Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 för utsträckning af Bankens sedelrörelse meddelade föreskrifter, hänvisande inskränkning, som 218 § gör i afseende på användandet af Bankens innestående vinstmedel till lånerörelsens förstärkande, anser jag mig kunna och böra bevilja ifrågavar. förskott, om jag finner detta kunna ske med iakttagande af Bankens fördel och säkerhet, och att vigtiga näringar, hvilkas förkofran reglementet förklarat stå i nära sammanhang med Bankens egen fördel, derigenom erhålla väl behölliga biträden”.
Ilade någon af de åtgärder, som Hr Mannerskantz föreslagit, blifvit vidtagen, så är odisputabelt, alt sedelstocken blifvit minskad.
Den åtgärd, som nu verkligen vidtogs af Baucofullra. hade för afsigt alt kunna få en emot det utgifna sedel myntet motsvarande silfvervaluta, för att således åter blifva berättigad till ingifvande af så mycket mera sedlar.
Jag kan ej finna annat, än alt detta syftemål var öfverensstämmande med landets väl, och kan pä denna grund icke biträda Utskrs ogillande deraf.
Ulskts uppfattning af ämnet synes mig så fullständig, att det förundrar mig, det Frih.
Baab kan hafva något att invända emot ett bifall till det af Utsk. afgifna betänk.
Det var nemi. icke ensamt sedelemissionen, sorn stod i strid med reglementet, det var också den omständighet, alt denna emission skedde pä 2:ne namn, ehuru några sådane lån icke fingo utlemnas på 2:ne namn.
Detta är således 2:ne omständigheter, genom hvilka reglementet blifvit pä sidan trädt; men då ingen skada har för Banken inträffat, enär silfret blifvit ordentligt levereradt, så har Utsk. funnit, att någon anledn. till åtal icke äger rum, hvilken Utsk:s åsigt jag hoppas att R. o. Ad. jemväl delar.
Jag kan icke annat än för min del understödja den åsigt, som Frill.
Raab yttrat, och jag tror, att jag skulle handla orätt, om jag annorlunda gjorde, dä jag i minnet återkallar de omständigheter, under hvilka Bancofullm. sågo sig snart sagdt nödsakade att vidtaga den åtgärd de gjorde.
När man vill bedöm ma en sådan åtgärd, måste man icke allenast tillse §:s lydelse, man måste äfven ställa denna i sammanhang med de omständigheter, under hvilka den blifvit tillämpad.
Det kan ingen gerna hafva bortglömt, att Fullmis ställning vid det ifrågavar. tillfället, var en af de svåraste, om icke absulut den svåraste, hvaruti de någonsin sig befunnit.
I följd af den menliga liandelsconjuncturen, den afstannade jernexporten och den långvariga 424 Den 1C December. piaster- samt silfverexporten med flere sammanträffande omständigheter, var bristen på rörelsemedel större, än den någonsin förut varit.
Här var fråga om att jernexporten skulle rent af afstanna, i brist på rörelsemedel för att hvad man kallar relaxera jern.
Under sådana omständigheter öfverlade Bancofullm., om de icke borde och kunde sträcka sina åtgärder så långt, som möjligen reglementet kunde lemna tillstånd.
De fingo dä anbud på silfverleveranser, livi Ike voro högligen behöflige för Banken, och ehuru de ansågo sig öfvertygade om godheten af den säkerhet, som gafs, samt det från alla håll förspordes den önskan, att icke minska de redan knappa capitalerne, utan att söka förstärka Bankens tillgångar, så, detta oaktadt, tvekade de ändock.
De frågade då Revisorerne om råd, eller rättare sagdt, om deras tankar.
Revisorerne kunde icke annat än sanningsenligt tillstyrka Bancofullm., alt på alla de sätt, som de lagligen kunde använda, förstärka Bankens silfverfond.
Att yttra sig öfver säkerheten eller villkoren vid de transactioner, som skedde, det tillkom icke Revisorerne; men sjelfva åtgärden, att på alla lagliga sätt öka silfverfonden, det ansågo Revisorerne sig böra tillstyrka.
Pä grund häraf och emedan Bancofullm. ansågo den erbjudna säkerheten vara god, hvilket det också visat sig att den var, beslöto de åtgärden.
Denna åtgärd var nyttig för landet, och tror jag då, det är hårdt att med klander drabba de män, som haft det svära och ansvarsfulla kall, alt sköta Banken åren 1842 och 1S43.
Jag tillstyrker för min del helt och hållet hvad Frih.
Raab yrkat. O .o Hr Akerman:
Jag har i sanning tvekat, om jag ater skulle begära ordet, emedan jag fruktar, all vi skola komma in tili en finaucediscussion; men då Frih.
Raab, till vederläggning af hvad jag sist anförde, åberopat ett yttrande, som en annan af Hrr Bancofullm. haft, så ber jag att dervid få göra en liten anmärkn.
Denne Bancofullm. har nemi. ansett sig icke behöfva fästa afseende pä den 120 §, af det skäl, att förskottet endast afsäg den metalliska cassans förstärkning.
Händelsen har gjort, att denna afsigt uppfylldes
,■ eljest var sjelfva deuna tillställning vid närmare betraktande just egnad att verka motsatsen af hvad man åsyftade.
Bankens metalliska cassa anlitades nemi. starkt för silfverexporten; att då lemna ut en betydlig mängd penningar päll månaders återbetalning var just ett medel att underlätta en ytterligare export af silfver.
Dessutom kunde ju, om vid betalningstiden, eller då silfret skulle levereras, cursförhållandena icke varit fördelaktiga för leverantörerne, desse hafva tagit ut silfret ur Banken och sedermera insatt det igen, hvilket Fullmäktige icke hade kunnat hindra.
Hamilton har åberopat Revisorernas yttrande, då de af Bancofullm. befrågades i de bekymmersamma momenten; men Frih. har sjelf nämnt, att Revisorerna då yttrat, det Fullmäktige borde använda alla ”lagliga medel” för att förstärka Bankens metalliska cassa; dervid inskränkte sig Revisorernes yttrande.
Frågan är sålunda blott, huruvida Fullmäktige vid detta tillfälle in - Den 16 December.
425 inskränkt sig inom de lagliga och kloka medlen eller icke?
Jag för min del tror, att de hafva öfverskridit lagen, och således må det vara tillräckligt om R.
St., på sätt Utsk. föreslår, säga, att då ingen skada skett, så må det blifva dervid.
En värd talare här midt emot har anmärkt, hurusom ett skäl till klander af Hrr Fulltms förfarande i denna sak vore, att de hade utlemnat ett förskott af 300,000 r:dr på 2:ne namn.
Jag får då erinra den värde ledamoten derom, att nyligen har genom R. o. Ad:s samt de öfrige RiksSt:ns beslut blifvit beviljadt, att Bancofullm. få hafva 500,000 r:dr innestående uti ett handelshus pä främmande ort, och jag hemställer då, om säkerheten af 2:ne de mest ansedda handelshus under 10 månader kan anses vara för mycket supponeradt?
Händelsen har gjort, säger Hr Akerman, att operationen har lyckats.
Jag får säga, att jag håller desse Hrr Fullmäktige räkning derföre, att de vågat försöket.
Det lider nemi. intet tvifvel, att ju icke Fullmäktige, om de endast tänkt på att komma helskinnade från saken, hade kunnat hålla sig vid den §, enligt hvilken de voro öfvertygade om att ingen anmärkning kunde drabba dem; men jag upprepar det ännu en gång, jag håller dem räkning derföre, att de satt sine egne personer i sticket för att afhjelpa landets nöd.
Hr Akerman har vidare sagt, att åtgärden var sä inrättad, att de som contraherade silfverleveransen, hade kunnat för de erhållna penningarne föra mera silfver ur landet, samt att de slutligen, då liden var inne att fullgöra det ingångna contractet, hade kunnat uttaga det erforderliga silfret ur Banken och detsamma genast åter i Banken inleverera.
Jag vill nu icke upptaga tiden med att uppleta stället i den discussion, som i anledn. häraf fördes inom BancoUtsk. ; men Hr Akerman har sig icke obekant, att det just i detta betänk, är vederlagdt, att så icke kunde ske med någon fördel.
Det är i sanning icke underligt, att de som endast hålla sig till theorierne och icke känna landets nöd, ogilla Fullmäktiges förfarande, men jag, som känner landets nöd, och har sett huruledes utmälningsauetionerne måst upphöra, i brist på köpare, jag kan icke underlåta att betyga samma Fullmäktige min erkänsla, derföre att de, med åsidosättande af deras eget väl, blottställt sig för det allmänna hästa.
Ilr Norde nan ck a r, Fredr. Wilh ehn:
Jag inskränker mig till alt förena mig i det yttrande, som Hr Akerman afgifvit.
BancoUtk. har icke, såsom Frih.
Raab sednast yttradt, tillstyrkt något ogillande.
BancoUtsk. har, i min tanka, uttalat en lindrig mening i denna fråga.
Här är icke fråga om motiverne för Fullmäktiges handlingssätt, icke eller om följderne deraf, utan endast om den bokstafliga ordalydelsen af den 120 §, hvaremot jag måste anse, att Fullmäktige hafva brutit.
Några talare hafva velat försvara pluralitetens af BancoFullm. åtgärd vid det ifrågavar. tillfäl5 H. ' ~ 54 426 Den 16 December. let dermed, att den var så ytterst nödvändig i och för realisationens bestånd.
Så vidt jag förstår, hafva BancoFiillm. egentligen 2:ne utvägar för att skydda realisationen: den ena består uti att vid behof minska sedelemissionen, den andra uti att anskaffa silfver.
Huru hafva nu Fullmäktige begagnat dessa utvägar?
Jo, såsom det synes af deras egen berättelse pag. 55, hafva de sä skött sedelemissionen, att under åren 1840, 1842 och 1843, hafva de i låneväg utsläppt icke allenast alla dertill anvisade fonder, utan äfven alla årens räntevinster, till belopp af 3,404,775 r:dr 10 sk. 6 r:st och derutöfver 501,646 r:dr 6 sk. 4 r:st.
Så hafva de tillvägagätt, så hafva de oförsynt blottställt Banken, och sedan de pä detta sätt kört fast, vill man beundra raskheten att genom ett lagbrott draga sig ur spelet och ställa till rälta igen.
Och ett lagbrott var det; ty 120 § stadgar, att sedelstocken icke genom någon åtgärd får ökas, så snart den metalliska valutan understiger 5 af sedelstocken.
Huru voro förhållandena i detta afseende vid omförmälda tidpunkt?
Jo, de voro sädane, att en brist förefans af 2,277,000 r:dr, då man gaf ut förskottena och sålunda ökade sedelstocken.
Har man dä icke uppenbarligen brutit emot sistnämnde §.
Jag begriper icke huru man det minsta kan advocera i detta afseende.
Nyttan af denna åtgärd må vara en sak för sig; den var i alla händelser ganska tvetydig; ty ingenting hade kunnat hindra den person, som utfick sedlarna, att andra dagen taga ut silfver derför.
Man kunde säga och man har sagt, att det skedde för att lösa ut jern, som stod pantsatt; men det stod icke i någon mensklig förmåga och således ej eller i BancoFullm-.s att bedomina, huruvida penningarna verkligen kom att användas till detta ändamål; de hade kunnat begagnas tilt uttagning af silfver.
Vare detta nog sagdt om nyttan.
— Lagligheten af Fullm:s förfarande kan icke försvaras; således är det endast den omständigheten, att ansvarighetslagen, icke bestämmer något straff för denna öfverträdelse, när ingen förlust deraf uppstått, som hindrar att icke åtal må äga rum, ty eljest hade detta ovillkorligen bort ske.
Den enda garanti man äger mot vingleri och missbruk består deri, att den lag, som finnes, skall gälla, och samvetsgrant efterlefvas: om den icke är lämplig, så ändra den; men så länge den finnes, så skall den åtlydas.
Det adira minsta, som kunnat sägas till ogillande, är sålunda hvad BancoUtsk. har sagt, och jag tillstyrker pä det högsta, att det äfven måtte af R. o. Ad. bifallas.
Som från ett visst hållman ihärdigt tyckes påstå, att BancoUtsk. icke haft grundad anledn. alt afgifva ett så beskaffadt utlåt, i denna fråga, som det gjort; sä synes det för hvarje närvar, ledamot af Utsk. vara en pligt, att säga sin mening derom.
Jag får dä förklara, att jag biträdt den åsigt, som Jötsk. uttryckt, äfvensom att jag instämmer i det yttrande Hr Akerman här afgifvit, anhällandes jag blott att få tillägga, att under den discussion, som i detta afseende föreföll inom Utsk., det blef af affärsmän utrönt och tydligen be vist, att med de förskotter man erhöll, kunde man uttagit silfver ur Banken, utskeppat det Den 16 December.
427 samt äter med vinst indragit detsamma.
Det har icke skett; silfret har blifvit inlevereradt i råttan tid, och man kan säga, att operationen har lyckats; men hade den misslyckats, så tror jag att Utsk. yrkat ålal emot Fullmäktige, och detta så mycket hellre, som det är allmänt kändt, att en afdelning af Utsk. redan beslutit att Fullmäktige skulle ställas under Stal, hvilket dock, när saken utveckladt sig och kom under närmare skärskådande af Utsk., förföll.
Dessa skäl torde sålunda vara tillräckliga för att vinna bifall ål betänk.
Jag ber om förlåtelse om jag ånyo uppträder, för alt med några få ord bemöta Hr Gripenstedt, som sagt, att ingen bestridt olaglighelen af alt sä förfara, som majoriteten inom Bancofullm. hafva gjort,' då de nemi. i allo hafva öfverträdt den 120 §.
Jag ber blott ali fä fästa uppmärksamheten derå, att om de icke hade så förfarit, som de gjort, så hade de ofelbart öfverträdt den 112 §, sorn föreskrifver, att silfver skall lill Banken anskaffas, då silfverqvantiteteu i Banken, i förhållande till sedelstocken understiger förhållandet af 2 till 5» Om nu den mening, som Hrnne hafva förfäktat, hade gjort sig gällande, och silfver för Bankens behof icke hade kunnat anskaffas, utan luckan i följd deraf måst stängas, dä frågar jag Hrnne, om Hrnne ä sin sida icke hade varit förfallne till BancoUlsk:s klander och till ansvar inför nationen.
Jag vill blott erinra Frih.
Raab derom, att den 112 § alls icke står i strid med den 120 §; ty det är möjligt, att, såsom den 112 § föreskrifver, öka Bankens metalliska valuta, utan alt derföre behöfva bryta emot den 120 §, som förbjuder ökandet af den utelöpande sedelstocken, då ej det förhållande förefinnes emellan Bankens valuta och sedelstocken, hvilket i sistnämnde § föreskrifves.
Detta försökte jag bevisa förra gången jag hade ordet, och vill ej nu upprepa det.
Dessutom hade ingalunda, på sätt Frih.
Raab förmenat, genom de af mig då föreslagna åtgärder, den utelöpande sedelstocken blifvit minskad; man hade blott undvikit att öka densamma.
Öfverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Frih. o.
Ordföranden hemställde, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s utlåt, i denna punkt samt, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja, blandade med nej, tillkännagaf, att han trott sig linna att ja härvid varit öfvervägande.
I denna punkt bestrider jag Utsk:s tillstyrkande.
Det är alldeles icke förenligt med en förståndig realisation, att tillstädja Banken att handla med våra gamla speciel’, piastrar eller andra mynt, utan bör Banken dem emottaga § 11- Utsk:s utlåt, bifölls. § 12. 428 Den 16 December. samt låta elem omslå i enlighet med nu gällande myntbestämningslag.
Nu har Utsk. föreslagit: ”att de uti Bankens förråd redan varande och genom vexling dit inkommande specier af äldre pregel måtte, lill dem, sådant åstunda, få utlemnas efter stycketal, emot ett pris, icke understigande 129 sk. b:co för hvarje specie, dock ej mindre parti hvarje gång, än som innehålles uti en påse eller 500 stycken.”
Men desse gamle specier äro värde mera än 129 sk.; de mest slitna af dem betalas gerna af guldsmederne med 129 sk., äfven då pregeln är nästan osynlig, och de oförslitna betalas med 130 sk. och deröfver några öre.
De gamle specierne äro det äfven värde, i anseende till det guld de innehålla.
Då de uppsmältas och skedas, är ensamt guldet mera värdt än skillnaden i pris med r:dr-stycken efter 1830 års myntlag, de innehålla ock mera fint silfver.
Jag bestrider således denna punkt i Utsk:s utlåt., såsom skadlig för realisationen, och tillstyrker, att Banken icke måtte tillstädjas att utvexla annat än Svenskt mynt och Svenska sedlar.
Den siste värde talaren har ansett, att enda sättet för tillgodogörande af äldre specier i öfverensstämmelse med realisationen, vore att omsmälta dem.
Efter hvad inom BancoUtsk. blifvit utredt, ehuru det icke finnes upptaget i denna punkt, så lärer likväl förhållandet med de äldre specierne äfvensom med piastrarne vara det, att en sådan om-myntning icke med fördel för Banken kan äga rum.
Det ingår visserligen, på sätt Frih.
Cederström nämnt, uti dem något guld; men detta guld kan icke från silfret afskiljas, emedan våra skedningsanstalter dertill äro otillräcklige.
Då sålunda det fördelaktigaste sältet att härmed förfara är det, som Utsk. föreslagit, så yrkar jag bifall till Utsk:s förslag.
Vårt myntverk står visserligen icke rätt högt i min opinion, men så lågt är det likväl icke sjunket i förmåga, att det icke förstår sig pä att skeda ur en silfverpiece det guld, den kan innehålla, och det, utan att detta leder till någon särdeles kostnad.
Att om-myntning från annat mynt till Svenskt mynt kostar, det är klart; derför ersättes denna kostnad genom slagskatten; och det, ehvad myntningen sker af plants, species, eller annat mynt.
Om silfverplantsen skulle vara blandad med guld, så är antingen myntmästaren inept, eller också skiljer han guldet från silfret före myntningen, lemnar delta sednare tillbaka till Banken myntadt samt redovisar guldet.
Det tillskott i koppar, som från Banken lemnäs för utmyntningen, är en förlust, som Banken i Sverige i alla tider fått vidkännas, utan att anse såsom en verklig förlust, då ännu ingen slagskatt var inlagd i myntet såsom nu genom afdrag å finsilfret; ty det var en skyldighet, och hvad som är skyldighet må icke rubriceras såsom förlust, det är omkostnad.
Det är mycket vigtigt, att vexling i Banken icke sker med annat än Svenskt mynt; eljest har man ingen säkerhet att icke missbruk och oriktiga beräkningar ske.
Våra cursförhållanden för dag kunna göra, att man lemnar ut andra mynt för vida lägre pris än de äga i verldsmarknaden och som
Den 10 D e ce m b e r. 429 ali
Iså äro vida mera värde.
Detta är förhållanden, som icke böra vara främmande för Bancostyrelsens kunskap, som blott leda lill ondt samt varit skadliga.
Då man helt simpelt bort följa den författning, som finnes; nemi. att Banken skall invexla sina sedlar emot riksmynt, efter 1830 års myntfot.
Då i denna punkt fråga ieke är, hvarken om Fullmäktiges ansvar eller frikännande för deras åtgärder, så tillåter jag mig att deltaga i öfverläggningen.
Om man här i landet kunde frän våra gamla silfvermynt afsön dra den mindre, och från Bankens piastrar den större andel guld, som i dem finnes, utan en kostnad, som öfverstege vinsten; sä skulle Fullmäktige ulan tvifvel hafva vidtagit en sådan åtgärd.
Då hade de ock kunnat till Svenska specier om-mynta det silfver, som piastrarne innehålla.
De anstalter, som dertill fordras, äro alltför stora och kostsamma, för alt kunna åstadkommas utan förlust.
Man kan, på sätt Frih.
Cederström yrkat, visserligen utan svårighet afskilja guldet ur en specie eller en piaster, men ingalunda göra det sä lätt med flere hundra tusental af dessa mynt.
Om Banken hade rätt att begära, det Myntet skulle göra en sådan skedning, och vidkännas omkostnaderne, hvad skulle följden blifva?
Jo den, att Myntet gjorde den förlust, som icke drabbade Banken, och att hon i alla fall drabbade Riket.
Någon uträkning, att på detta sätt skada sig sjelf kan jag ej inse.
När nu sådant är förhållandet i allmänhet, så gäller det äfven om det gamla speciemvntet.
Att utlemna det för 128 sk. vore detsamma som alt utlemna det mot ett preemium för dess nedsmältning.
Det finnes alltså, efter min tanka, ingen annan utväg, än den Utsk. föreslagit, att behandla det guldhaltiga myntet såsom en handelsvara och försälja det efter dess värde.
Cederström tror, att värdet är satt för lågt; men den undersökning man gjort, har tvertom bevisat det åsätta priset vara det rätta.
Jag har förgätit medtaga Bancofulhms berättelse, der förhållandet är utredt; men jag hoppas, att R. o. Ad. ändock måtte godkänna förslaget i sitt närvar, skick.
Jag anhåller att få i den siste talarens minne återföra en öfverläggning inom Fullmäktige för ett par eller lie år sedan, då fråga af Bancocommissariatet väcktes, att fä mynta 500,000 r:dr specie, hvilket af Hrr Fullmäktige bifölls, men på det sätt likväl, att i summan skulle inberäknas de 2 a 300,000 r:dr gamla specier, som då i Banken funnos.
Deremot reserverade sig en af Bancofullm.
Ilr Ekerman, hvilken mente tro på, alt det icke lät sig rätt väl göra att utvexla de gamla specieriksdalrarna mot 128 sk., och samme ledamot, som nu sednast yttrat sig, erinrade vid påföljande session, att
Fullmäktige måste återkalla sitt beslut och icke tillåta den beslutade utvexlingen af dessa gamla specieriksdalrar, såsom icke ensamt öfverhaltiga i silfver, utan innehållande jemväl guld.
Derefter uppstod fråga om myntningskostnaden, och denna ansågs som en förlust, då det likväl ej var någon förlust, utan en omkostnad, nödvändig för Bankens åjjggan - 430 Den 16 December. de function att besörja in- och utvexling af sina sedlar med Svenskt mynt.
Hvad som är sagdt om svårigheten alt i Sverige skeda silfver från gilld, så torde den värde ledamoten ursäkta, att jag ej tror föreståndaren för vårt myntverk, Hr Almroth, vara i den konsten mera okunnig än Juden Subert här i staden, som helt säkert skulle göra det ganska väl för Bancoverkets räkning, om han derom anmodades.
För min del anser jag det vara alldeles otjenligt att tillstädja Bancofullm. rättigheten att invexla sina sedlar, i annan ordning än Bancoreglem. innehåller, nemi. med Svenskt silfvermynt.
Den händelse Frih.
Cederström omtalat, angår utvexling af silfvermynt både af gamla och nya pregeln efter samma pris.
Sådant kan icke medgifvas, emedan den inre halten är olika mellan förenämnde tvenne slag.
Den andra frågan, huruvida vår myntmästare har tillräckliga kunskaper för att kunna skeda guld ifrån silfver, tillhörer icke vårt bedömmande.
För egen del tror jag dock, lika med Frih. Cederström, att han äger de erforderlige kunskaperne dertill; men han har derföre icke de dertill erforderlige inrättningarne.
Jag har i Hamburg hos Hrr Beit et Comp., som drifva skedningsyrket i stort och nedsmälta äfven Svenskt silfvermynt, sett anstalter för detta ändamål, som äro ganska betydliga.
Men ehuru man sagt mig, att dessa Herrar på ett år nedsmält ända till 5 millioner r:dr species, så förslår icke denna stora rörelse till omkostnadernes bestridande, emedan hon icke är jemnt fortgående.
De hafva derföre med skedningen förenat vissa tillverkningar.
Skedningen är således icke en småsak, och derom behöfver icke tvistas; men jag anhåller, att någon af Ridd.cancellisterne (emedan jag har ondt i bröstet) måtte få uppläsa Hrr Bancofullm:s berättelse, ronde denna fråga, pag. 29, på det att R. o. Ad. måtte finna, att ämnet blifvit noga undersökt innan framställning derom gjordes.
Till följd häraf upplästes ifrågavar. del af Bancofulhms berättelse, hvarefter Hr von Hartmansdorff tilläde:
Ståndet har nu af den upplästa berättelsen inhemtat, att de gamla specieriksdalrarne innehålla ett värde af 129jsk.
Då denna sk., hvarmed de gamla specierna i värde öfverstiga de nya, icke förslår att betala smältnings- och skednings- jemte preglingskostnaderne; så vore det för
Ranken en ren förlust att företaga en slik åtgärd.
Af sådan anledn. har Utsk. föreslagit, att gamla specierne måtte få utlemnas till ett pris, icke understigande 129 sk. stycket.
Bancofullm. kunna således, om de för godt finna, höja priset öfver, men få ej sänka det under nämnde belopp.
Mig synes förslaget följaktligen vara alldeles riktigt, hvarföre jag tillstyrker, att R. o. Ad. måtte detsamma godkänna.
I motsats till den siste värde talaren, kan jag ej tillstyrka hvad Utsk. här föreslagit.
Att i allmänna rörelsen utsläppa de gamla specieriksdalrar af högre valeur, Den 16 December. 431 ån dera, som för mynt i Riket erkännas, anser jag vara en oriktig operation; emedan man ibland annat skulle kunna tyda realisationen så, som innehölle den en verklig myntförsämring.
Den värde ledamoten, som tillstyrkt att drifva handel med detta mynt, liar väl uppgifvit, att dess bättre egenskap af finsilfver innehåller det värde, som Utsk. uppgifvit; men det innehåller dessutom ett ■annat värde, som ovillkorligen gör det ytterligt begärligt i handel, nemi. den guldhalt, som finnes i dessa gamla specieriksdalrar, ofta nog öfverstigande den guldhalt, som finnes i de bästa piastrarna, ett förhållande, kändt såväl i Hamburg som Stockholm.
Att ompregla delta silfver till det gångbara speciemyntet, skulle innebära ett nedläggande af ett verkligt exportprsemium i myntet, då nemi. den af mig uppgifna guldhalten är nog stor och mer än tillräcklig att med fördel utfällas genom nedsmältning och skedning.
En värd ledamot har ifrågasatt, huruvida konsten att skeda guld från silfver vore en hemlighet här i Sverige.
Hr von Hartmansdorff har redan svarat derpå, att så ingalunda förhåller sig, utan att konsten är känd och utöfvad, fastän i smått; men det är omöjligt att med de apparater, som här finnas, verkställa en sådan operation.