Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid kan det icke bestridas att ju detta stadgande kan ur lagen utgå, utan att dess sammanhang i öfrigt störes; och då jag numera erfarit alt detta betänk, blifvit af 2:ne
Stånd bifallet, vill jag icke motsätta mig ett bifall af R. o. Ad. lill detsamma.
Hufvudsaken ar att den grundsats, som i allmänhet i fråga om rättstvister gjort sig gällande, eller att med ed må man svara, men ej kära, äfven i detta hänseende må tillämpas; och ett sådant ändamål vinnes genom ett bifall nu af R. o. Ad. till Lag-Utsk:s förevar, betänk.
, hvadan jag vördsammast får tillstyrka Ståndet att i sådan syftning fatta sitt beslut.
Cederström, Jakob: Detta betänk., som efter grundlagens stadgande först skulle framställas till antagande eller förkastande, lärer dock, att döma efter diskussionen, komma att punktvis behandlas.
Jag anhåller dä att fä yttra några ord ang:de motbok.
För min del anser jag, att det uti 4 § af den K. propos:n intagna stadgande om motbok vore ganska lämpligt, om stadgadt blefve att med motbok, för att äga vitsord, alltid skall iakttagas, att reqvirenten egenhändigt inskrifver varan och dess qvantitet, den handlande endast priset, eller, der varan icke kan lemnäs, öfver penninge-kolumnen orden: finnes icke; emedan det skulle verka till säkerhet i affärerne och fullt vitsord emellan handlanden och hans kunder, om de hafva en sådan handling att rätta sig efter.
Men dervid synes det mig dock vara ett oeftergifligt villkor, att köparen, som jag sagt, sjelf egenhändigt inskrefve reqvisition på allt hvad han ville på kredit taga hos köpmannen, och att denne, i händelse den reqvirerade varan icke vore hos honom att tillgå, bredvid reqvisitionen gjorde en annotation derom.
Då komme motboken att, efter allmänna bevisningsgrunder, äga vitsord, enär köparens egenhändiga reqvisition talade emot honom.
Denna § behöfver således omredigeras; den bör uppställas så att den tjenar till fullständig rättelse emellan köpare och säljare; och framför allt bör den förbjuda säljaren att sjelf uti motboken införa någon vara, utan har han endast att till den af reqvirenten ditskrifna varan utsätta det pris han derföre vill betinga sig.
Jag anhåller i följd häraf att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. till bifall å de 2:ne första §§:ne, men till förändring af den 3 § i enlighet med det af Hr Oxehufvud gjorda förslag, samt att 4 § måtte till Utsk. återremitteras, för att der omredigeras i öfverensstämmelse med den åsigt, jag här uttryckt.
Då Hr Gr. och Landtm, i anledn. af min gjorda framställning behagat förklara, att diskussionen kunde omfatta betänk, i sin helhet, viljandes vidare framdeles yttra sig om föredragningssättet, sedan af diskussionen sig visadt 16
Den i Mars f. m. om propos:n borde omfatta betänk, i sin helhet, eller om hvarje § borde för sig framställas till antagande eller förkastande, så får jag nu, för att i min ringa man bidraga till att framkalla det förhållande, som jag anser vara det rättaste, fortfarande yrka pä §§:nes punktvisa föredragning.
Jag anser det nemi. vara af största vigt att 1 och 2 §§ blifva antagne, sådane som de så väl i K.
M:s nåd. propos., som i Utsk:s betänk, finnas uppställde.
Hvad Hr Ehrenborg emot dessa §§ anmärkt, tror jag bäst vederlägges af Lag-Utsk:s motivering af sitt betänk., hvaraf det synes att Etsk., till förekommande af de missbruk utaf edgången, som å ena eller andra sidan skulle kunna, äga rum, föranledde af vinningslystnad eller andra orsaker, stadgat en bestämd rättighet för domaremakten att i hvarje särskildt fall pröfva, till hvem edgången må öfverlåtas.
Hvad åter den 3 § angår, synes mig den af Hr Oxehufvud nu föreslagna lydelse deraf vara lämpligare, än den af K.
M. proponerade, och af Utsk. understödda redaktion.
Som de af Hr Oxehufvud till stöd för hans förslag anförde skäl synas mig vara fullt nöjaktiga, torde tiden ej böra upptagas med deras upprepande eller ytterligare utläggning.
Slutligen kan jag icke instämma med Utsk. uti dess åsigt om obehöfligheten och olämpligheten af ett i författningen inryckt stadgande om handelsboks vitsord.
K. M:s förslag till 4 § hade efter min åsigt icke bordt ur författningen utgå; jag äskar alltså dess återinförande, helst med det tillägg Hr Oxehufvud dervid ansett tjenligt.
Hvad så väl Utsk. i dess betänk., som en ledamot af detsamma nu här muntligen anfört om det olämpliga af att i lag bestämma om de särskilda sätt, hvarpå uppgörelser emellan handlande och köpare kunna ske, synes mig icke öfvertygande.
Hvad motbok beträffar, är det alldeles icke något nytt sätt, som nu blifvit föreslaget, utan det är tvertom ett arrangement, som länge och allmänt varit i bruk.
Dess nytta beror på lättheten att i vissa förhållanden på det sättet hålla reda på affärer med hvarandra.
Jag tror att det skulle vara ganska besvärligt t. ex. för en bruksegare, om han icke hade denna utväg att uppgöra med sina underhafvande, utan nödgades för hvarje fordran hos dem utskrifva en räkning.
Då jag anser tydlighet, bestämhet och fullständighet vara något högst vigtigt att eftersträfva vid lagars stiftande, måste jag instämma med dem, som yrkat återremiss af betänk., dervid jag önskar Utsk. malte taga i öfvervägande hvad Hr Oxehufvud anfört och föreslagit, hvaruti jag för min del instämmer.
De begge sista §§ af förslaget synas mig deremot böra godkännas.
Emot det af mig föreslagna tillägg vid 3 §, har man anmärkt att det skulle innefatta en obehörig inskränkning af den tid, som hvarje annan fordringsägare har att utsöka sin fordran.
Jag svarar härtill, att då den föreslagna författningen eljest i flere fall stadgar en viss kort preskripttionstid, vet jag ej hvarföre man ej äfven i detta fall kan stadga en sådan.
Så t. ex. säges det i 2 § att handelsbok ej har vitsord, ”derest icke inom utgången af nästa år efter det, hvarunder utborgningen skett, handlanden bevisligen - Den 4 Mars f. m. 17 visligen tillställt gäldenär ordentlig räkning ä de borgade varorne, eller oek honora derföre hos rätten eller K. bef:de sökt.”
Funnes ej detta stadgande, skulle han kunna dröja med lagsökning uti nära 10 år.
Detta stadgande anser jag emellertid vara ganska lämpligt.
Jag inser då icke hvarföre raan icke jemväl skulle kunna föreskrifva någon viss tid, inom hvilken handlanden, efter det att hans räkning blifvit af köparen klandrad, borde göra sin fordran vid laga forum gällande, så vida hans bok skulle äga vitsord.
Den påföljd för uraktlåtenhet deraf, jag föreslagit, innebär ungefär detsamma, som vår nu gällande lag stadgar för det fall, att en fordran göres anhängig hos K. bef:de, men der förklaras tvistig, nemi. att borgenären skall göra sin talan gällande vid behörig domstol inom natt och är derefter, vid förlust af sitt fordringsanspråk.
Mitt förslag är likväl icke så strängt, utan det innefattar blott ett stadgande, att genom sagde försummelse den handelsbok, hvarpå krafvet sig grundar, skulle förlora det vitsord I § eljest tillägger den.
Delta synes mig äfven i öfrigt stå i öfverensstämmelse med grunderne för ifrågavar. författning, som bland annat syftar pä, att, så vidt möjligt och lämpligt är, inskränka de långvariga utborgningar, hvaröfver man hil tills med så mycket skäl klagat.
Om handelsboken alltjemt skulle medföra vitsord, kunde följden deraf blifva den, alt dä köparen, 9 å 10 år efter det han tagit varor pä kredit, klafves derföre, han icke alltid kunde med visshet kontrollera den tillställda räkningens riktighet, utan då blefve nödsakad, att åt handlanden öfverlemna att med ed fästa sin handelsbok.
Afven för en redlig handelsman innebure det ofta en stor svårighet, att så lång tid efteråt, svara för riktigheten af det bokförda; äfvensom och då handlanden sällan sjelf förer sin bok, han i detta fall ofta torde få svårt att få reda på den person som vid tillfället varit hans bokförare.
I afseende på hvad här är yttradt om motbok, får jag endast åberopa hvad jag förut haft äran derom nämna.
Jag erkänner riktigheten af den utaf H.
Posse gjorda anmärkning, alt Lag-Utsk:s åsigter i denna fråga undergått förändring sedan förra riksd.
Vid berörde riksd. syntes man vara böjd för alt tillägga motbok det mest vidsträckta vitsord, men dä nuvar.
Lag-Utsk. tog frågan derom i öfvervägande, kunde det icke undgå att finna, att vid betraktande deraf dels att motböcker ofta lemnäs till dem af allmogen som knappt kunna läsa eller skrifva, dels ock att dylika böcker ofta insändas till handlanden och få hos honom qvarblifva en längre tid, man måste undvika alt åt motboken lemna en så stor bevisningskraft, sorn den R.
St. vid förra riksd. ansågo den böra hafva.
Posses yttrande i öfrigt tyckes lemna rum för den förhoppning alt Utsk:s förslag, sorn redan är af 2:ne
Stånd bifallet, ifall det jemväl af R. o. Ad. bifalles och således blir R.
St:s beslut, skall varda af K. M. godkändt.
Jag tror då att det bästa vore att Ståndet nu antoge detsamma utan återremiss.
Men om Ståndets majoritet vill, med godkännande af 1 och 2 §§ utaf förslaget, återremittera de öfrige punkterne till 3 H. 2 18 Den 4 Mars f. m.
Utsk., så vill jag visserligen icke sätta mig deremot, ehuru jag icke tior att det tjenar till något.
Hvad 4 §:n i den K. proposin angår, upprepar jag livad jag förut yttrat, att jag icke anser det deri befintliga stadgande om motboks vitsord vara af någon särdeles vigt, emedan det alltid lärer vara domaren obetaget att åt en ordentligen inrättad och förd motbok lemna det afseende, som den förtjenar.
Den siste värde talaren har till svar å den af mig gjorda anmärkin emot hans förslag, att detsamma skulle medföra en inskränkning uti den tid, inom hvilken handlanden och andra personer hafva att utsöka sine fordringar, yttrat, att en sådan kort preskriptionstid af natt och år för det närvar, äger rum med skuldfordringsmål, sorn hos K. bef:de anhängiggöras, men såsom tvistige af denna myndighet hänskjutas till domstol.
Detta är sannt, men torde dock icke kunna anses inverka på förevar, fråga.
Hr Oxehufvud har sjelf medgifvit att den föreslagna författningen i öfrigt innefattar betydliga inskränkningar uti de handlande förut tillkommande rättigheter och förmåner, och då anser jag det icke vara lämpligt alt till dessa lägga ännu flere och dymedelst lägga allt för stora band pä rörelsen.
Orsaken hvarför räkningen bör af handlanden köparen tillställas inom det följande året efter det utborgningen skett, är den att köparen då ännu kan anses hafva i friskt minne hvad han borgat, samt bedöma om räkningen till varubelopp och pris är riktig, samt alt han i motsatt fall må kunna klandra den.
Agde handlanden rätt alt dröja längre, så kunde det förhållande inträffa som Hr Oxehufvud påpekat, eller att köparen nödgades öfverlåta edgången åt handlanden, hvaraf 'missbruk kunde blifva följden.
Dessutom torde väl hvilken klok menniska som helst, då han sålunda formligen blifvit genom räkningens tillställande kräfd, samt anser sig befogad att klandra densamma, göra sig noga reda för hvad han icke gillar deruti, så att han sedermera kan med ed befästa sitt klander, äfven om någon längre tid skulle förlöpa innan handlanden anställer rättegång.
Och det ligger i handlandens tydliga intresse, att då han finner sin räkning klandrad, anhängiggöra frågan derom vid domstol för att få den utredd.
Den fråga, som nu är under öfverläggning, är otvifvelaktigt af största vigt, kanske en af de vigtigare, som vid denna riksd. förekommer.
Icke derföre att, såsom en talare yttrat, meningen vore alt ställa lagstiftningen i fråga om handelsboks vitsord i öfverensstämmelse med lagstiftningen i allmänhet, och icke eller derföre att. den ifrågasatta förändringen är af allmänna opinionen påkallad; utan derföre att lagstiftningen i detta fall utöfvar det allra största inflytande på våra kreditförhållanden och på den dagliga handeln och vandeln.
Det torde icke vara obekant för hvar och en, som har någon kännedom om minuthandeln, att den till största delen hyilar på utborgningssystemet, att handlanden lemnar kredit till nästan hvem som helst, samt att allmänheten å andra sidan lika lättsinnigt tar pä kredit, utan alt noga eftertänka om den har råd att betala varan; och detta kommer sig deraf att köpmannen har den utvägen att, i fall tvist uppstår om det borgade, med ed Den 4 Mars f. nt.
19 fästa sin handelsboks riktighet.
Detta olyckliga förhållande upphör icke förr än man borttagit handlandens nyssberörde rättighet.
Det är otvifvelaktig!, att i afseende på denna slags handel skulle derigenom myckel mera redighet uppstå, äfvensom handlanden skulle kunna sälja för bättre pris, då han finge kontant betalning eller räntebärande skuldsedel.
I afseende på den större handeln, har man ansell såsom en nationalvinst alt få fastställd en lag om inrikes vexlar, och denna önskan uppfylldes vid 1835 års riksdag.
Men man insåg icke då, att den dävar. kreditlagstiftningen i öfrigt och i synnerhet i afseende på handelsboks vitsord, lade oöfvervinnerliga hinder emot ett allmännare införande af vexlars begagnande.
Ty importören eller den större handlanden är, i följd af det utaf berörde lagstiftning skyddade utliorgningssystemet, nödsakad att ät minuthandlanden lemna varor pä kredit, ty eljest blelve han utaf med sina kunder; och pä det sättet kunna aldrig några verkligen solida affärer uppgöras.
Hvad nu beträffar de emot uppställningen afifrågavar. lagförslag här gjorde anmärkmr, äro visserligen mänga af dem utaf den vigt och värde, att jag vore villig alt godkänna dem alla, om jag med detsamma vore säker på att då äfven få igenom de hufvudsakligaste bestämmelserna i lagen.
Men som jag befarar alt ett uppskof eller en äterremiss kunde förhindra delta antagande, tror jag del vara bäst att nu nöja sig med hvad Utsk. föreslagit.
En talare, den som först hade ordet i dag, ansåg lämpligast, att ur den iträgavar. lagen borttaga allt stadgande om ovillkorlig rättighet för någondera parten till edgång, samt alt öfverlemna frågan derom ät domarens pröfning för hvarje särskildt fall.
Jag medgifver att delta kanske vore det rättaste; ty otvifvelaktig! skulle en sådan handling, som en ordentligt förd handelsbok, äfven om den icke vore af lagen omtalad, hafva ett ganska stort vitsord.
Men, såsom sagdt är, jag anser nödvändigt att den ifrågakomma förändringen en gång verkställes.
Man har vidare yrkat, att den uti K.
M:s propos. förekommande 4 g om motbok och dess vitsord, och som Utsk. i sitt förslag uteslutit, borde af Stånden upptagas.
För min del har jag visserligen icke någonting deremot: men dä man besinnar att ehvad detta bevisningsmedel i lagen omtalas eller icke, det ändå alltid skall i handel och vandel begagnas, så torde man finna att §:ns upptagande ej är af någon särdeles vigt.
Dessutom bör man icke, såsom en föreg:de talare redan anmärkt, i lagen utpeka ett bevisningsmedel, utan att äfven omtala älla andra sätt, som möjligen kunna af enskilde med fördel begagnas.
Då man nu derjemte besinnar, att Utsk:s förslag, som af tvenne Stånd blifvit antaget, likväl blifvit återremitteradt af det tredje, hvars ledamöter frän småstäderne troligen ansett del såsom en pligt emot deras principaler, att söka bibehålla ett till deras förmån stadgadt undantagsförhållande, så befarar jag att om R. o. Ad. jemväl återremitterar betänk., på grund af några mindre väsendtliga anmärkmr, följden deraf möjligen kunde blifva, att saken äfven denna riksd. förfölle.
Jag anser derföre att man bör bifalla Utsk:s betänk, sådant det är.
Många ledamöter hördes ropa pä propos. 2 * ?0 Ilen 4 Mars f. m.
Hr Gunther, Glaes Ephi.:
Då af de talare sora hittills haft ordet, blott en enda, den som först yttrade sig, gjort anraärkn. emot de första 2:ne §§, förmodar jag att R. o. Ad.-s pluralitet jemväl är benägen att godkänna dem.
Jag förbigår således hudet närvar, helt och hållet att om dem yttra mig.
Deremot torde det tillåtas mig alt lill besvarande upptaga hvad i öfrigt blifvit emot betänk, anmärkt.
Dervid förekommer, att Hr Oxehufvud, med godkännande af de grunder, hvarpå den 3 § är byggd, samt med gillande af §:ns innehåll, föreslagit ett tillägg dertill, som skulle gå ut på att ålägga handlanden, att, sedan den köparen tillställda räkningen blifvit af denne klandrad, inom natt och år göra sin talan anhängig, vid äfventyr alt han eljest skulle blifva sin fordran qvitt.
Detta var hans ursprungliga mening, så vida jag eljest rätt fattade hans första skriftliga anförande.
Sedermera tycktes han, till följd af gjorda anmärka:!', hafva modifierat sitt förslag derhän, att den fördröjda lagsökningen icke skulle för handlanden medföra förlust af dess fordringsanspråk, utan endast förlust af det vitsord, lagen i öfrigt tillagt handelsbok.
Men ett sådant stadgande anser jag för min del alldeles icke behöflig!, emedan §:ns stadgande, alt protesten emot räkningen bcröfvar densamma all bevisningskraft, naturligtvis måste uppmana handlanden att söka skaffa sig andra bevisningsmedel, och att med det första draga saken inför domstol.
Endast dä vore ett tillägg till denna § nödvändigt, att mari ville gä så långt i stränghet emot handlanden, att man ville stadga det denne förlorade hela sin fordringsrält, ifall han försummade den föreskrifna tiden för målets anhängiggörande vid domstol.
Det oriktiga och olämpliga i ett sådant lagstadgande är redan af Gr.
Sparre visadt.
Hvad 4 §:n beträffar, så får jag nämna att uti nya civillagförslaget, sådant som det för närvar, är beskaffad!, är den satsen uppställd, att en efter ömsesidigt aftal lemnad och emottagen motbok skulle anses äga fullt vitsord emot köparen, hvarigenom man undveke att ställa saken på edgång.
Den satsen lät ganska bra och LagUtsk. vid förra riksdagen äfvensom dävar.
St. gillade den; men då saken kom för högste domstolen, anfördes der så många betänkligheter deremot, att K. M. sedermera, i följd deraf, icke ansåg sig kunna åt förslaget lemna sitt bifall.
Hvad som förnämligast anmärktes emot detsamma, var det, att ett så ovillkorligt stadgande icke vore lämpligt i fråga om en handling, deruti köparen inskref reqvisition pä allt hvad han önskade sig, ehuru han icke sedermera alltid bekom det, hvadan det kunde hända att han blefve nödsakad betala hvad han aldrig fått.
Detta utgjorde äfven ett tillräckligt skäl för nuvar.
LagDtsk. att frångå denna stränga åsigt om motbokens bevisningskraft.
Jag erkänner visserligen att den kunde antagas, om man lemnade gehör åt Frih. Jakob Cederströms anmärkn., att säljaren icke Hnge i motboken inskrifva något förr än han derå erhållit köparens skriftliga reqvisition, äfvensom att Hr Oxehufvuds föreslagna till ägg till den 4 § i den K. proposm vore ett ganska lämpligt korrektiv emot missbruk i detta fall.
Men Utsk. har ansett allt stadgande härom öfverflödigt, och åt domaren öfverlemna! att pröfva motbokens vitsord.
Man har visserligen, till stöd för åsigten om be - Den 4 Mais f. 21 hofvet af ett stadgande i lagen ronde motbok, anfört Iliand annat, att all nytta af dessa nu allmänt brukliga handlingar eljest skulle förfelas samt att den derigenom skulle vid domstolen förlora allt vitsord.
Jag frägar då huru gör man i denna stund?
Fastän nuvar. lag ej pä något ställe omtalar motbok, så begagna säljare och köpare mycket allmänt denna fonn för räknings förande dem emellan, och man synes dermed vara mycket belåten, äfvensom dylika handlingar vid domstolar åberopas och af rätten anses såsom bevisningsmedel.
Om man således, pä sätt Utsk. föreslagit, ulstryker den 4 § ur den K. propos:n, så skall ju samma förhållande, som hittills ägt rum, fortfarande existera.
Mig synes således denna § utan någon slags våda kunna utgå.
Hr Oxehufvud, som med Utsk. erkänt att berörde 4 § i den K. propos:n icke är fullt tillfredsställande, har derföre föreslagit en annan redaktion deraf, som han anser fullt ändamålsenlig.
Jag anhåller alt fä upptaga detta förslag (ill granskning.
Om jag rätt fattade hans mening, gick den ut derpå, att pii del att motbok må medföra fullt vitsord, skall dermed förfaras sä, att densamma skall vid hvarje års slut i bada parternes eller deras ombuds närvaro afslulas. och att om läk ningen icke godkännes, eller köparen vägrar att infinna sig eller icke vill förevisa den, handlanden dä skall gä lill sin bok och derur utskrifva räkning samt dermed förfara pä sätt lagen i öfrigt stadgar.
Jag förmodar alt meningen vore att om motboken efter dess afslutande af båda parlerne godkändes och förseddes med deras påskrift derom, densamma sedermera skulle gälla såsom fullt bevis, samt denna påskrift gälla lika med en accept af räkning.
Men för donna orsaks skull behöfves alldeles icke något särskildt lagstadgande, ty lagens innehåll i öfrigt gör dervid tillfyllest.
Efter Hr Oxehufvuds förslag skulle det ju i alla fall stå i köparens skön att underkasta sig den föreslagna sluträkningen.
Gör han det icke, så säger Hr Oxehufvud sjelf att dä får säl jaren intet för sitt besvär, utan han mäste gå till sin handelsbok.
Således har han dermed medgifvit, att om motboken icke erkännes, gäller den ingenting.
Efter dessa anmärkmr mot de förslag och invändningar, som här framställs i strid mot hvad Utsk. tillstyrkt, slutar jag mitt anförande jned att tillstyrka R. o. Ad. att bifalla LagUtsk:s betänk, sådant det är.
Jag kan i det afseendet icke instämma uti hvad min värda kamrat inom LagUtsk., Gr. Sparre, yttrat, om att det skulle vara likgiltigt för LagUtsk. om R. o. Ad. bifölle eller återremitterade detta betänk., emedan Utsk. för det närvar, är så upptaget af andra vigtiga arbeten, att det helst önskar att ånyo fä företaga ett ämne, som troligen skulle, i händelse af äterremiss, återkomma till Stånden i samma skick som förut.
Det är ett misstag af Hr Gunther, alt jag skulle i min första framställning här i dag hafva påyrkat, att den handlande, som icke inom natt och år eller det hans räkning blifvit klandrad, anställde lagsökning, skulle förklaras sin fordran förlustig.
Den påföljd i det afseendet, sorn jag förordade, var endast att den handelsbok, hvarpå räkningen grundade sig, genom berörde IJ e n 4 Mars. försummelse skulle förlora del vitsord, som författningen el jest medgaf den.
Sä yttrade jag mig äfven sisla gången jag hade ordet.
Jag talade visserligen äfven om den förlust af sill fordringsanspråk, som den ulsalle sig för, hvilken, efter att hafva hos K. bef:de anställt lagsökning och fått målet förvist till domstol, sedermera försummade att inom natt och år derefter instämma sin talan vid vederbörligt forum: men det var endast för alt visa alt mitt förslag var mycket lindrigare.
Hvad motbok beträffar, hr det vanliga förhållandet, all den fortfarande föres för flere är, ulan att någon uppgörelse emellertid sker, eller ens någon påskrift om godkännande tagcs, och detta just derföre att icke något stadgande finnes i lagen som uppmuntrar sådant.
Det har derföre mångå gånger handt vid den domstol, der jag är ordf., alt då tvist der anhängiggjorts ronde motbok, har man gjort anmärkn. emot den ända t. o. m. 9 å 10 år tillbaka; och jag har icke ansett mig kunna vägra att pröfva ett dylikt klander.
Detta inträffar i synnerhet ofta vid bruk, der inspektoren eller bokhållaren afslular motboken utan att taga underhafvandes påskrift om godkännande af de honom deruti påförde poster.
Denna oreda härrör deraf, att lagen icke talar något om molböcker och sättet för deras afslutande, och det är denna brist jag velat afhjelpa genom don af mig föreslagna 4 § uti nu ifrågavar. författning, hvilken jag högeligen önskar mätte af R. o. AcL godkännas.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 c. m.
Alla talare som yttrat sig i detta ämne, med undantag af en enda, hafva ansett förslaget lill sin grund nyttigt och nödvändigt, ehuru flere ledamöter funnit sjelfva uppställningen i vissa delar af detsamma vara mindre tillfredsställande. 2:ne af LagUtsk:s ledamöter, äfvensom Hr Akerman, hafva likväl visat att dc gjorda anmärknme ickeäroaf någon särde les vigt.
Men om man äfven skulle medgifva att flere §§ af förslaget kunnat vara bättre och fullständigare redigerade, än som fallet är, hemställer jag likväl om det vore skäl, alt derföre återremittera betänk., i synnerhet då vi veta att 2:ne
Stånd redan godkänt detsamma.
Om cn åferremiss möjligen verkade till rubbning af LagUtsk:s åsigt, så kunde saken derpå blifva lidande, antingen derigenom att förslaget förfölle eller alt vi hnge ett sämre förslag än det förevar.
Här gäller det fransyska ordspråket: le mieux est 1'ennemi du bien.
Jag får derföre tillstyrka R. o. Ad. att anlag:» förslaget sådant som del är.