag så mycket älskar, och hvem är, som ej önskar att en solstråle må leka bland blommorna, som smycka hans graf?
Det är blott bruket att skilja grafvarne från kyrkan, som förefaller mig motbjudande, ty äfven på landet har man gått så långt, att man blott för att få dem åtskilda, anlagt begrafningsplatser några steg från kyrkogården.
Här åtminstone kan man ingen nytta hafva af att skilja dem åt och det är bedröfligt att se fördomen och modet utöfva inflytande på en sak, som borde anses vida höjd öfver deras domsrätt.
Det förefaller mig derföre, som skulle man röfvat barnen från modren, då man skiljer åt dessa båda, ty kyrkan är ju den moder, som århundraden igenom troget bevakar de i grafvarne ljuft slumrande, trötta barnen, tills engång den kallanda rösten ljuder: ”statt upp, statt upp!”
Med stilla, men djup sorg i hjertat satte sig Elisabeth på sina barns graf.
Den låg invid stammen af en hundraårig lönn, blott prydd med ett enkelt jernkors, hvarpå de båda barnens namn, döds- och födelseår stodo ristade.
Rundtikring korset och trädet var torflagdt och sköna rosor och nejlikor prunkade på grafven, och invid trädstammen stod en liten bänk för den sörjande modren.
Allt detta var Ferdinands verk, ett bevis på hans milda, uppoffrande tillgifvenhet.
Bedröfvad satt Elisabeth på kyrkogården.
Stora tårar perlade på hennes kinder, ty hjertat var så tungt och qvalfullt.
Hon märkte ej, att kyrkogårdsporten öppnades och ett liktåg långsamt skred fram på den sandade gången, förrän den stannade just invid henne, der hon nu först varseblef en nyss öppnad graf.
Den halfstora kistan, hvitmålad och enkel, med en liten grön krans på locket, ett bevis att en halfvuxen gosse här skulle slumra sin sista sömn, sattes vid klockornas högtidliga ljud sakta ned vid grafven, alla slöto en krets kring liket och se’n klockorna tystnat, uppstämde de med klara och milda röster: ”Med glädje och frid far jag nu hän.”
Den milda upplyftande sången trängde lik balsam ned till Elisabeths hjerta och upptände der en klar hoppets lampa.
De förtröstansfulla orden i den heliga sången väckte en ljuf rörelse, en rörelse af hopp, fröjd och tillit i hennes själ, som hon aldrig kännt för.
Alla Ferdinands ord, alla de heliga böcker, hon sjelf läst, men de der varit mörka och obegripliga för hennes förstånd, blefvo nu på engång klara för henne, det var som om hennes själs öga hastigt blifvit öppnadt.
I strålande ljus såg och förstod hon nu hvarje ord och fattade och kände den innerliga förhoppning, de inneburo.
Med innerlig tacksamhet blickade hon opp och varseblef då en gammal qvinna, som med undergifven, men djup sorg i sitt åldriga, skrynkliga, af silfverhår omgifna anlete stod med lutadt hufvud invid grafven.
Det var enkan i Najn, som sörjde sin ende son.
Med beundran och en känsla af underlägsenhet betraktade Elisabeth denna gamla gumma, och hon blef djupt rörd af den innerliga fromhet och undergifvenhet för Guds vilja, som talade ur hennes drag.
Hon ville så gerna veta hvem gumman var och vara henne till någon nytta, ty allt utvisade att hon behöfde tröst och hjelp i flere än ett fall.
Se’n liket var jordfäst, och alla borta som visat det den sista hederstjensten, utom dödgräfvarn, nalkades Elisabeth honom och frågade hvems graf det var.
Utan att afbryta sitt sorgliga arbete svarade han, att det var en ung fjortonårig gosse, sonson till den gamla gumma, Elisabeth så mycket beundrat.
Hans farfar hade varit en rik arftagare och son till en handlande, som dött, då han ännu var helt liten.
Han hade också sjelf efter uppnådd myndig ålder handlat, men det ville ej gå med hans affärer, ty han var i ytterlig grad elak och liderlig på allt vis.
Mot sin hustru hade han varit hård, ja stundom grym; men hon var engel i tålamod och godhet och fördrog allt ståndaktigt.
Se’n han i fylleri och ond lefnad förslösat hela sitt arf, dränkte han sig slutligen, lemnande sin hustru med en fyraårig son alldeles utfattiga.
Hon var dock lika flitig och arbetsam, som from och gudfruktig, och försörjde sig och sin son.
Denne blef helt ung sjöman och detta bidrog att göra hans lynne, som hade mycken likhet med fadrens, alldeles vildt.
Helt ung gifte han sig med en qvinna på allt vis dålig och lastfull, och hade med henne en son, denne gosse som just nu blef begrafven.
Tidigt blefven fader- och moderlös, var han hos sin gamla farmor.
Han var lika mild och ömsint, som far och farfar varit hårdsinta, och utgjorde farmodrens enda glädje, tills han för ett par dagar se’n hastigt dött efter en kort och häftig febersjukdom.
Sådan var dödgräfvarns berättelse och oaktadt den gjordes med köld och likgiltighet, uppväckte den dock en stor, ehuru vemodig glädje hos Elisabeth. ”Jag sörjer,” tänkte hon, ”och har dock så väl förtjent det hårda öde, som drabbat mig, då denna gamla qvinna deremot så god, så from, lidit så mycket hela sitt långa lif igenom och dock äfven nu med tålamod och undergifvenhet bär detta sista hårda slag.
O, huru mycket bättre är ej hon än jag, och dock återstår för henne endast himlen och grafven att hoppas på, och jag deremot eger ännu på jorden föremål att lefva för och älska i min Helena och den goda Ferdinand.
För dem och i deras kärlek vill jag hädanefter lefva, och skulle också ingen annan glädje mera finnas för mig på jorden, så kan jag dock nu hoppas på en stor och evig efter detta lif.”
”Hör hoppets röst: det lofvar dig att stilla Den storm, som grumlar lifvets elf.”
~Granberg.~
”Elisabeth,” sade Ferdinand en dag mot hösten, ”jag har tyckt mig märka, att du vantrifs på dessa nejder:
Är det ej så?”
”Ack jo!” sade hon med en tår i ögat.
”Hvarje föremål här påminner mig om den olyckliga tid, då jag var så förblindad, och jag får ingen ro till mitt sinne.”
”Du måste bort!
Re’n länge har jag bemärkt din oro och derföre har jag velat föreslå dig att flytta härifrån.”
”Huru gerna gjorde jag det ej, men hvart skall jag väl ta vägen?
Jag eger ju i hela verlden ingen att vända mig till.”
”Har du glömmt mig?” frågade Ferdinand ömt förebrående.
”Ja du, men du har gjort så mycket för mig redan, att jag tvekar att numera vända mig till dig; dessutom kan du i detta fall ingenting göra för mig.”
”Hvem vet?
En fjerdingsväg från mitt boställe ligger en liten bondgård, som jag köpte i våras, ty läget behagade mig.
Det är väl ett litet ställe och rummen äro få och små, men om du ej har något deremot, så skulle jag be dig flytta dit med Helena.
Der i ensligheten på landet skall du finna ro och lugn, som du här saknar.”
”Tack du goda Ferdinand!
Ack ja, huru skönt vore det ej att få lefva ett stilla obemärkt lif på landet i naturens sköte.
Men huru skall jag lemna grafvarne, och huru skall det gå med lilla Helenas uppfostran? hvem skall lära henne der?”
”Jag skall lära henne religion och allt hvad jag sjelf kan bäst och nyttigast, och du lär musik och sång, hvaruti du sjelf hunnit så långt; för resten skola vi ej meddela henne dessa ytliga kunskaper, som verldens barn så gerna pråla med.
Hon skall få lära sig hvad som är godt och nyttigt, men det prålande och lysande skola vi ej fråga efter.
Hvad åter grafvarna beträffar, skall du ej oroa dig för dem, ty du kan ju bedja någon af dina slägtingar vårda dem och sjelf kan du så ofta du vill fara in till stan och se om dem.”
Med glädje biföll
Elisabeth till denna plan och skyndade med ifver att sätta den i verket.
Efter några veckor var hon äfven färdig att flytta.
Sjelfva flyttningsdagen var en oändligt vacker höstdag.
Tidigt om morgonen hade Elisabeth gått ut till barnens graf och då hon återvände, glänste några klara tårar i hennes ögon.
På gården stod vagnen redan förespänd och Helena satt resklädd deruti.
”Hvad du dröjt länge min lilla mamma!” ropade hon mot modren.
”Du tror ej huru jag längtar att få se det vackra Kulla, dit morbror Ferdinand för oss.”
”Måtte du trifvas der!” sade modren mildt i det hon uppsteg och satte sig i åkdonet.
Ferdinand var den tredje i vagnen, som snart satte sig i snabb rörelse.
Blott en afskedsblick kastade Elisabeth på huset, då de foro förbi det och lemnade så ett hem, som varit henne så kärt, som sett henne födas och der hon varit så lycklig, men också så outsägligt olycklig.
Hon suckade djupt och med denna suck lättade sig hennes hjerta från mycket qval och många sorger.
Med hopp och tillförsigt blickade hon omkring sig på naturens alla föremål.
Augusti månad eger ett oändligt ljuft behag, som kanske uppväger vårens milda skönhet och högsommarns praktfulla, glänsande yppighet; det är något så onämnbart skönt och herrligt i en augustidag och qväll, det är som om den flyende sommaren ville vid sitt försvinnande ännu mera tjusa våra sinnen än förr.
Det var redan mot qvällen, då Elisabeth anlände till sin blifvande bostad.
Det lilla rödmålade huset, med sina hvita knutar och fönsterposter samt sina af den nedgående solen förgyllda skorstenar, skimrade så behagligt fram genom en tät grupp af vackra hängbjörkar, som växte på den lilla gröna gården.
På ömsesidor omgafs huset af löfskog, men på den fjerde sidan utbredde sig en vacker, temmeligen stor insjö, hvars klara böljor gingo helt nära foten af den lilla byggnaden.
Små vackra holmar syntes här och der, äfvensom täta albuskar, bakom hvilka reste sig en hög, dyster tallskog, bekransade sjöns stränder.
Hela scenen var så vacker och behaglig att
Elisabeths hjerta ovilkorligt klappade af glädje, då vagnen körde opp och stannade vid trappan.
”Ack hvad det är vackert, gudomligt vackert!” utropade Helena och klappade i outsäglig fröjd sina händer samman.
”Tycker du så?” frågade
Ferdinand leende.
”Jo jo, huru roligt skall det ej bli att lefva här!” fortfor den lilla i det hon såg sig omkring.
”Skulle du ej vilja sjelf ega ett sådant ställe?” frågade Ferdinand.
”Huru skulle jag kunna tänka derpå?
Jag eger ju ingenting.”
”Men du eger ändå Kulla, ty jag ger dig det till namnsdagsgåfva!
Det är ju i dag
Lovisa och du har ännu ingenting fått, men också har du ännu ingenting bestått oss.”
”Ack ja, det är i dag min namnsdag!” utropade den lilla i det hon sprang att uppsöka sin mor, som gått ett stycke förut och redan inträdt i rummen.
De voro få, små och låga, som
Ferdinand sagt, men de voro ljusa, vackra och putsade.
Väggarne och taken voro nyss målade och friskt granris var strödt öfver de hvita golfven.
Möblerna voro Elisabeths egna, här på förhand uppställda af Ferdinand, med en smak och en ordning, som hon ej skulle tilltrott honom.
Med rörelse såg Elisabeth den omsorg, han haft för hennes minsta önskningar och tycken, dem han alla kände så väl och bevarat i troget minne.
Hon satte sig vid fönstret till ett rum, synbarligen ämnadt till hennes och Helenas sofkammare, ty två små sängar, med hvita täcken och beskuggade af hvita gardiner, stodo på hvar sin sida af rummet.
Knappt hade hon hunnit sätta sig, innan dörrn öppnades och Helena rusade in.
”Vet du mamma,” sade hon med glädjestrålande blick, ”morbror Ferdinand säger, att han ger hela Kulla åt mig till namnsdagsgåfva, ty du må veta att det i dag är Lovisa ehuru vi alla glömt det, utom den goda morbror.”
”Ja Elisabeth,” sade Ferdinand i det han närmade sig sin kusin, ”det är icke hos mig du bor, utan hos din dotter.”
”Du skämtar ju?” frågade Elisabeth misstroget.
”Nej, jag har aldrig talat mera sanning än nu,” sade Ferdinand allvarsamt.
”Jag har gifvit detta lilla ställe åt Helena till namnsdagsgåfva, efter det behagade henne så mycket, och jag hoppas du ej vill förneka henne att göra mig den lilla glädjen att ej försmå min ringa gåfva?”
”Ferdinand, du är så god!” sade Elisabeth med tårar i ögonen.
”Du har gjort oss så stora tjenster och ännu vill du råga måttet af dem, genom att för mitt barn uppoffra din förmögenhet.
Men kan och bör jag tillåta det?”
”Du bör det, ty i din dotters namn har jag köpt detta lilla hemman, det är således hennes.
Jag ville ej att du skulle anse dig beroende af mig, men med ditt eget barn kan detta aldrig komma ifråga.
Dessutom, hvad den af dig så kallade uppoffringen vidkommer, skall jag aldrig sakna denna lilla summa, hvarigenom jag blott till en ringa del sökt återgälda hvad jag sjelf fordom åtnjutit af din alltid vördade faders oändliga godhet.
Jag har ej stora, ej många behofver och att tillfredsställa dem eger jag ännu och alltid medel.”
”Nej, jag kan dock icke tillåta, att du för mig och mitt barn beröfvar dig denna summa, som du en dag kunde behöfva.
Ack du har så många gångor godtgjort mig och de mina, hvad som blifvit gjort mot dig sjelf, att det nu är vi, som äro dig skyldige, och ack så mycket, att det aldrig, aldrig på jorden kan fullt betalas, men i en annan verld skall du njuta lönen derför.
Derföre måste jag afslå denna din önskan och endast innerligen tacka dig för den!”
”Elisabeth, du kan ej vägra, att låta din dotter uppfylla min vilja, då du får höra, huru innerligt jag glädt mig åt detta hopp.
Om du genom något vill bevisa att jag får vara och varit din sanna vän, så ber jag att du nu måtte belöna min trofasta tillgifvenhet genom att låta Helena uppfylla mitt hjertas varma önskan.”
”Nå väl då,” sade Elisabeth och tårar af tacksamhet strömmade utför hennes bleka kinder, ”ske din vilja!”
Ferdinand tryckte sagta hennes hand och då han såg henne så upprörd, aflägsnade han sig; Helena hade längesedan lemnat dem.
Elisabeth satte sig åter i det fönster, hon under den vänskapsfulla striden lemnat.
Tankfull satt hon med hufvudet lutadt i handen och såg utåt sjön.
Solen hade nedgått, och der den försvunnit vid vesterhimmeln, flammade en hög purpurrodnad öfver skyarne, under det fullmånan uppsteg klar och ljus i öster på det högblå fästet, och återstrålade sin glänsande skifva i insjöns klara, lugna spegel.
Det ligger ett slags magisk förtrollning i Augustimånans milda ljus och hvarje föremål, hvarpå det faller, framstår i en nästan öfverjordisk glans.
Det är något mägtigt, ljuft men vemodsfullt i detta silversken, något som talar om längesen försvunna tider, om en sällhet, en dygd, som fordom funnits äfven på jorden, men nu lemnat dess arma barn och hvarföre den milda himlalampan blifvit satt till ett ljus för dem på deras mörka stigar.
En mild, men mägtig förebråelse ligger i månans sken, som ovilkorligt träffar den själ, som är öppen för hvarje intryck och med sig sjelf känner att hon felat.
Äfven Elisabeth kände det så.
Heta ångrens tårar rullade ned öfver den hand, hvarmed hon stödde sitt hufvud, och djupa suckar uppstego från det hjerta, der ej på länge någon glädje funnits.
De sista förspillda åren reste sig spöklika och hotande för hennes inre syn, anklagande henne för all den sällhet, den glädje hon förstört för sig och dem, som bort vara henne kärast på jorden.
Denna tanke var hård och bitter och en djup misströstan uppsteg dervid i hennes hjerta.
Då klingade på engång toner helt nära invid henne, och en herrlig hymn ur ”Sions sånger”, dessa så mycket tadlade och dock så sköna andliga sånger, uppstämdes af en enkel manlig stämma, i hvilken Elisabeth igenkände Ferdinands röst.
Sångens milda, ljufva toner spred en oändlig frid i Elisabeths hjerta, ju mera hon lyssnade till dem, och då de tystnade, runno ljufva tårar af hopp och glädje nedför hennes kinder.
Det sista mötet.
”Vi se hvarandra aldrig åter.”
År kommo och gingo sin jemna gång och Elisabeth glömde derunder mycket; men hvad hon aldrig glömde, var att bittert begråta och sörja öfver sina felsteg, sin förblindelse.
Visst mildrade tiden äfven denna grämelse, men ångern fortlefde alltid lika varm i hennes hjerta, ehuru äfven hoppet spred sina glädjestrålar i det mörker, som omtöcknade hennes framtid.
Stundom, och det var ofta så, när minnet blef allför bittert och lifvet syntes henne så mörkt, uselt och fridlöst, då, lik en andehviskning, ljöd det en röst i hennes hjerta, som talade ord så ljufva, så herrliga, att hon, darrande af salighet, knappt vågade tro på dem; men de återkommo, de ville ej tystna, med hvarje år blefvo de klarare och i samma mån blef Elisabeths längtan allt innerligare, allt mera uteslutande; dock dolde hon den i djupet af sitt hjerta, lik en helgedom, bäfvande att visa den ens för Ferdinand och sin goda, vackra, älskade Helena, som med hvarje år blef henne allt kärare; hon var ju det bästa modren egde på jorden, det enda, utom sina ljusa, lockande förhoppningar.
Med allt innerligare vänskap fästade sig Elisabeth vid Ferdinand.
Han var hennes tröst i sorgestunderna, hennes sällskap i de gladare, hennes råd, hennes stöd, hennes allt i allom och dertill en trogen, omsorgsfull lärare för hennes barn, detta barn, som med hvarje år allt skönare utvecklade så herrliga egenskaper, att det arma modershjertat darrade af tacksam sällhet.
Under de fyra år, som förgått, se’n Elisabeth öfvergaf sin födelsestad och begaf sig till den fristad, som den aldrig svikande vännen beredt henne och hennes dotter, hade de mycket sällan varit i ... och då det någongång händt, var grafven det enda ställe mor och dotter besökte.
Naturligtvis skulle detta väcka nyfikenhet i den lilla staden, der Elisabeth var så känd, se’n barnaåren; — mindre underliga ting hade gjort det — men det uppväckte också mycket tadel och många försmädliga gissningar och häntydelser, rörande hennes och Ferdinands förhållande till hvarandra; ty det är nu engång så fatt med de arma menniskorna, att ehuru de sjelfva sällan på det rätta sättet bekymra sig om andra, bli de dock högeligen förbittrade, om andra på något sätt visa likgiltighet för dem, och den stackars skyldige blir då med eller utan orsak på det grymmaste gisslad af förtalets giftiga tungor.
Det hände stundom, att ändå någon midt i den allmänna fördömmelsen upphöjde sin röst till försvar för den hårdt ansatta frånvarande, men då blef en allmän axelryckning och ett försmädligt löje den frimodige försvararens belöning, och denna vanliga fras blef svaret på den mildare domen:
”nog känner man ju hennes förra lif, och den som kan lefva så som hon med en, kan det nog med en annan också,” och på dessa ord fann ingen svar.
Det ligger någonting hårdt och nedslående uti att betrakta det sätt, hvarpå menniskorna i allmänhet bemöta dessa sina olyckliga likar, som snafvat och fallit under vandringen på lifvets slippriga stig, men hvilka rest sig ur fallet och framstå renade igen genom ånger och tårar inför Honom, som allena eger att dömma ”öfver lefvande och döda.” O menniskorna, de förgäta, huru lätt de sjelfva kunnat sjunka, om frestelsen hade träffat dem, de förgäta, huru deras himmelska bröder, englarne, gläda sig ”öfver den syndare som sig omvänder och bättrar;” de fördömma blott, och draga sig undan för dessa, som de varit angripne af pestsmitta.
Ack! visst är det sannt, att synden är en sjukdom, värre än pest och allt annat ondt, men liksom man blir fri från en fysisk smitta, så kan menniskan ock genom väckelse och ånger befrias från syndasjukan.
Och likväl, ehuru Gud förlåtande upptagit det återvändande bannet, likväl skola vi, dess syndiga bröder, med förakt och hårdhet stöta honom ifrån oss.
O! vi veta ej hvilken bitter känsla detta väcker hos en menniska, som nog sjelf ändå i djupet af sin själ i outplånliga drag har sin syndaskuld skrifven; huru vämjeligt vår misstro kan göra hans lif, tungt nog förut genom en evigt aggande ånger; huru det kan väcka bitterhet och trots i ett sinne, förut mildt och sagtmodigt, och — o denna tanke är an afgrund! — kanske förstöra ånyo i hans själ det himmelska utsädet, som ännu ej hunnit slå djupa rötter.
Likväl är det godt och nyttigt, det förakt verlden skänker brottslingen, och glädjande den afsky, den visar öfver brottet; den är en genklang från de tider, då menniskosinnet rent och skuldfritt ännu, med fasa hör brottet omtalas och knappt känner hvad det är, mera än att det är något, som ej är godt.
Nyttig är denna afsky derföre, att äfven den är ett medel och kanske, ty värr, det verksammaste, att afskräcka menniskorna från att beträda brottets ofta, ack så lockande, stig.
Samvetet är så mjukt, så elastiskt, så medgörligt, vår fader deruppe så mild, så förlåtande, Han öfverser nog med våra små snedsprång från pligtens regelrätta stråt; men menniskorna äro strängare, deras dom fruktar man mera och af räddhåga för dem, afstår man den lockande, men brottsliga njutningen.
Ack det är väl eländigt, och ringa värde lärer vår Herre sätta på en så beskaffad dyggd, men den kan dock verka mycket godt, ehuru ej för den som öfvar den, ty exemplet är dödande för en ung, ännu oskyldig själ; det finnes en onämnbar tjusningskraft i synden, en tjusning, som berusar och förbländar den olyckliga, som engång blifvit indragen i dess trollkrets.
Derföre är det godt att afsky lasten och brottet och det bör hvarje menniska göra, men man borde ej vara så snabb att tro, att påbörda sin nästa allt ondt.
Ser man deremot tydligt, att han är skyldig, då bör föraktet drabba honom, ty motsatsen skulle endast stärka honom i sin förvillelse; men visar han ett tecken till ånger, o, då bör man ej genom hårdhet och köld qväfva denna gudagåfva, icke göra återgången till ett bättre lif tung och svår, ja stundom omöjlig för den arme vilseförda.
Elisabeth kände djupt sitt begångna felsteg och just denna känsla uppväckte i hennes själ dess fordna milda blygsamhet.
Aldrig, under dessa fyra förgångna år, hade hon omnämnt Rudolph: de var som om hans blotta namn uppväckt en oöfvervinnelig afsky i hennes hjerta.
Hon hade ej sett honom, se’n deras skilsmessa vid barnens dödsbädd och egde ingen tanke för återseendets stund, ty innerligt bad hon stundom att den aldrig måtte komma.