Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon högg sönder sockret på hufvudgärden, för att Anni ej skulle väckas af huggandet.
Åt sig sjelf tog hon den minsta biten och gaf den största åt sin man.
Derpå slog hon kaffet i kopparne, och de drucko alla tre.
Hellus små, bruna ögon glänste till och med i sitt mörker af tillfredsställelse, der hon drack sin kopp nedhukad på golfvet och med venstra handen höll vaggan i rörelse.
Hon bet blott helt litet i gången af sockret, och det hann väl till, fastän det genast smälte i munnen.
Hustrun såg efter honom, såg huru byxorna voro sönder bak, och suckade.
Hvarifrån skulle hon igen få lapp till dem, och hvarifrån tråd?
På synålen hade också udden gått af, men kanske Tiina Katri skulle låna henne en.
Hon hade bara ett barn, och en man, som hade en ovanlig förmåga att förtjena.
Nog tänkte också Holpainen på sin skara och han drack inte bränvin, när han fick någon penni.
Men han var långsam af naturen och kom vanligtvis för sent, när någon arbetsförtjenst stod till buds.
Andra hunno ständigt före honom, isynnerhet nu, då alla menniskor hade svårt att få arbete.
Hustrun var mången gång djupt bekymrad deröfver, men hon hade ändå inte hjerta att säga stort något åt sin man, då den stackarn nog äfven eljes grämde sig deröfver.
Och hvad kunde han hjelpa det, då han försökte göra sitt bästa och ändå inte lyckades.
Petu och Ville vaknade.
De voro båda friska, glada gossar, om visserligen också litet för mycket sjelfsvåldiga.
Ständigt voro de hungriga och ständigt skulle de ha bröd att gnaga på.
Och modren hade svårt att få dem att lyda; men fadren fruktade de ändå.
När han röt åt dem ett hårdt ord, vågade gossarne ej andas; de satte sig då helt vackert afsides och tittade en lång stund under lugg.
Modren hade hållit pannan varm på spiskanten.
Hon slog nu i åt dem en liten tår kaffe och gaf dem hvardera deras andel af sockret.
Gossarne bråkade sinsemellan om hvems bit som var större, och mätte och jemförde bitarne med hvarandra.
Men de fingo snart brådt, då Hellu påminte dem, att kaffet kallnade.
Modren bäddade sängen och städade rummet, och gossarne stego upp för att kläda på sig.
De blefvo snart färdiga, ty de hade ej synnerligen många plagg.
Petu hade ingenting annat än en gammal liten flickklädning, som borgmästarinnan gifvit; den var garnerad och utsydd med remsor, men mycket trasig.
Knapparna voro borta bak; modren fäste klädningen med en knappnål upptill, och det gjorde ingenting, att skjortan tittade fram genom en lång spricka.
Ingen skulle nu vetat, att Petu var gosse, men det brydde han sig sju om; klädningen var ju så grann i fållarne, och dem betraktade han med mycken belåtenhet.
Ville hade i stället byxor, också dessa en skänk af en af stadens fruar, och de voro försedda med fickor, i hvilka Villes händer trifdes alldeles utomordentligt väl.
Strax som gossarne voro klädda, började de med en mun begära bröd.
Men modren bannade dem.
-- Ni hinna inte väl få ögonen upp, innan ni redan äro hungriga, sade hon.
Om ni helst för ett ögonblick skulle gå bort ur vägen för mig dit ut på gården, till dess jag städat rummet.
Gossarne lydde den gången.
De drogo sina gamla känghasor på fötterna och gingo, som snälla barn göra, utan att knota ut på gården.
Modren sopade golfvet, ordnade spisen och städade undan i rummet.
Anni sof nu lugnt och Hellu satt bredvid och vaggade träget.
När Anni rörde en hand eller vände på hufvudet, började hon sjunga: hss-s, hss-s, aa-a, aa-a, och Anni sjönk åter genast i sömn.
Gossarne dröjde länge ute, men Mari hann ännu inte fästa sig dervid, innan Tiina Katri flämtande störtade in i rummet.
-- Hvar äro dina pojkar? ropade hon, utan att säga god morgon.
-- Ute på gården.
-- Som de togo ett bröd från mig, nästan ett helt bröd, som jag just hade tagit ut från ugnen och stält i farstun att svalna.
-- Gud välsigne! sade modren och slog ihop sina händer.
-- Du borde ändå hålla bättre efter dina barn, fortsatte Tiina Katri.
Inte skulle jag räknat på en mindre bit, men som de foro af med hela limpan.
-- Vi skola söka reda på gossarne; de ha väl inte hunnit äta upp den ännu.
De gingo ut tillsammans, modren förut och Tiina Katri efter.
Modren fick genast syn på Petu, som sprang och gömde sig bak en knut, då han hörde att dörren gick.
-- Kommer du fram derifrån! skrek hon då.
Och det genast på fläcken!
Gossen måste komma fram.
I hans ansigte vexlade fruktan och hopp om räddning.
-- Hvar är brödet?
Visa hit dina tassar!
Petu räckte fram händerna.
De voro tomma.
-- Nog skall jag lära dig! hotade modren och gick och tittade bak knuten.
Men inte heller der fann hon brödet.
-- Men Ville då?
Petu pekade med fingret mot vedlidret, och qvinnorna gingo båda dit.
De sågo omkring sig der inne, men upptäckte ingenting.
-- Ville! ropade modren.
Intet svar hördes.
Men nu, då ögonen hunnit vänja sig vid skymningen, fingo de sigte på gossen i en vrå.
Grälande klef modren öfver vedklabbarne fram till honom.
-- Jaså, du svarar inte, din kanalje, fast man ropar!
Ville hade munnen full.
I handen hade han ännu ett stycke inkrom af färskt bröd.
-- Der ha vi det nu! sade Tiina Katri.
Modren tog från gossen hans byte och slog honom med fingret.
-- Hvarifrån har du fått det?
Var det Petu, som gaf? Gråt inte, utan säg nu snällt, när mamma frågar.
Säg, mitt barn.
Var det Petu, som gaf?
-- Petu gaf, hy-yy!
-- Hvart lade Petu resten?
-- Dit, hy-yy!
Han visade med fingret på en kullstjelpt så och började gråta ännu värre, när han tänkte på brödet, som modren behöll i sin hand.
Under sån anträffades brödet.
Men endast skalet var qvar; hela inkromet var bortgräfdt.
-- Låt vara, sade hon; inte blir jag ju fattigare af det der!
-- Nog skall jag godtgöra för det här, så snart som jag bara får börja baka, sade Mari efter henne.
-- När må den dagen skall komma? mumlade Tiina Katri, i det hon steg öfver vedlidrets tröskel ut på gården.
Mari hörde inte riktigt, hvad hon sade, men gissade ändå ungefär, hvad det var.
Det syntes nog af Tiina Katris gång och hela sätt, att denna ej var vid godt lynne.
Det kändes bittert för modren.
Af Tiina Katri hade hon många gånger fått hjelp i sin nöd.
Nu skulle det helt visst vara slut dermed.
Hon tog brödskalet under armen, ryckte en qvist från sopqvasten och grep
Ville vid handen.
Gossen gret fortfarande; han var rädd, att han skulle få smaka af riset.
-- Vill du vara tyst! sade modren och förde honom in.
Petu satt på golfvet vid spisen och lutade sig med ryggen mot väggen.
Han såg genast riset i modrens hand och började gråta.
Modren kom med allvarlig uppsyn rakt fram till honom.
Det hjelpte inte, att han sparkade, vred sig, kastade sig rak lång ned och skrek af full hals.
Ännu hade modren så mycket krafter, att hon helt behändigt vände honom på magen, lyfte upp klädningsfållen och basade honom på bara hullet.
-- Go'a mamma, låt vara, låt vara! skyndade sig Hellu att bedja.
Men lilla Anni vaknade plötsligt, och Hellu fick fullt upp att göra.
Hon måste vagga med båda händerna och sjunga lika högt, som Petu tjöt.
Lilla Anni lugnade sig så småningom för att höra på de andras röster, då hon ej lyckades göra sin egen gällande.
Men hon somnade ej mer, utan vände ständigt på hufvudet, qvidde och såg oroligt omkring sig.
Modren tog henne i sin famn och gaf henne bröstet.
Riset var i väggspringan.
Modrens blickar föllo först på det, och flyttade sig sedan till gossarne, hvilka åter stillsamt sutto vid spisen, och slutligen på den lilla stackaren på hennes arm.
Der stannade de.
Hvad skulle blifva desse olyckliges lott i lifvet?
Kanske skulle hon ännu få se dem som fångar och i jern.
Bittra tårar flöto i strömmar ned och droppade på lilla Anni.
Hon knöt åter näfven åt Petu och sade:
-- Kom i håg, kom i håg!
Om du ännu en gång går och rör vid någonting, som tillhör andra, så slår jag dig förderfvad.
Petu sneglade rädd upp till riset och vände sedan ansigtet mot modren.
Med stora ögon väntade han för att se, om faran redan i detta nu hotade, eller om han skulle få blifva i fred tills vidare.
Modren påminte sig brödskalet och stack en stor bit deraf i handen på Hellu.
Sjelf förmådde hon ej äta deraf, men Hellu tuggade och åt med stort välbehag.
-- Det här är riktigt godt, mamma, sade hon.
De hade en lång tid lefvat på hoptigda brödkanter och kalla potäter.
Derför smakade det nu så godt.
Modren gaf henne ännu en bit till och bad ställa resten i skåpet för fadrens räkning.
Dörren öppnades, men in steg Heikura, gårdens egare.
Hon anade något ondt.
-- God morgon! sade Heikura.
-- God morgon! svarade Mari.
-- Är inte Holpainen hemma heller?
Men om ni vill sitta ner, så kommer han kanske snart.
Heikura satte sig på en stol vid bordet och rökte sin pipa.
Efter en stund sade han åter:
-- Det kan vara lika så godt, om jag talar med er.
Vi skulle nemligen nu måsta komma på det klara med den der hyran.
Nu är snart andra månaden slut, och jag har ännu inte fått en penni för den förra.
-- Det har ni inte.
-- Ser ni, hvar och en behöfver sitt.
-- Om vi helst skulle komma fram till sommarn, suckade Mari.
-- Jag kan inte vänta så länge, det är en omöjlig sak.
Om jag inte får betaldt för förra månaden, måste jag taga i med stränghet.
Här hjelper ingenting annat.
-- Gode Gud ändå!
Hvart skola vi stackare taga vägen, med de här små barnen ännu till omkring oss?
Ha förbarmande åtminstone med dem, goda husbonde!
Hellu hade lagt bort sin brödbit och följde uppmärksamt med samtalet.
Man såg på hennes ansigte, att hon fullständigt förstod, hvad det hade att betyda.
Men gossarne lekte med hvarandra i sin vrå och visste ej af något bekymmer.
Heikura drog några rökar.
-- Visst är det ledsamt, började han åter, men hvad kan man göra till det?
Det är som jag redan sade: hvar och en behöfver sitt.
Mari gret.
-- Har Holpainen ännu inte fått arbete någonstans?
-- Besynnerligt!
Visst är det nu dåliga tider, men alltid borde man kunna få sig någon förtjenst, om man blott har litet bestyrsamhet.
-- Den stackars karlen är alldeles bortkommen af bekymmer, och han är, sant nog, inte heller eljes just företagsam af naturen.
-- Ja, inte vill jag klandra honom.
Jag vet nog, att den fattige har svårt att lefva äfven under bättre tider, dess mer under sådana här.
-- Om ni skulle vilja taga den der sängen och dynan, som ligger der under täcket, för sista månadens hyra.
Heikura rökte sin pipa och betraktade sängen.
-- Jag skall öfverlägga med min hustru först.
Nog skulle jag hellre hafva velat få pengar, men som det tycks vara mycket svårt för er, så måste man väl nöja sig också med de der.
Han gick in till sig, men efter en stund kom han tillbaka med en annan karl för att föra bort sängen.
Platsen vid väggen blef tom; hela rummet föreföll ödsligt.
Der fans inga andra möbel, än en stol, bordet och vaggan.
Gossarne flyttade sig från spiselvrån till stället, der sängen hade stått; de hade nu fått en ny och rymligare lekplats.
Mari drog med qvasten spindelväfvarne från väggen, samlade skohasorna, som förvarats under sängen, tillhopa i en vrå och hviskade sedan åt Hellu:
-- Vagga nu barnet väl, att det inte vaknar.
Jag går nu och hör efter, om man inte redan kan börja få arbete från fruntimmersföreningen.
-- Blir mamma länge borta?
-- Bara en helt liten stund.
Hellu satte sig på sin förra plats och modren begaf sig ut i staden.
Det blef en sådan tomhet och hjelplöshet i rummet, så snart hon hade stängt dörren efter sig.
Hellu vaggade med båda händerna, för att vaggan skulle få en jemn rörelse.
Och oafvändt såg hon på Annis ansigte, färdig att genast börja sjunga, om hon det minsta öppnade på ögonlocken.
Gossarne voro någorlunda tysta.
Hon hade lång väg, ty de bodde långt borta i utkanten af staden.
Hon förmådde ej tänka något, och hon hade inte mer ens den minsta gnista af hopp.
Hennes krafter voro svaga.
Nu först kom hon att tänka på, att hon borde hafva ätit en bit bröd, innan hon gick ut.
Hela natten hade hon vakat och barnet hade dessutom allt emellan sugit det tomma bröstet, mera af oro än af hunger.
Derför var hon också nu så kraftlös, att hon knapt ville hållas uppe.
Slutligen hann hon ändå fram till kamrerns gård.
På den ut till gatan nående stentrappan var det beqvämt att sitta och hvila.
Just här hade hon förr som ung tjenat i många Herrans år.
Då var hon frisk och rask, och färdig till hvad slags arbete som helst.
Hon tog i som en karl och tröttnade ej midt i arbetet.
Sorger och bekymmer, de många barnsängarna och lifvets tunga börda hade brutit hennes kropp.
Kamrerskan skulle nog gerna hafva hållit henne qvar och försökte på allt sätt motarbeta hennes giftermål.
Men ingenting kunde hjelpa, gifta sig måste hon.
Helt säkert var det så utsedt åt henne.
Och menniskan måste ju vara nöjd med sin lott, huru hård den också kunde vara.
Dörren öppnades och ut steg först en ung fröken och strax efter henne en reslig, vacker herre.
Mari kände fröken.
Det var Helena, kamrerns yngsta dotter, som hon hade skött som liten och efter hvilken hennes Hellu hade fått sitt namn.
Herrn deremot var alldeles obekant för henne.
De stannade ett ögonblick framför trappan och talade med hvarandra, men på svenska, så att Mari ej förstod något.
Helena drog på sig handskarne och kastade en lång blick åt sidan på henne.
Hon kände ej igen henne och helsade ej; vände sig bort och fortsatte sitt samtal med den främmande herrn.
Hvem skulle förr en gång hafva trott, att lilla Helena på det sättet skulle gå förbi henne.
Hur goda vänner de voro då!
Hon satt i hennes famn, höll sin arm kring hennes hals och berättade sagor och försäkrade alltid, att hon ej höll af någon menniska så mycket, som af sin egen, kära Mari.
Der såg man det nu; hon kände henne inte ens mer.
Men sådan var verldens gång, och hon kunde ej förebrå Helena derför.
Många tjenare hade varit i gården, kunde hon komma ihåg dem alla!
Hur nätt hon gick der vid herrns sida!
-- Gode Gud, välsigne lilla Helena, suckade Mari för sig sjelf; en Herrens engel är hon ännu, som förr då hon var barn...
Hon kände ej mer igen henne; men var det då under?
År hade gått, sedan hon sist hade sett henne, och helt säkert var hon grufligt förändrad.
Hunger och brist lemna nog sina spår i ansigtet.
Visst var hon ännu trött, men hon kunde ju ej heller ständigt bli sittande der på trappan.
Och fötterna rörde sig ju ändå, när de väl kommo i gång...
I öfre våningen af ett gammalt, gulmåladt trähus bodde hon, den gamla välvilliga enkefrun, alla fattigas vän och tillflykt.
Till henne gick man alltid först i nödens stund, och sällan återvände man derifrån utan tröst.
Åtminstone fick man ett godt råd och ett kärleksfullt ord, om också ingenting annat.
Dit stälde Mari äfven nu sina steg, ty fru
Hiller visste vanligtvis bäst göra reda för fruntimmersföreningens åtgärder.
Hon var hemma.
Rummet var prydligt och rent; en glad förnöjsamhet lyste emot en från hvarje vrå.
En kanariefogel qvittrade i sin bur vid fönstret; en hvitbrokig, fet katt låg och sträckte sig i sängen.
Frun såg vänligt på henne, helsade goddag och frågade, hvad det hördes.
Mari utlade för henne sitt ärende, berättade om alla sina bekymmer och sin nöd.
Hon talade om allt, såsom ett barn talar till sin mor eller en vän till sin vän.
Hennes ord kommo från hjertat och till hjertat gingo de äfven.
Frun hörde på henne med deltagande godhet, men först i nästa vecka sade hon att arbete skulle lemnas ut.
-- Nog är också det välkommet, sade Mari; inte skulle jag väl hinna med mer heller, nu när Anni är sjuk.
En ofantlig mängd fattiga hade anmält sig; fruntimmersföreningens tillgångar voro jemförelsevis små.
Derför var det nödvändigt att uppdraga en gräns och gifva arbete endast åt dem, hvilka hade det största behofvet af hjelp och hvilka hade de talrikaste familjerna, flere barn hemma, mannen död eller sjuk, o. s. v.
Distriktsfruntimren skulle gå hem till alla för att sjelfva undersöka förhållandena och de skulle ge en lapp åt dem, hvilka främst borde hjelpas.
Frun lofvade tala godt för Mari och uppge hennes namn, så att de skulle veta att komma hem till henne.
Hur godt kändes det ej nu i Maris hjerta, då hon gick derifrån!
När hon steg ned för trappan, bad hon andäktigt Gud välsigna alla goda menniskor, men isynnerhet henne, som bodde der i den enkla vindskammaren och obemärkt för verldens ögon tillbragte sitt lif i en sjelfuppoffrande kärleks värf.
Här skulle hon ej få sin lön, men på andra sidan grafven skulle Gud nog komma ihåg henne; det var Mari alldeles viss på.
Hon hade kommit till en hvit hörngård, der det fans en mjölhandel.
Hon stannade.
Hon kom att tänka på Tiina Katris limpa.
Om de der i boden skulle ge åt henne mjöl på kredit, så skulle hon genast kunna ge igen den.
Skulle hon våga gå och försöka?
Snart skulle hon betala det sedan, när hon fick börja förtjena med handarbete.
De hade suttit ett år i samma klass i folkskolan, kanske skulle hon nu också af den orsaken hjelpa henne.
Mari blef stående på afstånd och väntade.
Hanna talade glädtigt med kunderna, mätte ut, gaf pengar tillbaka och gaf åt en och annan en konfekt eller en sockerbit på köpet.
När boden slutligen blef tom, fick Mari tillfälle att framställa sitt ärende.
Det var onödigt besvär.
-- Kära Mari, nog skulle jag gerna ge, men ser du, jag vågar inte, sade Hanna.
Begär af frun, kanske ger hon lof, nog skall jag mäta ut sedan och skrifva upp i boken.
-- Jag känner inte ens riktigt er fru, sade Mari.
-- Hon är en fet, stor menniska.
-- Och skulle man kunna få tala med henne?
Bara hon inte tar illa upp?
-- Hvad än!
Gå bara rakt in, till höger från porten och sedan första dörrn.
Mari gick.
Hon kom in på gården; såg trappan, uppför hvilken hon skulle gå, och dörrn och fönstren.
Hjertat började bulta och fötterna ville inte gå framåt.
Hon torkade sorgfälligt sina fötter på granriset framför trappan, steg långsamt uppför och gick in.
Hon kom i ett slags farstu, med hvit gångmatta på golfvet.
Åter måste hon stanna en stund; hon var så rädd, att hon knapt vågade andas, och darrade som af frossa.
Hvarje åder bultade som med tusen hamrar.
Hon försökte tänka efter, men fick inte tag i någon början.
Ångestsvetten trängde fram på hennes panna.
In måste hon gå i alla fall, det måtte då aflöpa huru som helst.
Farstun hade två dörrar.
På vinst och förlust gick hon fram till den ena, tog i låset och öppnade, mycket sakta och varsamt.
Hon kom in i ett rum, der det fans ett piano, ett bord vid fönstret och stolar.
På ömsesidor om dörren hängde öfverplagg på väggarne.
Hon hvarken hörde eller såg någon menniska.
De främmande sakerna omkring henne gjorde henne rädd, de liksom hotade henne och det kändes, som om hela rummet med stränghet hade bedt henne gå bort.
Hon ämnade också redan draga sig tillbaka, men märkte i det samma i andra ändan af rummet en dörr, som stod på glänt.
Hon hostade...
Mjuka steg hördes; på tröskeln visade sig en svartklädd fru, stor och fet.
Mari började.
Hon visste inte riktigt, hvad hon sade, men frun tycktes ändå förstå hennes afsigt, eftersom hon kom närmare och började betrakta henne med granskande blickar från hjessan till hälen.
Mari försökte ännu framstamma, att hon nog skulle betala och att frun ingalunda behöfde tvifla derpå.
Och af dem kunde frun hafva fått en annan öfvertygelse om betalningen, ty hennes ansigte mulnade.
Med fast, afgörande röst sade hon:
-- Jag kan inte ge.
För närvarande vill hvarannan menniska köpa på skuld, varorna spridas rundt kring verlden och inga pengar komma in, med hvilka jag skall betala dem.
På det sättet råkar man sjelf i förlägenhet.
-- Nog skulle jag alldeles säkert betala frun.
Inte skulle jag väl kommit och begärt ens, om jag inte hade varit säker derpå.
-- Kanske nog att ni skulle göra det.
Men jag känner er inte och jag har så ofta blifvit bedragen, att jag småningom lärt mig att tvifla.
Dessutom -- frun rätade upp sig och tog ett par steg tillbaka mot dörren liksom till tecken, att hon ville göra slut på samtalet -- dessutom ger jag inte gerna åt någon på skuld en så kurant vara, som mjölet är.
När vinsten är ytterst liten, så lönar det sig inte att sälja annat än mot kontanta pengar.
Hvarför skulle hon alls försöka?
Det var bara att onödigt förlora sin tid; Anni gret kanske redan der hemma.
Men i porten mötte hon en mager och eländig qvinna, som bar tvenne barn på armen, under det tvenne andra sprungo bredvid henne.
Barnen, som hon hade i famnen, kinkade och vredo sig; de stackrarne hade illa och svårt att vara.
Mari tyckte det var synd med den stackars qvinnan, hvilken tydligen ansträngde sina sista krafter.
-- Hur orkar ni bära de båda barnen, är det inte alltför besvärligt? frågade hon.
-- Hvad skall man göra, då man måste.
Inte hjelper här någonting, fast man skulle digna på fläcken, svarade qvinnan.
-- Låt det större barnet gå.
-- Den stackarn är felaktig, så att han inte kan gå bara helt litet i sender.
-- Åhhå, nå så kom hit då, så skall jag bära.
-- Dit till biskopens ämnar jag gå.
-- Jag skall följa er dit.
Det blir visst litet krok, och jag borde också redan gå hem, men jag skall komma i alla fall.
-- Tack så mycket.
Det käns riktigt lätt nu.
-- Hvarifrån är ni hemma?
-- Från Karttula socken.
-- Lefver er man?
-- Jo; men hans fot har varit sjuk i fem år.
Och inte lär den mer bli bra, som den redan är alldeles skrumpen och förtorkad ända till knäet.
Hon torkade ansigtet med halsdukssnibben.
-- Får ni inte hjelp af kommunen?
-- Två kappar spanmål ge de i veckan åt min man till brödföda, men ingenting åt mig eller barnen.
Men Gud välsigne, när man inte får arbete, fast man skulle be på sina knän.
Inte har jag i förtid vandrat ut på tiggeri; jag försökte hellre lida och blifva på ett ställe, i vår ria der i skogen.
Och jag lade mig och barnen alla qvällar att sofva med en ständig hunger.
Men när döden redan var nära att komma, så måste man slutligen lemna sitt bo.
Barnet på hennes arm blef oroligt.
Qvinnan stannade, lät det få bröstet i mun och vandrade sedan åter framåt i Maris sällskap.
De större barnen, en gosse och en flicka, båda klädda i ytterst trasiga kläder, hade sprungit ett stycke förut.
-- Underbart, att ni inte skall lyda.
Hvad skall jag göra, om ni gå vilse eller bli öfverkörda.
Stanna nu nära mig.
Håll fast i min kjol, Sere!
-- Också jag har sett bättre dagar.
Förr, när min man fick tre och till och med fyra mark om dagen, så dugde det äta och skaffa sig kläder.
Men af dem ha nu de sista trasorna blifvit sålda och förvandlade till föda under sista vintern.
Hvad det må ha varit för en fru der vid stranden, som gaf det här täcket kring barnet.
Det fins ännu också goda menniskor här i verlden.
Gud gifve dem blott krafter att samla mera, så att de ha att ge också åt andra, och inte åt mig allena.
-- Blef er man ensam der i rian?
-- Alldeles ensam; det är just det, som mest bekymrar mig.
Från benet rinner sådant vatten, att det luktar som gift; hvem skulle då taga honom i sitt hus.
Jag försökte be än den ena, än den andra dit till kamrat åt honom, men jag fick inte någon.
-- Här är det nu, som biskopen bor.
Mari stälde gossen ned på marken.
-- Du orkar väl redan gå in på gården, sade hon.
-- Tusen tack för ert besvär.
-- Holpainen heter jag.
-- Jaså, Holpainen.
-- Förtjenar inte.
De skildes.
Ju närmare hon kom, dess mer beklämdt blef hennes bröst.
Skulle hon förmå åter igen gå och se allt detta -- elände, sjukdom, nakenhet och brist.
Det var som om någon makt skulle drifvit henne att hellre fly långt bort.
Men de stackars barnen!
Hvad skulle förestå dem?
Hellu skötte der troget om Anni; hon skulle ju vara ett riktigt vilddjur, om hon hade hjerta att lemna dem.
Mari fortsatte sin väg ända fram, och kände ej ens mer sin hunger och trötthet.
Redan på afstånd såg hon Petu stå i porten och vänta på henne och hon anade deraf, att allt nu ej var, som det borde.
Gossen darrade af köld i sin tunna klädning.
Han var barhufvad och med nakna ben; på fötterna hade han ett par gamla kängor.
Mari försökte skynda och vinkade med handen åt Petu att gå in; men gossen stod qvar.
-- Anni dör! ropade han.
-- Gud välsigne!
Modren ryckte gossen med sig och sprang in.
Der greto båda, Hellu och Anni, Hellu derför, att hon inte fick Anni att sluta upp att gråta.
Länge hade det stackars barnet redan skrikit, det hördes på rösten, som nu endast var ett sakta hväsande.
Modren tog henne i sin famn.
Hon var igen feberhet, som om natten; munnen riktigt brände bröstet.
Men hon hade gråtit sig trött och ögonen slöto sig genast.
Hon lade barnet från sin famn ner i vaggan, bad Hellu åter vagga och gick att söka åt sig en bit mat från bordsskåpet.
Der fans ingenting annat än några kalla potäter och Tiina Katris brödskal.