Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den raffinerade, läckert grå ton, i hvilken de världsliga vid denna tid älskade att pryda sina gemak, ansågs opassande för Guds folk.
Höga, klara färger, som brukats för några år sedan, förklarades däremot för blygsamma och lämpliga.
Damerna, som förut lagt sitt hår i en knut i nacken, buro det nu högt på hjässan.
Och därför när den stackars fru
Hjelm en dag kom med sitt hängande i en pung i nackgropen — likt de målade dockorna i Chicagos fönster — var det ett sorgligt tecken på, hur ringa inflytande hon rönt af alla dessa års samvaro med sanna kristna.
Till och med för luggen, detta satans älsklingspåfund, blundades, sedan den icke egentligen brukades.
En utmärkt ung dame, som redigerade ett skandinaviskt luterskt kvinnoorgan, hade för några år sedan skrifvit en skakande artikel med titeln:
»Kan den, som bär lugg, vara ett Guds barn?»
Svar (med fetstil):
ty etc ...
Nu efter dessa år, hvarunder orden hunnit glömmas, omtryckte hon uppsatsen, lämpligt förändrad under rubriken:
»Kan den, som bär uppstruket helt krusadt hår, med lockar framdragna nedom tinningarna, vara ett Guds barn?»
ty etc ....
Och naturligtvis borde man icke fästa sig vid den något grymma titeln.
Utredningen var ju så behjärtansvärd, så förkrossande sann.
Också inom männens värld ägde sent omsider förvandlingar rum.
De forna ullvantarna och hemstickade yllehalsdukarna försvunno spårlöst och lämnade plats för styfva filthattar och oknäppta handskar.
Med den gamla, enfaldiga förnöjsamheten började äfven blifva klent beställdt.
Länge försökte man kufva sitt tilltagande missnöje med prästseminariets dystra klosterlikhet, ty i denna känsla spelade nog mänsklig fåfänga in till stor del.
Herren har ofta stort fördrag med våra skröpligheter.
Och så behagade det Honom att i denna sak på ett rent af strålande sätt uppenbara sin vilja.
En svenskfödd krögare afled fridfullt efter att på dödsbädden hafva vändt sitt hjärta till Gud och ändrat sitt testamente till förmån för den »kära kristliga anstalt, som fostrade arbetare i Herrens vingård».
Klararetecken kunde man ju icke begära.
Och nu kullstörtade med stort brak massan af mörk granit, och hungriga svenska arkitekter flockade sig om rofvet.
Snart reste sig en tidsenlig och nästan häpnadsväckande världslig skolbyggnad med joniska pelare och uppvärmda hallar.
Och en höstdag invigdes det af professor Gustafsson under bäfvan och mycken bön och blid förmaning till lärare och lärjungar att draga in i det nya huset med gamla sinnen och gammal tro.
Ty denna eftergift för tidens kraf kunde möjligen medföra farliga inre eftergifter.
I den luftmättade aulan, där gyllene sol strömmade in, sutto dock flere, som protesterade mot den lille hvithårige gubbens milda, sublima ord.
Måste icke denna protest tillskrifvas den världsliga skola, hvilken småningom införlifvats med prästseminariet?
Hur hade alls om alls denna skola uppstått?
Kanske dref ärelystnad de gode männen att bilda en anstalt, jämngod med dem, som funnos därhemma.
För dessa landsflyktige, hvilka genom vått och torrt tillkämpat sig en trygg ställning, utgjorde hemlandets solida bildning på klassicismens fasta grundval ett ideal.
Hur ofarligt var icke latinet!
Man kunde njuta af denna afdöda hedendom utan tanke på störande inflytanden.
Men de modärna kunskapsgrenarna — det var något helt annat.
Hur många böner, hur många rådslag, hur många nätters kamp hade ej föregått beslutet att insläppa t. ex. naturvetenskap och filosofi!
Och då man slutligen skref hem efter lärare, skedde det under så många förbehåll, att ingen filosofiens representant i världen kunnat antaga befattningen.
Men åter utsedde Gud offret.
En dag kom vandrande öfver den stora slätten en kraftig man, klädd midt emellan herreman och vagabond och med en nattsäck i handen.
Han steg muntert trallande in på pastorsexpeditionen, slog igen dörren efter sig så grundligt, att huset skakade, upphörde med sitt gnolande och sade i en ton så högröstad, att orden liksom återstudsade från det lilla rummets väggar.
— How d’ye do, sir?
Litet häpen blickade Gustafsson upp öfver glasögonen och svarade godmodigt:
— Good morning, sir — how do you do?
Men främlingen fortsatte på lugn, ofördärfvad skånska:
— Skulle herrarne ha något jobb för en stackars vandrare — en organistplats t. ex.?
Gustafsson sköt stolen ut i rak vinkel från bordet, satte glasögonen till rätta och betraktade mildt pröfvande den rättframme mannen.
En sådan axelbred jätte han var — och med ett skägg som stod likt en sol om ansiktet.
Ett par grå, lysande ögon voro något inbäddade i fett, så att de sågo små ut, och nytert glimmade de bakom pincenezen.
Mannen föreföll som en, den där behöfver stor plats och icke har ro på ett ställe, och professorn var icke van vid sådant folk.
— Herrn är skåning — sade han stillsamt, — vi äro så godt som från samma trakt då, och så är herrn organist?
— Nej det vill jag inte påstå, skrattade främlingen, som tagit af pince-nezen och ogeneradt gned den klar med rockskörtet — men har man en smula hum om saken, lär det väl inte vara konstigare än annat.
Hvad jag egentligen är, vore svårt att säga — senast satte jag upp »Kuriren», men den dog i förra veckan — yankeevänlig, förstår ni.
— Ungt hett blod — sade professorn öfverseende.
Han hade fattat tycke för den unge mannen.
— Ja, hvad skola vi hitta på, min käre vän ... han strök i faderligt bekymmer sin haka.
— Orgeln sköter litet hvar af oss här ...
Är man vunnen för Gud?
— Det törs jag inte svära på, fast nog var far min präst.
— Hm — hm — namnet?
— Viktor Pryhl.
Gustafssons ansikte ljusnade.
— Väl aldrig son till Teodor Pryhl i Hamra?
Den käre mannen ... och systerson till domprost Alm ... skulle det vara möjligt?
— Stämmer på en prick, sade främlingen, som redan tagit upp nattsäcken.
— Sitt ner, sitt ner.
— Det kom något ifrigt, aktningsfullt i professorns sätt.
— Då få vi icke skiljas så snart.
En stund därefter hade rollerna förbytts.
Nu var det Gustafsson, som bönföll f. d. redaktören att åtaga sig den svårtillsatta lärarplatsen i filosofi.
Att börja med protesterade Viktor Pryhl af alla krafter.
Han hade aldrig drömt om att undervisa i ett ämne, där han var så föga hemmastadd.
Men Gustafsson menade, att beträffande detta hängde saken mer på hvad man icke meddelade de unga hjärnorna än på direkta kunskaper.
Och han kände sig viss om, att en anförvandt till så starke Gudsmän äfven måste vara ett barn af många böner, och att det vore tryggare att anförtro en så farlig uppgift till sonen af en from fader än till någon med idel världsliga traditioner.
— Well — let go — ljöd slutligen svaret, och de små, grå ögonen tindrade lustigt — its bosh anyhow.
Mannen skrattade en smula bullrande.
— Men amerikan är jag — med hull och hår.
Det prutar jag inte på.
— Gör ingenting, svarade Gustafsson hjärtans nöjd, — det är till och med rätt, när man är medborgare, man kan ju hysa lika vänliga känslor för sitt land för det.
Denne Pryhl slöt snart vänskapsband med naturvetenskapernas man, Erik Hjelm.
De voro liksom af ett annat släkte än de öfriga, dessa båda, och de utgjorde Gustafssons hemliga stolthet.
Hjelm var en ljushufvad, hurtig karl, som älskade sitt fack utan öfverdrift.
Redan första dagen hade professorn sagt till honom:
— Bäste bror, sköt ditt ämne precis som du vill, men tag det ytterst enkelt — och ett förbehålla vi oss: utså aldrig något tvifvel i de ungas själar om skapelsehistoriens bokstafliga ... bror förstår: bokstafliga sanning.
Det hade Hjelm alls icke misstyckt.
Han hyste ingen tanke på att inkasta brandfacklor i de ungas själar, sade han.
Och Gustafsson prisade Gud, som beställt allt så väl och fördubblade sin faderliga nitälskan och ingrep beständigt varnande och stödjande.
Vid denna tid stod Gustavi på höjdpunkten af blomstring.
Från alla delar af Förenta Staterna, där svenskar byggde och bodde, flödade in beröm och ynnestbevis.
Skolan närmade sig allt mer de förebilder, som lefde i grundläggarnas minne sedan femtio år tillbaka.
Och ju tydligare dessa kände den söta lukten af det genuint akademiska, välbekant sedan ungdomsdagarna, desto mer höjdes rösterna i stilla hån mot Nya världens lärdomsanda.
Men framför allt var den kristliga ställningen tryggad.
Gustavi kyrkotidning svällde af nit och lutersk stränghet, trons banér fladdrade käckt öfver skolans hufvud och studerande strömmade till i allt rikare antal ...
Då inträffade något som upprörde hela församlingen, men mest professor Gustafsson.
En vacker dag anmälde Erik Hjelm, att han och Viktor Pryhl jämte några andra ämnade flytta ut på prärien i riktning mot staden Blue Point.
Kvinnorna gissade med ens, hvem som stod bakom denna plan, som skulle uppenbara för hela världen ett splittradt trossamfund.
Icke var det en man!
Man förstod nog, att vissa personer voro missnöjda med söndagstrafikens inskränkande i Morton.
Och dock hade denna anordning just vidtagits för att rädda det flyktiga sinnet från sig själft.
Om nu de vissa personerna öfver hufvud kände lust att höra Guds ord, så var naturligtvis den stackars luterska kyrkan icke god nog ... man måste förstås söka någon af de många tvetydiga brunnar, som storstaden bjöd på ...
Och i Blue Point stodo tågen minsann tillreds sönoch söken ...
Det var tydligt och klart.
Och man tänkte så många tankar eller talades vid försiktigt två och två eller tre och tre ...
Midt i läroverkets glansperiod föll sålunda en skugga af ödslighet öfver Morton by.
Gick man den öde avenyn fram, såg man hela rader af tomma öfvergifna hus med nakna pelarrader.
Folk flyttade ut och ingen flyttade in.
Men borta vid horisonten timrades upp byggning på byggning, som vände sina anleten mot den syndiga staden, och det var egentligen denna, som med hvarje boning trängde närmare.
I den lilla träkyrkan innanför staketet voro bänkarna väl ännu besatta
Och dock ...
Professor Gustafsson sjönk numera ofta samman i sin gamla nötta länsstol därhemma och nickade vemodigt åt sina egna tankar.
Han såg så tydligt några ansikten, som plägat vända sig tankfulla mot predikstolen, men hvilka nu försvunnit.
Och han undrade, om hans hjärta hyst afgudar.
Eller om Herren ville visa, att den nya lärdomen till sist var Honom misshaglig?
Den stora hjorden fanns ju kvar ... ja —
Men i djupet af hans själ doldes det bittra medvetandet, att de få, han allra hälst sett stanna — just de hade gått.
ANDRA KAPITLET.
Avenyn mellan Östra Blue Point och Morton by var öfverallt kantad med späda popplar.
I rak linie lopp den förbi obebyggda tomter, lådliknande trähus, fantastiska villor, och från den gnistrande hvita vägen böljade upp gult damm, fladdrande likt genomskinliga slöjor utefter husväggar och buskar och mildrande det allmänna intrycket af snörrät stelhet.
Insvepta i stoftskyar lunkade sparvagnshästarna fram, slappa och fnysande, och deras bjällror pinglade egendomligt doft och irriterande.
På den väl vårdade gräsplanen utanför sin villa gick professor
Hjelm utan väst eller rock i den kvafva julikvällen och sysslade med vattenslangen.
Skjortärmarne voro uppkaflade, hängslena föllo vårdslöst nedåt sidorna och i mungipan hängde en kort lerpipa.
Han gjorde sig alls ingen bradska, förde slangen med lättjefulla sving utefter rabatterna eller kastade makligt strålar upp öfver de nerdammade fönstren.
Lilla Ruth hoppade från en torr plats till en annan, hon höll munnen öppen och sökte dricka in den svalkande luften ... hvad det där spelet med den svarta ormen var hemskt och förtjusande ...!
För hvar gång
Hjelm låtsade hastigt öfvergjuta henne med en dusch, gaf hon upp små skrin af hysterisk extas och rymde bort åt verandan.
— Hysch — sade hennes mor trött och otåligt.
Hon satt på trappan med sin yngste på knäet.
Hjelm ansågs bland svensk-amerikanerna för en skönhet.
Egentligen var det hela apparitionen som gjorde henne till en så fängslande företeelse.
Hennes långa graciösa gestalt ägde förunderlig smidighet, öfverkroppen höjde sig i sällsynt mjuk elegans och hvilken ställning hon intog, värkade hon förnäm.
En doft tycktes utgå från hennes runda, smärta lemmar.
Hon bevarade den, i hvilken belägenhet hon än befann sig.
Men hennes fina ansiktsoval med den något långa hakan hade mist sin fylliga rundning, och uttrycket var trött.
Den rika hårluggen i varm bronston låg tillbakastruken, ängsligt fäst med osynliga nålar för att af hålla sig från beröring med pannan.
Klädningen sade, att högst få tankar offrats därpå.
Munnen, ofta lockande ljuf, krökte sig nu litet begabbande, och de blå ögonen, som alls icke voro praktfulla, men kunde glimma till betagande eller smeka farligt varma, blickade utan solsken, litet skarpa och missnöjda.
Hon vände sig inåt verandan och kisade i den besvärande dagern.
Däruppe stod en ung kvinna och knäpte långsamt sina handskar, medan hon ifrigt spejade utåt vägen.
Starkt bygd, ful med breda käkar var hon smakfullt klädd i en luftig, blekgrön råsidenklädning, axelkappa med sidenfoder i samma blekgröna ton och en enkel hvit halmhatt med ett väl harmonierande band.
Ett smäckert sidenparaply stod hopviket mot balustraden.
Hon tog det nu, gick obesväradt utför trappan och jollrade litet åt barnet; vände sig så om på sandgången och sade på västerbottenska blygsamt men bestämdt:
— Frun kan lägga nyckeln bakom kökstrappan — jag vet inte, om vi reser till Chicago på revivaln eller inte, det beror på, hur mister Pärsson önskar.
Fru Hjelm svarade icke men såg efter henne mer och mer ironiskt, tills hon varseblef professorn höja vattenslangen och med säkert öga rikta den på sin förbisvajande tjänarinna.
— Erik, var inte galen — ropade hon då häpen — är du inte för resten färdig snart?
Erik Hjelm lät skrattande strålen rasa öfver landsvägsdammet, snuddade pojkaktigt vid kanten af den blekgröna, upphörde sedan, stängde kranen, rättade på sina hängslen och kom fram.
Han lade sig raklång på verandagolfvet med händerna sammanknäpta under hufvudet, böjde knäna uppåt och pustade, fetlagd och genomsvett som han var.
Lilla Ruth sprang genast beställsamt efter en kudde och stack under hans hufvud.
— Behagar den blifvande fru pastorskan komma hem till i morgon bittida och fullgöra sina plikter vid vårt syndiga hems härd? deklamerade han med så mycken ironi, han kunde åstadkomma.
— Vi få hoppas det — jag har släpat ihjäl mig på den här pojkungen idag.
— Ja, men vet du, min kära Matilda, nog kunde du behandla dina pigor lite ...
— Käre Erik!
— Hon gitte icke tala, ämnet var utslitet, in och ut debatteradt.
Kunde väl hon reformera tjänstehjonsfrågan i Amerika!
— Att du inte lägger bort titlarna med herr seminarieeleven Pär Pärssons dygdeädla fästmö — kanske professorsfru på Gustavi en vacker dag.
— Mycket gärna om det gör dig ett nöje.
— Det hjälper inte Erik, den här människan är åtminstone ren och skamstjäl oss inte, hon är tio gånger bättre än irländskorna.
— Jaså, jaha.
Han hvisslade, drömde med slutna ögon under den tummade filthatten men öppnade dem strax åter och ropade:
— Ruth, spring in efter »Item».
Matilda ryckte på axlarna ...
— Tidningar, aldrig annat än tidningar, vi bli till slut så förtorkade, att vi passa för sophögen.
Erik vände redan de knastrande bladen, stora som hans halfva kropp.
— Förtorkade?!
— Min själ om man hinner torka härute, du skulle intressera dig för politik, Mattis, du som är ett så intelligent fruntimmer ..
Matilda smågnolade för att betvinga sin retlighet.
Hon började hata dessa tjugusidiga fintryckta blad, som det tog hela dagen att komma igenom utan att de förvandlade en timme af Eriks och hennes lif.
Man hade allt som händt, hände och skulle hända, på sina fem fingrar — hvad det var att förvåna sig hade man för länge sedan glömt bort ...
Den stora friska förvåningen utan hvilken lifvet icke är värdt en röd cent ...
Upproret inom henne steg.
Gud vet hvad allt för märkvärdigt hon trott, att hon skulle gå till mötes härute i vildmarken — och hvad hade väl inträffat?
Trist och smått, — en enda gråmulen hvardag — hankade åren sig fram, man lirkade och kufvade sig och fick det att gå ...
Och så när hon bräkt det därhän att en gång göra revolt mot sin egen slöhet, då hade hon kommit så långt som hit ut på prärien.
Hvad var vinsten?
Förde hon icke med sig alla gamla pinande, tröttande tankar?
Hon lyfte häftigt gossen på armarna och gick till verandan, där hon kastade sig i hängmattan med sin tunga börda.
Sakta vaggade hon den kärnfriska pojken, som mjuk och rund som en bulle låg i hennes famn.
Lättare går en kamel genom ett nålsöga än en rik kommer in i himmelen ...
Det gäller inte bara jordiska ägodelar utan också rika gåfvor till förståndet, till utseendet, till ...
— Mattis!
Eriks ögon blinkade under den fasliga hatten, och hans ton var så inställsam som möjligt.
— Allra sötaste Mattis — jag försmäktar — bara en droppe lemonad, du — utan starkt ...
— Erik det är tionde gången i eftermiddag, du dricker ihjäl dig.
Hon blickade med ovilja på hans ansikte, där dragen tycktes upplösta af svett.
— Nej nu vill jag vara i fred.
Åh ...
Hvad man kan vara lycklig ibland.
Det är som om en stor, alltfamnande aning löste lifvets gåta i förhållande till Guds gåta.
Men det där vågar man ju icke lita på ...
Man kan plötsligt känna en sådan fröjdefull harmoni, som icke springer fram ur någonting af hvad man hört och läst, utan som sväfvar högt öfver allt och är så främmande och djärf och ändå mer bekant än alla meningar i världen ...
Puh, vansinnigt att sitta och »tänka» i denna värme.
Hon strök håret tillbaka, prässade ned tinningarne för att slippa blodets tryck.
Bandet om hjärnan, som alltid plågade henne, då hon »bråkade invärtes».
Det var Eriks stående uttryck.
Som genom ett mystiskt samband mor och son emellan låg
Atle stilla med hufvudet mot hennes bröst och sina allvarsamma ettårsögon fästa på gräset nedanför.
Matilda erfor ett vildt begär att tala, att säga något högt och stort.
Men hon hade glömt att tala, hon ägde inga befriande uttryck.
Erik skulle också ha funnit det absolut ointressant.
Hastigt knastrade tunga men snabba steg mot sanden.
Matilda satte sig genast upprätt i hängmattan, och hennes ansikte strålade till.
— Åh Pryhl, ropade hon.
Den ankommande svängde hatten och torkade sig i pannan.
Han såg så glad ut.
— Nå det må jag säga, pratade Erik och låg kvar helt lugnt — det var att göra ferm expedition, hvar i all världen kommer du ifrån?
Viktor Pryhl skakade energiskt allas händer, icke minst
Hjelm juniors och satte sig på trappsteget tätt vid hängmattan.
I aftonens fallande skuggor ljödo hans ord med den plötsliga upprifvande klangen från en malmklocka.
— Herre Gud så skönt att sitta här igen ... det gör en vek och god om hjärtat lilla frun ... ett hem är ändå ett hem ... jo, jo, du lata krabat där, du skulle vara en sådan här vandrande gesäll.
— Gift dig — tillstyrkte Erik.
Men du ämnar väl inte slå i mig, att du värkligen »crossat» ... på 6 veckor!!
När kom du?
— Jag var inte människa att stanna där längre ...
Likt sig?
Sverige är alltid likt sig, fru Hjelm ...
Det där lilleputtlandet inbillar sig fortfarande, att det är så jäkligt stort så.
Erik skrattade.
— Gläder mig att känna igen dig, bror.
Professor Pryhls förvillande glas blänkte honom i ögonen.
— Sammaledes, old fellow ...
Nej — folk skälde på Amerika, hvart jag kom ...
Men man har hållit till godo med deras varor ... och deras idéer ...
För fan, hvartenda nytt fabrikat var ju gjordt efter amerikansk modell ... hvad morska de sig för ...?
Alltsammans — järnvägsvagnar — åkerbruksredskap — värktyg — velocipeder — kokkärl — staket — ända ned till den hederliga gamla svenska yxan!
— Sken hon inte så förgyld och grann som solen i Karlsta’... svängd och buktad och Yankee på alla sätt.
— Men kulturen du, kulturen, föll Erik in — han längtade att se Pryhl komma »i humör».
— Himmelske Fader — gästens hudfärg började gå i mörkrödt — gör mig inte alldeles galen, människa ...
Kultur ... kultur ... här öser Europa öfver oss sin odugliga vildhafre och vi ta emot den och kasta in den i vår stora tröskmaskin och mal fram nyttigt och anständigt — och rentvättadt — och välklädt folk ... folk som kan tänka en tanke — för min själ de äro mycket hemma i den konsten, när de komma hit ... det där är inte kultur förstås —
Den store professorn hade sprungit upp och promenerade som ett lejon i bur på det korta trappsteget.
När han kom i tagen, kunde han stanna, sakta slå ihop händerna och kröka sina knän till en nigning, under det han talade stilla förtvifladt:
— De känna ju inte Amerika därhemma — de komma ju med de mest rosenrasande fantasier ... hemta sin visdom mest ur svensk-amerikanska prässen!!
Jo det är en skön källa, det skall jag säga ...
Och från små turistglopar, små själfgjorda intelligensprofeter, som inte se längre än näsan räcker ...
Man gör väl för litet affär af dem härute, kan jag tro — och så är det ondt om punschen ...
Men Herre du milde hvad man är belåten, sedan man krossat allt stort ... så att man själf kan få sitta på spillrorna och vara stor ... med sina gamla utslitna trasor, sina gamla uråldriga låtar ...
Matilda blott log — verandan vidgade sig ju, luften vågade sig af sånger, och det var i grunden likgiltigt hvad det var för slags sånger.
Pryhl menade för resten intet ondt i världen, han förstod hur ensam man kunde känna sig, utan honom hade man väl knappast härdat ut ...
Solen sjönk bakom villan, folk gick sin vanliga aftonpromenad på trottoaren och hälsade in, men för hvar gång Pryhl afbröts, återknöt han energiskt sitt tal.
Erik låg och såg upp på honom med godmodig satir i sina ljusa ögon, Ruth satt orörlig som en staty och själfva
Atle höjde små indiantjut upp i det skäggiga ansiktet, som glödde så lätt i förgätenhet af allt ...
Nu började unge herrn gnida sig i ögonen och kröka läpp och Matilda gick in för att lägga barnen.
Men hennes själ var icke i barnkammaren.
Inom henne jäste möjligheter till allt, hennes tankar ägde färg, det röda upprorets, den jordgrå hopplöshetens, den hvitblå trånadens.
Ruth kom tassande fram med händerna på ryggen i sitt släpande hvita linne.
— Onkel Pryhl är rysligt ful, sade hon eftertryckligt.
— Kryp genast i säng.
Flickan lydde dröjande men såg oafvändt på modern under små bekräftande nickningar och förnärmande miner.
Var icke Ruth så obehaglig, att ...
Därute suto herrarne och berättade historier från skolan.
Pryhl hade ogeneradt lagt af sig rocken och rökte pipa, och för att få fred för moskitos satte Matilda sig tätt bredvid.
— Ha vi det inte härrligt, lilla frun — så här kunde man spatsera rätt in i paradiset.
— Ne-ej — Erik var inne på sitt favoritämne — hvilken dag jag kunde, så nog vore jag färdig med det goda Gustavi ...
— Hjelm du skulle kasta bort läsningen och bli mekanikus — du är ta mig fan ett praktiskt geni — inföll Pryhl starkt.
Tack ska du ha — känner större kallelse för att resa till Colorado och söka guld — menade den naturvetenskaplige professorn, för ombytes skull blossande behagligt på en cigarett.
Matilda brast i ett skratt, som hade något utmanande vid sig.
— Eller resa hem — eller spekulera i lysolja eller finna upp en ny velociped ...?!
Tatata — ord, ord, ord Pryhl, här sitta vi och här bli vi sittande.
Eriks kärlek till Amerika är alltid begränsad till Morton County, Illinois State.
Han är foglig som ett lamm.
— Oförskämdt, ropade Erik — lita inte på det, du — —
— Amerika — Pryhl tjänstgjorde kraftigt som moskitojägare — hvad veta ni om Amerika?
Ni lefver det mest idiotiska lif som existerar, och som heter svensk-amerikanskt och det vill säga hvarken svenskt eller amerikanst.
Ha ni kanske lärt känna amerikaner?
Vet ni, hur den värkliga amerikanen känner, tänker och lefver?
Slit dig lös man och gäck ut i den stora vida världen.
— Nå ni själf då?
Ni är mig en rolig en, smålog Matilda.
— Jag — åh det är annat, fru Hjelm — en gammal ensam hund kryper till sist gärna i band.
— Pryhl, hur kunde ni lemna Sverige så snart, sade hon sakta.
I tonen var glädje, hon visste icke hvarför, anade endast att svaret skulle öka den fond af värme, hon kände i hjärtat.
Erik promenerade fram och åter; om han hörde dem eller ej var ju likgiltigt.
Men präriens dunkel, de tusen dansande ljusprickarne — allt tvingade till att tala lågt, vekt, nästan hemlighetsfullt.
— Ja hur kunde jag?! svarade han lika sakta.
Han böjde ned sitt hufvud och lutade det mot sin hand och såg upp på henne i skydd af sin axelbreda kropp — såg tills ögonen blefvo i skymningen till en smal strimma bakom svartblanka glas, och hon förnam en stark spänning — — något aningsfullt.
— Nå träffade du Ada i Stockholm? hördes Eriks röst, och Matilda blef röd — tänk hon hade ännu icke frågat efter Ada!