Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— En Motitmorency med flera familjer, lian citerar, liar aldrig saknat bröd, och likväl äro dessa slägler föga talrika! derifrån utgår lian och visar, genom tabeller från flera länder, i hvilka folkclasser barnamängden är starkast, och det inträffar just i den dass, som ej kan försörja sig sjelf.
Jag vill härvid i edert minne återkalla en fern-årsberötlelse ifrån landsliöfd. i Jönköpings län till sednaste riksdag, hvarest förekommer en beskrifning på ett dit lydande härad och den ordning samt det välstånd under knappa tillgångsår, som der råder, och den trefnad, hvarmed man der lefver.
I denna berättelse omförmäles, att, när en husfader fått a a 3 barn, är landseden den, att han, såsom det der kallas, lägger sig på bänken.
Hela samhället är ett konstens verk, som menniskans kraft och omtanka uppbyggt, och dermed mäste det ock underhållas, ty annars nedfäller det till sin grund, hvarifrån det upprest sig — den vilda naturen, i hvilken öfverdrifterna bola sig sjelfva och der intet djurslägte blifver alltför talrikt.
Här har i sak, nemi. den under discussion varande, blifvit anfördt, att 4 <*i'betsföra personer, beräknadt såsom ett minimum på en hemmansdel, vore för mycket, och alt det äfven vore stridande emot principen för denna beräkningsgrund, ulan att 3 personel borde istället införas, ulan att något skäl dertill blifvit anfördt.
Det torde dock ej vara någon skilnad i princip emellan siffrorna 3 och 4» åtminstone kan jag ej fälta den.
Skulle någon princip här i författningen formligen uttryckas, så mäste det väl vara rättast all på en hemmansbrukares hushåll beräkna såsom minimum födan för fyra arbetsföra personer eller det erforderliga för man och hustru samt föi- barn och ålderstigna föräldrar.
Jag tror, att i det fallet är förslaget till författning godt, och jag vill ej vidare uppehålla tiden.
Med anlefln. af hvad bär i dag blif vit yttradt, anhåller jag alt få förlänga diseussionen med ett och annat besvarande deraf.
Om jag ej hörde orätt, så ansåg Hr Lagerhjelm, att orden ”i medelmåttiga år’’ borde ur 2:a §:n uteslutas eller förändras, under påstående, att besutlenheten borde beräknas efter hvad hemmanen i afkastning äfven under sämre år kunde gifva, — det vill med andra ord säga, att §:n skulle redigeras så, att till besullenhet fordrades det åboen af sin hemmansdels afkastning kunde pä - i6
Den 3 Februari f. m. räkna bergning i missvextår, som kunna inträffa.
Jag heinställer om detta vore lämpligt.
Jag kan tänka mig en ganska stor possession, som under svåra år gifvet' en så ringa afkastning, att åboen ej är besutten.
Jag tror, att Ulsk:n i detta fall hafva gjort ganska rätt, då de föreslagit att förhållandet under medelmåttiga år borde ligga till grund lör besutlenhelen ; ly kan åboen försörja sig i medelmåttiga år, så bör han i goda år kunna bespara något för missvextåret.
Det blir för öfrigt omöjligt för domaren, eller den sorn skall handlägga ett sådant ärende, att afgöra en sådan fråga, om han ej hade någon term, hvarefter han kunde rätta sig, och jag får derföre tillstyrka, att dessa ord i 2ta §:n få qvarstå.
Här är äfven yttradt emot 3:e §:n, att man borde utesluta orden : ’’såsom sjöfart, fiske eller dylikt.”
Jag erkänner riktigheten af denna anmärkn. och skulle önska att dessa ord komme att utgå; ty jag tror, att meningen är ganska fullkomligt uttryckt, äfven om det endast står: är hemman så beläget, att en åbo af andra näringar kan hafva säker och ständig förtjenst etc., utan att man specificerar dessa näringar.
Jag får således tillstyrka, att orden ”såsom sjöfart, fiske eller dylikt,” måtte uteslutas.
Hvad beträffar sjelfva frågan 0111 besuttenhet, hvarom Hr Cederschjöld har yttrat sig, så, örn jag förstått honom rätt, anser han, att ingen princip för besuttenhet bör gälla, utan all hvar och en matte få anse sig besutten när han vill.
Detta bestrider jag, isynnerhet som författningen har ganska generell i 1 §:n medgifvit, att hemmansklyfningen får gå huru långt som helst, allenast en åbo å den utklufna hetmnansdelen är besutten, d. v. s. enligt den definition på besuttenhet, som a:a och 3:dje §§:ne innehålla, nemi. att lian kan lefva utan att ligga det allmänna till last.
När Utskin hafva antagit detta, så tror jag, alt de hafva gjort rätt uti alt ej bestämma såsom norm för besuttenheten ett bråk af hemmantalet eller dylikt, sorn aldrig kunde rätt tillämpas.
Hr Cederschjöld har sagt, att han trodde det både den enskilde och det allmänna skulle vinna derpå, att hvar oell en fick sköta sig sjelf.
Jag lemnar detta derhän, men tror att denna grundsats ej är tillämplig, så snart man har antagit, att när man ej kan sköta sig sjelf, så måste det allmänna draga försorg om den enskilda.
Så har det hittills gått, och jag tror att vi aldrig komma ifrån detta förhållande.
Då denna princip gör sig gällande, både af christenhet och slalsvidiet, (0111 jag så får säga), så blir det nödvändigt alt lagstiftningen äfven sätter några gränser för hemmansklyfningen.
Ehvad lagstiftning vi göra, så är jag öfverlygad, att fattige alltid komma att existera i landet.
Man måste derföre söka så mycket som möjligt förekomma fattigdomen och att afhjelpa den.
Ty det vore farligt 0111 denna brand i samhället — 0111 jag så får säga — i stället för Den 3 Februari f. m. «7 för att gå utåt, skulle gå inåt och fräta på samhällets lifsprincip d. v. s. på jorden.
Om vi äga fattiga i våra fabriker och Viåra städer, så kunna vi ej hjelpa det; men vi skola akta oss för alt låta en sådan pauperism intränga i jordbruksnäringen, ty då finnes ingen, som kan hjelpa den andra, då blifva alla fattige.
Jag anser, att ingen hemmansklyfning bör få gå längre, än alt besuttenhet äger rum, och gillar således i §:n; och med de förändringar jag föreslagit, gillar jag äfven 2 och 3 §§:na samt anhåller om Hr Landtnäs propos. på bifall till dessa §§.
Till den värda ledamoten, Hr Ceder schjöld, hvars vackra nit för allmänt väl ingpn af oss betvifla!', vill jag göra den hemställan, om det ej vore billigt, att hans ytterst liberala princip, att hvarje samhällsledamot borde vara berättigad att försälja så mycken jord han behagar, hvilket i verkställigheten äfven vill säga så liten han behagar, bör subordinera under den grundsatsen, att allmänt väl är högsta lag.
Hans framställningar hafva blifvit grundligt vederlagda af Hr von Hohenhausen, men jag anhåller att ytterligare få tillägga några ord.
Hr von Hohenhausen och äfven Hr von Rosen hafva betraktat frågan ifrån den ena sidan, hafva afhandlat samhällets rätt att sätta glänser för del eljest befarade proletär-systemet.
Må det tillåtas inig att påkalla R. o. Ad:s känsla från en annan sida, nemi. i afseende på deras öde, som blifva proletärer.
Jag behöfver då blott åberopa den verkställighet, som 1827 års författning erhållit.
Derförinnan tjenade tjenstfolket, tills de hade samlat tillräckligt för att trygga sin bergning på ålderdomen; men huru har det sedan gått?
Jo, inlockade af 1827 års förordning, hafva unga och obetänksamma tjenstehjon hastat att bygga hjonalag, skaffat sig en liten jordbit, en backstuga, och gift sig derpå, intagna af de illusioner, som deras förhoppningar och deras kärlek till hvarandra ingifvit; men huru snart liar icke erfarenheten återfört dem till verkligheten?
Huru olyckliga befinna de sig ej, när armodet inträffar, en rak följd af de förhastade giftermålen, hvilka åter hafva varit en omedelbar följd af författningen.
Nu frågar jag: är ej deras belägenhet värd att eftersinnas?
Är ej lagstiftaren dem något skyldig?
Skall denna lockande, missledande författning qvarstå sådan?
Skola ännu tusentals menniskor blifva olyckliga offer för misstaget?
Vill man — jag frågar det — vill man då förvandla Sverige till ett Irland?
Må man då också vara betänkt på hvad som uppehåller detta samma Irland, nemi. att en armee af 35,ooo Engelsmän håller det tillsammans.
Må aldrig
Sverige komma i den belägenhet, att den moraliska kraften skall godtgöras af bajonetter!
— Jag tror att Hr Cederschjöld, örn han närmare besinnar utgången och det resul 20 H. 3 i8 Den 3 Februari f. m. tat, hvartill hans liberala princip slutligen skulle föra, skall, likmätigt den känsla för allmänt väl, som han härså rnångfalldiga gånger ådagalagt, finna misstaget i sin theorb Hr Rosenblad, Bernh.:
Jag har redan i etl före gående plenum yttrat mig om sjelfva grundsatserna i detta ämne oell kan således i afseende på dem nu inskränka mig till alt i korthet återkalla i Ståndets minne det vigtigaste.
Jag erkänner alltför gerna lika med Hr von Hohenhausen, att samhället äger och måste äga rättighet alt stifta de lagar, som kunna finnas nödiga, för alt förekomma olyckliga förhållanden inom detsamma, och att om härvid det allmänna bästa fordrar inskränkning i de enskilda samhällsmedlemmarnes s. k. naturliga rättigheter, mäste dessa underkasta sig en sådan inskränkning.
Då jag förra gången yttrade mig, anförde jag, att jag visserligen icke ville bestrida behofvet af förändrad lagstiftning i det ämne, som nu är under öfverläggning, särdeles för att närmare trygga eflerlefnaden af den vackra grundsats för Svenska kameralverket K. Carl
IX lade, då han förbjöd skattskyldig jords förminskning, d. v. s., att skilja jord från hemmanen ulan motsvarande deltagande i dess utskylder, en grundsats, utan hvars iakttagande man snart skulle, vid sidan af fullkomligt skattfria jordlotter, se några små qvarlefvor af de gamla hemmanen urståndsätta att fullgöra dessas skyldigheter.
Men jag anlörde tillika, att det vore ett stort misstag, om man trodde, att den tilltagande s. k. pauperismen hufvudsakligen kunde afhjelpas genom inskränkningar i rättigheten för den mindre bemedlade att förvärfva sig egen jord, och att, om möjligen inskränkning kunde anses nödig för att bestämma s. k. besuttenhet å egen jord, det dock Vore ännu nödigare att förekomma tillvexten af de samhällsclasser, som hvarken äga eller någonsin kunna blifva ägare af den ringaste fastighet.
Det torde medgifva?, att, ehuru liten den egna jordrymd är, någon kan äga, han dock lättare, med biträde af annat lofligt, sjelfvald! näringsfång, kan der för sig och en familj finna sin bergning, än om han skall söka den på samma jordrymd, tillhörig en annan, och för hvilken han vore skyldig att dessutom betala arrende eller utgöra tjenslbarheter, oftast inskränkande det fria val af loflig näring, han eljest kunde äga.
Ännu mera inskränkande för möjligheten af bergning torde förhållandet böra anses för dem, som ej äga ens till eget bruk någon jord sig anslagen, utan för en ofta talrik familjs alla behof och alla tillfälligheter icke äga annan tillgång än besparingarna på sin lön och sin stat.
Jag trodde sålunda, att om man ansåg annan inskränkning nödig i minimum af den jord, man fick äga, än den som förekom begagnandet af titeln af jordägare såsom en förevändning för olofligt näringsfång; så vore det också nödvändigt, att genom bestämmandet af Den 3 Februari f.m. >!) ett maximum af den jord, som man fick bruka, förekomma att icke hela samhällsclasser till sin betydligaste del skulle för alltid dömmas till det olyckliga förhållandet af statdrängar eller stattorpare, ur hvilket sällan någon gift förmår att utarbeta sig.
Då man beklagligen i sednare tider, särdeles i vissa provinser, sett stattorpare-systeinet göra stora framsteg, så att exempel till och med icke saknas å stora godsägare, som på en gång, för alt bilda större egna bruk eller farmer, uppsagt, d. v. s. kastat på den stora tiggarhopen hela socknar af landtbonde!-, så hade jag trott, att detta i högre grad un missbruken af hemmansklyfningar påkallat lagstiftningens mellankomst.
Under dessa förhållanden bekänner jag, att det varit med verklig smärta, jag sett huru de förenade Utsktn, uti inskränkning i möjligheten för den arbetsamme obemedlade alt förvärfva egen jord, sökt första botemedlet emot en tilltagande pauperism, under det att samma Utsk., uti 6 §:n of deras förslag till fatligvårdsstadga, infört det grymma lagbudet, att den husbonde, som från annat faltigvåidssamhälle inlager gift arbetsfolk med barn, under vissa år skall ansvara för en del af den kostnad, möjligen fattigvården kunde för dem få vidkännas, och hvarigenom ofta för den gifte arbetaren, hvars hela förmögenhet ligger i flit och arbetsförmåga, och hvars tillgång för en familjs underhåll så lätt dödsfall eller sjukdom kunna tillintetgöra, i hög grad tillfallet skulle försvåras att söka sin utkomst, der han lättast kunde finna den, och en slags artificiel träldom bildas, grymmare än den, som inför lagen bär sitt lätta namn.
Alt på detta satt på en gång inskränka den obemedlade arbetsammes rätt att förvärfva något eget och dess förmåga alt använda sitt arbete, der det i lofligt näringsfång bäst lönar sig, är ett systeme till fattigdomens förekommande, som jag ur ingen synpunkt kan gilla.
Man har, såsom stöd för behofvet af inskränkning i rättigheten att bilda små jordegendomar, anfört utmärkta statsrättslärares yttranden om Irland och den förfärliga fattigdomen bland jordbrukande classerna der.
Men jag får härvid erinra, att Irlands exempel snarare talar emot än folden gjorda tillämpningen; ty icke ar det derföre att i Irland finnas så små jordägare, som fattigdomen i så hög grad på landet inrotat sig, utan tvertom, emedan der icke finnas, ej endast inga små jordägare, ulan till och med inga eller få små jordbrukare, sedan i allmänhet farmerne blifvit sammandragna i stora besittningar, till hvars innehafvare den stora massan af derå boende hushåll befinna sig i samma olyckliga förhållande af ett slags artificiell träldomstillstånd under ohjelpligt elände, hvartill vårt staltorpare-systeme tyckes vilja upparbeta sig.
Mer. ehuru jag sålunda ogillar det bemödande att inskränka de små jordägarne, hvilket ligger till grund för detta 20 Den 3 Februari f. m. lagförslag, så, då improviserandet af ett nytt ligger utom min förmåga och i alla fall i afgörandets ögonblick vore o lämpligt, vill jag ej motsätta mig antagandet af ifrågavar. 3:ne §§, dock med villkor af de förändringar i 2 och 3 §§:na jag går att framställa.
På den förres felaktiga redac tion tog jag mig redan förra gången friheten att fästa R. o.
Der står: ”och thy erfordras till besuttenhet under benämning hemman, alt till hemmansdel finnas ägor af den vidd och godhet, att ett hushåll af fyra arbetsföra personer må kunna af ägornas afkastning underhållas.
” Hvad betyder här ordet underhållas?
Menas dermed både föda och allt annat, som kan komma i fråga, så kan detta blifva betydligt nog, och i vissa landsorter, der man vanligen köper säd, skulle i det fallet kunna inträffa att den ägorymd en landtbo vanligen innehafver och för hvilken han måste utgöra dryga skatter, såsom t. ex. i Dalarne, vissa delar af Wermland m. fl., der många små hemman blifvit underlagda bruken, — att den högsta ägorymd, som innehades af en landtbo och för hvilken denne måste utgöra dryga tjenslbarheter, skulle anses otillräcklig för en besuttenhet, att sjelf äga, utan t jenslbarheter.
Bättre vore visserligen att såsom grund för besuttenhet antaga föreskriften i afvittringsstadgan för Dalarne, nemi. underhållet af ett visst antal kor, men då i detta fall förhållandet i olika provinser är högst olika, torde det vara bäst att utbyta ordet ”underhållas” mot orden ”hafva sin bergning.”
Andare instämmer jag i Hr von Rosens förslag, att i 3 §:n borttaga orden ”såsom sjöfart, fiske eller dylikt," men skulle derjemte önska att få borttaga en öfverflödig premiss, som kan föranleda missbruk.
Denna premiss innefattas i följande ord: ”är hemman så beläget, att en åbo etc.”
Jag underställer de herrar, som deltagit i redactionen af denna §, om de ej skulle vilja tillåta, att i 3 §:n de citerade orden utbyttes emot de följande: kan en åbo af andia näringar hafva säker och ständig förtjenst etc.
Här finnas nemi. åtskilliga orter med folknäringar, icke endast i Dalarne, hvilken provins är från ifrågavar. lagförslag undantagen, utan äfven andra, såsom Fryksdalen i Wermland, Ale härad i Veslergölhland. vissa delar af Skåne m. fl , hvilka folknäringar icke af läget utan af urminnes landssed framkallats, och hvars idkare i dem linna en hufvudsaklig källa för egi n och familjs bergning.
Alt hindra dem att nedlägga deras besparingar i köp af små besittningar, som, ehuru små de än äro, dock onekligen gåfvo efterlemnade enkor och barn bättre tillfälle till utkomst, än ingen, det torde finnas både obilligt och oförenligt med communernes eget intresse.
Jag känner specielt exempel på idkare af dylik folknäring, hvilka börjat att nedlägga sina första ringa besparingar i mindre jordstycken än äfven hittills tillåtna besuttenheter, men sorn efterhand ägt tillfälle förvärfva den ena
Idla hilen ef - Den 3 Februari f. m. ter r!en andra, och på delta sätt, gynnade af flit, omtanka och Guds välsignelse,..(iippaidietat, sig till ett, vä.ls^nd, tryggande efterlemnades bergning, afven för det olyckliga fall att husfadrens arbete undanrycktes desamma.
Vore det ej hardt, vore det ej grymt att försvåra en så loflig, en så aktningsvärd, en för hela samhället så nyttig omtanka.
Med ofvannämnda förändringar i 2 och 3 §§:na, skall jag under nuvar. förhållanden ej hafva något emot, alt de föredragna Irenne §§:ne af R. o. Ad. bifallas.
Hr Lagerhielm:
I afseende på besuttenhetens grän ser anhåller jag vördsamt, att R. o.
Ad. ej fäster sig vid förhållandet i Dalarne.
Dalfolkat lefver ej blott afsinjord, utan äfven af sitt arbete hos andra.
Hvart skulle de taga vägen, om i hela Riket besuttenhelen ej blott skulle hvila pä ägandet af jord utan derjemte på utvandringar?
Hvart skulle slutligen alla vandra, om Dalkarlarne vandra till Upland och Upländningarne till Dalarne?
Jag tror för min del, att man vid utstakandet af besutlenhetsgränsen bör gå med mycken försigtighet tillväga, så mycket mera, som, i händelse man nu år i8ji skulle stadga den alltför hög, så är det ganska lätt a>t under loppet af några år utröna det rätta förhållandet och derefter nedsätta den.
Sätter man den åter för lågt, så att man finner att den bör höjas, så torde detta blifva svårare än det är att sänka den.
Jag vidhåller mitt förslag att orden ”i medelmåttiga år” mätte ur 2 §:n utgå; ty om de qvarblifva, så karakteriserar detta besuttenhelen så, att under vissa år, hvilka ej kunde anses gifva en medelmåttig skörd, kunde man ej beräkna att de vore besuttne.
I svårare år bör allmogen vara besutten, eljest förändrar Sveriges allmoge sin natur.
Derföre vill jag hafva bort orden "i medelmåttiga år.”
Jag får vördsamt anhålla, att Hr Landtm, täcktes framställa propos. på 2 §:n, men fördela den i tvänne delar, så att den första halfva meningen måtte först lä framställas, och då hemställer jag vördsamt att orden i medelmåttiga år måtte ur denna propos. uteslutas.
Med afseende på hvad Hr Rosenblad har yttrat, så har jag visserligen intet emot, att ordet ”underhållas1'’ förändras efter hans önskan, likväl troende att det uttryck, som Utsk:n begagnat, är tillfyllestgörande, ty vanligen menar man med underhållas, alt vara bergad och född.
Jag har ej fått något annat begrepp om detta ord, men skulle det som Hr Rosenblad föreslagit vara bättre, så vore det ej skäl att qväfva det, utan återremittera betänkandet.
Hr Rosenblad har likväl, med anledn. af 2 §:n, yttrat, att man borde vara betänkt på dem, som ingenting äga och ej vara så nogräknad med dem, som .äga något.
Vi få i 2 capitlet vara betänkta på dem, som intet äga och få der 22 Den 3 Fchruari f. m. tillräckligt tillfälle att yttra oss om dera.
Jag tror, att innan vi hinna dit, så kunna vi inskränka oss till hvad första capitlet innehåller.
Emedlertid tror jag det nu vara nödvändigt att så bestämma lagen för dem som äga något, att de blifva i tillfälle att hjelpa dem, som ej äga något.
Derföre anser jag nödvändigt, att någon författning om hemmansklyfningens förbättrade skick vidtages.
— Emot den förändring, som Hr Rosenblad liar önskat i afseende på ordet "underhållas,” har jag intet alt invända.
Hr Lagerhjelrns sednare yttrande om medelmåttiga år har ej öfverbevist mig.
Jag tror att orden ”medelmåttiga år” är ett uttryck, som är lämpligt.
För den, som skall bestämma hvem som är besutten eller ej, tror jag, att denna term är en god ledning; ty den öfverensstämmer helt och hållet med vårt vanliga språkbruk och de omdömen man plägar fälla vid arrenden eller köp af egendom, då man beräknar dess verkliga afkastning.
Detta beräkningssätt torde således här lämpligen böra tagas till grund för bestämmandet af hemmanens afkastning i fråga om Liesuttenhet.
Hr Frih. o. Landtm, tillkannagaf, att plenum komme att fortsättas på eftermiddagen kl. 6.
De nu lill öfverläggning och beslut föredragna 3 första §§:ne af detta lagförslag hafva gilvit några talare anledn. att fästa sig vid detaljfrågor och förbigå principen, som i i §:n finnes bestämd, att hemmansklyfningen skall vara obegränsad.
Det correcliv, som deremot i i §:n är lagdt och som således står i strid med första tillåtelsen, är det ämne, omkring hvilket discussionen synnerligen hvälft sig oell hvarom man icke kommit synnerligen väl öfverens.
Hr Cederschjöld har yrkat obegränsad hemmansklyfning och att 2 och 3 §§:ne må helt och hållet uteslutas.
Den värde ledamoten har dervid förbisett samhällets rätt.
Hemman är ett gradtal af Riket med t hy åtföljande onera och besvär.
I samma stund man tillåter dessa hemmansklyfningar till obegränsadt belopp, så händer det, alt de allmänna onera icke kunna utgöras från de alltför små lägenheterna, hvilket återfaller på de öfriga hemmanen i häradet, ty häradsboerne skola fullgöra hvad individerne derstädes ej mäkla praestera.
Således blir samhällets rätt här enskild rätt och den enskilda rätten är förbisedd i samma stund, som samhällets rätt förbises.
Hr Cederschjölds förslag kan således alldeles icke antagas såsom grundsats.
Väl är jag med honom öfverens derom att, i händelse hemmanen i Sverige ej vore skattlagda och ej hade andra onera än räntan, nc-ml. jemväl sk ju tsnings-, väglagnings-, byggnadsskyldigheter lii. m., så behöfde man icke stifta lagar för huru innehafvare af jord skola densamma begagna; ty det faller af sig sjelft, att endast enskild rätt då vore i fråga, och att Staten ej borde sig dermed befatta, enär endast ett Den 3 F e b r u a r i f. m. ombyte af jordens ägare kunde inträffa, utan rubbning af öfriga medborgares förhållande; men så länge skattläggningarne fortfara, samt jordägarne på sidan af dem hafva åligganden att fullgöra, så länge måste det äfven tillses att de skattlagda hemmanen ej förminskas till sitt jordområde och falla häradet till last i afseende på väghållning och dylika åligganden, såsom byggnadsskyldigheter af alla slag.
Hr von Hohenhausen har rätteligen anmärkt, att ordet utskylder bör utbytas emot onera.
Derom är ingen fråga, ty ordet utskylder uttrycker icke allt hvad man menar.
Men han har ansett det öfriga af 2 §:n kunna qvarstå såsom godt.
Jag vill fästa herrarnes uppmärksamhet på olämpligheten af definitioner i lagstiftningen, som icke innefatta bestämda stadgandet).
Denna definition på besuttenhet säger, att besutten kallas den åbo, som af sin hemmansdels afkastning i medelmåttiga år kan påräkna bergning och jemväl deraf utgöra de med hemmansdelen förenade utskylder, och slutligen förklaras att dermed föistås att ett hushåll af4 arbetsföra personer skall kunna underhållas.
Så länge man icke har uppgifvit den qvantitet af säd eller annan afkastning, som skall anses tillräcklig till föda för 4 personer, är definitionen detsamma som ingenting.
Det blir beroende på sockennämndens ledamöter att i ena socknen anse 3 tunnor och i den andia socknen 4 kappar spanmål erfordras för hvarje person.
Hvar finnes gränsen för deras omdöme?
Finnes det något stadgande, som bestämmer beräkningen?
Deruti ligger den stora felaktigheten i lagstiftningen i allmänhet att meddela definitioner, som ej äro så bestämda att icke missförstånd kan äga rum.
Men, mine herrar! jag återgår till 1 §:ns stadgande om hemmansklyfning.
Hemmansklyfning, sträckt utöfver hvad författningarne bestämma i afseende på skattläggning efter metod och undervisning, innefattar en afvikelse, som leder just till det inål att obesuttenheter uppkomma, att onera till Staten ej kunna utgöras, att likaledes de för häraderna gemensamma onera att underhålla vägar och byggnader 111. 111. icke blifva fullgjorda af hvarje delägare, och att således antalet af dem, hvilka deruti deltaga, förminskas, samt en större del af dessa onera, än sorn vederbör, kommer att belasta de öfriga.