Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s förslag, hvilken propos. besvarades med starka ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 46:te §:n.
Jag har visserligen förut vid 2:dra kap. yttrat mig oro olämpligheten att i lag insätta stråITpåföljden att varda dömd medborgerligt förtroende förlustig såsom varande, enligt milt förmenande, ett steg tillbaka, sedan man beslutit upphörandet af straffet af ärans förlust.
Jag vill derföre icke nu ytterligare utveckla mina åsigter härom; men jag kan dock icke undertrycka den önskan att, om ifrågav:de straffpåföljd skall i lag bibehållas, man då i afseende derå måtte iakttaga åtminstone tillbörlig konseqvens.
Nu heter det i denna §: »Den som gjort sig förfallen till straff enligt 1, 2, 18, 19, 28 eller 40 §:n, skall ock dömas medborgerligt förtroende fiir alltid förlustig.
Lag samma vare, om läkare eller apothekare till straff efter 27:de §:n fälles.» 27:de §:n lyder: »Den som med qvinnans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 26:te §:n sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är»; 28:de §:n deremot innehåller: »Har någon utan qvinnans vilja sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 26:te §:n sägs, dömes» etc.
Enligt dessa gg skulle alltså en qvacksalfvare, som utan qvinnans vilja sökt fördrifva hennes foster, dömas medborgerligt förtroende förlustig; men om samma qvacksalfvare med hennes vilja söker döda eller fördrifva hennes foster, då äfventyrar han icke att förlora medborgerligt förtroende.
Det är likväl icke så sällsynt att nedriga män finnas, hvilka likasom göra ett yrke deraf, att vara lättfärdiga qvinnor behjelpliga vid försök att fördrifva deras foster; och, om jag icke misstager mig mycket, pågår för närv:de i stadens Rådstufvurätt ransakning angående en f. d. artillerist, som i många år bedrifvit ett så skändligt brott.
Enligt den nu föredragna §:n skulle emellertid, såsom jag nyss nämnde, en sådan qvacksalfvare icke dömas förlustig medborgerligt förtroende, om han föröfvat brottet med qvinnans vilja och vetskap, men förlora medborgerligt förtroende, om han gjort det utan hennes vilja.
För min del kan jag omöjligen inse någon konseqvens uti ett dylikt lagstiftningssätt, och anhåller derföre, att §:n måtte få denna lydelse: »Den som gjort sig förfallen till stråt!' efter 1, 2, 18, 19, 27, 28 eller 40 §:n, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.»
Det sednare raom:t 502 Den 15 Jali t. m. i §:n skulle genom denna förändring bortgå, enär inskränkningen med hänseende till läkare och apothekare icke låter försvara sig.
Det låter sig knappast förneka att åtskilliga af de brott, som i detta kap. omlörmälas, äro af sådan beskaffenhet, att förlust af medborgerligt förtroende för alltid icke ovilkorligen derpå bör följa.
Likväl förekommer i denna § omständigheter, som kunna göra det betänkligt att omedelbart antaga en ny redaktion i sådan syftning.
Jag anhåller derföre att denna § måtte återremitteras, för att erhålla en annan redaktion, mera öfverensstämmande med R. o. Ad:s förut fattade beslut.
Rå jag bidragit till R. o. Ad:s beslut ang:de statsbrott och förfalskningsbrott, har jag trott mig böra, så vidt på mig beror, tillse att icke någon inkonseqvens i följd deraf skulle uppstå.
I detta afseende har jag funnit att för det i I8:de §:n 2:dra mom:t uppgifna brott straffet kan gå ned till straffarbete i 2 månader, och i 28:de §:n till 6 månader; och synes det mig icke följdriktigt att brott, som kunna försonas med jemförelsevis så lindriga straff, skola medföra förlust af medborgerligt förtroende för alltid.
Jag anhåller derföre att denna § måtte till Utsk:t återremitteras, och gör det så mycket mera, som jag i allo instämmer uti den af Hr Olivecrona gjorda anmärkning.
Då återremiss har blifvit yrkad, instämmer jag deri på det att Utsk:t må komma i tillfälle att närmare öfverväga mitt påstående att straffpåföljden, förlust af medborgerligt förtroende, bör, för konseqvensens skull, i denna § utsättas äfven för det brott, som omförmäles i 27:de §:n, när andra personer än läkare eller apothekare föröfva brottet.
Vid granskningen af de lagrum, som i denna § äro åberopade och hvilka alla skulle medföra förlust af medborgerligt förtroende för alltid, kan det icke undfalla att flera af dessa brott äro af den art att de icke kunna anses vara för brottslingens moraliska värde så nedsättande eller utgöra bevis på en så dålig karakter att de böra förklaras medföra förlust af medborgerligt förtroende ens för någon tid, ändå mindre för alltid.
Med anledning deraf förenar jag mig med dem, som begärt återremiss.
Med anledning af den siste värde talarens yttrande, att många af de brott, som i denna § omförmälas såsom medförande förlust af medborgerligt förtroende för alltid, icke skulle vara hvarken för brottslingens moraliska värde så nedsättande eller utgöra bevis på en så dålig karakter att derpå borde följa denna svåra påföljd, ber jag att få uppräkna hvilka brott de här citerade §§:na handla om. lista §:n hand - Den 15 Juli t. m. 503 lar om mord, ett brott, som väl måtte förtjena denna straffpåföljd; § 2 om försök till mord, hvars fullbordan endast förhindrats genom omständigheter oberoende af gerningsmannens vilja; § 18 handlar om giftmord och § 19 om det brott, att någon, för att skada annan, förgiftar lifsmedel eller dylikt, så att deraf uppkommer fara för menniskors lif eller helsa, tvänne brott, som enligt min tanke icke vittna förmånligt om gerningsmannens karakter; § 28 handlar om den, som emot qvinnas vilja söker fördrifva eller döda hennes foster, hvilket jag icke tror vara af beskaffenhet att utvisa något synnerligen högt moraliskt värde hos brottslingen, likasom icke heller det brott, § 40 omförmäler, eller svekfullt förfarande vid envig.
Om enviget skall kunna försvaras, måste det försvaras på den grund, att det sker mellan personer, som af missförstådd hederskänsla anse att de icke kunna utplåna en förolämpning annat än med vederdelomannens blod. och om icke de iöreskrifna reglorna vid enviget samvetsgrann! iakltagas, förvandlas detsamma derigenom till ett uppsåtligt mord.
För mig synes det derför att man bör med strängaste påföljd af vanheder bestraffa hvarje svekfullt förfarande vid envig.
Jag har nu uppräknat de brott, som i de uppgifna §§:na förekomma.
Dertill kommer äfven det uti sednare mom:t omnämnda, alt läkare eller apothekare biträda qvinna att fördrifva hennes foster, och det tyckes mig, som om de, hvilka sysselsätta sig med denna ädla industri, icke genom förlusten af medborgerligt förtroende skulle vara orättvist brännmärkta.
Alla de brott, hvarpå denna § har afseende, äro nu uppräknade, och jag skulle önska blifva upplyst om hvilket utaf dem, som icke skulle förtjena straffpåföljden, förlust af medborgerligt förtroende.
Utskrt har, vid påläggandet af detta straff, noga genomgått kap., för att undersöka i hvilka af de der omförmälda brotten gerningsmannen bör anses hafva ådagalagt den bedrägliga viljan, som bör göra honom förlustig medborgerligt förtroende.
Ehuru jag således icke vill vara envis, om R. o. Ad. skulle besluta en återremiss, har jag dock velat redogöra för innehållet af dessa §§.
Jag hoppas, att då Lag-Utsk:t kommer att ånyo läsa igenom §§:na till slutet, det kanske lyckas upptäcka några anledningar till lindring i den nu ifrågav:de straffbestämmelsen, t. ex. i 2:dra §:n, då ett försök till mord icke medfört skada, likaså i sista mom:t af l8:de §:n, då en person lillredt gift, men det icke ens kommit till försök till fullbordan af uppsåtet.
Kanske det i dessa fäll vore skäl att något besinna sig, innan man förklarade ett dylikt brott medföra ärans förlust för alltid.
Jag vill icke längre upptaga R. o.
Ad:s tid, utan fortfar i mitt yrkande om återremiss.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall 504 Den 15 Juli f. m. till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propös. på bifall till densamma, hvartill svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utlöllo med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den vidare pröfningen af lagförslaget blef härefter uppskjuten till e. m:s plenum.
Preste-St:t ankommet prot.-utdrag N:o 344, innehållande dels Preste-St:ts beslut i afseende å LagUtslcts Betänkm N:ris 36 och 37, dels inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att samma beslut biträda.
Prot.-Utdraget begärdes på bordet, hvarjemte Gr.
Sparre anmälde sig och yttrade:
Jag anhåller att den nu föredragna inbjudningen måtte sättas främst på föredragningslistan till nästa plenum.
Anmäldes och bordlädes Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Utlåt.
N:o 122, i ani. af återremiss af Betänk:t N:o 116. R. o. Ad. åtskiljdes kl. §3 e. m.
Den 15 Juli e. m. 503 Onsdagen den 15 Juli 1863.
Plenum kl. I 7 e. ni.
Fortsattes pröfningen af Lag-lTtsk:ts Retänk.
N:o 35, i ani. af dels K. M;s Nåd.
15:de kap. lista—4:de §§:na.
Biföllos. 5:te §:n. Gr.
Den anmärkning, jag nu går att framställa, gäller visserligen endast formen eller ett ord; men detta ord är dock här af icke så ringa vigt. §:n begynner: »Har någon med våld» etc.
Derefter heter det: »Fick den utsatte deraf svår kroppskada, dömes till straffarbete på lifstid eller från och med 8 t. o. m. 10 år.»
Hvem är det väl då, som skall dömas till straff?
Att sluta efter ordställningen, är det »den utsatte,» som dertill skall dömas.
Derefter har §:n följande ordalydelse: »Ljöt han deraf döden; miste gerningsmannen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.»
Denna mening kan förbindas med begynnelsen af§:n:»Har någon med våld» etc.; och ordet »han» kan således refereras till förutnämnde »någon.»
Vid dessa förhållanden hemställer jag att ifrågavide § måtte återremitteras, på det att Utsk:t måtte komma i tillfälle att gifva densamma en med gällande språkbruk mer öfverensstämmande uppställning.
Jag erkänner, att det visserligen, om man icke ser på meningen af denna §, kan förebrås densamma en mindre oegentlighet i ordalagen; men, i motsatt fall, lärer icke någon tvekan i afseende på rätta förhållandet kunna förefinnas.
Det kan verkligen lätt hända att, om man sönderbryter en eller annan mening från denna lag, en sådan mening kan komma att, ensam för sig betraktad, erhålla en annan tyd - 506
Den 15 Juli e. m. ning än den, hvilken densamma i sammanhang med öfriga §§ mäste erhålla.
Det skulle möjligen hafva varit riktigare, om man efter orden: »t. o. m. 10 år» i stället för ett semikolon insatt punkt; men något missförstånd anser jag verkligen icke af denna §, äfven i dess nuvarande skick, kunna uppstå; hvarföre jag anhåller om bifall till densamma.
Jag är visst icke någon spetsfundig jurist; men jag är dock van att läsa och förstå Svenska; och i följd häraf kan jag verkligen icke finna någon otydlighet uti den ifrågav:de §:n.
Ordalydelsen är: »Fick den utsatte deraf svår kroppskada, dömes etc».
Ordet »dömes» är passivum; och det är endast handlingen »dömd», hvarom här är fråga.
Att döma någon, som icke är skyldig, kan väl icke falla någon in och aldraminst en domare.
Jag kan, för min del, icke finna något antagligt skäl till återremiss.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Ilr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förevule §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades flere ja jemte några nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flere nej jemte några ja; hvarefter propos. på §:ns antagande förnyades samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
6:te—25:te §§:ne samt kapitlets rubrik.
Biföllos 16:de kap. lista—12:te §§:na.
Det ifrågav:de lagstadgandet hvilar, efter mitt förmenande, på en alldeles oriktig grund.
Det förslag, som i berörde hänseende utaf en af Högsta Domstolens ledamöter, Justitie-Rådet Berg, blifvit afgifvet, och hvilket finnes K.
M:s skrifvelse i ämnet bilogadt, anser jag vara långt ändamålsenligare.
Då jag emedlertid är öfvertygad, att alla härvarande redan iiafva en förutfattad mening i denna fråga, anhåller jag endast att få till profit min reservation antecknad.
Den 15 Juli e. m. 507 Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef §:n af R. o.
I4:de och 15:de §§:na.
Biföllos. 16:de §:n.
Utan att i afseende å denna § vilja afgifva något bestämdt yrkande, skulle jag dock önska alt R. o. Ad., med hänsigt till de beslut i ämnet, som förut blifvit fattade, skulle finna skäligt återremittera §:n.
Sedan öfverläggningen förklarats härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder icke afgilvits något bestämdt yrkande, blef, uppå framställd propos., §:n af R. o. Ad. bifallen.
17:de kap. lista och 2:dra §§:na.
Biföllos. 3:dje §:n.
De skäl, som blifvit anförda för antagande af denna §, kunna visserligen, så till sägandes, låta höra sig och äro i några hänseenden verkligen motiverade; men då under tillämpningen af 1734 års lag ännu icke några klagomål öfver missbruk af den åklagaremakten i thy fall medgifna rätt försports, och då hela samhällets väl hvilar på grundvalen af familjens helighållande, hemställer jag, huruvida det kan vara skäl att antaga det nu föreslagna lagstadgandet.
Preste-St. har redan för sin del underkänt detsamma.
Utan att anse mig behöfva ytterligare motivera min åsigt i ämnet, anhåller jag om afslag.
I nu förev:de 3:dje § af 17:de så val som i nästföljande 18:de kapitlen af nya strafflagsförslaget stadgas att horsbrott, dubbla och enkla, samt lägersmål ej vidare få åtalas af allmän åklagare, derest icke angifvelse skett af den förorättade maken, brottet eljest hörer under åtal, eller barnuppfostringsbidrag ålägges.
Äktenskapsbrytarens säkerhet är sålunda i lag betryggad, att hvarken kunna tilltalas eller straffas, endast han har nog välde öfver den svikna makan att bringa henne till tystnad och för öfrigt är öfverens med den eller de medbrottslige.
508 Den 15 Juli e, m.
Om straffbarheten af ett brott och angelägenheten att till straff befordra en förbrytare skola i någon mån mätas efter den religiösa oell sedelagen, böra väl då brott af ifrågav:de art mera än andra, t. ex. dråp och stöld, ställas inom stråfTlöshetens gebit?—Jag svarar tryggt nekande, just derföre att dessa brott kränka familjelifvets helgd och sålunda angripa statens innersta kärna.
Exempel gifvas att inom församlingar elt lastens tillhåll blifvit kändt och sockenboerne, då de icke sjelfva eller genom sina föreståndare förmått utrota det onda, nödgats för dess beifran anlita allmän åklagare och domstol.
Nu deremot skulle sedlighetens väktare fråntagas denna sista utväg att rätta ett inrotadt ondt, deremot föreställningar och varningar icke velat hjelpa; men äfven dessa skola troligen, om lagförslaget antages, hädanefter komma att uteblifva, då de säkerligen skola mötas med afvisande och åberopande af det privilegium, som tilldelats horsbrott att icke ovilkorligen få åtalas.
Jag har utförligare yttrat mig härom i anledning af sjelfva den Nådiga Proposm i denna del, som emedlertid nästan oförändrad understödjes af Lag-Utsk:t på det skäl, som pag. 28 förekommer: att friden skall främjas inom familjelifvet, så att den derpå hvilande staten må kunna bestå.
Jag frågar: hafva då åklagarena inom vårt Iand stört friden inom familjerne genom otidiga åtal?
— Mig veterligen icke — hvarföre då inskränka åklagaremakten, som icke blifvit missbrukad, hvarföre lagstifta der det icke behöfves?
Jo, säger Utsk:t, för att lagar kunna behöfvas, och stryker under ordet kunna.
Jag är icke af denna mening: tror tvärtom att genom onödiga lagar och påbud öfverträdelser kunna framlockas, och ville derföre tillstyrka borttagande af 3:dje §:n, som börjar så: »Horsbrott må ej af allmän åklarare åtalas», öfvertygad som jag är af erfarenhet att de vådor, Utsk:t förespeglar, alldeles icke finnas i verkligheten.
Hvad Utsk:t pag. 28, 12:te raden, yttrar: »det är då denna enda rätt — rättigheten att angifva — som man ej ens i detta läll vill förbehålla åt den förnärmade makan», är missledande.
En sådan rätt vill man i alla händelser förbehålla åt denna maka, men icke ensamt och uteslutande, utan äfven medgifva åklagaremakten, — icke förglömmande att det svagare könet stundom med våldsamheter eller hot kan förmås att tiga och öfver måttan lida, i hvilken händelse det kan vara godt att en makt finnes och uppträder, hvilken ej är underkastad hot eller tvång, nemi. statens, utförd af dess åklagare. li. o. Ad. har också på f. m. ur denna synpunkt redan fattat ett beslut att nemi. staten ej får eftergifva sin rätt att till ansvar ställa öfverträdare af 4:de budet eller dem som förolämpa föräldrar.
Utsk:t säger vidare samma pag. 28: »men härigenom skulle lagstiftaren gifva sig ut på ett fält, hvarifrån lian, vid närmare eftertanka, icke lärer undgå att rygga tillbaka.»
Den 15 i ali e. m. 509
Det är stiftaren af de nyä föreskrifterne i denna lagfråga som gifvit sig ut på ett nytt och främmande fält, icke jag eller deras öfriga vedersakare, som stå fasta vid den gamla lagens bud om åklagarerätt och pligt att kunna, der så påfordras, utan angifvelse af maka eller moder till oäkta barn, upträda till den sednares skydd eller för att hejda skamlösheten i sin framfart.
Utsk:t fortfar vidare: »Men en hvar torde i allt fall medgifva det, att ett sådant lösgifvande af rättigheten att angifva desse brott, som nu blifvit ifrågasatt, skulle kunna medföra vådor för familjelifvets helgd, som dock är roten till statens eget bestånd» etc.
Hvem, att börja med, är det som lösgifver, om icke den föreslagna nya lagen och Utsk:t, som lossar eller ifrån staten lösgifver dess rätt att beifra brott.
Det synes mig som Utsk:t här ville ställa sig som försvarare af det bestående, genom att tillvita sina motståndare att lösgifva, beträda banor, hvarifrån de måste rygga tillbaka o. s. v.; men det är ej så.
Deremot uttalar Utsk:t en sanning, då det anför att statens bestånd hvilar på familjen ; men om denna är anlrätt af lösliga seder, så är ju grundvalen för staten med detsamma rubbad.
Plåstra nu lagstiftarena med undantagslagar för att öfvertäcka dessa frätsår, så skola de gå inåt och hela grunden så upplösas, att det derpå byggda vacklar.
Hvem är det då, som borde rygga tillbaka från det tagna, såsom mig synes, på skenfagra grunder af Utsk:t försvarade steget?
Naturligen den som tagit det.
Annu är detta i så måtto icke försent, som vi i andra frågor erfarit huru förbättringar i det nådiga förslaget funnit välvilligt tillmötesgående.
Desse förbättringar hafva likväl utgått från och understötts af Utsk:t, som i denna 3:dje § nu tvertom är emot mig och med Regeringen ense om lagförändringen.
Gent häremot står likväl ett Riks-Stånds enhälligt uttalade mening, ett Riks-Stånd, som väl allmänt nu för tiden helsats såsom försvarare endast af det föråldrade, urmodiga, gamla, såsom det der ingenting lärt och ingenting glömt; men som likväl inom sig sluter lärdomen och en, genom utöfningen af dess kall vunnen erfarenhet af folkets tänkesätt, seder och sanna behof.
Till detta Stånd vill jag helt sluta mig i denna fråga.
Allt gammalt är icke förkasteligt.
Det gifvas sanningar, gamla sedan verldens skapelse, inplantade i menniskans hjerta, förnyade från Sinai, och fullkomnade af Honom, som icke försmådde att ställa sig såsom brudgum till en församling, som med trohet ville honom tillhöra och kallas efter hans namn.
Hustro och hustrona heter, sedan den tiden hon i Svea land blef känd, en Svensk maka.
Hennes rätt skulle upprätthållas, vore det äfven någon gång mot hennes vilja, och får icke försvaras ensamt af läran, utan äfven af lag och laga stadgar, hädanefter som hittills.
Jag föreslår alltså borttagande af den derföre hinderliga 3:dje §:n. 510
Den 15 Joli e. m. Gr.
Denna § har, jemlikt hvad också af motiveringen tydligen företer sig, tillkommit för att freda familjen från skandal, men är det väl då bättre, att underlätta sådana familjeförhållanden, som sprida skandal kring hela landel?
Om, såsom man säger, »skammen går på torra landet», är det icke då rätt att det finnes någon, som kan taga itu med saken och säga: här skall vara en gräns lör all denna oanständighet?
ex. en svag maka icke vill anställa åtal mot sin brottslige äkta man, och hon till följd deraf blifver tvungen att allt framgent lefva tillsammans med samma ovärdige makes flere concubiner, är det då ej skäl att allmänna åklagare-makten får träda emellan och göra slut på detta förargelse-väckande Turkiska skådespel?
Då jag icke anser, att befordrandet af ett sådant lefnadssätt är riktigt, samt att det är i högsta grad orätt att icke någon auktoritet skall kunna deremot uppträda, anhåller äfven jag om afslag å §:n. Gr.
Den fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s pröfning, är verkligen af en så kinkig beskaffenhet, att olika meningar i afseende derå kunna anses vara mer befogade, än hvad flertalet af öfriga frågor beträffar.
Jag medger, att äfven jag, för min del, länge hyst åtskilliga betänkligheter i berörda hänseende; och ville gå så långt att jag säger, det jag måhända skulle gå in på paragrafens uteslutande, om åklagaremakten vore organiserad så som sig borde, d. v. s. om endast afseende på statens väl hos densamma gjorde sig gällande, och icke ofta några små lumpna intressen på samma makts åtgöranden egde inflytande; men vid nuv:de förhållanden och då äfven föreg:de talare vidgått att åklagaremakten i sådana fall ytterst sällan ingriper, anser jag mig tvungen att uppträda till försvar för ifrågav:de lagstadgande.
Om nemi. den ena maken begått den nu omhandlade förbrytelsen, och den andra vill glömma felet och gifver den brottslige sin förlåtelse, månne väl då åklagaremakten bör kunna intränga uti farniljelifvet och, med uppdagande af det olycksaliga förhållandet, omöjliggöra ali försoning?
Hvilket tron J väl, Mina Hrr! att samhället mest vinner uppå, antingen att ett sådant brott åklagas eller att det lemnäs opåtaldt?
Den erfarenhet man har om nu gällande lags följder gifver vid handen, icke att så många horsbrott blifvit åtalade, som icke fastmera tillfället dertill användes som en hotelse för att af den skyldige utpressa penningar.
Då min åsigt är att åklagaremakten icke bör kunna intränga uti familjelifvet, utan att någon af makarne påkallat dess mellankomst, anhåller jag om bifall till den nu föredragna §:n.
På grund af den erfarenhet, jag erhållit om tänkesättet i landet rörande dessa förhållanden, kan jag
Den 15 Juli e. m. 511 icke med godt samvete lemna mitt samtycke till den nu föredragna §:n.
Den Svenska allmogen anser nemi., att svåra synder böra åtalas såsom svåra brott; och denna straffvärdhet utsträekes, enligt dess åsigt, äfven till förnärmelse mot äktenskapets helgd.
Med hvilken känsla tron I väl då, Mina Hrr! att allmänheten skall upptaga denna förändring, hvarigenom man icke kan straffa en äktenskapsbrytare eller äktenskapsbryterska, med mindre än att makan sjelf uppträder som angifvare?
Såsom bevis för rigtigheten af min åsigt, att en möjlighet bör finnas att mot den förfördelades vilja kunna anställa åtal, får jag anföra ett exempel:
En far har gift bort sin dotter, i säker tro att hennes make är en hederlig karl.
Efter några års förlopp tvingar dock denne man sin hustru att i huset inrymma en concubin.
Fadren önskar då, att från denne ovärdige man till sig hemföra dottern; men detta låter sig icke göra efter denna §:s antagande.
Fortvarandet af berörde nesliga förhållande sårar dock lika mycket familjen, som om åklagaremakten träder emellan.
Annu har ingen påstått att opåkallade åtal i detta fall ofta inträffa och att således onödiga skandaler anställas.
En talare har visserligen sagt, att vår åklagaremakt vid sina åtgöranden i berörde hänseende ledes af egennyttiga motiver; men lämpligare och lättare torde för sådan händelse vara att uppställa stränga bestämmelser mot missbruk af åklagarenas makt, än att förändra det i berörda hänsende hittills gällande stadgande.
På dessa skäl yrkar jag afslag å §:n.
För min del sluter jag mig till den af Gr.
Sparre i denna fråga uttalade åsigt; och är öfvertygad att ett afslag å §:n skulle medföra större olägenheter än fördelar.
Den sista talaren har yttrat, att allmänheten skulle illa upptaga, om icke svåra synder åtalades som svåra brott; men har tillika erkännt att ifrågav:de förbrytelse endast undantagsvis utgjorde föremål för åtal.