Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hetären öfvertygades snart, att hon ej var obekant för honom, ty han helsade henne med hennes namn Myro, och då han på hennes ansigte upptäckte ett spår af sinnesrörelse, stannade han och öppnade med henne ett samtal.
Det sätt, hvarpå Theodoros under detta samtal framställde sina frågor och besvarade Myros, var sådant, att det likt en magisk nyckel öppnade hennes hjerta för honom.
Medan de vandrade mot staden berättade Myro såväl sin egen lefnadshistoria, som Rakels.
När de kommit i grannskapet af Långa Murarne åtskiljdes de, Theodoros för att begifva sig till en sjuk medlem af sin församling, Myro för att ila hem och se, om icke Rakel under hennes frånvaro återkommit.
Men dessförinnan hade Myro lofvat
Theodoros att följande afton infinna sig hos en ansedd och för sin välgörenhet bekant kristen matrona, hvars namn och bostad hon kände.
Skymningen var redan inne, när Myro anlände till sin boning.
Den var tom och intet spår visade, att Rakel varit derstädes under hennes frånvaro.
Men en stund derefter inträdde Myros granne, den välvillige snickaren.
Hans ansigte var mycket blekt, då han frågade Myro, om hon ännu visste, hvar Rakel och hennes barn vore.
Myro svarade, att hon förgäfves hade sökt sin väninna å Krysanteus landtgård.
– Och jag, som icke sökte henne, har likväl sett henne, sade snickaren.
– O, det var förskräckligt!
Den arma qvinnan!
Jag sade det likväl förut ... jag såg det på hennes ögon.
Vaggan lär nog icke blifva färdig, ty hon behöfs icke mera.
– O J, gudar, hvad säger du?
Hvad har händt dem?
Hvar såg du dem?
– Jag gick helt nyss öfver hamntorget, då jag nere vid kajen märkte en folkskockning och ville se hvad som var på färde.
Jag anade, att man hade upptagit någon drunknad ur vattnet, och kom genast att tänka, det försäkrar jag, på den stackars Judinnan.
Jag följde hopen.
Kosan bar till likhuset, der man lägger drunknade menniskor till beskådande, för att de skola igenkännas af anförvandter eller vänner ...
– Och det var Rakel, som man nu hade funnit i vattnet? inföll Myro ångestfullt.
– Ja, ja, Rakel och hennes gosse.
Der funnos redan före henne två andra lik, som lågo utsträckta på de svarta bänkarne, och som vid ljusskenet sågo förskräckliga ut, skall du tro.
Men hvad var det att se emot henne?
Det var just icke förskräckligt, men det var rörande, ty hon hade bundit barnet fast vid sitt bröst och hade slagit sina armar så hårdt omkring det.
Prisade vare Gudarne, att hafvet icke fick behålla sitt byte.
Det är dock en tröst att veta, att hennes skugga ej behöfver irra till eviga tider vid Stygens elf, utan kommer till sin bestämmelse och får lugn i underjorden.
Denna tröstegrund, härfluten ur en allmän föreställning, att de drunknades själar icke skulle komma till ro i Hades, innan deras lik blifvit funna och öfverantvardade åt jorden, bidrog föga att lindra Myros smärta.
Hon höljde ansigtet i sin kiton och grät bittert.
När det första utbrottet af hennes sorg var öfver ståndet, begaf hon sig till det omtalade likhuset.
Många nyfikna voro församlade derstädes, betraktande den drunknande qvinnan och barnet, som tycktes slumra vid hennes bröst.
Man undrade hvem hon var; ingen kände henne.
Men alla stodo rörda omkring den sorgliga gruppen.
Myro trängde genom hopen och hade knappt varseblifvit sin väninnas bleka ansigte, som ännu i döden bibehöll sin pregel af djup, oläklig smärta, förrän hon ånyo måste gifva fritt hopp åt sina tårar och sin klagan.
– Myro, du känner henne.
Hvem var hon?
Har hon frivilligt sökt döden?
Eller har hon omkommit med sitt barn genom våda?
Med dessa och dylika frågor anhölls Myro af de närvarande.
– Hon var således en hetär, sade en annan.
– Sådane qvinnor börja med fröjd och sluta med förtviflan.
Det är vanligt, det.
– Nej, utbrast Myro, – hon var aldrig en hetär, aldrig en fallen och qvinna såsom jag.
Ingen må skymfa den arma med ett sådant namn.
Var hon icke olycklig nog i lifvet, för att blifva befriad från skam i döden?
Det är Rakel, Baruks dotter, den rike mäklaren, som J alla kännen.
Viljen J vara rättvisa, så fördömen icke henne, utan Karmides, som förförde henne, och den hårda fadern, som jagade henne ur sitt hus, medan hon bar detta barnet i sitt sköte.
Myro kunde icke säga mer, ty hennes röst qväfdes af snyftningar.
Men upplysningarne, som hon lemnat, gjorde starkt intryck på de närvarande, och man hörde dem öfverbjuda hvarandra i uttryck af medlidande med den döda och harm öfver dem, som förorsakat hennes olycka.
Det var dock mindre den trolöse älskaren, än den grymme fadern, mot hvilken deras vrede uttalade sig,
– Han skall nu få veta hvad han gjort, sade Myro; – jag skall uppsöka honom och föra honom hit.
Om han har hjerta för annat än sitt guld, så skall han ångra sin hårdhet; men hans ånger har kommit för sent, och det skall blifva hans eviga straff.
Myro skyndade ut.
En stor del af åskådarne följde henne, för att gifva luft åt sin harm mot den rike mäklaren och bevittna det sätt, hvarpå han emottoge underrättelsen om sin dotters och hennes barns död.
Hopen, förd af Myro, begaf sig först till hans i grannskapet belägna handelskontor.
Men göromålen voro der för dagen redan slutade, och man fann icke den man sökte.
Den outtröttliga Myro skyndade nu till Baruks bostad i qvarteret Skambonide.
Vägen dit var lång, och flertalet af hennes nyfikna följeslagare hade skiljt sig från henne, innan hon anländt till det på toppen af denna kulle belägna huset.
Myro fann porten låst.
Hon fattade portklappen och bullrade så länge med densamma, tills det slutligen öppnades.
En gammal tjenare med judiska drag visade sig och frågade hvad hon ville.
– Jag skall tala med Baruk, sade Myro och ville tränga sig in.
Tjenaren höll henne tillbaka, då han vid portlampans sken igenkände hvem hon var och såg hennes upprörda utseende.
– Min herre är sjuk, svarade han, – och kan ej emottaga besök.
– Nej, det vill jag sjelf göra.
– Hon skall sjelf göra det ...
Vi vilja sjelfva göra det, upprepades af Myros följeslagare, till icke ringa förvåning för tjenaren, som hastigt misstänkande, att någon våldsamhet åsyftades, skyndade sig att stänga och tillbomma porten.
Straxt derefter öppnades en liten lucka på denne, och tjenarens röst hördes åter, sägande:
– Men hvad är då på färde?
J hören, att min herre är sjuk, och kunnen väl begripa, att jag icke kan insläppa en hop främmande folk på gården.
Sägen ert ärende, och jag skall frambära det.
– Är din herre icke sjukare än att han kan stiga upp och taga manteln på, så skall han följa mig, sade Myro.
– Säg honom, utbrast en annan – att vi hafva en helsning från hans ...
– Tyst, inföll Myro, – säg honom ingenting.
Han skall ingenting veta, förrän han med egna ögon ser.
Vi vilja tala med honom, det är nog.
Det gäller en fråga om mycket guld och stor vinning.
Säg honom det!
Luckan stängdes, och man hörde tjenarens steg, då han aflägsnade sig.
Det dröjde länge, innan porten åter öppnades.
De som väntade derutanför, tillkännagåfvo sin otålighet genom förnyadt buller med portklappen.
Slutligen visade sig en liten kaftanklädd, svartskäggig man af dystert utseende.
– Mina vänner, hvad viljen J? frågade han med mild röst, sedan han stigit ut på gatan.
– Du är icke Baruk, inföll Myro.
– Vi ville tala med den rike mäklaren och icke med dig.
– Baruk ligger sjuk i sin säng.
Jag är hans vän och anförvandt, rabbi Jonas, och hvad J viljen säga honom, kunnen J säga mig.
– Du känner då äfven hans dotter, Rakel? frågade man.
– Ja, svarade rabbinen.
– Hvad är det med henne?
– Du skall få se, sade Myro.
– Och skall berätta för Baruk hvad du har sett, som om han skådat det med egna ögon ...
– Den girigbuken, den hårdhjertade skurken, inföll en annan.
– Jag följer er, sade rabbinen.
– Hvad har händt den qvinna, om hvilken J talen, och hvart viljen J föra mig?
– Du skall snart få veta det.
Rabbi Jonas följde hopen och åhörde, utan att svara ett ord, de skymford, som regnade öfver Baruk och hela Israel.
Myro hade gripit om hans hand, likasom om hon fruktat, att han skulle undkomma henne.
Men han gick lugnt vid hennes sida och drog icke sin hand tillbaka.
När de anländt till hamntorget och rabbinen märkte, att kosan ställdes till det af facklor upplysta huset för drunknade, stannade han och drog djupt efter anden.
Han hade förberedt sig på ett sorgligt, upprörande skådespel; nu gissade han hvad som händt.
Emellertid betvang han sin sinnesrörelse och följde Myro, som ropade: kom, kom!
Kort förut hade en liten båt lagt till vid kajens hufvudtrappa nedanför de tvenne marmorlejonen, hvilka prydde hamntorget, och Karmides, som kom från Krysanteus landtgård, stigit i land derstädes.
Vi veta, att han tillbragt aftonen i Hermiones sällskap med en lustrodd längs den med sommarens yppiga prakt smyckade hafsstranden.
Den angenäma färden, som förskönades af de deltagandes glädtighet och musikens toner, hade dock till slut blifvit fördystrad för karmides genom en syn, som han dock icke tillskref verkligheten, utan sin egen inbillning.
Båtfarten hade från en liten vik, som badade foten af den terrass, på hvilken Krysanteus’ villa var byggd, blifvit utsträckt till grannskapet af hamnen.
När man vände kring en liten safomkransad holme, belägen öster om hamnen, hade Karmides, skådande ut öfver den solglittrande vattenytan, tyckt sig se ur böljorna uppdyka ett menniskohufvud, omgifvet af långa korpsvarta lockar, och hvars bleka anlete, när det för ett ögonblick visade sig öfver det genomskinliga elementet, förrådde dragen af Baruks dotter.
Bredvid detta hufvud tyckte han sig se ett annat ... men synen försvann hastigt som den kommit, i skotet af det proteusartade hafvet, som alstrar så många underbara besynnerliga bilder.
Karmides förteg sin syn och prisade sig lycklig, att ingen mer än han blifvit delaktig af densamma.
Han vände sig till Hermione, som satt vid hans sida, för att med henne fortsätta det hviskande samtalet om naturens skönhet, de gemensamma barndomsminnena och kärlekens lycka; men orden dogo småningom på hans tunga, och han försjönk i en tystnad, som icke var det lyckliga, drömmande svärmeriets.
Umgänget med Hermione hade icke förfelat att utöfva ett mägtigt inflytande på Karmides.
Han älskade henne i detta ögonblick med en kärlek, fri från alla beräkningar.
Den oväntade upptäckt, som återfört den förlorade Filippos till sin faders hus, hade låtit Petros befara, att Karmides, besviken i sitt hopp att blifva den uteslutande arfvingen till Krysanteus’ förmögenhet, skulle begå någon handling, som kunde förråda den ursprungliga bevekelsegrunden för hans tillnärmande till Hermione och hans lyckade försök att återknyta förbindelsen med henne.
Petros’ farhåga bekräftade sig icke.
Det föll icke ens Karmides in att betrakta Clemens och hans legitimering såsom Krysanteus’ son från en sådan synpunkt.
Karmides hade delat Hermiones glädje öfver broderns återfinnande och med henne beklagat hans olyckliga själstillstånd.
Härtill bidrog äfven hans förakt för penningen; när han icke längre jagades af fordringsegare, utan tvertom ånyo befann sig i åtnjutande af penningeutlånarnes fulla förtroende, så glömde han äfven sin ruinerade belägenhet och lefde likasom förr i dagens glädje, ehuru denna numera bar en annan drägt och egde ett ädlare skaplynne än förut.
Hans glädje hade likväl under dessa dagar varit långt ifrån oblandad.
Han ville blifva värdig sin lycka och kunde det icke, ty emellan honom och detta mål stodo hotande minnen och bland dessa Baruks dotters bleka, sörjande gestalt.
Hermione kände icke det förhållande, i hvilket han stått till denna olyckliga unga qvinna.
Hon hade hört talas derom, men trodde icke ryktet, sedan Karmides med heliga eder förnekat dess sanningsenlighet.
Han hade sålunda icke vågat gifva henne det fullkomliga förtroende, hvarpå han kände, att hon egde anspråk.
Han insåg, att han handlade svekfullt.
Det fanns ännu en omständighet, hvars vigt han för sig sjelf ville förringa, men som icke desto mindre i vissa ögonblick af eftertanka förfärade honom.
Han var således fästad vid den kristna kyrkan med ett band, som visserligen icke på ringaste sätt berörde hans inre menniska, men som var erkändt af lagen och föreställningssättet såsom oslitligt, och med hvilket hans egen vidskepelse förknippade en mystisk betydelse.
Det skulle i längden icke kunna döljas, att Karmides emottagit dopet.
Hemligheten var i Petros’ våld, och att han en gång skulle begagna sig af densamma, för att gifva Krysanteus en hård stöt, var otvifvelaktigt.
I den stunden skulle Karmides inför Hermione och hennes fader stå såsom bedragare och tillika som ett lumpet verktyg i Petros’ händer.
Karmides’ framtidshimmel var således icke utan moln.
Han besvärades utaf en känsla af ovärdighet och i vissa stunder af ganska allvarliga samvetsförebråelser.
En sådan var den stund, då han landsteg vid Piræiska hamnens lejontrappa, för att öfver torget begifva sig till sitt hus.
Den hemska syn, som hafvet plötsligt uppenbarat honom, stod för hans ögon med fördubblad klarhet, sedan han lemnat Hermione och hennes glädtiga väninnor, och qvällens skymning bredde sin slöja öfver allt, som kunde gifvit hans ögon och tankar en förströelse.
Sysselsatt med denna obehagliga bild kom hans blick att falla på likhuset, utanför hvilket en hartsfackla spred sitt sken och genom hvars öppna dörr man såg de nyfikne, som betraktade de döde.
Var det bleka ansigte, som uppsteg ur hafvet och som ännu stirrade mot honom, ett foster af hans inbillningskraft eller var det kanske en verklighet?
Likhusets svarta bänkar skulle måhända kunna besvara denna fråga.
Karmides stannade ett ögonblick och riktade derefter sina steg till det sorgliga stället.
Det var icke nyfikenhet, som dref honom; det var en hemsk aning, som han ville nedtysta, det var hans samvete, som med tvingande magt förde honom dit.
Han inträdde, men stannade vid tröskeln, ty det första, som mötte hans ögon, voro de på en af bänkarne nedlagda liken af Rakel och hennes barn.
Var det fantasien, som föregycklade honom denna skepnad med Rakels anletsdrag och mörka lockar – med armarne krampaktigt knutna kring en späd varelse, hvars blåbleka ansigte låg tryckt till hennes bröst?
– Det är Rakel, Baruks dotter, hörde han yttras bland de närmaste åskådarne.
Orden ljödo i hans öra som en anklagelse för mord, och hans dystra ansigte, hans hemska blick förklarade honom skyldig.
I detta ögonblick anlände Myro med rabbi Jonas och dem, som beledsagat henne, när hon gick att uppsöka Baruk.
Karmides måste gifva dem plats och aflägsna sig från dörren, när de inträdde.
Hans utseende var lugnt; endast en ryckning i läpparne antydde rörelsen i hans själ.
– Det är Baruks dotter, sade han.
– Hvar är föreståndaren, att jag må tala med honom om den dödas och hennes barns begrafning?
Föreståndaren för likhuset var tillstädes.
Rabbinen vände sig till honom och upptog ur gördeln sin penningpung.
Detta skedde med en köld, som förvånade de närvarande och ingaf Myro en harm, som ögonblickligen skulle urladdat sig, om hon ej i samma ögonblick vaseblifvit Karmides.
– Ah, är du här, min Karmides? utbrast hon.
– Är det för att fröjda dig åt ditt verk?
Hvilka gudar styrde din kosa hit?
Karmides, se här är Rakel, din trolofvade, och här är din son, din egen son, Karmides!
Vid namnet Karmides vände sig rabbi Jonas om.
Hans ögon, nyss lugna, nu gnistrande af en tillbakahållen eld, mötte Karmides skygga blick, i samma ögonblick som denne smög bort, beledsagad af Myros högljudda hån och de öfrigas tysta förbannelser.
Ordningen kom derefter till rabbi Jonas.
Men Myros bitterhet upplöste sig snart åter i tårar; hon kastade sig ned vid Rakels läger och grät.
Sedan rabbinen, hvars lugn tycktes orubbligt, öfverenskommit med likhusets föreståndare om begrafningsomkostnaden och utbetalat densamma, stack han pungen i gördeln och beredde sig att gå.
Men vid anblicken af Myros tårar lade han sin hand på hennes skuldra och bad henne följa sig.
Han beledsagade denna bön med en blick, som gjorde den oemotståndlig.
Myro, som inbillat sig, att han hade ett hjerta af sten, att han var en förhärdad procentare och ingenting annat, förvånades öfver uttrycket i hans ögon.
– Du sörjer henne, hviskade rabbinen.
– Du måste således i lifstiden hafva känt henne.
Jag vill, att du skall berätta för mig om hennes sista dagar.
Men låtom oss gå ut, der vi äro ostörda.
Myro följde honom.
Hon hade i rabbi Jonas igenkänt den lille svartmuskige karlen, som ofta låtit sig se utanför det hus, der hon bodde.
Hon gissade nu, att det var medlidande eller någon annan bevekelsegrund, som så ofta hade fört rabbinen dit.
Hon påminde sig äfven, att Rakel talat om en lärd och aktningsvärd man, som Baruk ämnat till sin dotters make, och Myros hjerta blef nu välvilligare stämdt emot den rike mäklarens anförvandt, så att hon ångrade, att hon öst så mycken bitterhet öfver hans hufvud.
De satte sig ned på fotställningen till en af hamntorgets bildstoder, och Myro förtäljde för den lyssnande rabbinen Rakels sednaste öden.
Rabbinen lyssnade stillatigande; men hans tystnad var icke känslolöshetens eller likgiltighetens; det erfor Myro af en sympatisk ingifvelse.
När Myro slutat sin berättelse, bad henne rabbi Jonas med något sväfvande röst att visa Rakel och hennes barn den sista hedersbetygelsen – att följande morgon, vid en tid, som rabbinen tillkännagaf, åtfölja dem från likhuset till begrafningsplatsen för okända drunknade, der det var bestämdt, att de skulle hvila.
Sjelf kunde han det icke, utan att bryta mot sitt folks heliga lag.
Myro undrade öfver en sådan lag, men lofvade gråtande att uppfylla hans önskan.
Derefter tryckte rabbi Jonas hennes hand med nästan våldsam styrka och aflägsnade sig.
Myro återvände till sin ensamma boning.
Nästa morgon var hon tidigt uppe, för att följa sin väninna och sin lille älskling till grafven.
Tvenne slafvar buro den för mor och son gemensamma kistan till den ensliga, ovårdade begrafningsplatsen.
Hetärens tårar voro det enda offer, som egnades de begge dödes skuggor.
Myro var hela dagen nedslagen och bedröfvad.
Hon hade emellertid icke förgätit sitt löfte att möta Theodoros, den kristne presten.
Mot aftonen begaf hon sig till det hus, der hon skulle finna honom.
Myro fann i detta hus församlade några män och qvinnor, alla Kristianer, men af olika stånd och vilkor.
Hon emottogs med vänlighet af dem alla.
Theodoros hade förberedt dem på hennes ankomst.
De voro församlade, för att höra ordet förkunnadt af Theodoros.
Myro, full af blygsel och förlägenhet i dessa aktningsvärda och allvarliga menniskors sällskap, satte sig vid dörren på en ensam plats, fjerran från de andre åhörarne, när Theodoros uppsteg och började tala.
Han talade om synden och frälsningen.
Synden hade hitintills för Myro varit ett nästan obekant begrepp; men när Theodoros utredde detsamma, så var det, som om hennes medvetande genom sig sjelft hade klarnat och afhöljt dragen af en sanning, som länge, fastän beslöjad, stått för hennes själs öga.
Efter synden talade
Theodoros om frälsningen.
Han påpekade icke dess plats i någon dogmatisk lärobyggnad; han endast uppläste och utvecklade den enkla berättelsen om synderskan, som inträngde i fariséen Simons hus, – medan Jesus satt till bords hos denne – för att kasta sig till hans fötter, väta dem med sina tårar och torka dem med sitt hufvudhår.
Denna qvinna, sade Theodoros, kände säkerligen, åtminstone i vissa stunder, sorg öfver sig sjelf.
Måhända hade hon ett lättsinnigt lynne, som tillät henne att förjaga sjelfförebråelsen, men hon måste dock ofta funnit sina usla fröjder förbytta i qval, kännt det förfärligaste af allt, som menniskan kan utstå, nämligen förtviflan under nöjets larv.
Myro tänkte på sig sjelf vid dessa ord.
Kunna menniskorna i hennes vanliga omgifning, bjuda henne en sådan?
Då finner hon sig plötsligt inför Jesus.
Den första åsynen af Jesus har sagt henne, och de många, hvilkas själs- och kroppslidanden han helat, hafva bekräftat, att han är ren och helig.
Hon har hört omtalas hans medlidande med syndare, och en obetvinglig känsla kastar henne till hans fötter.
Hennes förtviflan har plötsligt upplöst sig i ömhet, kärlek och tacksamhet.
Hon väntar måhända, att han skall stöta henne tillbaka, krossa henne med sina förebråelser; men hon vet, att hon förtjenat det och skall äfven i de bittraste ord igenkänna hans medlidande.
Hvad gör nu Jesus?
Då han märker sin stränge värds förakt och afsky för den främmande qvinnan, upphöjer han hennes ånger öfver fariséens sjelfrättfärdighet.
Han säger: henne varda många synder förlåtna, emedan hon älskade mycket, men den, som mindre förlåtes, han älskar mindre.
Och Jesus förkunnar, att hon är frälst igenom sin tro.
Myro smälte i tårar.
Detta enda drag ur Galiléens lefnad var mägtigt att eröfra hennes själ åt honom.
Hon igenkände sig sjelf i synderskan och skulle, som hon, velat kasta sig till den gudomlige mästarens fötter, om han i synlig gestalt stått för hennes ögon.
Detta blef ej det enda tillfället, då Myro i samma krets af vänliga och glada menniskor fick höra Evangelium förkunnadt af Theodoros.
Någon tid derefter hade den förra hetären, Afrodites Pandemos prestinna, blilvit en trosvarm medlem af Kristi församling
och en ärbar tjenarinna i det hus, der hon gjorde sin första outplånliga bekantskap med det glada budskapet.
Vid samma tid afled den rike mäklaren Baruk, såsom man sade af sorg öfver sin dotter.
Huru förvånades man icke i Athen, när man fick veta, att Baruk hade testamenterat en ansenlig summa penningar åt den bekanta hetären!
Hufvuddelen af sin förmögenhet hade han skänkt till tempelbyggnaden i Jerusalem, det öfriga till sina fattiga trosförvandter i Athen.
Det var rabbi Jonas, som meddelade Myro underrättelsen om testamentet.
Hon emottog penningsumman, men öfverlemnade den till
Theodoros för att användas till barmhertighetsverk, sedan hon först ombesörjt, att en enkel vård blef upprest på Rakels och hennes sons graf.
Vården var en urna utan inskrift, ty det var ingen, utan Myro, som ville känna dem, hvilka hvilade derunder.
Tillrustningarne till Karmides’ bröllop med Hermione voro redan började.
Ännu tvenne dagar, och man hade hunnit den, på hvilken föreningen mellan de begge älskande skulle fullkomnas.
Under den sednast förflutna tiden hade Hermione likväl icke känt sig lycklig.
Karmides hade undergått en plötslig förvandling.
Han hade blifvit dyster och fåordig.
Han visade sig tankspridd och kall i hennes sällskap.
Hon bad om hans förtroende.
Men han förnekade henne det.
Han försäkrade, att det var sällheten, som gjorde honom tankspridd.
Och medan han försäkrade detta, vittnade dock hans väsen, att han ljög, och i hans blick låg en skygg fruktan, som om furierna skakat sitt ormgissel öfver hans hufvud.
Hermione såg sin fader kämpa med djupa bekymmer.
Detta nedtryckte henne icke mindre.
Sjelf hade hon under de sednare dagarne måst röna flera bevis på den förbittring, som hos athenska folket, hedningarne såväl som de kristne, rådde mot Krysanteus.
Till och med det lilla antal, som hitintills troget understödt honom, hade nu med få undantag, under inflytelsen af den allmänna meningen, dragit sig tillbaka.
Gymnasierna stodo tomma, och ungdomen, trotsande den hårda censorn, samlade sig som förr kring
Epikuros’ vanslägtade lärjungar.
Barmhertighetsstiftelserna hade blifvit inrättningar, af hvilka endast de vid dem anställda tjenstemännen drogo fördel.
Folket knotade öfver de summor, som offrades på dylikt; de sjuke och fattige fruktade dem, emedan onda, måhända till en del sanna rykten voro om dem i omlopp.
Bland stadens förnämligare slägter fanns knappt någon, som ej ansåg sig hafva skäl att klaga öfver Krysanteus, emedan enskilda deras medlemmar blifvit träffade af den oblidkeliga stränghet, hvarmed han skötte sitt censorskall.
Han hade afsatt osedliga offerprester samt anklagat och sakfällt oredliga embetsmän i massa.
Till de lediga platserna funnos få eller inga sökande, ty de missnöjde hotade hvarje sådan med förföljelse.
Att de afsatte presterna kastade sig i kristna kyrkans armar blef en vanlig företeelse.
Denna gjorde oupphörligt proselyter ej blott ibland de ringare klasserna, utan äfven inom de bildade.
Krysanteus’ verksamhet syntes medföra resultater, motsatta dem han åsyftade.
Han var icke blind för detta förhållande.
Han började i sjelfva verket förtvifla om möjligheten att vinna någon seger åt den sak, hvars stridsman han var.
Till dessa bekymmer sällade sig den sorg och grämelse, som Clemens ingaf honom.