Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då en ungdom uppträder med vilda sånger och ofrivilligt humoristiska tragedibitar, då påstå de andra, att han står på egna ben och att ingen annan än han sjelf bär ansvaret för hans uppträdande.
Och då Herman Bang kommer och ställer en eller annan ungdom, som knapt debuterat ännu, i en minst sagdt löjlig dager genom att ropa ut honom som en blifvande storhet, — då någon ung försökare tecknar literära porträtt efter sitt eget hufvud och väljer dem, som stå hans egen person och hans eget skrifsätt närmast, till bärare af samtidens idéer, — då är det ej hela det unga Sverige, som är förtjust, tvärtom fins det då mer än en, som både skrattar och är förargad öfver att motståndame få nytt vatten på sin qvam — och så mycket vatten sedan och så godt att koka uti.
Emellertid — allvarsamt t&amp;ladt — om någon ung man eller ung dam skrifver sådana saker, att de, som ej förstå att uppskatta det fina, skratta godt åt dem, så gäller det för andra författare, de må nu höra till hvilken riktning som helst, att genom sina arbeten visa, att det dock åstadkommes annat än det affekteradt-nervöst-osundt tillkrånglade.
Genom att sjelf i handling visa, huru man bör skrifva, ut-öfvar granskaren ett bättre inflytande än genom att endast gnälla eller visa barska miner.
Och den unge sansade författaren gör klokare i att koncentrera sin kraft på sina 8könliterära arbeten än att taga de andra unga pennornai försvar eller undantagsvis taga någon af dem i upptuktelse.
Men det fins ögonblick, jag inser nog det, då romanförfattaren känner sig omotståndligt manad att uppträda och försvara, ej sig sjelf direkt men den sträfvan, hvari han tager del.
Jag säger med flit ej det parti, han tillhör.
De, som söka lämpliga föremål att nagga på, ha som sagdt funnit ett ungt författareslägte här i Sverige, särdeles lämpligt som föremål för inhugg.
Men i andra länder är olyckligtvis denna riktning, den realistiska eller naturalistiska,
— som den ej fullt betecknande kallas, vetenskapligt analyserande, som den något öfvermodigt kallar sig sjelf, — alis ej ung, och dess företrädare kunna ej med bästa vilja i verlden inregistreras bland gröngölingarne.
Dem måste man ha något annat än blott ungdom och mogenhet att förebrå.
Och den modeme författaren ritas derför ut så, som Puck Munthe gjort det i sina för öfrigt med all rätt omtyckta napolitanska resebref, hvilka äfven utkommit i bokform.
Han målas ut som en herre, den der går omkring i ett elegant arbetsrum och sätter ihop historier om de fattiges ställning, om nöd och elände, sådant som han sjelf aldrig sett, derför att han har en obetvinglig afsmak för dylikt.
Att han på fn hand komponerar ihop de ruskiga scenerna, hindrar naturligtvis ej, att han i företalet garanterar, att historien är sann, och låter förstå att han sjelf sett de sorgliga uppträdena.
Doktor Munthe har gjort sig mödan att hopsätta en 8 l / 2 sidor dryg skildring af den möderne författarens sätt att arbeta ut en episod opi hur en moder fryser ihjäl med sitt barn vid bröstet.
Så kommer han till det resultat, att » man skall inte skrifva alls ».
Och detta på den grund, att » det fins ingen roman så spännande och så sorgsen som lifvets stora dikt ».
Ty vid sidan af denna bli alla böcker både andefattiga och tomma.
Det är ju logiskt alltigenom.
Man bör ej försöka att skildra en lefvande verklighet, derför att man ändå ej kan skildra den med absolut fullkomlighet.
Hvem i hela verlden visste inte förut, att det finnes och ständigt kommer att finnas djup i menniskosjälen, dit äfven den skarpaste blick ej hinner?
Får man ej försöka skildra lifvet för det?
Och lifvet, det verkliga lifvet på godt och ondt, är det ej just det, som författarne, moderna eller gammalmodiga, sträfva till att afbilda för oss andra ?Hvad är det då, doktor Munthe i sjelfva verket vill säga?
Bet är ej mot » pessimismen », mot en allvarlig blick på verlden och lifvet, han sänder sitt hugg.
Han nöjer sig endast med att påbörda det moderna författareslägtet oärlighet.
Han påstår endast, ätt det är humbug alltihop hvad de säga om sin » sak », att de endast vilja slå puder i ögonen på publiken, den lättrogna publiken, som låter lura sig.
Och författarens mål?
Att förtjena pengar naturligtvis, att kunna ha ett elegant arbetsrum med persiska mattor och dyrbara konstsaker, att kunna dricka de dyrbaraste viner och ha ett godt bord.
Man borde bevisa dylika anklagelser i stallet för att på måfå kasta fram dem.
I annat fall kunde det hända, att de, som läsa herr Munthes bok, draga sina små tvifvels-mål angående de bevekelsegrunder, som dikterat hans utfall, *
— ett utfall, som för öfrigt fallit i god jord här hemma, der man med begärlighet kastar sig öfver all smuts, som kan lastas på alla, hvilka med ett gemensamt namn kallas pessimister.
De kallas ock — åtminstone största delen af dem — för smutsskrifvare, och att öfverhopa dem med obe-visliga anklagelser, det är lofvärdt och prisvärdt, och det är alltid moraliskt.
Jag tror för min enskilda del, att författaren sjelf känner sin vanmakt bättre än de, som läsa hans arbete, känner svalget mellan den lifs lefvande verld, han ville skildra, och den tarfligt matta bild, han trots all ansträngning kunnat gifva deraf.
Visst fins det diverse slags folk bland romanskrifvame.
Visst fins det onatur och manér, som uppträder med anspråk på att vara det trognaste verklighetsstudium.
Visst fins det humbug der som öfverallt.
Men att lösligt påstå, att humbugen är regel, det är ovärdigt!
Holger Drachmann har i sin så olika bedömda improvisation » Ostende — Briigge » tecknat en romanförfattare af den nyaste skolan, en själsfrände till Richepin (men ej till Paul Bourget och andra samtida).
Teckningen var skarp och har väl väckt förargelse, kan jag tro, men den bilden kan man dock smälta, ty den väcker eftertanken och är ej ohållbar som doktor Munthes celebre skriftställare i nattrock.
Och att romanförfattaren spatserar i sitt rum, funderande öfver, hur han skall länka samman sitt stoff och hur han •skall utarbeta en detalj, är det ett fel?
Om han inte gör det, utan endast gifver referat öfver de tilldragelser, han varit i tillfälle att bevittna, då blir han genast illa åtgången för sin uraktlåtenhet att genomkomponera sitt ämne, för sitt förakt för sjelfva det arbete, som gör verket till ett konstverk.
Hade det varit vår aktade doktors afeigt att afslöja en humbug, så hade han varit i sin goda rätt.
Men bevis hade då behöfts.
Hvem är författaren, han skildrat?
Zola har nyligen fått uppbära skarpa tillvitelser, för att han ej varit exakt i sin skildring af grufarbetame i norra Frankrike.
Om invändningarna varit befogade eller ej, det ha vi naturligtvis ej kunnat bedöma.
Men äro de det, så är och förblir det ett stort fel hos författaren, att han ej gifvit sig ro till djupare studier bland det folk, han ville skildra — och skildra sant.
Det är då hans kända fantasi, som tagit öfverhand öfver hans naturalism.
För oss förefaller hans storartade skildring med dess Häckar men dess kolossala glanspunkter fullt sannolik i sin helhet Och det skulle ej förvåna mig, om man efter några år skulle böija tillstå det, liksom man nu medgifvit att mer än en skildring var fullt sann, hvilken man först, då den var ny, enstämmigt förklarade vara en hopsmidd lögn från början till slut.
Naturligtvis måste en hvar uppskatta den grundtanke, som förledt doktor Munthe till utfallet emot de möderne författame.
Han har under koleratiden i Napoli sett elände på nära håll, och han tycker det är lämpligare att söka lindra nöden än att kallt beskrifva den i hela dess ömklighet, en åsigt som torde delas såväl af omoderne som möderne celebriteter inom den författande verlden.
Jag har kanske blifvit för vidlyftig i att framdraga detta enskilda fall af huru ogeneradt man anfaller författame och hur man blir omtyckt, när man.utöfvar denna lofliga geming.
Man är alltid en sund, en upplyst och öfverlägsen själ, då man går illa åt realism och realister liksom åt pessimism.
Om denna sistnämnda hade doktor Munthe sin egen åsigt, men de förra piskade han så, att man här hemma förklarade det vara fullt berättigadt.
Om hans boks öfriga afdelningar vore det för öfrigt orätt att säga något ondtFörfattaren till de napolitanska resebrefven yttrade, att det fans ingen roman så sorgsen som lifvets stora dikt.
Detta uttryck, som man så lätt förstår, då man vet under bvilka förhållanden det skrefs ned, kommer mig att tänka på en dikt, som under den förflutna vintern väckt mycket uppseende och låtit tala om sig mycket Jag menar Ibsens » Vildänden ».
Det var en dikt, som kom oss att tänka djupt — så djupt en hvar af oss förmådde — öfver vårt eget sinnelag ' och öfver våra gejuingar.
Det var en sida af Ibsens lifs-åskådning, som der fick en fruktansvärdt skarp belysning.
Hans stora fordran på sig sjelf och sina likar, hans tvifvel på att skaldens, sedeskildrarens arbete kommer någon verklig nytta åstad — detta tvifvel, som man så väl förstår, har här fått ett uttryck så skärande bittert och ironiskt som sällan.
Det är särskildt två ting, som den som skrifver detta skattar högt i Vildanden.
Det första att Ibsen vågat Sig fram med en så dyster blick på lifvet, då han ju på förhand kunde vetat, hur litet målningen just derför skulle slå an.
Hur man betraktar pessimismen här hemma, det har han emellertid alls ej brytt sig om.
Han har skrifvit så, som hans egen öfvertygelse bjöd honom skrifva, och för att få fram sin åsigt har han gifvit katten allt, hvad andra tala och skrifva.
Det är en stor djerfhet häri.
Det andra är hvad han säger om lifslögnen.
Hur snillrikt fnnnet detta är, det inser en hvar, som i lifvet träffat på motstycken till de personer,- som i stycket förekomma.
Det är ett sådant der uttryck, som klargör hvad mer än en tänkt men ej förmått eller vågat tänka till grunden.
Vi ha i godt minne, hvad fru Nyblom sade om yild-anden (i Ny svensk tidskrift, januari-häftet för i år).
Den aktade författarinnan var icke god på Ibsen.
Hon påstod rent ut, att personerna, som i stycket förekomma, voro * en rad af erke-kanaljer, af sådana riktiga teaterskurkar, som det icke finnes en enda mensklig bloddroppe i. » Hon påstod, att » de gå alla med etiketter utanpå ochframställa egoismen, liderligheten, slappheten, öfverspändheten o. 8. v. »
Hade detta blifvit sagdt om personerna i flertalet teater-pjeser af iranska, tyska, till och med svenska författare, så hade det varit slående riktigt Men det var otur, att fru Nyblom just råkade yttra de orden om ett diktverk som, hvilka fel det än må ha, har den ovärderliga förtjenst, erkänd af nära nog alla, att visa fram verkliga lifslefvande menniskor.
Men Vildänden stod i strid med fru Nybloms egna åsigter, och derför stod hon upp och gjorde, hvad i hennes förmåga stod för att krossa stycket.
Naturligtvis funnos de, som applåderade fru Nyblom,
— alla de, som äro utledsna vid den välsignade pessimismen, och som pläga förklara, att skildringen af lifvets skuggsidor ‘ och menniskans små egenskaper endast har tvenne mål: att kittla publikens dåliga sidor och att skaffa författaren guld.
(Be orden ha nog stått tryckta mer än en gång och blifvit applåderade, äfven de.
) Att publiken kittlas oändligt mycket mera tacksamt genom att förmå den att flina åt olyckan, och att skrattet fyller en författares plånbok oändligt mycket fortare än tårame göra det, det tänker ej de applåderande på.
Fru Nybloms uppsats får jag för öfrigt rekommendera till genomläsning.
Ben är både karakteristisk och tankeväckande, ehuru ej alldeles i den menings som dess författarinna trott.
Och efter jag nu kommit in på att vara stygg mot det täcka könet, så måste jag som kommentar till nämnda uppsats påpeka, hvad Lea hade att i ämnet yttra (i en af den omtyckta författarinnans förtroliga bref till Emma).
Efter att ha komplimenterat förf.
till den der uppsatsen i Ny svensk tidskrift, menade hon, att när man sett en pjes, sådan som » Sabinskomas bortröfvande », — till skilnad ifrån Vildanden
— dä känner man sig så lättad och frigjord, så att man till och med kan gå åstad och göra en god geming.
Men när man blifvit uppskakad i sin själs innersta af Vildjtnden — då känner man sig alls ej kallad att arbeta ute i verlden — var det så?
Skulle det vara derför att Gregers åtgöranden bära så dålig frukt?
I så fall låtom oss ej bära oss åt som Gregers.
Ty andra sätt finnas.
För en kritiker borde det också finnas andra sätt att träda fram än att slå ned allt, som ^går i samma hjulspår som hennes eller hans egna åsigter.
Man må skrifva recen-sioner eller böcker, så bör man väl ha så pass mycken urskiljning, att man kan högakta en dikt, sknfven till och med i den riktning, som man sjelf ej för allt i verlden vill tillhöra.
En kritiker sådan som ' Georg Brandes har skrifvit fullkomligt oveldiga uppsatser om romantikeme.
Men den vanligaste kritiken blir sällan annat än ett tillkännagifvande af att den enskilde kritikern ej känner sig tilltalad af det eller det, som han läst.
Han har förutfattade åsigter.
Skrif-ver författaren i en annan anda, så blir han illa åtgången, skrifver han så, som kritikern vill, far han vackert betyg.
För öfrigt är det ju en rén slump, om en bok blir väl eller illa omtalad i tidningarna.
Det beror på hvem som får skrifva om den.
Det beror också på .annat.
Under min stockholmstid utkommo samtidigt två novellsamlingar, båda skrifna af gröngölingar.
Den ena boken var venster-sinnad men ganska tam, den andra mycket häftig och mycket röd.
De blefvo recenserade i en och samma genomkonservativa tidning.
Den tama boken blef nedgjord som ett genomdåligt arbete, den röda prisad som ett godt verk.
Jag vet också orsaken till denna dom, men den var af så personlig natur, att den ej skall berättas här.
Det är kändt, huru skaldernas skrå i alla tider varit dödliga fiender till herrar kritici, och att vänskapen från de sistnämndas sida varit af ett något egendomligt slag.
Till och med hos erkändt store skalder och författare sitter oviljan mot dem, som förföljde dem i ungdomsåren, ofta qvar hela lifvet igenom.
Runeberg tålde aldrig kritici, Andersen snärtade dem gerna, när han så kunde, och Ibsen och Georg Brandes ha i godt minne, hvad man sagt om deras arbeten.
Tidnings- och tidskriftskritiken är naturligtvis af vida olika slag, allt efter organets ståndpunkt.
Och äfven der denna är gifven, blir utgången af en literär dom ofta beroende på många förhållanden, som en utomstående ej kan känna till.
En författare blir lätt ursinnig på allt hvad granskare heter och omtalar dem i allmänhet i föga väl valda ordalag.
Att han kan förledas till att skära dem alla öfver en kam, är förklarligt nog, ehuru han naturligtvis gör orätt derutL Till sin ursäkt kan han anföra, att flertalet af dem, som kalfatra honom sjelf och hans samtida gröngölingar, så ofta döma alla efter en.Han bör dock akta sig förde fel, han påbördar sin motståndare.
Men ett slag af kritici har han enligt min åsigt rätt att vara vred på.
Jag vill säga den klick, som utmärker sig genom den öfverlägsna knarrigheten mot att något nytt vågar sig fram.
En recension, skrifven efter den klickens coutume, böljar med en inledning om förhoppningar, gifna af den unge telningen, förhoppningar, som tyvärr blifvit dåligt fylda.
Så nittiofem rader (å 10 öre raden) om hvilken ovärdig afkomma denna ungdom är af idel aktningsvärda fader och idel vör-diga mödrar.
Ett halft medgifvande följer sedan på den hundrade raden, att det i den nya boken fins en half sida, som kan läsas med något obetydligt nöje, och att det fins en sida, som.kan läsas högt inom familjekretsen.
Och så slutar det hela med ett välvilligt råd till författaren: skrif ingenting dylikt mer, pojkvasker, du som ändå har ett godt litet frö i dig.
Upp med dig på parnassen, om du kan, svenska folket står och väntar!
Jag ser, hur den unge författaren läser och läser — såvida han bryr sig om att läsa recensioner om sig sjelf
— och när han kommer till slutet, har han läst en hel rop om gröngölingarna men ingenting om sin bok, icke én vad om sin bok.
Jag, som visserligen äfven skrifvit kritiker efter bästa förmåga och kanke äfven varit orättvis och ensidig, vågar påstå, att en ung författare, han må skrifva bra eller dåligt, har absolut ingenting att lära af denna klicks kritik, jtist • derför att den sällan eller aldrig påpekar de brister han verkligen har utan endast säger » det är misslyckadt, derför att jag finner det misslyckadt. » “
Jag tycker också att det är misslyckadt, ja rent af sorgligt.
Visste dessa herrar kritici blott, hur mycket ondt de åstadkomma, ej genom att de icke berömma utan genom att de kringå saken och ej hålla sig till det, de borde tala om!
En nedsättande kritik, som ej gifver skäl för det ringaktande utlåtandet, gör endast föremålet för detsamma bittert och hänsynslöst och ger honom nya vapen i händerna.
Något godt växer aldrig ur en slik framfard.
Derför menar jag, att en författare gör bäst i att helt och hållet ignorera den missbilligande kritiken, då denna uppträder i nämnda form.
Vill han akta sig från att blihätsk och mista sitt Mska mod, som skapar framgång, då bör han undvika denna slags kritik.
Men med den kritiken menar jag ej den konservativa, i allmänhet taget.
Ty det skulle ej falla mig in att förneka en konservativ granskare oveld, billighet och aktning för
först egnas ett arbete, stå ofta
_ ___ _0_______0 _________ ill det som kommer att blifva
det bestående domslutet om det samma.
Jag vill exempelvis påminna om huru man skref om » Mäster Olof », då detta om en mäktig ursprunglighet vittnande drama först utkom på trycket Arbetet, fick man då läsa (i kalendern Nornan), är » i de första akterna rätt lofvande » (rätt lofvande!
) » men sedan blir stycket allt mera oklart, h varigenom intresset mattas.
Karaktersteckningen ... utförd på ett sätt, som in-gifver förhoppning att författaren ... skall kunna skänka vår ... dramatiska literatnr mera betydande verk än detta förstlingsarbete. »
Och detta var långt ifrån det minst gillande, som^ytU ' rades om Mäster Olof.
Exemplen kunde bli många.
Jag tar i högen och vill då påminna om, huru herr Levertins noveller, dem ingen opartisk väl kan helt och hållet frånkänna förtjenst, af en stockholmstidning affärdats i förbigående med ordet » talanglösa » — eller hur herr Nordensvan fick beröm, medan han skref puerila romaner utan någon sjelfständig uppfattning, men huru hans mogna arbeten numera få allt annat än välvilliga domar i just samma tidningar, som förr mottogo honom så vänligt.
Det är ju sjelffallet att tidningskritiken i många fall ej kan vara så djup.
En tidningsskrifvare kan tvingas att utföra sitt arbete med stor hast, och under bråda tider, såsom då julfloden kommer, måste han kanske skrifva, innan han hinner tänka sig in i det han skrifver.
Men om han hyser någon aktning för sig sjelf såväl som för dem, öfver hvilkas verksamhet han har att afgifva ett offentligt utlåtande, så dömer han ej öfver det arbete, han hafsigt bläddrat igenom, utan han nöjer sig med att tala om dess tillvaro och om dess innehåll.
Vanan att skrifva om böcker gifver också en viss säkerhet.
Den som ytterst samvetsgrant böijat, slutar kanske med att döma ogeneradt efter ögonblickets intryck, efter sitt
skulle hans meningar äfven ejlynne for tillfallet, efter personliga känslor for eller emot författaren, efter sin eller hans partiståndpunkt eller efter sin tidnings farg.
Det är lätt att skrifva nedsättande kritiker.
Dertill fordras egentligen endast knarrig öfverlägsenhet och elakt lynne.
Har man dertill sjelf försökt sig på sjelf-ständigt literärt författarskap och totalt misslyckats, då går det utmärkt att slå ned dem, som ha djerfhet att vilja lyckas.
Det är det sorgliga i åtskilliga granskningar inom vår press — lyckligtvis dock ej i alla — att granskaren vid bedömandet af en bok visar det mest suveräna förakt för författarens tänkesätt.
Då hela boken utgått ur en uppfattning, olika mot kritikerns, då författaren söker sådant som kritikern anser vara onödigt att söka, då författaren sätter det högt, som kritikern sätter lågt, och anser det obetydligt, som granskaren prisar såsom det allra mest eftersträfvansvärda, då är det ju sjelfklart att de båda ej skola komma öfverens.
Men något meningsutbyte blir ej af, utan kritikern förklarar helt enkelt, att författaren skrifver dåligt eller att han alls ej kan skrifva.
Skäl gifver han ibland för den åsigten, ibland ej.
Dermed är saken afgjord, ty författaren står ju rättslös inför den dömande granskaren.
Försvara sig får han inte.
Skulle han försöka det, så bléfve han i alla fall den lidande, då nian känner, huru i en polemik mellan en tidning och en utanför stående det alltid är tidningen, som far sista ordet.
Om kritikens mål har ofta på senaste tid blifvit taladt Man har sagt, att kritikern ingen domsrätt har, att han hvarken bör rosa eller tadla, åtminstone då det ej gäller absoluta mästerstycken eller absoluta fuskverk, utan söka visa fram hvad författaren haft för afsigt med sitt arbete, söka visa hans mål och hans medel.
Detta är svårare än att skolmästra.
Man har till och med vågat begära, att kritikern skall gå till sitt värf med någon liten smula kärlek till det ämne, han skall skrifva om, att han ej må gifva nycker, dåligt lynne eller hämdlvstnad luft på författames bekostnad, att han ej må, om han till exempel älskar Dickens, sabla ned dem, som ej skrifva likt Dickens, och att om han tvärtom misstror en annan uppfattning, han ej må döda en hvar, som af öfvertygelse råkar ha just den uppfattningen.
Ty något berättigande måtte väl deras öfvertygelse ha.
Dengranskare, som vet med sig, att han är ensidig, att han ej förmår se det goda i den riktning, han en gång lärt sig anse förkastlig, han borde väl, om han vill vara rättvis, afhålla sig från att skrifva om detta, som han ej mäktar bedöma något så när allsidigt.
Men hur en kritiker än skrifver, så är det alltid han som får rätten på sin sida.
Allmänheten tar som bekant ej del i frågan.
Några af vännerna till författarens författarskap ondgöras kanske öfver hvad som stått i tidningen om en bok, som de funnit helt olika mot hvad granskaren upp-gifver, men den öfriga publiken som läser hvad i tidningen står, tänker: » jaså, det är en dålig bok, » och läser den ej.
Och granskaren har då gjort, hvad i hans fönnåga stått för att hindra en författare att bryta sig väg.
Yill den kritiker, som så gör, hindra vår literatur att växa?
Hvilken förolämpning!
Nej, han vill endast leda literaturen i de rätta fårorna, han vill hindra ogräs att spira upp jemte den möjligen befintliga goda säden.
Han har således de bästa afsigter, han också.
Gamle Holberg yttrade en gång att censorerna på hans tid slogo larm så ofta de i en ny bok fingo läsa något, som de icke visste förut.
Det fins dylika censorer än, och man ville önska om dem detsamma som Holberg önskade om sina samtida granskare: att de skulle se till att man ej fick trycka dåliga skrifter eller gamla utslitna saker eller sådant, som är stulet från andra författare.
Jag vet full väl att kritikerns yrke är svårt för den, som vill höja sig deri till en verkligt god ståndpunkt.
Dertill fordras mycket studium, mycken bildning, mycken förmåga att sätta sig in i andras åskådningssätt, att teckna hvaije tid och hvaije individualitet med dess egna farger.
Dertill fordras äfven att vara en man för sig.
Men just derför att kritikerns kall är så vigtigt, just derför borde den, som omfattat det, vara ytterligt finkänslig såväl som samvetsgrann.
Och aldrig borde det kallet tagas som någon reträttplats.
Jag kan ej afhålla mig ifrån att här aftrycka hvad en svensk samtida skref till mig för en tid sedan.
Brefvet — som jag har upphofsmannens tillstånd att göra med hvadjag vill — är ganska betecknande.
Han talar der om literär kritik:
» Inte begär jag beröm », säger han » men jag begär heller ingens lof att få skrifva som jag vilL Jag skrifver ju ej på nåder och ej för den, som ser på mitt arbete med ovilja.
Jag skrifver för de unga, som vilja framåt, för dem, hvilkas tankar jag kan fånga och som skola förstå, hvarför jag skrifver just så som jag gör.
— — Nej bevars, intet öfverdrifvet beröm!
Ä ’ vi några storheter kanske?
Vi skrifva som paddor, tycker jag.
Ha vi fått några smådrag ur verkligheten, så ä ’ vi genast nöjda och glada.
Nej, paddor ä ’ vi.
Läs Turgeniew, skildra samtidens karakter så som han gjort det Då ä ’ vi inte paddor längre.
Men vi sträfva dock och knoga — och det vilja vi ha erkändt »
Med anledning af något som passerat kort innan brefvet skrefs, yttrade samma medlem af de gröna: