Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Börs från en allmän omstörtning, utan jemväl förekommit deu allmänna oreda och de oberäkneliga olyckor för hela landet, som sannolikt blifvit oundvikliga följder af denna omstörtning; enär berörda kloka åtgärder förberedt stiftandet af Stockholms Garautiförening, som åter gjort det möjligt för flera ansedda och verksamma handelsfirmor att resa sig och återtaga sina affärer; och enär slutligen, om dessa operationer misslyckats, BankoFullm. blottställt hela sin timliga välfärd och måhända sin personliga frihet, kan jag icke annat finna, än att de, för hvad de under så ytterst brydsamma förhållanden vidgjort, förtjena både landets och 11.
St:rs erkännande för skicklighet, nit, omtanka och mod till upoffring för det allmänna, hvarföre och på de skäl i öfrigt, som Prof.
Agardhs och Dokt.
Sandbergs reservationer närmare utveckla, jag röstar för Den 11 Januari e. m. 109 att åtminstone det med 15 röster mot, 14 i Utskrts déeharge-menin» inflickade tvetydiga och inskränkande ordet »i allmänhet» mätte derutur uteslutas.
Genom en tillfäl lighet, som jag beklagar, har mitt namn ej kommit att inflyta bland reservanternas mot denna punkt, sådan den nu nr affattad.
Jag har likväl inom Utskit, så godt jag förmått, sökt motsätta mig införandet i denna slutmening af hvarje ord, som skulle, kunna anses innebära något klander.
Väl har jag biträdt en eller annan af de anmärkningar, som i Bet. blifvit framställda, men detta förhindrar mig ingalunda, då nu ett, allmänt omdöme öfver Bankens hela förvaltning skall uttalas, att fullt erkänna den skicklighet, omtanka och nit,, hvarmed Hrr BankoFullm. skött deras ansvarsfulla kall.
Det lärer ej kunna bestridas, att ställningen under de sednast förflutna åren varit mer än vanligt bekymmersam, men det oaktadt liar Banken, tack vare Fullm:ges omtanka, undgått alla betydligare förluster, bättre än kanske någon vågat förmoda eller hoppats vid slutet af förra Riksdagen.
Hade Hrr Fullm hufvud* sakligast bemödat sig att undvika anmärkningar, genom ett blindt åt lydande af regbtets bokstaf, i stället att i främsta rummet tänka på landets och Bankens briata, så skulle de nu kunnat undgå allt tadel, meu deraf hade troligen följt en vida större penningekris än nu varit händelsen.
Det torde således äfven nu vara billigt, då genom deras kloka åtgärder många olyckor blifvit förekomna och affärsställningen förbättrats, att Hrr Fulim. må komma i åtnjutande af en fullständig décharge.
Jag får således, i likhet med den siste talaren, anhålla om bifall till Utsk:ts förslag i denna punkt, sålunda förändradt, att orden »i allmänhet» derifrån utgå.
Innan öfverläggningen i dag började, hade jag sökt göra mig noga reda för innehållet af hela Betänkandet, .
Jag har sedermera med upmärksamhet afhört diskussionen både på för- och eftermiddagen, men kan omöjligt vika från den slutsats, jag först fattade, nemi. att bifalla Betiink:t i sin helhet, äfven i afs:de på slutpunkten.
Jag anser mig således böra redogöra för den tankegång, som fört mig till ett. sådant resultat.
Att börja med, kan jag icke, i likhet med Hr Printzensköld och Hr Bildt, finna, att en »klandrande ande» genomgår detta BankoUtsk;ts Betänk., men jag har dock tyekt mig förmärka, att tvenne olika idéer under diskussionen i Utskit förfäktats.
Den ena uttryckte deras åsigt, som ansågo, att, då ett Utsk. var nedsatt, för att bedöma Revisorernas anmir, detta äfven borde bestämdt uttala, hvad det i hvarje förekommande fall ansåge vara rätt.
Den andra var ett uttryck af deras känslor, som ansågo, att man, med afs. fästadt pä det utmärkta sätt, på hvilket Fullmäktige fullgjort sitt updrag, i milda ordalag borde bedöma och godkänna deras förvaltareskap.
Då det likväl af ingen kan förnekas, att icke Fullmäktige i visst hänseende afvikit från Reglementets föreskrifter i hvad rörer 107, 109 ochl74§§, och då, oaktadt den förklaring, Fullmäktige, till följd 110 Heil 11 Jan uari e. m. af Kevisis anm. afgifvit, fakta dock qvarstå, hvilka bevisa, att
Fullmäktige ej till punkt och pricka fullgjort sina åligganden, så kan jag för min del icke finna annat, än att Utskit i sin déehargepunkt valt särdeles lämpliga ordalag.
Få samma gång jag framställt dessa mina åsigter i afs:de på Betänkit, ber jag att till alla delar få instämma med dem, som med beundran betraktat hvad BankoFullmige åstadkommit under deras förvaltningstid.
Jag nästan afundas dem, att de kommit i deli ställning, att få inför hela nationen visa, huru de, genom att försaka och åsidosätta egna intressen, satt, så till sågandes, hela sitt fortfarande lifs lycka och välfärd på spel, för att rädda fäderneslandet under denna brydsamma penningekris, hvars symptomer vi hade känningar af ända ner i Blekinge, ja till en så betydlig grad, att jag som Landshöfding började blifva rädd om mitt skinn, i följd af den plats, jag såsom sådan bekläder, och deraf följande ansvar för de medel, som genom utmätning indrifvas, och hvilka till en stor del inbetalas i Privatbanks-sedlar.
Jag är således för min egen del mycken tack skyldig Fullmäktige, och är den första, som vill tillerkänna dem stora förtjenster af deras handligssätt; de hafva obestridligen ådagalagt ovanliga prof på mod, nit och skarpsinnighet i sina förebafvanden, ty när man har kommit till den kritiska omständighet, att föreskrifterna ej räcka till, utan att man är nödsakad att handla på egen hand, och med den öfvertygelse, att det kan kosta förmögenhet, lif och heder, om man misslyckas, då kan man, i synnerhet om man så väl lyckats som Hrr BankoFullmäktige, göra anspråk på loford, och, på mitt sätt att tolka Betänkit, finnes verkligen ganska mycket loford öfver deras åtgärder uttaladt.
Men Fullmäktige måste väl till slut medge, att en obetingad décharge kunde för framtiden innebära ett vådligt prejudikat, emedan man ej alltid kan hoppas att få Fullmäktige, som med sådan framgång öfverträda Ständernas för Bankens Styrelse till efterlefnad ämnade reglemente.
Jag vill återkalla i Hrr Fullmäktiges minne fabeln om Titus Mandus Torqvatus, som, då han hade piskat upp Roms fiender mot sin faders vilja, först blef af honom lagerkrönt för den seger, han vunnit, och sedan halshuggen, derföre att han brutit mot faderns föreskrifter.
Detta straff kan väl icke nu för tiden komma i fråga att tillämpas, men då Fullmäktiges afvikelse från föreskrift dock är af samma natur, som den ofvannämnde Romarens, så synes mig, att
Fullmäktige icke hafva skäl att så illa uptaga, att det i den slutliga déchargepunkten står orden »i all mänhet», när det för Fullmäktige blifvit så vidlyftigt förklaradt, att detta ord endast har hänsyftning till de i några ofvan åberopade §§ antydda åtgärder, som Fullmäktige vidtagit i strid mot Reglementet.
Hr von Eh ren heim, PerJakob:
Då jag tillhört Utskrts majoritet i denna puukt, anser jag såsom en skyldighet att närmare utveckla mina skäl, och det så mycket mera, som det efter min tanke medför ett stort ansvar, att öfver en styrelses förvaltning till principalerne afgifva ett ledande omdöme.
Det är minoriteten, som gifvit detta uttryck »i allmänhet» en skarp accent, som majoriteten Den 11 Januari e. m. lil aldrig ämnat detsamma.
Man har dermed helt enkelt velat från det berömmande omdöme, man ansett sig öfver Fullmäktige böra uttala, undantaga de fall, deruti man nödgats klandra Fullmäktige, och likasom Utsk-.t, så vidt jag förstår, icke utan inkonseqvens kunnat annorlunda förfara, så kan ej eller Ståndet, som godkännt anmärkningarne, utan inkonseqvens borttaga det inskränkande uttrycket, Med »nit och omtanka» menar föröfrigt jag icke blott en god vilja, utan afven ett uplyst omdöme, och vågar jag påstå, att detta äfven öfverensstämmer med allmänt språkbruk, likasom att reservanternes förnämsta skäl emot orden »i allmänhet» dermed bortfaller.
Således kan jag ej annat, än yrka bifall å Utskits Betänk., sådant det nu är affattadt, och vill blott anmärka, i ani. af ett under förmiddagens diskussion fäldt yttrande, att BankoUtsk:t vid alla föreg:de riksdagar gifvit Fullmäktige en amplare decharge, ehuru förhållandena ej varit så brydsamma, som nu; att vid 1847 och 1848 årens riksdag var déchargen så lydande: »Som styrelsen och förvaltningen af B,.
St:rs Bank under tiden från d. 30 Juni 1844 t. o. m. d. 15 Nov. 1847 i allmänhet blifvit på ett tillfredsställande sätt besörjd, samt någon sådan anm. icke förekommit, som, enl.
Utsk.-ts åsigt, bör till åtal föranleda, får Utsk:t hos R.
St:r vördsamt tillstyrka, att Bankens
Fullmäktige måtte för de af dem under omförmälde tidrymd vidtagna åtgärder tillerkännas décharge.»
Här förekommer ordet »i allmänhet», och jag frågar, om denna déchargemening ej i öfrigt är vida mindre gynnsam än den nu afgifna?
Otvifvelaktigt uphör äfven beröm att hafva något värde, om det gifves för allt, ehvad det förtjenas eller icke.
Under diskussionen om Betänk:ts olika §§ hafva hufvudsakligen de Ledamöter upträdt, som antingen varit Fullmäktige eller Revisorer eller f. n. äro Ledamöter af BankoUtsk:t, och hvilka kan man väl anse bättre, än dessa personer, hafva kännedom om alla förhållanden, som ej ens kunna komma till allmänhetens kunskap.
Jag har afhållit mig från att deltaga i debatten om vissa upgifna åtgärder, i fråga om desamma saknat befogenhet eller ej; men då nu den slutliga déchargepunkten är under diskussion, vill jag tillåta mig att yttra äfven min åsigt om densamma.
I likhet med Hrr Dalman och Bildt, anser jag, att det ej tillhör R.
St:r att hålla sig till de särskildta mindre omständigheterna, utan i stället se på förvaltningen i dess helhet, om den nemi. blifvit lyckligt och väl genomförd.
Kasta vi då en återblick på den tidsperiod, under hvilken Fullmäktige utöfvat sin styrelse öfver Bankens angelägenheter, mötas vi ovilkorligen af den i ögonen fällande omständigheten, att dessa Hrr Fullmäktige genom raskhet, mod oeh omtanka hejdade i sin framfart den penninge-epidemi, som under år 1857 härjade i vårt land under namn af krisen, hvilket i första rummet hade på Banken sjelf ett välgörande inflytande, i det att densamma ej gjorde några märkbara förluster.
(Jag kan nemi. ej räkna de 80,000 Mark H.
B:ko för någon betydlig förlust.) 112 De n 11 J annar i f. m.
Jaar får afven förklara, att jas; omöjligt kan fatta de slutsatser, hvartill Hr Nordenfelt kommit, dä han säger. att Fullmäktige Sirö »berömvärda» derföre, att de, för att gagna det allmänna, icke tänkt på, huru de sjelfve skulle blifva bedömda, och tillägger, att lian derföre måste »beundra dem», men likväl vill, att K.
St:r skola uttala ett klandrande omdöme öfver deras förvaltning.
Finner man Fullmäktige vara berömvärde och beundrar man deras förvaltning i allmänhet, måtte man sakna skäl, äfven om man tror sig befogad att förebrå dem brist på förutseende i en detaljfråga, att i décharge-meningen, som afser förvaltningen i sin helhet, inlägga uttryck, som innebära klander.
Berömmande blefve i allt täll icke décharge-meningen, om man uteslöte de klandrande orden »i allmänhet».
Efter mitt föreställningssätt brukar man, då man vill inlägga beröm i en décharge-mening, begagna del ta eller likartade uttryck: »att Fullmäktige med ospard möda, nit och skicklighet utfört sitt värf», och jag går så långt, att, äfven om man så uttryckt sig, man ej i alla fall hade slösat för mycket beröm öfver deras sätt att förvalta.
Jag anser, att i denna fråga R.
St:r böra gå tillväga på lika sätt, som i DéchargeBetnnk.t o.ro Konungens Rådgifvare.
BankoUtskottet har i fråga om Fullmäktiges, likasom Konst.Utskit bör göra i fråga om Rådgifvarnes åtgärder, framhållit alla anledningar till anmärkning; men sedan tillhör det R.
St:r icke att fästa sig vid en eller annan detalj, utan att bedöma om förvaltningen i sin helhet varit nyttig eller ej.
I ani. af hvad jag nu yttrat, ber jag att få instämma i det resultat, hvartill Hrr Dalman och Björnstjerna kommit, att nemi. ifrågavide déchargepunkt måtte, med uteslutande af orden »i allmänhet». antagas.
Raab, hoppas jag att R. o.
Ad. ej måtte bifalla décharge-meningen, såsom den här af Ut.sk:t blifvit affattad.
Den tillkom vid votering inom Utsk:t medelst en rösts pluralitet.
Den innehåller ovedersägligen ett klander mot Fullm., hvilka dock, enligt mitt förmenande, gjort sig törtjenta af något helt annat.
Man säger: »Sedan Utsk:t och Ståndet äro ense att vissa Fullnäs åtgärder icke varit fullt befogade, är det för R. o. Ad. omöjligt att fälla ett mildare omdöme, än att Fullm.-ges förvaltning »i allmänhet» vittnat om nit och omtanka».
Jag hemställer till en hvar af Eder, mine Hrr, om man inom ett så inveckladt verk, som R.
Stms Bank, och under så brydsamma förhållanden, som de vi nyss uplefvat, icke kan sägas hafva utfört sitt värf med utmärkt nit. skicklighet och omtanka, äfven om ett eller annat misstag blifvit begånget.
Huru mycket mera, då de gjorda anraärkningarne alla visa sig vara af särdeles underordnad beskaffenhet.
Eller hvilka äro de förfärliga fel man tillvitar Fulltmge?
De inskränka sig hufvudsakligen till 2:ne.
Det första, att sedelmyntet icke på utsatt tid kommit allmänheten till handa; det andra vexelköpen.
H vad I)«n 11 Januari a. m. na Hvad beträffar det första, tror jag, att hvar och en, som med upmärksamhet genomläst de tre sista revisionsberättelserna, skall finna, att Fullm. gjort allt hvad på dem ankommit, för att genomföra R.
De utskickade genast kunniga personer till utlandet, för att dels underrätta sig om det ändamålsenligaste sedeltillverkningssättet, dels beställa pressar och andra erforderliga redskap hos Frankrikes och Tysklands skickligaste fabrikanter.
Här hemma verkställdes under tiden otaliga försök med olika papperssorter, men de utländska husen upfyllde ej sina förbindelser, pressarne» ankomst fördröjdes i åratal, och då Fullm. icke sjelfve äro mekaniska artister, har jag svårt att inse huru de skulle kunnat förhindra detta.
Då Fullm, lika litet äro pappersarbetare, torde det äfven vara förlåtligt, om de icke förmodat att ett vid Tumba antaget papper sedan, vid tryckningen, skulle visa sig fullkomligt odugligt.
Ansvaret härför drabbar deremot i hög grad tjenstemännen vid R.
St:rs pappersbruk.
Hvad åter beträffar det andra feler, man tillvitat Fullm, eller deras vidtagna åtgärder i afs. på vexelköpen, är det ganska lätt att, sedan två år förflutit, säga: »Ni hade bort handla så eller så».
Må man likväl ihågkomma, att, då dessa köp upgjordes, utmålades penniugeställningen här hemma af de kunnigaste personer i de mest lysande färger.
Det gick så långt, att en af Stockholms Börs’ utmärktaste ledamöter ännu i Nov. månad öppet förklarat i Bevil! 11.Utsk:t att, oaktadt Jobsposterne från London och Hamburg, skulle likväl icke ett enda handelshus i Stockholm falla.
14 dagar sednare var ruinen allmän.
För öfrigt visa sig misstagen vid nämnde vexelköp temligeu obetydliga.
De protesterade vexlarne, förut upgående till 1,500,000 rdr, äro nu i det närmaste inlösta, så att endast ett belopp motsvarande 100,000 rdr qvarstår, hvaraf största delen utgifveu al ett handelshus, som måste hafva åtnjutit något anseende, då R.
St:rs Fullm. i Riksg.Kont. några dagar innan kriséns utbrott just med detta hus afslöt ett litet lån på 20 millioner.
Det förefaller mig då något hårdt, att nu klandra Fullm. derföre, att de ej, ensamme i hela Sverige, insågo den fara, som då hotade.
Men äfven om de insett den, månne de handlat rätt, ej efter bokstafvera wien efter andan af deras updrag, om de först af alia dragit sig undan och sålunda, jemte dea säkra förlust de då ådragit Banken i Handels- och Näriugsdiskonten, sjelfve påskyndat olyckan
Månne man icke då med mera skäl kunnat anmärka, att BaukoFullmäktige på ett inskränkt sätt tolkat sitt Reghte?
Hvartill belöper sig slutligen Bankans största möjliga förlust på de olyckliga köpen ?
Jo (om räntevinsten inberäknas) till den oerhörda summan af 1,600 rdr.
Detta torde vara det bästa svar på hela klandret.
Jag instämmer således i det omdöme, som afgifvits af en reservant i Utsk:t, Hr Doktor Sandberg, troligen den om
Bankens bestånd mest omsorgsfulla person i landet, »att Fullmäktige under högst brydsamma omständigheter visat prof på både mod, klokhet, nit och omtanka».
Ingenting är lättare eller vanligare, än att, skyddad af R-eghteus bokstaf, rädda H. III.
s 114 Den 11 Januari e. ffl. sitt eget skinn och sålunda lugnt åse huru allt går förloradt, blott, det lilla jaget bevaras; mera ovanligt deremot är att se män, de der, liksom Fullmäktige, fatta sina pligter
Ur en högre synpunkt och utsätta sig sjelfva för mer än klander, för verklig våda, för att dymedelst gagna det allmänna.
Ett sådant förfarande påkallar åtminstone tacksamt erkännande.
Sker det ej, torde det blifva svårt att finna de, hvilka, med känsla för eget värde, vilja åtaga sig ett updrag, der man för sällspordt nit och skicklighet endast skördar otack och klander.
På grund af hvad jag yttrat, skulle jag önska, det déchargemeningen uttryckte att Fullmäktige med utmärkt nit, omtanka och skicklighet fullgjort sitt updrag, men, då rösterna härigenom möjligen komme att splittras, får jag endast förena mig i Hr Dalmans anhållan, att orden »i allmänhet)) måtte ur slutpunkten utgå.
Med flere föregående talare instämmer jag fullkomligt deri. att Fullmäktige ådagalagt prof på synnerligt mod, duglighet och skarpsinnighet, och jag skulle för min del gerna vilja instämma i deras yrkanden, som vilja att orden »i allmänhet» skall ur décharge-meningen utgå, så vida nemi.
Dalman hade rätt i den framställningen, att vi ej äro här för att tillse, huruvida Fullmäktige enligt reglementet fullgjort sina åligganden eller ej.
Om man endast skulle fästa sig vjd den ringa förlust, som drabbat
Banken under deras förvaltningstid, så instämmer jag fullkomligt med Hr Dalman, att den är alldeles för obetydlig, för att kunna på minsta sätt inverka på domslutet.
Hr Dalman har vidare sagt, att vi ej här utgöra någon domstol och således ej ega rätt att döma öfver deras åtgärder.
Hrr, om icke just R.
St:r utgöra den auktoritet, som skall bedöma huruvida deras i reglementet meddelade föreskrifter blifvit helighållna eller ej, och om Fullmäktige begått öfverträdelser deremot af den beskaffenheten, att de böra öfverlemnas till domstols behandlande.
Man har sagt att Fullmäktiges förvaltning ländt allmänheten till mycken båtnad, derföre att krisen under några månaders tid blifvit hejdad i sin framfart.
Om detta kati anses hafva varit en sådan serdeles stor lycka, eller huruvida man icke kan anse att det varit likgiltigt om den inträffat några månader förr eller sednare, det lemnar jag derhän.
Min mening har visst icke varit att på minsta sätt lägga Fullmäktige till last, att de begått ett eller annat misstag, enär jag aldrig kan föreställa mig att vi någonsin kunna få Fullm., som äro alldeles fullkomliga.
Hvad således beträffar de mot Hrr Fullm. gjorda anmärkningar i afs:de på papperstillverkningen eller andra förhållanden, så tror jag att dessa misstag, eller om jag så får säga småfel, som Fullm. möjligtvis gjort sig skyldige till, äro af den beskaffenheten, att de ingalunda kunnat gifva anledning till orden »i allmänhet» i slutmeningen.
Men då det tydligen ådagalagts, att Fullm. handlat i uppenbar strid emot Reglementets föreskrifter uti det antydda afseendet, så inser jag icke huru det ens
Den 11 Januafl é. (n, US tai' ifrågasätta?, att, utan någon slags inskränkning, gifva dem det vitsord, att deras förvaltning vittnat om nit och omtanke, Jag kail nemi. ej fatta hvartill det skulle tjena att stadga ett reglemente, om det ej behof de efterlefva?.
Jag för min del faster inig blott vid den 109 §. den enda, sorn ger dem rättighet att ingå i vexelköp.
(Jag vill blott i af seende härpå nämna, att Hr Dalman sammanblandat förhållanderna före och efter krisen).
Fullmäktiges tolkning af tlenna g lagger fett bestämdt hinder i vägen för att gifva -dem fullständig ddchargé.
Reglementet må vexelköp ega rum endast för att stärka Bankens metalliska kassa.
Men det är en känd sak, att dessa vexlar köptes icke af solida trassenter och endossenter, utan af såld arre, sora hade varit nödsakade, om ej dessa köp inträffat, att stoppa ooh göra konkurs, hvilket Hrr Fullm. genom detta sitt handlingssätt förebyggde under några månaders tid.
Vidare har det blifvit ådngalagdt, att de efter krisen upköpta vexlarne voro dragne på ett fingeradt. handelshus, så att i sjelfva verktet dessa Yexelpök ej voro annat än fingerade.
Jag hemställer till eder, M.
Hrr, om man handlar konseqvent deruti, att man först satter ett Reglemente i händerna på Fullmäktige och förbjuder dem i oeh med detsamma alt vika frän dess föreskrifter och sedan slösar med loford, derföre att de öfvertriidt förbudet,.
Jag för min del kan åtminstone icke förstå logiken i detta resonnement.
Jag beundrar högeligen Fullmäktiges mod och skicklighet, men längre kan jag för min del ej sträcka mig, och anhåller derföre, att décharge-meningen, sådau sorn Utskottet den affattat, måtte antagas.
Hr Cederschiöld har förmenat dels att de vexlar, sorn Banken köpte före krisen, icke voro utgifna af säkra trassenter, dels att de vexlar, sora efter krisen köptes, voro dragna på ett fingeradt hus i Hamburg.
Det förra påståendet vågar jag bestrida, enär de firmor, som här trasserade, ingalunda, då köpen skedde, voro kända såsom insolventa; och enär i öfrigt trasseringen skedde på den tiden såsom solida allmänt ansedda firmor i Hamburg och London, t. ex» Johns Söhne, von Leesen, Jacoby & Sohn, C. M.
Schröder, Hoare Buxton & Cornp., E.
Seiveking &
Son m. fl. samt Bankeu postdag efter postdag af dessa erhöll ordentliga accepter, hvarförutan särskild tillföl litlig garanti för aceepten här lärer i vissa fall fordrats, hade sannolikt ingen affärsman tvekat att anse dessa vexlar säkra, d. v. s, motsvarande reel valuta.
Ty man skall veta att det ojemnförligt största antalet vexlar återkommo med protest, i anseende till acceptanternes insolvens, hvilket i sin ordning åter verkade på härvarande trassenter.
Och att två tredjedelar af Börsen i Hamburg skulle ett tu tre störta, var lika litet möjligt för våra BankoFullm., som för någon annan, att beräkna.
Beträffande vexelköpen efter krisen, så grundade de sig på osvikliga säkerheter, deponerade i kreditföreningen, hvarföre det var temligen likgiltigt af hvilken person de i Hamburg accepterades, och deröfver bör väl desto mindre klagas,'sorn dessa operationer tillskyndat
Banken en vinst af ‘ 36,000’rdr, utom det att samma vexel - 11 ti Pen 11 Janna vi e. m. köp voro aldeles oundvikliga för att skydda Banken sjelf från högst betydliga förluster.
Sorn jag bitriidt pluralitetens mening i afs. på den ifrågav:de décharge-punkten, ber jag att få yttra några ord.
Hvad är denna punkt annat än en slutresumé af allt, som blifvit om Fullm:ges förvaltning i de förespde §§ yttradt.
Nu har It. o. Ad. godkänt Utsk:ts förslag i alla här föredragne punkter.
Men då det på några ställen förekommer anmärkningar mot Fulltmges åtgärder, så inser jag sannerligen ej huru man. utan att göra sig skyldig till öfverträdelse af Svenska språkets lagar, gerna skulle kunna uraktlåta att i slutmeningen antyda detta; och jag kan derföre icke förstå, hvarföre man så mycket fäster sig vid detta ordet »i allmänhet», då Utsk:t likväl tillstyrker att full decharge måtte Fullm. meddelas.
Jag anhåller således, att R. o. Ad. måtte bifalla hvad Utsk:t i denna punkt föreslagit, utan något uteslutande af ordet »i allmänhet».
Endast genom dess bibehållande ken man bereda sig utväg att loforda Fullm. för det nit och den omtanka, de i öfrigt under sin bekymmersamma förvaltning och således »i allmänhet» ådagalagt.
Eftersom jag nu har ordet, vill jag begagna tillfället, för att fästa upmärksamheten på ett yttrande, som både under diskussionen här på Riddarhuset och under Utsk:ts öfverläggningar flera gånger blifvit fälldt.
Då man velat lägga vexeldeputerade till last, att de ej haft nog skarpsinnighet, för att kunna emotse den annalkande pcnningekrisen, har man inväudt: skulle de viii kunnat ana något sådant, då man här pä Riddarhuset vid ett allmänt St:s sammanträde i Juni månad 1857 afhörde ett längre föredrag af en högt upsatt Embetsman, deri penningeställningen och våra inhemska förhållanden i allmänhet utmålades i så lysande färger.
Men jag frågar Eder, mina Hrr, om man väl vid nämnde tidpunkt hade något skäl att förmoda att en fara var så öfverhängande, hvarken här eller i utlandet?
Det var törst sednare på sommaren som de förhållanden inrädde, hvilka förberedde och vållade den emot slutet af året upkomna allmänna förlägenheten.