Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och medvetandet härom var hans glädje och stolthet, liksom det ock må vara vår.
Men hvad som i hans egna ögon gaf honom rätt att lägga en sådan uppgift på sitt folks skuldror, det var att Sveriges lycka och säkerhet därigenom betryggades.
Det är därför ej det abstrakta idé-kriget, utan det nationella kriget som Gustaf Adolf med sitt exempel äfven i sin kamp för ideen har helgat.
Därför är ock fosterlandsförsvarets plikt det, som Gustaf Adolfs dag.
framför allt inskärper hos hans folk.
Och den gör detta nu än mera allvarligt än vanligt, ej blott för det myckna vi i detta hänseende försummat, utan ock därför att den politiska horisonten i vår världsdel allt mer mörknar; och bryter stormen lös, då kan det — nu som på hans tid — gälla vår nationella tillvaro.
Från studentgeneration till studentgeneration har på sångens toner framburits löftet: » Med lif och blod försvaras skall den fria jord, som än är vår ».
Hafven I, som utgören den nu varande generationen, betänkt, att det löftets uppfyllande kan komma att kräfvas just af eder?
Det är en fråga, allvarlig såsom döden själf, och den frågan riktar till en hvar af eder den stora skugga, som vi i afton hafva frambesvurit.
Och ej blott eder, I unge, utan en hvar ibland oss frågar hon: » Ären i beredde att offra kraft och egendom, eget lif, eller lif, som äro för eder kärare än edra egna, för att åt efterkommande kunna lemna i arf den nationella själfständighet och kultur, som jag med offret af mitt eget lif åt eder betryggat? ».
Må vi hvar i sin stad så besvara denna fråga, att svaret blifver ej en öfvergående känslostämning, utan en insats i vårt lif.
Då och endast då hafva vi rätt begått denna minnesfest.
Må i denna anda den store hjältekonungens minne lefva och verka ibland oss!
S. Boethius.De nyare språkens studium vid våra läroverk.
Om författaren till denna uppsats dristar beröra en i vårt land redan mycket afhandlad fråga, sker detta ingalunda emedan han är omedveten om dess svårlösthet och omfattning, eller tilltror sig kunna för densamma antyda en många skilda meningar tillfredsställande lösningsform el.
Snarare sker det i den anspråkslösare förhoppning att genom ett öppet uttalande i en fråga, som står på dagordningen, kunna i någon mån bidraga till dess redande och belysning — om till dess lösning så mycket bättre —, samt i medvetandet därom, att de af författaren yrkade åsikterna, där de eljes uppmärksammas, ej kunna undgå att, såsom brytande mot mångas förutfattade åskådningssätt, få sin beskärda del af ogillande.
Språket förmedlar människornas andliga umgänge och stödjer tankens och själens utbildning.
Däri dess betydelse.
Det är modersmålet, som främst — i de aldra flesta fall allena — utöfvar denna tjänst.
Därför är äfven modersmålet en för alla dyrbar gåfva, hvars vård och förädling borde vara oss en hjärteuppgift genom lifvet.
I synnerhet är det skolans plikt att bibringa landets växande ungdom en sann uppfattning af och kärlek till det tungomål, som tolkat och skall tolka — så vidt ett bristfälligt instrument det förmår — dess eget folks bästa tankar och känslor.
Vore nu detta tungomål tillika världskulturens, då förfölle visserligen behofvet af att i skolan åtminstone lära andra språk.
En dylik ställning intager emellertid intet lefvande tungomål.
Därför nödgas äfven hvarje folk, som vill tillgodogöra sig den mänskliga odlingens viktigaste resultat och framsteg, att utom sitt modersmål lära sig tolka äfven de språk, hvilka gifva uttryck åt en själfständig kulturriktning af den betydelse, att den kan bidraga till höjandet af dess egen.
Detta är nu onekligen en af omständigheterna oss pålagd börda; men den är oundviklig.
Utopister finnas väl, som drömma om införandet af ett ' världsspråk ', hvilket skulle kunna bortlyfta de hämskor språkförbistringen lagt på den mänskligade nyare språkens studium vid vara läroverk.
gemensamhetsutbildningen i skilda riktningar.
Olyckligtvis skulle emellertid deras hopsmidda » Volapiik » i saknad af allt eget organiskt lif, ali spontan utvecklingsförmåga, snart som en trång stålrustning tungt sluta sig om den växande människotanken och förkrympa dess fria utbildning, medan det förgångna ändå alltid skulle kräfva djupa språkstudier.
Ekon från äldre tider och trängre åskådningssätt yrka äfven ännu någon gång på en, om ej längre uteslutande rätt, så dock afgjord förmånsrätt för de klassiska språkens studium.
Men dessa ekon dö bort bland dagens högre röster.
Ja, det göres knappast längre behof att betona vikten af de nyare språkens studium.
Med rätta erkännes val ännu värdet af de äldre tungomål, hvilka gifvit uttryck åt en helgjuten kultur, hvarur vår egen dragit riklig näring, och hvilkas fasta och genomskinliga byggnad är af så stort värde för språkmannen.
Men vi inse tillika, att Roms och Greklands odling ej mera är världens, att vi ej längre kunna ringakta de nyare språk, som vittna om ett förgånget årtusendes och om vår samtids mäktiga kulturarbete, och hvilkas byggnad är så mycket mera lärorik, som den ännu är stadd i organisk ombildning under ett fullt pulserande lifs betingelser.
Att de lefvande språken, såsom föremål för vare sig litterär eller vetenskaplig forskning intaga en med de klassiska språkens fullt jämbördig ställning, medan de i praktisk hänsyn ega en dem säregen betydelse, därom tvistas väl knappast längre.
Men väl tvistas om deras rätta ställning och bedrifvande vid våra lärovnrk.
Såvida det nu är dessa läroverks egentliga uppgift att bibringa landets växande ungdom en allmänmänsklig och medborgerlig bildning, blir hufvud-frågan äfven den, huru de nyare språkens studium skall bäst kunna bidraga till lösningen af denna uppgift.
Innan denna fråga tas i betraktande, torde det emellertid ej vara alldeles öfverflödigt att undanrödja en visserligen ytlig, men icke destomindre i det oreflekterande tänkesättet ganska allmän, förblandning af begreppen språkfärdighet och bildning.
Man eger ej större bildning — såvida därmed menas förståndsutveckling —, ej ens mera kunskap — såvida därmed förstås en vidgad och klarare syn på tingen — blott därför att man kan uttrycka en och samma sak på flera tungomål; men väl eger man endera eller båda, om man rörande denna sak, låt vara blott på sitt modersmål, har något af värde att säga.
Man har, för att välja ett konkret exempel eller par, ej mera bildning därför att man lärt sig att säga likaväl » det djupsinniga skådespelet Macbeth », som » the profound tragedy of Macbeth » eller mera kunskap blott därför att man i allmänna ordDE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
kan tala både om » språkförvandlingar » eller » kemiska förvandlingar » och » Sprach-verwandlungen » eller » chemische Verwandlungen »; men väl eger man bådadera, om man till sin fördel begrundat Macbeths poetiska och moraliska innebörd, eller studerat ofvannämnda förvandlingars natur.
Jag skulle vilja tillägga: man har ej mera verklig själsodling blott därför att man kan uttrycka satsen: » Att tjäna blott sig själf är att tjäna till intet » äfven med » N ' ëtre bon qu ' å soi, c ' est n ' ëtre bon å rien », eller » Fråga ej efter en ärlig mans stamtafla » äfven med » Al hombre bueno no le busquen abolengo » — men väl om man lärt sig lefva för djupare intressen än den oförädlade själfviskhetens, eller akta det sanna värdet mer än det af lyckan adlade.
Nej, språkfärdighet är visserligen ej i och för sig bildning.
Carl den V: s bekanta yttrande, att man är så många personer man kan tala olika språk, är på det hela mindre riktigt än lörd Burleigh ' s, att polyglottism är förmågan att på skilda vis servera samma rätt — om det äfven ligger örverdrift i det senare lika väl som det förra.
Det är först när språkfärdigheten användes för vissa bestämda ändamål, som den kan blifva äfven en häfstång för bildning.
Detta sker, när den tjänar att direkt förmedla ett på olika vis odlande umgänge med främlingar; eller när den begagnas for att vinna kännedom om andra folks litterära och vetenskapliga skatter; eller slutligen när den blir oss ett medel att forska i språkets biologi, dess lifslagar och därmed förbundna frågor af flerahanda slag.
Hvart och ett af dessa ändamål eger under gifna förutsättningar sitt fulla berättigande.
Frågan är blott den, om våra allmänna läroverks förutsättningar äro sådana, att dessa läroverk böra tillgodose alla tre.
Hvad då vidgår det första syftet, som vi kunna * kalla det praktiska, hälst som därmed vanligen med eller utan rätt förbindes tillfredsställandet af vissa praktiska behof, och dar språkets talande är af främsta vikt, anser författaren att det ej kan vara våra allmänna läroverks uppgift att tillgodose detsamma.
I betraktande af en helt motsatt uppfattning, hvilken vunnit en ej ringa tillsliitning såväl i som utom skolan, ehuru väl hälst utom, fordrar denna åsikt, hvilken nog skall synas mången oförlåtligt reaktionär, närmare motivering.
Allt beror här på de ifrågavarande läroverkens uppgift.
Att denna, som ofvan antydt, är allmänbildning, torde af ingen bestridas.
Men begreppet » allmänbildning », som ofta är rätt sväfvande, tarfvar här närmare bestämmelse.
Det synes då lämpligen kunna definieras sålunda, att därmed menas den bildning, hvilken är ett behof för alla, eller åtminstone ett mycket stort flertal af dem, hvilka vilja som intelligenta krafter utträda i det dem omgifvande lifvet.
Det måste ju nämligen medgifvas, att den bildning eller kunskap, som är ettDE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.__491
behof för blott ett fåtal, hur aktningsvärd och viktig " den än för öfrigt må vara, ej bör tillhöra den allmänna skolan och påtvingas äfven det stora flertalet, som ej har behof af densamma.
Denna princip måste strängt fasthållas, såvida ej den allmänna skolan skall bli en mosaik af skilda intressen.
Och det är just ur denna synpunkt, som språkundervisningens bedrifvande vid ifrågavarande skola med ändamål att utbilda förmågan att tala de studerade språken måste anses som ett missgrepp.
Det är nämligen ej förhållandet, att alla eller flertalet, ej ens att ett respektabelt mindertal af de allmänna läroverkens lärjüngar få något verkligt behof af eller användning för denna förmåga.
Statistiska uppgifter äro visserligen i detta fall svåråtkomliga; men att dömma af allmänna iakttagelser är säkerligen 10 proc.
en liberalt tilltagen proportion af skolynglingar i hela landet, hvilka till verklig bildning eller för verkliga praktiska behof en gång kunna komma att använda förmågan att tala främmande språk.
Jag bortser nämligen då från dem, som någon lycklig gång kunna få ett ett tillfälle att, vare sig som ett oskyldigt nöje eller fåfängligt prål, i en salong, en jernvägskupé, eller på en ångbåt till en främling — kanske till en landsman eller landsmaninna — utmynta något af sitt i skolan dyrt förvärfvade, alltid bristfälliga frasförråd.
Likaledes måste jag, utgående från vårt uniforma skolsystem, bortse från det förhållande, att behofvet af praktisk språkkunskap onekligen på vissa orter, såsom i större handelsstäder o. s. v., kan vara vida mera kändt än i landet såsom helhet betraktadt.
Där skolsystemet, såsom t. ex. i Amerika, är decentraliserad^ där kunna naturligen de lokala behofven bättre tillgodoses äfven i de allmänna läroverken, än där så ej är förhållandet.
Men om nu 10 proc.
är ett liberalt uppskattande af de skolynglingar, som få någon nämnvärd ersättning för det långa arbete de på andra ämnens bekostnad nedlagt på förvärfvandet af praktisk språkfärdighet, är det då välbetänkt, är det rättvist att för deras skull äfven af de andra godtyckligt fordra en oersättlig uppoffring?
Många, som logiskt vidgå att ett sådant förfarande skulle vara oriktigt, om den förutsatta uppoffringen vore sann, hafva till hands den försäkran, att någon sådan uppoffring ej kräfves alis, enär nya metoder göra det möjligt att genom tidig Öfning i språkets talande och småningom därur deducerad grammatik snabbare än genom ett omedelbart brottande med språkets former samt läsning leda skolans lärjungar till den för dem erforderliga förtrogenheten med språket.
Detta är en illusion.DE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
Det är den på ett mål sammanträngda arbetskraften, som, i öfrigt riktigt använd, först leder till detta mål.
Är t. ex. språkstudiets hufvudsakliga uppgift förmågan att tala språket, då må den » naturliga » metoden gärna få sitt stora värde fullt erkändt.
Men är åter dess mål blott förmågan att säkert tyda språkets litteratur, då för den » naturliga » metoden dit endast en omväg och därtill ofta en osäker omväg.
Förmedligen af två skilda uppgifter leder nästan alltid, då tiden är begränsad, till eftergifter i bådadera.
For öfrigt måste den praktiska språkfärdighet, som kan vinnas i ett allmänt läroverk, där språkundervisningen ej får taga för mycken tid från andra ämnen, blifva såpass underhaltig att, äfven om man trots verkliga sakförhållandet, ansåge en sådan färdighet för flertalet lärjungar gagnelig, det likväl kunde betviflas, om den verkligen bör sökas i ett sådant läroverk.
Man gör sig ofta en oriktig föreställning, om hvad det kostar att praktiskt tillegna sig ett främmande språk.
Förmågan att med idiomatisk renhet och otvungenhet lära sig behandla detsamma, är något som skolan aldrig och lifvet blott sällan kan meddela.
Med en viss sanning skulle man nämligen kunna säga, att denna förmåga med tilltagande ålder aftager i geometrisk progression, medan den med växande tillfälle ökas blott i aritmetrisk.
Upp till säg tolf års ålder lär sig ett barn snabbt och lätt att i lek och umgänge med främlingar tala deras språk som en infödd.
Därefter aftager denna förmåga ganska märkbart år efter år, och man kan betvifla huruvida en som öfverskridit tjugu eller några och tjugu år någonsin, äfven under de gynnsammaste förhållanden, lär sig behandla ett främmande spräk som en infödd.
Det heter visserligen så ofta: » Han har varit i Frankrike (England, Tyskland) ett par år; han talar språket som sitt eget ».
Detta är en hyperbol, som väl kan förblinda en och annan oerfaren — någon gång kanske till och med den sålunda smickrade —, men som dock ej gerna vilseför den erfarne språkmannen.
Nu är det visserligen sannt, att skolan ingalunda afser någon dylik idealisk språkfärdighet, som den hvarom ofvan varit fråga; men det påpekade förhållandet torde likväl tjäna att belysa hur ytlig och bristfällig — trots alla helbregdagörande metoder — den kunskap uti ej ett, utan två eller tre främmande språks praktiska behandling måste blifva, hvilken skulle vinnas i en skola, där öfningen under några veckotimmar, instuckna mellan helt annan undervisning, måste, som ett mer eller mindre viktigt bihang till språkstudiet i öfrigt, portioneras ut samtidigt till ett större antal lärjungar, hvilka ingalunda likt främlingar i främmande land känna behof af ständig öfning, samt af lärare, som det vore obilligt fordra, att de själfva skulle kunna med idiomatisk takt och säkerhet behandla de undervisade språken.DE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
Både frånvaron af något öfvervägande behof och svårigheten att med rättvisa mot andra kraf tillgodose ett förmenadt behof af talofningar i den allmänna skolan synas alltså fordra deras uteslutande ur densamma.
Däraf följer ingalunda, som redan är antydt, att ej det rent praktiska språkstudiet kan i andra skolor och under andra förhållanden vara både fullt berättigadt och af största vikt.
Med allt erkännande däraf, att mindre kulturfolk äro i behof af mera förtrogenhet med främmande språk än de större, ega de likväl alltid skäl se till, att de ej på bekostnad af egen själfständighet allt för mycket stoltsera med lånade fjädrar.
Språkfåfänga kan dock maskstinga ett folks bildningssträfvanden.
Långt bättre under vanliga förhållanden att samla sitt bemödande på förmågan att väl behandla det instrument, som ger uttryck åt ens eget folks
innersta lif, än att utan klart och giltigt syftemål lära sig fuska på flera instrument.
Helt annorlunda gestaltar sig frågan om språkens studium vid våra allmänna läroverk, när vi betrakta dess litterära syfte.
Här dela sig ej längre meningarna mycket om skolans uppgift, som om hennes metod.
Vidhålla vi vår redan framställda grundsats, att kännedom af främmande språk är en häfstång för bildning, en nyckel till de kulturskatter, som ej upplåtas med vårt eget språk, då är äfven det omedelbara målet och därmed i hufvudsak metoden för språkstudiet i ofvanberörda läroverk bestämdt.
Målet måste vara att gifva lärjungen en sådan nyckel i handen, och metoden, den som med minsta tidspillan leder därtill.
Nu yrkas det visserligen ofta, att språkets studium redan i och för sig är en andlig vinning.
Språket, heter det, är tankens uttryck.
Dess studium innebär därför ett redande af våra begrepp, och grammatisk och syntaktisk analys bor vara språkundervisningens hjärta.
Är då denna slutledning så riktig, som den tilläfventyrs vid ett ytligt betraktande kan synas vara?
Är det först och främst pedagogiskt riktigt att som ett absolut mål leda det unga sinnet in uti tankelagarnas abstrakta värld och tvinga detsamma att däri finna hela sin näring?
Är det vidare någon vinning att för hvarje nytt språk låta den lärande genomgå samma gymnastik?
Ligger det slutligen någon rimlig sanning däri att, bortsedt från det logiskt klara, tillika ett tomt memorerande af de under tidernas lopp i legio uppkomna oregelbundenheterna och idiomen, om hvilkas historiska analys det naturligen ej kan vara fråga i skolan, skulle innebära någon » tankegymnastik »?
Minnesgymnastik må vara, men snarare ■ett tankeförslafvande än tankegymnastik!
Det säges, att Kinas barn, för så494
DE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
vidt de få någon undervisning alis, måste arbeta minst lika strängt i sina skolor som Europas barn i sina.
Skillnaden är blott den, att de förra måste använda årslånga mödor på utvändiglärandet af döda saker, af ting utan ali beröring med eller tillämpning på det omgifvande lifvet, och att de därför med allt sitt vetande bli ovetande.
Hur kan hinduen, som tillbringar tio år i oafbruten öfning att lära sig utantill de naiva och vidskepliga vedahymnerna, att analysera deras ordställningar, att med maskinmessig regelbundenhet uppläsa dem fram och tillbaks under iakttagande af alla skarpt bestämda ljudnyanseringar, hur skall han, trots ali » tankegymnastik » kunna känna sitt hjärta slå i samklang med tidens sträfvande framåt mot lefvande sanning?
Hotade ej tidens såväl praktiska som ideella bildning att snabbt växa oss Öfver hufvudet, om vi ej vaket sökte följa med och arbeta på de stigande murarna, då kunde äfven vi i ali sköns ro kunna stanna vid deras fot och öfva våra - tankemuskler med att ntan annat ändamål än just denna öfning ' lyfta på.
gamla vördiga stenblock.
Är alltså språkanalysen som sitt eget ändamål i den allmänna skolan förkastlig, blir den likväl där, som ett medel till förmågan att säkert tolka främmande språk, till en viss grad oumbärlig.
Men af vikt är, att den ej drifves längre än som är erforderligt för detta ändamål.
Att bränna upp mera kol än man behöfver ånga är slöseri.
Öfversättning från det främmande språket-bor begynna så tidigt som möjligt, och grammatiken, så snart tillbörlig fasthet i språkets väsendtliga former vunnits, lämnas åsido, eller åtminstone användas blott som bihang.
Medgifver lektionstimman andra Öfningar än uppläsning af lexan jämte lämpliga förklaringar därtill, kan den öfverblifvande tiden bättre användas på andra saker än grammatiserande och frasbildning, såsom på extemporalier eller (hvarom längre fram) lärarens utläggning för mera mogna lärjungar af språkhistoriska principer m. m.
Vid öfversättningsöfningarna synes den naturliga utvecklingsgången vara följande: först ett någorlunda ordagrannt återgifvande af textens innehåll; sedan, när mera fasthet i de främmande idiomens egenheter vunnits, en friare tolkning af den främmande texten; och slutligen kursiv uppläsning af den förberedda främmande texten med pröfvande frågor af läraren.
Det yrkas visserligen ganska ofta, att en öfversättning aldrig bör vara ordagrann, utan ifrån början vårdad och fri från osvenska uttryck.
Har man tid att efter Öfversättningen enligt gammal sed sönderplocka och utreda alla konstruktionerna, låter sig en sådan Öfversättning från början visserligen försvaras.
Men då denna torra och tidsödande formanalys i de lefvande språken ämpligen kan tidigt ersättas af en någorlunda ordagrann öfversättning, till dessDE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
lärjungarna fått vana att kritiskt genomskåda sammanhanget, synes därmed vara förenad en fördel, som mer än uppväger olägenheten af den något lösare behandlingen af modersmålet, hvilket senare allt som säkerheten tilltager kan och bör få ut sin fulla allenaherrskande rätt.
Tilläggas bör, som en ingalunda oviktig sak, att, jämsides med den för de högre stadierna föreslagna läsningen af den främmande texten ensamt, kan äfven läraren emellanåt uppläsa densamma, eller delar däraf, samt därvid också småningom börja affatta sina frågor på det studerade språket; ja, slutligen, då han är språket därför nog mäktig, Öfvergå till att på detsamma i väsentlig mån göra sina kommentarier och utläggningar.
Erfarenheten har åtminstone Öfvertygat förf., att denna dubbla metod kan med stor fördel användas utan någon nämnvärd försummelse af undervisningens egentliga mål, och att något af den praktiska språköfningen sålunda kan utan tids- eller annan förlust fås så att säga på köpet.
Då undervisningens ändamål bör vara ej blott att bibringa lärjungen förmåga att säkert tolka det främmande språket, utan äfven att väcka hans intresse för och leda hans rätta uppskattande af det lästa, bör också den allt mera frigjorda öfversättningen följas af en allt mer utvecklad kommentatorisk uttyd-ning af det lästa, dess innehåll, dess litterära och moraliska värde.
Att lärjungarnas utbildning måste betinga såväl läsningens som anmärkningarnas natur följer af sig själft.
Men att bådadera skulle i de högre klasserna kunna drifvas vida längre, än som vanligen sker, om den tid, som nu offras på den för skrifning och frasmakeri nödiga öfningen i formlärans och syntaxens ofta utan synbar logisk orsak hvarandra korsande smådetaljer, i stället egnades åt mera läsning och ett rätt uppskattande af det lästa, det kan " väl knappast betviflas.
Vår skolyngling använder öfverhufvud sju år på tyska och fem år på franska.
På denna tid har han ej hunnit läsa mera än de studerande vid ett bättre amerikanskt ' college ', hvilka på hvardera af dessa språk användt två år, när nämligen dessa två år, som visserligen ej alltid är fallet, efter grundläggande grammatisk öfning egnats hufvudsakligen åt läsning.
Till ersättning eger visserligen vår abiturient en mera uppdrifven förmåga att sammanhamra ett scriptum eller formulera fraser, där han lyckas någorlunda väl undvika rena formfel, medan han dock ännu i vanliga fall åter och åter groft förbryter sig mot ordens rätta betydelse, stilens naturlighet och idiomens äkthet.
Denna tvetydiga och med så mycken uppoffring af tid och arbete nådda vinning länder emellertid, det förglömme man ej, till ett mycket ringa fåtals verkliga fromma.
Att läsningen af goda författare vid de allmänna läroverken äfven i gynnsammaste fall måste blifva ganska begränsad, är lätt att inse.
Att den kanDE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
och bör utsträckas längre, än som nu sker, synes emellertid visst.
Det är ock vid den undervisning, hvarom här är fråga, som lärarens personliga inflytande kommer till sin fullaste rätt.
Hans intellektuella och moraliska sympatier få nämligen därvid göra sig gällande och på ungdomen utöfva den lefvande väckelse, som det visserligen är den sitt kall rätt uppfattande lärarens plikt och privilegium att till ungdomens fromma bibringa densamma.
Slutligen ett par ord om språket såsom vetenskap.
Att det såsom sådan tillhör universitetet, är både påtagligt och erkändt.
Men att landets bildade ungdom öfverhufvud ej borde vara alldeles obekant med de ledande resultaten af en vetenskap, hvilken spårar språk- och tankeutvecklingens inre lagar, hvilken leder oss tillbaka långt bortom historiens råmärken, och hvilken lämnar sitt bidrag till rasproblemets lösning och till tydningen af naturreligionernas uppkomst, det synes äfven nästan obestridligt.
Något kan i detta fall uträttas genom den språkvetenskapligt bildade lärarens tillfälliga upplysningar och utredningar och genom så att säga parentetiskt inryckta språkhistoriska redogörelser i de högre klassernas läroböcker.