Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit och Kronan skadeslös, samt den föreburna omständighet, att hämtningen skulle hafva skett i förtid, tydligen vederlädes, dels af sjelfva beslutet den 2 December 1854, hvari tryckfrihetsmålet utstäldes till den 9 Januari 1855, eller, i händelse Munck af Rosenschöld dessförinnan kunde forslas till Lund, den dag, som i sådant fall blefve af Rådstufvurätten bestämd, dels ock derigenom att, sedan Munck af Rosenschöld den 23 December 1854 med fångtrarsport till Lund ankommit, målet samma dag företagits af Rådstufvurätten till ytterligare handläggning, ansågs hvad Munck af Rosenschöld sålunda till beifran anmält, ej vara förtjent af vidare uppmärksamhet.
Deremot hade Advokatfiskals-Embetet funnit det förhållande anmärkningsvärd!, att oaktadt Munck af Rosenschöld sådant bestridt, Rådstufvurätten beslutat den 23 December 1854, dels att det af Rosenschöld under den 3 November föregående året inlemnade konvolut, som innefattat namnsedel, skulle öppnas, dels ock, sedan detta skett, skilt Skantz från målet och förklarat Rosenschöld skyldig att stå förlättare-ansvar, allt på sådana skäl, hvilka härofvan äro omförmälda.
Advokatfiskals-Embetet hade nemligen funnit beslutet, att den ifrågavarande förseglade handlingen skulle öppnas, innebära en kränkning, ett förnärmande utaf Munck af Rosenscbölds rätt, enär handlingen var hans egendom, af honom sjelf inlemnad för att freda sig sjelf från ansvar, derest detta möjligen kunde ifrågaställas; hvaremot den af honom i nämnda ändamål företedda handling nu blef af Rådstufvurätten, med förbiseende af en laga rättegångsordning, begagnad såsom bevisande emot Munck af Ro - 28 senschöld och för Skantz, ehuru derigenom ingalunda kunde styrkas, att Skantz tili åtatalade uppsatsen ej var den verklige författaren.
Skantz hade således icke bordt, på satt som skett, från målet skiljas, helst han, innan Munck af Rosenschöld ännu afgifvit hufvudsaklig!; genmäle, erkänt sig vara artikelns författare, och sedermera, oaktadt tillfälle dertill lemnats, ej förmått styrka, att han till det gjorda erkännandet blifvit af Rosenschöld lockad och förledd.
Advokatfiskals-Embetet erinrar vidare, huruledes Skantz’s skiljande från målet och förklarandet, att Munck af Rosenschöld skulle stå författare-ansvar, haft till påföljd, att sedan, under åtalets fortgång, den utsedda Juryn med Ja besvarat domstolens fråga, huruvida åtalade skriften vore brottslig, Rosenschöld dömts, genom Rådstufvnrättens utslag den 31 Januari 1855, att, för de i skriften begagnade smädeliga yttranden mot ännu lefvande inedlemmar af det regerande Österrikiska Kejserliga Huset, undergå sex månaders fästning, samt utgifva stadgade särskilda ersättningsbelopp, hvarefter Munck af Rosenschöld, hvilken, jemlikt Rådstufvnrättens föreskrift, skulle, så snart ske kunde, träda i häkte, jemväl blifvit genom Ofvertdåthållare-Em betets i Stockholm försorg, den 6 Februari 1855 i fängelse insatt och der qvarhålien intilldess han, i följd af Kongl.
Hofrättens skrifvelse, på fri fot försattes; samt att Munck af Rosenschöld i och för detta samma åtal en gång förut måst undergå lika behandling förmedelst häktande, i thy att, sedan Rådstufvurätten, genom klandrade beslutet den 18 Augusti 1853, underkänt
Skantz såsom författare till den åtalade skriften, och ålagt Rosenschöld att för densamma stå författare-ansvar, samt, i ytterligare beslut den 9 Juni 1854, med afseende å vederbörande Jurys afgifna utlåtande och målets urbota beskaffenhet, förordnat, att Rosenschöld skulle häktas och inför Rådstufvurätten inställas den 27 i sistnämnda månad, Rosenschöld, som i anledning deraf genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Malmöhus
Län föranstaltande fängslades, blifvit af Rådstufvurätten genom utslag samma dag dömd, att, lör de i åtalade skrilten fällda smädeliga yttranden, strafiäs med fängelse å fästning i sex månader och utgifva bestämda ersättningssummor, samt derjemte förpassad till Länshäktet i Malmö, hvarest han i förvar hållits, till dess Kongl.
Hofrätten i skrifvelse den 26 Juli 1854 förordnade om hans lösgifvande på enahanda vilkor som förut är antydt.
Men ehuru Munck af Rosenschöld sålunda blifvit af Rådstufvurätten i Lund, uti för handen varande fall, två gånger sakfälld för brott emot tryckfriheten, innefattade likväl detta sakfällande i och för sig endast en tillämpning af Rådstufvurättens under den 18 Augusti 1853 och den 23 December 1854 gifna beslut, hvarigenom lagstridigt stadgats, att Munck af Rosenschöld skulle vidkännas författare-ansvarighet för den åtalade artikeln, hvadan ock de
Domstolsledamöter, som till nyssnämnda särskilda beslut bidragit, borde tillräknas påföljden af ansvar och ersättningsskyldighet för det Munck af Rosenschöld under en tid af mera än två månader, till betungande för Statsverket och lidande för honom sjelf, måst i fängelse hållas; och med understödjande fördenskull af Rosenschölds uti omförmälda delar förda klagan, anhöll Advokatfiskals-Embetet, att Kongl.
Hofrätten ville öfver de framställda anmärkningarne af så väl de tre Ledamöter, hvilka fattat beslutet den 18 Augusti 1853, som af de tre andra, hvilka såsom domare deltagit i beslutet den 23 December 1854 infordra förklaringar.
Uti deras i följd häraf afgifna förklaringar, hafva Rådstufvurättens särskilde Ordförande och Ledamöter, i den mån de uti det ena eller andra af de klandrade besluten deltagit, dels flere gemensamt och dels särskildt hvar för sig, ibland annat yttrat: att utslagen den 23 Maj och 18 Augusti 1853, fastän den såsom brottslig åtalade gerningen ännu ej genom deni blifvit bedömd, icke desto mindre, för så vidt det väckta åtalet angick Rosenschöld, vörö af hufvudsaklig beskaffenhet, då genom dem i allt fall bestämdes, huruvida Rosenschöld skulle stå författare-ansvar eller icke, hvilket vore detsamma, som om han skulle vara fri eller icke fri från åtalet; 29 att, beträffande Rådstufvurättens beslut sistnämnde dag angående Skantz, förklaranderne höllö före, att sedan uti tryckfrihetsmål en såsom namnsedel till
Rätten ingifven handling ej blifvit godkänd och boktryckaren i följd deraf vore skyldig att stå lörfattare-ansvar, kunde, med antagande af den grundsats, att lagstiftaren ej velat tillåta en anklagad och ef ter lag ansvar underkastad person att sätta annan i sitt ställe, icke någon annan på sig öfverflytta boktryckarens ansvarsskyldighet än den, sorn skulle varit ansvarig, derest den ogiltiga namnsedeln blifvit godkänd; och att i följd deraf, om Skantz’s uppgift, att han vore den åtalade skriftens författare, skolat medföra åsyftad verkan och lända Munck af Rosenschöld till befrielse, Skantz bort hafva gjort åtminstone sannolikt om ej fullt antagligt, att den af Munck af Rosenschöld först inlemnade namnsedeln innehållit Skantz’s namn, hvilket lätteligen kunnat ske endast genom namnsedelns öppnande, i läll sådant blifvit af Skantz och Rosenschöld gemensamt påvrkadt.
Nu skedde detta icke, och den utveckling saken sedermera vunnit, syntes forklaranderne nogsamt ådagalägga, att ett vida större felsteg, än det Justitie-Ombuds mannen trott sig hafva upptäckt, skulle af Rådstugurätten varit begånget genom att hafva följt den efteråt Ipmnade anvisningen att taga Skantz som författare till den åtalade skriften.
Rådstufvurättens klandrade beslut ägde sitt stöd uti den allmänna och äfven riktiga rättsgrundsats, att, om ock en person å sig bekänner brott, han likväl, derest sådana omständigheter förekomma, som ådagalägga, alt brottet icke kan vara af honom begånget, ej får i följd af egen bekännelse sakfällas; att efter den tillämpning för öfrigt, Justitie-Omhudsmannen synts vilja göra af gällande Tryckfrihetsförordning, det skulle stå boktryckaren öppet, att, sedan en namnsedel blifvit förkastad, icke blott framhafva en person, hvem det vara månde, lockad eller legd, såsom författare, ulan ock att, om äfven detta försök misslyckades, vidare under rättegångens lopp och så länge laga kraftvunnet utslag emot honom icke tillkommit, leda ifrån sig ansvaret genom begagnande af en namnsedel, den han väl bort i rättegångens början förete, men hvars senare framlemnande dock icke vore förbjudet, enär någon påföljd af dröjsmålet ej funnes stadgad, hvilka lagskipningsgrunder forklaranderne likväl trodde icke böra för giltiga antagas; att stadgandet i i § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen, angående skyldighet för boktryckare att, vid rättegångens början, författarens namnsedel til!
Domstolen ingifva, eller i annat läll stå författare-ansvar, så vida icke författaren sig hos Domaren sjelfmant tillkänn agåfve, bordo enligt förklarandernes mening så tolkas, att, sedan boktryckaren företett namnsedel och denne blifvit pröfvad, vare sig att den blifvit godkänd eller underkänd, samt boktryckaren i sednare fallet förpligtats att ingå i svaromål, rättegången så långt framskridit, att någon ytterligare namnsedel eller anmälan af författare icke kunde i samma mål med laga verkan ifrågakomma; att, bland de llere ganska väsendtliga olikheter i process-ordningen, som förefunnos emellan tryckfrihetsmål och brottmål i allmänhet, vid detta tillfälle borde ihågkommas, hurusom i hvarje tryckfrihetsmål icke kunde finnas mera än en tilltalad, att Svaranden i slikt mål eller »rätta parten», såsom i 1 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen sägs, ovilkorligen borde och måste vid rättegångens början vara eller blifva känd; och att i följd deraf domstolen icke finge eller kunde, såsom i vanliga brottmål, till den slutliga pröfningen uppskjuta att bestämma, hvilken, bland flere personer, vore den ansvarsskyldige; samt att den, enligt Rådstufvurättens beslut den 23 December 1854 öppnade, såsom namnsedel till Rätten ingifna handling ej kunde, på sätt Advokatfiskalen förmenat, anses för Munck af Rosensehölds egendom, enär han i sådant fall skulle varit berättigad att, utan ansvar, sjelf bryta förseglingen å densamma, hvilket likväl Tryckfrihetsförordningen förbjöde; att, följaktligen, sedan Skantz påyrkat handlingens öppnande, Rådstugurätten, enär handlingens egenskap af namnsedel blifvit underkänd och dess öppnande cj kundo medföra olägenhet för annan person, hvars namn möjligen i handlingen funnes, skulle förfarit olagligt och i strid 4 30 med gällande ^rättegångsordning, i fall Rådstufvu-Rätten undanhållit
Skantz en af honom sålunda åberopad och i Rådstufvu-Rättens värjo befintlig upplysning, samt att, ehuru Munck af Rosenschöld bestridt handlingens öppnande, Rådstufvu-Rätten likväl, med antagande att Munck af Rosenschöld i målet redligt förfarit, skäligen bort och kunnat jemväl antaga, att uti handlingen funnes Skantz’s namnsedel, samt att handlingens öppnande således skulle lända Munck af Rosenschöld till fördel.
Särskildt hade en ledamot, som deltagit i Rådstufvu-Rättens beslut den 18 Augusti 1853, förklarat, dels att han ingalunda inlåtit sig i pröfning af den fråga, huruvida Skantz ägde större elier mindre skicklighet för det arbete, han uppgifvit sij hafva uti förevarande fall verkställt, och att någon sådan pröfning, efter hvad beslutets ord visade, icke heller blifvit lagd till grund för samma beslut, dels ock, att han icke kunde godkänna Advokatfiskals-Embetets slutledning, att Rosenschölds fällande till ansvar i och för sig innefattade allenast en tillämpning af nyssnämnda deri 18 Augusti 1853 fattade beslut, enär de. som deruti deltagit, icke ens anat, hvad i målet vidare kunde komma att ske, än mindre vållat, att så skulle förfaras, som sedermera inträffat.
Munck af Rosenschöld, åt hvilken härefter lemnats tillfälle att sig i målet yttra, har dervid endast anfört, att Tryckfrihetsförordningen och gällande lagar, jemförda med domarenas åtgärder i trvcklrihetssaken, innefattade ojäfaktiga bevis på de förseelser, desse sednare begått; hvarföre Rosenschöld yrkade tillämpning af 1 kap. 12 §.
Rättegångs-Balken, och att de för sina förbrytelser måtte mista domareembetet, samt kännas skyldige att, hvem som bäst gälda gitte, ersätta Rosenschöld för lidande, kostnader och förluster med Två Tusen Riksdaler Banco.
Uti slutligt memorial, afgifvet den 28 December 1858, har Advokatfiskals-Embetet ytterligare anfört, bland annat: att det gjorda försöket att lossa sambandet emellan RådstufvuRättens klandrade beslut den 18 Augusti 1853 och de sedermera med Munck af Rosenschöld såsom den ansvarige författaren, i stället för med Skantz, vidtagna åtgärder väl icke kunde lyckas, så vida ej den åsigten gjorde sig gällande, att fastän Rådstufvu-Rätten nyssberörde dag förklarat Munck af Rosenschöld skyldig genmäla stämningspåståendena, samt tillämpat detta beslut uti sednare beslutet den 10 nästpåföljande November, Rådsufvu-Rätten likväl sedermera under de förhållanden, som varit för hand, kunnat såsom författare antaga Skantz eller någon annan; att det af Rådstufvu-Rätten till stöd för beslutet den 23 December 1854 anförda skäl, att Munck af Rosenschöld icke vederlagt den uppgift, Skantz framstält och gjort sannolik, nemligen att häri ej förr, än efter det den åtalade skriften redan blifvit tryckt och spridd, varit i någon beröring med Munck af Rosenschöld, utan sedermera låtit sig af denne förledas att öfvertaga författareansvaret, utvisade förvillelse i begreppet, angående hvilkendera af de bägge tilltalade bevisningsskyldigheten ålegat.
När Skantz, sedan hans erkännande att vara författare icke blifvit antaget såsom tillfyllestgörande, och han återkallat samma erkännande, derefter fått sig förunnadt tillfälle att styrka, det han blifvit till erkännandet lockad eller förledd, hade det för Rådstufvu-Rätten bort vara uppenbart, att ifall Skantz icke förmådde åstadkomma laglig bevisning derom, erkännandet mäste stå fast, och att det icke var Munck af Rosenschöld, som hade förbindelse att vederlägga, hvad Skantzsålunda föreburit; samt att, efter det Rådstufvu-Rätten förklarat den sednast ingifna handlingen, hvilken skulle innehålla namnsedel, icke kunna sådan egenskap tilläggas, densamma otvifvelaktigt bort, så snart Munck af Rosenschöld det begärde, till honom återställas.
Namnsedels framlemnande vore det medel, Tryckfrihetsförordningen tillerkände Boktryckare för att undgå författare-ansvar, hvarföre det ock vore tili honom namnsedel skulle aflemnas och af honom den skulle förvaras.
Af Boktryckarens godtycke berodde det derefter, huruvida han, vid uppkommande åtal, ville till domstolen ingifva den honom tillställda namnsedel eller heldre behålla den och sjelf ikläda sig författare-ansvar jemte öfriga påföljder.
Då Rosenschöld den 23 December 1854 bestred, att ifrågavarande handling skulle öppnas, och påstod, att densamma måtte till honom återställas, 31 var det, efter Advokatfiskals-Embetets omdöme, Rosenscfiölds lagliga rätt att återfå liandlingon ouppbruten, heldst som, då handlingen icke finge betraktas såsom namnsedel, den väl icke heller kunde anses upplysa, hvilken person borde såsom författare anses.
På grund af hvad sålunda i målet förekommit, har Advokalfiskals-Embetet, hemställande till Kongl. Hof-Rättens pröfning den åsigt, Justitie-Ombudsmannen anfört till stöd för anmärkningen, att Rådstufvu-Rätten förfarit olagligt, då den, genom beslutet den 10 November 1853, förklarat något afseende icke kunna tilläggas den handling, Munck af Rosenschöld såsom namnsedel sist ingi fv i t, och under tillkännagifva nde, att förre Ordinarie Borgmästaren, som deltagit uti några af de klandrade besluten, sedermera aflidit, framställt slutliga ansvarspåståenden och hufvudsakligen yrkat, att, med tillämpning af l Kap. 12 §.
Rättegångs-Balken jemte grunderna för samma lagrum, Rådstufvu-Rättens Ledamöter måtte, i den mån de uti besluten deltagit, dömas för oriktig lagskipning och lagstridiga domslut att böta allt efter felaktigheternas särskilda beskaffenhet; hvarjemte Advokatfiskals-Embetet, med förklarande, att Munck af Rosenschöld sjelf ådragit sig hämtnings-påföljderna genom sin tredska att åtlyda domstolens förelägganden under rättegången, för öfrigt i så måtto biträdt Rosenscfiölds framställda anspråk på godtgörelse för det honom obehörigen tillskyndade lidande, att AdvokatJliskals-Embetct, då Rosenschöld icke sjelf uppgifvit någon grund för beräkning af det uppenbarligen för högt upptagna ersättningsbeloppet, hemställt, att Kongl. Hof-Rätten måtte efter eget ompröfvande detsamma bestämma; äfvensom Advokatfiskals-Embetet ifrågasatt, om icke
Statsverket borde hållas skadeslöst lör utgifterna till följd af Rosenskölds häktande, sedan han blifvit sakfäld.
Dessutom bade Advokatfiskals-Embetet yrkat en månads suspension från lön och tjenst å en af domstolens ledamöter, som i egenskap af Ordförande deltagit i flera af de klandrade besluten, så vida denne varit ordinarie ledamot, då samma beslut fattades; men det upplystes sedermera, att så icke varit förhållandet.
Förklaringar öfver omförmälda slutpåståenden hafva blifvit infordrade och till Kongl. Hof-Rätten inkommit under Februari månad 1859, samt hufvudsakligen innehållit åberopande af hvad lörklaranderne redan förut anfört jemte yrkande att varda från åtalet i allo frikände.
Kongl. Hof-Rättens Utslag i anledning af detta åtal meddelades den 11 Juni 1860, och deruti yttrades, — jemte det att åtalet emot förre ordinarie Borgmästaren ansågs förfallet, sedan han med döden afgått — att, hvad angick de såsom oriktiga anmärkta åtgärderna, att hänvisa Rosenschöld att särskildt besvära sig öfver besluten af den 23l
Maj och 18 Augusti 1853, Kongl. Hof-Rätten, enär Tryckfrihetsförordningen icke innehölle, att talan emot Underrätts under rättegången meddelade beslut, såsom de ifrågavarande, finge i Hof-Rätt särskildt fullföljas, samt uti tryckfrihetsmål allmänna Lagens rättegångsordning i de fall, för hvilka nyss åberopade förordning icke innefattade särskilda stadganden, mäste lända till efterrättelse och, enligt 16 kapitlet 4 §.
Rättegångs-Balken, talan emot Underrätts beslut, sådana som de ifrågakomna, först i sammanhang med hufvudsaken kunde fullföljas; men deremot ej visadt blifvit, att genom de af Rådstufvu-Rätten sålunda meddelade besvärshänvisningar någon skada uppkommit, funne Rådstufvu-Rätten väl hafva i anförda måtto orätt förfarit; men något ansvar derför ansåg Kongl. Hof-Rätten ej böra ådömas; äfvensom, vidkommande beslutet den 10 November 1853, att något afseende icke kunde tilläggas den utaf Munck af Rosenschöld under den 3 förutgångne November ingifna förseglade handling, såsom namnsedel, enär, jemlikt 1 §. 8 mom. i Tryckfrihetsförordningen, Boktryckare, som genom företeende af namnsedel vill freda sig från skyldigheten att stå författare-ansvar, bör namnsedel vid rättegångens början uppte, men nyssnämnda handling först sedan tryckfrihetsmåtet flere månader varit vid Rådstufvu-Rätten anhänggigt, och således efter det rättigheten för Munck af Rosenschöld att åberopa namnsedel blifvit försutten, till Rådstufvu-Rätten inlemnats, Kongl.
Hof-Rätten pröfvade rättvist frikänna de ledamöter, hvilka i detta beslut deltagit, från allt ansvar för hvad dem i berörde hänseende till last fördes; — att, beträffande framstälda ansvars-och ersättningspåståendena för beslutet den 18 Augusti 185?, så emedan nyssnämnda lagrum vidare stadgade 32 att boktryckare, som ej i behörig ordning iiii domstol inlemnat författarens namnsedel, skulle författare-ansvar stånda, så framt icke författaren sig hos domaren sjelfmant tillkännagåfve, men Tryckfrihetsförordningen deremot icke innehölle något stadgande, som kunde föranleda dertill, att, sedan ett dylikt tillkännagifvande ägt rum, dess riktighet borde genom lörebragt bevisning styrkas; ty och som Skantz, på sätt ofvanberördt blifvit, innan ännu Munck af Rosenschöld uti tryckfrihetsmålet afgifvit hufvudsaklig! svaromål, anmält sig vara författare till den åtalade skriften, samt vid sådant förhållande Rådstufvu-Rätten lagligen bort, utan att inlåta sig i bedömande, huruvida Skantz verkligen författat åtalade skriften, med bifall till Munck af Rosenschöids derom framstälda yrkande, skilja denne från målet och i stället Skanlz såsom författare i målet höra och lagligen behandla, fann Kongl. Ilof-Rätten RådstufvuRätten böra såsom lagskipningslel tillräkna», att hafva genom åtalade beslutet inlåtit sig i sådant bedömande; hvadan och då detta förfarande ledt" derhän att, sedan Rådstufvu-Rätten ansett Skantz icke hafva styrkt eller gjort sannolikt, att han vore den åtalade skriftens författare och den utsedde juryn dömt skriften brottslig, efter de af Åklagaren åberopade lagens rum, Rådstufvu-Rätten ej mindre genom beslut den 9 Juni 1854, med afseende å målets urbota beskaffenhet, förordna! om Munck af Rosenschöids häktande, än äfven, efter det Munck af Rosenschöld, i anledning deraf, den 20 i denna månad blifvit i häkte inmanad, genom utslag den 27 i nyssnämnde månad, dömt Munck af Rosenschöld att lör öfverträdelse af Tryckfrihetsförordningen, förutom annan påföljd, hållas till fängelse å fästning i sex månader, samt derjemte förpassat honom till Länshäktet i Malmö, hvarest han hållits i förvar till dess Kongl. Hof-Rätten förordnat om hans Ingifvande, Kongl. Hof-Rätten pröfvade rättvist, jemlikt grunderna lör t kap. 12 § Rättegångs-Balken, döma Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter, som till beslutet den 18 Augusti 1853 bidragit, att, för hvad dem sålunda till last kommit, böta, Ordföranden femtio
Rdr och hvardera af de två ledamöterne tjugufem Rdr Riksmynt till treskiftes emellan kronan, Advokatfiskals-Embetetoch staden Lund, dock så attden andel af nämnda stads lott i dessa sakören, hvilken eljest tillkommit stadens Borgmästare och Råd, skulle tillfalla Malmöhus Läns lazarett, hvarjemte desakfälde förpligtades att gemensamt, eilerden som gälda gitte, ersätta Munck af Rosenschöld för det honom, i följd af nyssberörde beslut, obehörigen tillskyndade lidande med skäligen ansedde Etthundrafemtio Riksdaler nämnda mynt, samt derjemte godtgöra Statsverket, hvad till Munck af Rosenschöids förplägning under fängelsetiden åtgått, enligt vederbörandes derom afgifvande räkningar; — att, hvad derefter beträffade åtalet i hvad det rörde Rådstufvu-Rättens omförmälda den 23 December 1854 gifna särskilda beslut, så enär Munck af Rosenschöld bestridt, att den af honom den 3 November 1‘853, såsom namnsedel företedda handling, hvilken, sedan den af Rådstufvu-Rätten, genom dess beslut den 10 i samma månad, lemnats utan afseende, kommit att i Rättens vård förblifva, finge, på sätt Skantz sedermera yrkat, vid Rådstufvu-Rätten öppnas, men Rådstufvu-Rätten sådant oaktadt funnit skäligt öppna den förseglade handlingen, som i följd deraf blifvit bruten, samt Rådstufvu-Rättens berörda åtgärd uppenbarligen vore oförenlig med de föreskrifter, Tryckfrihetsförordningen innehölle till förebyggande af namnsedels brytande i oträngdt mål, Kongl. Hof-Rätten pröfvade rättvist förklara, att Rådstufvu-Rättens i beslutet deltagande Ordförande och Ledamöter i anförda måtto orätt förfarit; och emedan, efter det, på sätt ofvan blifvit omlörmäldt, Skantz återkallat sitt tillkännagifvande, det han vore den åtalade skriftens författare, och uppgifvit, att Munck af Rosenschöld medelst löfte om betalning förledt Skantz att åtaga sig författareskapet för nämnde skrift, samt Kongl. Hof-Rätten, med upphäfvande al Rådstufvu-Rättens merberörde utslag, den 27 Juni 1854, visat målet åter till RådstufvuRätten, på det att Skantz måtte blifva såsom författare i målet hörd, och komma i tillfälle att i bevis leda sin uppgift, det han i omförmälda hänseende blifvit af Munck af Rosenschöld lockad och förledd, Rådstufvu-Rätten, vid pröfning, huruvida Skantz, till följd af tillkannagifvandet, att han vore skriftens författare, borde såsom sådan anses och behandlas, endast haft att taga till grund den bevisning, Skantz enligt berättigandet i Kongl. Rof-Rättens 33 berörde utslag kunnat i anmärkta hänseendet förebringa; ty oell som deri af Skantz i tryckfrihetsmålet åberopade bevisning icke kunnat anses tillfyllestgörande för ådagaläggandet deraf,