Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Taine – som läst Aurora Leigh tjugo gånger med ständigt stigande hänförelse – säger att dess stil skapas i hvarje ögonblick, för hvarje ämne, och är sådan »att man aldrig märker orden utan ställes ansikte mot ansikte med den lefvande tankens flamma, ser dess skakningar, dess språng, dess snabbt återstudsande spänstighet, dess oerhördt starka vingslag . . . ett underbart språk, sant in i de minsta enskildheter, det enda som kan spegla det inre lifvets djup och höjder, ingifvelsens flöden, dess anlopp och dess tummel, den häftiga koncentrationen af idéernas massor, de oförutsedda utbrotten af bilder och af ljusströmmar, som likt norrskensflammor utbreda sig i en lyrisk skaldesjäl . . .
Poesien så fattad . . . har blott en stil: det triumferande eller segrande hjärtats skri.
Bland hennes landsmän kallade redan Leigh Hunt Elisabeth Barrett Browning, också hvad poesien angick, Brownings bättre hälft, och bland de yngre har t. ex.
Swinburne tillerkänt henne the sovereign gift of a wonderful lyric genius.
Hennes sätt att tänka var helt och hållet skaldens, som icke steg för steg nalkas ideerna, utan genom plötslig intuition ser dem i konkreta gestalter, och hon uttömmer deras innehåll, medels korta, aforistiska uttryck, där en enda strof stundom är så rik af tankeguld, att den skulle räcka till att förgylla en hel bok skrifven öfver den.
Styrkan och snabbheten af denna inre åskådning, lika kännetecknande för det kvinnliga lynnet som för skaldens, ger hennes dikt samma egenskap som Brownings, den egenskap, engelsmännen skatta så högt hos sina skalder, nämligen »suggestiveness», det vill säga att den för tanken och känslan öppnar nya vägar dem läsaren, sedan han ett ögonblick sett dem belysta, sedan på egen hand och med sitt eget ljus får beträda.
Den diktning, som äger en dylik idérikedom, blir städse danande för folkanden, äfven om den ej genom formelt mästerskap blir nydanande för den poetiska konsten.
Denna egenskap står i närmaste samband med hvad ofvan nämndes, som hufvuddraget i Elisabeth Barrett Brownings stil, det nämligen att hon tänker i bild eller snarare i bildserier.
Bilderna äro aldrig för starka, ty känslan är alltid starkare, och äfven när de äro ganska aflägsna från ämnet har fantasien med ett språng närmat bild och tanke.
Än mindre äro bilderna mödosamt hopletade eller till sista droppen utpressade.
Elisabeth Barrett Brownings som Robert Brownings bildspråk har något af österlandets skaplynne, hvilket särskildt i den hebräiska poesien gör intryck af hafvet, som rytmiskt sänder samma bölja med slag på slag mot samma strand.
Denna fantasiens österländska ihärdighet följes äfven af en österländsk innehållsrikedom, hvilken gör att en bild, som omedelbart verkar med naturintryckets omedelbarhet, sedan också kan genomtänkas, hvarvid man finner dess innerliga samband med idéen.
För en sådan glödande intensitet blir en önskan en skakande förbannelse eller en flödande välsignelse; en klagan söndersliter alla känslans strängar och längtans eller lyckans uttryck blifva storm, blifva hymn!
En sådan fantasi ler icke.
En af de finaste tolkar af humorns väsen, Börne, kallar känslighet och hån humorns tilldragande och frånstötande pol, mellan hvilka nollpunkten – kärleken – befinner sig, den där båda blifva till humor.
Hos makarna Browning finnas polerna, men icke nollpunkten.
Deras världsåskådning kännetecknas af kärleken som grundidé.
Men denna är, dem själfva omedvetet, ej kristlig: den omfattar med sin sympati framför allt det stora och sköna och deras optimistiska hopp om mänskligheten dröjer vid den slutliga harmonien mera än vid den närvarande disharmonien.
Isynnerhet för Elisabeth Barrett Browning var ofullkomligheten en sorg och hon kunde ej på en gång sörja och le; hon afskydde lika allvarligt som hon älskade; hon ville nedkalla eld från himlen för att förbränna orättfärdigheten, en eld hvilken också brinner i hennes egen diktning.
Den elden har härdat hennes satir, men hon leker aldrig med detta vapen; hon har intet nöje af att se det blixtra i luften; hon lyfter det endast för att träffa.
Browning har däremot, genom sitt djupa psykologiska intresse, en mycket mer objektiv syn på själslifvets förvillelser och förvecklingar, men äfven han skildrar dem aldrig med humor i ordets egentliga mening.
Den är då åtminstone i den grad specifikt hans egen, att den icke passar in på några vanliga kännetecken för den egenskap, hvars frånvaro gjorde makarna Brownings diktarlynne i viss mening oengelskt.
Dess mer engelsk är särskildt hennes subjektiva känslighet, under hvars vibration hela personlighetens innehåll framväller i dikten.
Aurora Leigh uttalar icke blott Elisabeth Barrett Brownings åsikter om konsten utan äfven om lifvet.
Och bland de stora tidsfrågor, hvilka framför allt trängt sig på hennes uppmärksamhet, stod främst kvinnofrågan.
Med afseende å denna var hon djupt öfvertygad att i kvinnans natur, icke i förhållandena, låg anledningen till kvinnans underlägsenhet på de produktiva områdena.
Hon ansåg att kvinnans intelligens visserligen är rörligare än mannens, men att den har mindre kraft och mindre djup och att i hela världshistorien endast George Sand kunde jämföras med de stora manliga snillena.
Hon menade att kvinnorna behöfde kultur, enhetlighet och allvar, innan de kunde bruka nya rättigheter.
Och ehuru hon medgaf att de visserligen ledo under stora orättvisor, ansåg hon dock ej att dessa borde rättas i den riktning eller på det sätt, som kvinnosakens ytterlighetsparti hoppades.
Elisabeth Barrett Browning fann dessutom det höga jubilerandet öfver kvinnosakens framsteg – genom till exempel en Florence Nightingales verksamhet inom sjukvården – mycket naivt.
Ty ingen har, skrifver hon, bestridt kvinnans rätt att sköta sjuka och att hon nu gör det offentligt, i stället för endast enskildt, betyder intet för hennes verkliga frigörelse.
»Men låt en kvinna endast försöka frigöra sin egen personlighet genom att gå en tum från den trampade vägen, då kallas detta icke längre frigörelse utan fräckhet och dock äro sådana försök mer nyttiga för mänskligheten än alla världens bandager!»
Elisabeth Barrett Browning angaf med dessa ord den enda djupa synpunkten på kvinnosaken: den, att hvar enskild kvinnas individuella frigörelse är oändligt mycket viktigare, än kvinnornas kollektiva frihet genom nya rättigheter.
Och ehuru hon själf var den enda kvinna, hvilken – då hon skref de ofvan anförda orden – af samtiden ställdes bredvid George Sand, var och förblef hon lika viss att kvinnans högsta begåfning ligger inom känslans, icke inom skaparkraftens område.
Det är denna grundtanke, hon åskådliggör genom Aurora Leigh.
Hon har för sin hjältinna haft en bestämd förebild, nämligen Corinne.
Liksom denna är Aurora barn af en engelsk far och en italiensk mor och därigenom har Elisabeth Barrett Browning, utan att hämta de yttre dragen ur sitt eget lif, fått tillfälle att i sin dikt sammanställa båda sina fosterland.
Det är egendomligt att ännu en gång denna förening af England och Italien förekommer i den nyaste kvinnliga litteraturen, nämligen hos Annie Vivanti hvilken, född och uppfostrad i London, har en italiensk far och skrifver på hans språk.
Som Corinne är Aurora Leigh född i Italien och älskar detta land som sin själs hem, medan hennes uppfostran – under trycket af det engelska lynnets sämsta förträffligheter – för henne som för Corinne gör faderns land till ett fängelse.
Liksom Corinne går Aurora Leigh sedan sin ensamma väg och når sitt mål som diktare, under det att hon förfelar det som kvinna.
Men icke ohjälpligt som Corinne.
Ty hon och hennes kusin Romney Leigh återfinna hvarandra, ehuru de i den första ungdomen skildes emedan hon, helt upptagen af sina diktardrömmar, förbisåg hans kärlek och emedan han, upptagen af sina samhällsreformatoriska ideer, förbisåg hennes rätt till full utveckling af sin individuella begåfning och af hennes geni sökte endast en hjälp för sin egen lifsgärning.
Aurora uttalar vid återseendet de ord, hvilka innefatta bokens innersta tanke:
– – – – – – passioned to exalt
The artist’s nature in me at the cost
Of putting down the woman’s, I forgot
No perfect artist is developed here
From any imperfect woman.
Flower from root,
Spiritual from natural grade by grade
Is all our life . . . . .
Art symbolizes heaven, but love is God
And makes heaven.
I, Aurora, fell from mine.
I would not be a woman like the rest:
A simple woman, who believes in love
And owns the right of love because she loves.
Aurora är i sina själfanklagelser – som den stolte alltid blir, när han slutligen ödmjukar sig – villig att taga hela skulden på sig.
Men äfven Romney Leigh har lärt sig inse hvad han felat i sin ensidighet, och båda kunna nu tillsammans, dubbelt starka genom kärleken, återtaga hvardera sin lifsuppgift, men på en bredare mänsklig grundval.
Redan i alla Elisabeth Barrett Brownings tidigare kvinnotyper var hängifvenhet grundtonen.
Antingen det är stolt eller ödmjukt, hennes kvinnor gifva sitt lif, alltid är det helt.
Och hon ställde dem helst i förhållanden, där de offra skenet för väsendet och genombryta yttre eller inre hinder för att förverkliga sin kärlek.
Som hos alla central-lyriska diktare ger hon åt sin fantasis skapelse sina egna drag.
Och ehuru själfva utvecklingshistorien icke var hennes egen, har hon i Aurora Leigh ej allenast skildrat sin egen barndoms och ungdoms inre upplefvelser, utan äfven omedvetet gifvit en samlad bild af sin egnaste personlighet genom Aurora.
Denna är så barnatroende på sin diktarkallelse, så sann, så skönhetskär, så förnäm och stolt, så viljestark och modig i sitt lidelsefulla själfständighetsbegär; så eldig och kysk, så impulsiv och trofast; så ovillig att erkänna sig besegrad, men så hel, så ärlig när hon ger sig.
Mycket nog skulle Elisabeth Barrett Browning riktat litteraturen endast genom denna nutidskvinnotyp, med en skulptural karakter och en själ af musik!
Emedan Elisabeth Barrett Brownings lyriska temperament – med dess snabba känslighet och starka hänförelse, dess djupa aning och dess brinnande sanningslidelse – förenades med ett fullt modernt medvetande om sig själf, blef hon en upptäckare af personligheten.
Och genom denna subjektiva anläggning gaf hon slutligen genom Aurora Leigh ett typiskt uttryck för skaldens, särskildt den kvinnliga skaldens, inre lif, ett verk genom hvilket den engelska poesiens individualistiska riktning funnit en af sina högsta uppenbarelser i en stor nutidspersonlighet, diktarinnans egen, och i den profetiska synen att inom konsten »själarnas tid nu är kommen».
Elisabeth Barrett Browning har dessutom genom Aurora Leigh ej endast fört kvinnosaken framåt genom att dana ett kvinnligt snilleverk – hvilket betyder mer för »kvinnosaken» än allt århundradets tal om kvinnans rättigheter – utan hon har äfven genom detta verk återfört kvinnorna till sig själfva.
Det var en gammal sanning, Elisabeth Barrett Browning i Aurora Leigh uttalade rörande kvinnans natur och uppgift.
Men en sanning kan så länge bli uttalad i föråldrad mening, att den slutligen för det bästa tidsmedvetandet ter sig som falsk.
De återhållande krafterna vilja bevara den föråldrade tolkningen; de nydanande förbise eller förkasta, i oviljan öfver denna tolkning, sanningen själf, tills ett snille – poetiskt eller religiöst eller filosofiskt – knäsätter den förbisedda sanningen, då alla i dess drag återfinna de höga anorna!
Men dessförinnan har snillet måst omkläda sanningen i ett nytt och högre tidsmedvetandes dräkt.
Detta var hvad Elisabeth Barrett Browning gjorde med kvinnofrågan.
Och hon kunde det därför, att hon själf personligen känt makten både af det allmäntmänskliga i kvinnans väsen och af de undantagsförhållanden, som bestämma snillets.
Hon har ur sin erfarenhet sagt tviflarna: att naturen äfven hos det kvinnliga snillet vet att af sig själf finna sin gräns; att man därför icke behöfver rädas onatur som följd af kvinnans intellekttuella och sociala frigörelse, sedan hon lärt sig – och hon lär snabbt – att våld på ena sidan af hennes väsen hämnar sig med ofrihet äfven för den andra.
Elisabeth Barrett Browning har å andra sidan i en tid då kvinnan, isynnerhet den intellektuellt arbetande kvinnan, tviflar på äktenskapets värde förkunnat dettas oföränderliga betydelse.
Men hon har därjämte insett att, med den nya insats i äktenskapet, som den i vårt århundrade vaknade kvinnligt-mänskliga personligheten gifvit, är äktenskapets harmoni mindre trygg och enkel än förr; oändligt mycket svårare vunnen men också oändligt mycket rikare då den vinnes.
Och hon har därför lärt andra sin egen lyckas hemlighet: den, att om äktenskapet, sedan kvinnan vaknat till andlig själfkännedom, skall förverkliga hennes lycka och hennes utveckling, då måste äfven mannen vara – hvad den själfulla kvinnans kärlek alltid söker inom mannen – en mänsklig personlighet, som medvetet älskar – hvad hans kärlek ännu sällan ser hos kvinnan – hennes mänskliga personlighet.
Elisabeth Barrett Browning skref en gång till en kvinna, som begärt hennes råd: att hon ansåg äktenskapet i den grad väsentligt, att alla yttre skäl borde vika, framför allt de ekonomiska, hvilka hon ansåg gudlösa gent emot kärleken!
»Är man viss på sin egen och sin älskades känsla, då betyder allt annat intet och jag gifte mig om än hela världen sprutade eld i mitt ansikte . . .
Men utan kärlek däremot hämmar giftermålet kvinnans individuella utveckling, som hon då bäst främjar genom att förblifva ogift . . .
Minst af allt kan jag förstå de kvinnor, hvilka framför sin personliga lycka sätta ärelystnaden efter tomma, kalla segerpris!». . .
Det har alltid förefallit mig egendomligt att man under debatter om kvinnofrågan ej i främsta rummet lyssnat till århundradets yppersta kvinnliga snillen, hvilka gifvit mer bindande bevis om verkligheten af kvinnans andliga begåfning än alla försvarsskrifter tillsammans!
Det visar sig då att M:me Staël och George Sand genom saknaden kommit till samma svar, som Elisabeth Barrett Browning genom ägandet, nämligen att den stora kärleken för dem skulle varit mer än alla deras snilles skapelser.
Men olikheten i erfarenheter göra äfven de slutsatser, de genom sina verk uttala, olika Elisabeth Barrett Brownings.
Då Corinne – genom mannens fördomsfulla syn på kvinnligheten – blir ett offer för det kvinnliga snillets frigörelsekamp och hennes författarinna genom henne säger: att det kvinnliga snillet är dömdt till olycka som kvinna; då George Sand företrädesvis är den undertryckta kvinnliga personlighetens befriare med de väldiga slag, som drabbat ej blott tvånget, utan stundom idealet och hon själf genom sönderslitande erfarenheter tillkämpade sig tron på kärleken i äktenskapet; då slutligen George Eliot, – med sin Dorothea Brooke – ställt den frågan till tidsmedvetandet: om en stor kvinnlig personlighet kan nå sin fulla höjd i äktenskapet? – en fråga författarinnan, trots sin egen lyckliga erfarenhet, synes böjd att nekande besvara – då ljuder från Elisabeth Barrett Browning som svar på samma fråga genom Auroras läppar segervisshetens ja.
Så har den kvinna vittnat, som själf i en aldrig förr sedd harmoni sammansmält skaldinnans och kvinnans uppgifter, som själf i ett lif af helgjuten skönhet uppenbarat: att hjärtat och snillet hos kvinnan icke behöfva ligga i strid med hvarandra, när båda äro fullvuxna!
Elisabeth Barrett Browning hade ännu ett vitalt intresse, nämligen den sociala frågan.
Med vakenhet hade hon följt den sociala rörelse, hvilken i hennes ungdom ägde rum i England och Europa, och hvilken, på teoriens område mest liflig omkring 1820-40-talet, alltjämt fortsatte sina verkningar på det engelska samfundslifvet.
Det var då som Benthams med fleres nya åsikter i den politiska ekonomien och samhällsläran vidare utvecklades af Stuart Mill och hans meningsfränder hvilka i vissa fall bekämpade, i andra närmade sig de socialistiska lärorna i England och Frankrike.
Det var ideer, väckta af denna rörelse, som omedelbart togo sig uttryck i Harriet Martineau’s, i några af Dickens’ och andras tendensromaner.
Och i senare diktverk – t. ex.
Middlemarch och Felix Holt – får man ett intryck af huru lifligt de sociala frågorna redan under denna tid sysselsatte den tänkande delen af Englands ungdom.
Till denna hörde Elisabeth Barrett, och långt innan hon diktade Aurora Leigh hade hon med byronskt mod slitit hyckleriets höljen från den engelska samhällskroppen och visat huru den vanställdes »genom börds- och penningegoismens spetälska».
Ej blott i The cry of the children, äfven i The cry of the human hade hon redan, som nu i Aurora Leigh, vändt sig mot de arbetsvillkor, hvilka göra människan till en blott maskinkraft som en gång, blindt likt denna, skall träffa det samhälle, hvilket nedtryckt henne i icke människovärdiga förhållanden.
Hon hoppas på en ny och ädlare samfundsordning men – och häri skilde hon sig afgjordt från alla sociala utopister – hon trodde icke att denna samhällsordning kunde vinnas endast genom omstörtning af de yttre förhållandena.
Hon såg denna nya ordning som en demokratisk, men förverkligad tillsammans med samhällets, i bästa mening, aristokratiska krafter.
När hon låter sin samhällsreformator, Romney Leigh, tillhöra det engelska samhällets högsta lager gjorde hon därmed endast rättvisa åt dessa.
Byron och Shelley – alla förtrycktas kämpar – tillhörde båda aristokratien.
Och på reformförsök, liknande Romney Leighs, hade Brownings vän, diktaren och adelsmannen Landor i verkligheten offrat 70,000 pund af sitt fädernearf – samma offervillighet, som senare Ruskin visade med bättre resultat.
Detta för att endast nämna några af de många insatser, med hvilka eliten af den engelska nationen sökt försona den öfriga delens synder.
Då Elisabeth Barrett Browning såg den nya samhällsordningen som en demokratiskt-aristokratisk, vill detta säga: att hon såg den som individualistisk.
Hon insåg värdelösheten i sin tids mekaniska, oorganiska socialistiska teorier, de genom hvilka människonaturens andliga lifsmakter skulle förlora rörelsefriheten och bindas i tvångsformer, hvilka skulle hindra safternas fria omlopp inom samhällsorganismen och slutligen medföra döden för allt samhällslif, sedan den låga själfviskheten förlorat sin motvikt i familjen och hemmet, på samma gång som afskaffandet af dessa icke skulle kvarlämna högre mål för människans lyckokraf än kroppens välmåga och förståndets utveckling!
Med djup sanning säger Elisabeth Barrett Browning »att en Fourier och andra grepo miste, emedan de icke voro skalder nog att inse huru lifvet börjar inifrån; huru det fordras en själ för att lyfta hopen, om också blott till en renare stia! ». . .
Elisabeth Barrett Brownings sociala program var således icke att – som den tidigare socialismen ville – grusa det bestående, för att af dess stoft skapa en ny samhällsorganism, i hvilken den sedan hoppades inblåsa en lefvande anda.
Hon trodde tvärtom, som nutidens individualistiska och evolutionära socialister, att det nya tillståndet organiskt måste framväxa ur det gamla.
Elisabeth Barrett Browning ville inga utopiska lycksalighetstillstånd, ty hon insåg stridens och lidandets betydelse för utvecklingen.
Och hon – individualisten, hvilken om sig kunde säga att hennes bästa egenskap var att se med egna ögon och känna med sin egen själ – ville minst af allt ett tillstånd, där »individen skulle malas samman med massan och samhällets framsteg återhållas, emedan geniet, som leder framstegen, blefve tillbakahållet».
Den politik, den samfundsordning, hvilken skulle kunna få fram individualiteten öfverallt, var för henne den bästa, medan hon däremot »fruktade en socialistisk utjämningsstat värre än tsarens spira».
Det är dessa tankar, Romney Leigh uttalar som sin, genom sina misstag vunna, öfvertygelse i bokens slutscen.
Aurora, som är berättaren i boken, skildrar först hänryckningen i deras möte, vid hvilket alla missförstånd upplösas i lycka och sedan deras samtal i den florentinska månskensnatten . . .
While we two sat together, leaned that night
So close my very garments crept and thrilled
With strange, electric life, and both my cheeks
Grew red, than pale, with touches from my hair
In which his breath was . . .
Under detta samtal brukar Elisabeth Barrett Browning samma bild som vår Almqvist för lifvets fullhet: the human, vital, fructuous rose, hvars innersta är
the love of wedded souls
men hvilken i sin blomma äfven
holds the multitude of leaves
genom hvilka mångfalden bildar en enhet.
När Elisabeth Barrett Browning reste till England för att sluta Aurora Leigh kom kofferten, där manuskriptet låg, bort under resan.
Hon återfick den först efter en tid under hvilken hennes egentliga oro dock gällt – Penninos, i samma koffert packade, nya sammetsblusar, med hvilka han skulle eröfrat England!
Och då han senare på hösten varit illa sjuk men åter tillfrisknade skref hon:
»Han är mig mer än tjugu Auroror, äfven sedan själfve Leigh Hunt berömt den».
Lika minnesvärdt är hennes svar till Ruskin, då denne kallat hennes bok det skönaste poem, hvilket skrifvits på något nutidsspråk: »Hvarför berömmer ni mig och icke Robert, mitt rätta jag, han som är värd tjugu sådana som jag?» . . .
Samtidigt skrifver hon om honom: »Robert – goldenhearted
Robert – är mycket gladare åt min framgång än någonsin åt en egen . . . »
Själf yttrade hon om sin bok att den visst icke blifvit hvad hon velat, men att den dock, med alla sina svagheter och luckor, var närmare hennes mål, var fullare, starkare, mer genomförd än hennes tidigare.
Och hon fröjdades åt att – när mammorna i England förbjödo sina döttrar att läsa den – döttrarna icke lödo, liksom åt de uttryck af sympati hon erhöll från; unga vackra kvinnor, hvilka voro omgifna af all the temptations of english respectability!
Slutligen gladdes hon öfver att boken »väckte hat hos de människor hvilkas meningar icke befinna sig i det växande tillståndet och som därför afsky att störas i sina fasta positioner». . .
Med afseende å samhällets korruption ansåg Elisabeth Barrett Browning att kvinnorna, långt ifrån att stänga fönster och dörrar, borde släppa in ljus och luft; att emedan s. k. hederliga kvinnor velat vara okunniga om verkligheten, hafva andra kvinnor fått lida genom den.
Hon hade själf fullt medvetet genom Aurora Leigh ådragit sig dessa »hederliga kvinnors» fördömelse.
Hennes bok var, hvad hon själf ville att hvarje äkta dikt skulle vara: en handling, en af dem om hvilka hon sagt att de fordra mer kraft och mod än att hugga af femtio hufvuden!
Och när hon utfört denna handling, tycktes i själfva verket hennes egen kraft, både andligt och kroppsligt, vara förbrukad.
Det blef endast i ett par kortare dikter hennes sång sedan steg till den höjd, hon här nått, och hennes tillvaro blef under de följande åren en långsam aftyning.
Äfven Brownings produktion befann sig nu i en ebbtid.
Han lefde nämligen i en ständig oro för sin hustru, som han med den ömmaste omsorg skötte.
Hon berättar i sina bref huru han under kalla vintrar genomvakade flera nätter för att hålla henne varm genom att elda i hennes sofrum och koka kaffe, och hon skref:
Om inte kärleken vore, vore det inte mycket värdt att lefva, när man ställer till så mycket bråk.
Robert skämmer alldeles bort mig.
Men vore jag icke så orolig, att han skulle fara illa, då vore det en mycket ljuf njutning att vara sjuk och känna sig så dyrbar! . . .
En annan gång talar hon om huru han under tre veckor vakat om nätterna och dygnet om vårdat henne med änglalik ömhet.
Äfven i ett annat förhållande visar Browning under denna tid sin hjärtegodhet, nämligen mot det gamla lejonet Landor, som – i fejd med alla de sina – lefde i Italien, och med hvars rasande lynne endast Browning hade tålamod.
Han ordnade på bästa sätt för den gamle och var outtröttlig i sin omvårdnad; ja, kände sig glad och stolt ifall Landor blott lät en någorlunda rimlig tid förflyta mellan hvar gång han kastade ut servisen genom fönstret!
Browning glömde, som han under förlofningstiden skref, aldrig någon god gåfva.
Och med hans beundran för hvad
Landor i sin krafts dagar varit, enades tacksamheten för Landors storartade erkännande af Browning under en tid, då jämförelsevis få fått upp ögonen för dennes betydelse.
I England var denna ännu ej allmänt insedd.