Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Grefve Posse får snart göra som Gladstone gjorde, då han kom till makten och fann sig obehagligt berörd såsom premierminister af de vanvördiga ordalag, han, innan han trodde att lyckans gudinna skulle föra honom upp till maktens tinnar, fälde om Österrikes kejsare.
Han tog tillbaka allt hvad han sagt om den främmande potentaten, och hans minister får efter den betan gå till odödligheten under namn af » ursäkternas kabinett ».
På samma sätt borde grefve Posse också göra, han borde efter den kungliga propositionens framkomst taga tillbaka allt hvad han sagt om lättheten att spara.
Men trots denna stigande budget visar den kungliga propositionen en fysiognomi, som kan komma hjertat att klappa af fröjd.
Hvem minnes icke, hvilket bekymmer ochhufvudbry statsrådet Forssell hade att få debet och kredit att gå ihop?
Han fick fresta på alla möjliga tänkbara utvägar för att lyckas i detta svåra värf, och han har knappast lemnat taburetten, förr än det är, som om man vänd t om en hand.
Nu är det icke längre någon nöd.
All brist i statsregleringeti är en öfvervunuen ståndpunkt och mini-stéren Posse debuterar med ett öfverskott på mer än en million kronor, hvilka Kongl.
Maj: t föreslår böra användas till betäckande, så långt det förslår, af den skuld, hvari statskontoret råkat till riksgäldskontoret.
Men man bör noga akta sig att hängifva sig åt en alltför hejdlös glädje öfver detta förhållande.
Visserligen är det sant, att den nya parlamentariska ministéren har den stora fröjden att kunna debutera med en inkomstsumma, som, tack vare de ljusnande konjunkturerna, med en million öfverstiger, hvad dess företrädare kunde beräkna såsom tillgänglig att betäcka statsverkets behof.
Denna million är alltid en god hjelp, men trots denna så — om man betraktar förhållandena ur normal synpunkt — befinnes, att statsverket i sjelfva verket laborerar med en brist på 530,000 kr.
oaktad t det prunkande öfverskottet, hvarmed nu stoltseras.
Saken kan synas något mystisk, men har sin naturliga förklaring, som icke heller skall uteblifva.
Såsom man torde erinra sig, befans det under den tid, statsrådet Forssell skötte finansportföljen, oundgängligen nödigt att genom en tilläggs-bevillning fylla den brist, som då uppstod.
Att detta var en exceptionel åtgärd, framgår bland annat deraf, att denna bevillning icke tillädes till och sammanslogs med den vanliga allmänna bevillningen, utan den kom att bilda en alldeles särskild skatt, som afsigten var att låta försvinna, så fort möjligt var.
Det är genom att bibehålla denna skatt oförändrad vid det belopp, hvartill den, såsom nödfallsutväg bestämdes, som grefve Posse kunnat komma till det öfverskott, som nu figurerar i statsregleringspropositionen.
Vi få fram-deles tillfälle att återkomma till denua remarkabla angelägenhet.
Den post på utgiftssidan, som väckte den största uppmärksamheten, var regeringens proposition om anslag till ett stort pansarfartyg.
Fartyget beräknades kosta 2,290,000 kr., hvaraf for 1882 äskades ett belopp af 650,000 kr.
Här har blifvit sagdt, att denna proposition väckte förvåning, och orsaken dertill är lätt funnen.
Riksdagsmajoriteten — naturligtvis bestämd af andra kammarens majoritet — har under den förflutna tiden så uttryckligt och så tydligt som möjligt förklarat, att den icke ville veta af några stora fartyg.
Om nu verkligen regeringen på allvar hoppades, att detta nya försök skulle lyckas, — och något annat eger man naturligtvis icke rättighet att antaga — så måste till grund för en dylik uppfattning ovilkorligen ligga en stark tilltro till trollmakten af grefve Posses inflytande på majoriteten i andra kammaren, ty någon förändrad uppfattning hos denna majoritet angående flottans behof hade regeringen visserligen ingen anledning att förutsätta.
Detta förslag var — man må derom säga hvad man vill — en liten blänkare som utsändes for att pröfva, hvad inflytande grefve Posse eger på riksdagen eller framför allt på det » regeringsparti », hvarpå den skall stödja sig.
Det var ett försök att utröna, huruvida denna konselj äfven i andra frågor, än der den går majoritetens i andra kammaren ärenden och följer dess vilja, kan genomföra någon vigtigare fråga, och ur denna synpunkt blir denna fråga af stor politisk betydelse.
Man eger nämligen icke rättighet att antaga, att konseljen till följd af någon påtryckning låtit detta förslag framgå till riksdagen; ty är detta händelsen, då är den Posseska ministéren visserligen icke den man väntat, den är då en svag minister, som icke är mer rädd om sin politiska prestige, än att den lånar sig till liiedel att hos riksdagen begära anslag till ändamål, om hvilkas nödvändighet ochu
nytta den icke är öfvertygad.
Men, som sagdt, man kan icke gerna förutsätta denna svaghet, och om detta är riktigt, så är förslaget om anslag till pansarfartyget en verklig probersten på ministèrens inflytande i andra kammaren och resultatet har visat, att detta inflytande icke bestått profvet-, det har ådagalagt att det icke är ministéren eller grefve Posse, som leder andra kammaren, utan det är dennas majoritet, hvilken statsministern, om han vill hoppas på framgång af sina förslag, blindt får följa.
Men i en dylik ställning är regeringen ingenting annat än denna majoritets fullmäktige i frihetstidens stil, som ingenting annat bar att göra än att noga rätta sig efter principalernas vilja och som, då den vill gripa till initiativet, bar att hålla sig inom det område, majoriteten i andra kammaren utstakat.
Man får krusa och buga för de rustikal a elementen, och det värsta är, att man mången gång ingenting har för allt krus.
Vi torde få återkomma till denna fråga längre fram.
Utskottsvalen företedde icke några större och märkvärdigare förändringar i utskottets sammansättning.
Endast på ett par val vilja vi här fästa uppmärksamheten.
Det ena gälde konstitutionsutskottet, der friherre Nordenfalk remplacera-des af kommerserådet Sjöberg.
Att utskottets förlust genom friherre Nordenfalks tillbakaträdande icke kan skattas särdeles högt, torde få medgifvas.
Hans tendenser hafva, alltsedan han förflyttades från första kammaren till den andra, i stigande progression lutat åt bondehållet, och han har för denna sin tillböjelse hugnats med den belöningen att insättas i riksgäldskontoret, der han antagligen i allt sluter sig till dess ordförande.
Efter hvad som förljudes, är det på grund af sin egen begäran, som han nu icke invalts i utskottet, antagligen af det skälet att hans åsigter i fråga om det politiska » streckets », nedflyttande icke passa in med de styrande rösterna i landtmannapartiet.
Att i den af-gångne baronens ställe insattes herr Sjöberg, var icke hellernågon öfverraskning.
Herr Sjöberg har förut stått väl hos andra kammarens bönder, men hans hvassa tunga har väl antagligen någonstädes stött på patrull med den effekt, att han icke längre blef ansedd värdig att i riksdagens främsta utskott representera bondemajoriteten.
Förmodligen har han nu gjort bot och bättring, eftersom han åter tagits till nåder och .for Stockholms valmän må det ju vara till stor hugnad att se åtminstone en af sina representanter stå så pass väl hos det mäktiga landtmannapartiet, att han kan få plats i ett af de politiska utskotten — om vi så må kalla konstitutions- och statsutskotten.
Af större betydelse var förändringar i statsutskottet, då herr Carl Ekman i första kammaren undanbad sig att vid valet ifrågakomma, likasom han äfven undandrog sig inväljandet i det tiomannaråd, som första kammarens majoritet plägar tillsätta.
Som bekant torde vara, har herr Ekman sedan år 1876, då grefve Posse såsom talman icke längre hade plats i utskottet, i egenskap af ordförande ledt dess förhandlingar, och det kan icke gerna förefinnas något tvifvel derom, att utskottet i honom förlorat en duglig och energisk ledamot.
Hvad nu orsaken till herr Ekmans till-bakaträdande kan vara, är naturligtvis mycket svårt att af-göra, men onekligen skall han # kunna anses ega fullgiltiga skäl till sitt beslut deri, att han af mångahanda arbetsamma och kraftpröfvande enskilda göromål är hindrad att mottaga ett uppdrag, så tidsödande, som att i egenskap af ordförande leda ett af en sådan mängd göromål öfverhopadt utskott som statsutskottet.
Emellertid har man velat se ett politiskt skäl till herr Ekmans tillbakaträdande och kanske icke utan orsak.
Man torde erinra sig, att förliden riksdag, då den De Geerska ministérens värnpligtslag diskuterades, herr Ekman var en af dem, som energiskt uppträdde for regeringens förslag, förklarande, att om landtmannapartiet drefve sin hårdnacken-liet till dess spets, så skulle det blifva nödvändigt för alla vännerna af ett verkligt effektivt forsvar att genom motstånd mot grundskatternas afskrifning söka framtvinga ett medgifvande i fråga om försvaret.
Värnpligtslagen föll, och måhända har herr Ekman nu ansett tidpunkten vara inne att förverkliga de åsigter, han 1880 framkastade, samt sålunda icke velat ingå i ett utskott, der han i många fall skulle hafva ansett sig nödsakad att arbeta för en regering, livars stora politiska mål han icke gillade.
Möjligen kan man till stöd för denna mening åberopa de ord, med hvilka från landtmannapartistiskt håll hans vägran att inträda i statsutskottet förklarades.
Det heter nämligen i Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning att » det måste också medgifvas, att en man med herr Ekmans politiska färg under nuvarande förhållanden icke kan anses vara den rätte att stå i spetsen för riksdagens mest betydande och företrädesvis politiska utskott. » Om någonsin ordspråket » otack är verldens lön » blifvit besannad t, så är det väl här.
Att höra från landtmannapartiets sida klander utgå i fråga om den » politiska färg », herr Ekman visat, är verkligen i högsta måtto orättvist och obilligt.
För sämjans och fre-dens skull har herr Ekman gjort, hvad på honom ankommit, for att tillmötesgå landtmannapartiet; han var en af hufvud-männen för kompromissens åstadkommande, han arbetade på skjutsfrågans ordnande på det sätt, som [landtmannapartiet ansåg önskligt, och han var slutligen en af dera, som talade och ifrade for försvars- och skattefrågornas lösning i den riktning, som de sju landtmannamotionerna vid 1878 års riksdag angaf.
Att efter dessa tjenster, som herr Ekman gjort landtmannapartiet, finna honom beskyld för en icke passande politisk färg var en öfverraskning, som den landt-mannapartistiska tidningen beredde allmänheten.
Genom herr Ekmans vägran att inträda i statsutskottet blef det nödigt for detta utskott att skaffa sig en ny ord-iförande.
Den i alla afseenden mest lämplige var utan gen-«ägelse f. d. statsrådet Carlson, som nu af första kammaren åter insatts i utskottet och hvars » statsmannablick och fina •diplomatiska kanske mindre underhandlings än kombinationsförmågai) ansågs böra göra honom till en särdeles lämplig ordförande.
Om man också tänker rätt på saken, så borde hans val med ifver hafva omfattats af landtmannapartiet.
Det är af Carlsons hand, som 1873 års ’ beryktade kompromisskrifvelse utgått, och denna hans .andel i detta beryktade aktstycke borde hafva förskaffat honom evig tacksamhet från landtmannapartiets sida, synes oss.
Emellertid är det en ganska egendomlig företelse, som icke kan eller bör förbises, nämligen, att det hardt när vill synas, som om för landtmannapartiet kompromissen är en öfvervunnen ståndpunkt.
Kompromissens fordringar hafva trädt i bakgrunden, och dess löften, dess lukrativa hälft, hafva, som vi redan här iörut sett, trädt fram i förgrunden.
Kompromissens män äro icke längre landtmannapartiets män, de stå på en punkt, som detta parti håller före vara alltför gammalmodig.
Yi hafva nyss funnit herr Carl Ekmans politiska åsigter från •detta håli anses icke längre befinnas i jemnhöjd med den parlamentariska nivå, hvarpå vi nu befinna oss.
Sammalunda gick det ock Carlson, äfven han en af kompromissens främste män.
Hans kandidatur till ordförandeplatsen i statsutskottet vann alldeles icke något gehör hos andra kammarens utskottshalfva, och den bragtes derför icke vidare på tal.
Första kammarens ledamöter i utskottet sökte nu göra ■ett val, så behagligt som möjligt för de landtmannapartistiska männen i utskottet och satte derför upp till kandidat grefve Gustaf Sparre, hvars ställning till landtmannapartiet icke lemnar något öfrigt att önska, och hvars kandidatur derför troddes skola komma att behaga landtmännen, men man bedrog sig högeligen.
Andra kammarens utskottsledamöter hade fått i sina hufvuden, att de kunde under sin egen kappa
2finna ett lämpligt subjekt, och det såsom passande befunna subjektet var herr Emil Key.
Han blef andra kammarens kandidat, man rostade, och det befans att grefve Sparre och herr Key lyckats erhålla precis lika många röster.
Odets-gudinna fick nu fålla utslaget och var landtmannapartiet gunstig.
Lotten föll på herr Key, och han var utskottets lycklige ordförande.
Nåja — h var för icke?
Då landtmanna-partiets förre nominelle chef sitter såsom statsminister, då dess verklige ledare slagit * sig ned i vice talmansstolen i andra kammaren, hvarför i all rimlighets namn skulle icke partiets pére noble kunna sköta klubban i statsutskottet * vårt » företrädesvis politiska utskott? » Triumviratet var ju nu fullt, och hvad kan man med fog hafva att derom säga?
Allt detta är ju parlamentariskt stilfullt, och det är ju i parlamentarismens smekmånad vi berättas hafva lyckan att lefva.
En ovanligare företeelse vid utskottsvalen lät sig dock förnimma i andra kammaren, då nämligen dess minoritet * gemenligen med ett allt annat än intelligent namn intelligensen » benämnd, beslöt sig för att efter franskt minoritets-mönster rösta med blanka sedlar, men denna importation af republikansk pari amen ter ism vann föga bifall i vårt vid dylika småförsök ovana land.
Intelligensens anordning att rösta med blanka sedlar rönte derför ett allmänt ogillande och undran.
Visserligen måste man medgifva, att det för denna minoritet är ett synnerligen otacksamt värf att år efter år uppgöra och bära fram sina listor utan den ringaste tillstymmelse till hopp att gent emot landtmannapartiets kompakta majoritet kunna genomdrifva sina kandidater, men saken far icke af dem betraktas ur denna synpunkt.
Det är deras pligt mot de valmän, som visat dem förtroendet att välja dem till sina representanter, att icke förtröttas i den ojemna striden och att icke utan kamp lemna fältet åt sina numeriskt öfverlägsna motståndare.
Allmänheten börhafva rättighet att få veta, att i andra kammaren resurser finnas till en utmärkt utskottssammansättning, och att det endast och allenast är genom den mest ensidiga partipolitik, som utskotten få den exklusiva bondefysiognomi, hvilken nu så godt som uteslutande utmärker utskottssammansättningen.
Man betraktade nu detta tillvägagående såsom bevis på en modlöshet, som icke bör eller far finnas, ty, säga hvad man vill, och, om än dess inverkan på de positiva riksdagsresul-taten icke kan blifva särdeles stor, så har dock en upplyst och kunnig minoritet, som representerar nationens mer bildade del, sitt stora moraliska inflytande, hvars vigt icke må underkännas.
Men man har sökt försvara detta tillvägagående och har velat hålla före, att anledningen till den hållning, intelligensen intagit, beror af dess förändrade ställning till regeringen.
Denna intelligens eller, om man vill kalla den centern, har, såsom man vet, varit den stump af andra kammaren, med hvilken jemte första kammaren det visat sig vara för regeringen en någorlunda rimlig möjlighet att utan alltför stora ryckningar och ristningar i fogarne fora en regering.
Lojalt har denna minoritet stått regeringen bi och ärligt sträfvat att stödja den.
Genom ministérförän-dringen i April sistlidne riksdag blef förhållandet annorlunda.
Det hittills oppositionella landtmannapartiet skulle nu enligt parlamentariskt skick och sed blifva ett regeringsparti, och den nya regeringen grundade sin tillvaro på principer, hvilka centern eller intelligensen af alla krafter motarbetat och måste motarbeta.
Intelligensen var sålunda förflyttad, enligt hvad för parti bildningar annorstädes gäller, från regerings-sidan öfver till Kongl.
Maj: ts nådiga opposition, en rol som i sin fulla utsträckning lika litet ligger i intelligensens lynne, som landtmannapartiet duger till ett regeringsparti quand même.
Nu har man så sökt förklara de blanka sedlarne, attintelligensen ansett hela sin blifvande hållning icke vara rätt skarpt markerad och att just dessa blanka sedlar äro beviset på, att intelligensen icke intagit sin definitiva position.
Man har framhållit detta såsom bevis på, att denna intelligens beslutit intaga en afvaktande hållning, till dess af någon regeringens slutgiltiga åtgård med visshet kunde inses, huruvida den sjelf ville betraktas som en fullt parlamentarisk regering eller icke.
I så fall — har man sagt — är det så långt ifrån, att de blanka sedlarne skulle antyda någon modlöshet, något slappad t intresse eller någon fortskridande upplösning inom intelligensen att man tvärtom af dessa sedlar kan se vitsordadt, att den känner sig säkrare än någoAsin, att den känner sitt ansvar, erkänner nödvändigheten af en strängare sammanhållning och är besluten att modigt häfda den ställning, som i det afgörande ögonblicket de politiska förhållandena kunna komma att anvisa åt de i omfattande mening sant fosterländska intressenas män.
Med bästa vilja i verlden kunna vi omöjligen instämma i denna förgyllande förklaring öfver intelligensens blanka sedlar.
Regeringens ställning kan icke vara underkastad något tvifvel.
Den är kött af landtmannapartiets kött och ben af dess ben, så att dess sträfvan icke kan vara föremål för tvekan.
Minoriteten i andra kammaren är alldeles oveder-läggligen hänvisad till en oppositionel ställning, och denna ställning gör det nu mer än förut nödvändigt att hålla samman och anvisa en hvar af dess medlemmar den plats, han har att intaga i striden, samt tillika for allmänheten ådagalägga hvad förtroende partiet hyser för enhvar af sina medlemmar.
Nu kan dock hända, att partiet icke vill betrakta sig såsom ett oppositionsparti par préférence, och att det icke heller är det, har under loppet af Riksdagen ådagalagts derigenom, att i flere fall, der landtmannapartiet öfver-gifvit den parlamentariska fauan, har den enligt naturens ordning oppositionella intelligensen varit regeringens stödje-pelare.
Men om också icke i hvarje fråga intelligensen vill uppträda på oppositionens sida, så är det dock en sjelfklar sak, att den måste vara att finna på detta håll, då det gäller » det politiska systemets riktning och karakter ».
Intelligensen måste, derest den vill vara trogen sina föregåenden, i den stora striden afgjordt ställa sig på motståndets sida gent emot regeringens planer och funderingar, och för detta ändamål är det för denna fraktion af oundgängligaste behof på-kalladt att väl hålla samman samt söka vid hvarje tillfälle befordra och befrämja sina syften.
För detta måls nående är ett tillvägagående af det slag, som vid utskottsvalen visades, icke rätt lämpligt och kan icke befordra den stora och från enskilda intressen fria uppgift, som åligger intelligensen.
Vi hafva här nämnt något om regeringen och dess parlamentariska ställning och vi rycka nu på fullt allvar den stora frågan in på lifvet, huruvida den nuvarande konseljen är att anse såsom en verklig parlamentarisk minister.
Det är klassiskt nog att se, huru från det nuvarande ministeri-ella hållet detta påstås och förnekas allt efter omständigheterna, allteftersom den förmenta parlamentariska majoriteten hjelper till att understödja eller den förnekar sin gemenskap med ministéren Posse.
Vi skola en smula titta på denna svenska parlamentarism.
Redan af motionernas beskaffenhet kunde alltför väl skönjas, alt vår parlamentarism var alltför klassisk för att icke anses patenterad.
Landt-mannapartiet skulle ju vara denna ministers parlamentariska underlag, och man hade ju sålunda att förvänta, att dess ledande män skulle göra, hvad i deras förmåga kunde stå att upprätthålla den politik, söm regeringen representerade.
Men till allmän förvåning har man ju fått se landtmannapartiets mest betydande man, sjelfva vice talmannen i andra kammaren, drifva jernvägspolitik på egen hand, utan att bekymra sig om regeringen.
I den motionsom han i detta afseende väckt, finner man ett oppositio-nelt mummel, som alldeles icke är parlamentariskt.
Han och de män af Hallands läns representation i andra kammaren, som motionerat om statsanslag till en kustbana genom nämnda län, yttra temligen skarpt mot regeringen:
» Vi, som i denna kammare representera Hallands län, hade hoppats att, derest icke uppgörandet af en allmän plan för framtida jernvägsbyggnader inom landet, med de förberedande åtgärder, den kunde kräfva, förorsakade ett uppskof med framläggandet af förslag till nya jernvägsbyggnader, den af Hallands landsting till Kongl.
Majit underdånigst ingifna skrifvelsen i fråga om en kustbana genom länet skulle tillvunnit sig nådigt afseende.
Härvid hafva vi dock missräknat oss, då af för oss obekanta skäl hvarken någon undersökning föreslagits i fråga om hvilka nya banor kunde vara de för landet mest gagneliga och följaktligen i främsta rummet berättigade att komma i åtanke, ej heller något afseende på det af Hallands landsting gjorda erbjudandet blifvit af Kongl.
Maj: t fästadt, enär landstingets underdåniga ansökan lär blifvit afslagen, så att någon Kongl.
Maj: ts proposition i ämnet för närvarande icke torde kunna förväntas.
Under sådana omständigheter återstår för oss ingenting annat än att antingen låta frågan om en kustbana genom Halland på obestämd tid hvila, det vill säga nu förfalla, eller begagna den enda utväg, som under sådana förhållanden står representanten till buds, nemligen att genom motion bringa frågan under riksdagens pröfning.
Då vi likväl äro öfvertygade om såväl billigheten af länets önskan som nyttan af den ifrågavarande jernvägen, detta senare icke mindre i det allmännas än i ortens intresse, kunna vi icke underlåta att på denna fråga fästa riksdagens uppmärksamhet, under hemställan om icke den-samma bör ställas fullt i jembredd med, om icke framför frågan om en jernbana i Norrland, hvilken är föreslagen att byggas uteslutande på statens bekostnad utan ringaste bidrag af ortens invånare. »
Detta tal om missräkning och det otydliga framhållandet af regeringens mannamån för Norrlandsbanan, hvilken fått stå framför den af herr Carl Ifvarsson och hans motionerande kolleger föredragna Hallaiidsbanan, äro just icke några särdeles lysande bevis på en uppoffrande parlamentarisk uiinisterdyrkan, utan stöter snarare något på en missnöjd oppositions klagan.
Men vi kunna — inau ser detta nog helst från den ministeriella sidan — hålla före, att detta af lokala intressen och fördelar framkallade missnöje är litet kärleksgnabb •under smekmånaden, som blott ökar och stärker vänskapen.
Det finnes dock vissa andra symptom, som icke äro alldeles likgiltiga för bedömande af den moderna svenska parlamentarismen.
Man hade i detta afseende väntat, att remissdebatten skulle gifva stoff till uppbyggliga betraktelser, men den gången blef det ingenting af.
.Mindre underligt Tar detta hvad första kammaren beträffar.
I denna kammare har remissdebatten nu förlorat all betydelse och sjunkit ned till ett i många afseenden åtminstone ur politisk synpunkt ganska litet vägledande småprat.
Annat var det på den tiden, då i begynnelsen af den nya representationens tillvaro grefvarne Henning Hamilton och Carl Göran Mör-ner läto sina kritiska dissekerknifvar sondera regeringssystemet och läto konseljens göranden och låtanden passera revy inför deras temligen obarra hertiga skärskådande.
Då var remissdebatten i denna kammare af verkligt intresse, men det har nu totalt gått förlorad t.
Visserligen skulle det vara möjligt att än i dag upplifva och uppfriska dessa pikanta diskussioner och synnerligast skulle detta kunna låta sig göra då regeringen kommit i händerna på en konselj,som måste till sina motståndare räkna kammarens mest framstående ocli i debatten starkaste ledamöter.
Men friherre Klinckowström har, sedan Vestergötland hugnat kammaren med denna acqvisition, likasom tagit patent på att förstöra remissdebatten.
Denne talföre ledamot har den vanan att alltid vara den förste, som begär ördet vid remissdebatten, och malisen^ har till och med velat ' hålla före det fast otroliga, att den&gt; ädle baronen i slutet på hvarje riksdag prenumererar på att vid början af den kommande få ordet.