Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag börjar med den förutsättning, att R. o. Ad. kommer att i denna vigtiga fråga fatta sitt beslut, oberoende af de öfriga Ståndens.
Jag bekänner, alt jag för min del varit tveksam, huruvida jag skulle kunna tillstyrka borttagandet af de tysta förmänsrätterne för de omyndige, så länge jag var utan hopp, att R.
St.* i sammanhang dermed skulle fatta något beslut i afseende på strängare controller å förmvndar - 112 Den 5 Februari e. m. ne, genom hvilken åtgärd de tysta förmånsrätterne skulle kunna ersättas; men då nu 11. o. Ad. i dag på f. m. i frågan om förmyndare-controllerne fattat ett beslut, som jag anser så tillfredsställande, som man för närvarande ögonblick kan hoppas, så tror jag äfvenledes, att R. o. Ad., såvida detta beslut blifver R.
St:s, kan i sammanhang dermed, utan särdeles tvekan, bifalla Utsk:s betänk, angtde de tysta förmånsrätterne.
Fördelen af dessa tysta förmånsrätters borttagande är fullständigt ådagalagd i den K. propos.
Jag skulle likväl vilja dertill lägga ännu ett skäl, som isynnerhet för mig varit verkande, och hvilket tillika innebär en vederläggning af Hr von Hartmansdorffs anmärkn.: att ändamålet med de tysta förmånsrätternes borttagande skulle egentligen vara att bereda tillgång till nya lån.
Jag medgifver, att frågan är af mycken vigt för crediten i allmänhet; men vore här endast fråga om låntagarnes intressen, så skulle jag visst icke höja min röst för alt lätta utvägarne för dem, på de omyndiges bekostnad.
Min åsigt är, att det verkligen i främsta rummet vore de omyndiges eget intresse, som man skulle befrämja, om man beslöt alt borttaga de tysta förmånsrätterne.
Jag vill i detta afseende förklara mig något närmare.
Den förmånsrätt, som omyndige hafva hos sina förmyndare, gäller, ehvad dessa innehafva myndlingarnes egendom eller icke.
Derigenom komma de omyndige i värt land att äga dubbel förmånsrätt för de medel, som icke innestå hos förmyndarne, utan äro insatta mot säkerhet på annat sätt.
Men, mine Hrr, jag tviflar på, att detta kan vara fördelaktigt i ett så fattigt land, som vårt.
Sådant har gått an i Frankrike och gäller der ännu, men jag tror sannerligen icke, att vi med våra små capitaler hafva råd dertill; och likväl är det just derigenom, som de tysta förmånsrätterne hafva medfört den största olägenheten.
Följden deraf blifver, att hvarje affärsman, hvarje person, som kunde och borde vara egnad och applicabel för förmyndarebefatlningens mottagande, vägrar att den sig åtaga.
De finna den så betungande för deras enskilda angelägenheter, att de mäste afsäga sig densamma, och förmyndarevården kommer då i händerne på dem, som inga affärer hafva och inga affärer kunna sköta.
Det är detta, som skulle förekommas genom de tysta förmånsrätternes borttagande och genom den deraf följande skyldighet för förmyndare att i stället lemna inteckning i sin egendom endast för de medel, som han af myndlingen verkligen hos sig innehar.
Förmyndaren kunde då icke klaga, emedan antingen han hemtar dessa penningar från den omyndige eller från annan person, han i allt fall är skyldig att derför lemna säkerhet; men, säger jag, han kan icke klaga deröfver, att förmyndarebefattningen i sådant fall blifver för mycket betungande för hans enskilda affärer, och de omyndige skulle följaktligen just derigenom, att förinyndarnes egendom icke vore graverad för mera, än hvad hos dem innestår, hafva en borgen att få skickliga personer att sköta deras angelägenheter.
Det är ur denna synpunkt, som jag anser, att det ligger uti de omyndiges intresse att fä de tysta förmåns rät - Den 5 Februari e. m. 113 lälterne borttagna, och jag hemtar ett ytterligare skäl för denna åsigt deraf, att den säkerhet, som de omyndige nu hafva, är så lätt eluderad; ty vi känna alla huru lätt det är, att genom förmynderskapets öfverflyttning på annan person under en kortare lid helt och hållet betaga omyndige den förmånsrätt, som de för närvar, hafva.
— Med detta tror jag mig äfven hafva vederlagt Hr Prinlzenskjölds yttrande, alt de omyndiges rätt vore bäst skyddad genom nu gällande lag.
Jag skall vidare öfvergå till de anmärkn:r, som i öfrigt blifvit gjorda emot K. M:s propos. och Utsk:s tillstyrkande i afseende på Kronans uppbördsman etc.
Jag ber då llrrme i främsta rummet vara goda observera, alt fråga här icke är att borttaga all förmånsrätt för Kronan hos dess uppbördsman, utan blott att sätta inteckning i uppbördsmans fasta egendom framför, genom hvilken åtgärd jag helt säkert tror, att ganska litet skulle för Kronan gå förloradt.
Hr Printzenskjöld, som omtalat, det han af embetsmannapligt haft mycken befattning med uppbördsman, som råkat på balance, torde sjelf kunna upplysa huru många af desse, då balanccn hunnit så långt, alt den icke längre kunde döljas, innehaft någon fastighet.
De flesta uppbördsmän tror jag hafva vanligen, innan de kommit så långt, att balancen icke mer kunnat döljas, afyttrat sina fastigheter, och Kronan, utom i den borgen, som är ställd, fått taga sin ersättning uti den obetydliga lösegendom, som funnits.
En sådan förmånsrätt är här icke fråga om att betaga Kronan.
Dessutom torde R. o. Ad. behaga observera, att vid alla de riksdagar, som denna fråga förevarit, har ännu aldrig i denna del någon betänklighet uppstått.
Vid 1S23 års riksdag beslöto R.
St. samfäldt alt förändra de lysta förmånsrätterne i afseende på Kronans uppbördsmän, till likhet med hvad nu är föreslaget; men då uteslöt man de omyndiga och bibehöll dem i samma, cathegori som förut.
Vid 1830 års riksdag antog man samma förslag i fråga om uppbördsmännen, med tillägg äfven af förändring i afseende pä de omyndige.
Vid 1835 års riksdag, då.K.
M. gjorde propos. i ämnet, blef den visserligen af R.
St. afslagen, men bland skälen för detta afslag finnes icke ett enda ord nämndt om Kronans uppbördsmän.
Det var endast i fråga om de omyndige, som Ständerne förklarade, att de icke kunde bifalla den K. propos.
Lägger man nu dertill, att K.
M. för sin del förklarat sig belåten med den säkerhet hos uppbördsmännen, som skulle uppstå såväl till följd af borgen, som af Kronans förmånsrätt i lösören och oinlecknad fastighet samt de controllör, som dessutom förfaltningarne i allmänhet föreskrifva för Kronans säkerhet, så tror jag så mycket mindre någon betänklighet böra uppstå för R. o. Ad. att antaga Utsk:s förslag, och tillstyrker jag på dessa skäl bifall lill detsamma.
Då Hr Gunther uppmanat mig alt, på grund af erfarenheten, upplysa huruvida uppbördsmän, som iråkat balance, då ägt någon fastighet, eller om de icke redan före 7 H. 15 114 Den 5 Februari e. in - delta olyckliga tillfälle vetat att afhända sig densamma, så att intet annat hos dem varit att tillgå, än lösören, får jag härmedelst tillkännagifva, att erfarenheten öfvertygat mig derom, att det funnits lika många på balance komne embetsman, hvilka hafva ägt fastighet vid det tillfälle, då balancen yppats, som det har funnits embetsman, hvilka under samma förhållanden icke hafva ägt någon sådan; att tvister om inteckning i dessa fastigheter äfven uppstå och till och med nu äro anhängige.
Utsk. säger, att dessa uppbördsman, när de köpa fastighet, icke kunna till Kronans skada låta inteckna densamma lill högre belopp, ån det som utgör den återstående köpeskillingen, men åter ett motsatt förhållande skulle inträffa, om Kronans förmånsrätt skulle försvinna, hvaraf således lärer vara uppenbart, att en ändring i § är i högsta mån skadlig och vådlig för K. M. och Kronan.
Jag har i mitt förra anförande uppgifvit, det jag skulle kunna här anföra exempel huruledes uppbördsman hafva måst, lill betäckande af deras balancer, till Kronan öfverlemna fastigheter, hvilka blifvit intecknade efter det gäldenär blifvit uppbördsman, till det belopp, att om, såsom här är föreslaget, Kronan skulle först efter dessa inteckningar hafva erhållit förmånsrätt, så skulle hon icke hafva bekommit en enda skilling i ersättning.
Det är visserligen sant, att K.
M. har i sin nåd. propos., genom ett förslags framställande om förändring i den ifrågavar. §, indirecte förklarat sig belåten med den säkerhet, som Kronan den förutan skulle komma att äga; men detta synes mig icke utgöra något hinder för representanten att betrakta saken från den sida, som han anser vara den, icke blott för Kronan, utan äfven för alla andra allmänna cassör, säkraste och ändamålsenligaste.
Medan jag har ordet får jag fästa uppmärksamheten derå, huruledes man såsom skäl för bifall till Ulsk:s betänk, anfört, att R.
St. först vid 2:ne riksdagar tillstyrkte det ifrågavar. lagförslaget, men sedan, då K.
M. vid en efterföljande riksdag genom nåd. propos. framställt samma förslag, detsamma i deras ordning förkastat.
Mig synes, att just detta måste vittna om vigten och angelägenheten deraf, att bibehålla lagstadgandet.
Den olika opinion, som vid olika perioder gjort sig gällande, utgör, efler min öfvertygelse, ett säkert bevis derom, att förhållandena ännu icke hunnit blifva sådane, att lagstadgandet kan, utan skada för det allmänna och för den enskilda, försvinna.
Det torde således vara bäst att icke från dessa skiljaktiga opinioner vid olika perioder hemta några skäl för'ett tillstyrkande af LagUtskis betänk; utan faslhellre bör man deraf taga en varning att icke obetänkt bifalla ett sådant i allmänna och enskilda förhållanden ingripande förslag, som det ifrågavar.
Jag är ibland dem, som bestämdt hade förklarat mig vara emot det tillstyrkta uppliäfvandet af de tysta förmånsrätterne, derest jag icke numera fått någon förhoppning att mera säkerhet kan för de omyndiga vinnas, äi) som allmänna lagen hittills har stadgat.
Ad:s på f. rn.
Den 5 Februari e. m. 115 fattade beslut är redan ett ganska stort sfeg på denna väg.
Må vara alt delta icke innefattar någonting alldeles fullkomligt; den önskade banan är dock öppnad, och jag önskar alt den fortfarande må komma att beträdas.
Så väl K. M:s nåd. propos. oell Utsk:s betänk., som flere värda talares yttranden i ämnet, hafva så tydligt framlagt alla de skäl, som kunna vara alt andraga för antagandet af Utsk-.s förslag, att det synes öfverflödigt att vidare derom orda; men jag anser mig likväl böra fästa uppmärksamheten på en värd talares yttrande, hvilket innefattar klingande ord, som dock vid närmare skärskådande qvarstå nakna i verkligheten.
Samme talare har sjelf uppgifvit huru lätt det är att eludera författningarne i afseende på myndlingars säkerhet genom företrädesrätt framför inteckning.
Hvad säkerhet har då den omyndige forsin egendom genom nu gällande lagstadgande?
Äfven i afseende på uppbördsmannen bchöfves icke sägas mera, än att han säljer sin egendom; hvad säkerhet har då Kronan genom den henne nu beviljade förmånsrätt?
Den som föranstaltar om förmyndare för omyndige, han kan ock vara i tillfälle alt göra sig underrättad om huru stor intecknad skuld en person har, och derefter bedomina huruvida han bör blifva förmyndare eller icke; men en långifvare kan icke ernå denna säkerhet på annat säll, än alt han får ett bevis derpå, att låntagaren icke är förmyndare.
Just denna omständighet är en af dem, som öka olägenhelerne af att hafva förmynderskap om händer.
Då sålunda, enligt min förmening, genom npphäfvande af de tysta förmånsrätlerne, det skulle blifva vida lättare att få skicklige och passande förmyndare, samt de omyndigas egendom sålunda äfven derigenom skulle blifva bättre förvarad, tillstyrker jag vördsamt bifall lill Utsk:s betänk.
Jag börjar med att förklara, att det är mig högst påkostande, att icke kunna tillstyrka bifall till den K. propos.
Jag medgifver nemi., att de tysta förmånsrätlerne menligt inverka på credilen, och af denna orsak visserligen böra uppbära-; men jag fruktar dock, alt man ännu icke sett de omyndige tillräckligt till godo, för alt vidtaga denna förändring.
Om förbållandet vore sådant, som här uppgifvits, att genom det på f. ni. fattade beslut, man tillräckligt hade afsell de omyndiges säkerhet, så skulle jag för min del mer än gerna instämma i den af LagUtsk. uti nu förevar, betänk, uttalade åsigt; men dels är ännu icke detta beslut R.
St-.s, dels synas mig de deruti föreslagna åtgärder icke fullt motsvarande ändamålet; och då sockennämnderna, af hvilka, enligt detta förslag, en afdelning skulle åtaga sig öfverinseendet öfver förmyndarne, ännu icke allestädes äro organiserade, torde det vara omöjligt att förutse hvad säkerhet för de omyndige genom della förslag står alt vinna.
Slutligen innehöll del förslag i ämnet, som af R. o. Ad. antogs, icke något åläggande för förmyndarne att medgifva inteckning i sin egendom, till säkerhet för myndligen, och detta utgör för mig ett vigligt skäl alt icke nu tillstyrka upphäfvandet af de tysta förmånsrätlerne.
Jag framställde, då Utsk:s första betänk, i detta ämne förevar, 160 Den 5 Februari e. m. ett temligen fullständigt förslag, hvarigenom, enligt min förmening, de omyndiges säkerhet skulle kunna beredas; men derpå har Utsk. icke gjort tillräckligt afseende.
Utan att nu vidare utveckla detta förslag, hvars antagande jag ej vågar påyrka, då det icke blifvit af Utsk. granskadt och utredt, vill jag nu endast anföra några skäl mot Utsk:s betänk.
Först tillåter jag mig då anmärka, att, enligt detsamma, någon garanti icke skall ställas af förmyndare, då han emottager förmynderskap.
I min tanka är det likväl då, när han tager den omyndiges medel om händer, som man bör tillse hvad säkerhet han har att erbjuda, men icke först ett eller tre år derefter, då den säkerhet han kunnat lemna, möjligen torde vara omintetgjord.
Denna åsigt är icke eller främmande för vår lagstiftning.
Redan i 1069 års förmyndareförordning § 25 stadgas, att förmyndaren sjelf skulle få bruka den omyndiges penningar, ”allenast lian så hög ränta gåfve, jemväl lika säker underpant ställde, som någon annan, och skulle panten hos rätten nedsättas eller utfästas”.
Man hade således så mycket hellre kunnat vänta, att nu, då man tillstyrker upphäfvande af det skydd för de omyndige, som 1734 års lagstiftare afsett, Utsk. skulle, lika med främmande länders lagliftningar, enligt hvad jag tillförene anfört, tillstyrka inteckning eller annan säkerket, lill bevarande af omyndiges rätt.
Min mening är likväl icke, alt man skall fordra af förmyndaren inteckning för hela beloppet af den omyndiges medel; men för hvad han tager om händer i reda penningar eliel- fordringsbevis borde inteckning ovillkorligen beviljas, och det öfriga å säkert ställe deponeras.
Jag har i mitt förra yttrande i delta ämne vidrört det orättvisa och efter mitt förmenande falska i IItsk:s förslag, alt om gäldenär innehar flere förmynderskap, så skola, utan afseende på tiden för förmynderskapens tillkomst, alla de omyndiges medel utgå med lika förmånsrätt.
Jag inskränker mig nu lill att endast anföra hvad en ledamot af Högsta
Domstolen har i afsende på detta stadgande yttrat.
”Då ett förmynderskap åt en person uppdrages, måste tagas i betraktande hvad säkerhet, som då kan finnas i hans egendom, men omöjligt är att förutse, hvilka likartade uppdrag sedermera kunna honom lemnäs, hvarigenom säkerheten för det förra minskas, i händelse han kommer på obestånd.
Deremot kan, när ett sednare uppdrag kommer i fråga, det vara möjligt, att förskaffa underrättelse om de föregående, och att derefter bedomina, huruvida, med antagande af de äldre uppdragens företrädesrätt, för det sednare ändock linnes full säkerhet”.
Slutligen är tiden, efter hvars förlopp det ifrågavar. förslaget skulle sältas i verkställighet alldeles för kort.
Då de tysta förmånsrätterne upphäfdes i Bayern t. ex., vid hvilket tillfälle en särskild lag derom utkom, stadgades, att denna lag icke skulle komma att gälla förr än tre, på vissa orter 5 år efter dess promulgerande, och detta oaktadt ålade man domrarne att bevilja inteckning för alla förmynderskap, hvarom förordnandei af dem blifvit utfärdade.
Jemför man nu denna omtanka i vården om de omyndigas bästa, med den sorglöshet i detta afseende, som Utsk. nog Den 5 Februari e. m. 117 tydligen ådagalagt, så torde man finna, alt det framställda förslaget alltför mycket förlorar, för att det med förtroende kan antagas.
Jag erkänner, att nu gällande lagstadganden icke lemna de omyndige fullkomlig säkerhet, ty ovedersägligt är, att förmyndare äger rätt alt sälja sin egendom; men om sådant händer, så blifver dock fränder eller närmaste anhörige gjorde uppmärksamme på förhållandet och komma i tillfälle att utsöka de omyndiges fordran.
Man har också sagt, att den säkerhet, som den tysta förmånsrätten gifver, vore ingen, emedan då en person, som innehar förmynderskap, önskar inteckna sin egendom, så afsäger han sig förmynderskapet, söker lånet, och återtager derefter samma förmynderskap.
Delta är äfven sant, men den omyndiges fränder måste då blifva medvetande af denna afsägelse, och komma i tillfälle att bedomina, huruvida förmynderskapet kan med säkerhet åter åt samme person anförtros.
Hvad deremot angår den säkerhet, som nu enligt lagen är stadgad för Kronan eller för särskilda fromma stiftelser, så anser jag, att denna säkerhet uti en tyst förmånsrätt icke är så nödvändig; ty i detta afseende anser jag Kronan eller desse milda stiftelser kunna äga målsmän, hvilka, lika väl som andra långifvare, kunna tillse hvad säkerhet deras uppbördsman ställa för de medel, som de få om händer.
I denna del vore jag således benägen att godkänna Utsk:s förslag; men då, vid det förhållande som här inträffat, att två stånd redan afslagit betänk., R. o.
Ad. icke lärer finna ett sådant partielt godkännande lämpligt eller till något gagnande, och då frågan är af den beskaffenhet, att den, enligt ett allmänt blefvet uttryck, ”icke kan falla”, så anser jag ingen särdeles skada vid om också denna del af utlåt, nu icke antoges, men yttrar likväl den förhoppningen, att vid nästinstundande riksdag måtte inkomma ett förslag om de tysta förmånsrälternes upphäfvande, bygdt på bättre grunder än det närvarande, och med mera omvårdnad om de omyndiges bästa, i hvilket fall jag för detsamma skall efter min ringa förmåga medverka.
Om den ledamoten, som yttrade sig näst före den siste, hade rätt uppfattat mitt sednare anförande, så tror jag, alt den deremot af honom framställda anmärkn. uteblifvit, äfvensom att han icke i sådant fall tillåtit sig förklaringen, att hvad jag anfört, endast innehöll klingande ord, som i sjelfva verket voro nakna.
Jag förklarade visserligen, huru det skulle kunna tillgå, då en förmyndare önskade sig ett fördelaktigt lån, att vinna detta ändamål, förmedelst förmynderskapets öfverlåtande på en annan person; men jag gjorde tillika det ytterligare tillägg, att han kunde återtaga detsamma, om nemi. vederbörande, som skulle höras deröfver, och hvilka ägde alt vårda den omyndiges rätt, ansågo sådant förenligt med den omyndiges fördel.
Således liar jag ingalunda, på sätt den värde ledamoten yttrat, öppnat vägen för några försök att förminska den omyndiges säkerhet.
Sparre har redan temmeligen tydligt ådagalagt huruledes en sådan åtgärd vore alltför öppen för att kunna föranleda till missbruk eller något slags bedrägeri å en förmyndares sida.
Hvad åter an - 118 Den 5 Februari e. m. går den omständigheten, att en Kronans uppbördsman nu Rån tillintetgöra Kronans säkerhet, genom försäljning af sin egendom; så, och enär jag medgifver detta förhållande, lärer väl den värde ledamoten å sin sida vilja medgifva, att om inteckning vinner förmånsrätt framför Kronan i uppbördsmans egendom, så blir skillnaden endast den, att uppbördsmannen kan behålla sin egendom, men genom inteckningen göra Kronan möjligen större skada, än som medelst försäljning kan åstadkommas.
En försäljning är dessutom icke alltid lika lätt att verkställa, sorn en inteckning, och då man vet, att, när en person kommit i den olyckliga belägenhet alt han icke kan göra rätt för sig, han ock söker sä länge som möjligt dölja sin ställning, så kan han göra det lättare medelst inteckningstagande i sin egendom, än genom försäljning af densamma, ty en sådan åtgärd kan föranleda till misstankar och verka till upptäckande af hans obestånd.
Det har blifvit sagdt, att R. o. Ad., genom sitt på f. m. fattade beslut, redan tagit ett steg till alt betrygga de omyndiges rätt, och att man nu kunde saklöst antaga det ifrågavar. förslaget.
Jag befarade visserligen denna f. m., att antagande af Hr Nordenanckar förslag skulle begagnas såsom en stege, på hvilken man ville klifva till höjden af den lycksalighet man tror sig vinna genom de tysta förmånsrätternas borttagande.
Men då två Stånds beslut om förändring i det lagstadgande, som var under öfverläggning, redan funnos, och då jemkning mellan olika meningarne skulle äga rum, så och enär R. o. Ad. icke fästade särdeles afseende på de skäl jag anförde, ansåg jag mig icke böra drifva saken lill votering.
Men genom denna beslutade åtgärden, om hon än på bästa sätt ulföres, antingen så som Hr Nordenanckar föreslagit, eller annorledes, anser jag saken icke vara hulpen, ty äfven de som förorda Hr Nordenanckars mening, hafva erkänt, att sättet icke vore tillfredsställande.
Nu visar sig redan efter några timmars förlopp, hvad äfven Gr.
Lövenhjelm på f. m. förutsade, att om man vidtager en half åtgärd, så tror man sig dermed hafva något uträttat och stöder vidare derpå andra företag, och fortfar sålunda alt göra hvad som ej till något tjenar.
Så synes mig förhållandet vara med ifrågavar. förslag.
Man säger sig skola tillse, då man vårdar de omyndiges bästa, att man ej må vålla olägenheter för någon annan.
Skillnaden emellan en omyndigs och en myndigs ställning är den, att den förre icke kan eller får vårda sin egendom, men den sednare äger göra det.
Om det är sant, hvad Hr Gripenstedt på f. m. yttrade, nemi. att den svage skall skyddas genom lagen, sä måste tillämpningen deraf nu böra vara för handen.
Den som har rätt att sitt sjelf vårda, han må kunna sig bättre förese än den, som är öfverlemnad lill andras välbehag.
Man säger på samma sida, dels att det är en dubbel förmånsrätt, som man lemnar den omyndige, och att den är särdeles tung, hvarföre vederbörande borde derifrån befrias, dels att de tysta förmånsrätterna kunna så lätt eluderas, att de ej tjena till någon säkerhet; och då frågas, hvilken - Den 5 Februari c. m. 110 dera af dessa meningar är den rätta?
Sätter man den ena mot den andra, så tillintetgöra de hvarandra.
Ar det så lätt att kringgå de lysta förmånsrätterna, hvarföre är man så ifrig att borttaga dem ?
Göra de åter den omyndige något gagn, hvarföre skall man icke låta den svage åtnjuta deras beskydd?
Man har uppmanat
Ilr Printzenskjöld att gifva exempel på uppbördsman.
Jag kan anföra ett på en omyndig.
Jag vet en fader, som var sitt barns förmyndare och nödgades göra concurs.
I boet fans intet annat än barnets medel; hade desse varit ålkomlige, så hade både fader och barn blifvit liggare.
Men nu kunde både barnet uppehållas och fadren af dess tillgångar försörjas.
Man säger, att Kronan vore belåten, utan att de tysta förmånsrätterna funnes.
Jag svarar, att för ingen vore det beqvämligare än för Kammarrätten att icke behöfva befatta sig med några controller på allmänna medels förvaltare.
Om man ville alldeles underlåta en dylik tillsyn, så blefve ej blott nämnde verk, utan åtskillige andra tjenstemän öfverflödiga.
Men hvilken blefve då följden?
Jo, att Sländerne lingö betala denna beqvämlighet. R. o. Ad. torde erinra sig huru många afskrifningsfrågor redan under innevarande riksdag blifvit R.
St. underställde, oaktadt de tysta förmånsrätterna finnas, jemte andra controller.
Låtom oss borttaga både det ena säkerhetsmåttet och det andra; så skola de skattdragande nödgas betala både hvad de böra erlägga och hvad uppbördsmännen försnilla.
Ar det skäl, att den skattdragande, som ofta blifver och måste blifva med bårdhet behandlad, för att utgöra sin skatt, skall se uppbördsmännen kunna försnilla samma medel, utan äfventyret att i första hand godtgöra dem af sin egen förmögenhet?
Lagstiftningen i ett land måste väl slå i öfverensstämmelse med sig sjelf, om hon icke skall blifva förhatlig?
Man säger, att hvarje Stånd för sig bör besluta för sin egen del, utan afseende på hvad de öfrige hafva beslutit.
Jag instämmer gerna deruti och hoppas följaktligen, att R. o. Ad., utan att nöja sig med två Stånds afslag, jemväl för egen del afslår detta betänk.
Man har slutligen sagt, att emedan det är möjligt att kringgå lagen och bedraga dem, som hafva tysta förmånsrätter, så må man upphäfva dem.