Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det sednare har vårt financetillstånd tillkommit genom Ständernas excltisiva förvaltning, och vid dennas nu erfarna resultater är väl högeligen påkalladt att upphäfva en exclusiv befattningsrätt, som så verkat.
En talare har med den Iros honom vanliga och Utmärkta skicklighet utvecklat ert theori, enligt hvilken Konungamagten borde i möjligaste måtto aktas för en denna magt menlig beröring med opinionen, hvilken, i sitt närvarande bildningsstadium, icke alltid förstod att finna skulden till ondt hos den verkligen skyldiga.
Jag deremot anser, att allmänheten hos oss oftast, och synnerligast i financeämnen, ganska riktigt urskiljer hvad Regeringen , hvad Ständer skylla.
För öfrigt alstrar ju nämnde theori det Corollarium, att, till Konungamagtens fullkomligaste förvaring emot ifrågavarande menliga contact, all magt hör densamma fråntagas, i hvilket fall jag, med mitt ökända nit för egentlighet i redaclioner, skulle reservera mig derhän, att, till missförstånds undvikande, Konungamagten finge upphöra att heta magt.
Jag hade icke den fördelen att bevista sisth Riksmöte; men jag har mig nogsamt bekant, hurusom myntbestämningen med, snärt sagdt, enhällig häftighet af samtliga Stander åtråddes; hurusom Konungens betänkligheter vid detta foretag hufvudsakligen genom denna enhällighet öfvervuHnos, och hurusom ändringen i Reg.F:s 73 §. lika enhälligt 4 H. <7 Den u Mars f. m. af Ständerna föreslogs; hvarjemte jag är berättigad till mera än presumtion, att denna Ständernas redebogenhet att åt B.egeringen inrymma medverkan i Bankens förvaltning väsendtligen medverkade till Konungens samtycke att omsider sanctionera den myntbestämningslag, hvars lyckliga verkställighet så betydligen skulle bero af den Bankstyrelse, för hvars ändamålsenlighet Konungen genom den Honom erbjudna (icke af Honom begärda) delaktigheten deri nu vann en förut saknad säkerhet.
Sannerligen, mina Herrar, om vid sådana antecedenter vi nu afslå, hvad vi i så måtto för 4 år sedan sjelfva yrkade, uppkommer ett förfaringssätt, om hvilket historien skall anteckna ett omdöme, hvilket blifver allt annat än fördelaktigt.
Likaså skall Svenska allmänheten döma, och äfvenså den utländska opinionen; och åt våra ovänner utomlands bereda vi en anledning till innerlig och ganska grundad glädje.
— Tillåten mig, mina Herrar, hålla mig förvissad, att J icke tilltron mig ett obehörigt krus för utländningens tanka, och alt jag derföre, alldeles obehindrad af farhåga för sådan misstydning, yrkar, att utländska opinionen om oss är något, som verkligen förtjenar att i sin mån beaktas.
Det är icke likgiltigt, hvad utomlands dömes om Svenska Ständernas consequens, om deras stadga i beslut, om deras fasthet i ord och aftal, men synnerligast om deras förfaringssätt i anseende till sin Konung.
— Utländska opinionen om dessa förhållanden bildar ovedersägligen styrka eller svaghet, och bildar ettdei-a i verkligt materielt hänseende, ja, så verkligt, som mångå millioner mer eller mindre i skattkammaren och mångå tusen man mer eller mindre i Armeens leder.
På dessa grunder besvär jag
Ståndet att bifalla nya redactionen af Beg.Fts 72 §.
— Af möjligheten att, på sätt oss sä ofta händer och hända måste, tidender under denna öfverläggning hutlanda örn afslag på andra rum, svalnar icke min åtrå efter Ståndets bifallande votum; den eldas tvärtom deraf.
Grannlagenhet och aktning för MedStänders yttranderätt förmena mig att utveckla denna min åsigt.
Jag tänker, att Ståndet ändå uppfattar den.
Jag anhåller om proposition till bifall af Beg.F:s 72 §:s nya redaction.
Det vigtiga ämne, som nu är föremål för B., o. Ad:s öfverläggning, hållänge sysselsatt den allmänna uppmärksamheten; mägtiga röster hafva höjt sig emot det ifrågavarande redactionsförslaget, hvilket, då det först föreslogs och antogs, endast motte några enskildas motsägelser, men af de flesta betraktades såsom ett tryggande värn för realisationens bestånd.
Jag bestrider icke pressens pröfningsrätt, jag tror tvärtom, att alla ämnen vinna på undersökning; men då bör den bibehållas inom det rätta förhållandets gräns.
Då vi läst, att Begeringen här skulle eftersträfva en magt, som icke ens Sveri - Den ii Mar» f. m. ges mest enväldiga Konungar sökt tillvälla sig, bör frågan återföras i sitt rätta skick.
Ej nog dermed, att man, vid framställningen af de vådor man förespeglat, förbisett vårt nuvarande statsskick och möjligheten af dessa vådor under en lagbunden Konung: man har isynnerhet förgätit sista Riksdagens tilldragelser; ty den delaktighet i lagstiftningen för Banken, som nu är i fråga, har icke blifvit af Konungen begärd, utan Honom erbjuden och nästan påtrugad, för att nyttja rätta ordet.
En annan ledamot har redan upplyst, huru Konungen länge tvekat att gifva
Sin sanction åt myntbestämningslagen; och jag har vid ett föregående tillfälle återfört detsamma i R. o. Ad:s minne.
Jag anser mig derföre nu blott böra förklara, att hvad förslaget till banklag beträffar, var Konungens första afsigt att uppskjuta med sanctionens meddelande, intilldess han dertill skulle erhålla en grundlagsenlig anledning genom antagandet af den förändrade redactionen af 72 §. Reg.F. Konungens afsigt var också vid sista Riksdagen att binda samma vilkor vid
Sin sanction å myntbestämningslagen; och det var blott till följd af flera aktade mäns till H. M. yttrade farhåga, att oro derigenom skulle uppstå bland folket och att dess ombud hade nästan enhälligt förenat sig om dessa lagar, som Konungen afstod från sin tvekan och lemnade sanctionen.
Men om nu de, som utom oss tala om utlagda snaror å Regeringens sida, ville göra jemnförelse emellan hvad vid sista Riksdagen framställdes såsom Nationens önskan och de läror, som de nu sjelfva vilja göra gällande, skulle de snarare kunna tillskapa anledningar till snaror emot Konungen, med syftemål att, sedan sanctionen vunnits, skulle den erbjudna garantien sättas åsido.
Men sådana misstankar kunna icke uppstå hos Svenska folkets Konung; de kunna ej heller uppkomma hos Svenska folkets ombud, utan att kränka det förtroende, som från urminnes tider varit fästadt vid Konungaord samt Svenskmannatro och ära: en ära, hvarom en af våra största skalder så skönt säger:
"Blank är hennes shöld som solens, öppna hennes anletsdrag/'
På denna sköld kunna inga fläckar komma; öfver dessa anletsdrag inga moln spridas!
Och om de någon gång framdeles skulle uppstå, hoppas jag, att de åter snart skola förjagas genom inbördes förklaringar och ömsesidigt förtroende båda Statsmakterna emellan. —•
Efter allt hvad som redan blifvit ordadt i detta ämne, vill jag blott tillägga några anmärkningar vid hvad som blifvit yttradt emot den föreslagna redactionen.
Jag framstår nu icke i egenskap af Konungens Rådgifvare för att försvara någon K. Propos.; det är som
Riksdagsman jag anser mig böra framställa min enskilda åsigt.
Utan att härvid återgå till fordna tider och upptaga då begångna misstag, emedan alla böra finna det vara lättare att efter stormen bedöma förhållandet, än att handla Den ii Mars f. m. under det den hviner rundt omkring i all sin häftighet, tror jag, att man af erfarenheten kan hemta stöd för beliofvet af nya garantier för Banken emot dem, som hittills funnits5 och som jag trott mig finna dessa garantier i den nya redactionen, anser jag densamma böra antagas utan någon våda, emedan båda Statsmagtefna, enligt denna redaction, motväga hvarandra.
Då Konungen med Ständerna delar den lagstiftning, som skyddar lif och egendom, synes han äfven kunna hafva del i lagstiftningen för Banken, som så starkt ingriper i myntvärdets upprätthållande och, till följd deraf, i äganderätten.
Konungen kan ej heller någonsin hafva interesse att missbruka denna andel i lagstiftningen, emedan alla näringars lif och kraft deraf bero.
Jag tror således, att om §. antages, skola äfven de, som nu hysa en motsatt tanka, sedan de lugnat sig, sjelfve förvånas öfver de vådor, som de befarat; men jag högaktar likväl hvarje opinion i en fråga af denna vigt.
För min del tillstyrker jag antagande af den nya redactionsförändringen, och anhåller om Hr Gr. och Landtmls proposition derå. Gr. af Ugglas, Gust,:
Uti en fråga, hvarå uppmärksamheten blifvit så allmänt fästad, anser jag som en slags skyldighet att öppet uttala den åsigt, efter hvilken jag kommer att afgifva min voteringssedel.
Vid sista Riksdagen ansågo R.
Konungens deltagande i lagstiftningen för Banken såsom en väsendtlig garanti för den beslutade myntbestämningen, och i denna anda uppgjordes äfven förslaget till ny redaction af 72 §.
Reg.F. Jag delar visserligen Gr.
Cronhjelms ledsnad deröfver, att utvexlingen ej koni att äga rum vid den af Ständerna påräknade tiden; men jag kan ej instämma deruti, att det ifrågavarande redactionsförslaget stått i något så gifvet sammanhang med utvexlingen, att för dess antagande skulle erfordrats, att utvexlingen redan varit börjad; tvärtom hade Ständerna troligen, om det stått ideras magt att vid sista Riksdagen antaga denna §., då antagit den.
För min del hyser jag samma öfvertygelse nu som då, och kan ej se någon våda af förslaget, enär å ena sidan R.
St. hafva rätt att säga nej till alla från Konungen framställda förslag, som icke öfverensstämma med deras egen åsigt, och det å andra sidan ej är tänkbart, att Konungen skulle vägra sanction åt R.
St:s beslut, med mindre Bankens förmåga att göra rätt för sig derigenom skulle äfventyras; och att så beskaffade beslut ej komma till verkställighet, anser jag som en lycka.
Deremot finnér jag flera fördelar af K onungens delaktighet i bancolagstiftningen; jag vill likväl icke upptaga tiden med att anföra alla, utan blott erinra om ett par.
Alla menskliga åtgärder äro underkastade misstag, såväl regeringars som representationers; men äfventyret af misstag måste alltid vara mindre, der två sammanstämmande auetoriteter erfordras för beslutet.
En annan fördel, som jag icke anser bland de mindre, hvilka man af åter - Den ix Mars f. m. i33 förd reda i myntväsendet bör kunna påräkna, är tillgång på främmande capitaler till lägre ränta, än den lii t ti I Is bos oss gångbara; men härtill erfordras, att utländningen skall hysa förtroende till Bankens säkerhet och till dess ordentlighet i fullgörandet af sina skyldigheter, och för stadgandet af en sådan opinion hos utländningen, anser jag
Konungens garanti och delaktighet i bancolagstiftningen vara af största vigt.
På dessa skäl röstar jag för den nya redactionen.
Här har redan blifvit yttradt så mycket å ömse sidor i afseende på vådan af den ifrågavarande §., att jag i den delen har föga att tillägga; jag vill derföre blott till besvarande upptaga de hufvudsakligaste emot mig gjorda inkast.
Hr Rosenblad har ansett den ansvarighet, sorn skulle blifva pålagd Konungen och Dess Rådgifvare, innebära en ytterligare garanti för myntets bestånd; och då jag uppslår grundlagen för att forska efter denna ansvarighet, ser jag väl en ansvarighet för Konungens Rådgifvare der vara utstakad, men i verkligheten har jag icke kunnat uppfatta denna ansvarighet, hvars illusion, äfven om den sträckt sig till och med till justeringsdagen afRiksrätts-protocollet, likväl då återfallit till sitt rätta intet.
I sjelfva verket finner jag således correctivet ensamt i Rådgifvarnes egen heder, uppsporrad af allmänna opinionen, men icke uti constitutionen; hvadan jag icke heller kan med Hr Rosenblad finna någon säkerhet från den sidan.
Hr Rosenblad har äfven hemställt, om ett strypsystem från R.
St:s sida vore bättre, än från Konungens.
Jag har i sanning aldrig vetat af någon böjelse för strypsystem hos R.
St., och jag kan ej betrakta Hr Rosenblads yttrande annorlunda, än som en bitter ironi öfver de millioner, som blifvit utkastade i all slags låne- och skatteväg.
Jag kan således ej tro, att någon fara är för handen, att Ständerna skulle begagna sin magt till indragning af rörelsecapitalet; men deremot skulle de, genom ett blott veto å Konungens sida, äfven komma till korta med den hittills nyttjade methoden af en oupphörlig sedelutgifning, och härtill vore detta veto, som jag önskar, också tillräckligt.
Samme talare liar äfven ansett såsom en helsosam åtgärd att taga 3 millioner ur Banken såsom årligt förskott på statsintraderna, emedan skatterna skola ligga några månader hos uppbördsmännen.
Jag vet likväl icke till hvad nytta eller till hvad särdeles behof ett sådant förskott skulle erfordras, då vi af Rikshufvudbokslutet se,'att Statsverket har just för detta ändamål en år från år löpande behållning af 5 millioner.
Slutligen har Hr Rosenblad talat om de 20 sekler, hvarunder Svenska folket ägt bestånd och sett det säkraste stödet för sin sjelfständighet i kärleken och förtroendet till Konungamagten.
Äfven jag önskar, att detta lyckliga förhållande måtte fortfara, och jag hoppas, att samma kärlek och förtroende, som hittills ägt rum utan den utsträckning i Konungens rättigheter, hvarom nu är i34 Den ii Mars f. m. fråga, jemväl hädanefter skall blifva en borgen för Svenska folkets bestånd i sjelfständig förening med Konungen, äfven om den nya grundlags-^, icke blifver antagen.
Hr v. Hohenhausen har yttrat sig om otillräckligheten af Ständernas garanti för Banken, och Frih. v. Stedingk har för samma ändamål åberopat anslagen till Götha canal.
Jag ber att härvid få återupptaga hvad Hr Lagerhjelm redan anmärkt, att då R.
St. år 1809 i behofvets stund beslutade sig för sedelutgifning, beslöto de tillika ett amortissement, och att det var genom Regeringens proposition om millioners anslag till Götha canal, som amortisscmentet förlorades.
Hohenhausen har vidare sagt, att nationen väntar på den garanti, som ifrågavarande grundlagsförändring skall medföra.
Jag vet icke hvad nationen i detta afseende väntar; jag tillhör ej de embetsmän, som hafva till åliggande att tillse communernas behof och att tolka deras tänkesätt.
Jag tror likväl ej, så vidt jag kunnat inhemta kännedom om nationens tänkesätt, att någon sådan väntan äger rum; och mig synes, att den värde talarens uppgift härom kan qvittas med min, då vi väl alla tala endast efter vår egen uppfattning af folkets behof.
Samme talare har äfven erinrat om Malmö Discont och vådan af privata actieägares intagande i Banken.
Mig förefaller det i sanning besynnerligt, att då man talar om realisationen såsom en morgonrodnad för privatbankers uppkomst, vill man likväl ej vidkännas några enskilda actieägare i R.
St:s Bank; jag kan ej förstå, huru en inrättning, som på ena sidan af realisationsbyggnaden framställes såsom nyttig, kan vara farlig på den andra.
Ytterligare har samme talare sagt, att den nya §. vore ett nyttigt band på Ständernas magt öfver Banken.
Jag vill härvid blott anmärka, att all magt kan missbrukas; men att 16 §., efter mintanka, redan lägger tillräckligt band på Ständernas ifrågavarande magt.
Frih. v. Stedingk har yttrat sig i samma anda, då han anmärkt, att jag vid andra tillfällen talat emot enväldet, men här skulle ifra för detsamma.
Detta s. k. envälde, som nu är i fråga, är likväl, efter min öfvertygelse, ganska constitutionelt, såsom grundadt på ett contract och en afvägning af ömsesidiga rättigheter Statsmagterna emellan, som jag för min del önskar måtte förblifva orubbad; men då Frih. gjort mig den rättvisan att hafva ifrat emot enväldet, och då han gjort sig sjelf den rättvisan att häri hafva delat mina åsigter, skulle jag tro, att han bort finna mera skäl att vända sig emot det verkliga enväldet, som förefinnes i vår oeconomiska lagstiftning, ensamt nedlagd hos Regeringen.
Boye åter har sjelf medgifvit, att redactionen af den föreslagna §. icke är god, och detta medgifvande utaf en man af Frihts talang och yrke som jurist synes redan vara tillräckligt skäl till redactionens förkastande; ty jag kan icke förstå, huru man, med något anspråk på giltighet, skall kunna säga: denna redaction duger icke, men sådant kan Den ii Mart f. ra. i35 afhjelpas genom den organiska banklagen; enär fråga på ena stället är om grundlagen, som elter ordalydelsen, d. v. s. efter dess redaction, skall tolkas, men på det andra om en civillag, som kan vid hvarje Riksdag ändras efter den tillfälliga majoriteten hos 3 Stånd.
För öfrigt lyckönskar jag Frih.
Boye, såsom en gammal man, att hafva kunnat utbyta rol med mig och se idel ljus, der jag, ehuru ung, linner skäl till farhågor och vådor. — Gr. Löwenhjelm har såsom ett sällsynt förhållningssätt ansett, om R.
St. vid sista Riksdagen, för att erhålla Konungens sanction till myntbestämningen, skulle hafva antagit den föreslagna nya redactioncn, men nu ville afslå den, och Gr. har trott, att ett sådant förhållande emellan Statsmagterna skulle mägtigt inflyta på våra utländska fienders opinion om våra krafter.
För min del hoppas jag, att då våra fiender en gång komma att pröfva våra krafter, skola de finna dem både tillräckliga och eniga; men om dessa utlänningar icke veta, att en grundlagsfråga kan, såsom antaget förslag, hos oss hvila från den ena Riksdagen till den andra och dock afslås, utan att derföre splittring emellan Regering och Folk äger rum, bevisar sådant endast, att de begått ett misstag, som vår Representation icke bör afse.
För öfrigt vill jag, lika med II. Ex. Ilr Gr. af Wetterstedt, icke se några snaror å någondera sidan och allraminst här, då Konungen gaf sin sanction med kännedom, att det då preliminärt antagna grundlagsförslaget kunde vid denna Riksdag afslås; måhända skulle man snarare hjt kunna hänföra, att Konungen tillförne, eller 1812, af Ständerna lånat en magt, som ännu icke blifvit återgifven.
Jag erkänner öppet, att då denna nya redaction vid sista Riksdagen först föreslogs, ogillade jag densamma, men gaf sedermera vika för andra personer, till hvilkas större erfarenhet jag trodde mig kunna sätta tillit, då de förklarade, att här endast vore fråga om ett veto, och jag röstade då för förslaget; men detta hindrar mig icke att nu, efter närmare pröfning deraf och tidsförhållandena, följa min öfvertygelse om pligt, som fordrar förslagets afstyrkande på det allraliögsta.
Jag har likväl aldrig sagt, att förslaget tillkommit i följd af någon önskan hos Konungen om magtutvidgning; jag tror mig tvärtom specielt känna, att Konungen aldrig önskat mer än ett veto; men då redactionen innehåller vida mer och skulle kunna begagnas till en verklig magtutsträckning, finner jag, med hänseende jemväl till Ilr v.
Ilohenbausens yttrande, hvari jag fullkomligt instämmer, att fädernas missgerningar ofta återfalla på barnen i 3:dje och 4:de led, just häruti skäl till afslag å det nya redactionsförslaget.
II. Ex. Ilr Gr.
De Geer, Carl: Då R. o. Ad. vid sista Riksdag fattade sitt beslut om myntbestämningen, var det mig ej tillåtet att yttra min enskilda åsigt; jag hade då den dyrbara hedern att söka förena de många och olika me - 136 Den ii Mars f. m. ningar, som ville göra sig gällande.
Men jag bekänner, att jag aldrig med mera tillfredsställelse stadfästat något af 11. o. Ad. fattadt beslut, emedan jag deri såg grunden lagd folden enskilda medborgarens trygghet i alla företag af både enskild och allmän beskaffenhet.
I sammanhang med detta beslut föreslogs då den nu ifrågavarande förändrade redactionen af 72 §.
Reg.F., och jag har med all den uppmärksamhet, som detta vigtiga ämne klafver, med all den tankekraft, som Försynen mig förunnat, begrundat frågan; men långt ifrån att i förslaget finna några vådor eller skäl till farhåga, nu eller i framtiden, har jag deri blott funnit en återhållande kraft, som synes mig både nyttig och nödig, i händelse framdeles sådana beslut ånyo kunde från R.
St:s sida komma i fråga, som voro menliga för Banken eller Rikets penningeväsende.
Jag finner ock i detta förslag en stor och kanske den största garantien för framgången och beståndet af en realisation , som jag så innerligen önskar se befordrad, att jag skulle förebrå mig, om jag ej vid detta tillfälle sökte att understödja antagandet af en grundlagsförändring, som, efter min tanka, skall dertill betydligt medverka.
Jag hyser emedlertid all aktning för andras olika meningar, öfvertygad, att samma motiv leder oss å ömse sidor, nemligen önskan att ernå det rätta och allmänt nyttiga.
På grund af dessa af mig anförda skäl, samt i följd af min öfvertygelse om det rätta i denna fråga, röstar jag för antagandet af den nya redactionen och anhåller om Hr Gr. o. Landtmts proposition till bifall derå.
Hr Lefre'n, Pehr:
Äfven jag hade ämnat försöka en utveckling af de grunder, hemtade från omlankan för myntvärdets upprätthållande och Bankens säkerhet i framtiden, som tala för bifall till det nya redactionsförslaget; men då R. o. Ad. redan hört så många af dessa skäl framställda, vill jag bespara Ståndet att höra antingen samma sak, sämre utförd, eller omständigheter af mindre vigt.
Jag inskränker mig derföre till att uttrycka min enskilda opinion, hvilket jag anser som en pligt, emedan jag vid sista Riksdag, likasom nu, haft den äran att deltaga i arbetet inom de Utskott, som behandlat realisatiohsfrågan.
Jag får således förklara, att jag lemnar min röst för det ifrågavarande förslaget, såsom ett af de klokare, som blifvit framställda tillbetryggande af realisationens bestånd.
Äfven jag anser som en pligt att i korthet redogöra för mitt votum i denna fråga.
Vid sista Riksdagen sammanlänkades, jag vet icke af hvad skäl, realisationsfrågan med en begäran om Konungens sanctina å lagar för Banken och myntbestämningen.
Den Riksdagen var, såsom jag från början fann och äfven yttrade, märkvärdig isynnerhet för
Ständernas misskännande af deras magt Den ii Mars f. m. magt och försakelse af deras rättigheter, och denna begäran om Konungens sanction till myntbestämningslagen, är ett bevis derpå.
Att nemligen en sudan sanction icke hade bcliöfts, linnes tydligast af den iNäd.
Skrifvelse, hvarmed K. M. d. ig Febr. 1823 till R.
St. öfverlemnade FinaneeCommittcens betänkande; uti hvilken Skrifvelse yttrades följande märkliga ord: ”Enär Regeringsformen åt R.
St. förbehållit ”att, utan något K.
M:s deltagande, besluta i ett ämne, som ”så högeligen rörer Nationens väl, afhållen K.
M. sig från ”alla anmärkningar om de åtgärder, som i detta afseende ”böra vidtagas.”
Samt vidare till slut: ”Och K.
M. skall ”anse för ett nöje peli en pligt att med R.
St. medverka till ”dessa ändamål vid alla tillfällen, då R.
M. be”gära råd eller biträde.” Konungen fann således sjelf, att han icke, efter grundlagen, hade något att syssla med financerna.
Men sista Riksdagens Ständer, hvilkas pluralitet tycktes hafva varit intagen af den tro, alt högsta upplysningen fanns hos Ministeren, misskände, som sagdt är, helt och hållet sina rättigheter i detta afseende och visade en eftergifvenhet, hvarå det icke är ovanligt, att en reaction följer.
Sedan Ständerna hade begärt den, i min tanka, onödiga sanctionen, sades Konungen tveka att den meddela.
Dä påfanns det nu ifrågavarande förslaget om ändring af 72 §., och sanctionen erhölls.
Jag ansåg aldrig denna grundlagsförändring vara nödvändig, ens för stiftandet af myntbestämnings- och banklagarna af d. 1 Mars, ännu mindre för utförandet af realisationen, hvilken jag ansåg R.
St. hafva kunnat verkställa på egen hand.
Oaktadt jag icke var tillfullo nöjd med redactionsförslaget, medgaf jag likväl slutligen dess godkännande, icke derföre, att jag i grundlagsförändringen såg någon ny garanti mot framtida misshushållning med Banken; ty det var mig ej obekant, att 1776 års realisation förolyckades, icke genom några af Ständerna vidtagna åtgärder, utan genom de af den andra Statsmagten utgifna riksgäldssedlarna; att, hvad i8o3 års realisation beträffar, den redan fått en knäck genom de 7 eller 8 millioner R:dr, som jag vill minnas att Konungen hade år 1808 tvingat Fullmägtige i Riksg.Gont. att assignera pä Banken, samt alt den stora sedelutsläppningen år i8oq, hvaraf den fick sin bane, var en följd af andra Statsmagtens påträngande framställningar.
Jag visste dessutom, att någon sedelutgifning aldrig ägt rum utan Regeringens bifall och merendels på dess förslag, samt att Regeringen tvärtom alltid fordrat vida mer, än som erhållits, så att R.
St. icke gjort sig skyldiga till det klander, de i detta afseende fått uppbära.
Icke heller biträdde jag den nya redactionen derföre, att jag uti Rådgifvarnes ansvarighet väntade någon ny garanti för allmänheten; ty jag visste väl, att åtal för åtgärder, deri begge Statsmagterna handlat gemensamt, icke kunde äga 4 H. 18 i3S Den ii Mars f. m. rum; utan iag gjorde det, emedan jag önskade, att R.