Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
K. Mits förslag, hvilket Utskit antagit, har visserligen mycket som talar för detsamma; jag anser mig likväl icke behöfva anställa någon jemförelse emellan detta och det andra förslaget; den har redan blifvit gjord af flera föregide talare; men det synes mig vara en omständighet, som förbigått deras uppmärksamhet, den nemi. att i min tanke innehåller K. Mits Propus, en förespegling om en frihet,som man kan giira sig tillgodo, litt af viikoren för befrielse från första beväringsmötet är att ådagalägga samma skicklighet i målskjutning, som erfordras för en rekry t vid hans inträde i kompaniet.
En värd talare, hvilken sjelf har varit krigsman, har antydt att det icke skulle vara en särdeles svår sak att vinna denna färdighet.
Jag vet icke hvarifrån han hemtat denna åsigt.
När jag såsom chef förde regermte, var 1847 års reglenute ännu gällande.
Peri finnas föreskrifter örn de prof på skicklighet i målskjutning, som en rekryt skulle aflägga för att inträda i kompaniet såsom soldat.
Jag minnes icke siflrorna, men föreskriften var att vissa procit af de på ett visst afstånd lossade skotten måste träffa taflan.
Detta slog så ut, att, oaktadt tvenne års rekrytmöten, funnos ganska många rekryter, som icke kunde approberas lill soldater.
Det finnes inom arméen personer, som oaktadt mångårig öfning aldrig kunna uppnå denna färdighet och det oaktadt mäste approberas.
Jag hemställer då, om det är sannolikt att någon stor del af skarpskyttarne skola kunna vinna en sådan färdighet till den tid då de äro skyldiga att inträda i första klassens beväring.
Att en och annan med särdeles anlag kan göra det, betviflar jag ingalunda, men att delta till någon större utsträckning kan blifva förhållandet, tror jag icke, och det synes mig då sorn om den utlofvade befrielsen skulle blifva reducerad till en obetydlighet, mot hvad den tyckes vara.
Af dessa skäl anser jag det vara bättre att antaga det andra förslaget, som innebär en verklig fördel; ty man ina säga livad man vill, alt det icke är någon förmån att bruka egna kläder o. s. v., så kan man i detta afseende framdraga talande exempel; hela studentkorpsen exercerar i egna kläder, och jag har icke hört att någon satt i fråga alt kronan skulle bestå honom med kläder.
Samma är förhållandet med Gottlands nationalbeväring och deröfver har icke någon klagan försports.
Under de många år jag förrättat beväringsmönstringar, liar det alltid, då jag uppmanat ynglingar af de s. k. bättre klasserna att sjelfva exercera, svarats mig att de gerna skulle hafva underkastat sig beväringsmötena, om icke de vore tvungna att påtaga kronans tröja och hvila i den förskräckliga atmosfuren i tälten.
Också söker man i allmänhet, då förmögnare och mera bildade ynglingar skola exercera, att bereda dem tillfälle att ligga i underolficerarnes tält o. s. v., men detta har icke Den 20 Juni. 269 varit en rättighet, utan en grace, och den som skrifver in sig för att exercera, vet icke hvem sorn kommer att föra kompaniet.
Vore det en rättighet, är jag säker att ett mycket större antal ynglingar af de bildade klasserna skulle underkasta sig beväringsexercisen, då de visste sig halva rätt att begagna sig af dessa fördelar.
En värd talare bar yttrat att vi, genom den af Frih. liaab föreslagna anordning, skulle få så mycket befäl alt man aldrig skulle kunna begagna det.
Denna fruktan kan jag icke dela, och jag tror äfven alt hvar och en som har verklig kännedom om vårt liirsvarsväsende, mäste inse att icke någon tillökning af militärbefälet kan blifva för stor.
Ad:s tid, helst jag har mig bekant att Utsk:ls lielänk. redan blifvit bifallet af tvenne
Stånd och sannolikt blir det äfven af det 3:dje, så att Ii. o. Ad. icke har något inflytande på saken, utan yrkar afslag å Utsk:ts förslag och bifall till Frih. Ilaabs reservation.
Hr Fahnehjel in, Gustaf:
Det är verkligen en ganska egen företeelse att af de talare, som hittills yttrat sig öfver detta Betänk., ha alla de, som tillböra militärslåndet, talat för Frih. liaabs reservation, de civila åter för den K. Propos:n.
En talare i min närhet anmärkte, med anledning derutaf, att den riktiga slutsatsen vore att det rälta borde vara på militärernas sida, derför att militärer borde bäst förstå denna sak.
Jag får likväl då beklaga att bär icke finnes närvarande den af Svenska militärer, som torde vara mest kompetent att bedöma denna fråga och som sjelf kontrasignerat den K.
Proposm i ämnet; jag beklagar äfven, att den talare, som först hade ordet, icke funnit skäl biträda K.
Ahls Propos., så mycket mera, som bans ord måste tilläggas en särskild betydelse, då lian är ledamot uti den af K.
M:t tillsatta landtförsvarskomitéen.
Denne talare hyste den åsigt att det K.
Förslaget skulle i viss mån missfirma skarpskytterörelsen och leda den ur sin riktning, men han har sjelf förtagit verkan af delta påstående, derigenom att han, i de lörsta ord lian yttrade, erkände att delta förslag utgått från en riktig uppfattning af den stora vigt oell betydelse, som denna rörelse eger för landets försvar.
Jag tror derföre att det skenbara motståndet från Hrr militärer finnér sin grund deri att såväl reservanten, som de, hvilka delat hans åsigt, tänka snarare på att vinna en ökad styrka åt fäderneslandets försvar, än på den särskilta fråga, som nu är föremål för öfverläggning, ty nu är icke fråga orri en omreglering af beväringen, utan frågan är helt enkelt den, att när ändamålet med beväringen är att skalla landets uppväxande ungdom skicklighet i vapenföring, och en person presenterar sig, som redan eger denna skicklighet, är det då skäl att draga honom från hans dagliga arbete tor att gifva honom högre öfning, fastän man icke afser att bibringa honom en större grad af färdighet, än den som redan af honom eges?
Gr. af Ugglas har fästat uppmärksamheten på huru trägna beväringens öfningar äro, jetnförda med skarpskyttarnes, huru de sistnämnde kunna sjelfva välja 270 Den 20 Juni. den tid för exercisen som faller sig lägligast för dem, huru beväringen måste stå på vakt länge oell väl och dessutom exercera en tid, som fördelad på ett år skulle utgöra 5 timmar i veckan.
Det kan vara sannt att så är förhållandet, men om skarpskylterörelsens ledare hafva nppfunnit detta sätt att med minsta möjliga tidspillan bibringa skarpskyttarne erforderlig öfning, hvarföre skall man då ytterligare plåga dem?
När ändamålet är vunnet, vet jag icke hvarför man skulle behöfva göra mera.
Man har vidare talat om den skadliga verkan, den nya föreskriften skulle hafva dels på skarpskyttarne och dels på beväringen.
Man har sagt att ur beväringens leder skulle borttagas alla de bästa och mest intelligenta ynglingarne, och återstoden blifva af sådan beskaffenhet att den skulle blifva föremål för åtliije och förakt, ej blott af skarpskyttarne, utan af arméen och liela folket.
Olli detta är sannt, måste det vara en ganska stor kompliment åt skarpskyttarne, att säga att de skulle utgöra det enda aktningsvärda elementet uti beväringen.
Reservanten liar vidare sagt att han icke lägger stor vigt på färdighet i målskjutning; att om jag skjuter aldrig så väl på en faststående skottafla, så är det icke tillräckligt, ty det är något helt annat att hafva ett lefvande mål, och denna färdighet duger icke mycket till, när man skjuter bom på en fiende.
Med anledning deraf frågar jag; är då beväringen i åtnjutande af denna förmån att hafva en fiende, sorn besvarar dess skott, eller att uppöfva sin träffsäkerhet på lefvande mål?
Jag tror det icke, utan anser alt man bör vara tacksam mot dessa föreningar, sorn satt vapen i folkets händer och lärt det att handtera dem, så alt det, sorn jag hoppas, i nödens stund kraftigt kan bidraga till fosterlandets försvar.
Man har slutligen påstått att skarpskyttarnes uppoffringar icke skulle vara särdeles stora, emedan det icke finnes någon föreskrift om att de måste förskaffa sig hvarken uniform eller gevär.
Det sednare är sannt, ty det ligger i sakens natur attingen skyldighet i detta afseende kan förefinnas; den skulle icke väl stå tillsammans med den frivillighet, hvarpå föreningarne äro grundade; meri att skarpskyttarne likväl förskaffa sig både det ena och det andra, torde ingen kunna förneka, ty vi se här i Stockholm ett stort antal väl beväpnade och klädda skarpskyttar, hvilka presentera sig som en trupp med förträfflig hållning och öfning.
För öfrigt tillåter jag mig endast att tillägga några få ord.
Proposin har, åtminstone efter min uppfattning, en karakter af att vara ett erkännande från regeringens sida alt denna skarpskytterörelse i sitt fosterländska syfte med lifligt intresse omlattas af regeringen.
Det tillhör nu It.
St:r att lill detta erkännande äfven lägga sitt vitsord.
I)å 2 Stånd redan bilällit den K.
Proposm, och det är att förmoda att lionde-St:t äfven sluter sig till denna åsigt, synes det mig, att om R. o. Ad. skulle afslå den K.
Proposm, ett sådant förfarande kunde missförstås, enär mångå deri skulle se ett uttryck af hemlig afvog» het eller ett förnämt förakt mot hela denna rörelse, som uppstått i vårt fädernesland med en hittills sällspord liflighet, och Den 20 Juni. 271 hvilken det tillhör de styrande att sätta sig i spetsen för och leda.
För min del kan jag icke vara regeringen nog tacksam derför att den gjort det och användt de medel den har, för att befordra denna rörelse i sannt fosterländsk anda.
Jag anhåller om bifall till K. M:s Propos. Gr. Lagerberg, Sven:
Efter min uppfattning af beväringslagarne, torde denna fråga reducera sig till, huruvida den öfning, sorn bibringas beväringskarl under första mötet, kan vara jemngod med den en skarpskytt kan tillegna sig under ett år.
Härpå svarar jag obetingadt: ja!
Det lider intet tvifvel att en medlem af skarpskytteförening, som i tid inträdt i densamma, bör kunna förvärfva lika mycken öfning som en beväringskarl under de 15 dagar han tillbringar på första mötet.
Beväringsexercisen anses som ett onus; detta torde icke någon vilja bestrida, och om man då tänker sig en skarpskytt, som förut förskaffat sig den af beväringskarl fordrade skicklighet i exercis och dessutom en färdighet i målskjutning — hvilken jag likväl icke kan uppskatta så högt, som Hr Nordenfelt tycktes göra, men sorn dock torde erfordra ganska mycken öfning — tyckes väl billigheten kräfva att han befrias frän detta onus.
Propos:n äfven finnes antydt alt denna befrielse skulle utgöra en uppmuntran åt skarpskytterörelsen och en ersättning för dem som på egen bekostnad förvärfvat sig åsyftad färdighet, finner jag deri en gärd af erkännande åt skarpskyttekorpserna.
Raab har anmärkt att genom K.
M:s förslag skulle alla de bästa och mest intelligenta ynglingarne komma alt utgallras från beväringen, som derigenom skulle nedsjunka till ett föremål för nationens förakt.
Jag vet icke luiru man kan påstå något sådant, då befrielsen endast afser första årets möte och således alla dessa ynglingar komrne att deltaga i andra årets bevärings-exercis och således tillhöra andra bevärings-klassen.
Raab har vidare yttrat att genom det K. förslaget skulle bevärings-institutionen rubbas, emedan »samina skäl sorn blifvit anförda lör befrielse från första mötet kunde lika väl anföras till befrielse från det andra, och otvifvelaktig! komme vid hvarje följ:de riksdag motioner i berörda riktning att väckas.»
Alt motioner angrde ändringar och eftergifter i beväringsskyldigheten vid alla (ölj:de riksdagar komma alt väckas, derom är jag fullt öfvertvgad, emedan beväringspligten anses, sorn jag förut nämnt, för ett onus, som mången skulle vilja undandraga sig, men huruvida dessa motioner kunna föranleda dess afskaflände, är en annan fråga, hvilken jag anser icke hafva mycken sannolikhet för sig.
Den 12 Julli f. m. den perion som HofRätten föreslår; och HofRätten deremot, äger dessutom ej heller mera än mensklig förmåga, att mota intriger, hvilka aldrig bedrifvas uppenbarligen.
Hvem kan hindra en part att veta när en lottad Referent begär permission, eller är i begrepp att emottaga ett förordnande till annan tjenstebefattning!*
Hvem kan hindra en part att då, inför HofRätten, framställa sitt hemliga ombud såsom Competent till den ledig blifvande platsen, i egenskap af adjungerad Ledamot, utan att HofRätten ens någonsin skall kunna ana , att det är en tillställning af Parten?
Bör jag förmoda en Juridijk Taskspelare vara oskickligare än den, sorn ur en kortlek låter mig, huru ofta jag än vill, uttaga ett kort efter mitt behag, hvilket likväl alltid blifver ett och samma kort, och således endast heter alt vara efter mitt behag, men i verkligheten är efter hans eget.
HolRätten kan således blifva hedragen, hvilket tydligen synes, att Lagstiftaren äfven förutsatt när lottning blifvit anbefalld; hvarigenom en sådan möjlighet skulle, om ej upphäfvas, åtminstone försvåras.
D essutom frågas billigt, om lagligen föreskrifne Controller skola, i somliga fall, icke få gälla derföre, att principen för Controll förutsätter obehagliga möjligheter, eller mannamohn, såsom Utskottet uttrycker sig?
Mu säger Lagen bestämdt, att Referent icke kan handlägga mål, som ej genom lottning honom tillkommit; derföre utdelar man maica 252 Den 12 Julii /. m. genom den scrupuleusaste lottning, emellan de sittande Ledamöterne; men sedan Lottningen är skedd, vill man ange målen tillhöra sjelfva Stolen på hvilken första Ledamoten suttit; så att man på denna 6tol anser sig, genast efter lottningen, och så ofta man behagar, kunna utan lottning, insätta hvarje främmande person, som kan komma i fråga såsom Adjungerad Ledamot.
Är sådant rimligt?
I Lagen står likväl att man skall lotta emellan personer och ej emellan stolar: är det sundt förnuft uti, att uppbygga med ena handetr och nedrifva med den andra?
Under sådana förhållanden bör jag göra mig skäligen säker, att Ridderskapst och Adeln ej låter förvilla sig af Utskottets Betänkande.
När nu det samma ej mera kan återremitteras, så anhåller jag om afslag derpå; samt att Herr Grefven och Landtmarskalken täcktes göra proposition på min, till Utskottet gjoN da framställning, i likhet med hvad Biskop Wallenberg föreslagit, nemligen: att den Perfoni Jorn på vanligt fått anmåles till adjungerad Ledamot 9 mätte jont vara bejlämd genom lottning etnel/au y,ne , hvilka Prefdenten äger, att i detta ändamål inför HofRiitt uppgifva.
Förhållandet till Kongl. Maj-.t bör förblifva orubbeligt detsamma som förut, hvarigenom ingen verkelig förändring uti formaliteter åstadkommas: enda skillnaden är at£ HofRätten vid Förslagets upp, Den 12 Julii f. m. 255 sättande begagnar Hazarden i stället för omdömet, , uti sann slutföljd af Lagens föreskrift.
N;0 2 i Friherre af Nordin, Carl Johan:
Jag har yttrat genom min reservation, den öfvertygelse jag hyser om Höglofl, Statsutskottets nu ifrågavarande Betänkande; det tilla hör oss alla att kunna misstaga sig och mig snarare än många andra, det är således troligt att jag det gjort enär jag tillhör minoritetens tanka, men att de skäl Utskottet lagt till grund för sitt afstyrkande af Kongl. Maj:ts Nådiga proposition, icke kunnat verka hos mig någon förändrad öfvertygelse, dertill tror jag mig full-, komligen berättigad, emedan jag anser mig hafva i mitt serskilta yttrande vederlagt Utskottets uppgifne grunder, i följe hvaraf jag vördsamt anhåller det Utskottet måtte få sig iterremitteradt dess Betänkande med anmodan att framlägga mera sanna grunder eller ock förändra resultatet af dess yttrande.
N:o 3* Grefve Mörner, Carl:
Då jag till Protocollet för den 12 sistledne
Den 12 Julii f. m. för Gottlands Hemmansägare att underhålla Lastagebryggor vid de på On varande Landthammar måtte blifva hvilande, skedde det af den anledning att jag trodde mig kunna anskaffa handlingar hvarpå Wisby Stads innevå* nare grundade deras förmenta rättighet att för Statens enskilda behof uppbära och använda de medel, sorn erläggas af Fartyg hvilka besöka ifrågavarande Landthamnar, till bevisning hvarom jag nu får den äran upplysa, dels att 45 § i Kongl. Resolution på CommerceCollegii besvär af den 9 December 1766 bestämt innehåller, att Kongl. Maj.t på sådan grund afslagit den af Gottlands allmoge gjorde begärau att antingen befrias från Bryggornes vidmagthållande och byggande vid Hamnarneoch Lastageplatsarna, eller ock sig till hjelp dervid undfå de Bropenningar söm Wisby S>ad ager uppbära; att rättigheten för nämnde Stad till Hamn och Bropsnningars uppbärande så väl vid Staden som Landthamnarne samt Allmogens skyldighet att bygga och underhålla Hamnbryggorne vore grundad i äldre och sednare Kongl.
Resolution och previlegier, dels ock att Rikets Ständer vid 1815 års Riksdag jemväl afslagit Gottlands Allmoges lika beskaffade anhållan på sätt Besvärs- och EconomiUtskottets då afgifne
Betänkande närmare innehåller 3 och som förmodeligen närvarande Ständers EconomiUtskott saknat kännedom om förenämnde Handlingars tillvaro, och på grund deraf frånkänt Wisby Stads innevånare en dem af ålder tillerkänd rättighet, anhåller jag att till vinnande af nödig rättelse härutinnan
Den 12 Juhi/. m. Utskottets
Betänkande må varda återremittera dt.
N:o 4- Grefve Hård, Carl Git/laji I anledning af StatsUtskottets utlåtande t till jämkning af RiksStåndens meningar, rörande anslaget för Hans Kongl.
BorgareStånden blifvit gilladt, yttrar sig Hedervärda BondeStåndet i dess den 6 nästledne Junii meddelade ProtocollsUtdrag, sålunda: hvilket.
Förslag iså måtto godkändes, som Ståndet biföll, att Redactionen af Riksens Ständers Expedition må. i likhet med Präste- och BorgarcStåndens beslut, innehålla: dels att 300,000 R;dr skola af SalpeterFonden utgå , icke såsom förskott, utan såsomen utgift, derföre ingen ersättning Fonden tillflyter; dels ock att den Summa , Rikets Ständer erbjudit , 6kall utgifvas, med berörde 300,000 R:dr af SalpeterFonden och de öfrige 300,000 som blifvit anviste att förskottsvis erläggas af RiksgäldsContoirets medel, till den del, sorn af redan varande tillgångar icke kan bestridas, tagas i beräkning vid den blifvande Bevillningssummans bestämmande, utan att någon serskild Bröllopsgärd må äga rum; börande dock i Expeditionen sluteligen tilläggas, att som BondeStåndet vid dess ifrågavarande bifall fä.
Den 12 Julii f. m, stat det vilkor, att förstnämnde 300,000 R-.dr borde vid Bevillningens fördelning ersättningsvis komma jordbruket och iStädernes jord till godo, genom reparation å andra Närjngar eller artiklar, så skulle slutligen afgörandet af nämnde vilkor, betraktadt såsom en Bevillningsfrågs, framdeles, sedan Bevillningsutskottet deröfver blifvit hördt, öfverlemnas till Riksens Högloft.
Häraf synes uppenbart, att BondeStåndet bifallit ärendets expedierande , i enlighet med Fräste- och BorgareStåndens beslut, men förändrat den serskilda mening, som förut utgjort ett vilkor för dess bifall till SalpeterFondeos användande, till en serskild fråga, som , efter Bevillningsutskottets hörande, får af Riksens Ständer serskildt afgöras.
Den underdåniga skrifvelsen är alltså uppi 6att på grund af tre Stånds sammanstämmande beslut; men dsn mening , som BondeStåndet ansett böra deruti slutligen inflyta, har ExpeditionsUtskottet ansett icke kunna intagas , då endast ett Stånd derom meddelat föreskrift.
Den 12 julli v, nu 2?7 Bilaga o till PleniProtocollet för den 12 Julii, eftermiddagen.
N.o r. Herr Gyllenho lm, Eric Guflaf:
Äganderättens helgd är i all väl ordnad
Lagsökning sökt och vårdad, såsom en af den sammas förnämsta lifsprinciper.
Den utgör i Samhälls-organisationen de6s hufvudelement, eller egenteliga palladium.
Endast i högsta nödfall, då det allmännas behof och välfärd sådant kraft, har man någon gång häri tillåtit sig smärre undanlag, men sorgfälligt undvikit en större rubbning genom positiva och generella stadganden.
Samman^ satte Utskotten deremot tillstyrkt och antagit, i deras nu upplästa Förslag om Vattenverks inlösen och utrifvandej synas innefatta ett vådeligt afsteg från den i anförde måtto förut gällande grundsats.
Början till ett dylikt ingrepp i enskilt* rätts förhållanden skulle i fortsättningen kunna leda till de mest farliga följder.
Bästa beviset derå företer sig af sjelfva det uppgjorda Förslaget, då Utskotten, för att vara consequenta i deras åsigter nödgats äfven tillstyrka undanrödjandet af ordentligen Bil. till Ridd. o. Ad.
Pr. VI Band. 17 258 Den 12 Ju lii e. m. ingångna Contractev emellan Vattuverks- och Jordägare om skadestånd för det lidande de förre kunna tillfoga desse sednare.
Att allmänt väl i förevarande fråga så aldeles nödvändigt påkallar den föreslagne hårda tvångsmésuren, torde ock fastmera vid sakens riktiga betraktande förefalla tvifvelaktigt och problematiskt, som i vårt land öfver allt finnes större tillgång på jord och odlingsmark, än på tjenlige strömfall och vattulägenheter.
Men vare härmed, huru det vill, skulle säkerligen det förra, utom hvad som åstadkommes genom dessa sed^ nare Naturens stora drifkrafter, till så mångfaldiga yrken och inrättningar för enskildte och för det allmänna lika oumbärliga, icke kunna äga bestånd, och än mindre vinna förkofran j ty menniskan lefver icke allena af bröd, och icke uppfyllas alla hennes behof af jordens oförädlade alster.
För öfrigt är man nu mera tämmeligen öfverens derom, dels att
Lagar som icke medföra en gifven och ostridig nytta 3 skada ge - Den jz
Ju lii e. nu norn deras blotta tillvarelse, i det de försvåra tillfället för Samhällets medlemmar att sjelfva efter godtfinnande till deras inbördes förmon ordna och förvalta sini angelägenheter; och dels att den ena Näringen icke bör gynnas på den andras bekostnad, utan att de bäst frodas, enär de få gå i bredd och hålla hvarandra hand i hand.
Om man i förra tider stundom häri handiat olika, har man dock nu tillräcke— ligen insett både oklokheten och obilligheten deraf, och må väl nu icke komma i fråga att någon vedergällningsrätt skulle utöfvas till jordbrukets fördel för det högre och kan hända, mindre tillbörliga prérogatif eller skydd Bruks- och Vattenverken, likasom en eller annan rörelsegren, tillförene erfarit.
Jemnförelsen som man till 6töd för mera nämnde project velat hämta från de existerande tvångsbuden i Skiftes- och StängselFörfattningarne, äfvensom i börd och annan lösningsrätt håller icke eller vid närmare granskning profvet.
De förre afse icke annat än aila delägames gemensamma vitast och förmon i ägoväldet; icke dera6 totala skiljande derifrån; och de sednare rubba icke eller en af Lagen och alla formaliteter faststäld ägande- eller besittningsrätt, utan endast öfverlemna åt vissa personer en optionsrätt, hvilken, vid handeln köparen bekant , ej kan sägas directe kränkt hans företag och välfärd, eller mehnligt förnärmat hans med lagligt värn omgärdade rättigheter. 26,0 Den 12 Ju/ii e. m.
På dessa skål och de flere väl grundade, hvilka blifvit framstälde af dera, sora yttrat sig emot den omnämnde tvångslagen, anser jag för min del dess antagande betänkeligt , och tror att detta ämne, hvari meningarne äro så märkeligen delade, åtminstone icke allt för fort må påskyndas, utan anstå till pröfning, i sammanhang med nya LagFörslaget till Jorda-och ByggningaBalkarne, samt hvad deri innefattas, rörande vattuafledningar och Sjöars uttappande eller sänkning rn. nu Men derest omständigheterna, emot ofviQ anförda tanka, skulle finnas så starka och tvingande att nödvändigt lagförändring genast mäste vidtagas, till afhjsl pande af de stora hinder vattuverken förmenas tillfoga jordbruket, vågar jag vördsammast hemställa, huruvida icke, vid närmare öfvervägande af de väsendtlig51 svårigheter, som i verkställigheten komma att möta omförmälte Förslag, deremot för ändamålet kunde anses tillräckligen verkande och mera rättsenligt om en Författning blef förslagen och utfärdad af ungefär följande uppställning och syftning: i;o.
Att då till Kronohemman, Boställe eller Fideicommisse hörer vattenverk som medelst nppdämning eller öfversvämning skadar angränsande jordägare, må denne sistnämnde, uppå föregången anmälan hos Konungens Befallningshafvande i orten, derå anställa lösningsanspråk , och i händelse lägenheten blott tillhörer KronaD, då förvärfva sig densamma, Den 12 Jidii c, nu efter enahanda grunder som för skatteköp^ men i tall åter enskild mans rätt derunder är beroende, bör hemmansägaren eller hans efterträdare ä jorden till det lösta vattuverkets afträdare eller dess rätts innehafvare, erlägga årligen en från samma sin Fastighet utgående ränta eller afgift, svarande emot vattenverkets i laga ordning uppskattade behållning och inkomst.