Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur kan hon tro på slikt galanteri?
Hon — tro?
Men borta äro kvalen,
Och lugn och lycklig kan hon gå på balen.
Från alla tvifvel om sin skönhet fri.
Som dimmorna for solen de försvunno:
Den stackars prästen — hvad hans ögon bruhno !Samvetskval.
Förtärd af själavånda och askes,
Med skygga ögon, ängsliga fasoner,
Som fruktade han ständigt for spioner —
En tristare figur får sällan ses.
Och då han talar, stammande och hes,
Hörs intet återljud af hjärtetoner,
Blott kalla, torra textexplikationer,
Renläriga som Luthers katekes.
Den mannens lif har vissnat ned, emedan Det var ett lif af lögn och feghet blott:
Han tviflade, då han gick eden, redan.
Han tviflade och hemlighöll sitt brott.
Men som en brottsling har han känt sig sedan, Och kyrkans predikstol är hans schavott.Kapitalets utvandring.
En nutidsfrågra
Emil Svensén.
Allt högre går vågsvallet af den stora verldshistoriska striden mellan kapital och arbete.
Strejk följer på strejk, och den ena lock-outen aflöser den andra, ofta under scener af blod- och våldsdöd, som komma håret att resa sig på äfven de trögaste.
Med hvarje dag varder det mera klart för dem, som ej sett det förut, att den sociala frågan kommer att så uppfylla allas sinnen, att den tränger alla andra spörsmål åt sidan och ej låter sig skjutas undan, förr än den på ett eller annat sätt, till större eller mindre omfång, funnit en lösning.
Det kan då icke vara olämpligt att söka skärskåda denna så ytterst vigtiga fråga från alla tänkbara sidor och att, hvar helst dervid en ny synpunkt visar sig, draga den fram i dagen och bringa den under de intresserades pröfning, vare sig att den för öfrigt är af glädjande eller sorglig beskaffenhet
Våldsbragder, sådana som dem vi i år fått bevitna i Belgien, Chicago och flerestädes, sträcka sina verkningar åt mer än ett håll.
Menniskovännen, under det han ryser för dessa utbrott af en mer än barbarisk råhet, kan dock af dem hämta rätt hälsosamma lärdomar.
Det måste vara ett djupt rotadtondt, ett elände utan namn, som kan leda till dylika utbrott, och de vilda dåden hafva alltid så mycket godt med sig, att de tvinga den allmänna uppmärksamheten att rikta sig på föremål, som i trots af sin högvigtiga betydelse kanske annars skulle förblifvit obeaktade.
Det finnes ju alltid en stor del godt folk, som aldrig komma till insigt af hvad klockan är slagen, förr än de fått en yttre känbar påminnelse för att se på klockan.
Dessa yttre påminnelser torde vara än mer af noden för de i saken närmare intresserade kapitalisterna och fa-briksherrarne.
Men det kan lätt låta tänka sig, att verkningarna deraf på dem blifva helt andra, än man vid första anblicken är böjd att föreställa sig.
Skälet härtill är ej svårt att upptäcka.
Kapitalet straf-var ju — och måste enligt sjelfva sakens natur sträfva — efter en afkastning, som icke allenast är så stor som möjligt, utan äfven så säker som möjligt Men sådana händelser, som de här vidrörda, förvandla den säkra vinsten i en lika säker förlust.
Ju oftare och i ju större omfång de upprepas, dess mera otryggt varder kapitalet.
Det måste då helt naturligt af all sin makt sträfva att frigöra sig från dylika störande inverkningar.
På hvad sätt detta skall gå för sig, det varder då den stora frågan.
Och den besvaras allt efter omständigheterna på helt olika sätt.
Ar nu kapitalisten en hederlig man, som vill sitt folk väl, — och vi vilja till mensklighetens heder gerna tro, att det i de allra flesta fall så förhåller sig, — då söker han, så godt det under för handen varande förhållanden låter .sig göra, att gå till botten med saken.
Han gör hvad han kan för att gifva sina arbetare en bättre ställning, som mera svarar mot deras värde såsom menniskor.
Han gör hvad han kan för att höja deras aflöning och trygga deras ställning, då ålderdom eller sjukdom sätter dem ur stånd att sjelfva sträfva för sitt bröd.
Men när hjertat står på den ena sidan och intresset på den andra, då varder striden svår äfven för den bäste.
Medan menniskovännen söijer för de sinas väl och gör stora uppoffringar för deras skull, låter egoisten bero vid det gamla och gör ej större uppoffringar, än han är tvungen tilL När nu egoisten lägger ned mindre kostnad på sin aflar, blifver följden helt naturligt, att han kan nöja sig medmindre vinst och att han sålunda ute i marknaden kan underbjuda den menniskovänlige arbetsgifvaren.
För att nu kunna hålla sig uppe i täflan med den förre, det vill här säga för att kunna lefva, tvingas äfven den senare att följa hans föredöme och behandla sitt folk på samma sätt.
Det är visst icke någon ny upptäckt vi här meddelat Men de allvarsamma händelser, som föra den sociala frågan i förgrunden, hafva gifvit eller skola gifva en ny tillämpning deråt
De ariska folken äro icke skapade till trälar.
Medan deras söner i fjärran land med svärdet vinner sig nya riken eller med plogen grunda sig nya hem i vildmarken, medan de sålunda sträfva att jtaga hela jorden i besittning, skola de för visso aldrig finnas villige att i de gamla hemmen böja sina stolta nackar för en hand full millionärer.
Ju hårdare oket trycker, dess häftigare skola de ock skaka derpå.
Klarare än någonsin förut har detta sakförhållande trädt i dagen under de växlande skiftena af det sociala kriget.
Men det är just trälar, som kapitalet behöfver, lydige trälar, som finna sig ' väl till freds med mycket arbete och litet mat Kapitalistens menskliga känslor må aldrig så mycket uppresa sig deremot, så skall dock konkurrensens allt vildare rasande kamp tvinga honom erkänna, att det så förhåller sig, och — hvad mera är — att handla derefter.
Det beror då på, om han kan finna folk, som kunna göra den hvite mannens arbete, men på samma gång lefva på en bråkdel af hans dagspenning och vara nöjde ändå,
— allt detta på det fabrikens driftkostnader må minskas.
Något hvar känner det sätt, hvarpå denna uppgift löses i Kalifornien, Australien med flera stater vid Stilla hafvet.
Hit lockades af guldfebern den hvita rasens oroligaste hufvuden från alla delar af verlden.
Men då jagten efter efter guld upphörde, trädde äfven här motsatsen mellan kapital och arbete i dagen och ett proletariat uppstod.
» Vårt program är mycket enkelt, — smör och bröd », sade de kaliforniske socialisterna.
Men nu uppträdde på skådeplatsen en medtäflare, som ej tycktes vilja unna dem smör till brödet och som — hvad värre var — höll på att ryckafrån dem brödet ' sjelft.
Det var John Chinaman med sin hårpiska och sin långrock.
Hemma i det himmelska riket hade han lärt att arbeta som en träl och lefva som ett djur.
Nu kom han och bjöd ut sitt arbete för en fjerdedel eller femtedel af hvad den hvite arbetaren ville hafva i lön.
Han var svagare och klenare än denne, och hans arbete derfor ej häller så godt; men denna brist vardt mer än uppvägd af det billigare arbetspriset
Den hvite arbetaren såg sig öfver allt undanträngd.
Han höll på att svälta ihjäl i guldets åsyn och i dess eget hemland.
Och så tog han sig för att slå ihjäl kinesen, hvar hälst han mötte honom.
Det är nu ett sätt att resonnera, som är något svårt att komma till rätta med.
Den kinesiska invandringen har genom våldsbragder och tvångslagar i någon mån hejdats.
Men kineserna hafva dock ej låtit sig utdrifvas någorstädes, der de en gång fattat fast fot De hålla sig fast och tränga sig in öfver allt, uppträda aldrig pockande, tåla ödmjukt stryk och snäsor, blott de kunna förtjena en styfver, och — sluta med att öfver allt tränga ut de.
hvite.
Mer än en gång har äfven i det gamla Europa, då fabrikerna stått tillslutna under det kapitalet och arbetaren drabbat samman, på fullaste allvar satts i fråga att ersätta de inhemska arbetarne genom införsel i stor skala af kineser.
De, menar man, ha hvarken lärt sig att göra strejk eller öfva ofog med dynamit, och deras närvaro skulle snart lära de inhemska arbetarne hvad deras frid tillhörde.
Afven här i Sverge sökte förlidet år en numera upphörd morgontidning, att i sådant syfte upptaga » den guJa fargen » till behandling.
Det har likvisst icke behöfts mycken eftertanke för att inse, att ett dylikt nödfallsmedel snarare skulle skärpa än utjämna de sociala motsatserna.
I vårt gamla öfverfylda Europa skulle de gule konkurrenterna säkert röna ett l&amp;ngt hetare mottagande än i de nya landen, der ännu till en tid utrymme finnes för alla, och så vore snart den sista villan värre än den första.Men skräcken för strejker och dynamit står lika fullt q var.
Lika sa det sakförhållande, att i det folkuppfylda österlandet finnas arbetaremassor, som hvarken äro eller på länge torde blifva smittade af de hvite arbetarnes sjelfstän-dighetslusta, ej häller stält eller på länge komma att ställa deras höjda fordringar på lifvet.
Frågan är då, huru dessa arbetskrafter skola kunna göras till godo, utan att de hvite arbetarne med lagliga eller våldsamma medel må kunna lägga hinder i vägen derför?
Dertill gifves icke mer än ett sätt.
Får berget icke komma till Mahomet, måste Mahomet gå till berget.
Kunna ej Kinas eller Indiens millioner af arbetare uppsöka det europeiska (eller amerikanska) kapitalet, så kan aet mer än väl hända, att det i sina ömmaste intressen hotade kapitalet en vacker dag tager sig for att söka upp dem.
Penningen är icke för ro skull rund.
Han rullar och rullar, tills han finner ett läge, som passar honom.
Hotas han i det ena landet, flyr han till det andra för att finna lugn.
Det nittonde århundradets mest kännetecknande hufvud-drag på det socialekonomiskä området har varit arbetets utvandring, då det i de nya verldsdelarnes omätliga, ouppbrutna landvidder sökt sig en ny och bättre arbetsmarknad och rikligare lön för sin möda.
Det är mycket möjligt, att i motsats härtill det tjugonde århundradet kommer att kännetecknas af kapitalets utvandring till de urgamla kulturlanden i öster, der det kan försäkra sig om billig arbetskraft och sina ägare om trygghet till lif och gods.
Vi stå här inför en oväntad, men alldeles icke omöjlig vandning i den sociala frågaus utvecklingsgång.
Utsigterna för en dylik vändning äro nu för tiden icke obetydligt större än för några årtionden sedan, och de torde väl vara värda att något närmare skärskådas.
Det borde i sanning icke väcka någon förundran, om t. ex. en Eugène Bontoux, i fall han besluter sig för att å nyo bygga upp sina nedbrända glashyttor och i fall han efter katastrofen i våras ännu äger medel dertill, — om, säga vi, han då skulle föredraga att förlägga sin verksamhet
fr Dagens Krim i ka.
10-11. jtill en trakt af verlden, der han visste sin mödosamt for-värfvade egendom eller till och med sitt lif vara utom håll för en ursinnig mordbrännareligas illbragder.
Det resultat, som herrar anarkister dermed vunnit, vore visserligen icke det, som de sträfvat efter eller tänkt sig, och de verklige arbetarne hade alldeles icke skäl att vara dem tacksamme derför, lika litet som alla de andra, h vil ka hand i hand med dem ärligt sträfva att lätta bördorna för de fattige och betungade.
Men det vore visserligen icke den första gången, som de oskyldige fingo lida med de skyldige här i verlden eller som framåtskridandets falske vänner skadat dess sak mer än dess ärlige fiender.
Det antydda resultatet skulle väl icke framträda sa plötsligt eller på en gång.
Ty om också penningen är rörlig, så äro de industriella anläggningar, som genom dess makt grundats, icke så lätta att förflytta.
Men i fall en sådan rörelse, som vi här påpekat, komme att taga sin början, så blefve ock dess fortgång visserligen långsam, men deremot så mycket säkrare.
Kapitalet skulle en gång för alla draga sig tillbaka för nya anläggningar på en osäker och underminerad mark; och hvar hälst en gammal anläggning af en eller annan orsak nedlades, komme den aldrig att tagas upp igen.
De gamla fabrikerna finge förfalla, och deras arbetare stode.
utan arbete och utan bröd.
Endast grufdriften och dermed jämförliga industrigrenar, som afsåge att frambringa råämnen, måste förblifva der de äro.
Detta dock endast för så vidt och i den utsträckning, som dylika råämnen icke stode till att i tillräcklig mängd anskaffa inom närmare håll för den billigare och säkrare arbetskraften.
Men är det då så säkert, att dylik billig och säker arbetskraft i tillräcklig mängd stode att vinna eller att den i längden skulle förblifva obesmittad af tidens djupast gående rörelser?
På dessa frågor torde man utan tvekan kunna svara ett obetingadt ja.
Österlandets tallösa folkmassor skola utan all svårighet vara i stånd att oupphörligt vräka millioner och åter mil-lioner individer in på arbetsmarknaden.
Vi ha sett, huru lätt tillfredsstälda dessa millioner äro, både i fråga om af-löning och en menniskovärdig lefnadsställning i öfrigt.
Detta gäller nämligen icke blott om den kinesiske arbetaren, utan äfven om den indiske och malajiske kulin och — ehuru kanske i något ringare grad — om den afrikanske negern.
Den kommer att gälla i en allt vidare omfattning, i samma mån vår tid griper sig an med den stora uppgiften att lägga den tropiska verlden under kulturens välde.
Härmed ha engelsmän och holländare på ett lysande sätt gjort början i Indien och på Java; fortsättningen har redan inledts vid Kongos stränder, och kommer en dag att fullföljas vid Orinocos och Amazonflodens.
Men den tropiska verldens folkstammar hafva redan i följd af sin mestadels rådande fatalistiska verldsåskådning en oöfvervinnelig böjelse för stillaståendet.
Utom medärfda vanor och uppfostran medverka äfven natur och klimat att hålla denna böjelse vid makt.
Den under desses inflytande alstrade trögheten, som låter dem arbeta endast så mycket som behöfs för att lefva, så vida de ej utsättas för ett yttre tryck, tillåter dem ej häller att göra mer än det minsta möjliga motstånd mot ett dylikt tryck, der det en gång pålägges.
De tropiska landen synas i följd af sjelfva sin natur en rund tid bortåt vara prisgifna åt ett mer eller mindre aristokratiskt styrelsesätt, der en fåtalig klass af hvite herrar råder öfver en indolent, lat och lydig massa, och Kinas folk skall, äfven om det kan skydda sitt yttre oberoende, af vana och natur hållas qvar på den låga ståndpunkt, som gjort det till en så farlig medtäflare på arbetsmarknaden.
8å länge dessa förhållanden fortfara oförändrade, så länge lär ock täflan blifva svår, om ej omöjlig för det hvita arbetet.
England har i år öppnat en utställning för hela sitt ofantliga kolonialrike, som både hvad omfattning och innehåll vidkommer värdigt ställer sig vid sidan af åtskilliga äldre verldsutställningar.
Hvad man der bland mycket annat sevärdt lagt särskildt.
märke till, det är, att Indien så småningom bereder sig till att blifva hemmet för en industri, som fullt upp kan uthärda täflan med den europeiska.
I arbetsskicklighet ha de indiske arbetarne visat sig ingalunda stå de europeiske efter.
Dylika erfarenheter torde gifva icke blott Englands, utan hela Europas kapitalister åtskilligt att fundera på.Och de torde kunna fornyas äfven i åtskilliga andra land utanför Indien.
Men om nu österlandet och den tropiska verlden också skulle kunna lemna lika godt arbete för billigare pris an i Europa, så fordras det äfven, att åtskilliga andra förutsättningar skola uppfyllas, innan deras arbete kan uthärda täf-lan med det europeiska.
Dit höra i främsta rummet tillräcklig tillgång på stenkol för en i stor skala drifven fabriksrörelse samt tillräckligt beqväma och billiga sam färdsm edel, för att ej en dyrare transportkostnad skall förtära den vinst » som de billigare arbetsprisen lemna.
Hvad stenkolet angår, hafva sa väl Indien, som i synnerhet Kina en nästan outtömlig tillgång derpå.
Och med samfärdsmedlen ställer det sig gynsammare for hvaije ar som går, i mån som ångan och elektriciteten hinna spänna ut sitt nät öfver all verlden.
Kanalen vid Suez har redan på sin sida förkortat vägen öfver verldshafven till hälften; och kanalen vid Panama skall inom kort på sin sida åstadkomma det samma.
De transkontinentala banorna genom Amerikas fastland bidraga äfven att förkorta afstånden; och den lucka, som skiljer Europas jernvägsnät från Indiens, minskas mer och mer för att slutligen försvinna.
Om än motvilligt, börjar dock sent omsider äfven Kina att öppna sina så strängt slutna portar för ångans inflytelse.
Och har detta en gång i något större omfång skett, då skall ej häller den dag varda aflägsen, när äfven genom Sibiriens oöfverskådliga landvidder ett jernband knyter Europa samman med Kina.
Men kommer det väl en gång dithän, då finnas knappast några hinder för samfärdseln vidare att öfvervinna.
Indien och Kina skola varda i stånd att öfversvämma Europa och Amerika med alstren af sin industri i huru ston massor som hälst.
Och på samma gång skola äfven transportkostnaderna genom täflan mellan olika linier » så nedbringas, att de icke längre lägga det allra minsta hinder i vagen för en storartad täflan mellan dessa lands gryende industri och vår egen.Och det blifver icke vår industri, som kommer att rosa marknaden vid en dylik förkrossande täflan.
Huru följderna af en sådan vändning i det sociala kriget, i fall den en gång inträder, skola ställa sig för våra gamla kulturland, det är ännu knappast möjligt att öfver-skåda.
Europas kapitalister kunde sitta i all sköns lugn i sina villor i London eller Paris och njuta frukterna af den vinst, de hämtade från sina fabriker i Bombay eller Calcutta.
Men Europas egen industri komme att gå ohjelpligen tillbaka och skulle kanske till sist en vacker dag helt och hållet gå under, så att vi i industrielt hänseende blefve försatte minst ett hundra år tillbaka i tiden.
De kraftiga försök, som med all sannolikhet komme att göras att genom höga skyddstullar eller rent af införselförbud skydda det inhemska arbetet mot den öfvermäktiga täflan från andra verldadelar, skulle i längden visa sig fruktlösa.
Och arbetarne?
— eller rättare de agitatorer, som genom sitt hänsynslösa öfverdåd drifvit sakerna till denna ytterlighet?
Ja — de torde få finna sig vid att göra nedsättningar i sina anspråk, som gå långt utöfver rimlighetens gränser och som de nu länge sedan anse höra till en öfvervunnen ståndpunkt.
Att emellertid dessa nedsättningar icke komma att ske godvilligt, det kan man vara fullkomligt förvissad om; — och det är för öfrigt alldeles icke att förundra sig öfver.
Men öfver de händelser, som då skola följa, torde det vara bäst att draga en slöja.
Det är icke någon glädjande framtidstafla, som vi här sökt utkasta grunddragen till.
Men det är ej vårt fel, om färgerna kommit att blifva något mörka.
Allt hvad vi kunna säga är, att den storartade och för vårt slägtes framtid så djupt betydelsefulla striden för arbetets frigörelse måste föras med hofsamhet och värdighet samt hållas fri från alla våldsdåd, om ej de dystra utsigterna här ofvan förr eller senare skola varda till en ännu dystrare verklighet.Konstutställningen i Göteborg 1886.
Inom figurmålningen må nu portrattkonsten först uppmärksammas.
Den var på ett förträffligt sätt representerad Icke nog med att den allmänna nivån var hög, sträfvan efter enkelhet, karakteristik och redbar tolkning förherskande, de konstnärliga och talangfulla porträtten många.
Här fans äfven glänsande prof på våra dagars utmärkta porträttkonst.
G. v. Rosens ståtliga Nordenskiöldsbild, med sin manliga teknik och allvarliga uppfattning, i hufvudsak så stor och enkel, att det melodramatiska första intrycket, beroende på de något väl heroiskt anordnade molnen, helt och hållet öfver-vinnes.
Edelfelts fulländade, eleganta pastellporträtt af herr och fru Vallgren — lika förnämt i sin formsäkerhet, som i sin breda behandling af kritan.
Berghs » hustru-porträtt », der man ej vet, h vil ket man skall beundra mest, tekniken, djerft enkel i uppställningen och verkningsfull i hvaije penseldrag eller den innerliga känslan.
De båda sistnämnda äro ock intressanta som interiörer — enligt den nya uppfattningen, som vill visa modellen i sin hvardagsomgifhing.
Wercnskjold åter visar oss en annan intressant riktning inom det moderna porträttmåleriet i sitt impressionistiska mansporträtt af gripande karakteristisk verkan.
♦Inom figurmålningen for öfrigt märkes eu tilltagande lust att behandla moderna motiv.
Denna är dess mer glädjande, som man i Paris — att döma efter vårutställningarna
— tycker sig i detta fall kunna märka en återgång.
Efter en Bastien-Lepages skildringar ur bondelifvet, som höra till det största och allvarligaste konsten någonsin frambragt, och en de JSittis inspirerade sällskapslifsbilder, tycks man nu sysselsatt mera med att öfva upp sina yttre ögon än sin inre syn.
Det ligger intet ondt häri; — tvärtom är ett sådant ödmjukt vidgående af egen oförmåga det bästa lifstecken inom konsten.
Hvaije tid af konstnärlig blomstring har hittills föregåtts af en tid af oförtruten och redbar sträfvan att bli herre öfver tekniken.
Men äfven under den mest löftesrika morgongryning ser man ovilkorligt framåt till dagen.
Öch det skulle dock vara härligt att få lefva i en tid, då figurmålningen icke längre, 6om nu, splittrade sig i granna eller nätta väggprydnader eller missförstådd naturalism — utan verkligen fylde sin uppgift.
Denna är och har alltid varit — för all bildande konst — att åskådliggöra tidens idéer.
Hvad gjorde Fidias annat?
Michelangelo eller Raffaele annat?
Är vår tid då så fattig på innehåll, att den icke har något att åskådliggöra?
Ha vi då så varmt och allvarligt sinne, så vaken sympati, att vi ej behöfva konstens ljungeldar för att väcka oss ur vår liknöjdhet eller konstens påminnelser för att vidga vår synkrets?
Literaturen täljer en annan saga — så ock våra dagars storslagna skulpturkonst.
Porträttmålningen har äfven tagit djupt intryck af vår tids allvarliga psykologiska intresse.
Figurmålningen kommer nog snart, när dess lärotid är ute, att följa dem alla i spåren — men ännu höra verkliga nutidsbilder till undantagen, ej till regeln.
Dess mer glädjande äro under sådana förhållanden undantagen.
Eget nog, hade vi på denna utställning ett par af paris-salongens mer tilltagsna försök i den vägen
— Cede?
' ströms » Frälsningsarmé » och Birgers » Frukost ».
Cederströms » Frälsningsarmé » är förlagd till en fransk krog.
Midt på taflan står marskalkinnan sjelf, miss HannaBooth, blek och inspirerad, och sjunger.
Kring henne gruppera sig krogkunder vid borden, värden bakom disken.
Hufvudfiguren är vackert hållen, kompositionen väl afvägd, uttryckena studerade.
Man skulle kunnat önska, att konst-närn velat tillgodogöra sig mera af den moderna, lätta och liffullt verkande tekniken — men vare härmed hur som \ helst Man är honom stor tack skyldig för att han velat
inse de moderna motivens värde, för att han allvarligt behandlat ett allvarligt ämne.
Birgers » Frukost » är också en bild af franskt värds-huslif — men här är det hänsynslösa konstnärsjublet en fernissningsdag, som skildras så liffullt och qvickt, att man blir glad af att bara se det Akta målarglädje andas ock den känsliga behandlingen af bakgrunden (en glaståckt verandas fina blågröna toner) af den dallrande luften, med sina skyar och strimmor af cigarr-rök och glimtar af solsken, af champagnen i glasen, grupperna på duken.
Portrattkarakteristiken har samma konstnärliga liflighet, som kompositionen.
Men taflan är icke hel, förgrunden verkar rå och ofardig; ett osökt tillfälle att glänsa med en sida af sin talang — det genialiska målandet af präktiga tyger — har konstnärn här låtit gå sig ur händerna.
Ännu ha vi en större duk att omtala: Kröyers » Musik i ateliern », en af de betydelsefullaste på utställningen.
Med klar och säker konstnärsblick har Kröyer här skådat bilden som ett helt i såväl komposition som stamning och tillika satt sig in i alla de olika individualitetcrna med just den genialiska psykologi, som vi fordra af målarn.
Med innerlig målarglädje har har dröjt vid alla tillfällena till ljusdunkel i denna tobaksrök mättade qvälls belysta atclierinte-riör, vid de skarpa slagljusen öfver noterna i förgrunden och de små gloriorna kring hvar ljuslåga, vid ljusets lek med dunklet kring alla de olika uttrycksfulla ansigtena, vid den mildt och rikt belysta pistachefargade bakgrunden, med sin dekoration af palmblad, skizzer och ' cuivre poli ’, vid sjelfva det svarta djupet i höger, ur hvilken här och der byster på höga pelare eller jättelika palmblad ekymta fram.
En nutidsbild är också Paukens » Modellerna hålla rast »
— en allvarligt uppfattad interiör från konstnärslifvet.
Modellerna äro tre.
En fullvuxen flicka, som sitter trumpen och värmer sig vid kaminen.