Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jag kunde ge mer än ett exempel på hur olika synpunkter kritiken har.
Tänk på Bååths sista deL Bååth skrifver på vers, och derför får han skrifva som han skrifver.
Han är väl frisinnad och realist och så modern som helst Inte skräder han ord och inte håller han inne med sin tanke.
Han är en bra skald.
Men komme någon af de andra och skrefve samma saker och skrefve dem på prosa, på konstnärlig prosa, hur tror du det.skulle upptagas?
Skulle någon allvarlig högertidning gifva honom sitt bifall?
Aldrig i evighet!
Hade han än rifvit ut sitt hjerta och vändt sin själs insida ut för verlden, hade han dragit fram sina doldaste känslor, blottat sin bästa sträfvan — han skulle mött iskalla miner, hånleenden, öfverlagsna blickar.
Man skulle sagt om honom hvad man sagt om andra, talat om brist på innehåll, om obetydligt innehåll, sport hvad slika utkast tjena till, talat om ’ hoprafsade dagboksblad ’ och om ’ det vanliga käbblet ’ angående samhällsklassernas inbördes ställning etc.
Men när det skrifves på vers och af Bååth, då möter det en helt annan kritik.
Tänkom oss att till exempel Geijerstam skrifvit stycket ’ Ståt ’ på prosa.
Jo, han skulle ha mått bra efteråt!
Eller att Levertin tecknat den lilla präktiga genren ’ Sonen är student ’ som en spaltlång skizz.
Hur ’ obetydligt ’ och ’ innehållslöst ’, troligen också ’ talanglöst ’ hade det ej varit!
Eller att en naturmålning sådan som ’ Vid Tångahallar ’ blifvit målad på prosa.
Eller att blott ett sådant uttryck som ’ full och stolt som en svensk om natten ’ * blifvit sagdt af någon annan än den som nu sade det.
Bååth karrikeras endast af upsalastudenter och af Crister Swahn, njuter för öfrigt ett välförtjent erkännande, fick det till oeh med väl tidigt. » — —
Är det så alldeles omotiveradt, detta den unge författarens yttrande?
Yisst fins det kritici, som på samma gång de berömma verser med skizzeradt innehåll, nedgöra hvarje liknande liten bild, som är skrifven på prosa Intrig, handling vilja de ha i en prosauppsats.
Författaren anser kanske att han kan få fram en tänkvärd sats i en kort skizz och att dertill ej behöfs ett tecken till handling.
Men kritikern tänker ' på ett annat sätt, märk väl än en gång: ej flertalet kritici, sådana desse nu äro, men en del af deras skrå, en ej särdeles stor del, men en del, som skrifver i stora tidningar och som derför kan ha inflytande.
Det börjar mer och mer se ut, som om en försoning mellan de olika partierna vore en omöjlighet Pressen liksom allmänheten har längesedan tagit parti för eller emot I Stockholm har den unga riktningen ännu vedersakare, som ej förtröttas i sitt arbete.
För hvarje recension, der man kringgår det man borde tala om, och der man miost brytt sig om att taga reda på hvad författaren afsett med sin bok eller hvilka vägar han valt för att tränga fram till sitt mål, der granskaren mäter ett efter ett annats mått, för hvarje nytt dylikt aktstycke blir en uppgörelse i godo allt mera omöjlig och blifva författame allt mera hätska mot denna makt, som gör hvad den kan för att nedsätta ärligt arbete.
Det ser dock ut som om detta ej lyckades.
De så kallade realisterna skrifva och sträfva, i trots af alla varningar, de göra framsteg och glädjas deröfver, fast de knappast våga yttra sin glädje öfver en annans framsteg i tryck.
Ty vi känna ju deras sätt att prisa hvarandra inbördes, äfven när de ej yttra ett enda ord.
Och när de tigande höja hvarandra till skyarne, hvad skulle de då ej säga, om de uppläte sina munnar till inbördes beröm.
Det äldre slägte, som nu kalfatrar de unge, det har som bekant aldrig prisat sina meningsfränder.
* Sid. 115 i » Vid allfarväg » .Något som ganska skarpt har kriticerats, mindre dock, enligt hvad jag tror, i tryck och af yrkesgranskare än i tal af privatpersoner, är den stil, som nu odlas af de skrifvande.
Äfven å detta område möta vi åsigter, så diametralt motsatta att det ser ut, som kunde de aldrig förenas.
På det literära området här i landet är ingen brist på dilettanter.
Be, som arbetat sig fram till en ståndpunkt, som kan kallas konstnärlig, se naturligtvis snedt på dem.
Detta är ej, som Strindberg sagt i fråga om den bildande konsten, af omsorg för » sitt riddarhus » ellbr af aiund, utan derför att dilettanten kommer med klumpig » steg och slår ned, hvad konstnären bygt upp, försöker åtminstone att göra det och får ofta hopen på sin sida, emedan denna förstår dilettanten bättre än konstnären och ger honom mycket ofta konstnärsnamnet.
Det konstnärliga arbetet aflägsnar alltid konstnären något ifrån den stora allmänheten.
Det blir endast ett fåtal, som inser, hvarför han beter sig så, som han gör.
I fråga om stilens konstnärer ha vi ju sett, huru de bäste alls ej äro de mest populäre.
Dilettanten söker gerna att nagga på de verkliga för-fattarne.
Han ställer sig oftast öfverlägsen emot dem, och har han makt, såsom ibland händer, då tror han att hans inflytande skall förmå dem att bättra eller omvända sig, men det lyckas aldrig utan han endast lemnar ett ytterligare bevis för
- omöjligheten att .förena oförenliga element.
Man har sagt att den svenska publiken är alldeles för ouppfostrad i literär väg för att kunna ha någon känsla för prosastil.
Hur ofta hör man ej folk med en axelryckning yttra: » Det duger inte för en författare att berätta numera
— han skall gud bevars måla. » Detta vill med andra ord säga: en enkel stil duger ej längre, utan det fordras konstlade, originella bilder, det skall vara en sprakande och sprattlande stil, sådan de moderna danskarna och norrmännen vilja ha den.
Det skall vara ett ystert, ogeneradt språk, som visar mera sjelfförtroende och ungdomligt öfvermod än verkligt djupt konstnärsallvar.
ISå säger mången.
Det enklaste och tydligaste framställningssätt är det bästa.
Det är ju i alla fall innehållet som är och förblir hufvudsaken.
Och stilistens uppgift blir att uttala det han vill säga så kort och så klart som möjligt Att söka måla i oril, att täfla med färgkonstnären, det är att gå utom diktningens gränser, och att försöka skrifva olikt mot andra, det alstrar endast manér, förkonstling, onatur.
Ja, det gör så.
Om stilen nemligen ej är ett uttryck for den skrifvandes personliga uppfattning.
Den allra bästa stil synes mig vara den, som bäst lämpar sig efter innehållet i det som skrifves, som ger åt tanken den mest liffulla, mest uttrycksfulla form.
Yisst ligger det förtjenst i en enkel stil, men stilen kan vara enkel på många sätt, enkel som frukt af ett djupt arbete, hvilket dock ej får synas.
Stilen må för öfrigt vara enkel eller ej, blott den har personligt lif.
Må den, som har en målares blick, äfven nvtja en målares språk, låt författaren täfla med färgkonstnären bäst han vill — om han blott kan det; — låt honom gerna måla med svart bläck i rika färger, om han har kraft dertill.
Två lifligt målande rader kunna gifva ett fullt uttryck af den stämning, man vill skildra, bättre än en hel sida, der denna stämning beslgrifves.
Skildringen tynges lätt af detaljerna, de trötta läsaren och förvilla hans syn på det hela, det väsentliga i taflan.
Hellre då ett par färgklickar, som meddela ' läsaren det åsyftade intrycket.
Men många finnas, som omöjligt kunna förstå, att detaljer ej äro så alldeles onödiga, om ej för personernas karakteristik eller inre historia så för att gifva en bakgrund mot hvilken de synas.
Ibland kan man också genom många smådrag få en totalbild.
Den ytlige läsaren förstår ej hvarför ' man uppehåller sig vid detaljerna, inser ej dessas vigt.
Det gifves väl knappast något så nedsättande beröm, som då man påstår att en berättelse är » väl skrifven ».
Ty med » väl skrifven » menas oftast, att den är skrifven så som hvaije skrifkunnig menmska skulle kunna skrifva, skrifven med ett lämpligt urval af de fardiga fraser,
4^vändningar och uttryck, som en gång för alla finnas på lager och som nytjas af en hvar.
En dylik följetongsstil gläder alla dilettanter och tillfredsställer lätt den stora allmänheten, som har rätt att begära lektyr efter sin smak.
Författare, som erbjuda sig att tillfredsställa behofvet, finnas alltid till hands.
Och de skola väl få lefva, de också.
Men af konstnären fordra vi annat än af dessa.
Yi fordra ett personligt uttryckssätt, inga allmänna fraser utan konkreta bilder, fordra säkerhet i uttrycket, så att formen blir liksom mäjslad, fast, bestämd, och lemnar intet rum öfrigt för ovisshet.
I sträfvandet att » ej blott skrifva meningen klart och korrekt utan äfven gifva den en melodi, en färg, en doft&gt;,
• skjuter naturligtvis rätt mången öfver målet Till och med stora förmågor kunna misslyckas vid skildringen af en farg-full bild, — såsom då Jacobsen beskrifver Edele Lyhne, der hon sitter på lusthustrappan, — vi få bilden ej klar för oss, fast vi läsa om huru hvaije farg står bredvid den andra.
Det fins mellan skrift och målning en gräns, öfver hvilken knapt någon går ostraffad.
En norsk författare, som uppträdt emot naturalismen, yttrar med bestämdhet att det är svårare att skrifva en bok, bygd på en mängd ovanliga händelser och egendomliga situationer, än att stödja sitt arbete på psykologisk analys, och han uppmanar Zola att försöka sig i Ponson du Terrails genre, så skulle han få se hur godt det vore.
Kanske kommer en annan försvarare af det gamla goda och upplyser om hur mycket svårare det är att skrifva korrekt, klassiskt, med ett ord att skrifva ett riktigt vackert språk än att följa dess nya regler, som äro så pass dimmiga och obestämda, att de ej ens kunna kallas för regler och som så lätt fresta försökaren eller den oskicklige att ge ut sitt formlösa krafs för individuella målningar i ord, att påstå det slarfvet eller oförmågan är hvarken det ena eller det andra utan endast en personlig stil.
Men detta är medaljens frånsida.
Man får ej döma endast efter den.
Och man bör ej ställa upp andra regler än de, som dikteras af den sunda smaken.
Inför en språkets mästare får språkläran tänja något på sina stränga lagar.
Gema en uppsåtlig öfverträdelse mot hrr Noel et ChapsaL, Fryxell eller Sundén, om man blott derigenom når uttryck,som med mera lif och säkerhet gifVa form åt det man vill ha sagt, eller som smidigare sluta sig kring det, man vill kläda i ord.
Mellan en dylik öfverträdelse, gjord i bestämd afsigt, i konstnärligt intresse — mellan den och slarf eller oförmåga är en väsendtlig skilnad, men det fins många, som ej kunna inse det.
Debutanten, som känner att han behöf-ver fritt spelrum för sina tankar och som har koloristiska anlag men ännu saknar herravälde öfver sig sjelf, förledes ibland till godtycklighet i stilen, till hafsiga eller banala uttryck, som äro ämnade att synas lediga eller osökta.
Faran hos nyböijaren är dock ej så stor.
Instinkt och förstånd skola säkert sofra de ungdomliga öfverdrifterna, på samma gång som de skola lära honom att bevara det äkta i hans individuella skriisätt.
Den goda prosan är hvarken en lättare eller en mera ringa konstform än versen.
Tänk på Jacobsens stil, som haft så stort inflytande på Danmarks språk, — eller på Flauberts, Merimées eller Theophile Gautiers » ord-arkitektur »,
— eller på Daudets språk.
- » Ses pages ont une vie å elles », säger Zola någonstädes om Daudets stil.
Meningarna ha varit delade om, huruvida man kan vara en verkligt stor skald, då man ej eger ett personligt språk, sådant att ens uppsatser kännas igen, äfven om de ej äro signerade.
Edmond de Goncourt förnekar rent af storheten, der ej stilens adel fins.
Qvinliga skriftställare ha i allmänhet mindre känsla för stilen.
De kunna finna ämnen af betydenhet, de kunna skrifva med kraft, men förgäfves söker man i de flesta fall hos dem en personlig stil ..
Bristen derpå är i den läsande allmänhetens ögon ingen brist.
Det som är skrifvet så vanligt, att hvem som helst kunde ha skrifvit det, det vinner alltid mesta gunsten, liksom äfven det som är tänkt efter vanliga tankegången.
Damerna ha i allmänhet lättare att föra pennan än herrame, men deras sätt att skrifva är i allmänhet betydligt mera vanligt.
Som om de lärt sig konsten i pensionen.
Följetongstilen förekommer ännu allt för ofta hos dem.
Den kallas ock här i Sverige för » en lätt stil » eller » episk bredd ».
Det är lärorikt att studera författares utkast, sådana dessa uppenbara sig i form af tidningsuppsatser, resebref eller kåserier.
Dylika småting, uppskrifna omedelbartunder intryck af den stämning, som diktat dem, och tryckta, innan manuskriptets bläck ännu hunnit torka, de bli alltid kännetecknande för sin författare.
Just af dylika utkast utan stora anpråk och på hvilka naturligtvis ej samma omsorg kan vara nedlagd som på mera utarbetade afhand-lingar, sluter sig granskaren till intryckets spänstighet, uppfattningens lif och blickens skärpa hos den skrifvande, liksom äfven till den ursprunglighet, den skrifvande pennan eger.
Granskaren — och i ännu högre grad tviflaren — gör ganska oväntade upptäckter ibland under dessa undersökningar.
Han kan finna omedelbart friska små utkast, som kanske öfverträffa hvad samma penna skrifver med större anspråk, men han kan också med förvåning höra, att svaga skizzer, alldagliga i stilen och påvisande allt annat än skarpsin-nighet, äro skrifna af aktade, ja ryktbara och beundrade namn.
Vare sig man skrifver större, djupare anlagda verk eller småsaker, kan man ej egna nog omsorg åt sin stil,- kan ej vårda den tillräckligt, ej ställa nog höga fordringar derpå.
Af hvaije frisk vilja, som ger sin kraft till det stora sam-falda arbetet, ha vi ju rätt att fordra, att han skall lägga något nytt till allt det gamla, som fans före honom, friska upp det med sin ungdomliga ursprunglighet.
Först och sist naturligtvis i innehållet, — men äfven i formen.
Det är ej fråga om att rusa sig af språkets välljud, att, hänryckt öfver förmågan att kunna fånga dessa toner och kunna sjunga dem ut öfver en verld, fly bort från det verkliga till tonernas blomsterland.
Det är ej fråga om att ställa sig öfver sin samtid eller utom den, tvärt om att vända sig just till den och saga det bästa man kan säga på det bästa möjliga sätt, att måla hvad man målar med dess egna farger, med verklighetens egna lokaltoner, sedda af individens öga.
Men just detta, att alltid lämpa stilen efter innehållet, är något, som författame ofta försynda sig emot.
En och annan, som skrifver personligt, tar sin uppgift så, att han skrifver så som han talar.
Han sätter sitt jag i främsta rummet, i stället för att han borde helt och hållet underordna sig under det han skrifver.Stilen är mannen.
Minst lika väl som af de motiv han väljer och af sättet, hvarpå han behandlar sitt stoff, lär man känna honom af det sätt, hvarpå han skrifver.
Naturligtvis känna vi oss omotståndligt dragna till den skald, som skrifver nobelt, som ofrivilligt visar, att han är en fin natur.
För en stil, sådan som exempelvis finnen Päivärintas, böjer sig en hvar med vördnad, ty bakom det ädla, långt ifrån konstnärligt fulländade men dock så personligt äkta skrifsättet varsna vi mannen, den fiärdfrie, hjelpsamme, enkle mannen.
Till den författare, som tvärtom skrifver simpelt och rått, känna sig nog äfven många dragna.
De finftas, som uppsåtligen välja ett simpelt språk, derför att de känna sin kraft och äro roade af att pröfva den, eller för att trotsa skick och bruk, eller derför att de anse det naturligast att skrifva så.
Bort med pryderiet, med all falsk anständighetskänsla!
Men låtom oss hålla på, att de lagar hyfsningen stiftat för vårt uppförande bli hållna i helgd.
Det är förstås älskvärdt nog att visa sig sådan man är — men inom vissa gränser.
Naturbarnet ser ingenting ondt i att gå och bada invid allmänna farvägen, men den civiliserade finner det naturligt att hellre söka upp en ' enslig plats.
Föraktet för det konventionella yttrar sig i råhet.
Att smyga sig ut ur ett sällskap för att få vara så grof i munnen, man vill, ute i förstugan, det är en fröjd för en och annan.
Och det är en hvars rättighet att så göra.
Men hvar och en får finna sig i att blifva • bedömd efter den yta h#n låter andra se.
Naturligtvis kan en god berättelse vara sknfven med ovårdad penna, medvetet eller omedvetet.
För innehållets skull kan man blunda för uttrycken, men alltid skadar ändå ett rått omhölje det hela, mest — enligt min åsigt — derför att det som är stötande oftast står skrifvet i annat mål än *
att göra det som säges så klart och åskådligt som möjligt.
Sällan betingas en plump stil af innehållet, men är den absolut nödvändig för dettas skull — nåväl, så skrif då dit huru fula ord som helst.
Men — än en gång — endast och allenast i fall bilden dem förutan blefve oklar, osann eller sämre tecknad.
Då blir frågan endast, huruvida ämnet var lämpligt eller ej att behandla.Man har med all rätt prisat hänsynslösheten.
Utan den kan ingen författare bryta sig väg, då han vill bryta in på nya vägar, utan den blir heller ingen fullt individuell.
Och det är endast de författare, hvilka uppträda revolutionärt, slå ned de herskande gudarna, när de blifvit gamla och förgyllningen gått af dem, och stifta nya regler för smaken, det är endast de, som verkligen lyckas tränga ned bland sina samtida.
Nej, anfall utan hänsyn det ruttna, det dåliga.
Skona ej
Men det fordras mycken insigt, mycken smak och mycken finkänslighet för att kunna skilja dåligt från godt.
Anfalleif kunna oändligt lätt slinta in på orättaomr åden.
Och den starke reformatorn har ofta svaga sidor, som träda allt för tydligt fram.
Vi blunda för dem, och sjelf lär han sig att kela med sina fel, att skrifva som han behagar.
Han vet att han är omtyckt, att man känner hans ärliga vilja och derför bör öfverse med hans öfverdrifter.
Han skrifver som det faller honom in.
Han skrifver personligt.
Men det var ej denna individuella stil, hvars sak jag talat, ej den stil, som följer hvarje nyck hos författaren, utan den, som sluter sig smidigt efter det ämne som behandlas.
Jag har ej velat gå in på personligheter i dessa mina yttranden om stil.
Bet kan ju finnas olika åsigter om den, och i alla fall är den ju blott formen, hvari innehållet höljes
— men en form, som ej bör underskattas, fastän den ofta blir underskattad.
Som detta ämne också är föga uppmärksammad t här i landet, och det fins många, som helt summariskt afgöra om en författare, att » han kaq.
icke skrifva svenska, han Skulle blifva kuggad i studentexamen », derför att han har vågat utelemna subjektet i en mening eller predikatet, derför att han följt sin öfver tygelse, — så tror jag att uppmärksamheten bör fästas derpå.
Och den läsande verlden?
Ja, min uppsats har redan blifvit så vidlyftig, att jag ej vågar säga något om dem, som läsa böcker.
En och annan af deras åsigter har nog varit synlig i ofvanstående, och ett och annat uttryck, somjag anklagat herrar kritici för, borde kanske rätteligen blifvit satt på allmänhetens räkning.
Skulle den ärade tidskriften och dess läsare ej afskräckas af denna afkandling, torde jag få återkomma och tala om bokköpare och boklånare, äfvensom om ett par ganska egendomliga literära förhållanden i vårt land.
Med högaktning * * * Ett halfsekelsjubiléum.
Af Helen Zimmern.
(Öfvere.
från förf: 9 handskrift af M — r.
Finnes det väl i hela den merkantila verlden någon, som icke är förtrogen med namnet Lloyds, denna förträffligt organiserade institution, hvars skeppsregister ej kan för mycket uppskattas såsom en referensbok för det kom-mersiela samhället.
Det är nu femtio år sedan sällskapet inrättades på dess närvarande basis och till åminnelse häraf har författats en broschyr, som i korthet förtäljer historien om denna institutions ursprung och utveckling — ett arbete, hvilket borde vara af största vigt för alla, direkt eller indirekt intresserade i skeppsfart.
Den ifrågavarande broschyren har emellertid icke utlemnats i bokhandeln, ut§n öfverlem-nades — i slutet af förlidne år — som gåfva till hvaije subskribent på registret.
Genom sekreterarens artighet kom jag i besittning af ett exemplar rörande en institution, hvilken troligtvis står ensam i historien om institutioner, en institution, som endast Amerika eller Stor-Britannien kan framkalla, det vill säga en, som är grundad på frivilliga principer och icke härleder sin styrka från lagstadganden, utan från det förtroende, hvilket dess egna förtjenster ingifver.
Hvad den tidigaste historien om skeppsklassifikation beträffar, så finnas inga data, men vi känna alla hur tråkigt det ryktbara kapitlet är i Iliaden, der äfven Homenis be-finnes slumra I en mer eller mindre ofullständig form måste klassifikationen af handelsfartyg naturligtvis hafva existerat samtidigt med sjöförsäkring, emedan Gibbon talar om sjöförsäkring såsom allmän redan bland romarne.
Skepps-listor funnos i England i slutet af 17 * de århundradet att bese på de olika kaffehusen i City och bland dessa var ettetablissement, hållet af en viss Edvard Lloyd — som synes hafva varit mer än vanligt skicklig och företagsam — det mest besökta.
Snart kom Lloyd på den idén att systematisera dessa listor och han utgaf för egen räkning en shillings-tidning » Lloyds News », som böljade under år 1696 samt utkom tre gånger i veckan.
Till en början voro dessa listor skrifna och gingo hand ur hand, men 1726 trycktes de under den förändrade titeln af * Llovds List ».
Snart derefter
bildade de förnämste assuradörema och maklame, som länge haft kaffehuset till gemensam mötesplats, en förening och togo sitt hufvudqvarter nära intill börsen^ samt stälde på en permanent fot den stora institution, hvilken allt sedan blomstrat på samma ställe och gjort namnet Lloyd till ett för hela verlden välbekant ord.
Några af de tidigast utgifna listorna hafva förstörts genom eldsvåda, men 1776 års lista är i behåll och i den anträffa vi för första gången det nu allmänt kända tecknet Al., hvilket har öfvergått i hvardagstalet, men från böijan endast var afsedt att utmärka ett skepp af första klassen.
Dessa listor utlemnades blott åt subskribenter och så stränga voro reglerna, att utlåning af boken eller att låta den ses af en icke subskribent medförde förlust af ledamotskap i föreningen, och att vid hvarje års slut hvaije subskribent var tvungen att återlemna sin gamla bok, innan han erhöll en ny.
Det var en tid då, ifall boken blef förlorad eller stilen, man vägrade dess egare att få en annan, äfven om han var villig att betala derför.
Subskriptions-medlen var den enda inkomstkällan för föreningen, som då räknade ungefar hundra trettio medlemmar.
Emedan missnöje uppstod med anledning af den svåra frågan rörande fartygens klassifikation, så utgafs en rivaliserande bok af ett sällskap skeppsegare och under en tid täflade de båda böckgma med hvarandra, ehuru Lloyd ’ s från början intog en bättre ställning och hade större anseende.
Det äldre sällskapet tillsatte då med ens besigtningsmän i tjugufyra af de förenade rikenas hamnar och visade från början den allvarliga sträfvan efter billighet och liberalitet, som alltid utmärkt dess operationer.
Tolf års qvarstående i klassen medgafs fartyg, som voro bygda på bästa engelska varf och i Ostindien bygda hade samma förmån.
Frågan om utländska fartyg uppstod naturligtvis tidigt, och för dessa, liksom för fartyg bvgda i Skotland * Wales och vissa engelska hamnar, medgafs endast åtta år.
Ett undantag gjordes likväl till Förenta Staterna, under det att åt kolonial- och furubygda fartyg beviljades blott fyra.
Då den ursprungliga klassens år voro förflutna, nedflyttades fartygen till en lägre grad, och ingen aldrig så dyrbar reparation eller förstärkning kunde förskaffa dem plats under ka-rakteren Al.
Det är klart, att alla dessa regler ha undergått mången revision till följd af revolutionerna inom skepps-bygnadskonsten, men det är intressant ltt anteckna, det ljloyds regler från början varit strängt till förmån för godt arbete och hederligt bemötande mot allmänheten.
När vi genombläddra de gamla registervolymerna, påminnas vi om det faktum, att vid detta århundrades böljan ångans användning för sjöfarten var i praktiken okänd.
Eij förr än 1822 finna vi ett ångfartyg på listan.
Det står under klassen Al och kallas ganska lämpligt » James Watt ».
Det hade 294 tons och bvgdes vid Greenock.
I början voro fördomarne mot ångbåtarne mycket starka; ett, som gjorde turer på Clyde-kanalen, måste läggas upp under flera år, emedan egarne fruktade, att ångbåtens spolvatten skulle orena bankarne.