Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bfhde i detta län den ena af den 11 Dec. 1851, och de båda öfriga af den 15 i samma månad; men svar härå icke följt, samt jag under den it och 15
Maj sisth år förgäfves anhållit om K.
Bfhdes förklaring (ifver orsaken till dröjsmålet; så har jag uppdragit åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt att lagligen tilltala K.
Bfhde för åsidosättande af dess tjenstpligt härutinnan; oell sedan sådant åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten utfördt, har utslag deröfver, efter det Landshöfdingen m. m. C. U. Nerman under tiden allidit, den 22 sisth April fallit, deruti Kongl. Hofrätten sig y ttrar, att emedan mina i fråga varande skrifvelser först den 1 Nov. sisth år, och således mer än tio månader efter det skrilvelserne måste antagas hafva kommit Iv.
Bfhde tillhanda, blifvit af Landshöfdingccmbetet besvarade, samt vederbörande Landssekreterare medgift it; att han i egenskap af expeditionshafvande varit till detta dröjsmål ensam vållande; alltså och då något afseende icke kunde fästas å de af Landssekreteraren för hans urskuldande uppgifna, till laga förfall icke hänförliga omständigheter; pröfvade Kongl. Hofrätten, likmätigt grunderna för 9 kaj). 5 § Utsökn.balken, rättvist enligt 1 kap. 12 § Rätteg.balken, döma Landssekreteraren att för den af honom sålunda ådagalagda försummelse vid embetets utöfning böta tjugufem ll:dr banko till treskiftes; och har ändring i detta utslag hos Kongl. Majit icke blifvit sökt.
Vid förvandling af dels ådömda böter för skogsåverkan 42 R:dr 32 sk. banko och dels vitesbot 20 R:dr samma mynt, hvartill en och samma person blifvit förpligtad, hade Kinnefjerdings Häradsrätt den 5 Febr. 1850 genom utslag,'som gått i fullbordan, förordnat, att den sakfiilide skulle för böterna undergå högsta,kroppsplikt med tjuguåtta dagars fängelse vid vatten odi bröd och derförutan, i stället' för vitesboten, tre veckors fängelse; och har jag för en sådan förvandling låtit anställa åtal emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande; hvarefter jag under den 27 sisth April erhållit Kongl. Göta Hofrätts utslag af innehåll, alt emedan JI punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 uttryckligen stadgade, att då den, som är förfallen till ensaks- eller vitesböter, tillika är för begånget brott dömd till högsta kroppsplikt eller häkte å Kronans fästning, nämnde böter, ehvad de äro större eller mindre, skola begripas under det svårare stralfct samt all vidare fråga om deras förvandling eller aftjenande med arbete förfalla; ty och då Häradsrättens nu i fråga varande beslut stöde i uppenbar strid med omförmälte stadgande, samt den sakfiilide till följd af nämnde beslut olagligen undergått tre veckors fängelse; pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rätt il. SI.
Ombud sm.
Emb.-Berältelse för år 1853. 3 vist döma tillförordnade
Domhafvanden att härför böta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under de tre veckorna med två R:dr i 1 sk. samt godtgöra honom . för hans lidande med tjugu
R:dr allt banko.
Varande underdåniga besvär öfver detta utslag icke anförda.
Ehuru Kämnersrätten i Calmar genom utslag den 5
Maj 1848 förklarat en person saker till ansvar för tjufnadsbrott, men förvisat honom, för vidare ransaknings undergående, till Ölands Södra Mots Häradsrätt; har likväl samma utslag jemte ransakningsnandlingarna först uti skrifvelse från K.
Bfhde i Calmar län och Öland den 13 påföljande Juli, och således ej inom föreskrifven tid, kommit Ordföranden i sistnämnde Rätt tillhanda; hvarföre jag funnit mig föranlåten att för försummelsen låta tilltala Kämnersrättens Ordförande; och efter utförande af detta åtal hos Kongl. Maj:ts och Rikets Göta Hofrätt, har dess utslag i målet fallit den 29 sisth.
April, af innehåll, att emedan Kämnersrättens
Ordförande uti afgifven förklaring vidgått anmärkta försummelsen och underkastat sig det å honom derför yrkade ansvar; ty och som i fråga varande ransakning och utslag, enligt Kongl.
Brefvet den 22 Maj 181 G, jemfördt med Kongl. Brefven den 18 November 1762 och den 15, April 1774, bordt inom fjorton dagar från utslagets meddelande, och således., redan den 19 Maj 1848, vara til! K. Bfhde i Calmar län och Öland eller Domhafvanden i Ölands Södra Mot allemnade, men samma handlingar ej förr än den 13:de påföljde (påföljande)' Juni, och således femtiofem dagar senare än vederbordt, till K.
Bfhde inkommit, alltså pröfvade Kongl. Hofrätten, med stöd af ofvan åberopade Kongl. Bref, rättvist döma Kämnersrättens
Ordförande att för hvardera af berörde femtiofem dagar böta en Riksdaler eller tillsammans femtiofem R:dr Kronans ensak, samt derjemte ersätta ej allenast Kongl. Maj:t och Kronan för den sakfälldes underhåll i Calmar länshäkte under denna tid, nied fem R:dr 28 sk. 8| rst., utan äfven den sak fällde för hans lidande med af honom i sådant afseende fordrade fem R:dr, allt banko, och dessutom godtgöra honom lösén för ett exemplar af Kongl.
Hofrättens utslag med derå tecknade belopp; och har detta utslag icke blifvit öfverklagadt.
Berättelsen för år 1851 upptager, redovisning för de af mig förordnade åtal emot K.
Bfhde i Gottlands län och Karantänsbefälhafvaren vid Slitö för olagliga, år 1850 företagna spärrningsåtgärder, i anledning af yppad Kolerafarsot hos en å lägenheten Lenna bosatt engelsk undersåte; och uti berättelsen för sistlidna år omförmälas de besvär, jag i underdånighet anfört öfver Kongl. Svea Hofrätts den 16 Juli 1852 gifna utslag uppå det mot K.
Bfhde anställda åtal.
De förut anförda, redan i förstnämnda berättelse tilikännagifna besvären öfver Rådsfufvurättens i Wisby utslag angående Karantänsbefälhafvaren, hafva samfäldt med de besvär, denne senare jemväl deröfver anfört, blifvit af Kongl. Hofrätten den 8 sisllidne Juni pröfvade; och inhämtas af Kongl. Hofrättens då gifna utslag, att sedan Rådst.räften genom öfverkiagade utslaget den 14 Januari 1852, dels i anledning af Karantänsbefälhafvarens invändning, att Just, Ombudsmannen, enligt den för honom utfärdade instruktion, icke skulle äga att emot svensk undersåte föra utländsk mans talan, och följaktligen icke heller skulle vara behörig att i fråga varande åtal anställa, förklarat berörde invändning icke förtjena afseende, dels ock i hufvudsaken sig utlåtit, att som Karantänsbefälhafvaren, om än antagas linge, att det af Herr Landshöfdingen af Dalström, i hans egenskap af högste Karantänsbefäihafvare i länet, uttalade gillande af Karantänsbefälhafvarens åtgöranden icke varit tillräckligt att från denne sistnämnde aflägsna ansvarspåföljden för hans åtalade handlingssätt, i allt läll icke kunde anses hafva i sina tillgöranden öfverskridit gränsen för de förfoganden, hvartill under omständigheter af så betänklig och oroväckande beskaffenhet, som utbrott af pestartad sjukdom, ej mindre den till sin kraft oförändrad qvarstående 27 § i Kongl. Ivarantänsförordningen den 7 Nov.
1806 vederbörande i allmänhet bemyndigade, än äfven 4 mom. af Kongl.
Karantänskomrnissionens kungörelse den 22 September 1834 berättigade hvarje mindre samhälle, samt derförutan de af Karantänsbe - — 19 — fälhafvaren vidtagne åtgärder blifvit af en stor del utaf just de personer, *) hvilka tillämpningen af sistnämnde lagstadgande närmast angått, med tacksamhet erkände; alltså och då vid det af Watterston (målsiigaren) jemväl medgifnä förhållande, att den sjukdom, hvaraf hans son aflidit, verkligen varit cholera morbus, Kar-aatänsbefälhafvaren för öfverklagade åtgärderna haft särskildt stöd uti så väl K.
Bfhdes den 3 Aug. 1848 utfärdade, i Rådst.rättens protokoll intagna Kungörelse, som ock uti 37 § i Kongl. Kungörelsen den 12 Nov. 1831 om hvad i hänseende till farsoten cholera iakttagas borde, förklarades, i förmågo af detta och ofvan åberopade lagrum, förutom hvilka något annat hvarken vore för i fråga varande fall lämpligt eller ens blifvit till stöd för åtalet åberopadt, Karantänsbefälhafvaren icke kunna till ansvar i målet fällas; hvarförutan Rådst.rätten ogillat dennes yrkande att, på grund af 7 § i förrberörde Instruktion, af mig undfå ersättning för sina i målethafda kostnader; så har Kongl.
Hofrätten, efter vederbörandes hörande öfver de ömsesidiga besvären, funnit i anledning af Karantänsbefälhafvarens klagan öfver beslutet rörande hans invändning mot .lust.Ombudsmannens behörighet att åtalet anställa, jemlikt 1 § i den för Just.Ombudsmannen utfärdade instruktion, ej skäl att i Rådst.- rättens beslut ändring göra; hvaremot beträffande Advokatfiskalens (å mina vägnar) förda talan, Kongl.
Hofrätten väl funne Karantänsbefälhafvaren icke, enligt gällande lagstadgande eller särskildt meddelad föreskrift, hafva varit berättigad att, på sätt sorn skett, vid i fråga komne tillfälle den 19 Augusti 1850, emot Watterstons vilja, med vakt omgifva det lius, han med familj bebodde, och sålunda hindra dem från gemenskap med andre; men med afseende å de omständigheter, hvarunder omförmälte åtgärd tillkommit, samt enär skada deraf ej kunde anses hafva inträffat, helst Watterston inför Rådst.rätten förklarat, att han i målet icke hade någon ansvars- eiler ersättningstalan emot Karantänsbefälhafvaren att framställa, ansåge Kongl. Hofrätten, lika med Rådst.rätten, särskildt ansvar derför icke kunna Karantänsbefälhafvaren ådömas; varande denne sistnämndes klagan öfver Rådst.rättens utslag i fråga om ersättning för hans kostnader i målet hos Rådst.rätten, äfvensom hans hos Kongl. Hofrätten väckta anspråk på godtgörelse för hans ytterligare utgifter genom målets fullföljd (fullföljande) utan afseende lemnade.
Detta utslag har icke blifvit öfverklagadt af den tilltalade; och äfven jag har trott mig kunna låta dervid bero, att ansvar ej är honom ådömdt, ehuru han förklaras icke hafva varit berättigad till den åtalade våldsamma åtgärden.
Jag har härvid ingalunda gjort afseende på de 39 socknemännens af Rådst.rätten åberopade förord; utan har det af mig afsedda mildringsskäl egentligen varit, att
Karantänsbefälhafvarens åtgärd så kort tid fortfor, innan den af Landshöfdingen gillades, och således för hans räkning fortsattes.
Till åtal inför Kongl. Svea Hofrätt har jag hänvisat ett af Rådstugurätten i Gefle den 12 Mars 1852 lättadt beslut, hvarigenom, uppå enskild mans påstående om ansvar å tvenne Polisbetjenter, för det de skulle å en krog hafva varit af starka drycker öfverlastade, Rådst.- rätten förklarat, att då, enligt 11 § i Kongl. Förordningen angående fylleri och dryckenskap den 113 Nov. 1841, endast Lands- och Stadsfiskaler samt Krono-, Stads- och Dolisbetjento äga att fylleriförseelser vederbörligen åtala, Rådst.rätten ansåge sig icke kunna, uppå enskilda angifvarens åkäran, berörde åtal till pröfning upptaga; och har jag i detta mål erhållit Kongl. Holrättens utslag den 9 sistlidne
Maj af innehåll, att Rådst.rätten rätteligen förfarit derutinnan, att den ansett angifvaren icke vara, såsom enskild person, behörig att åtalet vid domstolen utföra.
Jag har ej kunnat nöjas åt detta utslag, utan deröfver i underdånighet besvärat mig.
Jag har anmärkt, att jag ej fått betrakta frågan såsom likgiltig eller obetydlig, så vida deraf syntes bero, huruvida en allmänt åtal underkastad last, hvars förderflighet i så många afseenden allmänt erkännes och öfverklagas,\ ej skall kunna i annat fall träffas af lagligt åtal och bestraffning, än om Polismaktens tjenare finna sig dels befogade och dels hågade att den beifra. *) De 39, hvilkas meningsyttring anföres uti 1851 års berättelse sid. 83. — 20 — Desse betjente måste då komma i frestelse att från skonsamhet mot de felande hämta otillbörlig vinst; och anstötligheten af en sådan frestelse når siri höjd, om det fall inträffar, hvilket här varit i fråga, att just Polisbetjente äro de, som angifvas hafva gjort sig skyldiga till öfverträdelse och sjelfve såsom angifne vilja draga fördel af hindret för enskild angifvelses upptagande.
Jag har ej kunnat frångå min förut offenteligen yttrade öfvertygelse, att i brottmåls behandling efter svensk rättegångsordning domarens rätt och pligt icke inskränker säg till sakernes afgörande i det skick, parterne dem lemna, utan domaren åligger äfven att ransaka och hålla hand deröfver, att sanning utletas, så vidt ske kan, och rätt sker.
I mål, der talan icke är målsägaren ensam förbehållen och ej kan af honom efter behag nedläggas, vore det alldeles ändamålsvidrigt att i stället låta bero af allmän åklagares godtfinnande, att åtal sker eller ej; och om icke på detta sätt godtycket, lika mycket hos hvem, skall afgöra brottens beifran; så gifves viii ingen annan utväg, än att det måste ligga under domarens vårdnad, att hvarje brott och förseelse af den art, hvars åtalande lagen anser nödigt, ej varda lemnade utan laglig behandling, sedan de hos domaren blifvit anhängiggjorda, samt att den bevisning, som kan erbjudas, ej lemnäs obegagnad och laglig pröfning af målet icke uteblifver.
Och i öfverensstämmelse med denna grundsats för svenska rättegångssättet har jag fattat den föresatsen, att till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemna hvarje af min handläggning beroende mål, der samma grundsats icke blifvit följd, på det frågan om dess .giltighet må varda genom stadgad lagskipning afgjord.
(Se artikeln härom i sista herätt. sid. 14).
Afvikelsen i förevarande fall lärer väl icke kunna urskuldas dermed, att Kongl. Förordn. om fylleri och dryckenskap samt Krono-, Stads- och Polisbetjente att å fylleriförseelser hafva noggrann uppsigt och dem vederbörligen åtala, vid laga ansvar, om sådant åsidosattes.
Det är just detta stadgande, sorn bevisar, att fylleriet är allmänt åtal underkastadt; och skulle deraf äfven kunna slutas, att endast de uppräknade allmänna åklagare hafva talan emot fylleri; så vore det lika mycket skäl att från hvarje annan föreskrift om allmän åklagares skyldighet sluta, det ingen annan än han får göra brottmål anhängigt.
1 den åberopade § af 1841 års Kongl. Förordning är det en skyldighet, sorn blifvit de deri uppräknade allmänna åklagarna ålagd, och kan icke vara ett dem förunnadt privilegium att utkräfva eller efterskänka det å förseelsen stadgade ansvar.
Rådst.rättens beslut, hvilket af Hofrätten gillas genom förklarande, att ffådst.rätten rätteligen förfarit derutinnan, att den ansett ,den enskilda personen, såsom sådan, icke vara behörig att åtalet vid domstolen utföra, innehåller den tydning af ofta åberopade 11 §, att »endast.» (hvilket dock icke står i Förordningen) Fiskaler samt Krono- och dé ilere betjente skulle äga att fylleriförseelser åtala; och detta domskäl har uti ett till mig inkommit yttrande af Rådst.- rätten blifvit så förklaradt, som skulle den af Rådst.rätten antagna mening visa sig bekräftad deraf, att den i 1813 års Kongl. Förordnings 13 § en hvar medgifna rätt att fylleribrott angifva ej ens finnes upptagen uti den, efter dennas upphäfvande, nu gällande 1841 års nådiga Förordning.
Man bär således glömt den enklare förklaringsgrunden, att den en hvar obetagna rättigheten att angifva ej mer i detta, än alla andra ämnen, behöfde stadgas, utan förstods af sig, sjelf, när motsatsen icke var stadgad.
Hade meningen varit att borttaga' denna rättighet; så hade uteslutändet ej varit tillräckligt, utan motsatsen behöft uttryckligen stadgas; hvilket dock ej skett.
På dessa skäl, något ytterligare utförda, och med åberopande af hvad handlingarne för öfrigt innehöllo, bär jag i underdånighet yrkat bifall till mitt hos Hofrätten framställda ansvarspåstående; och förväntar jag deröfver nådigt Utslag.
Under min embetsresa år 1851 har jag i Westervik vid undersökning af der varande Rådstufvurätts och indragna Rämnersrätts arkrver dels funnit Rådst.rättens protokoll för år 1850 så vida i ofullständigt skick, att för flera af Rättens sammanträdesdagar protokollet cj varit afslutadt, för andra åter endast utgjorts af en och annan uppsatt paragraf, samt i öfrigt af blott memorial-anteckningar, äfvensom nummerföljd helt och hållet saknats i de häften, — 21 — som tillhört senare delen af året, dels hafva så väl ltådst.rättens som
Kämnersrättens arkifver icke befunnits så ordnade, att tillförlitlig kännedom af deras fullständighet kunnat inhämtas; och sedan jag i anledning häraf uppdragit åt A d v o k a tfi s k a I s e mb e t et i Kongl. Göta Hofrätt att för den häri .uppdagade försummelse tilltala vederbörande, samt yrka laga ansvar jemte föreläggande att utan vidare dröjsmål fullgöra de skyldigheter, sorn blifvit åsidosatta; så har Kongl. Hofrätten, på Advokatfiskalsembetets hemställan, till utrönande, huruvida de anmärkta bristerne blifvit afhulpne eller andra lörefunnes, förordna! arkifverries inventerande, hvarvid sig visat, att redan vid första i n v en t eri n gsti 11 f äl 1 e t den 24 Febr. 1852 Rådst.rättens protokoll för år 1850 varit fullständigt uppsatte och afslutade samt med ordentlig numerföljd för hela året försedde; att Rådst.rättens domböcker från och med år 1635 varit fullständiga och väl ordnade, ehuru från och med år 1842 ej inbundne; att af Kämnersrättens protokollsböcker från och med år 1737 till och med 1849 dessa för åren 1760 och 1777 saknats, för åren 1847 och 1849 ej varit underskrifna af Rättens Ordförande och Ledamöter och' för åren 1846 till och med 1849 varit oinbundna, ehuru eljest i fullständigt skick; att-protokollen öfver uppbuds- och lagfartsärenden samt intecknings- och förmyndaremål, likasom dupletter af ingifna bouppteckningar, befunnits i god ordning, samt att vid senare inVenteringstillfället den 21 sistl.
Februari Rådst.rättens domböcker till och med år 1850 och småprotokoll till och med 1851 varit inbundna, och Kämnersrättens domböcker för åren ,1847 och 1849 funnits underskrifne af Ordföranden, men ej af Ledamöterna, äfvensom samma Rätts protokoll för åren 1846 till och med 1849 varit inbundne.
Ofver detta förhållande har vederbörandes förklaring blifvit infordrad samt åtalet vidare inför Kongl. Hofrätten utfördt; hvarefter utslag fallit den 8 sistl.
Juli af innehåll, att Kongl. Hofrätten funnit anledning icke hafva förekommit, det
Kämnersrättens domböcker för åren 1760 och 1777 bortkommit genom någondera af förklarandernes vållande eller ens under deras tjenstetid; hvarföre förklaranderne ej heller kunde i denna del af åtalet något ansvar ådömas; men då, hvad anginge de af Advokatfiskal i öfrigt gjorda anmärkningar beträffande ofullständigheten i Rådst.rättens protokoll för år 1850 och oordningen i Rättens arkif, det enligt Kongl. Brefvet den 2
Maj 1766 egentligen ålegat Borgmästaren, sås,om Rådst.rättens ordförande, att tillse, det vid arbetet och sysslorna ordentligen tillgått, samt att följaktligen Öfver domböckernes och protokollernes förfärdigande hålla hand, i hvilket afseende den från Protokollsfprandens, Magistratssekreterarens sjukdom hämtade ursäkt destomindre vore antaglig, sorn samma sjukdom, enligt iäkarebetyget, inträffat först i slutet af Maj månad 1851, hvarförinnan 1850 års protokoll bordt hafva varit fullständigt uppsatte; alltså och med förklarande, att anmärkta försummelsen, hvarigenom någon part ej veterligen lidit skada, icke kunde för Rådmännen medföra ansvar, pröfvade Kongl. Hofrätten, i lormågo af grunderna i l kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Borgmästaren att för hans uraktlåtenhet härutinnan och såmedelst ådagalagda vårdslöshet i hvad Borgmästareembetet tillhörer, plikta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, dock så att Borgmästarens andel i stadens lott af nämnde böter tillfölle länslasarettet i Westervik; och komme, vid det upplysta förhållande, att
Kämnersrättens domböcker för åren 1847 och 1849 då mera blifvit behörigen underskrifna, Advökatfiskalens yrkande om särskildt föreläggande i denna del att förfalla.
För öfrigt är uti samma utslag äfven dömdt öfver det af mig till åtal emot Kämnersrättens Ordförande hänvista förhållande, att han obehörigen fördröjt aflemnande af Kämnersrättens ransakningshandlingar rörande tvenne häktade personer; och har Kongl. Hofrätten sig häröfver utlåtit, det Ordföranden gjort sig skyldig till ansvar för det han utan laga skäl i nära tre månader fördröjt att till Rådst.rätten insända ransakningen angående dessa personer; hvarföre ineranämnde Ordförande, hvilken i sammanhang härmed äfven varit för andra embetsfel tilltalad, med åberopande af grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömdes att i en bot plikta det belopp, som motsvarade den honom i egenskap af Rådman i Westervik anslagna lön under ett år till treskiftes, dock under iakttagande af samma föreskrift i afseende på hans egen lott i Stadens bötesandel, som angående de Borgmästaren ådömda böter blifvit stadgad, samt att derjemte godtgöra Stadens Sjumanskammare för de häktades underhåll i häktet, åttatiofem dagar längre än vederbordt, med fyratiosju It:dr 10 sk. 8 rst. oell dessa begge senares såmedelst orsakade förlängda lidande med fjorton R:dr 8 sk., allt banko, till hvardera.
I detta utslag har ändring hvarken å min eller de tilltalades sida blifvit sökt; men Westerviks Borgerskaps Äldste hafv.a anfört underdåniga besvär, som af nådig pröfning bero.
Enligt hvad i min sista berättelse omförmäles, hafva underdåniga besvär blifvit af Domhafvanden i Edsbergs och Lekebergs m. fl. härader anförda öfver Kongl. Svea Hofrätts den 13 Juli 1852 gifna utslag, hvarigenom honom ålades att öfver alla de i domsagans arkiver befintliga handlingar, som böra i häradskistan förvaras, upprätta samt hos K.
Bfhde förete förteckningar, samt bevis deröfver till Kongl. Hofrätten ingifva inom sex månader, allt vid vite af femtio daler silfvermynt, eller ock att, i händelse laga hinder derföre mött, sådant inom samma tid uppgifva och styrka; och har under den 11 sisth Augusti Kongl. Majits nådiga Utslag uppå dessa underdåniga besvär blifvit meddeladt, af innehåll, att Kongl. Majit funnit klaganden icke hafva anfört skäl,» som kunde verka ändring i Hofrättens utslag, varande klaganden ålagdt att, vid deruti stadgadt vite, inom sex månader efter det nådiga utslaget, fullgöra, hvad genom Hofrättens utslag blifvit honom förelagdt.
En häktad och för förfalskningsbrott tilltalad person, om hvilken Ivämnersrätten i Malmö den 31 Oktober 1849 afslutat ransakning och hänskjutit pröfningen af målet till Rådstugurätten, hade icke förr än den 15 Januari 1850 blifvit inför sistnämnde domstol inställd; och sedan jag, i anledning häraf, begiirt och erhållit Rådstufvurättens utlåtande, hvarigenom blifvit upplyst, det Kämnersrättens protokoll först den 31 December 1849 till Rådstugurätten inkommit; så har jag mot Kämnersrättens Ordförande, hvilken erkännt, att dröjsmålet bordt honom ensam i egenskap af Expeditionshafvande tillräknas, låtit för detta dröjsmål anställa åtal inför Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, som häröfver genom utslag den 22 Juni 1852 sig utlåtit, att som Kämnersrättens Ordförande medgifvit, att ifrågavarande ransakning varit afslutad den 31 Oktober 1849, men det dervid förda protokoll icke förr än den 31 påföljande
December blifvit till Rådstugurätten aflemnadt; alltså och då Kämnersyiittens
Ordförande lör detta sitt dröjsmål icke haft laglig ursäkt att förebära, pröfvade, med tillämpning af Kongl. Brefven den 18 Nov. 17(i'2 och den 15 April 1774, Kongl. Hofrätten rättvist att för berörde försummelse fälla honom att böta en R:dr banko för hvarje dag under tiden från och med den 8 November till och med den 31 December 1849, eller tillhopa femtiofyra R:dr likaledes banko; hvarjemte Ordföranden förpligtades att ersätta Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för den häktades fångförplägning under sagde tid med 5 R:dr
I I sk. 1 rst. banko; men enär denne sistnämnde afstått från anspråk på ansvar och ersättning för sitt lidande genom qvarhållandet i häkte, koinme frågan härom att förfalla.
Detta utslag, hvilket redan i sista årets embetsberättelse bordt upptagas, men genom tillfällig försummelse icke förr än i sisth September månad kommit mig tillhanda, har icke blifvit öfverklagadt.
Domhäfvanden i Marks härad hade uti ett den 22 Maj 1852 utgifvet betyg vidgått, att åtskilliga personer, hvilka under ransakning för stöld varit i häkte hållna, blifvit af Länsmannen i orten,, såsom tillsyningsman vid häradshäktet, efter
Domhafvandens derom gifna tillsägelse, ställde på fri fot, sedan de voro sakfällde för de dem tillvitade brott, men innan de undergått de för samma brott dem ådömda straff.