Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De skrattade deråt båda, åto och pratade.
Sedan de druckit kaffe, gingo de in i stugan.
Der fanns en hel skara små barn, med hvilka Alma genast sökte inleda bekantskap.
Under det Alma lekte med barnen, råkade hon höra huru värdinnan afbröt samtalet och sade åt Nymark:
"Men hvad den magistern har för en vacker fru!
Det är riktigt underbart.
Och vi sade här, att det helt visst inte i hela staden finnes någon så vacker."
"Hon är inte min fru," svarade Nymark med låg röst.
Alma hade rodnat ända upp till hårfästet och böjt sig ned för att säga något åt de närmaste barnen.
Men hon följde derunder uppmärksamt med samtalet.
"Är hon inte?
Ja, det hade man också bort kunna gissa."
"Hvaraf då?" frågade Nymark skrattande.
"Man har sina märken."
"Se på!
Får jag fråga hurudana märken?"
"Måste jag verkligen säga?"
"Naturligtvis."
"Det ser man redan på era blickar.
En gift man ser aldrig så der ömt på sin fru."
"Men ändå misstar ni er.
Hon är inte ens min fästmö."
"Inte?"
Värdinnan såg tviflande först på Alma och sedan på Nymark.
"Hm," myste hon, "om hon ännu inte är det, så blir hon det snart.
Eller kalla mig lögnerska."
Han förstod, att Alma hade hört allt hvad de talat, och gaf derför nogare akt på henne.
Alma åter kände, att Nymark betraktade henne, rodnade än mer och böjde sig djupare ned.
Hon fann inte på någonting att säga åt barnen, utan slätade endast med ena handen en hvitluggig gosses hufvud och stödde den andra mot sidan.
Nymark satte sig på bänken och började fråga hvad barnen hette.
Men då drog sig Alma undan och vände sig till en gammal gubbe, som satt vid bordet och knöt nät.
Hon visade hurudana knutar fruntimren göra, då de knyta borddukar, men gubben tyckte att de voro mycket mer invecklade och tidsödande.
Gubben blygdes för sin fulhet och grofhet i bredd med Alma och drog sig med skygg beundran litet längre bort.
Småleende såg han sedan på huru flinkt de fina, hvita fingrarna rörde sig i hans gråa nät.
Hela tiden föresväfvade Alma någonting otydligt, formlöst.
Värdinnans ord ljödo ständigt i hennes öron.
Hennes nerver skälfde, kinderna brände och barmen häfde sig våldsamt.
Hon undvek att se på Nymark, men följde honom så mycket ifrigare med hela sin själ.
Klockan var öfver fem.
Det var tid att bege sig af.
Alma steg upp och räckte till afsked handen åt torpfolket.
Stugan var varm och hemtreflig, menniskorna derinne vänliga.
Hon hade trifts der så väl, men likväl hela tiden längtat efter hemfärden, då de åter på tumanhand skulle bege sig ut i ensamheten.
"Adjö, adjö!" ljöd det än en gång från allas läppar.
Sedan slöt hon dörren och gick med Nymark mellan torpbyggnadernas väggar och knutar ned på isen.
Ingen skulle kunnat märka något ovanligt, och likväl var hvarje rörelse, ja, hvarje minsta vidrörande, fullt af magnetisk kraft.
Alma bäfvade, fruktade och kände sig som i yrsel.
Isen glänste leende och lekfullt framför dem, och rundt omkring lockade den snölösa skogen dem till sig med sitt hemlighetsfulla, tysta skuggmörker.
På isen blänkande silfversken, på sidorna, framför och på alla håll svarta, tysta skuggor.
Då och då hviskade Nymark något ord, på hvilket Alma ingenting svarade, om hon blott på något sätt kunde undvika det.
Men när de hunnit till samma udde, der de hade hvilat på ditfärden, drog Nymark henne med sig ner emot stranden.
"Skola vi dit?" frågade
Alma skygt.
"På en liten stund.
Här är just halfva vägen."
Nymark kastade sig ned i ljungen vid hennes fötter, så nära, att han lutade sig mot hennes klädning, som han derigenom drog undan från fötterna.
Alma vågade hvarken röra sig eller tala, men barmen höjde och sänkte sig häftigt och det svindlade för hennes ögon.
Alma kände på sitt ansigte hans heta andedrägt och vände bort hufvudet.
Hennes hjerta slog våldsamt och lemmarna blefvo så underbart tunga.
Hon hade hvarken vilja eller tanke, men instinktmässigt försökte hon resa sig upp, försökte i alla fall, fastän en oförklarlig, kropp och själ förlamande förvirring och en underbart mäktig känsla af domning höllo henne kvar.
Då kände hon en stark arm omkring sitt lif och ett böljande bröst mot sin klappande barm.
Skrämd ryckte hon till, ansträngde ännu en gång alla sina krafter och gaf till ett rop.
Rösten kväfdes, ty ett par andra läppar tryckte sig mot hennes; hon slöt sina ögon och föll maktlös ned.
En stund hade förflutit.
Träden stodo allvarliga och orörliga deromkring.
Men på himmeln sken månen klar som förut och stjernorna tindrade.
Almas blick stannade ej vid dem; hon dolde ansigtet i sina händer och böjde pannan ner emot knäna.
Längre bort tände Nymark en papyross och satte sig sedan på en sten för att se om skridskon på ena foten.
En rem hade gått af.
När han fått den lagad, vände han sig till Alma, som allt ännu satt i samma ställning.
"Skola vi bege oss af redan?"
Hans röst var lugn och jemn, men Alma ryste likväl, då hon hörde den, stönade, vände sig med ansigtet mot marken och ref i ljungen med båda händerna.
"Alma, var inte barnslig."
"Hör mig!
Det der tjenar till ingenting.
Ingen menniska har sett oss, ingen skall få veta det, jag svär att det inte ens i min dödsstund skall komma öfver mina läppar.
Alma, älskade, haf förbarmande med mig."
Han lyckades slutligen upplyfta henne och slog mossan af hennes kappa.
"Lugna dig nu, var rask!"
"Förlita dig på mig och ångra inte naturens jubelstund."
"Hvad du är för ett barn.
Hvem är du rädd för, säg?
Skogen tiger nog, stjernorna äro långt borta, likaså månen; de tala inte om något."
De hade kommit nära staden, då remmen i Nymarks skridsko åter brast och han nödgades böja sig ned för att bringa den i ordning.
"Alma, vänta ett ögonblick; lemna mig inte!" sade han.
När hon kom till stranden, aftog hon skridskorna, hängde dem öfver armen och gick upp längs den sidan af gatan, som låg i skugga.
Man gick i köksdörren; hon drog sig undan bakom ett hörn.
Undvikande att visa sig gick hon uppför tamburtrappan, stannade allt emellan och lyssnade.
Hon tog på dörren; den var oläst.
Lampan brann i taket, öfverplaggen hängde på väggen, hon märkte ingenting ovanligt eller nytt.
Gick in i salongen, men blef stående som fastspikad på andra sidan tröskeln.
Almas slocknande blick sökte golfvet.
"Vet du redan af att Arvi är sjuk?" frågade John.
"Han kom på förmiddagen hem från skolan midt i timmen och ligger i stark feber.
Doktorn är rädd, att han får kopporna."
Han mumlade otydliga ord.
Ögonen rullade i sina rödsprängda hålor.
Alma hade sjunkit ner på en pall vid hans fötter och satt der hopfallen.
Mina bjöd henne te, men hon skakade afvisande på hufvudet.
När John inträdde, lutade hon sitt ansigte mot Arvis bädd.
"Kanske han ändå blir frisk, vi skola hoppas åtminstone."
Han såg på Alma.
"Du torde ha blifvit mycket skrämd?"
Alma förblef i samma ställning, så orörlig, att hon knapt andades.
John lade sin hand på hennes axel; en darrning genomlopp hela hennes kropp, men hon lyfte ej upp hufvudet och ändrade ej ställning.
"Inte så, Alma," sade han.
"Försök att lugna dig."
Han dröjde ännu en stund, innan han lemnade rummet.
Hon reste sig ej upp, utan sjönk ännu lägre ned, från pallen på golfvet, och föll ihop som ett knyte.
Hon kramade om sängfoten med båda händerna, kramade så, att fingrarna knakade och träet knarrade.
Tungan hade råkat mellan tänderna; hon bet sönder den.
Den kroppsliga smärta, hon dervid erfor, kändes nästan välgörande och lindrande för själens ångest.
Ingen fanns då i rummet; det visste hon, fastän hon för öfrigt inte hade reda på stort någonting.
Arvi hade fallit i en dvallik sömn.
"Mamma," sade Arvi, "det gör ondt i hufvudet och halsen."
Han suckade och såg på modren.
"Mamma, känn på min panna, hur den bränner."
Alma närmade sitt bleka ansigte till honom.
"Jag kan inte, Arvi," ljöd det hviskande från hennes läppar.
"Mina händer äro orena.
Men säg det inte åt någon."
Arvi teg en stund; sedan fortfor han åter:
"Mamma, jag är rädd.
Den der väggen faller."
"Inte faller den.
Men på mamma faller en kvarnsten."
"Hvarifrån."
"Uppifrån.
Från himmeln.
Steg hördes.
"Vi få se i morgon," sade läkaren, sedan han undersökt Arvi.
"Men hur är det med er, fru Karell?"
De sågo på hvarandra, John och han.
"Ni duger inte till sjuksköterska i natt," sade han, i det han kände på Almas puls.
Det gjorde de också snart, och hon andades åter lättare, sedan hon blifvit ensam med Arvi.
Hon måste taga in deraf, och sedan kom Mina för att hjelpa henne till sängs i rummet bredvid.
Hon lät dem göra med sig hvad de ville, nöjd med att John ändtligen lemnade dem i ro och gick in till sig.
Mina hade täckt öfver henne i sängen; der hade hon varmt och godt att vara.
Hon såg på hur
Mina sysslade i rummet, hur hon hängde upp hennes kläder, knöt ihop strumporna, skrufvade ner lampan och hemtade dricksvatten på nattduksbordet bredvid henne.
Ännu derefter rörde hon sig fram och åter i rummet, undvikande att göra buller och gående på tå.
I sängvärmen hade hon det så godt.
Nerverna och hjertat, alla ådror och muskler bragtes till ro.
Likaså tankarna och känslorna.
De elaka minnena förflyktigades, hela lifvet gled långt bort.
Fridfullt, som en syn ur en annan verld, såg hon genom de halfslutna ögonen den matt brinnande lampan och de öfriga föremålen, som befunno sig i riktningen af hennes blick.
Mina skymtade allt ännu förbi, dörren öppnades, John kom in, såg på henne, yttrade något med låg röst till Mina, och sedan var allt slut.
Hon visste ej mer af någonting...
Varm, fuktig öfver hela kroppen, vaknade hon sent följande dag.
Innan hon blef riktigt klarvaken, njöt hon af bäddens mjukhet och sin lugna bekvämlighet.
Hon flyttade hufvudet högre upp på dynan och slöt ögonen, för att ännu en stund förlänga den behagliga halfslummern.
Men blodet cirkulerade redan med större fart i hennes kropp, hjertat slog hastigare och nerverna lifvades.
Ingen var inne och i rummet bredvid hördes ingen röra sig.
Åter slöt hon ögonen.
Hon hade sett en enslig nejd, vackert månsken, glänsande is, en mörk udde, furor, ljung och --!
Hon pressade de hopkramade händerna mot sina tinningar.
Det kunde inte vara sant!
Hennes kropp skakades, pulsådrorna i halsen, i hufvudet, i hela kroppen bultade.
Var det ändå sant?
Mina kom in.
"Om frun skulle komma och se.
Han är alldeles flammig."
"Herre Gud, är frun sjuk?"
Mina närmade sig.
"Skall jag gå till skolan och be rektorn komma hem?"
"Nej, nej!"
"Men frun är sjuk."
"Orkar frun stiga upp och se på Arvi?
Nog lär han ha fått kopporna."
Alma försökte stiga upp.
"Arvi kopporna?"
Hon började nu påminna sig föregående afton i barnkammarn -- Arvi flämtande och brännhet i sin säng, hon bredvid, krypande på golfvet.
Alma tryckte fingret mot en röd fläck på hans kind; den blef blekare.
"Smittkoppor," suckade hon.
"Frun frågar inte ens hvar de öfriga barnen äro," sade Mina, då Alma bara såg trött på henne.
"Rektorn förde dem till Leisténs genast som han hörde, att doktorn trodde det skulle bli kopporna.
Rektorn gick sedan förut med de äldre barnen, och jag kom efter och bar Helmi.
Och hon var så vänlig, fru Leistén, och sade att man alls inte behöfde vara ängslig, ty nog skulle hon se om dem så länge, som Arvi var sjuk.
Men hur Helmi hade svårt att skiljas från mig, det kan fru aldrig tro!
Hon riktigt stormgret, stackarn, och höll mig om halsen.
Hur skall hon komma till rätta der, då de sade, att jag på inga vilkor skulle få komma och helsa på, att jag kantänka skulle föra smittan med mig i kläderna.
Allt annat!
Men jag måste naturligtvis lyda, det hjelper väl inte annat."
Men nu tog hon med damtrasan i handen ihop med den närmaste stolen.
"Frun ser så underlig ut.
Då äro vi illa ute."
"Inte blir jag sjuk."
"Var frun och åkte skridsko i går hela dagen?
Jag tänkte litet det, när jag inte såg skridskorna på hängarn i tamburen, och jag hörde fru Leistén säga åt rektorn --"
"Hvad sade hon?" frågade
Alma hastigt och ryckte till.
"Att frun hade gått med magistern der förbi ned till isen.
Hon förundrade sig så öfver att frun inte var hemkommen ännu, och ville att rektorn skulle fara och söka frun."
"Hvilken tid var det?"
"Så der mellan sex och sju, eftersom klockan slog sex just som vi gingo till Leisténs."
"Hörde Mina hvad rektorn svarade fru Leistén?"
"Han svarade rakt ingenting.
Men orolig måtte han ha varit, jag tänker det derför, att han sedan hela eftermiddagen inte gjorde annat än gick fram och tillbaka öfver salsgolfvet."
"För bort det der smutsvattnet, det luktar illa."
Mina tog skurämbaret, trasorna och kvasten och gick.
Men tankarna förmådde likväl inte sysselsätta sig med honom; de hade alla stelnat till en enda frusen klump i hennes hufvud.
Läkaren åtföljd af John kom för att se om Arvi, kände på hans puls och frågade ett och annat rörande honom.
Troget satt hon vid hans säng natt och dag, gaf in medicin åt honom på de bestämda tiderna och frotterade den svullna halsen morgon och afton, såsom läkaren förordnat.
Men allt, hvad hon gjorde, skedde utan själ, likasom existerade det alldeles utom hennes tankekrets.
Det var någon annan makt, som satte hennes fötter och händer i rörelse, sjelf tyckte hon sig vara förintad, eller skild från sin kropp.
Derför såg hon föremålen och menniskorna omkring sig likasom på långt afstånd, och äfven deras röster ljödo i hennes öron såsom kommande från fjerran.
Ibland trodde hon att hon sof, och hon knep sig i armen för att vakna; men fastän hon kände att det smärtade, förblef allt såsom förut.
Arvi blef sämre dag för dag.
Läkaren gaf ej mer något hopp om hans tillfrisknande.
Det var femte dagens afton efter Arvis insjuknande.
John satt tyst och allvarlig på en stol vid hans hufvudgärd, Alma såsom förut på en låg pall vid fötterna.
Döden höll sitt intåg.
Arvis händer och fötter voro iskalla.
Andedrägten rosslade i halsen, det ryckte i kroppen.
Ögonen voro oafvändt fästa i taket, liksom hade han väntat något derifrån.
John var blek, och rynkan mellan hans ögonbryn blef allt djupare.
Han sade ingenting, men det ryckte allt emellanåt i ansigtet och ögonen voro röda.
Lönade det sig att så der sörja deröfver, att gossen fick gå bort från synd och elände?
Bättre vore, om döden toge bort äfven de andra barnen, innan de hunne sjunka i synd och skam.
De voro ännu rena och oskyldiga...
Missunnade fadren honom denna lycka...
John dolde sitt ansigte i händerna.
Hvarför slocknade inte också hennes lif på samma gång...
I spetsar och myrten hvilade han stilla och lugnt, utan att veta af verldens stormar och sorger.
Samma stillhet och frid lade sig äfven öfver allt omkring honom, lifvet likasom afstannade i dödens närhet, besökande kommo och gingo med ljudlösa steg.
Den der stora grofva karlen i sina tjocka vadmalskläder hade ingen försyn eller fruktan för att störa den sofvandes ro.
Klockorna ringde.
Kistan var upplyftad på likvagnen, hästar och åkdon väntade vid porten på de åtföljande.
Gästerna hade helsat på henne och sedan spridt sig i rummen.
Några stannade hos henne, samtalande och frågande.
"Det var sorgligt!
Ett så vackert barn.
Och er enda gosse."
"Vår enda gosse."
"Och så hastigt.
Var han sjuk ens en vecka?"
"Fem dagar."
"Bara fem dagar?
Det måtte kännas tungt."
I början voro alla tysta och allvarsamma, isynnerhet i salongen, der Alma satt.
I ansigtsuttryck, blickar och röst sökte de inlägga deltagande och tvingade sig att iakttaga ett yttre skick, som föga svarade emot deras inre känslor.
Men så snart de kommo i de öfriga rummen, återtogo de oförmärkt sin frihet.
Herrarna höjde rösten, damerna hviskade och blefvo lifliga, några till och med skrattade ibland af förseelse.
Då började klockorna ringa.
Marken var frusen, vagnen skramlade och skakade om kistan der under det svarta taket.
Men grafven var bäddad mjuk och vacker medelst granris.
Den hvita kistan sänktes ner mellan de gröna kvistarna.
Menniskorna samlade sig deromkring för att se den.
Presten läste, kastade mull på det vackra locket och läste åter.
Alma höjde ej sina ögon från grafven.
Hon hörde rösten, som läste, men förstod ej orden, hörde äfven vinden susa i träden och visste att menniskor stodo omkring dem.
Men hvarför smutsade man ned den vackra kistan med den fuktiga mullen?
Läsandet upphörde, presten höjde boken till pannan.
Alla böjde sina hufvuden ned och skylde för ögonen.
Alma gjorde ej så.
Hon stirrade oafbrutet ner i grafven, likasom om hon genom locket ännu en gång velat se de kända anletsdragen.
Och hon märkte ej att menniskorna småningom aflägsnade sig.
Endast John och några karlar blefvo kvar.
De togo spadar och började skofla ner mull.
De kastade mullen så häftigt, att kistan för hvarje gång dånade.
Det var också stenar bland mullen och kistlocket skrälde, då de träffade det.
Det sista hörnet täcktes, och man såg ingenting annat än en mullhög, som höjde sig allt mer och mer.
Hon höjde ögonen; träden, korsen, karlarne gungade.
Sedan blef allt mörkt; hon sjönk afsvimmad till marken.
"Jag fruktade just det här, då hon hela tiden vakade utan uppehåll.
Åt inte och rörde sig inte ur stället.
Underbart att hon ens höll ut så här länge."
"Vi skola gifva in åt henne någonting stärkande, kanske jern.
Och om aftnarna af det förra.
Nog går det öfver; hon behöfver endast stillhet och lugn.
Kunde man inte ställa det så, att hon inte blir störd om morgnarna, eftersom hon då får bättre sömn?"
Jag skall flytta in i mitt eget rum.
Jag måste ändå stiga tidigare upp."
"Nu, fru Karell," sade läkaren, då han märkte att Alma öppnade ögonen, "nu får ni inte på många dagar stiga upp ur sängen.
Ni måste först taga igen all den sömn, som ni försakat de senaste dagarna.
Och genom medicin skola vi också försöka ge er matlust."
Alma hörde på.
Hon sade inte ett ord, hvarken för eller mot.
De fingo göra med henne hvad de någonsin ville.
Talade inte, klagade inte och önskade ingenting, men svarade likväl, då man frågade henne om något.
Då och då ryckte det till i hennes kropp, men hon visste knappast af det.
Ögonen voro större än förr, blicken trött och matt.
Hon svarade nej.
John var hos henne, så ofta hans mångfaldiga göromål tilläto.
Han förestälde henne, att de ju ännu hade tre barn kvar, och hur de voro friska, lifliga och älskliga.
Och sådana sorger och förluster måste ju menniskan genomgå; lifvet förde dem med sig åt en hvar, och man borde ej låta sig krossas af dem.
Det hjelpte ju i alla fall inte, utan olyckan blef blott större derigenom.
Alma svarade ingenting och det var svårt att i hennes frånvarande blick se, om hon hade hört eller ej.
Hon pressade sina knäpta händer hårdare tillhopa, men John lade ej märke dertill.
Det syntes emellertid tydligt, att hon hellre var ensam och att hon liksom plågades, då någon kom in i rummet.
Derför försökte Mina hålla äfven barnen på afstånd och förde dem endast då och då in för att helsa på modren.
Hon satt alltid på samma ställe, i ena hörnet af soffan.
Hon tycktes ej märka, ja vände ej ens på hufvudet, om barnen stojade i rummet eller om något kärl med starkt slammer slogs sönder i köket.
Men en gång hördes en röst i salongen, hvilken bragte henne att rycka till och springa upp.
När John sedan inträdde, stod hon med båda händerna stödda mot bordet och blickade skrämd mot dörren.
"Kommer du inte in?
Nymark är der.
Han frågar efter dig."
"Mig?
"Jag orkar inte -- måste snart lägga mig.
Jag är så svag."
"Du riktigt darrar.
Har du svindel?
Låt mig hjelpa dig till sängs."
"Nej, nej, nog kan jag sjelf.
Gå dit, att han inte kommer."
"Hit?
I ditt rum?
Det gör han inte."
"Gå dock i alla fall, John."
Men Alma fattades af en ny ångest.
Hon fruktade att Nymark skulle tala om det för John, berätta allt....
Hon försökte lyssna på deras samtal, men kunde ej tydligt urskilja något, ty hon darrade så häftigt, tankarna voro förvirrade och det svartnade för hennes ögon.
Hon väntade hvart ögonblick, att John åter skulle visa sig i dörren och med stränghet fordra räkenskap af henne.
Nymark skulle inte göra det, åtminstone inte med afsigt.
Men likväl fruktade hon.
Om den eviga fördömelsen plötsligt öppnat för henne sitt mörka svalg, skulle hennes själ ej känt så mycken fasa, som nu.
"Än sedan, om han skulle tala om det?" ljöd det inom henne; "något värre kan inte komma, än detta är.
Låt allt blifva uppenbart med det samma.
Det hade varit bättre, om jag sjelf talat om det genast.
Öppnat hela mitt hjerta.
Den talade ej heller länge, ty ångesten kväfde den.
I salongen fortsattes samtalet lugnt och jemnt.
Hennes hufvud kändes som en klump och hjernan var slö.
Men den slocknade ej; bakom all denna förvirring kyttade den ännu, och ej heller föll hon.
Slutligen flyttades stolarna, några ord yttrades och sedan aflägsnade sig rösterna till tamburen.
Han hade gått!
"Står du der allt ännu?" sade John, då han återkom till henne.
"Kom i sängen, hit.
Du mår inte väl," sade John.
John betraktade henne med oro och gaf in åt henne af den lugnande medicinen.
"Hur skall jag våga fara in till landtdagen, om du inte blir frisk?" suckade John halft för sig sjelf.
"Nog blir jag frisk, John.
När far du?"
"Efter två veckor."
"I morgon skall jag tidigt börja göra dina kläder i ordning.
Jag skulle kunna göra det nu redan, om du inte hade gifvit in åt mig sömndroppar."
"Det brådskar inte.
Sof du bara lugnt, om du får sömn."
Han gick bort, och Alma blef kvar i sängen, lugnare till sinnes.
John visste ännu ingenting.
Efter två veckor skulle han fara till landtdagen, Nymark skulle hinna glömma och allt skulle bli dervid.
Hon skulle försona sitt brott, arbeta som en slaf, aldrig gå ut, ej visa sig någonstädes, utan draga sig undan hela verlden, tjena John och hemmet, ja, hon skulle hädanefter vara i stånd att bära hvilka tunga bördor som helst.
Och hon ville inte knota, om man ock skulle trampa henne under fötterna, om John vore likgiltig och hård mot henne, om han skulle glömma henne och ej skrifva.
Med allt skulle hon vara nöjd, allt skulle hon tåligt bära till sin lefnads slut...
Läkaren blef mycket belåten följande dag, då han såg henne i fullt arbete med sömmerskan och omgifven af en hel hög skjortor, strumpor och andra kläder.
"Gud ske lof," sade han, "nu är det ingen fara mer.
John kan obekymrad fara till Helsingfors för ett halft år, och vi skola här under tiden raska upp oss och samla krafter."
Hvad hon ej hann med hemma, det sände hon att förfärdigas ute.
Sjelf satt hon från tidigt på morgonen till sent på kvällen och märkte inte, att hon med sin ifver uttröttade både sömmerskan och Mina, hvilken dessutom måste medtaga arbete till barnkammaren.
När det oaktadt någon gång mörka tankar ville tränga sig in på henne, började hon samtala med sömmerskan, än om ett, än om annat, mest om dagens obetydliga tilldragelser, hvilka ej intresserade henne ens så mycket, att hon skulle tänkt på hvad hon sade eller hört hvad den andra svarade.
Sömmerskan såg förvånad på henne och tänkte för sig sjelf, att det aldrig i verlden stod rätt till med frun.
Men hon meddelade sig ej derom åt någon annan, utan väntade till dess också de andra skulle märka det.
Äfven en annan egendomlighet föll sömmerskan i ögonen.
Hvarje gång tamburklockan ringde, ryckte Alma till likasom för ett åskslag, lät arbetet falla ur händerna och lyssnade.
Om då Mina eller någon annan ville gå och öppna, nekade hon dem helt uppskrämd.
"Ni får inte släppa in, ni får inte släppa in; nej, nej, öppna inte!"
"Men kanske det är någon som frågar efter rektorn.
Borde man inte säga, att han inte är hemma?"
"Ja, ja, att han inte är hemma, och att han inte kommer hem, och att jag är sjuk, sängliggande, och inte tar emot någon."
När John råkade vara hemma, gick han vanligen sjelf och öppnade, och då sprang
Alma och tittade genom dörrspringan, för att se hvem det var som kom.
När hon återvände till sin plats, höll hon handen tryckt emot hjertat och hviskade:
Gud ske lof, det var bara den eller den!
Vidare fäste sig sömmerskan vid att hon aldrig med sorg eller saknad talade om sin mans förestående bortresa och ej just synnerligen tycktes bry sig om att hon för hela vårvintern skulle komma att vara ensam.
"Kommer det inte att bli ledsamt, då frun för så lång tid måste vara skild från rektorn?" frågade hon en gång.
"Inte det minsta," svarade Alma.
"Om det berodde på mig, så skulle jag hellre vilja bo alldeles ensam, långt borta i skogen, så att ingen någonsin skulle finna mig."
"Men der skulle vargarna äta upp frun."
"Än sedan! gerna för mig!"
"Skulle frun önska att få dö?"
"Det skulle jag."
"Gud i himlen, riktigt sant?
Till exempel nu genast?"
"Nu på ögonblicket."
"Och frun skulle inte det minsta vara rädd?"
"För hvad?"
"Jo, för att hvart frun sedan skulle komma."
Guvernanten Celias minnen
GUVERNANTEN CELIAS MINNEN.
AF FÖRF.
TILL GRANRISKOJAN.