Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade sett en skymt af Alma då jag for förbi med snälltåget – hon mötte vid stationen – men det var bara några korta minuter och du kan förstå hur jag längtade efter att träffa henne riktigt – – –
Det är bäst att säga det strax: vi voro främmande för hvarandra.
Alldeles främmande.»
Fru Zimmermann lät brefvet sjunka.
Främmande?
Främmande efter knappt en månads skilsmessa.
Nej, hon förstod sig icke på denna verld, hon lefde i.
Med darrande fingrar bröt hon Almas bref.
Der skulle hon nog finna förklaringen, det brefvet skulle tala om bunden värme och skygghet, tolka en älskande kvinnas hela vexlande själslif, som William icke hade förstått.
»William har varit här.
Jag blef inte glad öfver att han kom.
Jag såg på honom med helt andra ögon nu och han var mig främmande.
Jag visste, det skulle gå så, men jag trodde inte det skulle komma så fort.»
Hon kastade brefvet ifrån sig på golfvet.
Visste att det skulle gå så!
Det var det som var så afskyvärdt.
Fru Zimmermann tog ett par telegramblanketter och skref: »kommer till Lund morgon.
Skaffa rum.»
– De sista två orden stodo icke i telegrammet till William; eljes var innehållet detsamma.
Hon tillbragte natten på tåget, men kunde icke sofva.
Tankarne brottades innanför den heta pannan och tinningarnes pulsar slogo takten, klippte den långa natten i småbitar, som sekundvisaren på ett ur.
Hänemot morgonstunden reste hon sig upp; det var lönlöst att söka sömn – hon satt och stirrade ut genom fönstret öfver det förbiilande landskapet, der dimmorna började skingras som spöken för den gryende solen.
Då hon vände blicken inåt igen såg hon från den motsatta soffan ett par ögon som betraktade henne.
Dessa ögon tittade fram ur ett hvitt och fett ansigte utan uttryck; men ögonen sjelfva hade ett uttryck af godhet.
»Det går inte att sofva?»
De två reskamraterna komma i samspråk.
Den blekfeta kvinnan var en fru från Malmö och samtalsämnet var gifvet då det visade sig att hon kände Alma Hagberg.
Hon talade om henne som småstädernas firade dansdocka, dröjde med ogillande vid hennes emanciperade idéer och hennes fallenhet för kurtis, berättade till sist med diskret förtrolighet att hon ändå, med alla sina fel och brister, skulle komma att göra ett alldeles ovanligt godt parti.
Hon var nemligen hemligt förlofvad med en grosshandlare i Malmö – en smula fet, men annars en ovanligt hygglig karl ...
Fru Zimmermann hörde på med en känsla af invärtes raseri.
Hon trodde icke på allt det lösa skvallret, men från dess bakgrund lyfte det sig med ens upp emot henne ett ansigte som hon tyckte sig känna.
Hvarifrån?
Jo, nu mindes hon det: det första ofördelaktiga intrycket af den unga flickan fick hon här igen, lifslefvande.
Något bortskämdt och tilltagset – kyla – en sjelfkär djerfhet.
Och den feta, goda frun hade sagt ett par ord som med ens gaf denna bild sitt ljus: en tom dansdocka.
Alma mötte henne vid stationen i Lund.
Hennes glädje öfver återseendet var uppriktig och okonstlad.
Och vid sidan af fru Zimmermann vandrade hon genom stadens gator, förbi sina bekanta, i hvilkas uppspärrade ögon hon kunde läsa ett frågande: hvem är den höga, allvarliga damen, som fröken Hagberg går med.
Hon talade och skämtade, var i det mest strålande humör.
Men fru Zimmermann var kall.
Ändtligen nådde de stadshuset, der Alma beställt rum.
Och förmiddagen släpade sig fram, trögt och tungt.
I detta stela, otrefliga hotellrum bodde ingen förtrolighet.
Vid middagstiden väntades William; modern hade berättat att hon telegraferat till honom.
»Går du till tåget?» frågade hon den unga.
»Ja, naturligtvis.
Går du inte med?»
Jag vill helst slippa.
Hon trodde ännu att om de blott finge träffas och tala med hvarandra skulle allt bli som förr.
Men när hon såg dem träda in genom dörren visste hon att det var förbi.
Det låg i hela deras hållning, deras sätt att tala till hvarandra och se på hvarandra: förtroligheten var borta.
Det var som om småstadsluften omkring dem lagt sig tryckande öfver deras väsen; här satt skvallret på lur i hvarje vrå, och medvetandet derom födde ängslan och beklämning.
Hennes hjerta drog sig ihop som lefvande kött i stark frost.
Det hade alltså ingenting varit mellan dem!
Ingenting annat än hvad de sjelfve kallade en stämning, som strök förbi och försvann; en lek med det heligaste i lifvet.
Det var en drifhusplanta som hon vårdat och älskat och knutit sina förhoppningar vid; den hade vissnat så snart den flyttades ut i kallare jord; en såpbubbla som glimmat i eldskenet från kaminen, men som icke tålt dagens nyktra ljus.
– För minnet hägrade ännu dess granna färger, medan hon satt och stirrade ut i tomheten.
Blytung och svart skulle denna tomhet breda sig ut öfver hennes lif.
Det var icke blott det, att förhållandet mellan de unge slagit så djupa rötter i hennes eget inre; men instinkten sade henne att brytningen skulle sätta ett märke i sonens själ, som all hennes modersömhet icke skulle kunna utplåna.
Hon tyckte sig redan förnimma kylan strömma sig till mötes från hans väsen och hon märkte hur hon sjelf krympte samman dervid; det var som om alla de fina trådar, genom hvilka hon för så kort tid sedan kunde förnimma hans tankar och känslor bulta mot sitt eget hjerta, nu med ens blifvit afklippta.
På eftermiddagen måste han resa igen.
Det hade icke vexlats ett förtroligt ord mellan de tre under detta misslyckade möte; men modern, som kände hvarje linie i hans ansigte hade sett smärtan bakom de bleka, beherskade dragen.
De båda kvinnorna hade följt honom till tåget.
Och medan de långsamt gingo från stationen satt bilden af detta bleka ansigte med de sammanpressade läpparne som inbränd i moderns hjerna.
Den unga flickan talade och skrattade hela vägen med nervös liflighet; hon berättade lustiga anekdoter om Lund, orden jagade hvarandra i feberaktig hast, som var hon ängslig att tiga stilla en sekund; och moderns läppar drogo sig alltsomoftast till ett själlöst, mekaniskt leende, men inom henne reste det sig en brännande bitterhet emot denna unga kvinna, som kunde skratta och skämta som om ingenting passerat – utan att egna en tanke åt honom, som skakados framåt i en jernvägskupé, fram emot sitt ensamma, toma, ödsliga lif.
Hon hade icke öra för, att i detta öfverretade skratt gömde sig en saknad lika djup som hennes egen.
Starkare och starkare växte bitterheten inom henne och till sist tyckte hon nästan att hon hatade denna lilla varelse, som för en månad sedan varit henne kär som det käraste hon egde i verlden.
Men vid sidan om denna känsla bodde också en annan: hon var nyfiken.
Hon ville veta hvad som tilldragit sig mellan de unge.
Hon ville lura ut Almas hemlighet för att möjligen kunna använda den till fördel för sin son.
»Vill du gå med upp till mig?» sade hon derför då de stannat utanför hotellet.
»Ja, gerna.»
Det var ingen konst att få Alma att berätta.
Nu, sedan William rest, var det som om något af den gamla förtroligheten kommit igen.
Hon framlade allt för modern med en omisstänksam öppenhjertighet; hon anade icke, att denna kvinna, som varit hennes bäste vän och till hvilken hon närde ett barns oinskränkta tillit, nu satt der som en fiende och utspionerade henne.
Strax efter middagen, som mor och son intagit i hvarandras sällskap, hade William aflägsnat sig.
Modern fick nu bekräftelse på, hvad hon anat, att han då hade sökt upp Alma i hennes bostad.
Den unga flickan beskref deras möte; och ur hennes ord slog kylan vid detta möte omisskänneligt fram.
Sjelfbeherskningen hade icke ett enda ögonblick lemnat honom i sticket och de hade talat lugnt om sitt förhållande till hvarandra.
Men han var sig icke lik sådan han varit under den sista tiden i Stockholm; han hade åter blifvit den William Zimmermann hon mindes från deras första sammanträffande i Lysekil.
Hans ansigte hade återtagit sitt ironiska verldsföraktar-uttryck; men under röstens sarkastiska klang hade hon då och då förnummit en dallring som vittnade om att dess köld var tillkämpad.
Hon hade sagt honom allt; hon hade blottat sitt inre för honom och han hade förstått att hon var uppriktig då hon sade att hon icke älskade honom, ty han hade icke gjort något försök att värma henne med en smekning.
»Och det högaktar jag honom för», sade hon till sist.
»De fleste män skulle inte ha gjort som han; vid sådana tillfällen har en man ingen stolthet.»
Fru Zimmermann satt och undrade öfver detta barn, som talade med ett sådant förakt och en sådan erfarenhet om männens brist på stolthet »vid sådana tillfällen».
Och inom sig hörde hon den feta, goda fruns ord: en tom dansdocka.
Men hon kunde icke tro på denna känslolöshet; den var så främmande för hennes egen natur, att hon icke kunde förstå den; hon misstänkte att den var spelad eller åtminstone inbillad.
»Om han stannat kvar», sade hon sakta, »hade nog allt blifvit godt igen.
Aldrig som förr.
Jag tycker om att höra honom tala, jag tycker om att han kallar mig sparfunge, men ...»
»Säg – – har du icke en enda gång längtat efter en smekning?
– Hon såg den unga flickan forskande rakt in i ögonen, som ville hon hemta fram sanningen ur dem om också orden ljögo.
»Nej», sade hon, och blicken och tonfallet var äkta.
»Jag skulle bara ha känt vämjelse och motvilja.»
»Det är icke möjligt.»
Det har visst aldrig varit något; eller om det varit, är det åtminstone nu förbi.»
»På en enda månad?»
Jag trodde alltid att det skulle ta slut, men jag trodde inte att det skulle gå så fort.»
Fru Zimmermann satt och såg på denna bleksigtiga lilla kvinnomenniska, som stirrade henne så rakt i ansigtet och sade: »det har visst aldrig varit något».
Hon satt och slets af det häftiga och lifsvarma i sin egen natur, af harmen och smärtan och afskyn och medlidandet; och hon vred sig under sin oförmåga att öfverföra något af sitt eget, röda, sydländska blod i denna månskensvarelse så att hon kunde få känna hvad det var att älska.
»Kan icke din stämning vexla?
– Hon valde med afsigt just det uttryck som hon afskydde mest af alla, det var som om hon dervid ville sänka sig ner till dens nivå, som hon talade med.
Det vet jag att den aldrig gör.
Om han vill att det skall vara som förr skall jag bara känna afsmak för honom liksom för de andre.»
Den unga flickan reste sig upp och räckte fram handen till afsked.
De stodo en stund och sågo hvarandra in i ögonen; vemodet hade trängt bitterheten tillbaka.
»Det är så underligt att jag nu skall skilja på er två», sade modern.
»Och det smärtar mig så mycket mer som du just nu behöfde mig allra bäst.»
De stora, sjögröna ögongloberna blefvo fulla af tårar; den unga stirrade upp i det stränga ansigtet som hade hon icke förr än nu förstått, hvad det betydde att de skulle skiljas.
»Ja», hviskade hon.
»Nu behöfde jag dig just.»
Den gamla kvinnan strök öfver hennes hår med sin hand.
Sitt medlidande kunde hon icke neka henne; dertill hade detta ljusa hufvud alltför ofta legat vid hennes hjerta.
Men något mera kunde hon icke ge.
De skulle drifvas ifrån hvarandra så långt att hon icke skulle kunna nå att stödja henne.
Och hon skulle glida handlöst ur förhållande i förhållande.
»Jag kan icke hjelpa dig – det måste komma inifrån genom arbete och viljeansträngning.»
»Jag vet det», sade den unga sakta.
»Och det gör mig ängslig – – för det är just viljekraft jag saknar!
– – Tycker du jag skulle gifta mig?»
»Med hvem ...?»
»Åh ... der är en grosshandlare, som ...»
Det stack till inom moderns bröst och hon kände en isande kyla strömma igenom sig.
»Ja, gift dig med honom – – ju förr dess hellre ...»
När hon blef ensam satte hon sig ner vid bordet, stödde båda armbågarne deremot och lutade sitt hufvud emot sina händer.
Återigen såg hon framför sig det bleka ansigtet med dess beherskade, smärtfyllda drag.
Hennes gosse!
Hennes stackars gosse.
Så var då hans vackra dröm ohjelpligt förbi; och den gamla tomheten skulle stirra emot honom igen, nu liksom förr – – nej, nu ännu ohyggligare än förr, derför att ömhetsbegäret nu en gång hade vaknat.
Hon grep hastigt efter brefpapper och penna.
Hon ville skrifva till honom så att han redan i morgon kunde få det.
Han skulle känna det som om han hela tiden hade varit med de enda två menniskor, han höll af.
Hon ville skildra allt som tilldragit sig med språkets mjukaste ord.
Hon ville skämta – som han tyckte så mycket om – berätta alla anekdoterna om Lund med Almas egen stänk af humor.
Hon ville fördubbla sig för att ersätta hans förlust, vara icke blott hans mor utan också hans muntra kamrat.
Svenska bilder
Gamle kung Gösta 1
Kung Erik 5
Hvita frun 7
En natt i Augsburg 17
Lützen 20
Herr Jans likfärd 23
Christina 29
Vapenbröderna 38
Erik Dahlberg 42
Olof Rudbeck 50
I Ryssland 57
Stenbocks kurir 59
Stenbock vid svarfstolen 66
Brandklipparen 71
På Vernamo marknad 79
Hemkomsten 85
Slottsherren 89
Hattar och mössor 94
Carolus Linnæus 97
I Svedenborgs trädgård 100
Amaryllis 103
En afton hos fru Lenngren 106
Den gamla fröken 114
Den trettonde Mars 121
Skogsvandringen 125
Gamle kung Gösta.
Vi läsa om konung Gösta
I krönike-bok,
Guds underman, hvilken bräckte
Tyrannernas ok.
I häfden det första bladet
Hans anlete bär,
Hans bild med det långa skägget,
Så vördad och kär.
Hans hjessa är liksom silfret
I Eskils gemak,
Hans hand har vårt Sverge murat
Från grund och till tak.
När faror hans byggnad hota,
När tvedrägt är spord,
Vi höra som sorl ur grafven
Hans varnande ord.
Han är ej ett namn, en skugga
Bevarad på pränt,
Det är, som vi hade sjelfva
Sett honom och känt.
När mindre vårt land vi älska,
En fader i sorg – med otack
Vi blekte hans hår.
Liksom vid hans knä vi suttit
Kring flammande härd
Och lyssnat till Dala-sagan
Om flyktingens färd.
Af ångest de späda hjertan
Knappt vågade slå,
Då spejarnes lansar stungo
I gömmande strå.
Vi följt honom bland försåten
Och nöd utan tal
På vägen till kungastolen
I ärones sal.
Vi sett honom öppna stigar
Och rödja en vret
I skymmande skog af fördom
Och fåkunnighet.
I håret han grep de tredska
På afgrundens rand
Och mot deras vilja gaf dem
Ett fädernesland.
Den lön af ett yngre slägte,
Han bidat uppå,
Kom först, då han satt der bruten
Och gammal och grå.
Så ensligt och tomt det blifvit
I Mälareborg;
Sin fader den vilde Erik
Gjort blödande sorg.
Den starke, som frälst ett rike,
Ej kunde sitt lam,
Sin fagra Cecilia skydda
För ofärd och skam.
Ej mera som förr vid lutan
Hans afton förrann,
Och bittert sig sjelf han sade
En olycklig man.
Drabanten vid dörren hörde,
Då midnatten teg,
Långt inifrån tysta salar
Den sömnlöses steg.
O, hade då egt en stämma
Den ilande flägt,
Som gått kring hans vida rike
Af snöfallen täckt,
Den fört till den gamles öra
I sorgernas stund
Välsignelser, rörda böner
Från tusendes mund!
Der klappade tusen hjertan
På sal, som var lyckt:
Ett folk stod i vinternatten
Derutanför skyggt,
Hans tacksamma, fromma, svenska,
Befriade folk –
Ack, tungan var ännu bunden
Och sökte sin tolk!
Dess ädlaste gåfva, sången,
En boja än tvang,
Än drömde i språkets hjerta
Dess skäraste klang.
Det velat i toner smälta,
Den höge till tröst –
Ett stammande ljud blott smög sig
Ur öfverfullt bröst.
Mång’ gyllene sträng alltsedan
Har språket sig fått,
Som spelats af vigda händer
I hyddor och slott,
Ja, dallrar för olärdt finger
Bland menige man –
Du klingande svenska tunga,
Men stundom när bäst vi lyssna
På tonernas gång
Och höra om forna tider
Din högstämda sång,
Med vemod vi måste minnas,
Hur sången var stum
För honom, som bland de fria
Beredde oss rum.
Och lefvande för vårt öga
Då träder hans bild,
En fader, som allt för tidigt
Från barnen vardt skild,
Som gick, förr’n de ungas kärlek
Fått säga de ord,
Som nu genom åldrar ljuda
Från sången i Nord.
Kung Erik.
Sakta glida vimpelprydda båtar,
Mälarn speglar röda aftonskyn,
Åror plaska under valdhornslåtar,
Löfskog doftar invid vattnets bryn.
Fäll nu åran, slupen lägg på svaj –
Vagga utan mål en natt i vackra Maj!
Valdhorn, tystna nu,
Eko, lyssna du:
Konung Erik på sin luta leker,
Lutan lagd på silke-stickadt knä,
Och den hvita handen välljud smeker
Fram ur silfversträng och cederträ.
Är herdinnan min
Icke glad i sinn’?
Hertig Rödskägg – säg, min tankes sol?
Låt’ oss älska blott i vårens ljusa natt!
Det är långt igen
Än till morgonen –
Liten Karin, unge kungen ber dig:
Blif du min och Stockholms borg du får.
Säg ett ord – och jag guldkronan ger dig
Jag är Erik, vackra drömmars kung:
Smidd af månestrålar käns ej kronan tung.
Gråt ej barnet mitt,
Så blir riket ditt!
Hvita frun.
Då Årdala klockor ringa till pingst,
Herr Carl af Södermanland
Styr nedåt backen sin holsteinerhingst
Mot blånande Båfvens strand.
Hans panna är mörk som en ovädersnatt.
På raggig dverghäst, ystert, gladt,
Sexårig ryttare utan tadel
Trafvar i jemnhöjd med fadrens sadel.
Med blottadt huggsvärd och uppspändt rör
En hotfull ryttarevakt
På afstånd skymtar, bakom och framför,
Och ger på hvar buske akt.
Behöfves icke – vägen är klar.
Iskall förfäran som förbud far,
Målet är vunnet och trotset brutet
Och torget i Linköping blodbegjutet.
På vägen ofta bland björk och al
De färdats förbi någon borg;
Men ingen kom ut att helsa herr Carl,
Ty slägten der inne haft sorg.
Bak luckorna flämtade höga ljus
I stumma, svartklädda adelshus.
Förgråtna ögon ur fönsterspringor
Mot ryttarne rigtats som uddhvassa klingor.
Men borta i byn stod folket vid grind
Och hurrade friska tag.
Då lade sig fåran på bister kind
I rynkor af välbehag.
Stränge herrn under jubelbrus
Tog en klunk öl utur bondens krus;
Och pilten så hurtig och sex år bara!
Det var ett Gud signe och Gud bevara!
I moln af dam bär det åter af.
Den lille reder sig rask.
Snart hofvarne bullra i saktadt traf
Bland flottbrons gungande plask.
I aftonguld ligger Båfvens sjö,
Och Vibyholm på sin trånga ö
Sträcker emot dem de tvänne flyglar.
Nu lemna vid trappan de sina tyglar.
Der nere bugande fogde står
Med nyckelknippan i hand
Och blottar ödmjukt sitt hvita hår
Och sväfvar på målet ibland.
För hertigens stålblick och roffogelsnäbb
Det flödande talet råkar i ebb,
Ty Carl han ser genom dubbla murar
Och pröfvar räkenskaper och njurar.
Tvärt klipper han af allt fjesk och snack.
Orörlig står man och stum,
Tills ljudet af sporreklirrande klack
Dött bort i hans inre rum.
På pannan, som ljusnade nyss i byn,
Man åter varsnat oväderskyn;
Hårtestarne öfver de djupa vecken
Dem hade han rubbat – ett dåligt tecken.
Här fins blott ett enda frimodigt bröst,
Till hvilket ej fruktan når:
Beständigt klingar den lilles röst
I trappa och korridor.
Än svinner han in i en fönstersmyg
I salen med pressadt gyllentyg,
Än är han i öfversta torngemaket,
Der flöjeln gnisslar på koppartaket.
Liksom förstenad man ofta stod
Vid fadrens bannor och hot,
Men detta älskliga unga blod
Hvart hjerta vill flyga emot.
Ute i borgstugan efter hand
Knektarne lossa på tungans band;
Den lille far ut och in som en svala.
De akta det icke – de hviska och tala.
Den gamle Jesper af gårdens vakt
Och Joakim hakeskytt
Ha kloka hufvu’n till hopa lagt
Och döma om gammalt och nytt:
I Linköping var det en ynkelig färd,
På himlen stodo brinnande svärd,
Kometer och järtecken om hvart annat,
Och Motala ström midt i loppet stannat.
Men Jesper nattvakt, gammal i gård,
Med visdom i tandlös mund,
Som vankar med lur och med hillebård
Kring slottet på enslig rund,
Han menar det blir väl värre än,
Ty hvita frun har vist sig igen
I natt som var, just mot hanegället,
I vestra flygeln på vanliga stället.
»I gula kammarn – månen sken klart
Och sjön låg alldeles blank
Vid fönstret stod hon der uppenbart,
Så dödsblek, så lång och rank.
Med händerna famlade hon omkring,
Liksom hon tvättade någonting
Af ångest jag tappade bardisanen;
Då var hon borta och så gol hanen.
»Hvad bådar det, tror I?
Jag tiger, jag.
Ej vet jag, om ryktet har rätt;
Det glunkas hon byker till domsens dag
En trasa ur Linköpings tvätt.
Det blodet, det blodet på Linköpings torg
Skall bringa landet jemmer och sorg.
De mägtige styra de och ställa,
Men sist få vi stackare allt umgälla.
»I natt hon kommer nog en gång till
Och spökar för örlig och pest.
Hvad annat och större hon säga vill
Hans Furstliga Nåde vet bäst.
Hans Furstliga Nåde känner allt grund ...»
»Din olycksgubbe, så håll då mund!»
Kamraten hviskade, hemsk att skåda –
»Vill du om halsen bringa oss båda?
Och skytten Jockum, af skräck förgjord,
I skymningen satt och skalf,
Som hade hertigen hört hvart ord
Igenom alnstjocka hvalf.
Gubben Jesper, med syn i behåll
Midt i natten för spöken och troll,
Ej mellan pelarne uppmärksammat
Hur gosseögon i dunklet flammat.
Herr Carl han gångar med tunga fjät
Kring återljudande golf
Och knyter allt jemt på tankarnes nät,
Fast väktaren tutat tolf.
Sin not han kastade föga öm
I stridaste loppet af tidens ström;
Skall han i dess maskor en krona fånga,
Ej bara dödskallar, många många?
Hans namn, det vet han, är en tyranns.
Hans vandring är skonslöst hård
Med rödjande yxa i Svea lands
Förvildade örtagård.
De klyftige säga att blott för sig
Han vållat blodbad och inhemskt krig,
Men fråga bonden för ro skull äfven
Hvad han väl tror om den hårda näfven.
Med trotset i ådror af adligt blod
Väl herskareviljan fick magt,
Men tvingar till ro ej en sömnlös flod
I tinningens kala trakt.
Det stora fönstret med rutor i bly
Öppnar han häftigt.
Skall dag ej gry?
Ett andedrag in i rummet strömmar
Af nattens svalka och vårens drömmar.
Nu sofver hans fagra Södermanland
I månskenets klara ljus
Med gröna rågar vid sjöastrand
Och röda timrade hus.
En kåre krusar i sakta fras
Ett stycke af Båfvens spegelglas.
Vexlande dofter luften fylla
Från insjön och kryddgårdens friska mylla.
Ja, det är hans egen, hans svenska bygd,
Som slumrar i tillit och ro.
Trots herrarne, är det blott i hans skygd
De små vilja bygga och bo.
Det är hans land – ja, han andas det.
Från nylöfvad björk, från vårgrön vret
Det ångar en helsning mot fönsterranden:
Du är min man, fast med blod på handen!
Från knappa tegar och låga tak
Bär natten drömmande tack:
Du, endast du, tog dig an min sak
Mot påfveträl och polack.
Min spirande tanke, min egenart
Du värnat med svärdet skarpt och bart;
Din gerning lärer jag aldrig glömma.
Du älskat mig – skulle jag dig döma?
Inför ett förborgadt tribunal
Herr Carl dock i natt har svårt:
»Jag kunde ej annat – det fans ej val,
Här gälde det hårdt mot hårdt.
Min faders verk eller riksens råd,
Ettdera det gälde – då fejd utan nåd!
De syftat åt Sverges hjerterötter,
Och hufvu’na lades för deras fötter.
»Låt steglen sända sin vålnadshär!
Mitt hjerta ej bäfvan sport.
För detta fattiga landet der
Om blott det länder till Sverges väl,
Må skulden drabba min egen själ!
Min son en gång kan gå mera varligt
Och skona – när det ej mer är farligt.
»Min Gustaf Adolf!»
Så sällspordt blid
Vardt glansen i ögonvrån.
Hans anlete, vittradt i storm och strid,
En känsla lyst upp: min son!
»Mig, gamle kämpe, de fruktat blott,
Men honom skänktes hvad jag ej fått.
Min son skall göra’t – förlika sinnen
Och helsas stor utan svåra minnen».
Nu tryckes som bäst liten gyllenlock
I pösande kuddes dun,
Nu höter i sömnen åt flugors flock
En barnhand knubbig och brun.
Den bistre fadren i tanken ler,
Han ser lilla handen som sjunker ner
Tillbaka på täcket med ljuflig möda,
Ser kinderna blossa så äppleröda.
Då vaknar en oro han ej förstår;
Kan något fattas hans son?
Han glömde i säng honom se i går
Blott några rum härifrån.
Sin längtan står han ej mer emot
Och snart utåt gången smyger hans fot.
Det fjät, som häfden likt stålklang gömmer,
Når tyst på tå dit der barnet drömmer.
Nu är han vid dörren till litens bo.
I kammaren utanför
En smådräng snarkar i godan ro
Och hvarken ser eller hör.
Nu sänks mot kudden en grå mustasch –
»Himmel och afgrund!»
Uppskrämd page
Hertigens jernhand i skuldran skakar:
»Sängen är tom!
Är det så du vakar?»
En tum från ett rytande lejons gap
Är lifvet säkrare visst:
»De bortfört vårt unga lifsherrskap,
Du hjelpt dem, din satanist!
På sträckbänk, din hund, eller strax bekänn!
Vaker upp, vaker upp, I hertigens män!»
Nu genljöd huset af röster och vapen
Och yrvakna lupo knekten och knapen.
På knä vid tröskeln en halfdöd sven
Omfattar hertigens ben;
Då ropas i gången: »här är jag igen,
Herre fader, tillgift åt Sten!»
Till spökrummet dörren är stäld på glänt,
Och liten prins, liksom intet händt,
Barfotad hastar till fadrens möte
Och tryckes i blinken intill hans sköte.
»Härut!» befaller hertigen så
Den svärm, som gången har fylt,
Och skälfvande kysser han ögon blå,
Som hade bannor förskylt.
Sin rustibus, blott i linnet klädd,
Han bär i famnen tillbaks i bädd.
Den lille hviskar uti hans öra:
»Nu icke vred!
Allt I skolen höra.
»Den hvita frun i kammaren der
Vid midnatt plär gå ibland;
De mena att hon eder ovän är
Och önskar ondt åt vårt land.