Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett rent qvinnohjerta kan icke fördraga ett ord som sårar blygsamheten och man högaktar ej den qvinna som bryter deremot, aktning och kärlek böra gå hand i hand, men skulle jag välja så fölle mitt val på aktningen.
Med karlarne är det helt annorlunda, de taga sig så gerna friheter i den vägen och då det ibland sätter deras mod och ihärdighet på prof är det något som vi icke så ogerna se, och hvem följer icke med intresse »Andrea» i Snällpostens följetong fast han ej just är något dygdemönster — — — »
Malmö den 29/8 71.
»Hvad du och jag som annars sympatisera i så mycket, ändå kunna hafva olika åsigter i fråga om qvinnor och kärlek.
Jag tror att sann kärlek liknar solens stråle, lugn, varm och ljus som den, han värmer utan att förtära, lyser utan att förvilla.
Kärleken får ej likna vådelden, som lågar, fladdrar, förtär och – slocknar.
Sann kärlek leder sitt ursprung från Gud liksom strålen från solen derför kan den aldrig slockna; så är det ej med vådeldskärlek.
– Blif ej misslynt på mig för det jag ej kan låta bli att vara rädd för »eldsvådor», genom dem blir jag ofta så kall att tänderna skallra.
Jag är sjelf brandfri som ett kassaskåp, men »solsken» ack hvad det är varmt och godt!
Man känner sig så snäll och lycklig — — — »
»Jag kan älska men jag älskar på mitt vis, jag älskar allt hvad Gud har skapat – Hur du kan säga att förlofningstiden är en plåga kan jag aldrig förstå, jag förstår nog hvad du menar i alla fall, men jag kan ej tycka detsamma, nog är det ledsamt att skiljas men man kan ju hålla lika mycket af hvarandra för det.
Man vet ju att man snart träffas igen så vida man lefver och gör man inte det så är man väl aldra lyckligast.
– För min del skulle jag ej alls önska att förlofningstiden snart skulle taga slut om jag under tiden hade husfred samt fick träffa dig ofta, för mig kunde den då få räcka huru länge som heldst.»
»— — ’om vi kunde som svalorna fara mot södern då vintern kommer och förvandlar våra fält till drifvor och våra träd till kristall’ – nej, nej, det skulle jag ej önska, hemtrefnaden trifs bestämdt bättre i vår kakelugnsvrå än i en italiensk villa, nog nyper nordanvinden våra kinder och näsa väl hårdt ibland, men han är oss kär ändå, man blir lätt veklig i söder men i Norden bli vi starka och härdade.
Förr svärmade jag för Rom och myrthenlunder, för en glödande sol och vilda röfvaranförare, för Venedig och lätta gondoler, då egde jag endast en längtan, ett mål, en kärlek; en religion egde jag men äfven den var konsten, för den ville jag lefva, för den ville jag dö.
Jag älskade den som martyrerna Gud, jag hade gjort det så långt jag med redighet kunde minnas tillbaka.
O! ’äfven jag har varit i Arkadien’.
Jag var 16 år, jag hade en brinnande lust att måla, jag visste att jag hade anlag, alla sade det, jag gick utan undervisning i teckning förbi mina äldre kamrater, jag bönföll, jag besvor min far att låta mig fortsätta, ett bleklagdt nej var det svar jag fick i ett bref från pappa.
Jag blef förtviflad, kunna komma in vid akademien vid 16 års ålder men ej få denna tanke framlockade strömmar af tårar.
Förgäfves! det kostade pengar och hvad var min lefnadslycka mot dessa usla papperslappar?
Intet! jag måste stanna hemma.
Hur djupt jag grämde mig vet ingen men när jag kom hem var jag sjuk, det var ’bleksjuka’ – men den bleksjukan satt i hjertat derför var den så svår att bota; hoppet lefde dock ännu, det blef allt starkare.
Jag kan arbeta, jag vill med egna krafter försöka att nå målet, tänkte jag, beslutet var fattadt, jag blef guvernant; jag läste om nätterna, jag läste om dagen, till ritning blef der nästan ingen tid, men det var ändå för konsten jag sträfvade.
Då jag fattat mitt beslut sade jag till min lärare: ’Jag skall försöka men kommer jag ej till akademien när jag är 20 år skall jag aldrig försöka mer’.
– Jag sparade och satte i sparbanken, jag sparade hvartenda öre jag kunde undvara, menskor började säga till mig att jag var snål, det bekymrade mig ej.
– Jag var 20 år, hade samlat så många pengar att jag för dem kunde vara vid akademien ett år, med flit och sparsamhet skulle jag sedan kunna uppehålla mig, jag hade något legat af mig i ritning det är sant, jag hade fått för litet för min dyrbara tid.
– Jag bad pappa att få resa, han sade nej, jag tänkte ’jag skall nog ändå’.
Helt oväntadt – en månad eller två, innan jag skulle resa – får jag ett bref från pappa deri han säger att ville jag ännu lika gerna till Stockholm skall jag skynda mig att bli i ordning, pappa vill betala vistandet, jag svarar med samma bud att jag skall göra mig i ordning, samma dag säger jag upp mig till T:s, ett par dagar efter gick jag till Hårderup, skrifver ansökan till slöjdskolan, min kusin Anders lofvar att skaffa mig en hygglig familj att bo hos och pappa lofvar att hemta prestbetyg.
Några dagar efteråt kommer pappa med betyget och ansökan med sig, färdigt att skickas på posten, men förklarar med största lugn att han alldeles icke ämnade skicka det, tillika hade han helsning med sig från prosten D. att jag ’skulle komma ihåg fjerde budet’.
Pappa lofvade att gifva mig 100 rdr om året så länge jag lät bli att resa till Stockholm.
Jag visste att han ej skulle hålla sitt löfte efter jag ej fått skriftlig försäkran men prostens helsning gjorde mera verkan.
Jag ville ej göra mina gamla föräldrar sorg och jag samtyckte i att stanna hemma i Skåne, sålde min framtid för 100 rdr – ha! ha! ha!!! – en utmärkt affär, icke sant?
– Jag såg lugn ut men en strid på lif och död rasade i mitt hjerta.
Pappa reste och med honom sista stråle af hopp, jag var bunden af mitt eget löfte, jag hade mig sjelf att skylla.
Hvad allt såg ovanligt ut, allt var så mörkt och kallt, mitt hjerta var tomt, äfven der var kallt.
Jag hade ingenting att lefva för och var tvungen att göra det ändå, ’det är förbi! förbi!’ tyckte jag mig ständigt höra en röst i mitt inre som ropade.
Jag brydde mig om ingenting endast jag slapp att höra denna röst, jag var alldeles liknöjd för mig sjelf, jag hyste ej ens medlidande med mig, jag var bitter mot mig sjelf, för första gången i mitt lif hade jag sömnlösa nätter, min själ var sjuk, den var i uppror, för att döfva smärtan kastade jag mig i förströelser med vild ifver, jag kunde ej fördraga hvilan, rastlöst jagades jag framåt af en inre oro, arbete eller nöje, ettdera skulle jag vara sysselsatt med, sorg och förtviflan bodde i hjertat, leende och sång på läpparne, då tillbjöd du mig din kärlek och din hand, hur gerna ville jag ej emottagit den förra om jag endast kunnat afslå den sednare, men småningom uppstod den tanken att efter jag ej hade något att lefva för för egen räkning att jag borde lefva för andra, den stumma förtviflan som intagit hela min själ började gifva vika så småningom, den återkom men allt mera sällan, jag är öfvertygad att den skall fly för alltid — — — »
Trots den öfverspända framställningen och den naiva stilen innehåller denna skildring af den unga flickans strider något alltigenom kändt.
Det är en bikt afgifven strax före äktenskapet, med skälfvande röst och röda kinder.
Halfdan Äng.
Hösten 1871 ingick Victoria Bruzelius äktenskap med postmästaren i Hörby Chr.
Benedictsson.
Sina konstnärsfunderingar hade hon då uppgifvit; hennes verksamhetslust och energi hade satt sig ett nytt mål.
Hon fick ett stort hushåll att sköta och blef – 21-årig – styfmor till fem barn.
Sjelf födde hon också under de första åren af sitt äktenskap två barn till verlden; det ena af dem afled emellertid kort efter födelsen.
Vid denna tid var hennes själstillstånd i hög grad abnormt.
Utom ett knappast allvarligt menadt sjelfmordsförsök – hon hade med en liten knif tillfogat sig ett djupt sår i venstra handleden – hade hon under hafvandeskapets sista månader ålagt sig en svältkur, som troligen för all tid undergräfde hennes helsa.
Efter den yngsta dotterns födelse och död måste hon resa till Köpenhamn för att rådfråga en läkare angående sitt sinnestillstånd.
Hon hade under de första åren af sitt äktenskap sökt sin lifsgerning i de förpliktelser, som hennes nya förhållanden ålade henne.
Hon hade med brinnande ifver egnat sig åt sina stjufbarns uppfostran, åt sina pligter som husmoder och maka; hon hade sökt intressera sig sjelf för landtbruk och sällskapslif, hon hade gjort sig till sin mans medarbetarinna både på postkontoret och i den filial af Skånes Enskilda bank, hvars föreståndare han var.
Hon var hans skrifbiträde och högra hand.
Denna sida af sitt lif har Ernst Ahlgren skildrat i Halfdan Ängs historia.
Äng ansåg det som en olycka, att vara född i Skåne.
Der ni har edra egna ögons iakttagelse och erfarenhet att leda eder fantasi, der rör den sig ledigt och ganska säkert; der detta fattas, der raglar den hållningslös och halffull.
I edert ställe vore klokast att inskränka er till teckningen af den verklighet som ligger eder närmast; studera den så noggrant in i dess minsta drag, som målaren studerar sitt ur naturen gripna ämne; nöj eder ej förr än ni fått den med fotografisk trohet återgifven, och släpp ej till mer än en liten dosis fantasi.
Halfdan fick riktig författarefeber, böckerna skötos åt sidan, han skref och studerade naturen, öfverhopade tidningsredaktören med bref, förfrågningar och utkast, tills denne förtviflad kastade hela luntan tillbaka i ansigtet på honom.
Det hela var ingenting men det var roligt att se det på papperet, och han skrattade medan han skref.
På nytt gripen af det äfventyrliga i sin karaktär, kuverterade han novellen och sände honon till en af dagens mest firade författare, anhållande att få veta hans omdöme.
Oerfaren som han var, visste han dock, att den idealbild, man skapar sig af en författare med ledning af hans skrifter, sällan motsvaras af verkligheten.
Den tillvinnande personligheten, med det lifliga minspelet och lediga sättet, förfelade ingalunda sin verkan på den enkle men emottaglige skåningen.
De hade valt sin plats i ett af hörnen, värden med utsigt öfver salen och ansigtet i full belysning, gästen migt emot och med ryggen mot dagen.
Han var mycket lång och spenslig; det föreföll så lustigt att med ens bli en typ för nordmannakraft.
Jo, jag skulle aldrig kunna uthärda en dylik resa», återtog författaren lifligt, »den der skakningen skulle göra mig tokig, man skulle nödgas inspärra mig på ett dårhus när jag kom fram.»
»Sof? Hvilken jern-natur!
»Hvad är det för en storhet?» frågade stockholmaren med en ironisk dragning på munnen och sjönk åter tillbaka mot stolens ryggstöd.
Han kände ännu icke till den ganska vanliga taktiken att helt enkelt ignorera personer som icka falla en i smaken; han hade icke heller hört något om »realism» och »idealism» ännu, det var på den tiden endast i faggorna hos ytterligheternas män.
Han visste således icke, att han hade framför sig en af idealismens stödjepelare, och redogjorde på god tro för den tidningsman, till hvilken han först vändt sig, samt för hvad han sagt.
Det var något som han icke tänkt sig.
– Man skyllade hans fantasi för att vara för tam – — — bah, man kände honom icke.
»Hos de rara skånska köttgrytorna.»
Ni skall gå under.”
Han tänkte att det måhända låg någon sanning i skriftställarens yttrande, och åter kände han sig bunden, nan visste icke hvarför.
Derefter tillade han hviskande och med ett lätt skratt: »Jag har alltid hyst det hemliga hoppet, att danskarne måtte komma och taga hela grötbygden der nere.»
»Jag skulle instämma i er fromma önskan, om blott icke sundet låge emellan», sade han med en flammande rodnad, mig skulle det icke vålla hjertesorg.»
Till att börja med föreföll det honom så främmande, som om det varit skrifvet till någon annan än honom sjelf.
Det låg så mycket mellan detta bref och det närvarande, så många glada minnen och bittra erfarenheter, ett skiftande lifs alla stridiga intryck, och dessa få år syntes honom som en evighet, han sjelf som en annan menniska.
Men allt som han läste, gled det flyddas känsloverld närmare hans nuvarande och slutligen smälte de tillhopa till en.
Jag underkänner icke det goda i eder roman och anser den redan bättre än mycket, ofantligt mycket, som tryckes och får passera; men om jag jemför den med alstren af de författare, hvilka jag beundrar, och ställer hvad de på er nuvarande stånpunkt åstadkommo i parallel med hvad ni lofvar, nödgas jag intyga att jag finner detta senare underlägset, och jag nödgas att, ehuru med ledsnad, förklara, hurusom jag icke finner ifrågavarande arbete motsvara edert löfte att sända mig ett prof af edert framåtskridande.
Han hade arbetat utan egen tro och menat sig kunna tigga en sådan af andra.
Hvad ärelystnaden beträffar, så visste han knappt om han egde någon sådan, han kände blott att hellre än att i ståt och öfverflöd lefva skild från sina böcker och och literära intressen, skulle han vilja vara den ringaste tjenare i det andliga arbetets tjenst, obemärkt och förbisedd.
Men saken — — — ?
Korrespondens med D:r Carl Herslow.
Halfdan Ängs »förste beskyddare» var redaktören för Sydsvenska Dagbladet Snällposten i Malmö, Fil. d:r Carl Herslow.
Hur bekantskapen gjordes?
Det fans något i Victoria Benedictssons kynne, som Ernst Ahlgren endast i förbigående antyder hos skåningen Halfdan Äng: det var hennes egen lidelsefulla naturs våldsamma reaktion mot omgifningarnes tryck; det var det mörka, djupa, som hon betvingade med uppbjudande af all sin sjelfbeherskning.
Mot detta sökte hon redan då lindring i arbetet.
Och arbetet som skrifvare i banken ändrade så småningom karaktär, blef till ett arbete för egen utveckling i den ensamma studerkammare, hon inredt åt sig.
En dag – hon visste sjelf knappt hur det kom sig stod hon åter inför sitt lifs stora längtan.
»Hur det var kom han en gång att skrifva en novell, mycket grön och mycket fantastisk».
Denna novell hette:
Sirénen, svensk originalberättelse af »Tardif».
»Sirénen» är den sköna Isabella Bertini, en kvinnokönets hämnande genius hvars trollmakt onda män icke kunnat motstå, men som besvarar alla tillnärmelser med öfverlägsenhet och hån.
Första kapitlet har till motto
Se ej på de ögons himmel
Se ej på de lockars gull
och börjar:
»Ridån hade just gått ner öfver första akten af Frihetsbröderna».
Vi äro i en teatersalong och två löjtnanter – en liten med namnet Gyllensparre och en lång med namnet Adler – fixera publiken från parkett.
»Knappt ett enda passabelt ansigte, figur vill jag nu inte tala om», säger löjtnant Adler, som är lika mörk, blaserad och demonisk som sidokamraten Gyllensparre är ljus, naiv och beskedlig.
Gyllensparre har emellertid uppe i en af logerna upptäckte den sköna Isabella, och hans läppar sjunga hennes lof, medan Adler står mörk i hågen.
Han känner henne nemligen redan och vet, att hon gör skäl för sitt namn – »Sirénen».
Han varnar vännen Gyllensparre, men denne låter sig icke afskräcka, utan bestämmer sig för att redan följande dag göra visit hos kaptenskan H., hos hvilken den sköna vistas på besök.
Hon är också förtjusande, denna Sirén.
Förf. söker ge läsaren en föreställning om hennes behag – det tegnérska mottot passar just icke till hennes yttre, ty hennes ögon äro lika litet himmelsblå som hennes hår är gullfärgadt; hon har mörka ögon och mörkt hår; föröfrigt kan förf., enligt egen utsago, endast ge »en matt och ofullständig bild, ty hos henne var det icke allenast fägringen, som fängslade, det var minspelet, rörelserna och framför allt ett mystiskt förtrollande uttryck i ögonen; ur dem strålade en tillbakadragen liflighet, en dämpad eld, det var som vågade hon ej visa dem i all deras glans och som om själen fruktade att för den undrande hopen visa sina dolda skatter.
Det var som stode det att läsa i dessa djupa, själfulla ögon:
’endast en är det förbehållet att lösa mig ur den förtrollning, som fjettrar mig, denne ende väntar jag ännu och är derföre en olöst gåta’.»
Det behöfver knappast sägas, att det icke är någon af löjtnanterna förbehållet att lösa Sirénens gåta.
I det hela taget finna inga män nåd för hennes ögon.
I andra kapitlet uppmanar henne kaptenskan H. att gifta sig, men Isabella vägrar.
Kaptenskan för det sunda förnuftets talan.
»– inte skall man hafva för stora anspråk på karlarnes dygd heller, någon Josef finner man näppeligen i våra dagar, men icke behöfver man rifva upp himmel och jord för det — — »
Men Isabella svarar: »Nej, just för det karlarnes otrohet är en så vanlig sak afskyr jag dessa hycklande varelser, som under artighetens mask endast dölja de gemenaste afsigter.»
Sirénen försummar också intet tillfälle att visa sig öfverlägsen gentemot de otäcka varelserna.
Bland andra fins det en scen i andra kapitlet, der Isabellas glänsande egenskaper och löjtnant Gyllensparres dumhet presenteras med mer än önsklig tydlighet.
Isabella har begifvit sig ner på societetens skridskobana; den arme löjtnanten skyndar emot henne och utbeder sig den gunsten att få spänna stålskorna på hennes fötter.
Hon behagar tillåta det.
Men då han går vidare i djerfhet, straffas han efter förtjenst.
– Hans djerfhet var dock ganska förlåtlig; den bestod endast deri, att han erbjudit henne sin hjelp, sedan Isabella sjelf förklarat – med ett öfverlägset småleende – att hon var »mycket osäker» på skridskor.
Han tager sig alltså af henne.
En skara af nyfikne samlas för att åse komedien; de småle alla, ty de känna Sirénens öfverlägsenhet också på skridskor; endast den arme Gyllensparre känner den icke, oaktadt han säkerligen eljes tror henne vara ett inbegrepp af alla kvinliga dygder.
Han småler för sällskaps skull, halft smickrad och halft generad; och anar icke att han är utsatt för drift.
Lektionen börjar.
Isabella beter sig högst oskickligt.
Hon vinglar hit och dit, snafvar jemt »och det så våldsamt att hennes lärare oupphörligt höll på att falla, men som genom ett underverk höll sig eleven alltjemt på fötterna».
»Ni får verkligen gå något stadigare», sade han slutligen, uttröttad af sina ständiga bemödanden att hålla balance samt retad af de halfqväfda skratt, han hörde omkring sig» — —
Men knappt har han talat ut förrän Isabella »gjorde en så extravagant svängning att han som genom ett trollslag fann sig sittande på isen, med benen utsträckta framför sig och stödjande sig på händerna».
Det extravaganta är i det hela taget Isabella Bertinis specialitet.
Hur har hon blifvit en så farlig och kall Sirén, hon som dock i grund och botten har ett godt hjerta?
Hvarifrån detta förakt för mankönet hos en tjugoårig dam så skön som hon?
Jo, hon har haft en syster, hvilken hon älskat och dyrkat.
Och systern har fallit ett offer för en mans förförarkonst.
Sedan detta skedde har Isabella icke velat kännas vid henne.
Föräldrarne äro döda och Isabella har utbytt sitt familjenamn, Seller, hvilket hon anser fläckadt genom systerns fall, mot namnet Bertini.
Hon har fått plats som skrifverska på ett postkontor, i en by der ingen känner henne.
Två gånger om året – sommar och vintertid – reser hon från detta landtliga gömställe in till staden för att med sin skönhet bedåra onda män, fånga dem i sina garn och håna dem då de sprattla i nätet.
De båda löjtnanterna sprattla der båda, och fjällas med utsökt grymhet.
Först den lille Gyllensparre, som uppmuntrad af hennes koketteri tillbjuder henne sin hand.
Den grymma sköna har placerat rivalen, Adler, bakom ett draperi, och han blir vittne till hur kamraten får sin korg.
Den demoniske Adler sparas till sist.
Isabella har nemligen fått veta, att just han är systerns förförare.
Han är också med afseende på kvinnor en stor syndare, men gentemot
Isabella har han hittills varit blyg som en skolgosse.
Sedan han blifvit ensam med henne – efter Gyllensparres snöpliga afvisande – blir han emellertid plötsligt djerf.
Man måste dock rättvisligen medge, att Isabellas koketteri i någon mån ursäktar hans tilltag, äfvensom att situationen onekligen är frestande:
»— — löjtnantens blick fäste sig vid denna sjelfsvåldiga, silkeslena lock, som skiljt sig från de andra och långsamt höjde och sänkte sig på hennes barm efter de jemna andetagen; han betraktade de fina, välformade händerna, som sammanknäppta hvilade i hennes knä, manschetten hade glidit upp och lät se en handled så hvit och rundad ... »Ha!
Gudar!» utropade löjtnanten ur stånd att längre tygla sin beundran.
Isabella slog ögonen upp med en förvånad och frågande blick, men innan hon anade hans afsigt hade löjtnanten fattat hennes små händer och öfverhöljde dem med glödande kyssar.»
Men detta tilltag bekommer honom illa:
»Har ni mist förståndet?» utropar den sköna Sirénen i det hon rycker sina händer från syndaren, som slokörad mumlar:
»Ja, man kan bli tokig för mindre.»
Han får emellertid se hvem han stungit hafver.
Hon, »som han nyss sett så mild och ljuf», står först framför honom med ljungande blickar – derpå skrattar hon ett hånfullt skratt – »ha! ha! ha!» – som skär den demoniske löjtnanten genom märg och ben.
»Förlåt mig!» utropade han ångestfullt, »det var ju ett ögonblicks öfverilning, förlåt mig!»
Efter en del parlamenterande lofvar Isabella godhetsfullt:
»Ja, jag skall möjligen förlåta er en gång i framtiden.
Möjligen säger jag — — »
Hon vill nemligen locka löjtnanten ännu längre ut på svag is och så plötsligt låta honom plumsa i vattnet.
Hon har bestämt sig för att den egentliga exekutionen skall försiggå strax före hennes afresa.
Då infinner sig ock löjtnanten beskedligt för att fria.
Isabella, som skall på en kostymbal, mottager honom i en bländande kostym, som den personifierade vintern.
Löjtnanten försöker tina upp henne med glödande ord; han vill alldeles icke förföra henne, han är rik, han erbjuder henne hjerta och hand.
Då bryter det lös – och Isabella går med lugnadt samvete på maskeradbalen.
Hon träffar der löjtnanten ånyo.
Han är nemligen ingen beskedlig idiot sådan som Gyllensparre; han har, som redan nämdt, en demonisk karaktär.
Han fixerar
Isabella med lågande ögon och säger att han hatar henne, men icke dess mindre skall ega henne.
Det är icke fråga om giftermål längre.
Isabella reser tillbaka till sin by och installerar sig åter som postskrifverska.
I skildringen af hennes lif på landet, af by-societeten och postgöromålen, är förf. tydligen i sitt esse.
Men de inflickade romantiska episoderna störa intrycket.
Till byn anländer ingeniören Mark Holst.
Han har på vägen haft ett äfventyr med en hop banditer och han är mera död än lefvande då han finnes på vägen, men så småningom kvicknar han till.
Under sjuksköterskans frånvaro har mamsell Bertini intagit hennes plats — — och här följer nu en synnerligen väl berättad episod: den sårades hund kommer och lägger sin nos i Isabellas knä, hon smeker honom, han lägger sina framtassar på hennes axlar och hon trycker sin kind mot hans mjuka öron – Sirénen älskar djur lika mycket, som hon föraktar män.
I detsamma slår ingeniören upp ögonen och får syn på den vackra gruppen.
Denne ädle ingeniör blir den, som till sist lär Isabella Bertini tro på, att det kan finnas något godt till och med hos en man.
Men innan dess har både han och Isabella åtskilligt att gå igenom.
Vid hans första tillnärmelseförsök afvisas han lika skymfligt som de andra:
»Är ni fri?» frågar han henne en gång.
Och härtill svarar
Isabella – som i allmänhet för en mycket »spirituel» konversation –: »Jag är fri, ni visar anlag att bli friare, jag undrar hvilken af oss i längden blir friast.»
Den sköna Isabella blir någon tid derefter helt prosaiskt misstänkt för stöld af ett rekommenderadt bref. Skenet är emot henne, och hon kan icke bevisa sin oskuld.
Då dyker demonen Adler upp och erbjuder sig att bli hennes räddande engel; han vill tysta ner historien med sitt guld, om hon lofvar hålla till godo med hans hjerta och hand.
Han afvisas med förakt.
Den ädle ingeniören har naturligtvis icke ett ögonblick trott Isabella vara skyldig till tjufnadsbrottet.
Men det hjelper honom icke stort.
Isabella är bitter till sinnes och ofta får ingeniören sitta emellan.
Så t. ex. på balen hos grefve D. – Isabella är balens drottning, fjäsad och firad till och med af sådana herrar, som kanske i sitt innersta tro henne om att ha stulit brefvet; detta gör henne elak, och ingeniör Mark blir det oskyldiga offret för hennes misshumör.
Männen äro alla lika, säger hon.
»De se hos mig icke en tänkande varelse, blott en blänkande yta; det är endast skalet som för dem eger värde — — » etc.
Isabellas oskuld blir emellertid uppenbar.
Postmästaren, som aldrig betviflat den, kallas med hela sin familj bort till en slägtings dödsbädd.