Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men 300 sådana examina göra ej en klok Skolpojke, än mindre en Professor.
– Suppliken är lemnad i General Armfelts händer; och åt Mina Nådiga Herrars känsla och vishet lemnar jag mitt öde.
Så mycket kan jag af allt mitt förstånd och af all min ärlighet försäkra, att H. M.
Konungen gör på detta sätt af mina talanger, exact, det rättaste bruket.
Och det är just derföre jag gjort denna ansökning; kanske den enda jag någonsin kommer att göra. –
3) Som jag med hela verlden vet, att M. N.
Herre både finner sitt egentliga nöje, och satt sin ära, i allt det som är ett upplyst välgörande: så, ehuru jag ej kan ha en skugga af någon enskild förtjenst inför M. N.
Herres ögon, flyr jag dock, med lika så lifligt hopp som liflig vördnad, till denna kända karakter.
– Om Kungen (och en Kung lefver, röres och har sin varelse midt uti formaliteter) skulle finna ett ohelgande af någon politisk omständighet i den nåd jag begärt: så (emedan jag engång en sådan nåd begärt, och har en alldeles besynnerlig osmak för allt afslag) var nådig att Honom underställa, att blotta professorerandet af min person med rättighet att (privat) ge föreläsningar i Philosophien, är mig tills vidare nog, och en välgerning som jag skall vörda.
Men om äfven denna nåd skulle finna någon den minsta betänklighet, så – efter min hela rätt dertill ligger just i den Gifvandes friaste öfvertygelse – håll tillbaka denna supplik; och dermed annihilera den enda villfarelse jag låtit förföra mig till i Lycksökning, enligt denna platta locus communis, att man bör tjena det Allmänna i någon ordentelig väg.
Då jag i min själ, af både förnuft och stolthet, skämmes att hafva begärt något som kunde synas en pur nåd, och hvartill man ändå kanske icke torde finna mig värdig: så bönfaller jag hos M. N. Herre, att af denna supplik icke göra bruk utan i en värdig stund.
Litet snille – ger ingen rättighet att tvinga åt sig godhet.
Jag har af Naturen fått mera än de Meste, som ändock föda sig på jorden; emedan jag till två händer ock har fått till öfvers någon skicklighet att tänka.
Fattigdom! jag kallar dig derföre gudomlig, att du så innerligen förbinder oss med Menniskoslägtet.
Och kanske är du både de ömma och de stora själars rätta element.
– Men jag blott derföre sökte något, att kunna ha en jemn och ständig anledning att tänka något vigtigt och göra något godt; hvilket, i sanning, är dagen i vårt lif.
Hans innerliga åstundan var alltså nu, att äfven såsom tjensteman gagna sitt fädernesland; och särskildt i egenskap af akademisk lärare.
Men till hvilken Professors-befattning survivancen söktes, och under hvars afbidan han ville åtnöja sig med rättigheterne af en Docent i Philosophien, leder oss intet spår.
Var den – såsom den sistnämnda omständigheten tyckes antyda – någon af de tvenne lärare-platserna i denna vetenskap187? eller kanske, likafullt, en juridisk?
Vi veta det icke; och
om sakens öfriga förlopp ej något mera, än att deraf blef – ingenting.
Troligt är, att den å högre ort uppsköts tills vidare, och derefter bortglömdes: under en tidrymd, då Konungens hela uppmärksamhet var tagen i anspråk, ömsom af det nya trassel hvarur allahanda inländska förhållanden måste redas, ömsom af Frankrikes Revolution och Konungahus, mellan hvilka han ämnade uppträda såsom medlare och hämnare.
Öfvertygad, att han dertill vore uppmanad både af ridderlig konungapligt och af en monarkisk statsklokhets välgrundade fordringar, hoppades han äfven, att hos de Hof, hvilkas understöd han påräknade vid detta nya hjeltevärf, kunna för dess utförande betinga sig villkor af en för hans rike fördelaktig beskaffenhet.
Att hans tillämnade härfärd till Frankrike förutsatte öfverenskommelser, som åsyftade Sveriges väl (tvifvelsutan äfven i financiell hänsigt), tillkännagifves också af hans minister och vän Oxenstjerna, på ett märkvärdigt ställe i dennes ”Äreminne öfver Konung Gustaf III”188.
I sådana planer hade Monarken vid sommarens början 1791 afrest till Spa och Aachen.
Han uppehöll sig der någon tid; långt mindre för att stadga sin genom de trenne sista årens vedermödor försvagade helsa, än för att vara på en i grannskapet af Coblenz belägen ort, der han kunde leda underhandlingarna såsom vistande i de Fransyska
Prinsarnes omedelbara närhet, och der han äfven tänkte få mottaga den arme Ludvig XVI sjelf, som var på vägen just till denne sin upprigtigaste bundsförvandt, när han misslyckades i det bekanta försöket att med gemål och barn undkomma sina fångvaktare och bödlar.
Catharina hade räckt Gustaf handen till hans frälsning; och bägges harm öfver det sakernas tillstånd, som i Frankrike utvecklat sig under åren af deras inbördes örlig, hade hos bägge varit en hufvudanledning att påskynda freden.
Ehvad än vid detta krig må hos Gustaf klandras, – två omständigheter stå dock fast: han började det i en tidpunkt, för Ryssland så vådlig, att sjelfva Catharina, under den i Petersburg allmänna förskräckelsen, var ett ögonblick sinnad att fly undan till Moskwa, då hon af Markoff (som varit i Stockholm) lugnades med den försäkran, att Svenskarne skulle snart söndra sig och förstöra hvarandra; han slutade det genom en seger, bland hvars hemsända trophéer var sjelfva Kejsarflaggan med örnen, som höll fyra haf i sina klor189.
Vid krigets begynnelse sjelf krigare nästan på lek, sågs han vid dess utgång vara blifven det på allvar; derför visade hans här, både till lands och sjös, en ojemnförligt bättre anda under dess sednare år, än under dess första190; och i det öfriga Europa var, enligt det gamla ordspråket major ex longinquo reverentia, hans frejd såsom härförare än mera glansrik och obetviflad.
Af sin innersta själ hatande Fransyska Revolutionen, och tillika glad att i en den äfventyrligaste riddarbragd långt från sitt grannskap aflägsna det oroliga och våghalsiga snille, som bar Sveriges krona, ingick Ryska Kejsarinnan i October 1791 med honom ett förbund, der hon utfästade sig att lemna penningar, troppar, flotta till hans tjenst; hon bearbetade – med eller utan välvilja för honom – de Makter, som vid denna tid höllo på att öfverenskomma om en coalition mot Frankrikes Demagoger, att ställa Gustaf såsom Generalissimus i spetsen för detta korståg191; och de syntes redebogne att omfatta ett förslag, som utgjorde hans egen eldigaste önskan.
Verksammast bland alla var han sjelf.
Redan i Aachen hade han tagit i sin tjenst den, som bland alla Ludvig XVI:s Generaler ägde både det största moraliska och det största militäriska ryktet.
Bouillé, nu kallad Lieutenant-Général des armées de France et de Suède, var bland Ludvigs tillgifne en af de få, som med full oegennytta och redligaste trohet förenade utmärkt förstånd, böjelse för förnuftiga reformer, orubbligt mod och lugn själsnärvaro: kort sagdt, en man, hvars minne, när man känner hans karakter och de omständigheter som ådrogo honom Demokraternes hat, ingalunda behöfver rodna eller blekna för sin i Marseiller-visan erhållna plats.
Under Gustafs och hans ledning, skulle fälttåget om våren 1792 taga sin början.
Af de bref till Bouillé, som blifvit förvarade i samlingen af Konungens Skrifter, synes, att han, om Österrike och Preussen skulle ännu längre förhala tiden med öfverläggningar, ville likafullt öppna kriget med att landstiga i någon lämplig nederländsk hamn, samt derifrån, med ryska och holländska troppar (hvilka förmodligen äfven skolat förstärkas med den då ännu – enligt Las Cases – 25000 man starka och ypperligt equiperade Emigrantcorpsen), rakt marchera på Paris.
Det sista af dessa bref, dateradt Gefle den 6 Febr. 1792, lyktar sålunda: comme j’aurai avec moi de bons soldats et pour second un Bouillé, je ne doute pas du succés.
(Liktidigt uppgjorde han för Leopold, i det sista bref han skref till denne, planerna till två tragedier öfver national-historiska ämnen:
Thorkel Knutson och Erik XII:s död!) Huruvida han, jemväl sedan Österrike och Preussen formligen biträdt, skulle ha företagit sitt fälttåg i denna rigtning, eller i den, som Hertigen af Braunschweig sedermera gick, – är ovisst; men desto vissare, att han, lycklig eller olycklig, hade kommit ifrån saken med en helt annan heder, än denne ömklige Hertig.
Det åtminstone kan antagas, att han vida bättre förstått behandla Fransmän; att han ej låtit utfärda ett så dumt manifest; att han ej så både oärligt och oklokt begagnat Emigranternes krafter; att han ej burit sig så hufvudlöst åt vid Valmy; att han hvarken låtit sig skrämmas, eller köpas, till ett så skamligt återtåg.
Och ho vet, hvad som kunnat hända i ett tidskifte, då ännu ingen af de stora generaler, som sedan förde Frankrikes härar, hade ur hopen uppstigit; då hela det ny-republikanska krigsväsendet var, dels genom emigrationerna, dels genom sansculottsvindeln, råkadt i ett det mest förvirrade upplösningstillstånd?
Höra vi t. ex Napoleon beskrifva, huru förryckt det ännu långt sednare, under Jakobinernes fullkomnade välde, vid arméerna såg ut och tillgick: då skönja vi solklart, att
Republiken, oaktadt all sina försvarares tapperhet, i sjelfva verket hade blott sina fienders dåliga politik och dåliga krigssätt att tacka för sin räddning.
Säkert är, att icke hade man slagit den Svenske Konungen tillbaka med en Luckner, eller en Rochambeau, eller en Lafayette; och hvad Dumouriez beträffar, som visserligen var en man af betydlig talang för krigsyrket, men af än större för ränksmide och lycksökeri, så hade just Gustaf III varit den rätte att öfverlista honom och att genom utsigter till de högsta äreställen vinna för sig och Ludvig denna condottier-själ, i hvars botten ej låg en gnista af republikanska tänkesätt.
Det gifves föröfrigt, bland Konungens talrika bref till Armfelt, ett från Aachen skrifvet under sommaren 1791, der några hemlighetsfulla ordalag, ehuru gåtaktiga, dock med en plötslig stråle belysa både omätligheten af hans ärelystnad och hans innersta förhållande till Catharina.
Man ser honom der, midt under förtjusning öfver henne och hennes beredvillighet, i förbigående blicka framåt en tid, då han möjligen, sedan han reglerat Frankrikes affärer enligt hennes önskningar, skulle kunna reglera Polens – emot dem192.
Med få ord: bortom den plan, att i Frankrike fiälsa Konungen och Konungamakten, hvälfde han inom sitt sinne den, att sedermera i Polen frälsa Nationen.
Ingen bör kunna undra, om, ur Konungens tankar, både Thorild och hans akademiska begäran undanträngdes af hvad
Thorild sjelf kallade ”så stora det Allmännas öden”.
Mera undransvärdt är, att Mäcenaten Tham lät sin clients sista skrifvelse ligga ett helt år obesvarad: och det så på punkten, att han först på årsdagen af detta bref
– eller den 20 Juni 1791 – bröt sin tystnad.
Visserligen hade Tham nu i sin politik gjort högerom, sedan det i Frankrike blef allvar med Konungamaktens nedstörtning och Adelns utrotande.
Han var nu, väl alltjemt föga belåten med Gustaf III, men än mindre med Parisiska National-Församlingen; och betraktade den inhemska Oppositionen ur en ganska förändrad synpunkt.
Men det var icke Thorilds revolutions-feber, som Tham ville låta honom umgälla: det var – så synes det – den oursäktliga förbrytelsen mot en så bepröfvad gammal Vän, att ha från England rest till Medevi och Stockholm en annan väg, än den genom Skara och Dagsnäs.
Äntligen kom dock ett svar: men bilagdt, denna gången, blott med en artikel, som Tham ville ha införd i Stockholms-Posten; – inga pengar.
Dermed var likväl ock isen bruten.
Välgerningarna och moralerna å ena sidan, brefvexlingen å båda, kommo ånyo i en gång, hvars spår, i Thorilds efterlemnade papper, fortfara ända tills några månader före hans landsförvisning; hvarefter de, sedan han en tid varit bosatt i Tyskland, återbörja igen.
Tham till Thorild.
Dagsnäs den 20 Juni 1791.
Jag frågade efter Min Herre ungefär, som Tyska Prinsarne fråga efter Franska National-Församlingen.
Hvarföre komma hem; resa genom Vestergyllen: och icke helsa på mig?
Emellertid complimenterar jag ödmjukeligen; mest dock för fröna, som M.
H. skaffade mig från England genom Baron Fock.
Men till hvad ända, att icke hafva annat föremål här i verlden, än att trycka? vara Auctor?
Kanhända är det en nödvändighet i stora städer, att hafva Auctorer; liksom Gulldragare, Brodeurer m. m.
Men detta allt är luxe: som, för en fattig nation, lätt kan bli öfverdrifven.
Min Herre påtänker flera verk.
Men hur gick det med den der öfversättningen:
Ossian?
Tacitus?
De första löftena, vore kanhända bäst att uppfylla först.
Men att skrifva om Äktenskap, afråder jag alldeles.
Ett sådant verk borde afgöras endast med några kopparstick.
Lycka till, att nu hafva utvalt Orpheus!
Sannerligen var Hercules förmycket heterogen för en liten karl.
– Om ”Syndafloden”, ”National-Församlingen”, bra: men hvad ”våra efterkommande få se”, vet ingen af oss bägge.
Skulle någon viss vara utrest, för att hjelpa Kungen i Frankrike: så torde Herr Thorild, kanhända, snart resa efter för att hjelpa National-Församlingen.
Men till ingendera utlemnar jag gerna resepenningar.
Först må vi se, med hvad säkerhet vi få behålla M.
H. hemma.
– Det gjorde alltid godt, att bese England: det första folk i verlden, fastän de icke antogo min Herres predikningar.
Stockholm den 28 Juni 1791.
Det jag begärde, var ett Nej så fritt som ett Ja.
Sättet att göra, hvad M. N. Herre för mig gjort, i så lång tid, är nog att hos mig bibehålla en ständig vördnad för M. N.
Herres goda och höga sinnelag.
Det skickade skall komma in, så fort som möjligt.
– Min uppresa genom Vestergötland gjorde jag i sällskap med en Engelsman, som hade bestämd dag att vara i Medevi.
Jag kunde ej fordra en dags rast.
Ossian och Tacitus ha gjort mig en ren skam; men genom missöde.
Jag gick in med dem, på plan af en hel Riksdags (1786) subscription.
Denna bröts af, med hela riksdagen, i otänkt stund.
Det jag i smått fick, var intet, emot ett sådant förlag af arbete och tryck; och som ej skulle betala sig på decennier, efter en vanlig och successif säljning.
Jag beslöt derföre genast, att betala detta i smått tagna, med egna arbeten; så fort som möjligt.
Detta var min tanke att göra från Upsala; från England; och är min närvarande förrättning i denna stund.
– Ossian och Tacitus skola komma sedan: när helst jag kan, eller en annan vill, dem förlägga.
Om några få veckor, skall jag göra för allt detta en publik redo.
– – Jag måste taga på slump den fröhandlares lista, som hade mest från Amerika.
Consuln besväras af hela verlden, bedrages af halva, och är oblid i att tjena.
Jag vände mig till en Baron, som var mindre fattig än jag.
I London kan man annars få rent besked på ingenting.
Allt är i tumult, kringspridt på tusen händer, och chaos.
Men, M. N. Herre!
Denna apostropheringen till Auctorer, är mycket för lättsinnig.
Jag är viss på, att med herrskapsrätten öfver tio Dahla-gods kunde M. N.
Herre ändock icke göra sitt land den tjenst, som med sina ideer; om dessa vore väl publika.
Och enhvar Herre i Europa skulle än i dag vara blott en best öfver andra bestar, om ej de män varit, som kunnat uppoffra sin borgerliga fromma, för den allmänna Sällhetens så gudomliga hopp!
En enda ljungande tanke af en enda heroisk Auctor har gjort verlden större tjenst, än Kungars hundrade segrar.
– Men nog.
Jag följer, så länge jag andas, och så långt jag kan, hvad jag finner vara mest Rätt och Stort: och om jag ej kan undvika små fel, så skall jag åtminstone aldrig, för personliga fördelar, svika min själ och leka med den heliga Sanningen.
– Man kan hugnas med vinkar af Nåd.
Men, om deras mening är: ”förneka Gud, kom, gäckas med Rätt”! så föraktar jag denna nåd; om den ock vore tio Kungars.
Mig enskildt har aldrig sällhet felats; och blott en dåre kan förföras af en pinsam herrlighet.
Att tilltro mig ett landstrykar-geni, för det blott, att jag aktade England värdt att kännas: är en vida för liflig inbildning.
Men jag anser nu, helt enfaldigt, det Svenska Publicum för ett så ädelt, som något i verlden.
Akta mig icke ovärdig, att ännu då och då få mottaga några rader.
Så snart jag har något färdigt från Trycket, skall jag skicka det.
Dagsnäs den 6 Juli 1791.
Herr Thorild! – Hvad jag i mitt förra bref skref om Auctorer, mente jag i synnerhet om dem, som trycka.
Plato, Thucydides, Julius Cæsar etc. tryckte aldrig: men de voro stora exempel i menskligheten – och lemnade manuscripter193.
Det finns ett ställe i Petersburg, der man aldrig säljer annat, än halfva strufvor; utslitna hårband; knappnålar utan udd och knapp.
Endast motsvarande saker, eller ärenden, borde föras till trycket.
Fröna voro, likasom allt hvad jag ser från England, väl inlagda och sorterade.
– När M. H. reste dit, var Engelsmannen den första nation: nu, den sista.
Som skulle någon kunna inbilla oss, att elefanten är äfven det minsta ibland djuren!
Ingen ”ljungande tanke” eller ”helig sanning” (hvarpå M. H. yrkar), af mig eller andra, värderar jag öfver de landsvägar jag nyss fullbordat och de byar jag ombygger.
Allting är Physik.
Jag menar nämligen, att alla speculations-tankar eller ”sanningar” böra leda dit: till fasta, påtagliga ändamål.
Hundrade speculations-propositioner i Euclides leda oss till Hypotenusa; till Jordmätningar.
Astronomiska insigter, till Seglation.
Chemiska experimenter, till Ekonomi, Metallarbeten, Medicin.
Detta är vetenskap: det bevisar sig hafva ett verkligt innehåll; det gifver oss föda, kläder, helsa, beqvämligheter.
Men hvad vill M. H. med sina Moraliska, Metaphysiska, Theologiska tankar och sanningar?
NB. såsom vetenskap betraktade: ty det triviala, att man icke bör skära näsan af sin nästa o. s. v. begriper hvar och en af Naturen.
Att kalla blotta metaphysiska påståenden ”ljungande” eller ”heliga”, är blott att förgylla och förblinda.
Sätt ett ensamt glas i ett optiskt instrument: och allting skall vändas upp och ned.
Och hvem vill M. H. upplysa?
Hos Romare, Greker, skilde man mellan Plebs och Populus.
Denna skillnaden har försvunnit i Christenheten; det är: man vill inbilla sig det.
Plebs kan aldrig upplysas.
Exemplet är nu, i Politiken: just National-Församlingen.
Dess värde beskrifver Abbé Raynal194, i Leyder-Gazetten (icke längesedan) – Att göra nå­got godt, är ej mycket.
Men det är icke så lätt ändå.
Lättare för en Despot är, att hafva ”små fel”, som Herr Thorild.
Min Herre är bra qvick: men icke nog lärd.
Kanske består felet i den method (som jag minns sedan sist här på Dagsnäs), att blott i bräddarna läsa Böcker.
Vill man äta stek, så är det icke nog, att smörja sig om läpparna med köttsoppa.
Stockholm den 18 Augusti 1791.
Några små landtresor ha gjort, att jag fått M. N.
Herres tre sista bref senare, än de hit ankommit.
Det första var märkeligen strängt; ehuru med den rapiditet och storhet i tanka, som är M. N. Herres naturliga lynne.
Det andra och tredje, med sedlar på 10 Rdr o. s. v., har jag mottagit med all den känsla jag borde. M. N.
Herre motstår lika litet sitt hjerta, som sitt snille.
– ”Om Kyrkotornen”, och Noten om Adel, komma genast in195.
Gud gifve M. N.
Herre många trätor!
De slå eld; och vi få ett ljus af excellenta tankar och de raraste kunskaper, hvars strålar upplifva oss alla.
Aldrig på jorden var Plebs i fråga, vid något rätt vigtigt.
Och, som den utgöres af det mest duglösa ur alla klasser i samhället: så var den ock alltid det mest svaga.
Frankrikes fleste Bispar och Marquiser äro af Packet: ja, deras Kung har, i sin ärelöshet, sunkit djupt ned deruti.
Men den ädle och upplyste är ju alltid, äfven i sin fattigdom, förnäm?
Boulangers system hade jag läst förut, i ännu större charme af geni, uti Despotisme Oriental.
Man kan ögna på en bok; man kan bry sig endast om dess plan; eller endast om vissa artiklar deri, de enda man ej känner.
Allt detta är rätt.
Men om Lärdom, – solid, rar, högst kritisk, – längre fram.
Jag är ej auctor till Sagan196; utan Kellgren.
Men jag är i stället auctor till hvad jag härmed har den äran öfversända.
Jag utber mig M. N. Herres omdöme, såsom en ärebelöning.
Är det värdt att säga till någon i Skara (t. ex.
Lector Luth), att genom ställets bokhandlare härifrån requirera något antal exemplar för orten?
– Arborén äger boken genom förlags-köp.
Jag kan således icke denna gången börja, att dermed betala mina lärda creditorer.
Men jag ville dock gerna öfverallt upplifva mitt lilla auctors-namn.
Stockholm den 29 Augusti 1791.
Det är visst, att M. N.
Herre bär sig åt alldeles som en Fylkiskung.
Brefvet i dag, med de 20 Rd:a, är blott ett nytt drag deraf. M. N.
Herre just eggar mitt hjerta till ett begär efter rikedom.
Ack! det, som rör mig, är icke skammen att vara fattig; ty jag har alltid varit fattig och stolt: men det.talångaafståndetfråndeVälgörandesgudomligalycka
Herres bägge skizzer, om Kyrkotornen och Adeln, ha rigtigt stått i Posten.
Men det förstår sig, att det kritiska på Sagan – gick för när.
Jag känner mig stor af M. N. Herres bifall.
Sid. 38 etc. är visst tadelig; och jag väl såg det.
Men jag uppoffrade behaget åt styrkan.
Denna ”sophögen” med sin thron och sin kung på, och detta ”titta i ä–n”, har här gjort mycken lycka: för den träffande, här alltid högst tillämpliga, sanningens skull.
– Men dock, hvad det är svårt att skrifva väl! så, att färg och teckning göra en ren och hel skönhet.
Jag längtar efter M. N. Herres vidare reflexioner.
Den i de tvenne sista brefven omnämnda nya boken, hvaraf Thorild hade öfversändt ett exemplar, var första delen af hans förnämsta vittra oppositions-skrift: det ryktbara, i tre (små) delar utgifna verket ”En Kritik öfver Kritiker.
Med utkast till en Lagstiftning i Snillets verld.” Bland Stockholms- Postens annoncer för detta år träffas den första gången anmäld den 10 Augusti (N:o 182), såsom till salu befintlig i Arboréns boklåda, för tolf skillingar, häftad.
Andra delen utkom i October samma år, och i begynnelsen af 1792 den tredje; som anmäldes första gången den 14 Januari (N:o 14), med det tillägg, att den ”slutar med en original och fundamental afhandling om Försmädelsen i allmänna lefvernet”.
Genast efter detta sålunda fullbordade verk utgaf han, lockad af ett ämne hvarom i de dagarne återigen skrefs kors, tvärs och ändalångs, en skrift af stats-ekonomiskt och politiskt innehåll; hvilken han kallade: ”Det Enda Nödvändiga för ett rikes Financer, eller Principen i det stora ämne, hvaröfver man nu tvistar; satt i den klaraste dag, genom Englands Öde”.
Det är på denna sednare, som ett ställe i nästföljande skrifvelse syftar.
Till.
Tham.
Stockholm den 5 Februari 1792.
– – Jag brinner af otålighet att höra, huru M. N. Herre nu mår; i den dubbla faran af flussar och vinter.
– Det sista, med sina inneslutna riksdalrar, fick jag rigtigt.
Herre är i hela verlden den ende, mot hvars ädelmod jag behöfver göra en erinran: huru längesedan är jag ej betald för allt, hvad jag någonsin kan göra!
Hvilken tjenst jag kan göra på Bibliothekerna, åtager jag mig med glädje.
Men – har Dansken verkligen gjort någon solid upptätkt?
Säg mig den.
Jag är Svensk: och interesserar mig för Oden, och för Dagsnäs.
(NB. jag måste taga hemvägen genom Lidköping: jag berodde af Hackson, som ägde equipaget!)
Nu tar jag mig den friheten, att skicka inneslutna lapprier.
I det första har jag tillskrifvit, hvad Lagens svärd (ånyo upplyftadt emot dem, som våga tänka publikt) borthuggit197.
Det andra är i conjuncturen: en idee af evig Politik, som jag ansåg vigtig.
– Aldrig får jag nu mer M. N.
Herres fulminationer af kritik öfver det jag skickar!
Värdigas besinna, att jag, i litterär form, liknar förmycket en Titan, som uppstiger för att hota Gudarne, och som väl förtjenar en och annan blixt.
Riksdagen198 tyckes ha ingen karakter; hvarken rätt gemen, eller rätt hederlig.
Kungen väntas hit i afton, för att se repetitionen af en ny Opera; som skall blifva hans första Hallelujah öfver Gefle-fänaden.
Dagsnäs den 15 Februari 1792.
Herr Thorild!
Sedan jag skref ifrån Dahla, reste jag hit; och fann Min Herres angenäma bref, med båda afhandlingarna, här.
Litterära kritiker äro utom, eller öfver, min spher.
Jag läser Min Herres bok: men eljest blott Wormius, Ulfila, Rudbecks Atlantica.
Jag afritar gamla grafkummel; låter komma runstenar m. m.
– Jag tänker slutligen att kunna bevisa: att Gylfe bodde ofvanföre, och Oden midt emot Dagsnäs; att de gamla Asarne voro Ulfsparrar från Asa i Småland, mina förfäder; att Kung Arngrimer på Bolmsö i Småland, Kung Frode i Halland, Långeben Rese i Bohuslän, voro samtida med Kung Smör i Vestergyllen; att Unaman, Vinaman och Sunaman voro intoleranta fähundar, hvilka Ulfsparrarne dränkte såsom ett extremum af att döpas; att S.