Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven jag instämmer i den sist talande värde ledamotens åsigler.
Äfven jag är varm för hvarje verklig förbättring.
Jag begagnar här min riksdagsmannarätt, då äfven jag anger moliverna lill det votum, jag kommer att här nedlägga.
Flera talare hafva grundligt och med sakkännedom uppdagat det hvilande representationsförslagets manga brister.
Det vore således alldeles öfverflödigt alt upplaga 11. o. Ad:s lid med upprepande deraf; men i alla dessa yttranden igenkänner jag ändå icke det rätta ordet, som betecknar grunden för min vägran alt antaga delta förslag.
Den är väl antydd, men icke utsagd.
Syftemålet med liela detta förslag är nemi. icke något annat än republik.
Sverige har i flera sekler lyckligt och ärorikt stridt under en lagbunden konungamakt.
Sådan som vi af vära förfäder ärft den, sådan skola vi ock öfverlåta den ät våra efterkommande.
Äfven jag och vi alla, mine Hrr, åro, såsom den siste värde talaren yttrade, bundne, enligt min öfvertygelse, af vår ed.
Vare della nog sagdi; man behöfver icke erinra R. o. Ad. om hvad en riddersmans ed betyder.
Uti dessa båda skäl ligger grunden för mitt förkastande af förslaget.
Då någon uppträder som talare, bör det naturligtvis i främsta rummet ske af den önskan och i den förhoppning, att kunna inverka pä sina åhörares öfvertygelse och på beslutet, i den riktning, som han anser rättast och nyttigast.
Men ett sådant motiv gifves knappt i dag, ty säkerligen finnes här icke en enda ibland oss alla, som tvekar om utgän - Den 28 A ugusti. 75 gen af denna fråga.
Äfven jag får derföre vädja till samma skäl, som af flera föregående talare blifvit åberopadt för deras uppträdande, nemi. en önskan alt, i ett sä betydelsefullt och historiskt ögonblick som detta, öppet få gifva sin opinion tillkänna, samt framställa de moliver, som ligga till grund för densamma.
Och helst må denna önskan ursägtas mig, hvars antecedentia icke äro fullt främmande för frågan och dess behandling, och hvars votum derföre kanske anses mera tvifvelaktigt, än mången annans.
Jag ingär dä i sjelfva ämnet, men blott så mycket som är nödigt för granskningen af förevar, förslag, och icke, såsom åtskilliga andra talare, med en utsträckning, som omfattar nya och allmänna grunder för representationens ombildning, hvartill utan tvifvel (jag hoppas det åtminstone) framdeles under denna riksdag eli lämpligare tillfälle förestår.
Såsom inledning torde man dä böra börja med att klart för sig sjelf bestämma, hvad sorn, oundgängligen fordras af en nationalrepresentation, som skulle kunna anses uppfylla sitt ändamål.
Den första fordran synes mig då vara, att representationen medgifver och försäkrar alla de större intressen eller verkande krafter, som lefva i Staten, så väl dem som uppstå genom gemensamhet i yrken, som dem, hvars föreningsband bero af locala förhållanden, att göra sig hörda och få framställa sina behof och sina anspråk.
Dernäst mäste representationen äga förmåga att med kunskap och rättvisa pröfva dessa anspråk, så väl med hänsigt lill hvarandra, som med afseende på det helas högre fordringar och ändamål.
Och sist mäste representationen ovillkorligen kunna bringa sin egen tanka till ett bestämdt beslut, som rätt uttrycker dess collectiva öfvertygelse.
Lätom oss nu se till, huru den föreslagna representationen skulle komma alt uppfylla dessa fordringar.
Det första villkoret, eller att hvarje allmänt och lefvande intresse i statsorganismen skall kunna göra sig hördt, kan enligt min tanka icke anses vara tillbörligen garanteradt; ty om den samhällsclass, hvilken enligt förslaget obestridligen skulle få juridisk rätt att nästan enväldigt tillsätta representationen, ville begagna denna rätt, så kunde det inträffa att nationalförsamlingen blef till den grad ensidigt sammansatt, att mången vigtig, men lidande beståndsdel af samhället derstädes icke ens skulle finna en röst, som framförde dess klagan.
Jag säger icke bestämdt att så skulle hända, men omöjligt är det icke, och detta är nog för att bevisa lagens felaktighet.
Hvad åter det andra hufvudvillkoret vidkommer, eller säkerhet för representationens förmåga att oväldigt och insigtsfull! bedömma de enskilda intressenas conflicter med hvarandra och med Statens, så fruktar jag, att detta är nästan ännu mindre betrvggadt.
Skälet ligger i samma ensidighet, som jag nyss anmärkt, och är för mycket uppenbart, för att vidare behöfva utvecklas.
Den 3rdje egenskapen, som jag omnämnt såsom villkor för representationssättets duglighet, var, alt den skulle kunna lätt bringa sina beslut till verklig öfverensstämmelse med sina tankar, och härvid måste jag göra den anmärka., att äfven, detta är efter min förmening 76
Den 28 Augusti. försvåradt och förfeladt genom en olämplig beredning af ärendena och genom den föreslagna öppna voteringen.
Förslaget tyckes mig således illa uppfylla de aldra nödvändigaste fordringar af en väl inrättad representation.
Men det äterstär nu att bedomina, huruvida felet ligger i sjelfva grundprincipen för den föreslagna representationen, eller i en felaktig tillämpning af denna princip, .lag är nu inne på frågan om de 2:ne stora, skilda äsigter, som inom detta Hus, så väl som annorstädes, hvar för sig äga sina ifriga anhängare och förfäktare, nemi. principerna för ståndsval och allmänna val.
Ståndsprincipen hvilar ytterst derpå, att de som idka ett gemensamt yrke, eller äro förbundna genom samma lefnadsförhållanden, böra classvis välja sina ombud.
Och denna åsigt om styrkan och vigten af en förbindelse, grundad på likhet i menniskornas yrken och sysselsättningar, bar bär både nu och vid föreg:de tillfällen, samt stundom med mästerskap i framställningen, blifvit målad.
Jag skulle önska att lika lilligt kunna framställa, som jag varmt känner den djupa betydelsen af den grundprincip, hvarpå de allmänna valen hvila.
Hvilken är då denna princip?
Jo, den är, att ett inre band förenar dem, som bebo samma trakt och äga en gemensam hembygd.
Och jag skulle tro, all delta föreningsband, oberoende af stånd och villkor, ingalunda eftergifver det andra i styrka och innerlighet.
Uller finnes det någon ibland eder, mine Hrr, som är likgiltig för den plats, der hans vagga stod, eller der hans bästa ålder i verksamhet förtlutil, och der han önskar att få sin graf bäddad?
Finnes det någon, som ej blir varmare om hjertat, vid alla de minnen, som tlyga honom till mötes, när han hör den dialect, som lalas i de trakter, der han blifvit uppfostrad, eller när han någon gång i främmande länder får höra ett ljud, som påminner om hans hembygd?
Det är åtminstone min öfvertygelse, att denna känsla är ojemförligt starkare, än den som gemensamheten i yrket uppväcker, och jag påslår således, att, i valet emellan de förut nämnda tvenne principerna, är det de allmänna valens, som äga den starkaste roten i tingens och menniskors inre, oföränderliga natur.
Dessutom utesluter denna valgrund alldeles icke föreningsbandet af gemensamma yrken, ty tvertom händer det väl oftast, att just samma yrke hufvudsakligen bedrifves af dem, som hafva samma boningsort.
Men ehuru jag nu bjudit lill att med abslracla skäl styrka, hvarföre jag företrädesvis hyllar den allmänna valprincipen, sä medgifver jag likväl, att, huru man ock må deducera, så blir det nästan en omöjlighet alt, på den rena speeulatiouens väg, komma till någon absolut bevisning om hvad som häruti är rättast.
Man måste derföre öfvergå till ett noggrant betraktande af de fada, som historien framställer, och enligt hvad jag deraf förmått uppfatta, så visar det sig såsom ett af vår tids verldshistoliska tecken, att alla de små, skarpt begränsade kretsar, hvaraf samhällena fordom utgjort ett aggregat, alltjemt sträfva att småningom försmälta i hvarandra och sammanflyta till ett stort organiskt helt.
Dessa bildningar uppväxte ur det kaos, den anarki, Den 28 Augusti. 77 sorn fans under medeltiden, såsom en nödvändighet af den allmänna rättslösheten, och de hafva gjort sin nytta.
De hafva värnat den gryende friheten, de hafva uppehållit upplysningens döende låga, de hafva skyddat och förädlat arbetet; men det är med institutioner, som med individer och slägten — de lefva sin tid, och dö, när de enligt en högre plan hafva uppfyllt sin bestämmelse.
Och deruti ligger ingenting sorgligt; det är samma öde, som väntar oss sjelfva, som väntar allt hvad af menniskohand blifvit bildadt, och som icke bör innebära någonting förskräckande för den, som vet med sig, alt han icke lefvat förgäfves.
— Framför allt tror jag, att man i vårt land tydligen bör kunna skönja denna riktning i tidens stora sträfvanden.
Man har sagt, att det är Sveriges Stånd, som stridt för vår frihet, verkat för värt väl, och, ”ännu lefvande i fredligt förbund” (såsom orden föllo) lofva trygghet och lycka för del kommande.
Jag bestrider allt detta på det bestämdaste.
Jag påstår, alt när man så framställer det förflutna, så förvänder man dess vittnesbörd, och när man så talar om framtiden, så missleder man oss genom vanställandet af det närvarande.
Jag påstår, all just ståndsförhällandena äro hos oss roten till den oro, som går genom tiden, så väl i dag, som under sekler af vårt lands historia.
Just Stånden hafva vållat brytningen och öppnat svalget, som bolande vidgar sig med hvarje dag, och som, efter min tanka, icke kan fyllas, med mindre än alt de sjelfva, liksom en Curtius i forna dagar, kasta sig deruti, och dermed återbringa lill försoning med sig sjelf det samhälle, som de genom sitt split hafva söndrat.
För att nu öfvergå lill ett totalomdöme om sjelfva förslaget, så anser jag det, enligt hvad jag förut sökt visa, utgå från en riktig grundprincip, men i tillämpningen vara behäftadt med så väsendtliga fel, att jag icke derlill med godt samvete kan gifva min röst.
Förslagets hufvudsakliga felaktighet, som ensam är nog att bestämma mitt votum, består deruti, att del är ensidigt, och åt en enda samhällsclass öfverläter en makt, som icke är motvägd af någon annan.
Och så är menniskonaturen beskaffad, att hvarhelst ett öfvermått af makt finnes nedlagd, som således alltjemt står på gränsen af missbruk, så skall alltid, förr eller sednare, af ett eller annat skäl, på ett eller annat sätt, denna gräns blifva öfverträdd och maktfullkomligheten öfvergå till maktmissbruk.
Alla länders och alla tiders historia ligger öppen, för att bevisa sanningen häraf.
Men jag hatar godtycke, förtryck och våld, och jag hatar allt detta lika innerligt, huru som helst det än må framträda, vare sig som nycker hos en despot, nesligt beroende af gunstlingar och favoriter, eller som samvetslösa befallningar hos ett tiomannaråd, som smygande mördar i löndom, eller som decreter från ett convent, som öppet och fräckt skickar hvarje misshaglig stämma alt tystas under guillotinen.
Af hvad slag och hvad grad maktmissbruket ock må vara, så är det i alla fall lika farligt, lika odrägligt, och lika oförenligt med så väl samhällets som individernas välfärd och bestämmelse.
Ett frö 78 Den 28 Augusti. till möjlighet af sådant missbruk ligger i förslaget, och detta är motivet, hvarföre jag voterar mot detsamma.
Det återstår för mig nu den pinsamma nödvändigheten att icke med tystnad förbigå det sätt, hvarpå man här går lill väga vid bcdömmandet af detta förslag.
Förslaget må hafva hvad fel som helst; det har rätt att fordra anständighet i granskningen.
Men man liar här nedlåtit sig till uttryck, så låga och så smutsiga, att redan en någorlunda kännedom om hvad man är skyldig ett bildadt umgänges fordringar, och ännu mer lagstiflarekallets värdighet, derifrån hurde hafva förskonat 11. o. Ad. och dess åhörare, och som endast kunna besvaras med medömkan oell tystnad.
Andra talare hafva väl undvikit uttryck af denna art, men deremot, förledda af den ifver, hvarmed passionen yttrar sin mening, fällt ord, af så smädlig, förnärmande och orättvis natur mot dem, sorn tillvägabragt förslaget, att man lika litet bort förvänta ali få höra sådant på detta runi.
Och slutligen skulle jag vilja lägga en varning djupt på hjertat af hvar och en, som menar väl med sitt Iand, och den är, ali . . . sä tvista om det lilla, som åtskiljer, att man ej glömmer det stora sorn förenar.
Härtill yttrades bifall af åtskilliga ledamöter. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig Fredr.:
Då jag nn uppträder, för ali förena mig med de Hrr, som yrka afslag ä fö revar.
Const.Utskis betänk., anhåller jag alt få förklara, att jag härvid hvarken ledes af förkärlek för vår ntivar. ståndsrepresentation, och icke eller af afvoghet emot ett väl afvägdt democratiskt elements större inrymmande i nationalrepresentationen.
Upplysningens och förmögenhetens ständigt vidgade kretsar inrymma i hvarje Stånd nya skaror af medborgare, hos hvilka den utvecklade sjelfsländighetskänslan klöfver politiska rättigheters garanti.
Delta kraf är rättvist; rättvist och heligt är hvarje menniskaus anspråk på frihet, frihet lill utveckling, frihet till förädling; och det är Statens oeftergitliga pligt att icke allenast icke genom sin lagstiftning molveika, utan äfven befrämja denna utveckling.
Likväl måste detta obegränsade anspråk på frihet inom det materiella lifvet inskränkas, för att kunna med andras rätt och frihet sammanslå.
Detta är grundvillkoret, är ett conditio sine qua non för hvarje samhälles möjlighet och bestånd; och är det, om ej underkännandet af, dock det högst lösliga iaktgifvandet pä denna princip, som jag mest klandrar i förevar, betänk.
Förslagets grundval är allmänna val.
Jag underkänner icke fulleligen denna princip.
1 Staters barndom, då olikhet i intressen ännu icke hunnit blifva utbildad, samt i de smärre Stater, der enahanda likstämmighet kan äga rum, anser jag den tvertom lill viss grad naturenlig; äfven der måste dock kanhända raodificationer äga rum.
Allmänna valens grundprincip är jemlikhet, denna vanmäktiga dröm, vanmäktig, emedan då skapelsens Herre hos menniskorna nedlagt olika gäfvor och olika krafter, olika verkningar äfven i evighet skola visa sig.
Den 28 A u^usti. 79 Men jag
Icmnar dessa allmänna betraktelser, för att öfvergå lill de allmänna valens lämplighet i vårt land.
I delta land, med sina mångfaldigt splittrade intressen, sina mångfaldigt olikartade förhållanden, anser jag dessa val skadliga, innebärande orättvisa och förtryck.
Man har lill stöd för deni framställt personlighetsprincipen.
I samhällslära, i statsbildning ogillar jag denna absoluta princip.
Slaten med sitt höga mål, menniskans utveckling, kan och får ej ledas af massans passioner och dagens fördomar; hon bör oell mäste till sitt stöd inkalla det lugna förstånd, som, Iryggande allas rätt, bevakande äfven minoritetens intressen, befrämjar hvarje samhällsfraclions ostörda utveckling.
Vidare har raan för de allmänna valen åberopat den medborgerlighet, som, enligt försvararnes åsigt, derutur skulle uppstå, och som, lösslitande sig frän alla personliga intressen, skulle i en enda fosterländsk anda sammangjuta hela nationen.
Drömmen är vacker, men i mina ögon endast en dröm.
Lemnande åsido rimligheten af, att massan af en nation skulle inse den djupa sanning, att intet intresse i landet kan skadas, ulan alt dess lidande återverkar på det hela, vill jag nu endast betrakta möjligheten af att hilda en så högt upplyst, sä djupt fosterländsk församling.
Man erinre sig här, att, såsom Professor Thomander i sin reservation emot förevar, hetänk. anmärkt, ingen är medborgare i allmänhet.
Genom uppfostran, vanor och samhällsställning har hvar och en från barndomen insupit egna äsigter och fördomar, hvilka mannaåldern vanligen mer och mer utvecklar och stärker.
Hvar framstår den man, sorn mäklar, lösslitande sig från alla sina förflutna dagars förkärlek och äsigter, i sitt snille uppfatta hvarje samhällsintresses ställning och behof och fördomsfritt pröfva och jemka deras behofver och önskningar?
Och dock har han dä först fullständigt löst det uppdrag, allmänna valen honom pålagt; ty sakföraren mäste äga sakkännedom och domaren oväld.
Jag tror icke på möjligheten af ett sådant menskligt snille, en sådan mensklig dygd.
Och då en enda sådan man svårligen kan framstå; huru vill man dä begära en hel församling af sådana?
Huru begära alt massan af en nation, oupplyst och passionfull, som massor alltid varit och säkerligen alltid skola förblifva, huru begära, säger jag, att denna massa, djupt kännande, djupt vördande andras rätt, skulle förmå att nedtysta sine passioner och uppoffra något af egna intressen?
En annan fara för Staten framkalla äfven dessa allmänna val; det är corruptionens, såväl i politiskt som moraliskt hänseende förnedrande gift.
Den ärelystne folkledaren, upptändande massans passioner, förespeglande henne de fördelar, han ät henne vill bereda, skall lätt förstå att till sig draga dess sympathier, vinna dess förtroende, och jag fruktar den dag, då sädane män, med enskilda afsigter dolda bakom deras falska nät, skulle framträda och styra vära kammare.
A en annan sida skulle de minoriteter, som genom den indirecta principen ännu mer förstoras, och hvilka i vallagen beröfvas rättighet alt sjelf genom egna ombud bevaka sina rättigheter och föra dess talan, söka att genom all möjlig inverkan på majo - so Den 28 Augusti. ritetens beslut förskaffa sig det skydd, som lagen dom förnekat; man må för sådana försök stadga aldrig så stränga straff.
L)ä intressena äro spända, skola de vela att kringgå lagarne och undvika straffen; och är då den vallag väl beräknad, som snart sagdt tvingar till lagbrott?
Dä jag sålunda framställt de bufvudsakliga betänkligheter, jag hyser emot allmänna valens princip, anser jag mig böra tillägga, att, enligt min tanka, representationen kan upprättas pä en rällsenligare och rättvisare grund.
Denna finnér jag i classval.'
När summan af de enskildas välstånd otvifvelaktig! utgör Statens; när ingen del af statskroppen kan lida, utan att delta lidande återverkar (iå det hela; så är det Statens egen fördel, att ät hvarje särskildt intresse lemna röst, erbjuda skydd.
Genom classval och, jag tror det, endast genom dessa, kunna de minoriteter, som vid allmänna valen, af för dem främmande elementer skulle förqväfvas, förenande sig med andra i interresse och åsigter med dem likartade, kunna aktningsbjudande framstå, och ät sig förvärfva detta skydd.
Uppförd pä denna grund, skall representationen aldrig sakna den upplysning och den sakkännedom, som för samhällets jemna och lugna utveckling äro nödvändiga; hvarje verkligt intresse skulle der kunna framställa sina önskningar och åsigter.
Och är representationen väl afvägd, så skall intet enda intresse med egoistisk despotism kunna beherrska de öfriga.
Man har mot denna princip framställt svårigheten att rättvist afväga de olika classerna.
Jag medgifver denna svårighet; men för det ali full rättvisa svårligen kan åstadkommas, skall all rättvisa derföre förkastas?
Minoriteter skola alltid finnas, och delta onda vidlåder hvarje representationsform, men det framstår dock vida mindre vid classvalen än vid de allmänna.
I en representation, byggd på de förra, skulle dock alla de hufvudsakligaste af värt lands intressen, såsom jordbruk, bergsbruk, religion, bildning, handel och näringar etc. äga sina ombud, då deremot uti det förevar, förslaget ett enda intresse beherrska!' de öfriga; ty de 30 röster, som äro städerna medgifna, betyda intet, emot det andras öfvervägande majoritet.
Jag skall icke längre trötta R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Jag skall icke ingå i pröfning af den valprincip, Const.Utsk uppgjort, utan afseende på flera af dess ledamöters önskningar, och med underkännande af de utaf Gr.
Spens föreslagna utvägar, till erhållande af direcla val.
Jag skall icke eller ingå i granskning af den andra kammare, Utsk. föreslagit, hvilken svårligen torde uthärda någon allvarsam pröfning.
Jag vill icke eller orda om den förmögeuhetscensus, förslaget innehåller.
Mycket är derom sagdt, och dess orättvisa är, efter milt omdöme, fulleligen bevisad.
Ett enda vill jag dock tillägga, nemi., att förslaget tyckes hafva förbisett, icke allenast de förmögues rätt, utan äfven de många, som medelbarligen eller omedelbarligen af dem hafva sitt uppehälle, tyckes hafva förbisett, att, derest en ensidig lagstiftning undergräfver dessas bestånd, hela landsträckor, åtminstone hela bergslager, låta gå sin undergång till mötes.
Annu en sak måste jag vidröra. R. o. Ad. har vid föreg:de riksdag förklarat, att dess sjelfskrifvenhet ej skulle lägga hinder i vägen Den 28 Augusti. 8t vägen för en efter nutidens anda lämpad representationreform. K. o.
Ad. har deruti handlat ädelt och fosterländskt, men R. o.
Ad. skall dock alltid ihågkomma, att det dyrbaraste arf förfädrens förtjenster och fäderneslandets tacksamhet leinnat oss, är rättigheten att värna vårt fosterland ; och förr än vi åt en trygg framtid kunna öfverlemna detsamma, förr skall icke eller Ii. o. Ad. afsäga sin höga rätt.
Herman, anförde skriftligen:
Den mängd af konstgrepp, som framtvingat det till afgörande nu föredragne förslag till representationens ombildning, samt den revolutionära andan deri, göra till en pligt för hvarje representant, som önskar att se sitt fädernesland oberoende och lugnt, att högt yttra sitt ogillande öfver de män, som uti nationens sköte nedlagt ett sådant frö till splittring och partiyra, och innan jag afgifver min röst till förkastelse, sä anhåller jag att i korthet fä redogöra för mina tankar i ämnet.
Enhet och kraft åro hufvuddragen uti hvarje duglig Styrelse, och för att vinna denna enhet i Styrelsen hafva vi en Konung, och för att gifva kraft deråt, hafva vi fått lagar, som göra Konungen oberoende af dagens mänghöfdade ambitioner.
Det är således dessa lagar och denna Konungamakt vi mäste upprätthålla och, vid ett anfall som detta, försvara.
Denna dyrbara pligt åligger i främsta rummet R. o. Ad.
Åsidosätta vi den, så hafva vi frångått vår bestämmelse och sjelfve uttalat vår dom.
Enhet och styrka måste vi gifva Styrelsen; men huru blefve detta möjligt, om representationen vore sammansatt genom allmänna val?
Skulle icke hvarje uthungrad eller ärelysten partigängare, hvar och en i sin vrå af landet, genom smicker eller corruption, söka inträde i riksförsamlingen, för att sedan tillfredsställa deras eget begär efter makt eller vinning; ty alla tiders erfarenhet och vår egen historia besanna, att under mängdens styrelse bar utländskt guld bland folkets hjeltar hvarken saknats eller blifvit försmådt.
Allmänna bildningen och det sunda förnuftet hos folket, säger man äro en säker borgen för dess oberoende vid val af representanter.
Behöfver jag väl återföra eder, mine Hrr, till förflutna årets tilldragelser, då man med begärlighet omfatlade Guds utskickade på ,jorden i en pigas person, eller sjelfva Frälsaren i en usel dräng.
Är detta sundt förnuft?
Är denna bildning sådan, att den qvalificerar massan af nationen till politiska bestyr?
Efter min tanka är det oförenligt med ett rent fosterländskt sinne att, med dylika händelser för ögonen, vilja påtvinga fäderneslandet sådana institutioner, med hvilka intet land varit lyckligt, och genom hvilka hvarje bedragare i samhället får en större lättnad alt tillnarra sig ett inflytande, som skall göra ali Styrelse omöjlig.
Visserligen har jag hört sägas, alt pä allmänna val böra alla folkförsamlingar vara byggda, om de skola äga folkets förtroende och sympathier.
Om denna förutsättning är välgrundad, så äro folkets sympathier föga afundsvärda; ty en profbit pä oberoendet 2 II. 11 82 Den 28 Augusti. lios en sammansättning genom val hafva vi oss nära, och är det väl mänga år förflutna, sedan man såg uppviglare från gatan intränga i en sådan församling och leda heslnten?
Och många elinor blefvo upplästa af tjenstemännen, emedan stylén var obekant för sjelfva talaren.
Hafva dessa skandaler upphört?
Jag frågar deni, som haft nog oblyghet att förklara dessa män såsom de ende sjelfsländige representanter af Svenska folkel?
Jag frågar dem af della Stånd, sorn i sina tidningsblad utfarit i skymfliga tillmålen mot Riddarhuset, om det icke är sant, att alla lider och alla Samhällen hafva haft deras vanbörding, som för penningar eller folkgunst sålt de sinas ära, och om icke till vår lids convenlionsmynt äfven hörer prenumerationssedlar?
Härvid afbröts anförandet af II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, med hemställan till Hr Ehrenhoff, om han icke gick utom ämnet; hvarefter Hr Ehrenhoff fortfor att uppläsa följande:
Att en constitutionel Konungamakt icke kan bestå i bredd med en representation, som icke äger ett återhållande element, ser man snart sagdt i hvarje sida af historien, — och hvar finnes ett sådant element i det nya förslaget?