Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nu få de svenske smaka järnhandsken såsom aldrig tillförene sedan hedenhös, – sade han och beskådade sina skinande naglar.
– Konungen har fört sitt svärd mot folk efter folk och nu vänder han det mot sina egna.
Kunde det väl annorlunda sluta?
Men det hviskas hemska aningar rundt om i landet.
Han lämnar ingen son.
Hvad skulle också en sådan man med en son?
I rådsherrarnas pulpet ligger redan utkastet till en engelsk författning.
Aldrig skola vi tåla af en annan hvad vi nu villigt fördragit.
Kanske i morgon ... kanske i afton, medan vi här samspråka, att en munter knekt sitter framför en glödhög vid en bergvägg och smälter bly i stöpslefven ...
Kanske häller han just nu i kulsaxen den tunga droppe, som till evigt skall söfva den störste bland hjältar.
En redan tungt bedagad köpman med det hvitaste hår och de sorgmodigaste ögon klappade honom på handen.
– Vi människor döma allt efter svedan i våra egna sår, men låt nu en gammal man tala.
Om än vår hårde järnkonung aldrig blifvit född, de ständigt allt mäktigare grannarna skulle ändå begynt att stycka det svenska väldet ...
Långsamt, år för år, dag för dag skulle våra barn och barnbarn ha mäklat och förödmjukats och afträdt provins efter provins.
Det skulle aldrig ha fått lugn och dock aldrig någon heder.
Ett lumpet skådespel att se ett bundet lejon, från hvilket blodet sakta tappas af i små fingerborgar!
Så vill jag då hellre med ens se lågan i skyn och en man framför oss!
När befallde han oss att offra mer än han själf offrat?
Har han inte hungrat, har han inte frusit, och nu breder sig öfver oss den aningen att han också skall med oss falla.
Tolle Årasson skiftade röst.
Han ville ingalunda förställa sig, men beständigt syntes det honom, att den som sist talade hade rätt.
– Skattade jag inte friheten och en bäddad säng, jag skulle kunna smyga mig bakefter konungen för att få trycka min mun mot hans fotspår i den norska snön.
Snart kan det vara för sent och kulan gjuten ...
I detsamma han uttalade dessa ord, reste sig på ett hemligt inbördes tecken de båda männen, som sutto honom närmast, och hans rädsla för soldatrocken var så stor, att han bleknade af, då han märkte blanka mässingsknappar under deras kappor.
– Min gunstig junker! – ropade de honom i örat och ledde ut honom vid båda armarna som en fånge.
– När han kan tala så prydligt, är det icke heller för mycket, att han får stå i närheten, där den kulan hvisslar ...
Nu fingo vi en stinn fågel på spöet!
Vi äro värfvare, vi, munsjör ...
Förstår han?
Och nu, marsch till Norget!
– Jag har i alla mina dar aldrig längtat efter annat än att få bli krigsman! – svarade han genast med så mjuk och vänlig bestämdhet, att han till och med själf trodde sina ord.
– Lägg mans vackert värfningspengarna i min hatt!
Så måste han då ändtligen pådraga den blå rock, för hvilken han hyste en sådan skrämsel, och för hvar dag üpplefde han nya och oväntade händelser midt i det land, där plogen fordom lugnt skurit sin fåra i jorden.
Knappt kom han ett stycke ofvanför Strömstad innan han fick se stora galerer uppe på torra marken.
Själf spändes han framför stäfven samman med bönder och hästar och oxar för att släpa fartygen vidare öfver näsen två och en half mil till Idefjorden.
Tum för tum drogos skeppen öfver kafvelbroar och rishögar, om natten vid beckfacklor, om dagen i julisolens hetta.
En liten man i gredelin sammetsrock och yfvig peruk och med breda guldspännen på skorna gick uppmuntrande fram och åter bland folket.
Det var Emanuel Svedenborg, och åt honom hade Polhem uppdragit att utföra den sällsamma daten.
Då han fick syn på Tolle Årasson, skuggade han med handen öfver sina svaga ögon och sade:
– Det var den mest feta och blommande hälsa jag sett på många år.
Mina snälla korporaler, farer ändå inte för hårdt med mannen, ty jag skönjer godt att han ingen rätt kraft besitter i lemmarna!
Det var det första ord af medlidande, som Tolle Årasson hört allt sedan han klingade med sina kamrater i Uppsala, och strax måste han med tårade ögon sticka fram den runda handen och tigga.
– Jag är en förolyckad stackare, – hviskade han på en blandning af svenska och den lärdaste latin, – och jag skulle välsigna och tacka för en enda nypa snus.
– Snusa är ett och tjäna kronan ett annat! – svarade Svedenborg allvarligt och gick bort, men redan samma afton, när det blåste till aflösning, kom han med sitt snushorn.
– Tag hela snushornet och behåll det och tala inte vidare därom! – hviskade han och var åter borta likt en vandrare, plötsligt mött på vägen.
Människorna äro goda, tänkte genast Tolle Årasson och pröfvade att finna sig i sitt öde.
Snart hade han dock gjort öfver med sina sista hopsparade koppargudar och allt innehållet i snushornet för att ibland muta sig till en stunds längre sömn om morgnarna.
Strax menade han åter, att människorna voro onda.
När ändtligen det sista skeppet med sin gyllene segergud i förstammen gled ut öfver Idefjordens mörka vatten, blef han på nytt befalld att marschera.
Flera främmande och inländska officerare slöto sig efter hand till skaran, och från gård till gård gick det långa tåget af landets sista utskrifna söner.
Då hände det en middag vid ett gästgifvareställe att Tolle Årasson satt och sof bakom vagnslidret med hatten i knät.
När trumman gick och han vaknade, låg i hatten en blank specieriksdaler på ett hopviket papper.
Det var en oväntad syn, och han gnuggade ögonen och undrade om han drömde.
Han slog med knogen på myntet och vägde det i handen.
Till sist uppvecklade han papperet och läste:
– I Tistedahl vid Möllerstugan står en Hängbjörk, Ljusastaken kallad, ty hafva den Tre Armar uppå en Stam.
Om Hans Kongeliga Majestät för Fiende Kuhlor stupar, Du skolen samma
Natt thet Under bevittna att en Pung med 50 Ducater tätt invid Ljusastaken i Mullen ligga.
– Den svenskan har någon utländsk djäfvul skrifvit! – framstötte Tolle Årasson nästan jämrande och kvidande och ref sönder papperet i små bitar, som han strödde omkring sig.
Han makade jord öfver dem med foten och trampade på dem.
Sedan stack han specieriksdalern i byxsäcken för att gå till de andra, men knappt hade han tagit ett par steg, innan han åter ryckte fram penningen som hade den bränt hans kropp och kläder.
Han kastade den långt ifrån sig utåt kärret.
När han hade spänt sin packning på ryggen, begynte han åter att marschera med sitt vanliga gosseleende som om mycket i världen nog vore ganska underbart och dock alldeles likgiltigt, men nästa natt drömde han om den hvita björken med de tre höga armarna.
De skogiga fjällåsarna blefvo alltmer molnhöljda, vägarna allt brantare, marketentarens grytor allt tommare, men inga vedermödor kunde borttaga hullet från Tolle Årassons runda kinder och lemmar.
Stöflarna föllo söndergångna från hans fötter, och kronans byxor, som blifvit tillskurna åt en svältande här, voro åt honom så otillräckliga, att han på magen måste knyta hop dem med ett snöre.
Hans välmåga och blanka panna retade de afmagrade kamraterna, så att de lofvade att prygla honom, men därför att han också gick hufvudet högre än hvarje annan, vågade till sist ingen stiga honom för när.
Fast han ingenting förrådde, grubblade han från morgonen till sena kvällen på den besynnerliga skrifvelsen.
Hvarför önskade onda människor att just välja honom till sitt verktyg?
Han kunde icke tänka på annat.
När den dammiga skaran omsider tågade in bland tälten och riskojorna i Tistedalens högkvarter, tvärstannade han, och utan att längre veta hvad han gjorde pekade han på en aflöfvad hängbjörk.
– Björken, björken där!
Det är Ljusastaken!
Jag vet det ...
Den måste heta så!
– Här har du att tiga och lyda, – svarade korporalen och ställde honom genast i ledet som flygelman för att mönstras.
När korporalen då grep honom i armen, kände han att senorna voro mjuka och att den storväxta rekryten utan kraft vacklade för hans tag.
– Den hade vi hellre varit förutan! – betygade korporalen.
– Det är mört och mjukt alltihop på den karlen!
En novemberdag gjorde några troppafdelningar halt i ett bergspass, och fast klockan endast visade på tre, rådde skymning.
Brunsvedd af steppens sol och ännu med en turkisk tobakspung vid bröstet betraktade undrande mången åldrad officer det vinterrike, i hvars skogiga obygder hären nu tågade in mot nya äfventyr.
Fångade buskskyttar förtäljde vilda sägner om troll och huldreskrik, och manligt högväxta kvinnor med lingult hår kommo om nätterna till lägerbålet och nedhöggo uttröttade och sofvande svenskar med sin yxa.
Det snöade, och lågt nere från klyftan kastade solen ett gult sken öfver fjällväggens marskog och hängande klippstycken.
Det var en här af bleka femtonåringar, af halfvuxna barn, som vid sina vapen stod i drifvan.
De små västgötarna med hvassa näsor och snurrande ögon hviskade till hvarann:
– Konungen lärer säga, att vilja vi inte svälta, så få vi grafva födan ur de norska bergen ...
– Så få vi väl grafva då, – svarade småländingarna långdraget och klagande.
Dalkarlar och bohusläningar stödde sig mulna öfver muskötpiporna, men Södermanlands bataljoner begynte knota.
Då höll öfverste Rutger Fuchs in sin häst och stannade framför fronten.
Hans ena fot satt snedt i stigbygeln, ty vid Gadebusch, där han bars från slagfältet, hade han fått benet krossadt af en kula.
– Hut, sörmländingar! – ropade han på sitt skånska mål.
– Få ni inte sofvel till kronans kaka, ni smörpiltar, genast börja ni knorra.
Jag hör att ni alla äro modstulna, men nu gäller det att tappert härda ut, ty det säger jag er, att aldrig mer i tiden få svenska män tjäna en sådan hjälte som vår konungslige herre, och ljufligt låter jag för honom mitt blod.
Hur kallas jag?
Nåå, fram med det!
– Rika Fuchsen! – svarade alla soldaterna med en mun, och deras drag ljusnade.
– Det är riktigt.
I all min dar har jag hetat rika Fuchsen ...
Nå ja, hvari ligger Fuchsens rikedom?
Den, som kan stiga fram och svara, får två runstycken.
Ingen vågade sig fram.
Då tog rika Fuchsen sin plånbok ur bröstet och slog och bläddrade i bladen samt höll följande tal:
– Hva’ djäflar vill det säga att vara rik.
Det är en bokföringssak, gossar.
Tror ni kanske, att all egendom är räntegifvande?
Jo, försök’t!
Hör nu på hvad jag läser!
Skulder: noll noll.
Det är första hälften af Fuchsens rikedom.
Så ha vi salig Schlippenbachs nattrock ...
Ha ni platt glömt salig Schlippenbach, er förra öfverste, som testamenterade mig både sin nattrock och sitt regemente, de två käraste egodelar han hade i denna världen?
Den nattrocken är mig så dyrbar, att inte skulle jag vilja sälja den för mindre än fem tusen riksdaler.
Då är den också för mig värd just den summan.
Alltså, hör nu på!
Tillgångar:
Salig Schlippenbachs nattrock femtusen riksdaler, Sörmlands regemente tio tusen riksdaler, min älskade hustru Greta, där hemma, sjuttio
tusen riksdaler, hundrackan från Holsten, tusen riksdaler, min konungslige herres nåd, åttio tusen riksdaler, värdshuset Gullåsnan, två tusen riksdaler ...
Tag mig fanen är det inte allt lågt beräknadt, men så är det också det enda jag har i lifvet.
Nå, hvad är värdshuset Gullåsnan för något?
– Det är nådig öfverstens buldanstält! – sorlade alla soldaterna om hvarandra.
– Just det, ja!
På det värdshuset får hvem som helst frukosten gratis, för där finns inte ett grand att få ...
Låt oss nu räkna!
Summa tillgångar: riksdaler ett hundra sextioåtta tusen.
Men var nu noll noll skulder hälften af min rikedom, då måste ju den hälften också vara värd ett hundra sextioåtta tusen.
Följaktligen och bevisligen har jag alltså sammanlagdt tre hundra trettiosex tusen riksdaler.
Ser ni, pojkar, detta är hvad Gjörtzen kallar finanser, och sådant är nyttigt att kunna, begriper ni.
Lär er ni bara att föra bok och sätta rätta värden på allting, så få ni nog se, att ni äro vackert rika och inte behöfva hänga hufvudet, om magen än skriker.
– Vivat!
Vivat, rika Fuchsen! – skallade det utefter leden, men i detsamma flögo alla värjorna ur skidorna.
Musköterna skyldrade och trummorna dundrade.
I skenet på fjällväggen framskred den höga, förstorade skuggan af en haltande man med rund pälsmössa på hufvudet och en knotig påk i handen.
Han kom mellan tallarna, följd af drabanter, som med dragna huggvärjor i lång rad ledde sina hästar.
Själf gick han främst och trampade upp vägen i snön.
Hans ärriga och sammanbitna ansikte hade af sol och frost med åren blifvit mörkt till färgen, och mellan ögonbrynen låg ett djupt veck.
När han stack pälsmössan under armen och åt alla sidor besvarade tropparnas hälsning, föll snön öfver den kala hjässan.
Generalerna samlades efter hand omkring honom, och drabanterna afhöggo med värjan några grankvistar och bredde dem på marken.
Under hela tiden stod han barhufvad i snöyran, och de grånade och vid tinningen uppstrukna hårtestarna liknade till sist en krans af rimfrusna blad.
Han befallde soldaterna att koppla musköterna och upptända risbål, men musikanterna blefvo ställda vid fjällväggen med order att spela intill solbärgningen.
– Norrbaggarna äro ett lustigt följe att stångas med, – sade konungen.
– Sådana män som deras Kruse och Kolbjörnsen borde, när de falla, begrafvas i guldkistor.
Fältmarskalken
Mörner svarade:
– Vi ha just nyss infångat några norska snapphanar, som här legat gömda i buskarna för att skjuta ers majestät.
Skola vi hänga upp dem?
Gif dem hvar sin dukat för bortspilld tid och bed dem ej vidare fuska i knektars yrke.
Mörner sänkte stämman.
– Det finns också andra mer högtbetrodda buskekrypare.
Jag har nyss från prosten Brenner fått ett nytt angifvelsebref om hemliga konspirationer mot krona och lif.
Finge man tro honom, skulle farliga fiender i detta nu stå här omkring på knappt fem armslängders afstånd.
– Så må de stå, ifall de inte behaga sitta.
I krigsdagar är inte tid att ransaka.
Mörners dvärg, Luxemburg, framkom nu med vattenflaskan.
När konungen hade druckit, räckte han dvärgen sin blankslitna enpåk liksom för att rusta den lilla mannen och sade till honom:
– En turk har spått mig, att jag skall vakta mig för narrarna.
Du kan nu pröfva, om jag är rädd.
Luxemburg tog enpåken och knäppte och spelade på den som på en guitarr samt uppstämde en fransysk kärleksvisa.
Mörner steg då konungen närmre och hviskade bakom hatten:
– Manskapet svälter.
– Mätt soldat gör trögt sin tjänst.
– Men ihjälhungrad soldat tappar musköten.
– Om man smälter snö, blir det vatten.
Om man tuggar på en grankvist, kan hungern mycket väl bedöfvas i långa timmar.
– Folket här ha vi åtminstone under våra ögon ... men sinnena där hemma ...
Prästerna lära nu i predikstolen öppet nedkalla hämd från ofvan.
De mena, att sedan Gud slagit de svenske och gifvit tecknet att deras välde måste styckas, fäktar ers majestät för egen ära allena,
– Blef då deras ära och min två skilda ting?
De trotsade, och jag svarade.
Jag vill tvinga dem att hålla ut till det yttersta.
Är det inte likaväl för deras egen skull, som för min?
De säga, att jag frestar Gud.
Jag svarar, att jag följer honom.
Det är mitt kungsord!
I rättfärdighetens namn, det är min ed!
Ho är skiljedomaren?
Med dessa ord påsatte konungen pälsmössan och slog upp kappkragen samt lade sig så roligt till sömns på grankvistarna, som hade ingen ovän funnits i världen.
Düker ropade med hetta sina befallningar till officerarna.
Mörner somnade stående, lutad mot en fur, utan att längre orka lyssna till lille Cronstedts infall, och den förslagne Stjernroos, som varit ute och spionerat, kom förklädd i fårskinnsjacka och träskor och med en kutting på ryggen.
Själf sof konungen redan orörlig, utan en tanke på bref och hotelser.
Han hade anförtrott sig åt sina soldater.
Men det fanns två ögon, som följde honom.
Tolle Årasson, hvilken den föregående dagen blifvit instucken i Södermanlands regemente, som korporal och förman för vedhuggarna, kunde icke betvinga sig att se bort från den sofvande.
Rika Fuchsens ord lågo ännu i hans hjärta.
– Jag skulle kanske också kunna föra hushållsbok, – tänkte han.
– Femtio dukater i mullen vid Ljusastaksbjörken!
Han stirrade med sina klara och vänliga ögon så stelt bort mot konungen, att han icke märkte, hur rika Fuchsen kom honom ända in på lifvet.
– Hvad går åt honom? – sade Fuchsen och klappade honom hjärtegodt på skuldran.
– Här är en rapport till Tistedalen, för nu skola vi upp mot Fredrikstens fästning och fyra på.
Tag med två man och en bunt tyrstickor att lysa med ... och löp raskt!
Den, som har ett så präktigt matsäcksförråd under skinnet, behöfver hvarken bivuakera eller spisa mer än hvar tredje natt, om han bara rätt förstår att hushålla med guds gåfvor.
Tolle Årasson begaf sig nu åstad inåt skogarna med två soldater, men ännu långt på afstånd mellan granarna vände han sig och såg på konungen.
Då han mot dagbräcket kom till Tistedalens by, stannade han under
Ljusastaksbjörken och stack där den sista tyrstickan i marken med den brinnande änden nedåt.
– Jag har ströfvat vida kring för att studera och lära, – sade han till knektarna.
– Jag har mött både goda människor och onda.
Månn’ också att djuren och träden kunna vara goda och onda.
Hvar middagsrast, när jag har varit ute med vedhuggarna, har jag lagt mig här att sofva men aldrig fått en blund i ögat.
Det är förbannelse med det trädet!
Ser ni, där uppe i den ena grenen har jag huggit fast en yxa.
Det skall komma en morgon, då jag sätter den yxan till roten ...
Han stod kvar och betraktade den slocknande tyrstickan.
– Goda människor och onda, sade jag ...
Aldrig såg jag en härligare man än vår store konung, men åren göra honom allt strängare och hårdare.
Han har hvarken ömkan för djurs eller människors kvidan.
Ett jämmerskrik kan icke ens locka honom att vända på hufvudet.
Hans vinter är kommen med den långsamma döden.
Hur skulle vi inte begråtit honom, om han fått falla i sin ungdoms år!
Ingen tid skulle ha hälsat ett större och renare namn än hans.
Si denna tyrsticka, hur långsamt hon slocknar, hur hon ryker och förpestar med sin sura brandlukt!
Hvarför inte hellre med en enda liten rörelse af handen trycka henne djupt ned, hastigt, utan väntan ... så att hon kommer ännu klart glödande i mullen ...
Soldaterna förstodo honom icke utan svarade endast:
– Måtte aldrig något ondt hända vår älskade herre och konung!
Han tog ett par steg för att följa dem, men Ljusastaksbjörken sträckte besvärjande sina grenar öfver honom, och han förblef stående och talade vid sig själf.
– Hvem tänker på ondt?
Tolle Årasson fattar musköten, han den föraktade, den utstötte, som fått gå från gård till gård och tigga nådebröd.
Han fattar musköten och lägger fingret på trycket.
Det skottet skall ropa hela folk till försoning.
Om än alla Fredrikstens kanoner den natten dundra, ingen skall höra dem.
Soldaterna skola tycka, att det är så tyst som på en aflägsen och frusen fjällsjö.
De skola bara höra det enda skottet.
Det skall genljuda från natt till natt, från dag till dag så länge människor lefva på jorden.
När jag uppgräft de femtio dukaterna, skall jag gå fram till generalerna och kasta alla guldslantarna öfver deras hattar och peruker och säga:
Fram med handklofvarna, go’ herrar!
Där ha ni drickspengar för omaket.
Töm min skål i äkta vin!
Det är jag, som har skjutit Hans kongliga majestät!
Om er skall ingen tala, men så länge hans namn lefver, så länge lefver mitt.
– Och så bli handklofvarna hopskrufvade.
Jag blir satt på bödelskärran och åker Götgatan uppför i Stockholm, men det skall inte finnas ett fönster, en trappsten, ett tak, där det inte skall vara svart af nyfikna, som vilja se Tolle Årasson.
Och på herrgårdarna, där jag fick spisa vid köksbordet, och i prästgårdarna, där jag fick buga för en tallrik ölsupa, där skall det heta:
I den stolen satt Tolle Årasson, ur den pipan rökte Tolle Årasson, på det låsvredet höll han det finger, som tryckte af skottet.
Studenterna i Upsala, de högmodiga, de falska vännerna, som till sist höllo sig för goda att vilja hysa mig öfver en regnig natt ... de skola åldras, de skola hvitna öfver hjässan, men aldrig skola de tröttna att säga:
Vi kände Tolle Årasson, vi kallade honom du.
– Så skall det komma att gå.
Och så ofta en resvagn åker in mot Stockholms stad, skall den ene herren peka genom fönstret och säga:
Där är galgbacken!
– Det kan ligga hundra aflifvade i den åkern, men han skall endast säga:
Där ligger Tolle Årasson, den eländige uslingen!
– Och då svarar den andra herren:
Den folkbefriaren!
Tolle Årasson höjde armen för att stödja sig, men i samma stund han lade handen mot björkstammens släta kalla näfver, ryckte han den tillbaka med ett kväfdt rop af fasa.
Soldaterna stannade och vände sig.
Han vinkade åt dem att gå och följde efter dem, men han hade bleknat af som en död man.
Konungen hade låtit bygga sig en brädhydda vid löpgrafven framför fästningen på bergåsen, och en säng, ett bord och en stol blefvo ditflyttade.
Inga soldater posterade vid dörren med laddade musköter, och den vakthafvande adjutanten blef ofta bortskickad i olika ärenden.
Konungen öfvervann till och med sin forna skygghet för nattens ensamhet och tillät icke längre någon page att sofva bredvid bädden.
Trött af dagens mödor, somnade han ibland ute på vallen midt för fiendens kanoner och de i löpgrafven arbetande soldaterna.
Hvem som helst skulle i mörkret kunnat smyga sig fram och med en värjstöt släcka hans lif.
De sömnlösa och ångestfulla nätterna i Ukraina efter motgångens första krossande slag kvarstodo endast som ärr i vecken mellan hans ögonbryn.
Han hade härdat sin själ i olyckor, liksom sin kropp i strapatser.
Han grubblade aldrig en minut på faran, men han visste, att hon närmre än någonsin hängde sitt tunga moln öfver hans hufvud, och detta fyllde honom med en försvunnen ungdoms trygga ro.
Hans röst hade hårdnat, men det befallande lugnet tände sin föryngrande glans i hans ögon.
Allt, allt, hvad elände och undergång gömde af mörker, reste sig omkring honom, och stödd mot sin enpåk och ofta otåligt bannande, ledde han soldaternas arbete.
Stundvis betraktade han himmelen och uppletade de stjärnbilder, som han kände, men när dimman bredde sig och mörkret föll djupare, slöt han ibland ögonen och räknade på fingrarna:
– Trehundra ... trehundraåttiofem ... nittio ... nittiofyra ... fyra hundra tusen riksdaler!
– Månn’ Gjörtzen verkligen skulle kunna drifva upp så mycket till december.
Hur skulle väl hären annars hållas i stånd?
Och månn’ Gjörtzen redan inom två dagar skulle anlända?
Var det icke hans väntade ankomst som spred sådan oro i lägret?
Hvad var dock nu att göra däråt?
Konungen kände inga skrupler, ty han hade blifvit en stigman, som föraktade penningar och egendom.
Hade icke de svenske kallat honom en galning och sträckt handen efter hans krona?
Nå väl, det förlät han dem, sedan han hade gifvit dem svar, men till det yttersta ville han hålla dem samman, om än gård och grund skulle brinna.
Var det icke värfvet, var det icke gudsbudet, som han i sin själ besvurit?
Det var icke nu en tid för maklingar, som helst låge hemma i lucksängen.
Och Gjörtzens plakat, som på hvar sockenstuga lät hans konungsliga namn pråla under meneder om fred och undersåtars bästa?
Hvar under sina fälttåg hade han väl sett förstarna i nödens timme handla annorlunda?
Och ändå, hade de icke kallats visa och goda, så framt de lyckats?
När stormen var öfver, ville han hålla räfst och ställa till rätta.
Stränghet hade han befallt, aldrig medveten orättrådighet.
Nu gällde det att eröfra fästningen Fredrikssten, som framför honom på fjällåsen med sina grå murar och de hvassa hörnen stängde vägen uppåt Norge.
Var icke utanverket Gyldenlöw redan taget med värjan i hand?
– Med värjan i hand?
– Han slöt ögonen som han ofta brukade, då han var osedd, och upprepade sakta orden.
– De mena att jag frestar dig, evige, underlige Gud, heliga anda, min fägnad, min glädje, min vederkvickelse.
Alltid säga de: stanna på halfva vägen, där vi stanna, annars frestar du; sätt dig ned, där vi tröttna, annars kalla vi dig icke längre vår Gideon.
– Du, som är skiljedomaren, inför dig ödmjukar jag mig i min nöd, jag förkrossade syndare.
Har jag nu gått vill på jorden, slå mig då död ned!
– Konungen har somnat på sin post, – sade soldaterna, när de sågo honom med hufvudet sänkt och hatten neddragen.
Han hörde dem och såg upp och svarade:
– Icke ännu!
Första söndagen i adventet steg konungen till häst och red genom dimman ned till möllerstugan i Tistedalen.
Han var tung till sinnes och för att öfvermanna sitt svårmod satte han sig på bänken vid spiselelden samt genomögnade sina papper.
Det var suppliker och gamla bref och öfverkorsade räkenskaper, ända från vistelsen i Lund.