Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Lars,” sade frun och höjde under qväfdt löje sitt pekfinger, ”du är en riktig skälm din krabat!
Tycker du att det är likt att så hushålla med mammas syltburkar?
Fy skämst stora kavaljern!
Gå genast och tvätta dig!”
Lars skyndade ut; och då han var gången, sade mamma:
”Han är ett så lifligt hufvud, att han aldrig trifs utan små skälmstycken; men visdomstiden kommer nog.
Jag tycker om att ungdomen leker; tids nog blir den trött på sina oskyldiga nöjen och fikar efter farligare.
Gud välsigne min Lars, så länge hans högsta glädje är mammas syltburkar!”
Men efter detta lilla solsken kom likväl den utlofvade stormbyn, kanske förmildrad, men alltid tillräcklig skarp, att hos Arve väcka den önskan att det snart måtte blifva stiltje.
Sedan herr Brostedt bugat sig och Lars kysst sin mors hand, vinkade tullförvalterskan Arnman närmare Likväl hade det sätt, hvarpå han behandlades, stigit så högt i vågskålen, att, i stället för att som fordom stå framför sin patronessa, vinkades han nu med en viss förtrolighet att taga plats jemte henne i soffan.
Arve märkte genast på den förmildrade tonen, hvarmed den vanliga inledningen ”min käre Arnman” uttalades, att frun denna gång skulle beträda det ömma moderliga området; och han bedrog sig icke.
”Min käre Arnman, jag har redan länge, öfver år och dag, velat, med den rättighet min mångåriga vård om Arnman gifvit mig, öppet framställa de betänkligheter, jag hyser i afseende på de täta besöken hos Carlmarkens.
Det är icke rätt att en yngling så der fäster sig.
Hvad har Arnman att sutinera på?
Hans utsigter äro ganska aflägsna, och således är det min förmening att Arnman följer det gamla goda rådet, att stämma i bäcken innan det kommer i ån.
Gör slut med flickan.
Arnman bringar henne annars i dåligt rykte, och sig sjelf icke heller i det bästa, genom fortsättandet af besöken derstädes, sedan modern är död.”
”Men,” invände Arve saktmodigt, ”det är ju icke ondt uti att gå dit?
Någon skall väl trösta den stackars Josefina!
Jag är för henne nästan som en bror, och jag håller af henne som en syster.”
”Det der är alltför bra; men sådan der syskonkärlek plägar ej alltid hafva de lyckligaste följder; och om
Arnman verkligen håller af henne, så lemna henne att sköta sig sjelf.
Det går icke an i våra tider att en yngling vill spela beskyddare åt en moderlös flicka.”
”Gud gifve hon hade någon annan!” afbröt Arve med sin vanliga, hjertliga öppenhet; ”det skulle innerligen glädja mig.”
”Detta blir rätt roligt!” utbrast tullförvalterskan med ett serdeles leende.
”Arnman erkänner sig då verkligen för hennes beskyddare?”
”Icke just det, ty jag har, Gud nås, icke förmåga, som jag har vilja; men jag gjorde hvad jag förmådde, att lindra hennes mors bekymmer, ehuru jag aldrig sade att det var från mig den obetydliga hjelpen kom; ty i den händelsen skulle fru Carlmark troligen vägrat emottaga den.”
”Nå, jag kan säga!
Var det så Arnman använde de penningar, min man skänkte honom att kläda sig för?”
”Nej, icke dem; men dem jag tid efter annan erhöll från min gamle lärare och vän löjtnant Askenberg.”
”Så-å, att Arnman fått penningar hemifrån!
Det trodde jag icke var behöfligt, medan Arnman vistades i vårt hus; men då man har så stora utgifter, torde ett litet tillskott nog vara erforderligt.
Hvems namn förmådde då den, som jag tyckte, icke just så grannlaga fru Carlmark att emottaga penningar?”
”Jo, jag var nog djerf att tid efter annan säga henne det herrskapet skickat mig, och att frun, som vanligen prutade, endast gjorde det för att i tysthet och otackad kunna göra godt.”
Tullförvalterskan rodnade ända upp till hårfästet.
”I det lugnaste vatten gå de största fiskarne,” tänkte hon och bemödade sig att med sin vanliga fattning småle åt Arves förklaring.
”Jag hoppas att frun är så god och förlåter min tilltagsenhet, för det goda ändamålets skull.”
”Hvad som passerat,” utlät sig fru tullförvalterskan, efter en liten besinning, ”det får vara!
Arnman menade väl, ehuru han gerna kunnat spara sina styfrar, ty det var icke så illa med henne, som gumman qvad; men, som sagdt, det framfarna vill jag icke vidare räkna på.
Hvad åter framtiden beträffar, undanber jag mig allvarsamt att mitt namn begagnas; och af moderlig ömhet och välvilja för
Arnman ber jag honom icke flygtigt slå mina råd i vädret, utan ställa sig dem till efterrättelse.
Och nu skola vi lemna ämnet; jag känner för väl Arnmans tacksamhet och goda karakter, för att icke vara förvissad att Arnman vet att uppskatta min välmening.”
Arve bugade sig och försäkrade att han med stor erkänsla emottog de goda råd, frun behagade gifva, och att han hoppades det hans framtida uppförande, lika med det framfarna, skulle visa hans böjelse att ställa sig dem till efterrättelse.
”Säg sin mor,” tillade tullförvalterskan och räckte Arve, såsom ett serskildt ynnestbevis, handen att kyssa, ”att jag lyckönskar henne att hafva en så välartad son.”
De följande dagarne upptogos alla fristunder med tillredelserna för resan; men det oaktadt drogs Arves håg beständigt till den arma
Josefina, som med en liten tjenstflicka ensam tillbragte de ängsligt långa timmarne i sin tysta kammare.
”Nej, jag måste likväl dit och taga afsked, innan jag reser, och fråga henne om hon vill, i brist af bättre, antaga mitt förslag.”
Vid dessa ord gick Arve en förmiddag från tullkammaren till det väl kända huset.
Josefina mottog honom med ett uttryck af stilla nöje; och Arve, som ej mycket förstod sig på omvägar och svassande ord, gick rakt på saken.
”Min bästa Josefina,” sade han innerligt, ”nu är det så vida kommet att jag i Guds namn skall ge mig af.
I morgon eller öfvermorgon, om vinden gynnar mig, går jag med en slup till Götheborg, hvarifrån jag blott har en kort dagsresa till mitt kära hem.
Hvad jag nu vill nämna för Josefina är något, som jag önskade; jag vill ej säga mera, ty Josefina skall endast rådfråga sitt eget tycke.
På fiskläget, som jag många gånger beskrifvit, bor min gamla, hederliga mor och farbror Pehr i deras snygga stuga.
Gubben blir gammal och sjuklig, och mor behöfver således ganska väl ett sällskap, hvaraf hon kunde hafva både nytta och nöje.
Om nu
Josefina trodde det vara möjligt att trifvas på ett så ensligt ställe, bland enkla, men goda menniskor, ville jag under min hemmavaro tala med mor om saken.
Jag är säker att hon, såsom jag skall framställa den, icke säger nej.”
Vid detta öppna, vänskapsfulla förslag tycktes i ordets egentliga mening en sten falla från den stackars Josefinas hjerta.
Hon hade till hälften anat att det kunde vara något annat, som rörde sig inom hennes unge beskyddares lifliga hufvud, och hon hade bäfvat att komma i en förlägenhet, kanske svårare att reda sig ur, än någon af de föregående.
Hvilka de känslor än voro, som bodde inom hennes slutna bröst, är det säkert att hon icke önskade någonting mindre, än en förhastad förklaring af en yngling, hvars varma deltagande ej så djupt kunde vara fästadt vid henne, att han var i stånd att egna henne ett helt lif.
Olyckan hade tidigt utbildat Josefinas omdöme; och hennes spegel, den hon allvarsammare rådfrågade, än flickor annars göra det, hade öfvertygat henne att hon icke kunde hoppas blifva bemärkt, än mindre eftersökt.
De, som visade henne välvilja, gjorde det, som hon trodde, af medlidande och vänskap.
Högre sträckte sig icke heller hennes fordringar, knappt hennes önskningar; hade det fått utseende af något mera, skulle hon ansett det för en bländande förvillelse, ur hvilken den bedårade förr eller senare måst uppvakna.
Med dessa tänkesätt är det lätt begripligt att Josefina skattade sitt misstag lyckligt; och under det hennes blick, med hela det hjertliga uttrycket af oförställd tacksamhet, fästades på Arve, svarade hon utan allt pryderi: ”Arnmans broderliga vänskap gör mig den enda glädje jag eger här i verlden; och derföre skulle jag vara bra otacksam att hafva något betänkande vid ett förslag, som, i den händelse det går igenom, för mig lemnar den bästa utsigten till ett stilla, obemärkt lif, det enda jag eftersträfvar, och det som bäst egnar sig åt mina krafter.
Om derföre fru Arnman icke har något emot att upptaga den faderoch moderlösa, kan Arve vara säker att jag med varmt nit och dotterlig ömhet skall möta hennes önskningar och med trogen kärlek vårda henne, i fall hon skulle bli sjuk.”
”Tack för denna försäkran, goda, kära Josefina!” sade Arve förtröstansfullt.
”Jag hoppas allt skall gå som vi öfverenskommit; men tilldess jag återkommer, måste det förblifva en hemlighet emellan oss.”
Nödvändigheten af en sådan försigtighet insåg äfven Josefina; och sedan begge talat en stund om mindre personligt rörande ämnen, tog Arve afsked, med löfte att så snart han återvände underrätta Josefina om utgången af sin beskickning.
Vid hemkomsten öfverraskades Arve af den icke alltför behagliga underrättelsen, som meddelades honom af tullförvaltaren sjelf, att frun kommit att tänka på hurusom några veckors vistande i skärgården borde styrka Larses fysik och på samma gång göra honom ett nöje.
”Men i fall det på något sätt skulle falla sig besvärligt eller i annor måtto olägligt för din mor att herbärgera Lars under den tid, du sjelf är hemma, kommer saken icke vidare i fråga,” tillade tullförvaltaren för egen räkning.
Naturligtvis nödgades Arve, ehuru han med stort bekymmer såg sitt sköna hopp om ett fullkomligen fritt och oberoende lif, skiljdt från den tråkiga mentorsbefattningen, fara bort med flyttfåglarne, likväl på det artigaste försäkra, hvad han väl också trodde, att hans mor skulle känna sig både lycklig och smickrad af herrskapets förtroende i afseende på Lars.
”Ja, det är presist hvad jag tänkte,” inföll frun, som kom in ifrån nästa rum.
”Det är så naturligt, min gubbe, att fru Arnman, hvilken förmodligen genom sin son känner den moderliga vård jag lemnat honom, gerna på en kort tid gör detsamma mot Lars; och sedan skola vi förse honom med en så dugtig matsäck att, hvad Lars beträffar ...”
”Hvad Lars beträffar,” inföll Arve, hvilken blodet vid de senare orden en smula steg åt hufvudet, ”skall han äfven, utan att medföra matsäck, icke komma att svälta, så vida han nöjer sig med den torftiga, men sunda föda min mor har att bjuda på.”
”Godt, godt, min käre Arnman!” nickade tullförvalterskan; ”vi skola då minska matsäcken.
Och hvad sjelfva förtroendet, att handhafva Lars under dessa veckor, beträffar, så är jag säker att
Arnman sätter en heder uti att ej låta honom glömma bort något af det han i sin läsning inhemtat, äfvensom att han genom badning vid vackert väder styrker sin klena helsa.
Akta honom för öfrigt!
Han är en så liflig och oförvägen gosse, att han lätt kunde bryta hals och ben af sig i edra berg och klyftor; men det vore orättvist af mig att sätta i fråga Arnmans tillräckliga omsorger för den skatt, jag med så stort förtroende lemnat i hans händer.”
Arnman skall gå vall med Lars, lärer han få litet nöje af sin resa!” yttrade tullförvaltaren med en dragning på ögonbrynen.
”En pojke emellan femton och sexton år måtte väl, för pockern, kunna något sköta sig sjelf; och orsaken, hvarföre jag besvärat Arnman med påhänget, är just hoppet att min gunstige herr son skall få lära att lita på sig sjelf en smula.
Håll honom tummen på ögat, du Arve, så att han icke skenar öfver skacklorna!”
Tullförvalterskan blef litet varm under sin mans tal; hon var dock för klok fru att nu yttra något vidare.
Men aftonen före afresan, då tullförvaltaren var på klubben, njöt Arve äran af ett enskildt företräde, hvilket helt och hållet upptogs af omsorger för Lars.
Öfverlastad med förmaningar, slapp Arve ändtligen undan och drog först riktigt andan, då han följande morgon satt på däcket af slupen och lät den friska sunnanvinden blåsa öfver kinderna.
Lars, som blifvit för tidigt väckt, låg i kojen och sof; derföre njöt Arve i rågadt mått friheten att få öfverlemna sig åt sig sjelf.
Tjugutredje Kapitlet.
– – – kommer min son.
Det käns i mitt hjerta
Slå så besynnerligt.
Se, huru katten vid foten af
Slickar sin tass och kammar sitt skägg och bor-
star sin nacke:
Det betyder ju fremmand’ i alla förnuftigas tanke.
Ur hvarje fönster på det lilla fiskläget tittade hufvud vid hufvud, då Arve, hvilken icke igenkändes af sina gamla bekantskaper, jemte herr Lars vandrade uppåt den ojemna stenläggningen.
”Det var fälle aldrig fru Arnmans son, den rare Arve?
Han ska vara i väntan,” sade en grannqvinna till den andra.
”Tycker du det!
Detta var riktiga herrekarlar, kanske kontrallörn från Götheborg eller något sådant stordjur,” svarade den tilltalade.
Emellertid låg gumman Arnman i sin goda middagssömn och anade ej, såg ej ens i drömmen, att hennes högsta lycka stod henne så nära.
Hon visste väl att hennes käre Arve med första skulle komma; men någon bestämd dag hade hon icke för sin väntan.
Och derföre träffade Arve, då han öppnade stugdörren, blott Annicka, som gick derinne och strödde fin sand på det nyskurade golfvet.
”God dag, gamla hjertans goda Annicka!
Jag ser att du pryder som fordom stugan tilldess mor vaknar,” sade Arve och räckte henne handen.
Men Annicka släpte korgen och slog händerna tillsamman med det ljudliga utropet: ”Jesus Christus, frua, Arve!
Herr Arve är här!
Sådan karl han blifvit!
Jo, det var karl hela dan det.”
Knappt hade Annickas okonstlade förundran funnit ett återsvar i Arves trohjertade leende, då dörren från kammaren öppnades och gumman
Arnman med utbredda armar mottog sitt hjertas älskling vid sitt af moderlig sällhet bäfvande bröst.
En lång stund – hvarunder Lars hade god tid att se sig omkring, att fingra på balsaminerna och oblygt från spegeln eröfra en påfågelsfjeder att dermed pryda sin mössa – förgick, innan den öfverlyckliga fru Kathrina släppte sin rörde son ur sina armar; och när hon slutligen gjorde det, varseblef hon med icke ringa förundran hans kamrat, utstyrd i hennes gamla kära påfågelsfjeder, som annars i alla tider haft plats öfver spegeln.
Lars bugade sig och väntade att Arve skulle presentera honom.
”Lars har redan gjort sig hemmastadd på sitt vanliga sätt, ser jag,” yttrade Arve och visade på fjedern.
”Mor ursäktar honom!
Tullförvaltarn och frun ha anförtrott honom åt oss på ett par veckor; och jag är säker att mor gerna tager emot oss begge två.”
”Kors, är det tullförvaltarns son!
Herre Gud! han är visst välkommen.
Det vore önskligt att herr Lars bara trifdes i vår tarflighet.
Men ni kan väl vara hungriga, och jag får i glädjen icke glömma middagen.
Löjtnanten sofver; jag tror vi spara honom den kära öfverraskningen, tilldess han kommer in vid vår vanliga kaffetimma.”
”Ja men,” inföll Arve.
”Jag helsar emellertid på den här gamla vännen.”
Han kastade sig på den blåmålade soffan med den ännu alltid lika blanka läderdynan, och lutade sig mot venstra hörnet, der en stor tår nedföll mellan rygg- och sidstycket.
Tåren egnades hans far, som alltid haft sin plats i detta hörn, der Arve otaliga gånger stått framför honom och afhört de omtyckta sjöhistorierna.
”Men hvad i all verlden ska vi egentligen taga oss till härute?” frågade Lars, som redan började finna sin resa mindre rolig, än han föreställt sig den.
”Taga oss till!
Vi skola fiska, fara på skäljagt, skjuta sjöfåglar och ströfva omkring klipporna.
Du börjar väl inte att leds, innan du hunnit göra bekantskap med våra nöjen?”
”Åh, inte just det; men det är så underligt härute.”
”Det ger sig nog, bara du blir van.
Gå ut och slå ett slag på stranden; der ser du straxt åtskilligt, som bör interessera en resande.”
”Ja, det är visst något att se!
En hop brunbarkade qvinnor, riktiga Hottentottskor, med ungen på ena armen och fisknoten på den andra; lurfviga pojkar, som meta upp krabbor, och trasiga flickbarn, som ligga och vältra sig i sanden och smörja sig med det gemena inkråmet i skällerna – det är just något, som förtjenar att öda tid på!”
”Sämre kan den användas,” menade Arve.
”Du kunde dervid åtminstone göra den nyttiga betraktelsen att du sjelf kommit i ett lyckligare läge, än du kanske förtjenar.
Lotterna falla olika i verlden; och det vore hårdt, om de mindre lyckliga skulle föraktas för det vår Herre satt dem på en liten plats.”
”Åh, börja inte med din visdom; den är jag redan uppledsen på!
Jag följde med dig hit för att få roligt, och du lofvade mamma att skaffa mig så mycket nöje du förmådde.”
”Det gjorde jag och vill äfven hålla det efter bästa förmåga; men det blir ej min skuld, om vi, hvad nöjena vidkommer, äro af olika tankar.
Du mins väl dessutom att jag äfven gaf din far ett löfte att på annat sätt taga hand om dig.
Han vill att du äfven tänker på det nyttiga; och jag försäkrar dig att ingenting af hvad du ser i denna för dig fremmande omgifning är så obetydligt, att det icke kan vara nyttigt att inhemta.”
Lars började sjunga och trumma på bordet, tilldess han, uttröttad att roa sig ensam, var nära att utbrista i högljudt knot och klagan öfver mammas påfund om resan; men i detsamma återkom fru Arnman med en anrättning, som befanns värdig att upptaga hela hans uppmärksamhet.
Han hade med half förtviflan beredt sig på torkade rockor, kanske kokta krabbor eller något dylikt; men i stället kommo nu ett par stekta vildänder och en karott brynt potatis.
Larses ögon ljusnade.
”Min bästa fru Arnman,” sade han till och med artigt, och klappade den ärbara matronan om axlarne, ”jag trodde icke att ni hade så pass härute, bland edra nakna berg.
Gud ske lof, jag får åtminstone äta!”
Fru Kathrina smålog; och det var icke utan en liten triumf hon yttrade: ”Det är nu inte så förfasligt heller, min unge herre – vi ha till och med pankakor.”
”Ack, så skönt! jag älskar grufligt pankakor.
Och mamma har skickat ett par syltburkar med; dem ska vi straxt känna på.”
Men vid kaffebordet var den egentliga högtidstimman.
Det var i denna herrliga, välsignade, alla gummors gudadryck, som gumman Arnman nu först, sittande i ro, helsade sin älskling välkommen.
Det var då hon ändtligen hade tid att beundra huru han vuxit, huru rocken klädde honom, och huru vår Herre visst icke hade någon skam af hans ansigte, hvilket var både vackert och godt.
Och nu njöt hon äfven af att se gamle löjtnantens stora förtjusning vid återseendet af sin gudson.
Men Arve egde knappt fattning nog att dölja den smärta och förvåning, han erfor vid att se gubben Askenberg så affallen, så åldrad och lutande mot grafven; och blott då ljusnade hans blick, när den hvilade på moderns friska och fylliga anlete, i hvilket helsan och glädjen troget afmålade sig.
”Jag ser väl hvad du tänker, min gosse,” sade löjtnanten och kramade hans hand; ”men bry dig ej om det!
Verlden går sin gilla gång: den unga stammen skjuter upp smäck och rak som en prydlig mast; den gamla lutar – en slutlig storm kastar kanske snart skräpet öfver bord.
Men låt det vara!
Hvad säger du om din mor?
Hon duger än, menar jag!”
”Ja, mor har riktigt blifvit yngre!”
Arve klappade hjertligt de kära händer, som sysslade omkring bordet.
”Gud ske lof för helsan!” sade fru Kathrina andäktigt och trugade, utan mycket prut, i Lars den andra kaffekoppen.
Efter kaffet satt Arve mellan löjtnanten och sin mor och förtäljde om alla de ting, de önskade veta; men slutligen kom äfven turen till honom att fråga, och sedan han inhemtat alla grannarnes lefnadsomständigheter, med förändringen af födde och döde, utbrast han hastigt: ”Nå, men min ros, rosen på Tistelön – har mor ingenting hört om henne?
Den här gången skall jag väl hålla mitt löfte och resa dit!
Jag tänker det blifvit en grann flicka af det vackra barnet.”
Vid dessa ord mulnade gumman Arnmans blida utseende.
”Kommer du ännu ihåg den lappris händelsen!
Jag trodde du längesedan glömt en sådan småsak.”
”En vacker flicka är ingen småsak, min bästa mor!” svarade
Arve skämtande.
”Men jag märker nog att mor bibehåller sitt gamla besynnerliga agg emot Tistelöboarne.”
”Nej, min son, något agg hyser jag icke; men att jag just ej kan älska dem, det bör du ej undra på.
Hade icke salig far i det herrans vädret nödgats ut och jaga efter de gemena lurendrejarne, så hade han kanske nu suttit i länstolen bredvid oss och rökt sin pipa.
I öfrigt döme Herren, som ser allt; men jag glömmer aldrig skadeglädjen i den gamle räfvens blick, då vi, efter det olyckliga sökandet, lemnade hans brygga.”
Icke utan ledsnad märkte Arve att hans i öfrigt så vältänkande och förståndiga mor i detta fall bibehöll sin gamla envisa och i Arves tanka orättvisa fördom.
Emellertid älskade och aktade han henne för högt att vilja göra henne emot; och då han icke kunde känna någon oöfvervinnelig åtrå att återse en varelse, den han blott erinrade sig som ett ovanligt täckt barn, föll det sig icke heller synnerligen svårt att med denna lilla uppoffring tillfredsställa den moderliga omsorgen, hvilken aldrig förliktes med den tanken att veta Arve i vänskapligt förhållande till de personer, hon ansåg som en omedelbar orsak till hennes mans död.
”Nå, men hur lefva de nu för tiden?
Man hör väl icke annat än godt om dem?”
”Nej, det förstås!
Alltsedan de hade det sista stora lurendrejeriet, den natten salig far fick sitta emellan, hafva de, af orsaker som endast Gud och de sjelfva känna, lefvat som det anstår hederligt folk.”
”Det var väl Birger Haraldsons giftermål, som förorsakade den förändringen, mor!” erinrade Arve.
”Han fick också en hustru, som dugde; hon var allmänt känd för sin klokhet.
Och sådan värdig och behaglig qvinna hon är se’n!
Jag har inte sett hennes make i staden, och undrar ej på att de vildaste öfversittare kunde bli hederliga karlar under hennes ledning.”
”Ja ja, så fick hon ock att göra!” anmärkte fru Kathrina. ”Gud vet att en så dråplig menniska kunde gå in på ett sådant giftermål!
Dufvan passar ej till sällskap åt korpen.”
”Hvad är det fru syster säger?
Han skall ju vara en genomhederlig och präktig karl, just en äkta karl, som jag ville taga i hand, fast jag aldrig sett honom,” sade löjtnant Pehr, hvilken med sin försvagade tankegång icke riktigt följde med samtalet, utan trodde att liknelsen om dufvan och korpen hade afseende på Gabriellas giftermål med Rosenberg, en nyhet, hvilken redan under vintern farit öfver isen till grannstränderna.
”Ja så, bror menar den skeppsbrutne kapten, som låg der i vintras.
Det blef ingenting utaf med det, om han icke kommer igen till hösten, såsom ryktet också berättar.”
TILLEGNAN.
Denna teckning af en torpare och hans omgifning egnas vördnadsfullt, vänskapsfullt och tacksamligen trenne väninnor, åt hvilka jag är skyldig alla dessa känslor, och varit det allt ifrån min spädaste barndom och första ungdom, nemligen Högvälborna Fru Grefvinnan C. M.
SOMMERHJELM född Lewenhaupt, hvilken i alla tider gått som en ledande stjerna framför mig, räckande mig handen mången gång då mina steg vacklat, mångfaldiga gånger glädjande och förnöjande mig, dels med sin älskeliga närvaro, dels med sina lefvande skrifvelser, och som slutligen genom den bekantskap af en för mig ovärderlig väninna,1 hvilken hon tillskyndat mig, förvärfvat en evig rätt till min tacksamhet.
Att nu egna åt henne, som bland sina fränder räknat våra fordna dynastiers konungar och drottningar, denna ”torpar-historia”, tyckes väl vara opassande nog, men – – finnes i min dikt någon natur och sanning, så – – – finnes äfven ingen, som detta bättre kan se och urskilja än just denna – – – konungafrände.
Äfven egnas dessa anspråkslösa blad åt välborna Fru Öfverstinnan M.
SILFVERSTOLPE, född Montgommery, hon – som i den trettonårigas unga sinne tände den första gnista af annan tanka än – – barnets, än – – den yra, dansande, lekande flickans, hon – som sedan hela lifvet framåt alltid vetat underhålla och stärka den beundran och tillgifvenhet, som redan då egnades henne, hon – – hvars dom öfver tankans och pennans alster alla böra önska sig, som hafva mod att höra, huru den största rättvisa, den mest fina och bildade smak utlåta sig.
Och slutligen egnas dessa enkla teckningar äfven åt dig, du gamla kära, ur torpstugan komna, väninna, du trogna och tillgifna SVENBORG,2 som handledde min barndoms allraförsta vacklande gång, och som med lätt och varsam hand förde mig ur din glada, lekande sagoverld, upp till Gud och hans englar, och mången gång förstod att der qvarhålla och göra hemmastadt det oroliga, leklystna, öfver berg och dal flygande barnasinnet.