Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hösten kom – kom med röda och gula skogar, med blad som lossnade och marker som stodo bara, med regn och dimmor, med stilla, tysta kvällar, då naturen trött lade hufvudet till hvila, och med nätter, då månskenet frös.
Så tycktes hon åter lefva upp, som om det stora förgängelse-evangeliet skänkt bot åt hennes sjuka sinne.
En dag var hon i ett ärende från sin far inne i en af husmansstugorna i byn.
Hon möttes af en vedervärdig stank af orenlighet, af instängd luft, af mat, medicin och brännvin – mannen söp.
Hustrun stod, smutsig och trasig, mellan en träbrits och en vagga.
I den förra låg en gubbe, hennes far, – ett skelett, som mumsade med käkarna; i den senare ett dibarn, som skrek så att ansiktet stod blåsväldt.
Då hon uträttat sitt ärende och skulle gå, följde hustrun henne ut på trappan.
»Hur kan ni uthärda i allt detta elände?» utbrast hon med en ofrivillig grimas af äckel.
Kvinnan såg hårdt på henne.
»Vi ha det väl inte värre vi än andra,» sade hon.
»Men tänker ni då aldrig på, hur förfärligt ni har det?
Lider ni aldrig af den tanken?»
»Jag har en som kan trösta, fröken.
Hade man inte honom, så vore det inte godt att lefva.
Herran ske pris och lof!»
»Hjälper han?»
»Den som ångrar sina synder och ödmjukar sig och tror, den hjälper han för visst.
Kanske fröken också en gång i nödens stund flyr till den ende hjälparen.
» –
Utanför byn låg ett nybyggdt hus, spåntäckt och hvitrappadt, i hvilket »läsarne» höllo bönemöten.
En höstkväll satt Sigrid Bergdahl inne i den stora salen, på bänken innanför dörren, där de brukade hålla till, som ännu inte voro »omvända».
Hon hade oförmärkt smugit sig hemifrån; när hon inträdt genom dörren, hade alla ansikten vändt sig emot henne och där hade gått som ett sus genom församlingen.
Hon ryste inför åsynen af dessa människor, mest åldringar och barn, med ledbrutna kroppar, med ansikten vanställda af laster och umbäranden.
Det var samhällets fula frånsida och Herrans utvalda, de som himmelriket hörde till.
På katedern stod en medelålders man, som hade förbrytarens och fanatikerns typ och som liknade Kristus på Munkaczys duk.
Hans skägg var glest, hans tunna långa hår kammadt uppåt och bakåt från pannan, hans anlete fadt och uppblött.
Men det hiskligaste vid mannen var, att ur denna sammansjunkna kropp, som såg ut att tillhöra en lungsjuk, och ur denna mun, som saknade tänder, kom en stark och skallande stämma:
»Se, lifvets hela lust är såsom ett rödt och gyllene äpple, hvilket invärtes är fullt med maskens gångar.
Människornas ånger är Herren täckelig; den är för honom som socker och sött vin för vår gom.
Och vore än dina synder svartare än den mörkaste natt, – sannerligen, säger Herren, de skola varda tvättade så hvita som ull i Lammets blod.
Därför kommen till Herren, I alle som ären tyngde af synd; edra bördor skola tagas från eder, och I skolen varda mättade af nådens manna.»
Och där voro suckar, och högt eftermumlade böneord, och halfkväfda rop af fröjd, som om helvetets och himmelrikets portar ömsevis sprungit upp; och upp reste sig krymplingar och giktbrutna och försvultna, att sjunga Herrans lof, – åldringar, som redan hade ena foten i grafven, och barn, som ännu i går lågo i vaggan.
Men predikantens håliga ögon flammade till, och församlingen tog bättre i, då en ung, ren kvinnostämma höjde sig upp ur det skrofliga, falska sorlet som en lärka och man fann, att det var doktorns dotter som sjöng med i salmen:
»Här står jag i en andlig strid,
som gör mig sorg och vande.
Kött, värld och satan ingen frid
åt hjärtat lämna månde.
Ty hjälp och styrk min skröplighet:
jag måste eljest falla,
o, Gud! med alla;
ty gör barmhärtighet!
Dig vill jag städs åkalla.»
Skurup i maj 1889.
HAFSFÅGLAR.
»Kära fröken Berg.
– – – Ni har all grund att vara mig gramse; jag medger det villigt.
Man reser icke upprepade gånger genom en stad utan att göra den dam sitt besök, med hvilken man står i en sådan förbindelse som jag står i med er.
Måhända säger ni, att det är brist på takt; nå, det berör mig rakt inte.
Värre är det, att ni kanske tillägger, att det är brist på grannlagenhet, på naturlig finkänslighet – och den fläcken vill jag inte för min död ha på mig inför er.
Därför vill jag söka öfvertyga er om, att jag handlat så taktlöst, som jag gjort, just emedan jag var så mån om att intet skeft och tvunget skulle missforma vårt förhållande.
Hur tror ni egentligen, att det skulle gått, om jag en vacker dag, efter att ha anmält min ankomst, en afton ringt på i er jungfrubur?
Jag finner mig försatt i ett litet sällskap damer, hvilka måhända alla intressera sig lefvande för mitt lilla jag, men hvilka samt och synnerligen skulle varit mig ännu mera likgiltiga än er och hvilka skulle känts mig såsom lika många band på mitt naturliga sätt att vara och på mitt naturliga sätt att tala.
Och midt ibland dessa skrymmande och hinderliga, konkreta ingenting i toiletter och med konventionella anspråk, skulle vi två, som mött hvarandra personligen en enda gång och helt flyktigt, anknyta till och bringa till vidare trefnad det innerliga och ömtåliga förhållande, som ett halft års korrespondens gifvit vatten och sol!
Jag skulle sitta på en stol, och ni på en annan, och rundt omkring oss och emellan oss skulle de andra gästerna sitta på sina stolar; och menande blickar skulle förstulet vakta oss, och häntydningar skulle gjort oss – i alla fall mig – kalla och stela som en istapp; och när jag konverserat mig tom och till äckel och reste mig för att taga afsked, skulle jag ha funnit vårt förhållande ligga emellan våra fötter som en vissnad, tilltrampad blomma.
Nåja, nu nog härom.
Se här en fortsättning:
Längst uppe i norr vid bohuslänska kusten, alldeles inunder gränsen till Norge, ligger ute i öppna hafvet en liten ö, som heter Utön.
Det finns ingen som helst förbindelse med fasta landet utom med segelbåt, och den turen varar i lyckligaste fall runda två timmar.
Den lilla stenknallen äger inga andra inbyggare än några fiskarfamiljer.
Här har jag genom en vän, hvilken tillbragt en sommar där ute i ensamheten, hyrt mig in för ett par månader, för att efter vinterns slit lefva mig frisk igen i hafsluft och hafsbad.
Jag reser dit upp till midsommar.
Ni har ju sagt, att äfven ni vill njuta godt några veckor af de svenska västkustbaden.
Att ni skulle vedervåga ert lif i timslånga segelbåtsturer i farliga farvatten och ert goda rykte genom att bo på en ö utom världen, på hvilken äfven en ung man finnes, vill jag naturligtvis icke ifrågasätta.
Men inne på fasta landet gentemot min ö ligger den lilla staden och stora badorten Åbo; och icke ens den glupskaste skandinaviska sedlighetstiger torde kunna retas öfver, att våra kosor af en slump förts hvarandra så nära.
Skulle det orimliga ske, att ni ville bo utom världen, på min ö, bland råa fiskare och en illa anskrifven ung man, skall jag belägga er väg bland klipporna med alla mjuka hyenden och vackra blommor – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Er tillgifne
Nils Tuveson.»
Tre veckor senare gick den unge man, som skrifvit detta bref, en afton i början af juli af och an utmed hamnen i Åbo, väntande på göteborgsångaren, hvilken skulle varit framme vid niotiden, och på fröken Berg, som anmält sin ankomst med densamma.
På hans bref hade med omgående kommit svar, kort och godt och något understruket stolt, af innehåll att hon, fröken Berg, alls intet hade emot att tillbringa ett par veckor på Utön och att hon vore honom, herr Tuveson, förbunden, om han ville åtaga sig besväret med att skaffa henne logi och kost.
Så hade han rest dit upp, landstigit på ön själfva midsommarsdagen, installerat sig i sina tvenne rum hos den främste bland öns honoratiores, lotsåldermannen, hyrt lägenhet för den väntade hos en fiskarefamilj, samt brukat den gångna veckan till att göra sig hemmastadd på den lilla afstängda fläck af jorden, som skulle se några veckor af hans lif förrinna, och till att uppsöka det bästa badstället.
Medan han nu i den ljumma, ljusa, stilla sommarkvällen vandrade upp och ned vid hamnen i Åbo, upp mot den lilla staden, som klättrade på branten och stängde horisonten åt detta håll, och ned igen mot hela det vida perspektivet af inloppet från stora hafvet, inramadt i branta bergväggar men i fonden fritt och förlorande sig i oändligheten, – medan han vandrade så där af och an, kände han sig helt nervös till mods.
Han hade kommit för tidigt, han såg på klockan jämt och samt, tyckte själf att han underlåtit det en evighet, och så hade dock allenast fem minuter gått, sedan han sist sett efter.
Det vore allt en smula underligt, hela tillställningen; han kände sig just så till mods, som han alltid, så långt han kunde minnas tillbaka, känt sig till mods, när något förestod, som starkt bröt af mot den sedvanliga gången af hans lif eller som han visste skulle i större eller mindre mån inverka afgörande däri, – oundvikligt, som själfva minuternas gång, – förestod, så att när man räknat så och så många sekunder, var det där, på timslaget.
De kände ju icke hvarandra; brefven ja, men människan!
Han visste ju knappast ens, hur hon såg ut.
Af deras första möte för ett år sedan, vid hvilket de blott bytt några likgiltiga ord öfver matbordet i ett främmande hus, hade han i grunden bara det visserligen viktiga men dock så allmänna intrycket af sympati, af något varmt, starkt, fullt och stolt.
För några månader tillbaka hade hon sändt sitt porträtt, och i detta hade han funnit något nytt, en nyans, hvilken han tyckte om: en öppen, käck, nästan skämtsam glans i ögonen, – och så ännu något annat, som han icke kunde komma under fund med hvar hos henne det låg eller hvari det bestod, men som var i släkt med uttrycket i blicken och som föreföll honom stå i ett eller annat lönligt sammanhang med den enskildheten i hennes posityr, att hon, halft bortvänd, höll ena handen gömd, nedstucken i klädningsfickan.
Och dock, – det kändes honom, som om han aldrig kommit någon kvinna så nära som henne och, framför allt, befunnit sig så sympatiskt berörd af att ha kommit nära.
Hade han icke, den aftonen på uppresan, då han på grund af felaktig beräkning af ångbåtsturerna nödgats ligga öfver en natt i Lysekil, skrifvit henne ett bref, hvari han bedt henne snart komma efter, för att han måtte ha en människa, medels hvilken han kunde sammanväxa med denna natur, som vore honom så främmande och hvari han kände sig så ensam!
Han hade kommit så långt i sina meditationer, hade ännu ett godt dussintal steg fram till den punkt, där han plägade vända, samt fingrade just på klockan, då det tutade borta bakom bergen, ute från hafvet.
Instinktlikt vände han om och var redan på något påskyndad återväg ned mot tilläggsplatsen, innan hans eftertanke hunnit säga honom, att det ännu mycket väl kunde dröja en halftimme.
Det hade begynt att blifva lifligt nere vid hamnen.
Nu, när han vaknat upp ur sitt grubbel, märkte han det.
Badgästerna strömmade till från alla håll, inne ifrån staden, fram ifrån gatan till brunssalongen, uppe ifrån restauranten på utsiktshöjden, hvilken dominerade platsen med vida vyer bort öfver staden, ut mot oceanen, ner mot göteborgsleden.
Det var ett evenemang, när ångaren kom från Göteborg eller Kristiania; den aflägse badorten hade ingen annan förbindelse med den öfriga världen än genom dessa ångare, som lupo in ett par gånger i veckan.
Det ena sällskapet efter det andra kom antågande, elegant och upprymdt: herrar i engelska sportdräkter och damer med nervösa bleksotsansikten; och in i all främlingsståten blandade sig, blygsamma och tysta, stadens egna invånare, hvilka aldrig kunde se sig mätta på härligheten och som ville se, hvad dagens skepp bragte af den badgästkontingent, af hvilken ortens timliga väl och ve berodde.
Tuveson sökte med ögonen sin egen lilla utöbåt ibland den mängd af simpla skärkarlsbåtar och prydliga badgästslupar, som garnerade hela den lilla hamnen.
Han fann den förtöjd inne under själfva klippan; när han lyfte ögonen, såg han den stora göteborgsångaren vika om bortersta udden och hålla rak och rask kurs in mot Åbo.
Under en helveteskonsert af tutande emot den myrstack af segelslupar, som krälade öfver inloppet, sköt den enorma tingesten in i hamnen.
Folk stimmade samman vid tilläggsplatsen, nyfiket stirrande öfver mot däcket, som var fullt af passagerare.
Tuveson ställde sig något bakom den värsta trängseln, ensam för sig själf: han ville att fröken Berg genast skulle få syn på honom.
Som han stod där för sig själf, stödd på sin entoutcas, i den spräckliga engelska resdräkten och med sin bruna wienerhatt skjuten något i nacken, borde hon redan på långt håll känna igen honom.
Ångaren beskref en stor kurva ute i hamnen; därpå begynte den pressa sig in mot land.
Passagerarne strömmade vid vändningen öfver ifrån den ena relingen till den andra.
Plötsligt varseblef
Tuveson ytterst ute i aktern, ensam för sig själf alldeles som han å sin sida på landbacken, en dam i enkel svart kjol och grå jacka.
Hon spejade ansträngdt in öfver folkmassan på stranden, med ens blef hennes stirrande blick hvilande, Tuveson hade intrycket af en gest som undertrycktes, i samma ögonblick lyfte han på hatten och fick en böjning på hufvudet till svar.
Det hade redan begynt bli glest på akterdäck.
Tuveson gick hastigt fram emot den unga damen; de voro ensamma.
Han tog hennes hand, med hatten i hand.
»Välkommen,» sade han, medan han kände, att han var stel i ton och sätt, – och såg henne rättframt in i ögonen.
Hon gaf honom en liknande blick tillbaka, uppblandad med mångahanda andra element, men som gaf honom en hel varm kåre genom blodet: han kände sig med ens så trygg.
De gingo samman bort genom folkhopen.
»Där ligger båten,» visade han med handen; i samma ögonblick reste sig i stäfven en stor, ljusskäggig man och hissade seglen.
Han hjälpte sin följeslagarinna ned, presenterade: »min värd, lotsålderman Engelbrektsson – fröken Berg», samt placerade henne på bakbrädet, medan han själf tog plats på det främre.
Bäraren kom med sakerna, lotsåldermannen tryckte foten mot träskoningen, en liten vindunge tog i seglet, och båten gled ut.
Inloppsfjärden låg redan bakom dem, med sina vindkast och småskär, och de styrde ut på öppna hafvet.
Framför dem utbredde sig en oändlig vattenyta, och ju längre de kommo, dess mera utbredde den sig, växte ut åt sidorna, lade sig emellan de seglande och fastlandet, tills de sutto som en liten långsamt glidande punkt midt i ett haf utan stränder, en värld för sig utanför den andra och utan förbindelse med denna.
Vinden stillnade af, ju närmare man kom midnatt; lotsåldermannen måste taga till årorna.
Det enformiga plaskandet af dessa, då de sänktes i vattnet och lyftes ur vattnet, punkterade den djupa natttystnaden omkring dem.
Det fanns ingen måne på himlen, men natten var så halfdagsljus som endast i nordiska sommarnätter; de kunde tydligt, ända in i de minsta dragen, skymta hvarandras ansikten, blott att de syntes en smula mera drömmande och bleka.
Långt ute i horisonten tecknade sig i svaga konturer Utön, deras resas mål, med sina tvenne stenklippor, den ena med lotshuset i svart silhouett mot himlen, den andra med de två fyrarna.
De sutto mest tysta alla tre; lotsåldermannen var diskret; och de två andra tyckte, att de seglade ut i det stora äfventyret, hvilket minsta ord kunde förvandla till hvardag.
När båten omsider skurade mot träbryggan under lotsåldermannens stuga, var det långt på andra sidan midnatt.
Det unga paret klättrade uppför branten mellan stenhällarna, upp mot huset, där det lyste ur ett fönster.
Innanför detta stod lampan och brann på matbordet bland aftonvarden: hummer, smör, öl och brännvin.
Tuveson följde sin nya granne tvärs öfver den lilla ön till hennes bostad, fick efter mycket bankande upp fiskarfolkets tjänsteflicka, såg en skymt af ett i ljust tapetseradt rum, som sommarnatten öste fullt med ett tyngande, ljumt ljus, samt vände tillbaka hem till sitt.
Emma Berg fick ej mycket sofva den natten.
Det var så underligt vaket ljust i rummet, det var henne mera såsom dag än såsom natt.
Och i denna vakna klarhet inom henne och omkring henne var det ett enda kaos af rörelse, i hvilket alla hennes sinnen och tankar rycktes med in: ekon af resans stämningar, bilder af landskap och människor.
Hela denna långa tur längs bohuslänska kusten från Göteborg uppåt hade förefallit henne som en färd ut ur den kända och bebodda världen.
Timme hade gått efter timme, ångaren hade med rasande fart skjutit in i naturliga, trånga kanaler och så ut igen i öppna hafvet emellan två klipphällar, hvilka lågo hvarandra så nära, att man på afstånd tyckte, att ingen passage funnes mellan dem, och att man, när båten sköt fram, nästan kunde beröra dem med handen, där man stod lutad öfver relingen.
Det blef middag, det led redan mot kväll: hälften pil, hälften orm hade ångaren flugit och ringlat sig genom ett landskap, hvilket var sig själf så oföränderligt likt som timmarna: sten och vatten, utan växtlighet, nästan utan människor, – djupblått vatten, gråa eller rödskiftande klippor samt hvarannan timme ett litet fiskläge, klättrande på dessa och hvars tegelröda hustak bildade liksom en enda skrikande bjärt färgplump i solskenet.
Allting naket i solsken: hafvet, klipporna, husen; allting torrt, ofruktbart, utdödt; icke en grön fläck af växtlighet, icke en svart fläck af skugga.
Som hon nu låg och skulle sofva, stod plötsligt ett sådant fiskläge, där båten lagt till för att inlasta, inför henne så hvasst lysande, att hon ovillkorligt slog upp ögonen: hon tyckte, hon måste återfinna i den ljusa dagern omkring henne folkmängdens hvita skjortärmar, blänkande i sin färg i solskenet lika intensivt som det blå, grå och röda.
Så slöt hon åter ögonen, kände sig helt matt, kom att minnas nordhafsvinden, hvilken full af salt stänk, uppfriskande och dock så söfvande, bet henne i kinderna, – äfven den i släkt med solskenet och färgerna.
Nya bilder kommo till, en ny skala af stämningar tonade böljande genom hennes själ: båtfärden ut till ön, den ljusa, stilla sommarnatten utan måne och utan synbara stjärnor, den unge, tyste, stele, drömmande mannen gentemot henne, den djupa tystnaden, som då och då afbröts af ett dämpadt uttaladt ord eller årornas regelbundna plaskande, men blott för att efteråt kännas ändå djupare; – den svepte sig nu åter omkring henne, denna tystnad, den drack sig len in i alla nerver, och hon föll ändtligen i sömn.
Men redan om ett par timmar steg solen upp öfver ön och föll in i rummet med bländande glans och tyngande värme.
Och med solvärmen vaknade alla de små varelser upp från sin nattsömn, hvilka prickade tvärbjälkarna i svart.
Hela den hvita, heta dagern var inom kort mättad med flugsurr; och när de morgonhungriga småkrypen väl fått syn på ett mänskligt ansikte och två nakna mänskliga armar, föllo de som rasande öfver bytet.
Samtidigt begynte någon inne i grannrummet att klifva ur sängen och rumstera; väggen var helt tunn och dörren otät; den främmande vaknade och fann sig fullsatt med flugor.
Hon låg en stund och kämpade denna den mest fåfänga af alla mänskliga strider, stod så upp och hämtade en lätt slöja, i hvilken hon inhöljde de mest utsatta partierna af sin kropp, samt försökte åter sofva.
Men det kändes så olidligt kvaft, det var som om rummet vore en bakugn, hon kunde knappast andas under det lätta höljet.
Hon kröp åter ut, sprang på bara fötterna till fönstret, stötte upp båda fönstren och satte sig på karmen.
Där ute var allt gult, himmel och jord, ett varmt, smekande, inciterande gult; från hafvet strök en fuktig, uppfriskande bris, som for genom det tunna lintyget smekande kring hennes lemmar.
Inunder fönstret lopp gångstigen fram, på hvilken de gårdagsaftonen kommit; den förde förbi några små låga fiskarehus, utmed en klippvägg, öfver ett stenrös, slingrade sig uppåt genom torftig åkerjord och försvann åt samma håll han bodde.
Hon satt och stirrade åt detta håll med stora, öppna ögon, utan tydliga tankar.
Morgonvinden afkylde hennes heta kropp, ända tills den började frysa.
Sömnen föll åter öfver henne, mekaniskt gled hon ned från fönsterkarmen, lät fönstren stå öppna, lade sig i sängen och sträckte sig välbehagligt i den mjuka värmen.
Men så kommo tankarna farande, i ännu tätare svärmar än flugorna, pinsamma, osäkra tankar, och vidtogo sitt arbete, där de slutat för några timmar tillbaka.
Mot dem kunde hon icke värja sig; de refvo med grofva fingrar sönder sömnens hela väf.
Så tog hon resolut sitt parti, steg i morgonskorna, kastade morgonrocken öfver sig och begynte helt makligt på att packa upp sin koffert och så smått inrätta sig.
Då hon var färdig härmed och med frukosten, hvilken en stor, blond fiskarflicka bar in till henne och som hon i tysthet öfverenskom med sig själf om, att den var af samma kvalitet som nattron, befanns klockan vara nio.
Alltså ännu en timme, innan han kunde väntas; han brukade bada kl. 10, hade han sagt.
Hon tog fatt på sin morgontoilett, helt makligt och betänksamt, försjunken i mångahanda meditationer:
Han hade nog varit bra förbehållsam, bra reserverad och distanserande i går afton.
Hade med hela sin hållning sagt: kom mig inte in på lifvet, fröken; far varsamt fram!
Men det vore ju så godt som deras första möte; och han vore säkerligen en sådan där ömtålig planta till man, som man inte kunde taga på utan fara att göra den fina själen ondt.
Egentligen hade han ingen likhet med den man, som hon lärt känna genom porträttet: hos honom voro alla linier kraftigare, uttrycket tröttare och trotsigare; men han var ej heller den, som gifvit sig så fullt hän i brefven.
Detta porträtt och dessa bref, de hade för henne blifvit ett, voro såsom händer, hvilka slöto sig om hennes hjärta och höllo det fast; den man, som i går mottagit henne och som i dag skulle komma, var en annan, och hon hade känt missräkning vid åsynen af honom.
Den andre, den i brefven, var så varm, så barnsligt omedelbar; denne nye var så inbilsk, så kringmuradt otillgänglig.
Ett själfmedvetet och stolt djur vore han nog i alla fall, i sin okonventionella rättframhet så väl som i sin påtagna kyla; hvilken odefinerbar nyans hade han icke i går afton helt naturligt förstått inlägga i presentationen af henne och lotsåldermannen: gent emot henne understrykande att denne simple man vore en person, som åtnjöte hans odelade aktning och hvilken han därför såsom en gifven sak antoge att hon skulle röja all erforderlig respekt för, – och dock på samma gång gent emot den andre uttryckligt reserverande sig för alla förtroligheter.
Han hade en smula omotiveradt och måhända såsom mer ovederläggligt än nödvändigt varit framsatt sina åsikter i en del ämnen, och tagit position icke emot hennes ståndpunkt, hvilket ju ändå kunde gått an, utan fullkomligt vid sidan af denna och liksom öfver den, hvilket egentligen vore en förnärmelse.
Han vore nu icke så lätt att komma under fund med riktigt till botten.
Framför allt vore han en sensitiva, som man måste handskas försiktigt med, om man icke ville äfventyra att se honom helt plötsligt rycka till, bli främmande i en hast och försvinna.
Hon kikade allt emellanåt förstulet ut genom en remna i rullgardinen mot det håll, från hvilket han måste komma.
Ändtligen, efter en timmes väntan, såg hon något som ungefär ett grått streck dyka upp långt borta bland klipporna.
Det var ett vertikalt streck, som än försvann bakom ett hus, än dök fram igen vid ett klipputsprång, som oupphörligt blef borta igen och blef synligt igen, men som därunder kom allt närmare.
Jo, det var han.
I grå dräkt; gul linnemössa med stor skärm mot solen; badlakanet öfver armen.
Nu kom han utför sluttningen ner mot huset till, lång och rank; helt solbränd såg han ut; men drömmande; brun hy och sänkta ögon.
Hon stod bakom gardinen, med den ena armen i klädningsärmen, och iakttog.
Han hade hunnit inunder hennes fönster, blickade förstulet hän mot dem, när han gick förbi, saktade sin gång, halfstannade; så styrde han skyndsamt sina steg mot huset.
Hon sprang fram och ställde sig invid dörren; i nästa ögonblick hörde hon honom stiga uppför stentrappan och in i förstugan; det bankade på med ett: »God morgon.»
»Ni kan inte komma in!»
Det blef stilla; därpå hörde hon steg aflägsna sig, otydligt, som släntrade de långsamt bort.
Hon for i den andra ärmen, sjöng och räckte tunga åt sin egen spegelbild.
Hon hade med ens kommit i det bästa lynne.
När hon slutat sin toilett, tog hon en bok med sig och gick ut och sökte sig en plats ett stycke framför huset, där det växte en smula gräs bland stenen.
Där måste han komma förbi.
Nu var blott frågan, om han skulle bli henne varse.