Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hon gaf till ett af sina oemotståndliga skratt, gälla, högljudda, som en munter gnäggning.
Han kände sig så skamflat inför detta gäckande skratt, att han inte visste hvart han skulle taga vägen.
Så dröp han in till herrarne och talade om sin otur.101
Axel Lundegård sade en gång till Ida Palm: ”Det är godt att inte ha sina döttrar hemma, åtminstone.”
Hon låtsade sig icke förstå honom.
”Ni har ju Sofi.” ”Ja hon är väl inte min dotter!”
(se vidare sid. 80.)
Vi skulle gå till skogs, taga oss en riktig fridag.
Och så tågade vi åstad med korgar och filtar.
Lade oss på en backsluttning, utsträckta så sjelfsvåldigt som ziguenare.
Det var en riktig samvetssak att vara ogenerad.
Ida Palm såg så ren och frisk ut der hon låg, så mjuk och smidig.
Axel låg högre upp på filten: kunde se henne uppifrån – det tjocka buckliga håret, den släta hvita pannan.
Och hon hade lagt sin ena arm upp öfver hufvudet.
En fin rund arm i svart tricot, en långsträckt hand med böjliga veka fingrar, der ingen enda led syns kantig.
Mathilda petade henne i håret och sökte skrämma henne med att det var Lundegård.
Men hon låg trygg, ty hon hade genomskådat bedrägeriet.
Han betraktade handleden som var bar ett stycke upp åt armen.
Den var ej ovanligt hvit, men det såg ut som om denna hud skulle vara så len – så sammetslen att röra vid.
Han böjde sig ned och strök deröfver med sitt finger, nyfiket, pröfvande.
Hon märkte ingenting och menade att det var Mathilda, låg helt lugnt stilla.
Men så gaf Mathilda till ett högt skratt.
”Det var herr Lundegård.”
Ida reste sig på armbågen, vände sig om emot honom och såg tviflande i hans ansigte.
Det måtte ha förrådt honom; han såg skrattsjuk ut.
– ”Vill ni vara så god och låta bli.
– En godmodigt tillrättavisande ton, och så lade hon sig ned igen.
Men slutligen blefvo alla dåsiga af sysslolösheten och liggandet.
Ungdomarne skulle upp och röra på sig.
De s[p]rungo nedåt backen för att få rätt på ekan.
Jag stannade der uppe.
Jag hörde dem skratta och prata der nere.
Och så såg jag ekan skjuta fram mellan träden.
Det var Axel.
Han stod upprätt i bakstammen och sköt fart med ena åran.
Det låg någonting så friskt och hurtigt i hela hans hållning.
Det var som ungdomen personifierad.
Och den blå gestalten lyste mellan björkarnas hvitbrokiga stammar och buskarnas mörkt höstskiftande grönska, och kring båten glittrade vattnet.
Det syntes icke en mensklig varelse mer än han, men från stranden hördes varnande rop af flickorna, ty ekan tog in vatten och var så full deraf, att han endast kunde stå på aktertoften.
Han skrattade och bad dem vara helt lugna.
Daggen började falla och det kändes rätt kyligt.
Jag beslöt att gå hem utan att vänta på de andra.
Gaf mig således i väg på den lilla gångstig som leder genom skogen.
Ropade åt flickorna att jag ämnade gå hem i förväg, de kunde komma efter.
Flickorna skyndade upp till vår lägerplats för att packa in vår tross.
Jag fortsatte min väg och var snart ur sigte.
Uppför backen från qvarndammen kom Axel med raska spänstiga steg, gensköt mig.
Ögonen lyste, han såg så frisk och glad ut.
”Nu är man så svett och varm,” sade han och sträckte på sig.
”Ja, nu är det rätta tiden att förkyla sig.
Rör på er och tag en filt om er.”
”Ja det är sant,” sade han, slog med armarne i handlingsifver och skyndade bort till lägerplatsen.
”Nu ska här packas in, för nu ska’ vi skynda oss hem!” utropade han lustigt.
Rörelsen hade satt blodet i fart och gjort sinnet muntert, skälmen lyste ur ögonen, och ett tu tre tog han Ida i famn.
Riktigt redigt och alldeles oväntadt.
Hon sade aldrig ett ord och syntes icke alls förlägen.
Såg bara på honom med sin trygga min och gaf honom en duktig dask på axeln.
Och så låtsade de som ingenting igen.
”Det gör jag alltid,” sade hon sedan till flickorna, ”ty det nyttar inte att säga någonting.
Men jag talar inte till honom på några dar, så hjelper det.”
I går träffade Chr.
Ebbe
Flensburg vid stationen.102
De talade om att Chr. är ovanligt frisk och rask för sina år.
”Det bevisar att postmästaren left förståndigt i sin ungdom.”
Chr. talade om sin återhållsamhet.
F. sade att äfven han varit försigtig, derför att extravaganserna bruka komma med efterräkningar.
Chr. talade om sin ungdoms frestelser.
Sade att han undrat hvad som kunnat locka qvinnorna till att lägga snaror för honom, som alltid varit så ful.
Menade att det varit just hans skenbara kallsinnighet som eggat dem.
Det trodde F. med.
Talade om ett exempel der han upplefvat det samma.
Han var landskontorist i Kristianstad en tid.
Hade en utbetalning att göra till ett fruntimmer.
Hon kom upp i hans bostad.
Han tänkte icke på något annat än göra upp penningaffären.
Då det var gjordt började hon sjelf inleda samtal om hur trefligt han bodde etc.
Slutet blef att de kommo öfverens om att hon skulle komma igen på qvällen.
Hon skulle ligga hos honom, men ingenting mer.
Jag misstänker starkt att det var han som fäste detta vilkor vid denna högst märkvärdiga öfverenskommelse.
Förmodligen har han velat hålla sig fri från handlingen, men af nyfikenhet drifvits att gå ända ut till randen för att kasta en blick ned i den svarta afgrund, dit så mången kastar sig med kropp och själ.
Detta är den vackraste förklaringen.
Det har också kunnat vara begär att njuta, men fruktan för smitta.
Nåväl, hon kom, och det var icke han som frestade henne att öfverskrida den afslutade öfverenskommelsen.
Men förmodligen var det just hans ståndaktighet som eggade henne; den qvinliga fåfängan, lumpna, att se en man förlora besinningen, nog af det var hon som frestade honom.
Hur utgången blef vet jag ej, ty så kom tåget och berättelsen blef avbruten.
Det är väl troligt att han föll.
Men i sjelfva denna ansats ligger en viss förfining af begäret, som jag håller honom räkning för.
Ett visst intelligensens öfvertag öfver det råaste i det der – usch!
(Syfilis.)
Till Mårtensafton 1882 kom han hem.
Såg ut som om han varit död och uppgräfd igen.
Mager, grönblek, insjunkna ögon med mörka ringar.
Hade då undergått kur på lazarettet i Lund.
Sade det då åt fadren.
Jag var då i Malmö så att jag såg honom icke.
Men flickorna berättade om förändringen och härom dagen kom fastern in på kapitlet.
Om julen dansade han icke, drack icke, och rökade icke.
Såg ännu mycket dålig ut.
Ännu det der lömska hånfulla ansigtsuttrycket.
I Juni 1883 var L.
P. här, och det var efter den tiden han reste till Lysekil.
Det var den sommaren Anna Palm rustade till bröllop och de voro så intresserade af hvarandra.
Det var då hon en gång blef så ond öfver ett cyniskt yttrande att hon och Ida slog honom med knutade handdukar och han gjorde ett slut på striden genom att breda ut armarne och taga båda i sin famn – så vågade de icke komma så nära honom.
Det var efter Lysekilsresan han var här den qvällen Anna Erika var här, då tankeläsningen försök[t]es med flickorna Palm och honom.
Och jag i en lek yttrade att han borde ”skrifva öster på sin kompass”.
I följe af hvilket
Uno förtrodde mig hvarför badsejuren behöfts.
Fadren och fastern visste hvarför han behöfde resa till Lysekil.103
Karl hade en tid kurhusvaktmästaren att gå till sig, således är det troligt att också han haft sig en släng.
D. 2 Nov. 1884.
Kommer just från Lundegårds.
Läste Idas bref från Axel.
Skref att det är roligt att få bref från henne, bara hon icke skrifver ”gråtmildt” eller förmanande, ty för att ”förändra en hel lifsåskådning vill det tyngre skäl till än gumman kan prestera.” Tillade:
”låt oss således i våra bref icke tala om allvarligare ämnen, utan bara språka helt förtroligt och gemytligt.”
Så skref han om syskonen.
Från ”Ráskan” (Sofi) hade han haft ett bref hvari hon påminner om hans löfte att skrifva till henne, hon jemrar sig redan för julen och ber honom komma hem till dess. ”Men det tillåter icke tiden.”
Han skref emellertid strax till henne ”det var väl ändå en tröst.
Han hade inneslutit en biljett till fadren.
Bad honom att få låna 50 kr. tills lånet utfaller.
Skulle vara till hyran, som nu skall betalas ”Hu-u!”
När fadren fick brefvet satt han vid middagsbordet.
”Förlofningskort från Axel”, sade han skämtsamt. – 30 kr betalar han i månaden, deri inbegripet städning och eldning.
Brefvet var på fyra vanliga brefsidor – och så innehållslöst jemfördt med mina.
Men så har hon ju ett modershjerta som öfverskyler!
Några rader till ”Kära rara gumman”, och hon är belåten!
D. 7.11 1884.
Han fick icke låna några pengar af fadren.
Skref till mig och fick.
Både Ida och Marie trodde att han skickat ”vexel” till Axel.
Jag låter dem naturligtvis vara i den tron.
Har varit hos ”gumman” i qväll.
Hon talade om Axel.
Misströstade om hans ”frälsning”.
Jag fick henne till att tala en smula om hans barndoms[-] och ynglingaår.
Som pojke var han alltid frisk och stark, hurtig och gladlynt.
Som liten gick han i en flickskola.
Hur trohjertadt han afgaf sina svar, så tryggt som om det aldrig skulle kunna svaras mer än på ett vis.
Äfven ifrån 14 till 20 år var hans helsa god.
Lynnet jemt och gladt.
Hade aldrig då märkt att blodet rusat honom så der åt hufvudet som det brukade i somras.
Icke heller hade han på den tiden visat sig frusen, som han gjorde den första tiden efter sin hemkomst från Stockholm.
Strax han kom hem var han blek och mager, frös alltid, satt och klutade schalar på sig, kröp ihop och såg ömklig ut.
Han var kanske rent af försvulten.
Sedan tog han sig till hullet och emellanåt kunde det fara en hel blodström upp i ansigtet på honom.
”Man går här hemma och mår för väl, man blir alldeles för blodfull,” brukade han då säga till mig.
Aldrig förr än i sommar hade Ida lagt märke till det, liksom till den retlighet och ombytlighet i lynnet som han då visade emot henne.
Han kunde vara nervös som ett fruntimmer.
Sådan hade han icke varit sommaren 83, fast han då var sjuk.
Det allra minsta kunde plåga honom.
Så hade en gång Marie då han visade sig tungsint skämtat med honom och sagt att han borde akta sig för mig.
”Hur är det med det lilla hjertat?” hade hon sagt och knackat med fingret på hans skjortbröst.
”Nej aj, faster, det gör ondt,” sade han i det han fördrog sitt ansigte likt en qvinna, som är rädd för att få tagit en spåka ur fingret.
Det är bestämdt den der olyckliga sjukdomen som slagit sig på nerverna.
Hvarför skulle eljest symptomerna ha visat sig just under de sista två åren och ej förr?
Ej under den farliga pubertetsutvecklingen.
Ida hade en gång för Justus omtalat de bekymmer hon hyste för Axels skull, just i följe af denna sensibilitet, dessa ständiga omkastningar i lynnet.
Hon förstod honom ej längre.
”Axel förstår sig ej sjelf,” hade Justus svarat.
Af Axels yttrande till mig slöt jag att han sjelf trodde denna oro i blodet härröra från brist på – – nå ja, att han icke är gift.
Jag undrar om han då icke här funnit någon piga som kunde vara afledare.
”Sanna” hade sagt åt Hilda att
Axel nu är hygglig emot pigorna och alltid uppför sig aktningsfullt emot dem.
Men Karl ville gerna vara framme med näsvisheter.
Hon sade också att ryktet skyllade kyrkoherden för att i forna dagar ha varit efter pigorna, men det ansåg hon en stor osanning, ty det hade hon aldrig märkt.
Angående Stil fann jag i mina anteckningar följande: (och jag har allt rätt.)
Våra vackraste ord ha blifvit förstörda genom missbruk, och det är det som gör att vi så ofta finna främmande språk friskare och mera uttrycksfulla än vårt eget.
Det är derför det fordras att vara herre öfver formen, det är derför det icke längre är nog att kunna hitta de ord som beteckna hvad vi vilja säga.
Dessa ord ligga nu på allfara väg, de ha mist sin skärhet, mist sin styrka: de äro ej längre hvad de voro.
Derför måste vi förstå att väfva dem samman till en stil så fulländad att den förmår fasthålla den flyktigaste stämning, ja så att hvarje den finaste känsloskiftning kan dallra från dess strängar som en hemlighetsfull ton, förnimbar för den invigde.
Ett språk som den råa hopen ej förstår, men som smeker dess öra derför att det väcker aningen om en verld af skönhet.
(Det är stilens musik.)
Det är Så jag ville skrifva.
När Axel i fjol reste till Stockholm lånade Anna Palm honom 30 kr.
Utdrag ur mitt bref till Quillfeldt d. 27 Nov. 1884.104
– ”Jag skrifver nu, samma qväll jag fått ert bref, men tro icke att jag gör det för att tvinga er att skrifva till mig snart.
Jag gör det derför att jag icke kan låta bli att säga er ett vänligt ord just nu.
Det käns som ett riktigt behof att göra det.
Jag sade er ju så många gånger att afståndet icke skulle komma mig att bli en främling mot er – att ingenting annat än dubbelhet eller ovänlighet skulle kunna åstadkomma det, sedan jag en gång fattat välvilja för en person.
Och hur många glada, vänliga minnen har jag icke från den tid ni var hos oss!
Min ställning är så helt annorlunda emot då, jag är sjelf så annorlunda, och nya förhållanden gripa in i mitt lif; men minnena äro mig lika kära som förr, fast jag nu tänker mig dem som någonting så oändligt långt borta.
Tro icke att jag tycker att ni talar för ofta om ”brasan, gungstolen och allt det der”.
Det är ju en sådan innerlig glädje att icke vara ensam om att minnas det.
Med tanken på allt detta blandar sig för mig en känsla af tacksamhet så stor att ni icke anar det, fast jag nog nämde något derom när ni var hos oss.
Men ni tog det kanske då för ett stundens infall.
Men nu ligger det så många år och så många pröfningar emellan den tiden och denna, att ni bör vara öfvertygad om att mitt omdöme är lugnt nog, nu.
Ert inflytande öfver hela min själsriktning har varit stort, och det sträcker sig ända in på min literära verksamhet.
Ni var den första fördomsfria menniska, med hvilken jag kom i beröring, och derför var det som mitt frihetsälskande sinne drogs till er så mäktigt.
Frihet i tanken, det var något som jag drömt om, men som jag icke trodde ega sin motsvarighet i hvardagslifvet.
Med er stod den lifs lefvande framför mig, – och deri låg hemligheten.
Det var tron på motsvarigheten mellan den yttre och den inre verlden, som jag dittills saknat, och derför var mitt själslif hämmadt i utvecklingen.
I er återsåg jag något af mitt eget lynne, men starkare utveckladt i kampen för tillvaron.
Åh, ni gör er icke en föreställning om det frigörande i att för första gången möta en varelse, hvilken föraktar en hop narraktiga fördomar, under hvilka man sjelf skenbart böjer sig, men i djupet av sitt hjerta afskyr!
Mitt verkliga ”jag” fick luft och ljus och så växte det ut till en individualitet.
Derför skall jag alltid med tacksamhet tänka på er.
Jag var en kall egoist, som icke egde något att hoppas af lifvet för egen del, och icke heller ville göra något för andra.
Mins ni hur ni skämde på mig?105 Ni sade att jag skulle tänka på andra och icke på mig sjelf – att deri ligger lyckan.
Ni var starkare än jag, derför trodde jag er, derför måste jag lyda när ni sade något.
Ni anar visst icke sjelf hur ofta jag sedan dess tänkt öfver edra ord.
– – – Vi skola måhända aldrig återse hvarandra – hvem vet! – äfven de starkaste kunna icke alltid böja sitt öde.
Men jag vill säga er detta innan jag åter fördjupar mig i det genom ert bref afbrutna arbetet – innan jag åter kastar mig i det literära lifvets kamp.
Jag vill säga det nu, ty hvem vet när vi tala till hvarandra härnäst.
Jag vill tacka er för hvart vänligt ord, för hvart trofast handslag.
Måtte jag för någon enda menniska kunna bli väckelse till så mycket ädelt och godt, som ni varit för mig, och jag skall icke ha ansett mig lefvat förgäfves!
Det var detta jag ville säga innan jag går längre på den bana som nu tager alla mina krafter, hela mitt intresse i anspråk, och som jag icke vet om den leder till missräkning och nederlag eller framgång och seger.
Jag tror att jag eger mod att möta hvilken af delarne det blir.” –
29.11 1884.
Christian hade att anmärka emot mitt bref:
Att jag sagdt att det var bättre att Quillfeldt satt sina personliga meddelanden i mitt bref än i Christians, emedan denne ofta visar sina bref, och man enligt min åsigt inte bör låta verlden med sina kalla ögon titta in i ens privatangelägenheter.
Att jag gifvit
Quillfeldt lof att skrifva sina bref på engelska, om han fann svenskan för besvärlig.
Att brefvet är ovanligt varmt för att vara från mig, ”som egentligen är en kall natur”.
(Jo jag tackar!)
Att den som läser brefvet icke kan tro annat än att jag är kär i Quillfeldt.
Att jag aldrig skulle skrifvit ett sådant bref till Christian.
Att Quillfeldt visserligen varit ute i verlden, så att han fått vidsträcktare vyer, men att han hvarken trodde på Gud eller ett lif efter detta samt således icke var värd någon beundran.
Slutpåståendet var att Christian icke är jaloux och att det vore en orimlighet att vara det, alldenstund hela Atlanten ligger emellan oss.
Allt afhandlades fogligt och vänligt.
Han föreföll verkligen icke svartsjuk, men det var klart att detta bref skulle framkalla smärtsamma jemförelser.
I synnerhet som han naturligtvis icke hade en aning om att sjelfva innerligheten af mina uttryck var bevis på min kallsinnighet.
Icke som skulle jag sjelf haft det klart för mig; jag skref blott efter min egen känsla och den var omedveten, instinktlik.
Först då Christian kom med sina anmärkningar drefs jag att analysera den.
Det var rent af slående hvilka motsättningar det kan vara mellan orsak och verkan.
Mitt bref till Quillfeldt är sant, alltigenom.
Hvarje ord är uppriktigt.
Men det är motivet till att jag uttalat dem just nu, som är det förunderliga.
Aldrig är en känsla oblandad.
I sjelfva den framvällande strömmen af tacksamhet och tillgifvenhet gömmer sig egoism och köld.
En sida ur originalmanuskriptet från sept. 1884.
Låt se:
Det fans en tid då denne man var mig öfverlägsen i erfarenhet och intelligens.
En sökande ande drages till den som är större än han, om han kommer i närheten af en sådan.
Det är en gifven lag.
Jag slöt mig derför till honom med hängifven beundran.
Men så fort en individualitet kommer under inflytande af en annan sådan, som är rikare än han, så kommer den mindre utvecklade individualiteten (helst om han är yngre) i ett slags jäsningsprocess; alla möjligheter råka i rörelse, tanke- och känslolif bringas i ett tillstånd af högsta lifaktighet.
Med ett ord: då har utvecklingen sina solskensdagar, då spirar allt och skjuter växt.
Veckor och månader kunna frambringa resultat, som under vanliga förhållanden skulle kräft år för att komma till stånd.
Det är också en gifven lag.
Sådant blef också förhållandet mellan oss.
Han dref mig fram i min utveckling och jag höjde mig till hans nivå.
Så skiljdes vi, och jag fortgick i min sträfvan.
Det som då växt upp i lycka det mognade nu i allvar.
Men har man som ung hunnit upp en äldre, så är det troligt att man går förbi honom; ty fonden af ”möjlighetsvärden” är störst i ungdomen.106
– Den öfverlägsenhet jag då blickade upp till fins icke mer.
Den var ett trappsteg, som såg högt ut nedifrån.
Då jag sjelf står der syns det som ingenting.
All den glödande längtan, som fans så länge jag behöfde sträfva för att bli hans jemlike, är nu död.
Ty vi ha vexlat ståndpunkt.
Det är det som gav lif och värme åt mitt bref.
Ja det låter som en paradox, men jag skall gifva skäl.
Det ligger något oädelt och lågt i att glömma.107
Jag har trott att andra kunde göra det, men icke jag.
Och nu är det ändå så.
Likgiltigheten har kommit.
Hade han varit frisk och glad, rik och ärad, då skulle jag utan tvifvel skyllat glömskan på honom – om den kommit.
Men nu fins det ingen smygvrå för sjelfbedrägeriet att gömma sig i.
Sanningen måste fram:
Om inte andra glömma, så glömmer jag sjelf.
Det är ”utvecklingens lag”, som Lundegård säger.
Jag vet nu att det är en nödvändighet.
Men man kan icke tro det så länge individualiteterna gripa i hvarandra som tvenne kugghjul.
Så länge tankarne sjuda och pulsslagen hamra kan man icke fatta hur dessa gemensamt arbetande hjul skulle kunna tagas i sär utan splittring och förstörelse.
Och ändå går det så lätt.
Så lätt att man måste blygas deröfver.
Mitt bref var ett afsked.
Lika mycket om vi komma att höra af hvarandra eller ej.
Det var en uppgörelse med hvad som varit.
Alla fåfänga försök att dölja hur man glider ifrån hvarandra äro mig vidriga; det ligger något af falskhet deri.
Nej, ärlighet i det sista!
Ingen ljumhet, ingen halfhet!
Ett varmt farväl och så gå hvar sin väg!
Minnet är det enda man eger gemensamt.
Men då det är ofördunkladt och rent, hvad begär man så mer?
Var det underligt att jag i skilsmessans stund kände behof att säga ett tack för de rika insatser denna vänskap lemnat för min utveckling!
Var det underligt att jag bredde ut min armar mot dessa minnen, som alla äro barn af mitt förflutna!
Kan man undra öfver att jag svepte min varmaste känsla kring detta afsked, när det i sig sjelf var så frysande kallt!108
Kritikerns uppgift är att icke allenast uppfostra publiken, utan äfven författaren.
Derför måste han förstå hvad denne velat säga, äfven der han uttryckt sig illa.
Hos hvarje ung författare fins ett visst famlande, hans sjelfkritik är ännu oklar.
Felen böra icke bestraffas, men rättas, peka på bristen och nybörjaren skall kanske se sin egen mening, hvilken han förut blott dunkelt anat.
Lär att förstå honom, och undervisa honom i kärlek, som man upplyser ett begåfvadt barn, om hvilket man tror att det en dag skall gå längre än man sjelf; det kommer en viss aktning i sjelfva tillrättavisningen.
Den kritik som till intet gagnar författaren, af den har icke heller publiken något att lära, den är oduglig.
Gemensamt arbete och gemensamma intressen är det enda som garanterar kärlekens varaktighet.
Jag menar icke gemensamma penningar, möjligen gemensamma barn.
Men säkert gemensamma farhågor och gemensamma förhoppningar, med ett ord: ett gemensamt mål att sträfva för.
Gemensamma egodelar kunna betinga sammanlefnaden, men man kan lefva samman utan kärlek.
Det är om kärleken jag har talat.
Somliga menniskor liksom hålla igen då det är fråga om ett nöje.
Man måste formligen draga dem med.
Så gör Axel Lundegård.
Förre informatorn till Samsioes, Björkman, kom i somras till Annelund för att låna 200 kr.
Hade endast träffat Gustaf en eller två gånger och icke Anna sedan hon var konfirmerad.109
Han fick inga pengar.
Skämdes icke att vara envis, riktigt påträngande.
När han inga fick blef han ond.
De bjödo på förfriskningar och visade honom omkring i trädgården.
”Är här inte ett paradis?” sade Anna.
Men hvad har jag för godt af det?” blef svaret.
Jag undrar hvarför Axel har en så utpräglad motvilja för att taga mig i hand?
Qvällen innan Mattis och jag reste till Helsingborg bugade han sig också stelt och siratligt utan att räcka handen.
Jag skrattade och sade helt käckt:
”När det är sista qvällen måtte ni väl kunna taga mig i hand.”
Och så gjorde han det.
Jag undrar – ja, jag undrar om han någon tid trott att jag varit förtjust i honom.
Det att jag misstänkt en sådan tanke hos honom har alltid gjort mig skygg.110
Ur ett bref från Terèse Ljungberg.111
”Till vår förskräckelse upptäckte vi att tjuren sluppit lös.
Filippa, den rådiga, drog genast kjolarne öfver hufvudet och började springa, men min qvinliga blygsamhet förbjöd mig att följa exemplet.
Georg med Fidella på armen, vildt rullande ögon och sin en-tous-cas lyftad i högsta hugg företedde en bild af manlig oförskräckthet, medan han tog till bens för lif och lemmar.
Med andan i halsen hamnade vi alla i Lottas öppnade famn.”
Ur ett annat do
”Man väntar hit en ungherre, och för att icke visa någon straffvärd försumlighet rörande min framtid har jag nu en veckas tid uppträdt med en ljusblå halsrosett både natt och dag.
Den klär mig förträffligt.
Ännu har miraklet ej anländt, men den blå klicken skall allt få sitta qvar.
Måtte den bara hålla färg!”
En åsknatt på Annelund.
Fru Hilda kom ut halfklädd och med sitt vackra lockiga hår i oordning.
Satte sig att vaka öfver sonsonen, som lugnt sof på en soffa.
Masken var borta.
Nu var hon menniska – natur.
Ett veck mellan ögonbrynen liknande ett ärr – ”bäst att vara från alltihop – tänker ibland att jag inte gjort rätt.”112
En gammal gubbe i närheten af Annelund.
Kommer ibland och förärar sina bekanta fruar en nypa grönsaker – ”till en liten rätt”.
Och det tages emot med god min, som om det kunde löna sig att anrätta ens.
Gubben får sig en bastant måltid.
Detta uttryck är det enda som återstår honom från hans välmaktstid, då han var trädgårdsmästare på herrgården.
Det höjer honom alltid öfver rangen af vanlig tiggare.
En rik konsul i Helsingborg var i sin ungdom biträde på ett kontor.
Sändes till England för att göra affärer i hvete.