Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag måste emot den siste värde talaren an märka, att det icke lärer hafva varit K.
M:s mening att förändra karakteren af det ifrågav:de brottet, ulan att K.
M. endast omförmält detsamma såsom ett brott, hvarå straff redan i lag finnes stadgadt.
Detta omförmälande har Utsk, ansett obehöflig! i en författn. som icke handlar om andra brott än förfalskning och bedrägeri.
Brottet kan nemi. icke hänföras till förfalskning och icke heller till bedrägeri i vanlig mening.
Det är visserligen bedrägligt att tända falska eldar i afsigt att narra till skeppsbrott, men det är icke bedrägeriet som gifver detta brott sin väsendtliga karakter, utan det särdeles vådliga störandet af sjöfarandes säkerhet på deras farliga stråt, och om bedrägeriet här vore det egentliga, skulle man lika väl kunna säga, att röfvaren, som lägger sig i försåt för den resande och plundrar honom, begår bedrägeri.
Ehuru ett bedrägligt föifarande ingår såsom en beståndsdel i brottets karakter, utgör det dock icke sjelfva karakteren och bör således icke heller bland bedrägeribrollen uptagas eller omförmälas.
Jag vidblifver min anhållan om bifall till §:n.
Jag bar med min framställning icke åsyftat någon förändring i vår nu gällande lag i afseende å brottet att genom falska eldar locka sjöfarande till skeppsbrott.
Här är icke fråga om någonting annat än huruvida, med bibehållande af lagens stadgande ang:de detta brott, man icke bör omförmäla detsamma uti den nu föreslagna författmn, som i sjelfva rubriken angifver sig handla om alla möjliga slag af bedrägerier, på det att man icke möjligen skulle taga sig anledn. att anse det logrum, hvari brottet nu finnes intaget, vara ett utaf dem, som blifvit genom den nya författmn uphäfda.
I rubriken och efter upräknandet af de uphäfda lagrummen heter det nemi.: »jemte de särskilda starlganden som ändra eller förklara lagens berörda rum eller dervid något tillägga; äfvensom med ändring af de för öfrigt i lag eller särskilda författmr för brott, som i denna Förordn. omförmälas, utsatta straffbestämmelser» etc.
När nu denna Förordn. handlar om bedrägeri i allmänhet, samt man väl icke kan förneka, att det ifrågav:de brottet är ett slags bedrägeri, ehuru af en så betänklig art, att det ej kan blifva föremål för denna lag, och dertill kommer, att såväl EagKomitcn som LagBeredningen i sina förslag omförmält detsamma i sammanhang med bedrägeribrotten, tror jag att försigtigheten bjuder att äfven i denna författn. intaga några ord, som i afseende å detta brott hänvisa till den gällande lagen, och väl möjligen kunna anses öfverflödiga, men aldrig kunna blifva skadliga.
Jag åtminstone hyser den åsigt, att man handlar försig - Deri 31 Augusti.
151» tigt om man intager en sådan hänvisning som K. M. föreslagit, och tillstyrher derföre fortfarande §:ns återremiss.
Frih. af Dgglas:
Jag har aldrig sagt, att meningen vore att förandra straffbestämmelsen ang:de ifrågav:de brott, utan jag har endast Klandrat, att då Utsk. i den nu förev:de §:n upräknar alla de särskilda brott som icke äro föremål för denna Förordn., och förklarar, att desamma skola straffas på sätt derom särskildt är stadgadt, Utsk. utesluter det ifrågav;de brottet, ehuru det ovedersägligen är af en bedräglig beskaffenhet.
Då man genom att tillägga några ord kan undanrödja möjligen blifvande missförstånd eller åtminstone tveksamhet vid lagens tillämpning, förefaller det mig besynnerligt att man motsätter sig ett sådant tilläggs intagande. Gr. Sparre:
Om det här endast vore fråga om att genom tillägg af några ord bereda tydlighet åt ett lagstadgande, skulle jag icke envisas i min mening, och jag tror icke, att jag under behandlingen af detta lagförslag ådagalagt något envist motstånd emot återremisser, då förslaget derigenom kunde vinna något i fullständighet eller tydlighet.
Men, mine Hrr! det finnes fall, då försöket att åstadkomma den största möjliga tydlighet alstrar otydlighet.
Vi hafva, tyvärr, i vår lagstiftning ganska många exempel derpå, och jag tror, att vi genom antagandet af K.
M:s förslag i detta hänseende skulle få ännu ett.
M:s förslag, hvars förtjenstfullhet i allmänhet jag villigt erkänner, finnas uptagne åtskilliga lagstridiga handlingar, hvilka i Ulsk:s tanka sakna karakteren af bedrägeri, och just för att åstadkomma tydlighet, för att underlätta lagens tillämpning för domaren, har Utsk. ansett sig böra derifrån bortsoffra allt sådant som icke egentligen hörer till bedrägligt eller svekfullt förfarande.
Då Hr v. Koch yttrat, alt det kan upstå tvekan, huruvida den ifrågavule förbrytelsen skulle hänföras tili författnm eller icke, och till stöd för denna sin åsigt åberopat förfaltmns ingress, ber jag att få erinra, alt i denna ingress uttryckligen säges, att inga andra straffbestämmelser ändras än de, som röra brott, som i denna Förordn. omförmälas, och att således, då det ifrågav:de brottet icke i Förordntn omförmäies, någon tvekan om straffbestämmelsen derför icke rimligen kan upstå.
Jag anser mig böra strängt fasthålla min åsigt i detta fall, emedan jag förutser, att samma anmärka., sorn nu blifvit gjord, jemväl kommer att göras emot några efterföljande §:r, der Utsk. uteslutit brott, som Utsk. ansett icke höra till klassen af bedrägerier och dervid hyllat en annan åsigt än K. M., som ansett att, ehuru en eller annan förbrytelse icke egentligen hörer till bedrägeriklassen, den dock bör i Förordn:n omförmälas, på det att domaren ej må råka i någon villrådighet, hvarthän brottet skall hänvisas.
Jag tror att det rättaste och lämpligaste är att icke i den partiella lagstiftningen vidröra de brott, som icke egentligen höra dit, utan låta dem behålla den plats de hafva i nu gällande lag.
Att vid partiella lagförändringar sätta en män^d brott under 156
Den 31 Augusti. rubriker, som icke egentligen passa in på dem, skulle icke tjena till något annat än att förvilla domarens begrepp samt försvåra den slutliga kodifikationen af de särskilta straff-lagarna.
Om jag ville i denna författn. omnämna alla de brott, hvari något bedrägligt förfarande ingår, finge jag i sanning mycket att göra.
Jag måste genomgå hela 1734 års lag och taga reda på alla sådana brott, för alt sedermera upräkna dem i författnm och säga: »i dessa brott ingår väl något svikiigt förfarande, men de höra dock ej till denna författn., utan derom är särskilt i lag stadgadt.
Ett sådant upräknande torde vara både otjenligt och obehöfligt, hvarföre jag ånyo anhåller om R. o. Ad:ns bifall till §:n.
De nu först till bifall och sedan till återremiss å förev:de § framstälde proposme besvarades med blandade
Ja och Nej; hvarpå förstnämnde propos. förnyades, och sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Ja nu hafva varit öfvervägande. § SS.
Denna § motsvarar 1 mom. af 39 §:n i K. M:s förslag, men Utsk. har ansett sig böra utesluta sednare mom. af sistnämnde <§, som lyder sålunda: »Sker det af lättsinne och har ej skada tirnat; vare straffet böter från och med 50 till och med 500 Rdr.» Denna uteslutning grundar Utsk. derpå, att det tilltag, som i sednare delen af §:n omförmäles, icke skulle höra till det slag af brott som i denna författn. afses.
Om jag än skulle vilja medgifva, att Utsk. ursträngt formalistisk synpunkt härutinnan har rätt, så måste jag dock erinra, att man vid lagstiftning icke får alltför mycket strängt eller småaktigt hålla sig vid en dylik form, ty då man naturligtvis bör söka att ordna den lag man stiflar under vissa allmänna rubriker, skulle dessa rubriker blifva alltför mänga, om de icke finge omfatta något enda fall, som, strängt taget, icke egentligen hörde dit.
Om man ansåge sig böra så förfara, skulle man ju ofta nödgas göra en särskild rubrik för en §, enär det finnes en mängd lagstridiga handlingar, hvilka ligga så på gränsen af de vanliga klasserna af förbrytelser att det är nästan omöjligt att säga, till hvilken klass den ena eiler den andra egentligen hörer.
Men ett slikt förfarande torde med rätta ej böra följas och skulle utan tvifvel anses såsom, snart sagdt, en löjlighet.
Af detta skäl anser jag, att den af LagUtsk. uteslutna sednare delen af 39 §:n i K.
M:s förslag ganska väl och utan att man derigenom alltför mycket försyndade sig emot formalismen, kan intagas i Utsk:s 28 §.
Jag tror derföre, att §:n bör för sådant ändamål till Utsk. återremitteras, enär det eljest är fara värdt, att man ej kan påhitta någon lämpligare plats för stadgandet, som onekligen bör finnas, enär det rörer en handling den der ej får lemnäs utan påföljd.
Jag får jemväl erinra, att Utsk. sjelft tyckes dela den åsigt jag här uttalat, enär Utsk. följt densamma vid upställningen af sin 32 §, deri Utsk., efter att hafva talat om olofligt upbrytande af annans bref i egennyttig
Den 31 Augusti. eller illvillig afsigt, sedermera säger: »Sker det eljest med vilja, utan ondt upsåt, vare straffet» etc.
Jag har redan tillkännagifvit, att Utsk. vid upställningen af denna förfaltn. ansett sig böra noga följa den grundsats, att deri icke uptaga andra förbrytelser än sådana, som äro hänförliga under benämningen bedrägeri eller oredligt, svikligt förfarande.
Handlingar, hvilka, om än lagstridiga, endast föranledas af lättsinne eller obetänksamhet, sakna karakleren af bedrägeri eller oredlighet, ty dertill hörer ovilkorligen ondt upsåt.
Jag kan således i detta afseende ej förena mig med Hr v. Koch, men jag vill deremot medgifva, att den nu ifrågav:de §:n torde böra så modifieras, att fängelse kunde ådömas alternativt med straffarbete, enär omständigheterna vid begåendet af ifrågav:de brott utan tvifvel kunna vara så mildrande, alt det bör anses kunna försonas med det lindrigare fängelsestraffet.
Jag vill således ej motsätta mig den af Hr v.
Koch påyrkade återremissen.
Jag anhåller bloft att få instämma i den anmärkn. emot §:n, som nu af LagUtslcs egen ordf:de blifvit framställd.
Efter först till bifall å denna g framställd propos., som besvarades med Nej, blef densamma, på grund af de deremot gjorda anmärkn:ne, lill Utsk. återremitterad. § 29.
För det i denna g omtalade brott torde det äfven vara lämpligt att stadga fängelsestraff alternativt med straffarbete, hvarföre jag tager mig friheten anhålla om återremiss.
Äfven jag finnér g:n skäligen kunna modifieras i den riktning Hr v. Koch omnämnt och tillstyrker derföre §:ns återremitterande.
Förev:de § blef, efter först till bifall derå framstäld. propos., som besvarades med Nej, till Utsk. återremitterad, på grund af de gjorda anmärkn:ne. § 30.
DO den nyss återremitterade 29 §:n åbero pas i denna §, torde densamma äfven böra återremitteras.
Lika med Hr von Koch finner jag det vara lämpligt att Utsk. ånyo behandlar dessa båda §:r i ett sammanhang och förenar mig således i begäran om den nu föredragna §:ns återremitterande. R. o. Ad. ansåg förev:de § böra, i anseende till dess sammanhang med 29 §:n, till Utsk. återremitteras. 158 Den 81 Aug*»ti. g 31.
Denna § bifölls. § 32.
FIr von Koch:
Jag anhåller, alt äfven i denna g fängelse må ulsätlas alternativt med slrafFaibete.
Olofligt öpnande af annans bref bar allt hit tills ansetts jemförligt med inbrott.
Inbrott är genom 1855 års författn. belagdt med straffarbete, och derföre torde det äfven vara lämpligt att dermed belägga det nu ifrågavrde brottet, om man åt det förseglade brefvet vill gifva den helgd, som det för den allmänna säkerhetens skull bör äga.
Brottet är onekligen af en vådlig beskaffenhet och bör derföre allvarligen bestraffas, hvarföre jag för min del anhåller om bifall till §:n. l?rih. af Ugglas:
Om jag än, lika med Gr.
Sparre, gerna erkänner, att brytandet af annans bref utan lof är ett brott, som bör ganska allvarligt straffas, så tror jag dock att fall kunna inträffa samt förmodligen äfven temligen ofta inträffa, då ett sådant brytande sker mera af lättsinne än af ondt upsåt och icke förorsakar en sådan skada, att ett så hårdt straff som straffarbete bör derför ådömas.
Jag anser således det vara skäl att sätta ett lindrigare straff alternativt med straffarbete, och anhåller för sådant ändamål om återremiss.
Jag ber att få göra den siste värde talaren upmärksam derpå, att i 1 mom:s andra afdelning omförmäles det fall då breföpnandet sker med vilja, men utan ondt upsåt, samt att för sådant fall endast böter blifver straffet.
För min del anser jag, att den som sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra bryter annans bref verkligen begår en handling af den vådliga beskaffenhet, att den bör ganska allvarligt näpsas, ty vi böra taga i betraktande, att icke blott penningeförlust derigenom kan förorsakas, utan äfven hemligheter, förtroenden, ofta af en utomordentlig vigt för brefskrifvaren, sålunda blifva för obehöriga personer uppenbarade.
Jag hoppas att 11. o. Ad., lika med mig, finner brottet vara af en högst vådlig och äfventyrlig art samt derföre böra beläggas med strängt straff.
FIr von lioch:
Det torde förefalla något kuriöst att sitta här bland IF. o. Ad. samt yrka lindrigare straff för brott som hvar och en samt aldrahelst en embetsman måste finna vara af svår beskaffenhet, men jag har förut nämnt den synpunkt sorn förmår mig härtill, nemi. att det är min öfvertygelse, att om man stadgar alltför stränga straff, så äfventyrar man att sällan få dem tillämpade.
I afseende på det nu ifrågav:de brottet får jag erinra, att om man tager något ur bref eller annan förvaringspersedel, så straffas det såsom stöld, men att det här icke är fråga om att genom breföpnandet tillegna sig något.
I de Propos:r som K. M. Den 31 Augusti. 159 förut till Ii.
St:r aflätil har äfven fängelse ansetts vara ett tillräckligt straff för öpnandet af annans bref då derur ingenting lillgripes, och jag för min del tror. att man i detta fall bör använda detta straff alternativt med straffarbete, på det att domaren, om förmildrande omständigheter förekomma, må kunna ådöma ett mildare straff, och icke behöfva välja emellan att frikänna och ålägga ett straff som han finnér vara för hårdt.
Ur denna synpunkt har jag sett saken vid framställande af milt förslag, hvilket ingalunda grundar sig derpå, att jag anser brottet vara af ringa beskaffenhet.
Den härefter till bifall å denna § framstälda proposrn, besvarades med starka Ja, jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit
Ja öfvervägande. 33 och 3i.
Dessa §§:r
Diföl los. S 38.
Ilr von Koch:
Emot denna 35 § har jag samma anmärkn. som emot den 28.
Utsk. har nemi. äfven här uren alltför mycken formalistisk synpunkt gjort en uteslutning af ett i den K. Propos:n förekommande stadgande, uptaget i 2 mom. af 27 §:n, och af följande lydelse: »Tager någon eljest till olofligt bruk eller nyttjande hvad annan tillhörer, vare bot från och med 10 t. o. m. 100 Rdr.» Jag tror, att delta stadgande, om det än icke egentligen kan subsumeras under rubriken bedrägeri eller svek, dock lämpligen har sin plats i denna §, på det att detsamma icke måtte blifva bortglömdt.
Den af Hr v. Koch omnämnda förseelsen, som inom rättsvetenskapen här namnet brukstjufveri, på latin furtum usus, är uptagen uti författnm om stöld och rån, hvars 19 § lyder sålunda: »Tager någon och brukar, ulan lån eller lega, annan mons båt eller fartyg eller häst» etc.
Då denna förseelse, med den karakter som den af fordom haft, blifvit intagen i en så nyligen utfärdad författn. som den sistnämnda, har Utsk. icke ansett lämpligt att uttaga den derifrån för att insätta den uti den nu ifrågav:de lagen.
Jag erkänner, att man genom en idé-association kan sammanföra denna förseelse med den som uti nu föredragne g omförmäles, men skilnaden är dock, att man i det ena fallet brukar utan egarens lof hans egendom som man har i besittning, men i det andra fallet bemäktigar sig och begagnar annans egendom sorn man ej har i besittning.
Jag anser således, att den begreppsskillnsd, som hittills blifvit updragen och af Utsk. jemväl följd, är riktig, och anhåller derföre om bifall till §:n.
Det är ganska sannt, att den förseelse jag omnämnt till en del finnes uptagen i 1855 års författn., men jag får erinra, att detta skett blott lill cn del, så alt i den citerade ICO Den 31 Augusti. §:n endast nämnes en art af brukstjufveri, nemi. då man utan lof brukar annans häst eller båt.
I K. M:s Propos. är deremot stadgandet generelt och omfattar således alla slag af olofligt brukande af annans egendom.
Då vi nu salina ett sådant allmänt stadgande, förekommer det mig såsom vore det skäl alt antaga K.
M:s förslag dertill, hvarföre jag för min del ej kan finna annat' än att §:n bör återremitteras, på det att Utsk. må blifva i tillfälle att taga frågan i förnyadt öfvervägande.
Förev:de § blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallen. § 36.
Denna § bifölls.» S 37.
Till den kategori af olagliga handlingar, som i denna § omförmälas, bör, i min tanke, äfven hänföras den handling, som omnämnes i slutet af 5 mom. i 24 §:n af K.
M:s förslag, eller att man säljer det man vet förgånget vara, äfvensom 11 mom. i samma §, så lydande: »Om köpare och säljare af fast egendom eller bördeman beträdes med sådant svek, som i 5 Kap. 5 och 6 §§:ne JordaBin omförmäles»; samt 14 mom. i samma 24 §, som lyder sålunda: »Om man tager svikligen åter det gods man i pant till annan lemnat eller denne eljest under panträtt innehar; eller om man återfordrar pantsatt, lånt, legdt eller inlagdt gods, det man redan veterligen återbekommit.»
Dessutom tror jag, att man äfven här borde intaga 29 §:n i K.
ÄI:s förslag, som rörer nyttjande af mått och vigt, som ej behörigen stämpladt eller märkt är, samt 34 §:n ang:de spådom och vidskepelse.
Hvad den sistnämnde §:n beträffar, så är det visserligen sannt, att farande med spådom och vidskepelse är i nu gällande lag bestraffadt i och för sig sjelft, men om man begagnar sig af detta sätt endast såsom ett medel att bedraga andra och förskaffa sig vinning, är detta brott egentligen icke i strafflagen uptaget.
Jag anhåller således om §:ns återremitterande, på det att Utsk. måtte deruti införa de nu upräknade af Utsk. förbigångna stadgandena i den K.
Här inträffar'just det förhållande, hvarpå jag förut hän tyd t, och den siste värde talaren har nu upgifvit de särskilta förbrytelser som af K.
M. intagits i denna författn., men af Utsk. ansetts icke höra dit.
Det kan visserligen sägas, att det är lämpligt att på ett ställe sammanföra förseelser, hvilkas karakter icke af deras egen natur så noga angifvas; men å andra sidan bör det erkännas, att det leder till förvillelse för domaren att sammanföra under en viss klass af brott sådana förbrytelser som icke till denna klass äro hänförliga.
Så är fallet med den sist omtalade förseelsen, eller att fara med spådom och signeri, ty detta är egentligen Den 31 Augusti. 161 egentligen ett religionsbrott, emedan det är en hädelse emot religionen alt tro pä och i sådan tro anlita andra makter än dem religionen erkänner, och först då vidskepelsen endast begagnas såsom ett medel att förskaffa sig vinning, blifver det bedrägeri och hemfaller under 22 g:n i Utskrs förslag.
Lika litet kan det som bedrägeri anses om någon begagnar okrönta målkärl utan afsigt att skada, ty detta är endast en polisförbrytelse.
Det kan mycket lätt härida och det har troligtvis äfven händt temligen ofta, att man i sitt magasin haft och begagnat en tunna, som icke blifvit i rätt tid krönt, och det vore väl temligen hardt om en oförvitlig person skulle stämplas såsom bedragare för det han icke i laga tid låtit kröna sina målkärl, som eljest icke varit oriktiga.
Hvad åter angår det svikliga förfarande af köpare och säljare samt bördemiin, som omtalas i JordaBm, så vill jag medgifva att det kan hänföras under kategorien af bedrägeri; men Utsk. har ansett sig kunna utesluta stadgandet härom, enär det är temligen tvifvelaktigt, om börden kommer att länge fortvara samt brottet dessutom är af en så egen och ovanlig beskaffenhet, alt de ledamöter af Utsi;., som deltagit i juridiska förhandlingar, aldrig hört omtalas att det blifvit begånget.
De öfriga förbrytelser, som den siste värde talaren upgifvit, äro af beskaffenhet att de kunna hänföras till bedrägeri i allmänhet, hvarföre Utsk. icke aktat nödigt att särskilt uptaga dem.
Efter först till bifall och sedan lill återremiss å denna § framställde propos:r, som besvarades med blandade
Ja och Nej, blef förstnämnde propos. förnyad och besvarad med starka Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o.
Ja härvid hafva varit öfvervägande. §§ 38, 39, 40 och 41.
Dessa §§:r biföllos. § *2.
Ilr von Koch: Någon af LagUtskrs ledamöter torde behaga uplysa, huruvida det verkligen är meningen, att det minsta bötesbeloppet för underlåtenhet att lysa fynd eller hittegods skall vara 2 Rdr, i st. f. 5, som K. JU. föreslagit.
Skall det verkligen vara 2 Rdr, så förefaller det mig såsom vore detta bötesbelopp nog ringa och brottet således ej synnerligen värdt att åtala.
Meningen är verkligen den, att minsta bötes beloppet skall vara 2 Rdr i st. f. 5, ehuru skälet till denna förändring blifvit bortglömdt i motiveringen.
Skälet är emellertid det, att då i förfottn:n om stöld minsta bötesbeloppet för snatteri blifvit bestämdt till 5 Daler eller 1 Rdr 32 sk. liko, så ansåg Utsk. olämpligt att sätta minsta bötesbeloppet för uraktlåtenheten VIII H. 11 162 Dan 31 A ngn sti. att uplysa hittegods högre än För snatteri, enär den sednare för* seelsen är större än den förra, och nedsatte derföre böterne från 5 Rdr till 2 Rdr, hvilket belopp är något mindre än snatteriboten.
Uppå härefter framstäld propos. biföll B. o. Ad. förevrde §. §§ 43, 44, 43 neli 46.
Dessa §§:r biföllos. § '<7.
Ur von Koch:
Från den 47 §:n, som motsvarar den 50 i K.
M:s förslag, har Utsk. uteslutit följande mening: »Genom denna Förordn. sker ej någon ändring ai' hvad i Grundlag stadgas.
» Utsk. har ansett denna föreskrift vara obehöflig, ja till och med obehörig.
Jag för min del tror dock, att det är nödvändigt att bibehålla densamma.
Anledn:n dertill är icke den, att jag anser, att derigenom att ett lagbud är i Grundlag åberopadt, detsamma blefve uphöjdt till grundlagsnatur, men orsaken, hvarföre jag anser föreskriften vara nödvändig intilldess
Grundlagen blifvit i stadgad ordning ändrad i sådana delar, der hänvisning är gjord till vissa Kapitel eller vissa lag-§§:r i den allmänna lagen, är den, att i Grundlagen stadgas, att den skall tolkas efter ordalydelsen, och jag af sådan anledn. befarar, att derest man, på" sätt nu fråga är, skulle uphäfva hela 8 Kap. MissgerningsB:n, hvartill i TryckfribetsLagen är bänvisadt, skulle en jury i tryckfrihetsmål draga i betänkande alt fälla till ansvar enl. den nya lagen.
Utsk. har visserligen åberopat, att sådant tillförene skett i afseende å 5 Kap. 1 §:n MissgerningsB:n, men dervid förekommer dock, att man icke uphäft detta lagrum, utan endast förändrat detsammss text, hvarföre man icke heller i tryckfrihetsmål tvekat att döma efter den nya texten.
Det är icke min mening att påstå, att man icke skulle kunna ändra ett stadgande i allmänna lagen derföre att detsamma är åberopadt i Grundlag, men jag tilltror mig kunna påslå, att en domare icke kan döma efter ett Grundlagsbud, hvari åberopas ett stadgande i allmänna lagen, som rentaf är afskaffadt, utan alt man vet hvilken § i en helt ny och vidlyftig författn. svarar emot det uphäfda lagrummet.
Då det är ovilkorligen loreskrifvet, att Grundlagen skall efter ordalydelsen tolkas, tror jag, att domaremakten i sådant fall som det förev:de skall råka i mycken tveksamhet och villrådighet.
Af den åsigt, som jag nu sökt framställa, har äfven LagBeredningen nästan enhälligt varit då den afgaf sitt förslag till ny straff-lag, och K.
M. har vid afgifvandet af flere Propos:r i lagfrågor alltid varit af samma åsigt.
Jag skulle således tro, att det icke är rådligt att göra den uteslutning som LagUtsk. tillstyrkt, aldrahelst då man vet, att Regeringen alltid hyst den åsigt, att man uti sådana fall som det nu ifrågav:de borde tilIvägagå på sätt som skett.
På grund häraf anhåller jag om åter - I) en 31 Augusti. 163 remiss, på det att Utsk. mätte blifva i tillfälle att intaga de uteslutna orden i den nu föredragna §:n.
Då Grundlagen, vid bestämmandet af ansvar för en förbrytelse, hänvisar till allmän lag, så måste Grundlagens mening naturligtvis vara, icke att i sig uptaga den straffbestämmelse som finnes i den allmänna lagen, utan att sammankedja det brott som omförmäles i Grundlagen med det brott som omtalas i allmänna lagen, så att den förändring som allmänna lagen i detta hänseende undergår, äfven skall träffa den i Grundlagen omnämnda förbrytelsen.