Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En efter en försvunno de, likt svarta florsridåer — — hon satt och stirrade mot deras böljande mörker i en ohygglig, nervslitande spänning.
Snart skulle den sista dragas bort och dödens förbenade ansigte skulle grina blekt emot henne — — — Hon såg mot hvarje kommande dag med vidgade, skrämda ögon, medan hjertat skalf och ett ångestskri satt fastfruset i hennes strupe.
I dag?
I morgon?
Hon ryste för den känsla af ödslighet, som skulle breda sig ut öfver hennes lif från och med den dag, då han icke längre fans till.
Den dagen kunde icke vara långt aflägsen.
Den bleke mannen, tillintetgöraren, satt redan i detta sjukrum, bidande sin tid.
Den bleke mannen, befriaren, stod redan med bågen spänd — en benig Herakles, måttande efter smärtans gam med sin dödande pil.
Han hörde helt visst de klagande utbrott, som nu ibland kunde bana sig väg öfver den sjukes sammanbitna läppar — framtvingade med våld, tycktes det.
Också i de små biljetter, han ännu skickade Margot, bröt detta smärtans stönande fram nästan som mot hans vilja.
Hon hade en dag, för att spara honom mödan att skrifva en utanskrift, som hans kraftlösa hand ofta fåfängt bemödade sig att få tydlig nog, medtagit en del kuvert, på hvilka hon sjelf skrifvit sitt namn och sin adress; och redan morgonen derpå sände han henne ett af dessa kuvert tillbaka.
»Jag vill strax begagna de prydliga konvoluten», skref han, »och kysser den hand, som gett dem en så sirlig adress.
— Jag har haft en mycket dålig natt; hostat har jag så, att jag trodde, jag skulle dö, och jag kan icke tala.
— Tack också för den förträffliga afskriften af brefvet till fru v. R.
Helsningar, smekningar!
Jag skrattar af smärta, jag skär tänder, jag blir från förståndet.
De ögonblick, då han var utan plågor, blefvo mer och mer sällsynta.
Sömnen flydde hans läger om natten; men den fysiska tröttheten tog då i stället ut sin rätt om dagarne.
Sanslös kunde han ligga timmar å rad, utsträckt på sin bädd — och feberfantasierna kommo jagande, den ena efter den andra.
Det var ett myllrande lif af bilder, som drefvo sitt spel i hans hjerna: minnen om upplefda äfventyr, om stormande kärleksnätter, om lidanden och strid — mörka, hotande fantomer och ljusa bilder i brokig omvexling.
Än suckade han då, än kved han som under trycket af en mara, än sträckte han sina händer upp emot den tomma himlen och bad om förskoning.
Då måste hon sitta timtals vid hans bädd.
Reste hon sig upp för att gå, kom det ett uttryck af oro i hans ansigte, och han gjorde en rörelse som tycktes bevisa, att medvetandet endast var fördunkladt, icke helt och hållet slocknadt.
Och när han slutligen vaknade ur en sådan feberdvala, brukade han berätta henne hvad han drömt —
»Jag drömde om min far», sade han en gång.
Han hade legat stilla länge och andats lugnt; men så plötsligt hade det gått en ryckning genom hela hans kropp, han hade dragit en djup suck — och vaknat.
»Jag tyckte, att jag såg honom som genom ett moln af puder — man höll på att frisera honom.
Jag blef så glad öfver att se honom och jag störtade fram emot honom.
Men ju mer jag närmade mig, dess mer utplånades hans bild och när jag tog hans hand för att kyssa den, gick det en rysning genom mig: fingrarne voro torkade kvistar och min far sjelf endast en blodlös trädstam, med rimfrost öfver grenarne.
Det var öfver alla dessa bilder något fantastiskt och ohyggligt på samma gång.
Hårresande och sköna i sällsam, underbar förening, sådana voro de intryck, hon mottog vid hans sjukbädd: en ömhet, som drog henne till sig med smeksamma händer och en spöklik rädsla, som stötte henne bort.
Hon slets mellan dessa ytterligheter, tills allt inom henne blef ett kaos, från hvars mörker hvarje handling steg upp icke som en viljeyttring, utan som en instinktlik nervernas reaktion.
Mot bakgrunden af detta mörker rörde sig de sköna och hemska fostren af hans inbillning, fängslande henne oemotståndligt med sina glödande ögon.
Men det var icke endast af diktarens feberdrömmar, hon bands.
Ofta nog hände det, att han med darrande hand tog fram några gulnade blad, som hon måste läsa för honom.
Det var outgifna dikter från dessa plågornas år, den lefvande begrafne Lazarus’ suckar och hallucinationer, klädda i diktens skrud.
»Se här», sade han och lemnade henne några af de gulnade bladen.
»Läs för mig de här dikterna — jag vill höra dem ännu en gång innan jag dör.»
Hon tog det öfversta bladet och läste:
Hur långsamt kryper den ej fram,
den rysansvärda snigeln tiden!
Jag ligger stilla på min bädd
och önskar, att den var förliden.
Ej minsta strimma sol och hopp
in i mitt mörka sjukrum tränger.
Min enda utsigt är den graf,
som lefnadshorisonten stänger.
Måhända är jag redan död,
och fantasierna, som fara
igenom hjernan, nattetid,
är tomma spökgestalter bara.
Så är det: spöken är det visst
från gammalhedniska gudagrifter;
de valt en diktares hufvudskål
till fält för sina vilda bedrifter.
Och allt hvad hemskt och skönt de der
vid sin nattliga orgie bedrifva,
försöker skaldens döda hand
om morgonen mödosamt beskrifva.
Han låg ett ögonblick tyst, sedan hon slutat.
Det var som om han väntat, att hon skulle säga någonting.
Men hon kunde icke tala — och han kunde icke se, att hennes ögon stodo fulla af tårar.
»Det är kändt åtminstone», sade han slutligen med ett stänk af bittert vemod.
Återigen blef det några minuters paus.
Han låg och väntade på, att hon skulle läsa vidare.
Och hon fortsatte:
Morfin.
Jag ser två sköna ynglingagestalter.
I mycket likna de hvarann, och dock
den ene mera blek och sträng mig synes
och mycket mer förnäm, än denne andre.
som helt förtroligt sluter mig i famn
och ser på mig med stora, milda ögon
och ler emot mig, som en kvinna ler ...
Den vallmokrans, han kring sitt hufvud bär,
berör då lätt min feberheta panna,
och svalkar skönt, och doftar underbart — — —
och smärtan viker bort, för ögonblicket.
Men riktigt frisk, det kan jag aldrig bli
förr, än hans allvarsamme, bleke broder
vänder sin fackla emot jorden ner.
Att sofva är nog godt, men dö är bättre ...
bäst vore om man aldrig blifvit född.
Sakta upprepade han den sista strofen.
Det lät ihåligt, som ett eko ur en graf.
Det var den djupaste menskliga förtviflan sammanträngd i sju små ord; och tonfallet, hvarmed han upprepade dem, gjorde, att de brände sig in i henne.
Men hon vågade icke ge sin rörelse luft.
Det skulle gripa för hårdt i hans nerver, om han hörde henne gråta — och hon höll sig käckt.
»Det var min bästa vän», sade han efter en stund.
»Men som alla vänner, har han nu också svikit.
— Nu kan endast den andre hjelpa.»
»Vänner har man sällan gratis», fortfor han med en glimt af den gamla ironien.
Han kostade mig mer än 500 francs per år — — jag tror inte, att jag förtärt födoämnen för hälften af den summan — —»
Hon lyssnade till hans ord med gråten i halsen.
Hon vågade ingenting säga; hon fruktade att dallringen af hennes röst skulle förråda, hur upprörd hon var.
»Läs nu vidare.
Jag njuter af att höra din stämmas klang: den är som en vacker melodi, ett accompagnement till mina dikter.»
Hon tog ett nytt pappersblad och läste:
Ett minne.
Hvad vill du mig, du sorgliga, du kära
fantom från längesen förgången tid?
Du ser på mig.
Du synes mig så nära.
Jag känner blicken — vemodsfull och blid.
Jag är en sjukling nu på smärtans läger,
en dödstrött man, som redan lefvat slut.
Öfver min sjukbädd har bekymrens häger
bredt sina missmods-mörka vingar ut.
Helt annat var det förr, då dig jag mötte
för första och — tyvärr — för sista gång;
innan min unga själ till blods sig stötte,
då än steg jublande mot skyn min sång.
Frankfurt!
Hur många narrar än du hyser —
och skälmar med! — jag älskar dig ändå:
En diktens stjerna från din himmel lyser,
och på din jord — der såg jag henne gå.
Det var en marknadsdag.
Utför den långa
och skönt bebyggda Zeil, jag ensam gick.
Jag såg på detta vimmel af de många
med en förströdd och drömfördunklad blick.
Då varseblef jag henne.
Genom hopen
den smidiga gestalten långsamt gled;
det bruna ögats glans ur ögongropen,
det drog mig — motståndslöst — det drog mig med.
Hän öfver torg och gator vägen tog hon,
och stannade så i en gränd till sist;
der vände hon sig om, och muntert log hon
och så försvann hon bak en förstugkvist.
Jag följde.
Hennes mor, en dålig kvinna,
offrade mig sitt barn, och tog mitt guld.
Men barnet gaf sig; det var lätt att finna,
det hon ej smekte mig för vinnings skuld.
Vid alla helgon!
När en kvinna gycklar
med ömma känslor — jag bedrages ej!
Men så slår hjertat ej i barm, som hycklar!
En sådan blick har icke lögnen!
Hur skön hon var!
Som kärlekens gudinna
nyss stigen, strålande, ur skummig våg.
Kanske var hon den lifs-ledsagarinna,
jag i min barndoms dröm så ofta såg.
Jag mötte henne aldrig.
Lifvet ryckte
mig i sin hvirfvel med — och natten kom.
Kanske min lycka jag mot hjertat tryckte
just då — och visste ingenting derom.
Skön var hon ock i afskedsstundens smärta,
se’n trenne dagar, trenne nätter flytt
i kärleksdrömmar, hjerta emot hjerta —
då lifvets äflan dref mig bort på nytt.
Ack, aldrig, aldrig går det ur mitt minne,
hur, i förtviflan klängd till mina knän,
hon låg och skälfde i sitt hvita linne,
och hennes hår flöt öfver golfvet hän.
Det hade vecklat sig, det svarta håret
i mina sporrar in, och blodet flöt
i droppar — sakta — från det lätta såret —
som var det röda tårar, dem hon göt.
Jag slet mig lös — lät henne handlöst glida
i mörkret in; men hvart jag kom och gick,
det arma barnets bild gick vid min sida —
och såg på mig med samma sorgsna blick:
Då kände alltid jag den tanken svida,
att jag var den, som sköflat hennes lif.
Hvad visste jag väl om, hvad hon fått lida
för det jag henne bröt — till tidsfördrif.
Då och då hade hon öfver manuskriptets kant kastat en blick på hans ansigte; under dess döda, liflösa uttryck tyckte hon sig se återspeglad hvarje skiftning af ömhet, sorg, sjelfförebråelse i diktens rytmer.
Hon kände sig med ens så underligt kall dervid.
»Tycker du inte den är vacker?
— Det var som om han anat, att den icke gjort samma intryck på henne, som de andra.
»Åh-jo.»
Hon drog på det, och hennes röst lät en smula kylig.
»Åh-jo?» upprepade han med ett litet småleende.
»Det är visst åtskilligt idealiseradt, det der.»
»Tror du det?» sade han, road af anmärkningen.
Jag tror, att det var ett mycket» — hon letade efter ordet — »mycket ordinärt äfventyr, som fantasien roat sig med att förgylla upp i ensamheten.»
»Ordinärt?
— Han skrattade, ett stilla, torrt skratt.
Men så föll det honom plötsligt in, att hennes ton haft en ovanlig skärpa, då hon sade det.
» H varför tror du det?» frågade han.
»Åh — det låter så.»
»Låter så?
— Hennes kyla irriterade honom synbart.
Han teg ett ögonblick, som om han tänkt öfver, hvad anledningen kunde vara.
»Det är visst någonting, som du själf lägger in», tillade han slutligen.
Det klingade som en sarkasm; och det sårade henne som en förolämpning.
»Jag tror inte på den der förgyllningen», sade hon nästan häftigt.
Och med en förtviflad ansträngning att kufva sin sinnesrörelse, reste hon sig upp, gick fram till fönstret och gaf sig till att bläddra i några korrekturark, som lågo der.
Hon kände en hatfull, bitter stämning stiga upp i bröstet, någonting tungt och trist, som decemberluften der ute öfver Champs elysées aflöfvade träd; och samtidigt kom det öfver henne en förnimmelse af ensamhet, af längtan hän emot någonting, hon visste icke hvad — — ren, frisk luft, solsken, blomdoft och fågelsång — — och så ändå något annat, någonting lefvande att sluta sig till, varmt och innerligt, förtroendefullt och hängifvet.
Hon var trött, trött, trött.
Trött på allt det mörka och tunga, som omgaf henne, trött på detta sjukrum, trött på att vara bunden vid denne döende mans vilja — kedjad fast vid ett lik.
Och djupt under allt detta låg medvetandet om, att hon icke kunde göra sig fri, att han endast på nytt behöfde draga i en af de tusen trådar, med hvilka han omspunnit henne, för att åter tvinga henne till sig — full af ödmjukhet, ömhet och medkänsla.
Nu hörde hon borta från bädden hans spröda, brutna röst med det nervösa tonfallet, som gjorde att det, han sade, kom att likna en befallning.
»Vill du inte läsa mer?»
Hon måste göra våld på sin misstämning.
Hon satte sig åter på sin plats, tog ett af de gulnade bladen, och läste:
Jag var så ung och lustig!
Högst på kanten
af berget, grönskande af frodigt vin
den hvita villan låg; och utför branten
jag sprang och höll Marias hand i min.
Hur smidigt är hon icke växt, den lilla!
Hur tjusar hennes sjögrå ögons blick!
Der står hon, fast på sina fötter, stilla
med kraft i hållning, gratie i skick.
Hur hennes stämmas klang är hjerte-trofast!
Hur själen synes genomskinligt klar.
Och på dess botten tycks förståndet bofast —
och hennes rosenmun är underbar.
Jag älskar ej likt ynglingen, som svärmar
med hjertat svidande af blodets brand!
Jag blir så stillsamt vek då hon sig närmar,
jag bäfvar då jag kysser hennes hand.
Jag tror, till sist tog jag mig för att fria.
Jag bröt en blomma, räckte henne den
och sade:
»Blif min hustru, du, Maria
och gör mig lycklig, gör mig god igen!»
Jag vet ej, om jag hörde henne svara,
jag vaknade tyvärr, tyvärr, och fann:
det var en dröm, en helsans hägring bara.
Jag var som förr — en stackars dödssjuk man.
Den stämning af bitterhet, som beherskat henne nyss löste sig upp i varma tårar.
Hon grät, tyst och stilla, utan ett ord.
— Men det var som om han känt det ändå, fast han intet hörde och intet såg.
»Är den vacker?» sade han med en ton af stolthet, som gömde en nyans af förebråelse.
— Hon tyckte att hvarje ord, som hon sade mer än detta enda, skulle vara en förmätenhet.
Hon kände sig så liten — och han stod så högt öfver hennes beröm.
Nu sträckte han ut sin hand efter dikterna, valde ut två af dem, som han lemnade henne.
»Läs också dessa två.
Sedan får du vara fri för i dag.
— Den ena är en religiös dikt — den andra en politisk.»
Hon läste:
Bort med heliga paraboler
och med fromma hypoteser!
Sök att lösa utan omsvep
frågorna, som här jag reser.
Hvarför får den gode släpa
blödande sitt kors i lifvet,
medan helsa, guld och lycka —
allt blir åt den onde gifvet?
Hvems är skulden?
Är vår Herre
icke allvis och allsmäktig?
Eller sker det med hans vilja —
hans, som är så god och präktig!
Ja, så fråga vi beständigt
tills man stoppar våra munnar
med en handfull jord igen —
men det är ju ej att svara.
Hon hade ingenting att säga.
Det skriade en sådan smärta ur dessa konstlösa strofer; det var stolta ord, skälfvande, flammande ord, riktade ut i tomma luften af den slagne, den misshandlade, som vred sig i sin blodpöl på marken, trampad ner under ödets tunga fot.
Han kände med sina nerver, att hon nu var ryckt med; och han njöt deraf.
Han berusade sig i medvetandet om, att dessa dikter skulle öfverlefva honom, att de som brännande suckar från en man, som lidit, skulle flyga ut i verlden, vittna om hans gränslösa elände och om den styrka hvarmed han burit det — tvinga kommande tiders barn att böja sina hufvuden i beundran.
Det var något feberaktigt, nervöst, otåligt öfver honom der han låg och väntade att hon skulle fortsätta.
Hon tog det andra bladet och läste:
Enfant perdu.
Jag gjorde förposttjenst i frihetsstriden
och höll min post i mer än trettio år,
fast hoppets tid var längesen förliden —
och ännu — öfvergifven — kvar jag står.
Jag kunde icke sofva — och jag hölls vaken,
om jag en smula sömnig var ibland,
af vännerna, som snarkade för saken
kring lägerelden i mitt fosterland.
Då ledsnaden och ångsten sakta tisslat
i nattens mörker om, med lätta fjät,
jag för att skrämma dem har ofta hvisslat
en smädedikt, som fräck och lustig lät.
Men aldrig har på post jag ögat slutit,
det vet jag med mig, och det är min tröst.
Och mången misstänkt gynnare har jag skjutit
en kula i hans falska, fega bröst.
Emellertid — det vore dumt att neka:
en skälm kan också skjuta rätt, ibland.
Jag vet, att mina kinder äro bleka,
så visst som purpurröd är markens sand.
Min post är nu vakant — mitt blod förrinner —
att fylla luckan blir en annans lott —
med vapnen än i hand, man snart mig finner
död på den post, der jag i lifvet stått.
Det blef en lång tystnad, sedan hon slutat, »Ja, ja», sade han slutligen, »det kan nu icke dröja länge.
En morgon, då du kommer hit, finner du mig död.»
— Orden kommo hastigt, feberaktigt, framdrifna stötvis af tankarne, som jagade hvarandra.
»För mig är detta det bästa — och kanske också för dig.
Denna långa dödskamp har nog tråkat ut dig ibland — — men när jag är borta, skall du minnas mig med kärlek — — och många, många år härefter skall du tänka tillbaka på denna tid med en känsla af stolthet — öfver att du förstått mig bättre än andra — och älskat mig mer.»
Återigen låg han ett ögonblick tyst; de bleka, lidande dragen hade fått ett uttryck af höghet och allvar, och röstens klang var mera fulltonig och djup, då han fortsatte:
»Det skall komma en tid, då hvisslingarne och smädeorden tystna vid mitt namn — då mitt stora, kära fosterland gnuggar sig i ögonen och vaknar — — då den unga slägten vallfärdas till de fattiges och eländas kyrkogård i Paris — och lägga tillbaka på den landsflyktiges graf lagerkransen, som Germania räckte mig en gång — — och som man under de sista åren gjort sig så mycken möda att åter rycka bort.
— — Det skall komma en tid, som förstår mig bättre — och älskar mig mer — som icke ser smått på mig — som öfverser med mina fel och brister — derför att den fattar, att jag aldrig ett ögonblick svikit mänsklighetens, frihetens heliga sak — —»
Och sakta tillade han:
»Det står att läsa i mina verk: jag vet icke om jag förtjenat att få en lagerkrans på min graf ...
Men ett svärd skall det läggas på min kista — ty jag har varit en tapper soldat i mensklighetens frihetskrig.»
De sista orden dogo bort i skymningen och tystnaden, men det var som om ett skälfvande eko upprepat dem inom henne, gång på gång.
Lampan brände på det lilla nattduksbordet vid sidan om bädden och kastade sitt matta, bleka ljus öfver det lidande Kristushufvudet, som låg der på kudden så orörligt och liflöst som om allt redan varit förbi — som om den öfvergifna, dödsskjutna vedetten redan gjutit sin sista purpurröda droppe blod i sanden.
Hon tog hans fina, bleka hand, kysste den till farväl och smög sig på tå ut ur rummet.
En förmiddag i December, då Margot trädde in i sjukrummet, fann hon sin stol vid bädden upptagen, och damen, som satt der, föreföll mycket hemmastadd och förtrolig.
Det var en blond fru med ett vänligt ansigte — hon såg icke ut att vara mycket öfver 40- talet.
En herre med ett militäriskt utseende stod lutad mot skrifbordet och alla tre voro inbegripna i den lifligaste konversation.
Den sjuke tycktes vara i en mycket upprymd sinnesstämning; det låg ett skimmer af glädje öfver hans drag — samma glädjeskimmer, som brukade lysa upp hans ansigte, då hon sjelf trädde in i rummet.
Nu fans det der redan — hon erfor en stickande förnimmelse af smärta dervid.
Hon gick fram emot den sjuke, som räckte henne sin hand, drog henne till sig och kysste henne på pannan utan att på minsta sätt genera sig för de närvarande.
»Det här är min Mouche», sade han.
»Och detta är min syster Lotta och min bror Gustav.»
Damen reste sig upp och räckte Margot handen med ett varmt och gladt uttryck i sitt ansigte, och herrn bugade sig artigt.
I bådas sätt fans en vänlig förtrolighet, som om hon redan varit dem en gammal bekant.
Och hon kände med en jublande glädje, att hon icke var dem främmande, att Heine skrifvit om henne, talat om henne — talat och skrifvit med tacksamhet och tillgifvenhet.
Det var som om han lefvat upp en smula under denna tid.
Timtals satt lilla Lotta hvarje dag vid sin brors sjukbädd; och lilla Lotta var emot La Mouche vänligheten sjelf.
Den förtroliga värme, hvarmed Heines närmaste bemötte Margot, stod i den skarpaste kontrast till den i ögonen fallande ovänlighet, som fru Mathilde alltifrån början funnit för godt att visa henne.
Margot kände på sig, att Heines syster höll af henne derför, att han höll af henne; att hon såg henne med hans ögon, att hon på hans vägnar var tacksam för den kärlek och omvårdnad, hon egnade honom.
La Mouche var ingen främling i den intima familjekretsen — främling var endast hon, som kallades hans hustru.
Fru Mathilde förde kyla med sig, då hon någon gång trädde in i rummet, medan de andra voro församlade der; det förtroliga samtalet dog bort och ersattes af konventionelt pladder, och alla drogo en suck af lättnad sedan hon gått.
Heine sökte alltid öfverskyla detta med några kärleksfulla ord om sitt »stackars tjocka barn», några medlidsamma ord om, hur ensam hon skulle stå i verlden, sedan han gått bort.
Och i allt hvad han sade om henne fans samma underton af verklig, äkta tillgifvenhet, som i de dikter, han egnat henne.
Men denna tillgifvenhet föreföll endast som en blek reflex af någonting, som varit, jemförd med den djupa, varma kärlek, han egnade henne — La Mouche.
Hon tänkte derpå med en hisnande förnimmelse af stolthet och lycka.
Och denna älskvärda kvinna, som var hans syster, visste att så var, derför höll också hon La Mouche kär.
Hvad behöfde hon då bekymra sig om den andras plumpa svartsjuka!
Detta kärleksförhållande, fint och kyskt som det var, skulle stå fram för efterverlden i en långt vackrare dager än hans förhållande till henne, som var hans lagvigda hustru! — —
Lilla Lotta hade fört solsken med sig, och de veckor, hon stannade der, voro de lugnaste, Margot upplefvat, sedan hon trädde in i detta sjukrum för första gången.
Den ängslan, hon så ofta förnam, då hon satt ensam med den döende, var nu borta.
Också märkte hon nu icke så ofta, som förr, uppflammandet af den vanmäktiga passion, som tycktes vilja fängsla henne vid sig för evigt, draga henne med sig ner i det svarta djupet.
Han hade blifvit mera blid och stilla; mera lugn och mindre nervös.
Men efter systerns afresa kommo de onda dagarne igen.
Hans nervositet tilltog i en oroväckande grad.
Han liknade ett naket instrument med fina, spända strängar, som dallrade för minsta fläkt af en vind.
Han tycktes vara offer för en evig, växande oro.
Han kunde icke ligga stilla på sin bädd, han genomfors af hastiga, omotiverade krampryckningar och han kunde spritta till vid minsta buller.
Försummade
Margot sig någon gång och kom blott ett par minuter senare än aftaladt var, kunde hon finna honom i ett nervuppror så våldsamt, som en hysterisk kvinnas.
Och detta reagerade då alltid på hennes egna nerver; hon hade då att genomgå, steg för steg, samma nervkris, som han.
Det ständiga tillstånd af öfverretning, som blef en följd deraf, tog hårdt på hennes krafter.
Hon förlorade så småningom allt hvad hon vunnit med sin badresa.
Nervvärken kom igen, de sömnlösa nätterna kommo igen.
Oron lemnade henne knappt ett ögonblick på dygnet.
Hon sökte hålla sig borta från hans sjukbädd, men också det upprörde henne.
När hon mottog ett af de välkända små brefven, skälfde hon från hufvud till fot, och det var som om benen domnade under henne.
Dessa bref upprörde henne vanligen ännu mera, än de dagliga besöken — så genomdränkta voro de af den skrifvandes otålighet.
Bokstäfverna buro en så tydlig prägel af en nervöst skälfvande hand — och innehållet!
En gång tog sig denna nervösa otålighet uttryck i diktens form; han sände henne ett poem i stället för ett bref.
Men hvilket poem!
Låt mig med glödande tänger knipa.
Låt skinnet af mitt ansigte flå.
Låt piska mig tills jag börjar lipa —
men låt mig ej vänta, vänta få!
Låt gerna på annat sätt martera
min kropp; lät bryta den helt i sär,
men låt mig aldrig vänta mera.
Att vänta den värsta pina är!
I går den hela långa dagen
jag dig förgäfves väntat har.
Jag lyssnade till pendelslagen;
förtviflad, utom mig jag var.
Förgäfves sökte jag betvinga
mitt sinnes uppror.
Upp jag spratt
hvar gång, jag hörde klockan ringa — —
och Satan vid mitt läger satt.
Du kom ej! — Satan i mitt öra
då hviskade den tanken in:
Din lotusblomma lär bara göra
sig lustig med dig, gamle narren min.
Det fans icke ett ord mer än denna improvisation, bakom hvars andfådda ton hon dock tyckte sig förnimma skälfningarne af det sinnesuppror, han varit i när han skref den.
— — Hon gick in i sitt rum, stängde dörren efter sig och brast ut i krampaktig gråt.
Men ännu hade han ljusa stunder — fast de blefvo mer och mer sällsynta — stunder då han tycktes glömma sina plågor, då kroppen låg stilla, utsträckt på bädden, medan anden glänste och glittrade öfver spillrorna.
Då kunde tanken på ett återseende efter döden plötsligt flyga som en blixt genom hennes hufvud.