Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der lyser öfverhand fram ur de spitsa101 skägg:
I Tyskland hvart ett barn ännu hans loford stafvar,
Med vördnadsfullan mun, på sin fars stugu-vägg;
Ty, hvar hans fanor sig i fältet månde rota,
Der föllo fiender på flykten och till fota.
När honom många krig nu bragte många öden,
Men hvad han började, sågs efter önskan gå,
Föll Gustaf Adolf sjelf; dock segrade i döden:
Hans värja månde än de grymma sällar slå,
Som Guds hus’ rena ro tillfogade den nöden!
Der Gud är med, si! der kan ock den döde stå.
Ty qväder man ännu den store Kungens slagter,
Hur han ock efter död nedlagt så breda makter.
Kom, Polen! sjelf förtälj Carl Gustafs krigs-bedrifter;
De Danska Öjar ha ock honom ej förglömt.
Ja! alle Skalders qvad, och alle Lärdes skrifter,
De ha hans manlighet i sina böcker gömt.
Att han, liksom till lands, så sälla vapen skifter
På Bält, det hade Bält och is förr aldrig drömt;
Men si! de båda dock sig till hans tjenst infunno,
Då hans gevär der tätt i snälla eldar brunno.
Nu beskrifves den sistnämnde Hjeltens plötsliga död och Svenskarnes allmänna sorg deröfver.
Sedan heter det om den konungslige Sonen:
Den gyllne Gifmildhet, den perlekrönta Nåde;
Fru Tapperhet, beklädd med pansar och med stål;
Rättvisa, välväxt mö, samsyster med de både;
Gudsfruktan, hvit och skär, förutan vank och prål,
Soin, bittida och sent, med signadt råd och dåde
Intalte honom väg till ärans ändamål:
Si! dessa Möjor fem, med honungs-gullkrus fulle,
De kämpa’, hvem af dem sin Prins bäst fostra skulle.
Vår väntan månde oss i inga delar fela:
Såsnart gullkronan på Guds Smordas hår blef sänkt,
Begynte han, för allt, rättrådighet utdela,
Den Himlen honom fullt i tusend måtto skänkt.
Då månde hvar och en på glädtig harpa spela:
Och löje var med fred, och qvad med dans bemängdt.
Då såg man säkerhet på törnebuskar blomma;
Då såg man trätor fly, men blidögd sämja komma.
Vid ”gifmildheten” och ”rättrådigheten” torde dock de läsare icke varit få, som med bittert leende påminnt sig Reductions-väsendet.
– Nu skildras anstalterna till det plötsligt inbrytande Danska kriget; och, i anledning deraf, Carls säte i midten af sitt Östersjö-välde.
Synbart nog genomlyser den stolta känslan af detta väldes makt och utsigt till snar oinskränkt fullbordan.
”I stillan natt kom en enspännare, så flygtig som en vind”, med den underrättelse, att ”fienden har fallit in i Skåne”:
Men förr’n han uttalt allt, och lyktade att flåsa,
Lät ljudligt Konung Carl i fält-trumpeten blåsa.
Det är en liten ö, den Mälaren omfamnar
Med blankan sölfver-arm, då söta vattnet sitt
Han med den salta sjö, der så mångt segel hamnar
Och för båd’ storm och ström och sjövåg ligger fritt,
Hopblandar; den man nu, med Stockar pålad, namnar
En Holm’ och hufvudstad, som förr het’ Agnefit;
Då, när två fiskare till hvar sin koja rodde,
Der se’n i höga hus så mången Herre bodde.
Der står ett fagert slott, med rika vägge-bon’er:
Der står – ack nej! der stod102 – en gullrik byggnads
skatt,
Der Majestätet sjelf, med Carl, på gyllne throner
I sidan purpur-råck och herrlig ära satt;
Der kunde han – så högt uppreste sig Tre Kroner –
Se, höra och förstå, så dag som mörkan natt,
Allt, hvad som föreföll uti hans vida riken,
Från kallan Kemi mark, till varma Odens-viken.
Han kunde der också, fastmer än de i Sala103,
Der alla språk ä’ fal’, med nåderikt besked
De många sina män i svar och tal hugsvala:
Så Svensk, som Göte, Tysk, som Finn på östanhed;
Ja Lappar, Estar, och de Lettar, som plä mala
På tungan hand-qvarnsten, och sjunga bredeved,
Höll han, hvar i sitt mål, för sina drängar trogna;
Men Danska tungor höll han ännu intet mogna.
Det Guda-bo det vidunder ock hade,
Att alla de, som ä’ och kallas Svenska land,
Från Ladoga till Dyn’, från Dyna vest till Stade,
Så väl som allihop, som Norra Hafvets rand
Bebo, de hörde allt, hvad dem Kung Carl der sade:
Ty, när han ropte: ”Marsch!” var all den salta strand
I fulla segel; och allt redo upp i sadel,
Som svärd vid sida drog, af svenner och af adel.
Thalia ville mer, hur de trumpeter klingde,
Förtälja, som till tåg nu blåste fält-alarm,
Och hur mångt lustigt blod de blåa fanor svingde,
Och hur man blanka svärd drog ut med modig arm;
I det ett mäkta ljud af många klockor ringde,
Som riste styfva torn, och kläppen gjorde varm:
Jag frågad’, hvad det var?
Hon svarte:
Gud hugsvala!
Det är den jordefärd, hvarom jag först bör tala.
Klockringningen erinrar henne om det närmaste föremålet.
Hon berättar den bortgångne Konungens uppbyggliga afsked, och beskrifver hans nya vistelse-ort:
Högt öfver månans ring och middags-strålens näste,
Och än de andra fem villfarand’ stjernors rad,
Högt öfver alla de små natte-solars fäste,
Der står en herrlig borg, en mäkta präktig stad.
Tolf perle-portar, som ej nånsin blifva läste,
Stå öppna städs för dem, som denna boning glad
Få ärfva.
Men här finns i staden intet tempel:
Gud Sjelf är sinas der båd’ kyrka och exempel.
En blank demante-mur, som jaspis och rubiner,
Sapphirer och topas till all sin grundval har.
Kring detta stora slott med sådan prydning skiner,
Att solen mörknar mot den fägring, som så klar
Af Gud Sjelf lyser fram; dess gata är helt finer,
Af guld, hvars höga färg ej nånsin skifte tar.
Kort sagdt: en dylik stad har aldrig någons öga
Än sett; mans tankar ock ej nånsin gå så höga.
De englar, Herrans här, som honom städs bistogo,
Och förr om Kung och Thron och Krona höllo vård,
Hans sälla själ de nu på sina armar togo,
In i sin himlaborg, sin Kunga-Konungs gård:
Der alle helige sin bror till mötes drogo;
Och Gud ny krona der (dock ingaleds så hård,
Som den hos oss han bar) uppå hans hufvud satte;
För hvilkens åsyn sol och stjernorna bli matte.
Svithiod eller Svea, nu liknande ”en högt bedröfvad enka, klädd i sorgeflor och kolsvart boy’”, målas i sina vanliga drägter och sitt förriga lynne sålunda:
”Hon plägat ömsa förr, med tvenne helgdags-kläder:
Den ena är helt grön, af mjuka silket byggd;
Derpå, invirkade i gull, stå många städer,
Och kyrkor uti silf, och mången vacker bygd;
Högst på det blanka bräm kringspelar Nordanväder,
Bland berg och högväxt skog, af fruktbar art och dygd.
Men kanten ses omkring upphöjd, i blått, borderad
Med haf och tusen skepp, bland skär och klippor flera.
Der löpa jägare i häl på rår och hinder,
De branta klippor upp, utmed de höga trä;
Men strax der nedanför man släta ängar finner,
Och herden blås på horn, bredvid sitt spaka fä.
Snart ser man, här och der, hur en bergsgrufva brinner,
Och svarta smeder dra smält silfver under stä’;
På bäck, och sjö, och å, der fiskar simma, leka,
I lugna’n utmed vass, kan man med gamman peka.
I tätväxt nöteskog ses hjort och mången hara,
Som hundar, med full hals, fram ur de trånga snår
Utfösa; der står ställdt ett nät, en långsträckt snara,
Och utbredt manna-skall ger akt på björnens spår:
Men uppå hvarje gren en mångfald’ fjädrad skara
Inunder löfven ser på, hur den leken går;
De qvittra all’ ihop; mång präktigt målad fågel
Har der, i luftig ek, båd’ bo och bröd och sågel.
Den klädning är den hon plär alla somrar draga:
Den med finväfvet tyg af blommor fodrad var;
Men på sin väna hals hon en dyr rosen-kraga,
Med diamant, rubin och perlor hordad, bar.
Ja! likasom en brud, så snart hon vill sig laga
Till bröllopps, all sin skrud och prydning på sig tar:
Så var hon ock beklädd; men hennes hufvudbona,
Snarlik ett långväxt torn, var tredubbel gullkrona.
Det andra plagg och drägt, hvarmed sig herrligt sirar
Den Guda-Nymf, då hon den halm-beströdda Jul
Med mycken rolighet hemväntar (ty hon firar
Dess högtid under tak och fönsterfulla skjul),
Är snöhvit öfverallt.
Diana, som så plirar
Uti sin silfverduk, är dermot mörk och gul.
Men här finns ingen fläck: om ej, att fagra graner
Kring fållen sydda stå, som sammetsgröna faner.
Si! all den perlemjölk, som Phoebus sjelf tillreder,
Den alabaster, som man förr på Paros fann,
Den fina kammarduk, som Holland vidt utbreder,
Och ingen bomull mjuk härvid förliknas kan;
De hvita svanor, som hit våre-solen leder,
Det konst-bemängda gips, som reds i Välska land,
Ja, allt hvad namn af glans och blänka har, – sin krita
De mista, läggas de mot denna kjortel hvita.
Med hvad för ståt och prakt har förr man, många gånger,
Sett denna Nymfen gå i herrligt tidsfördrif?
Der hennes systrar snällt, till lek och ljufva sånger,
Framträdde uti dans, med väl-uppväxta lif!
. . . . . . . . . . . . . . . .
Men, med hvad nöje än, i höga loft och svalar,
Enhvar uppfann sin lek och älskogs-visa qvad,
Var, mellan Systrarna, hon lik de långa alar,
Som enar öfvergå med högt upphäfna blad;
Ja, som det spanska rör, som sig i hafvet balar,
All vass-sarf öfverser, och alla säfvars rad:
Så var hon hufvuds längd ock högre, än de alla:
Och när hon stod på språng, de all’ ihopa tralla’.
Närmare för egen räkning yttrar sig
Skaldens fosterlandskänsla i dessa stropher, af hvilka de två första äro lagda på läpparne af en i ”Nya Sverige” bosatt colonist:
Tänk på: jag minns ännu, – fast dessa cedrar löfvat
Sig nio gånger fem, se’n jag, helt flink på ben,
En yngling rask af år, mer lustig än bedröfvat,
Ifrån min faders tjäll drog ut, och här alltse’n
På främmand’ strand i kapp båd’ ondt och godt bepröfvat,
Gått vall med utländskt fä och plöjt så sällsam ren, –
Som vore det i går, hur mina landsmän tala
I Vermars bygd, och hur Vestgöta-tuppar gala.
Jag vet ej, hur mig är: när jag min tanka sänder
Långt öster öfver sjö, intill de Svenska skär,
En medfödd underkraft mitt sinne genast tänder,
Som i mig lefver städs; den åldren ej förtär,
Men mig med starkan drift till födsel-orten vänder!
Liksom en segel-nål, fastän mot ström och vä’r
Så högt i vildan våg den kloke Sjöman seglar,
Hon dock, af medfödd gunst, i Nordens punkt sig speglar:
Så är ock mig till mods, när jag min barndoms bygder
Betraktar.
Vermeland! du, alla länders pris!
Du äst uppfylld med lust, och alla ädla dygder;
Du äst, för alla land, ett jordiskt paradis.
Om man med bundnan syn, der min Fars gård står byggder,
Mig ledde, kände jag igen båd ugn och spis,
Båd kyrkor, berg och skog; men mest (hör, hvad jag
säger)
Gläds jag med dig, att du så mildan Konung äger.
Unns mig en gång ett rum i mina kända skogar, –
Se’n jag, en husvill lik, kringvankat många år, –
Der ingen landsväg finns ännu, och inga krogar,
Och intet Herre-hus på breda murar står,
Dit intet präktigt skepp med hårdan dön sig fogar:
Jag ville, liksom nu om Carl den Elftes bår,
Om Carl den Tolftes thron en sådan visa qväda,
Att man i tusend år skull’ tusend gång sig gläda.
Det är – man säge hvad man vill – en herrlig sak, en afundsvärd lycka, att känna sig tillhöra en i politisk betydelse stor nation.
Denna känsla behöfver ej med ord förkunna sig; hon yttrar sin närvaro, äfven såsom stillatigande, i en ädel värdighet, en lugn grandezza, en själsdaning, på samma gång högsinnadt mensklig och högsinnadt fosterländsk.
Hos goda engelska författare är hon öfverallt tillstädes.
Just denna sälla fullkänsla och värdiga sjelfkänsla möter oss äfven hos vissa svenska författare, dels från den tid, då jemväl Svenskarne voro en stor nation, dels från den, då de så nyss hade upphört vara det, att småaktighetens eller kälkborgeriets anda ännu ej hunnit taga öfverhand.
Läser man t. ex. de ypperliga Talen af Lagerlöf och Upmark (Rosenadler), så märker man snart, att tonen af majestas romana, långt från att vara en phraseologisk tillgjordhet, är hos dem ett sjelfnödvändigt och sjelfgifvet uttryck af likartad sinnes-lyftning.
Äfvenså förnimnas i Höpkens skrifter, i de bästa af Dalins, i de äldsta af den siste Gyllenborgs, ännu vingeslagen af den fordna svenska storheten, flyende, men icke bortflydd.
Bland modersmålets poeter har dock den egentliga carolinska tiden blott en att framvisa, hos hvilken, under en af mångahanda ofärdigheter besvärad gång och sång, det svenska östersjö-väldets medvetande utgör just sjelfva grundstämningen.
Denne ende är Dahlstjerna.
Samma stämning, som ej förmådde skydda honom från de löjligaste smaklösheter, gifver likväl icke otydligt tillkänna, huru nära detta välde var, att ur sitt sköte framföda en sina hjeltebragder motsvarande hjeltesång.
Ja: sjelfva den förbistring i hans språk, hvilken han sträfvar att med ett nog godtyckligt och hårdhändt envälde kufva, har någonting sinnebildligt.
Ty de tre elementer, som då inom svenska samhällslifvet voro i gäsande beredning att sammansmälta sig till ett ny-danadt folks-helt, uttrycka sig äfven här, – i en dylik gäsning af trenne idiomer: ett, som är det carolinskt hög-svenska; ett, som är det forn-nordiska och dialekt-svenska; ett slutligen, som är de tyska lydländernas.
Detta förhållande, visserligen märkbart äfven hos flere vitterhetsidkare från samma tid (och i någon mån hos alla), framträder dock hos Dahlstjerna mest påfallande.
Han behandlade svenska språket lika dictatoriskt, som Carl XI och Carl XII behandlade svenska riket.
Icke utan ett ganska blandadt intryck, på samma gång elegiskt och komiskt, kunna vi läsa den mot slutet af detta Drottqväde förekommande spådomen om Sveriges framtid under den nya Konungen.
Haus värf skulle bli, att åt ”all verlden skaffa frid”; under hans regering skulle alltså ”den fordna gyllne tid med blidan vår framgå”; hvadan ock Svea får höra sin nu instundande lycksalighet skildras i en liten herdedikt, så lyktande:
De många sälla år, som denne sälle Konung
Ditt land regera skall, skall allt ditt folk i ro,
Vid Jul och goda dar, i trygg och trefsam våning
Och sämjerikan frid, hvar i sin hydda bo;
De hårda ekar då sku svettas socker-honing,
Och bonde-barnen dra i kärret tyska sko.
Din örlogs-flotta skall för stilla ankar ligga;
Och ingen för din dörr skall höras mera tigga.
För dessa utsigter tycktes ock passa sig väl, att Guarinis ’Trogne Herde” blef, såsom det på titelbladet heter, ”från vidt-aflägsnan bygd framhafd, och alle vackre Svenske Vallbarn, som redlig älskog kär hafva, till välment efterdöme föreställd”.
Något besynnerligt tager Herden från Belriguardo sig ut i sitt svenska skick; men öfversättningen, omskönt oförmögen att besegra språkets motsträfvigheter, är ögonskenligt gjord con amore.
Det oaktadt synes vår skald – lik den tidens Svenskar i allmänhet – ingalunda haft något emot, eller blifvit illa vid, när fridslekarne helt plötsligt förbyttes till bardalekar.
Han gaf nu sina ny-italienska och nytyska förebilder på båten, och qvad, i gammaldags folksångs-art, om sin unge Hjeltekonungs första segerbragd.
Anträffad bland en mängd andra visor ”tryckta i år”, var ”Kämpe-Visan om Konungen och Herr Peder” en af min barndoms tidigaste vittra njutningar.
Man finner henne nu i Geijers och Afzelii samling.
Han borde författat flera qväden af samma slag: ty detta har, i sanning, en flägt af den äkta fornkämpa-diktens anda.
Sitt hufvudsakliga lyte, en viss half-parodisk kämpa-bålhet, har denna visa gemensamt med mången af de gamla, – ehuru visserligen ej af de äldsta.
Längre fram uppstämde han en sång, hvari han ville omfatta samtligheten af det nordiska Lejonhjertats bedrifter.
Han kallade den ”Hjelteqvad, uti enfaldig skaldeart, sammansatt öfver Carl XII:s margfallige dråpelige Segrar”.
Men den är oss, tyvärr! blott till namnet bekant.
Detta poem, tryckt 1706, är nämligen så sällsynt, att hvarken Lidén, eller Hammarsköld, eller Sondén, kunnat uppspåra det.
Hurudant det än föröfrigt må vara, så kan dock åtminstone antagas, att det är någonting i sin art högst märkvärdigt.
Han önskade, såsom vi hört, att få qväda om Carl den Tolfte en visa, hvaråt man ”i tusende år skulle gläda sig tusen gånger”.
Tilläfventyrs ansåg han detta sitt ”Hjelteqvad” för en sådan.
I den första upplagan af hans ”Kunga-Skald” finnas äfven bifogade ”fyra Kling-Rim, eller Sonetter, öfver Klagedags-texterna”; samt efter dem ännu fyra till, öfver fyra Söndags-Evangelier.
En af de förra slutar:
Så länge jorden står och aftonsolen faller,
Så länge svenska fjäll dem ropandom ge svar,
Skall Kung Carls äre-skald i verlden ej bli aller.
Såsom Carlarnes sångare må han deruti prisas lycklig, att han fick dö just 1709.
Hans dödsdag känna vi ej: men i alla fall lefde ännu Carl XII, och med honom hoppet om nya segrar.
Sin religiösa och politiska bekännelse har han afgifvit i dessa slutrader af en sonett, som afhandlar evangeliet om Skattpenningen:
Gif Gud ditt hjerta, gif Konungenom din tro;
Gif Gud din själ, och gif din Kung gods, lif och blod;
Gif Gud och Kung hvar sitt: si, så får Fanen inte!
Detta kan man kalla, att tänka och tala som en ”Carolin”.
Jag uppslår i detta ögonblick, med tvåfaldig rörelse, en liten ”blå bok”, kallad ”Valda Skrifter af Jacob Frese 104, samlade och ånyo utgifna af P. A. Sondén”.
Den lilla boken, i alla afseenden väl ombesörjd, förvarar de ömma ljuden af en luta, hvars ägare bortgick från jorden i sin ålders vår, sedan han tillbragt nästan all denna vår på sjuksängen eller i en långsam aftyning.
Utgifvaren åter, som, ungefär hundrade år efter Freses död, egnade honom denna välförtjenta minnesgärd, bortrycktes sjelf blott tio år sednare, – och föga längre framskriden i ålder, – från svenska kyrkan, från svenska vitterheten, från sina talrika vänner.
De ännu närmare band, genom hvilka han var med mitt hjerta förenad, böra ej afhandlas här.
Att de nämnas, torde dock ursäktas en öfverväldigande smärta.
Frese var skald, i ordets sannaste betydelse; väl icke en af högsta ordningen, men af den näst derintill; en sångare, på hvilken vi kunna lämpa Taciti bekanta utlåtelse: bonum facile crederes, magnum libenter.
Sondén har anmärkt, att bland våra poeter före Gustaf III:s tidehvarf knappast – med undantag af Stjernhjelm – finnes någon, med hvilken Frese ej uthärdar jemnförelse.
Måhända kunde tilläggas, att han godt uthärdar jemnförelse med Stjernhjelm sjelf.
Ty väl öfverträffa honom både Stjernhjelm och Dalin i tonarternas omfång och flerfald; men deremot öfverträffar han såväl dem, som alla de andra, i sina färre – om man så vill, inskränktare – toners innerlighet och rena behag.
Genom alla hans ”andelige och verldslige
Dikter” går en gemensam stämning af mild klagan, from försakelse, längtan från jorden, och likväl ett sinne, som älskade henne med en Höltys oskuldsfulla vemod och elegiska vår-kärlek.
I sina brud- och grafskrifter skattar han visserligen mer, än i de öfriga, till sin tids smak: men det är dock i dem alla någonting, hvarpå Frese igenkännes, äfven under hans svagare ögonblick; en större verklighet af känsla och mening, ett hjertligare uttryck af deltagande fröjd och smärta.
Hans erotiska och landtliga qväden intaga genom naturlighet, menlöshet, blomsterfägring; hans sinndikter, på vers och prosa, äro – till större delen – väl tänkta och väl sagda; och när han, än i psalmer, än i rimmade hexametrer, än i fosterländska glädje- och sorg-betygelser, lyfter sig till högtidligare tonföljder, sker det vanligtvis med framgång.
Mot språket och versen begår han sällan uraktlåtenheter.
I denna våldsamhet går han närmast intill, och jemnliknar ofta, den kort efter hans död uppträdande Dalin.
De stycken, som företrädesvis bekräfta detta omdöme och klarast afspegla hans sköna personlighet, har Sondén, med säker urskillning, utvalt och sammanställt.
Kanske hade ännu ett och annat kunnat upptagas.
I alla fall lönar det mödan, att med det Sondénska urvalet jemnföra den gamla qvart-upplaga, som Skalden sjelf ej långt före sin död utgaf.
Till omständigheter, som då göra hans bild fullt åskådlig, hör – bland annat – hans förhållande till sina föregångare.
Oväntadt kan ej förekomma oss, att Stjernhjelm, Columbus och Lagerlöf voro hans älsklingar; att han bildat månget af sina qväden omedelbart efter vissa af deras (såsom t. ex. efter Columbi ”Hvad är det åt, att jag mitt sinne qväljer”, och Lagerlöfs ”Ifrån den dag jag Elisandra”); att till och med ordliga hågkomster från dem, äfvensom någongång från Spegel, från Rudeen, ja Dahlstjerna, träffas och upprepas.
Att (som han sjelf kallar det) ”eftertota Lohensteins penna”, ansåg han dock vara att
uti de djupen ro,
Der vågor himlen hota;
och han vaktade sig visligen, att på dessa djup ro för långt ut från gröna stranden.
I sjelfva verket var Frese en återvänd – men fullkomligare – Columbus; hvilket ock hans samtiding, Lithou, i en latinsk bifalls-sång rätteligen utsagt.
Men, med sitt lena sinnelags mjukhet för alla lifliga intryck, försökte han äfven emellanåt, att stämma röst och strängspel till likhet med Runii, ja Lucidors; ehuru aldrig på blygsamhetens bekostnad, och föga på städningens.
Hans Lucidor-likaste stycke, en brudskrift kallad ”Oskyldigt Skämt”, motsvarar derföre samvetsgrannt sin titel; på hans anmälan, i första strophen, till bruden:
Jag ber, att dristigt skämta få,
Men allt med måttlighet ändå, –
kunde hon tryggt svara jakande.
Runii maner någongång lockade honom, vittnar t.ex. stycket ”om Joseph, som blef af Raggen rådd att gifta sig”.
Egentligen var dock skämtet icke hans sak; allraminst det öfverdådiga.
Frese var hemmastadd endast på allvarets område.
Han älskade betraktelsen; – likväl blott den, som utgår från en känslofull besinning.
Det metaphysiska tänkandet höll han för en onyttig hjernpina.
Att på Philosophiens väg finna ingången till det Innersta och uttrycket för det Högsta, var, enligt hans mening, en fåvitsk förhoppning.
Man kan sluta dertill endels från hela hans lynne, endels från denna hans såkallade ”öfverskrift” om Gud:
Bort vare det, långt bort, att du Guds varelse rena,
Det obegripliga Ljus och det Treeniga Ena,
Tänkte beteckna med ord, och i tal en Anda förklara!
Slut dig i tysthet och bön: bön skall dig i tysthet bevara.
Vast du med honom i råd, då morgonstjernona tändes?
Då det stormande haf vidt ut på rymdena sändes?
Vest du, hur vädret skops och hur sig skyarna vända?
När, hvar, hvarför och hur beslöt han verldenes ända?
Här förlore vi oss: här, här bli tankarna fjerran:
Säga, hvad Herran han är – det hörer allena till Herran.
I allmänhet får man icke hos Frese söka tankar, som hänföra genom storhet, djup, nyhet; icke dessa snillets ljungeldar, som förvåna genom sin styrka och prakt.
Hvad man träffar, är dock en syn, hade gudar och menniskor värdig: skådespelet af ett ynglingshjertas vackraste böjelser; än, i en oskyldig naturfröjd, sväfvande som bi kring blommor eller lärkor i luften, än, i en genom hårda pröfningar luttrad försakelse, uppsvingande sig på andaktens dufvovingar till Sångens eviga hem.
Med färre ord: han var en af de lycksalige, – äfven under alla lidanden lycksalige, – som äro skapade blott för att älska och älskas.
Också har han, med ett af de Stjernhjelmska efterljud, som ofta från hans lyra förnimmas, i stället för Helsan, som var den gamle mästarens ”allt”, prisat Kärleken såsom sitt:
Kärlek är allt: vårt allt är allsinte, när Kärlek är ute.
Hvadan ock det qväde, hvars slutvers vi härmed anfört, begynner med denna åkallan:
Kärlek! vördade dygd, som tid och evighet hinner,
Som både början och slut af allt det skapade vinner105!
Långt om Englarnes år du din upprinnelse räknar,
Och ditt oändliga mål ett ständigt blifva betecknar.
Hans lefnads-omständigheter kunna snart förtäljas: ty om dem veta vi ej mycket.
Icke ens årtalen af hans födelse och död; icke hvad fadern varit; icke, om benämningen Viburgensis, som i allmänhet häntyder på hans första hembygd, tillkännagifver, att han var en verklig
Finne, eller son af en i Finnland bosatt Svensk.
Att sjelfva staden
Viborg var hans födelseort, se vi af det ställe i hans Riddarhus-Tal på K. Carl XII:s Namnsdag 1715, der han, i en minnesgärd åt denna stad, säger det uttryckligen:
Du, andra städers pris, min barndoms första boning!
Skull’ jag förgäta dig, som mig i ljuset bragt?
Der jag i lindan låg, i Nöjets rika våning?
Ack nej! men af min mun må städse varda sagdt:
Att förr’n jag glömmer
Dig, så skall mig jorden gömma,
Och se’n skall askan min i mullen dig berömma.
Att han redan i sin barndom blifvit fader- och moderlös, underrättar oss denna bland hans ”Korta Sedeläror” förekommande suck: ”Mina Föräldrar!
O J, mina käraste Föräldrar!
Efter den Högste eder mig ifrånskilt i de spädare åren, måtte det nu honom icke obehagligt vara, om jag edert stoft vördar och välsignar”.
Af qvädet vid en hans broders bröllopp (1714) skönjer man, att denne, som hette Hans, var Handelsman i Stockholm; men att några syskon vistades qvar i det af Ryssen eröfrade Viborg, der de likväl skulle
På denna dagen, vid sitt ris,
Af glädje, på de fångnas vis,
Sin’ händer klappa samman.
Sjelf var han, såsom Privilegiet för hans Skrifter utvisar, Cancellist vid Inrikes Civil-Expeditionen.
År 1714 erhöll han ”Kongl.