Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kom det tredje profvet, hvilket var uti kristendom.
Innan vi efter rasten trädde in i salen, hade åtskilliga grufvat sig för, hur det skulle gå.
Ja, en stor del önskade sig, att de hade haft långkatekesen eller åtminstone Schartaus lilla katekes till hands att läsa öfver uti.
Jag fann dessa önskningar mycket barnsliga, ty nog borde man väl kunna svara med egen eftertanke, ifall man ej ihågkom bokens uttryck.
Då vi intagit våra platser, inträdde kristendomsläraren, presterlig, som det oss syntes hård, skarp, genomträngande.
Men ett drag af mildhet lyste dock vid närmare efterseende öfver hela hans anlete.
Till hvar och en gaf han några frågor dels ur katekesen, dels ur bibliska historien.
Ju längre han höll på med examinationen, dess tydligare märkte jag, att han ej nöjde sig med frågor, som de inträdessökande rimligtvis kunde besvara efter katekesen och bibliska historien, utan sporde efter kristendomens och bibelkunskapens djupare sanningar.
Och när ändtligen hans blick pröfvande stannade på mig, så mötte jag den visserligen med bäfvan, men dock med tillförsigt, då jag ju mer än en gång förut med heder genomgått en pröfning i mina kristendomsstycken.
Hans fråga till mig var:
»Hvad är en rätt tro?»
Då frågan nu gällde mig sjelf, blef jag i ett ögonblick, öfverväldigad af stundens vigt, likasom beröfvad minnet af allt, hvad jag fått lära af min ädle kristendomslärare, prosten, och af allt, hvad jag sjelf läst in, samt lyckades först efter en lång stund att erinra mig skriftens ord om tron:
»Tron är en viss förlåtelse på det, som man hoppas, och intet tvifla om det man icke ser.»
»Kommer du ihåg den vanliga katekesens svar på denna fråga; Hvad är en rätt tro?» frågade han omigen.
Upprepandet af frågan verkade alldeles, som om han tryckt på en knapp till en ringledning i mitt hufvud.
Jag erinrade mig straxt den Lindblomska katekesens ord, som jag ju kunnat alltsedan min barndom, och uppläste så med stadig röst:
»En rätt och saliggörande tro är icke någon blott kunskap om Gud och hans heliga ord, icke heller något blott samtycke dertill; utan en så viss tillförsigt och hjertlig förtröstan till Gud om syndernas förlåtelse och evig lycksalighet genom Christum, att den frälsar oss från synden, samt gifver håg och kraft till det goda.»
Läraren sade nu:
»Hvar får man kunskap om, huru den tro är beskaffad, genom hvilken en menniska kan komma i nåd hos Gud, samt huru man skall komma till denna tron och blifva deruti bevarad?
Jag kände mig nu åter helt trygg, ty denna fråga kunde jag ju direkt besvara efter Schartaus större katekes:
»I det andra hufvudstycket, som derföre kallas Trones Artiklar, eller några mindre hufvudstycken, hvilka handla om tron.»
Min bekantskap med Schartaus skrifter syntes behaga honom, och hans röst var mycket vänligare än förut, då han vidare frågade:
»Nå, hör då kunskap nödvändigt till trons väsende?
Jag funderade härpå en stund, men så gick ett ljus upp för mig, ity att jag erinrade mig ett bibelspråk, som just handlar om detta ämne.
»Nej,» svarade jag, »ty äfven små barn kunna hafva tron.»
»Kan du anföra något ställe i den Heliga Skrift som bevis härför?» frågade han.
Jag citerade nu ofvan berörda bibelspråk, Math. 18: 6: »Men, hvilken som förargar en af dessa små, som tro på mig, honom vore bättre att en qvarnsten vore bunden vid hans hals, och han sänktes ned i hafsens djup.»
Efter något begrundande och tydligen mycket tillfredsstäld med mina svar, frågade läraren ytterligare:
»På hvem skola vi då tro?
»På den treenige Guden.»
»Hvarföre kallar du honom treenig?» frågade han.
»Ty han hafver uppenbarat sig såsom Fader, Son och Helig Ande.»
Då säger läraren:
»Hafver han då endast uppenbarat sig såsom treenig?»
»Nej,» svarade jag, »ty han är treenig af evighet.»
»Hvem har undervisat dig i kristendomskunskapen?» sporde han nu, som det syntes, mycket intresserad af min person.
»Kyrkoherden Stålbom i Glimminge.»
»Jaså!
Ja, då behöfver jag icke fråga dig mera.» sade han, med en vänlig, ehuru knappt märkbar nick, hvarefter han antecknade något i sin bok och afslutade examinationen.
Under den derpå följande rasten hade alla de öfriga inträdessökandena sina delvis beundrande, delvis afundsjuka blickar fästade på mig, och jag kunde tydligen läsa deras tankar.
De tänkte nu, att jag var en rigtig öfverdängare, såsom jag ju också verkligen var.
Och Pettersson sade:
»Du kan ju kristendom som den värste biskop.»
Vid dessa ord väcktes naturligen minnet af mina gamla biskopsfunderingar åter till lif, och i sammanhang dermed tanken på min ömma moder och hennes dröm, och jag gladde mig i mitt hjerta öfver att kunna skrifva till henne, huru densamme alltmer och mer syntes gå i fullbordan.
Derefter vidtog examinationen i historia och geografi.
Alltifrån första början märkte jag, att läraren i dessa ämnen företrädesvis lade an på att undersöka, huruvida vi kände till våra egna bygder och hvad som der tilldragit sig.
Mig frågade han, om någon större strid egt rum i min hemtrakt, hvarpå jag svarade:
»Ja, vid Axtorna.»
Jag fick nu redogöra såväl för årtalet 1565, då slaget stod, som för hvilka de stridande voro, nämligen konung Erik den 14:des fältherrar Jacob Hindriksson Hästesko och Erik Gustafsson Stenbock tillika med Nils Sture, som för att rädda svenska hufvudbanéret ref fanan af stången och stoppade henne i byxorna, samt å andra sidan konung Fredrik den 2:dres fältherre Daniel Rantzow, om hvilka jag mer än en gång läst i Bexells Hallands historia.
Äfven beskref jag den s. k.
Svenska grafven, som är att se ännu i denna dag på Axtorna gärde.
Läraren var förtjust öfver det intresse, jag lade i dagen för detta ämne.
Han ansåg sig ej behöfva fråga mig mera i historien, utan öfvergick nu till geografien, hvarvid jag fick uppräkna Hallands elfvar och städer, hvilket gick utmärkt.
Dermed var äfven denna examination afslutad.
Emellertid återstod mitt och kanhända äfven mina medinsökandes farligaste kunskapsämne – matematiken!
Fordringarna voro visserligen ej så synnerligen stora:
Hela tal, vanliga Bråk och Decimalbråk.
Men då läraren i ämnet inträdde, sågo vi genast på hans rörelser och öfriga later, att vi här hade att göra med vår farligaste examinator.
Hela hans uppträdande tydde på ett häftigt och ytterst lättretliga lynne.
Detta fingo också många af mina kamrater erfara, och jag sjelf satt der med bäfvande hjerta, ty jag visste ju med mig, att matematiken alltid varit och måste blifva mitt svagaste ämne eller, som det kan sägas, min Achilleshäl.
Men lyckan var mig bevågen.
Ty då turen kommit till Pettersson, och denne framme vid den svarta taflan på det ömkligaste sätt visade sin okunnighet i att göra flera bråk liknämniga, så hann jag under tiden att i lugn och ro utföra detta på papperet.
Och då jag nu framkallades för att fullgöra, hvad han ej kunnat, hade jag naturligtvis allt klappadt och klart i en handvändning.
Dermed var jag räddad, ty läraren ansåg detta prof tillfyllestgörande, hvilket ju var en stor lättnad och triumf för mig.
Numera återstod ej något vesentligt prof, ty nu gällde det endast att låta höra våra anlag för sång och musik.
Det var direktören och organisten i en af stadens kyrkor, som skulle pröfva oss härutinnan.
Han framkallade den ene efter den andre till pianot och efterfrågade först, huruvida vi kunde traktera något instrument, hvarpå somliga svarade, att de kunde spela orgel, andra fiol.
En sade till och med, att han kunde spela dragspel, hvarvid direktören småskrattade.
Jag svarade, att jag aldrig trakterat något annat instrument än lergök med 5 hål, hvarpå han sporde mig, om den lergöken var köpt i Falkenberg, hvilket jag bejakade med det tillägg, att jag sjelf borrat de trenne hålen, åt hvilket han tycktes hafva mycket nöje.
Mitt prof i sång utföll emellertid till både hans och min egen stora belåtenhet.
Dermed var nu examen fullbordad.
Rektorn kom in samt tillkännagaf, att vi nästföljande dag klockan 10 f. m. skulle infinna oss för att erhålla kännedom om, hvilka som befunnits skickliga att intagas på seminarium.
Nästföljande dag hade vi alla i mycket god tid infunnit oss för att höra vår dom.
Då rektorn inträdde med listan i hand öfver dem, som blifvit befunna värdiga att antagas såsom lärjungar, genomfor en bäfvan de flesta af de församlade inträdessökandena; ty man kunde ju på förhand icke så noga veta, huru det skulle gestalta sig för hvar och en.
Utaf de 90 inträdessökandena voro ju endast 30 godkända eller med andra ord så många, som det fans plats för.
Bland dessa 30 uppräknades äfven jag, hvaröfver jag upprigtigt sagdt kände den högsta lycka.
Och jag kan för öfrigt ej uttänka något, som skulle djupare kränkt min heder, än om jag såsom kuggad i inträdesexamen, nödgats återvända till min hembygd, till min ömma moder och till min vördade lärare och välgörare, prosten.
Min vän Pettersson kom, trots sin bevekande inträdesansökan, att tillhöra de 60, som ej uppropades, hvarföre han ock var mycket olycklig.
Största delen af de nyintagna gingo nu på en gång för att köpa seminaristmössa hos Johanna Bergström, som bodde uti huset n:r 48 Köpmangatan, näst intill det s. k. »Skåpet» der »herrar seminarister» i allmänhet plägade intaga sitt eftermiddagskaffe. O, med hvilken fröjd var det icke, som jag för min del iklädde mig denna blåkulliga sidenmössa med sin silfverträns och lyra, hvilken senare ju var ett för alla synligt tecken på den värdighet, jag redan tillkämpat mig på bildningens bana!
Derpå begåfvo sig flera af oss, som nu formerat bekantskap, till Ellen Hansson för att låta fotografera oss.
Och jag gladde mig i andanom öfver den hänryckning, min ömma moder skulle känna, då hon fick se mig porträtterad med seminaristmössan på det bord, mot hvilket jag stödde min armbåge.
Redan följande dag började vi vårt arbete i seminariets första klass efter det schema, som jag ännu förvarar.
Förste timmen på den förste arbetsdagen, som var en fredag, hade vår klass i enlighet med schemat, Svenska Historien.
Då äldste adjunkten, som undervisade i detta ämne, framtagit namnlistan öfver oss lärjungar, sade han:
»Innan vi börja vårt arbete, så vill jag föreslå er en sak.
– Jaja, rektor kommer nog att tala med er om detsamma, – Jo, det fins nu som alltid i början på ett läsår så många Anderssöner och Petterssöner, Johanssöner och Perssöner o. s. v. i denna klassen, att en ständigt skall vara rädd för att förvexla den ene med den andre.
Derför skulle jagvilja tillråda er »på son» att ta nya namn, så att det åtminstone ej blir mer än en med samma namn i klassen.
Tänk på detta till min nästa timme – det är på måndag – så skall jag hjelpa er, och då kunna de nya namnen, med rektors tillåtelse, komma in i årskatalogen.»
Detta adjunktens förslag väckte tydligen vederbörandes och således äfven mitt stora intresse, ty mer än en penna började genast rassla på bokpermar och papperslappar, hvarföre adjunkten slutligen, under sitt förberedande af lexorna i Historia och Geografi, måste utbrista:
»Det var inte min mening, att I skullen behöfva fundera på de der namnen, innan min lektion är slut.»
Denna tillrättavisning stäfjade väl något vår ifver.
Men så snart rasten kom, börjades en ytterst liflig öfverläggning om denna namnvexlingen, hvilken högeligen intresserade både dem, som skulle antaga nya, och dem, som förut hade passande tillnamn.
Hvad mig sjelf beträffar, så hade jag redan länge tänkt på denna sak, men aldrig vågat framkomma dermed; ty dels trodde jag, att min ömma moder helst såg, att jag hette efter min faders namn Persson, dels befarade jag, att min ädle välgörare och lärare, prosten, möjligen skulle anse mig fåfäng, om jag antog ett annat, vackrare, tillnamn.
Nu, då en af mina lärare uppmanade mig dertill, behöfde jag ju icke längre hafva några betänkligheter, nu kommo också alla mina gamla funderingar till heders.
Vid hemkomsten från seminarium, efter klockan 1 e. m., gaf jag mig knappast tid till att intaga någon föda, utan satte mig genast ned att notera allt, hvad jag förut genomgått i denna så vigtiga fråga.
Jag profvade nu, muntligt och skriftligt, såväl de sammansättningar, som jag kunde åstadkomma af födelsesocknens namn, såsom:
Glimmán, Glimberg, Glimborg, Glimgren, Glimmell, Glimmén, Glimmér, Glimming, Glimqvist och Glimquisth, Glimskog, Glimstedt och Glimström – som dem, hvilka hemmet kunde gifva vid handen, såsom:
Kronán eller (såsom jag redan från början för ovanlighetens och prydlighetens skull ansåg mig böra skrifva K-ljudet med Ch) Chronán, Chronberg, Chronborg, Chronell, Chronén, Chronér, Chrongren, Chroning, Chronqvist (-quisth), Chronskog (-skoug, schoug eller schough), Chronstedt och Chronström.
Utaf alla dessa och otaliga flera, som skulle upptaga allt för mycket utrymme att anföra, valde jag slutligen, efter ett långt och moget öfvervägande, Chronschough, ty för det första hade det en god klang vid uttalandet, för det andra syntes det mig prydligt på papperet och för det tredje och sista ansåg jag mig i detta namn, sålunda stafvadt, hafva funnit ett verkligt nomen proprium, som jag aldrig sett förut, och till hvilket neppeligen någon annan kunde visa maken.
Jag skref det gång på gång, ja i legio gånger, och för hvarje gång syntes det mig allt vackrare och behagligare.
Tänk, hvad min ömma moder, sedan hon naturligtvis först blifvit noga underrättad om orsaken till namnförändringen, skulle känna sig förtjust, då hon under mitt nästa bref fick läsa Johannes Persson Chronschough. (Namnet
Persson ville jag tills vidare bibehålla i mina bref till henne, ehuru jag snart för korthetens skull ändrade det till P:son, hvilken förkortning ser fin och förnäm ut, något som dock ej i samma mon torde kunna sägas om en af kamraternas, Anderssons, tilltag, i samma rigtning, ty han skref nemligen A:son, hvilket ju ordagrant uttaladt låter minst sagt något komiskt.
Tilläggas bör äfven, att sedan jag sålunda en gång börjat med namnförändring, dröjde det ej länge, innan jag privat utbytte det långsläpiga och bondaktiga förnamnet Johannes mot det enklare men mera välljudande John, som ju är det Engelska Johannes.)
Såsom adjunkten påpekat, fingo vi äfven af rektor tillsägelse att göra namnförändring, och då han blifvit underrättad om, att den förstnämnde redan bragt saken på tal, så bad han oss att till adjunkten öfverlemna våra förslag, så skulle de båda tillsammans underkasta dem vederbörlig pröfning.
Ändtligen kom den efterlängtade timmen, måndagen klockan 10 f. m., då detta vigtiga ärende i första hand skulle behandlas.
Adjunkten hade åter sin namnlista framme och ställde nu först sin fråga till en Andersson:
»Nå, hvad vill du kalla dig?»
Denne svarade:
»Björck med ck.»
»Nej, det går inte,» sade adjunkten godmodigt, »Vi skrifva det med bara k i ändan, annars kan folk tro, att du är slägt med sjelfve biskopen.»
Förhållandet var verkligen, att denne Andersson tänkt på biskopens namn, hvilket han ock sedermera anförtrodde oss kamrater.
En annan Andersson, som först hetat Andreasson, tog efter gammal praktik namnet Andréen, hvilket godkändes utan anmärkning.
Mina kamrater hade i allmänhet tagit saken mycket lättvindigare än jag, i det att de helt enkelt tillegnat sig gamla berömda namn.
Detta gällde framförallt Petterssönerna, af hvilka vi hade icke mindre än fyra i klassen.
En Pettersson hade stannat vid namnet Tegnér, emedan han var född på ett ställe som hette Tegnabo, men måste tillfölje af lärarens föreställningar ändra det till Tegnéhr, med h framför r, för att skilja sig ifrån den store skalden med samma namn.
Den andre Petterssonen ville heta Wallin och den tredje i ordningen Franzén, hvilka namn också blefvo faststälda utan några egentliga motsägelser från lärarens sida.
Visserligen anmärkte han något spetsigt, att biskopsnamn tycktes stå högst i kurs, men det var också allt.
Således återstod endast en Pettersson.
Äfven denne hade beredt sig på att ändra namn och kalla sig
Tilly, hvilket dock adjunkten förhindrade, i det han högtidligt förklarade, att han tusen gånger hellre ville hafva med en representant för den gamla Svenska, väl aktade och vidt utbredda
Petterssonska ätten att göra, än med en namne till en papistisk general.
Lustigast blef det emellertid, då frågan om namnombyte kom till Johanssönerna i klassen.
Det fans nemligen tvenne ynglingar, som hette Johansson.
Men af dessa begge ville märkvärdigt nog ingendera ändra sitt namn, likasom om detta skulle varit så mycket förnämare och dyrbarare att uppoffra än alla de andra på son.
Den ene var Johannes Johansson, den andre Hans Johansson.
Den förre var af en trög och allvarlig natur, den senare ett kvickhufvud och en muntergök.
Johannes förklarade lugnt och bestämdt, att han hvarken ville eller kunde antaga något nytt namn, alldenstund han lofvat sin fader att bibehålla sitt fäderneärfda Johansson.
Hans var visserligen icke bunden af något löfte, men han hade alltid varit så nöjd med det namnet, han hade, påstod han helt oskyldigt.
»Ja, men nog skulle du väl ändå kunna leta fram ett annat, som vore åtminstone lika vackert,» sade adjunkten.
»Ja, kanske!» svarade
Hans och såg illparigt på läraren.
»Nå, se der!
Hvilket skulle det vara då?»
»Baltzar von Platen,» sade Hans med högtidlig, imponerande röst, under det skalken tittade fram ur hans ögon.
Vi höllo alla på att brista i skratt, men vågade icke för adjunkten.
»Kors i Göta kanal!
Hvar har du fått tag i det?» utbrast denne, smittad af den andres humor.
»Jo,» sade Hans, »jag fick det just på Göta kanal, för det stod på båten, som jag for hit på.»
Adjunkten brast nu i skratt, och alla vi andra, Hans Johansson ej undantagen, voro ej sena att instämma i detsamma.
»Nej, min käre Hans,» sade adjunkten till slut, i det han ännu kämpade med sin skrattlust, »du får allt ha din vilja fram och heta Johansson, du med, i all din dag, hellre än du kallar dig efter en ångbåt, om den också har samma namn som den store kanalbyggaren.»
Nu till sist kom turen till oss Perssöner, ehuru vi egentligen bort behandlas redan tillsammans med Petterssönerna, emedan ju Per såväl som
Petter endast äro Svenska variationer af namnet Petrus (hvilket inom parentes betyder klippa) och således Persson detsamma som Pettersson samt för att gå ännu vidare – som Petri. (Jag tänker härvidlag på de begge ryktbare bröderna från Gustaf Wasas tid, den store reformatorn Olaus Petri och hans broder, erkebiskopen i Upsala Laurentius Petri.)
Äfven vi Perssöner (jag hade en tid stafvat mitt namn med hr och ett s: Pehrson) voro tvenne.
Min namne begärde att få heta Liljeroth, hvilket ock beviljades utan anmärkning.
Då nu jag sjelf såsom den siste i ordningen och äfven i klassen tillspordes, om jag tänkte ändra namn, och härvid uppgaf, både hvad jag ville heta och huru jag ville stafva mitt tillnamn, så skrattade visserligen adjunkten åt den originella stafningen; men då jag, i fullt medvetande af mina rättigheter, förklarade, att jag enligt vedertaget bruk hade full frihet att skrifva ett nomen proprium alldeles så, som jag fann för godt, så gjorde han inga vidare invändningar, utan antecknade mitt namn Chronschough.
Och dermed var hela namnfrågan egentligen utagerad, ty hvad adjunkten en gång hade godkänt, det stadfästades sedermera af rektor.
Arbetena på seminarium gingo nu sin gilla gång, efter schemat.
Sjelf arbetade jag mycket mer, än jag någonsin behöfde; men efter den utmärkta inträdesexamen, som jag tagit, hade jag en brinnande lust och sträfvan att fortfarande vara den förnämste i min klass.
Och utan skryt kan jag säga, att jag äfven var det.
Men så använde jag ock samvetsgrant hvarje stund för mina lexor.
Jag unnade mig knappast matro, långt mindre någon annan rast eller förströelse, under hela första terminen.
Det enda, som kunde draga mig ifrån böckerna, emedan äfven det högeligen intresserade mig, var sången.
Jag tillvann mig också lärarens bevågenhet genom såväl min exemplariska uppmärksamhet som min goda röst, hvarföre jag snart, till min upprigtiga glädje, fick den stora hedern att deltaga i körsången och sjunga Halleluja och Hosianna i kyrkan.
I anslutning till det lilla, jag vid redogörelsen för vår inträdesexamen nämnt om våra lärares första uppträdande, vill jag här försöka att nedskrifva deras karakteristiker.
Rektorn måste jag liksom förut karakterisera såsom sträng, men rättvis.
Alltid kraftig i sina tillrättavisningar, var han på samma gång faderlig.
Man bäfvade för honom i början, men snart lärde man att känna honom som sin bäste vän.
Han hatade all flärd och bondhögfärd.
Såg han t. ex. någon elev helt plötsligt uppträda med glasögon, hvilka denne tydligen ej behöfde, då angrep han honom omedelbart.
»Hvad är du för en pajas?» utropade han.
Och det dröjde vanligtvis ej länge, innan han botat vederbörande för hans dåliga syn och fått glasögonen bort.
(Hvad mig sjelf beträffar, så vill jag ej neka till, att äfven jag kände en stor benägenhet för att anskaffa mig ett par glasögon, isynnerhet för att kunna uppträda med desamma i min födelsebygd, Glimminge, ty de förläna utan gensägelse en pregel af intelligens och lärdom åt sin bärare.
Jag förskaffade mig också dylika före höstterminens slut.
Men jag gick försigtigt tillväga och fick derföre ej heller uppbära någon anmärkning från rektor.
Jag skaffade mig nemligen att börja med ett par stora fula, blå sparögon, hvilka ju ingen menniska med fog kan anses bära för prydnads skull, och först sedan jag någon tid användt dessa, lade jag mig till med ett par vanliga med klara glas, hvilka verkligen klädde mig.
Det var dock ej endast för prydnads skull, som jag nyttjade dessa, ty jag hade genom mina flitiga studier alltifrån späda barnaåren blifvit något närsynt.)
Men vi återvända till rektorn.
Hade någon elev förgått sig i ett eller annat afseende, så kunde han vara viss om en grundlig uppsträckning af vår stränge styresman.
Sedan kunde allt blifva godt och väl igen, såvida eleven verkligen bättrade sig.
Men märktes upprepade förseelser, så blef också rektorn obevekligt sträng.
Han var sjelf en karakter och ville se karakter hos dem, som han åtagit sig att uppfostra och utbilda till folkets lärare.
Äldste adjunkten hade en ovanligt stor förmåga att utransaka och lära känna lärjungarne, med alla deras fel och förtjenster.
I likhet med rektorn tålde han ej flärd hos eleverna och gisslade skoningslöst, helst med satirens udd, såväl råheten och tölpigheten som högfärden, synnerligast den sistnämnda, huru helst den uppenbarade sig: i käpp, handskar, cigarrer, glasögon etc.
Han blef derföre af en eller annan, som ej förstod hans goda afsigter, mindre omtyckt; men många af dem, han gisslat, lärde sig sedan att uppskatta honom.
Såsom ett bevis på hans karakteristiska straffdomar vill jag anföra följande episod.
Då en af eleverna råkat inmundiga mera af Bacchi safter, än han tålde, och till följe deraf orenat i seminarietrapporna, uppkallades han af adjunkten vid dennes nästa lektion i modersmålet och befaldes att redogöra för verbet spy i förste personen singularis genom alla dess tempus t. o. m. futurum exactum (jag shall hafva spytt) och erhöll sålunda en lexa, som han förvisso aldrig glömde.
(Hvad mig sjelf beträffar, kan jag inom parentes anmärka, att min fintlighet vid anläggandet af glasögon förde äfven honom bakom ljuset, så att jag äfven från det hållet undgick alla pikar.)
Specielt som lärare hade adjunkten en ovanlig förmåga att rycka med sig och intressera lärjungarne för de ämnen, uti hvilka han undervisade.
Den yngre adjunkten var nog en utmärkt lärare.
Men han närmade sig aldrig eleverna, så att han lärde känna deras personligheter.
De lärde ej heller att känna honom, utan uppfattade honom endast såsom en nödvändig, om ock ej behaglig, faktor för vår utbildning.
Vi värderade hans förträffliga undervisning, men fruktade mycket för hans stränga fordringar och häftiga lynne.
Beträffande mitt eget förhållande till hans läroämnen, så använde jag oändligt mycken tid för desamma; men så utmärkte jag mig också långt mera, än hvad jag, med mina naturliga anlag för dessa ämnen, egentligen kunnat påräkna.
Extra läraren i kristendom, som på samma gång var prest uti staden, hade, äfven han, ganska stora fordringar, ja, kanske större än någon af de andra lärarne.
Han hade visserligen ej rättighet att fordra inlärandet af mer än ett bestämdt antal bibelkapitel och psalmer, men han valde alltid de längsta.
Och den, som stapplade på ett ord vid uppläsandet af dessa utanlexor, var att beklaga, ty läraren var mycket sträng i kathedern.
Men han preparerade alltid lexan mycket väl.