Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle de fortsätta, åldras, dö — och ingenting annat komma?
Då sågo de klart i ögonen den nyktra sanningen af denna tillvaro i slitoch kraftförbrukning utan ära, utan skönhet, utan människor, som det lönade att taga upp en täflingskamp med.
Och dämonerna i deras bröst väcktes till lif.
Så aflöste hvarandra i dessa rörliga sinnen vågsvall efter vågsvall, men ett var säkert: deras sätt att vara, tänka och tala togo allt mer intryck af omgifningen.
Arbetande människor tänka och se rätt på sak, tala rätt på ämnet, och deras åthäfvor blifva som det faller sig ändamålsenligast.
Anna såg främlingen vid grinden blef han för henne som en gammal tanke, som hennes gamla jag.
För första gången mötte hon någon, som stod i samband med hennes fordna lif, och hon förstod med nervös känslighet, hur denne man skulle se, döma och känna.
Det lilla förmaket, hvilkens dörr ledde direkt ut i det fria, var möbleradt likt motsvarande rum i de andra små husen.
En plyschmöbel af billigt materiel men med prydligt snitt, och på hyllorna japanskt krimskrams under utspända pappersparasoll.
Endast fotografier och oinramade studier på väggarna skilde detta hem från de öfriga i raden.
Almroth hade sjunkit ned i en emmastol, medan han vårdslöst lekte med handskarna — en våg af svag parfym, världslighet, och säker elegans slog med honom in i det tarfliga huset.
Där Anna satt och gömde händerna bakom stolens armstöd, kände hon sig försagd — att taga det hela som en lek ville icke lyckas.
— Ja nu är det tio är sedan vi sågo hvarandra, började Almroth.
— Var det tio, var det inte nio, ja egentligen nio och ett halft, pratade hon på måfå.
— Det var 83 på hösten — mins ni inte det?
På Frida Eks bröllop.
— Ja — var det det — ja visst ja, lefver hon än ?
— Lefver?!
Hvarför skulle hon inte lefva?
— Åh jag vet icke, folk dör ju så mycket.
Hon skrattade, det hade hon icke menat något med.
— Visst lefver hon!
Har tre barn och —
— Åh tre barn — kära — nå men herr Almroth som är ända ut i Amerika — det är väl till utställningen?
— Ja, man skulle ju se det här underlandet, men jag får säga —
— Naturligtvis, afbröt Anna och kände med ens fastare mark under fötterna, — svenskarna förstå sig aldrig på Amerika, när de komma för sitt nöje, det är gammalt nytt, Amerika liknar inte Europa, och då är det sämre förstås.
— Just så, det är sämre på alla sätt, tycker jag.
— Det skall inte ses på det viset, det har just hvad vi sakna därhemma, hvad gör då, om det icke har vissa saker?
— Jag ser värkligen ingenting som Amerika skulle stå före uti.
— Därför att ni inga ögon har, ja, bet Anna af.
Herr Almroth bockade sig halft generad.
Icke hade han kommit hit för att käbbla om Amerikas värde.
En liten tystnad uppstod.
Nils därofvanpå tassa i strumplästen och satt i invärtes raseri öfver, att han icke kom ned.
— Ja, var god och fråga, fru Fredman, sade gästen slutligen småleende, — jag gissar det är tusen saker ni längtar få höra.
— Jag vet inte, hvad det skulle vara precis, hon drog på orden, det är så länge sedan — man kommer bort från — från landsmän —
— Ja, ni måtte vara ytterst ensam.
Att döma af — hela omgifningen, han gjorde en liten gest och en lätt grimas utåt, — kan fru Fredman just inte ha någon att tala med.
— Åh så fina, trefliga människor som här finnas, isynnerhet de infödda amerikanskorna vet ni, berättade hon ifrigt med ett öfverfullt hjärtas begär att få tala om sitt.
— Jaså, småskrattade Almroth fru Fredman tar det antagligen från intellektuel och artistisk synpunkt — studerar folklifvet.
Men det erbjuder ju rakt ingenting originelt här.
Under denna lätta, likgiltiga fras genomströmmades hon af mod och en varm hemkänsla, det gamla sjönk i bakgrunden, omgjutet af en blek, kall glans.
Hon såg målarens diskreta blickar halka öfver de kalkrappade väggarna, godtköpsprydnaderna, henne själf i den röda plyschstolen.
Där tog hon sig nog omaka ut.
Den, som arbetar, bör hålla sig till trästolar och simpla tyger.
Endast den, som icke arbetar, hör samman med bekvämlighet och mjuka resårer — sådant kallas stil.
Hon blossade — obarmhärtigt lyste solen in, obarmhärtigt blef för henne det gamla med sina ideal — hvem hade bedt honom komma och —
— Nå det är ju väl att fru Fredman trifs härute, slog Almroth om, tänker herrskapet inte på att resa tillbaka till Sverige?
— Nej, hvad i all världen skulle vi där att göra, man tjänar ju inte på någonting — här göra vi det bra sedan vi kommit oss för, i Östern tjänade vi nog mer, men här är billigare.
Utan intresse för det penningförvärfvande dagsläget i Amerika, frågade nu målaren af höflighet:
— Men har Nils värkligen öfvergifvit konsten?
— Ja, inte är det att stå efter härute, må ni tro, han målade litet taflor och sålde till agenter nere i Newyork, men det blef inte 15 dollars i veckan.
Hon tillade i ett plötsligt begär att slå ned det, som icke blifvit deras:
— Här är inte som hemma, att man betalar oförskämda pris för skräp, som vanliga målare peta ihop — man betalar icke mer för konst än för annat arbete — hvarför skulle man det?
Mycket sådant där dussinarbete, som hos er kallas för konst, använder man här till skyltar.
Detta var för starkt, och Almroth fann henne banal.
— Såå, med kylig sarkasm: skada att de icke ha något att visa på sina tafvelutställningar, jag tillstår, att jag inte så noga gifvit akt på skyltarna.
Innan han sagt ut, öppnades dörren, och herr Fredman fann för godt att presentera sig, iklädd krage och halsduk och med håret tätt klippt à la yankee.
Hans försök att spela öfverraskad misslyckades fullständigt.
— Åhå, mumlade han, mjuka tjänare, har du hittat hit?
Hur står det till hemma i Sverige?
Han slog sig ned bredvid Anna och tog okonstladt hennes hand.
Hård och grå var den liksom hans, deras ryggar lutade, deras gestalter voro vissna, men ögonen hade ett spändt, klarvaket uttryck.
De började likna hvarandra.
Almroth blef rörd.
I detta låg stämning.
Två stackars urspårade människoöden!
Blott de icke framträdde som förnöjda kälkborgare med pretention — i denna afskyvärda oskönhet.
En enkel koja med bjälkar i taket hade tagit sig bra mycket pittoreskare ut som ram.
Nils var fåordig och stram.
Anna nu skyndade ut i köket, kastade han upp fötterna på den stora kaminen, som stod blank och tung, och började med nervös ifver tugga tobak.
Almroth kände sig förlägen och sade i oviss ton:
— Jag störde dig väl inte?
— Nej vars, jag tog fritt i dag, jag arbetar på styck, det är trefligare, då är man friherre.
— Det är — ju — teckning för konstindustriela —
— Åhnej, jag är filare nu — här på Strettons järnbruk, sade Nils rodnande och pekade bort åt den flacka, soliga prärien.
— Såå — jaså, svalde målaren taktfullt ned sin ofantliga förvåning, — du har ändrat yrke, är det icke mycket tröttsamt för ovana personer?
— Förstås att börja med, men det är friskt — det konstindustriela subbet är inte stort bättre än konst, svårt att få något stadigt — nej för all del, vi ha mycket trefligt där nere hos Stretton, ett par hyggliga tyska pojkar på schappet, och Strettons betala reelt och ordentligt.
Almroth visste icke, hvad han skulle svara.
— Jaha — det var ju roligt — men du fortsätter att måla ser jag, räddade han sig, pekande på studierna.
— Ah, det är smörja, sade Nils besväradt.
— Du ser inte konst härute, antar jag.
— Jo bevars, — nu kom det öfverlägsen kläm i tonen — det är nog konst här, fast europeerna inte behaga se det, det växer upp talanger som svampar — när det börjar nå’nting här, så går det rasande kvickt — så om tio år kunna svenskarna börja imitera amerikanerna, se’n de tröttnat på att imitera fransmännen.
— Hm, sade Almroth blott.
Stackars karl!
Efter en stund:
Olyckan har gjort dig bitter, Fredman.
— Olyckan, parerade Nils med hög röst och kastade ned benen på golfvet, — du tar djäkligt fel, Almroth, tror du jag ångrar, att jag rest hit?
— För all del, vek målaren undan för den hetsiga tonen, tag inte vid dig så.
— Nej, afbröt Nils, hans ensamma tankar bröto sina stängsel, — du får ursäkta mig, men jag sätter inte svenska konsten mycket högt, den där moderna skolan är inte mitt begrepp om konst.
— Hvilken skola? inflikade Almroth ironiskt.
Men Nils hörde icke på.
— Konst — det skall vara konst det — ja jag menar det skall vara som en fäst — det ska’ vara som det man inte kan se, inte kan höra, bara känna — det ska’ vara som att sväfva på skyar, man ska’ se det som ett helvetes stort helt — ska’ det vara efterhärmning af det här usla lifvet, då tar jag det hellre in natura — som här.
Här ser du är det lif — ja det är lif, som nästan är konst, så tar det en, med hull och hår, det är en så’n djäkla kraft i allting, det är så stort tilltaget, så styft uttänkt — jämt ser man resultat — och i det är det poesi!
Man lefver så det sjunger i en, fast man bara är filare.
Nåja, det där begripa inte europeerna.
Men en så’n som jag, som ville måla —
Han kom plötsligt ihåg, att kamraten där var konstnär, och tillade förläget:
— Ja ja, man är ifrån det där boschet nu.
I luften låg ett olidligt tryck.
Den elegante herrn där med sina hvita händer — allt ljust, korrekt, lifsgladt, segervisst — hvad fa-an gjorde han här!
Almroth beslöt att bringa litet sol i detta mörka ansikte.
Då Anna kom in, reste han sig och sade glädtigt:
— Jag hade egentligen ett ärende till er, vänner, jag önskade se er en dag på utställningen, — det vore ett nöje för mig — i morgon t. ex., 4 juli, då har du väl ledigt, Fredman?
De båda makarnas anleten fingo ett tvekande, besväradt uttryck.
De mumlade något midt emellan »tack» och »jag vet icke».
— Afgjordt!
Jag väntar på morgonen vid norra ingången, vi se hvarandra alltid.
Han gick med raska steg ut för den lilla trappan, han var glad att visiten var gjord och stolt öfver sin ädla ingifvelse.
Men icke väl hade han försvunnit bakom huslängan, förr än ett underligt lif uppstod i det fjärde tegelhuset i Strettonska räckan.
Anna stod på trappan och bredde med två fingrar graciöst ut kjolarna, under det hon gjorde en djup nigning.
— Adjö — adjö, snälla herrn, jollrade hon.
Nils skrattade lössläppt, sprang hon in och öppnade alla fönster,
— Nu lufta vi ut Europa, ropade hon, — det ska’ de ha, för de äro högfärdiga och dumma och inte förstå —
— Missis Fredman, hvarför bjöd ni inte en gammal vän på lunch — he? afbröts hon elakt af Nils, som genast med obeskrifligt välbehag lagt af sig krage och halsduk och tändt sin cigarr.
Hon stannade framför honom, sägande utan att låtsa om piken:
— Gossen, ska’ vi?
— Ja då, sade han, tog henne om lifvet, höll med läpparna stadigt fast cigarren öfver hennes axel och dansade en yrande vals rundt kaminen, som ruskade doft, medan de små japanska figurerna skakade och sviktade och parasollen fladdrade.
Husen i Stretton voro icke gjorda att dansa uti.
Därpå slet
Anna sig lös och flög yr och med upplöst hår ut på gården.
— Nu skall här sköljas och vridas, — Gossen, kom och hjälp mig!
Han lunkade ut och tog några kraftiga tag.
Så hängde de upp tvätten i det hvita solljuset under en mörkblå himmel.
Grannfrun lade armarna öfver planket, såg på och nickade.
— Det är rätt, så bör det vara, sade hon och skrattade bullrande.
Men på aftonen efter middagen, då arbetet var slutadt och köket stod så skinande klart och täckt, som blott ett amerikanskt kök kan se ut, och prärien låg ändlös och tyst i djupa skuggor med ljusprickar härs och tvärs, och grodorna kraxade i kärren, och millioner insekter flögo, gnistrande i kvällens mörker, och alla de små trapporna på frontsidan voro fullsatta af hvilande män i snöhvita skjortärmar och väl friserade kvinnor i ljusa, lätta dräkter — då lade Anna sitt hufvud i Nils knä under den milda himmelen och talade och talade på det mål, som ingen mer än de förstod:
— Ser du — annat folk — de taga allt det här på allvar — utifrån — men vi ha liksom fortsatt leken midt i allvaret — förstår du?
— Ja då.
— Hvarför kan man icke leka som barn midt i det allvarliga lifvet? som resande i främmande land? — hvarför kan man icke taga det här fula som — som ett skämt, när man inte kan få det vackra?
Vi äro väl lika kära i det vackra ändå — gossen?
Jag känner det, som om jag vore en resande, som vet att: hemma har han allt behagligt och trefligt, hvad gör det då, hur han har det på resan?
Sofver du?
— Aldrig, ropade Nils klarvaken.
— Flickan är all right.
— Han ansåg oss för allvarliga, etablerade människor, som hunnit hit och ej längre! — pytt, det kan ju lätt ändra sig.
— Ja, det kan lätt ändra sig, sade Nils sorglöst.
Han satt där åter trygg och tuggade sin kära tobak.
Hans själfkänsla var återställd, ånyo var han härskare öfver sitt lilla osköna hem, sina tankar, sina drömmar och sin vilja.
Denna vilja kunde bära honom så långt som hälst i den vida, vida världen, men därmed var ej brådt.
Den stora frihetsdagen, Amerikas största dag, rann upp med glödande sol.
Hon lyste öfver jätteparken i utkanten af världsstaden, öfver de hvita palatsen med flaggspelet klingande i gult, purpur och blått, öfver kanalens silfvervatten, där svarta gondoler gledo fram, öfver republikens mö af skrytsamt glänsande guld och jättefontänen, gnistrande af lif, öfver Michigans krusiga, skimrande blå, öfver hela denna myllrande, vaggande massa af folk af alla stånd och åldrar och släkten och tungomål, som vältrade in genom portarna till Hvita staden för att fira 4 juli på världsutställningens grund.
Lysten efter prakt, rusig af östervärldens lockelser gungade den fram på detta glittrande haf af ädla linier, af gigantiska proportioner och glödhvit glans.
Men i dag var amerikanens egen dag.
Som en hvitblå symfoni tonade stjärnbaneret öfver Jackson Park.
Tusen sinom tusen randiga dukar vajade öfver palats och kiosker, logo från estrader och tempel, fladdrade för brisen från Michigan, bredde sig ut mot Amerikas himmel, svingades öfver små hufvud, höjdes af starka armar, insvepte hela detta kosmopolitiska vidunder på helig frihetsmark i en enda sky af döfvande hänförelse.
Öfverallt från tribunerna höllos flammande fosterländska tal, musiken brusade, knallhattar smällde, parader tågade fram, fanor svajade, symboliska vagnar trängde genom de trampande massorna, negerhymner blandades med späda yankeekörer.
Men därinne i konstens och konstindustriens salar var stilla tyst.
Främlingarna logo trött åt larmet därute, de kallade talen braskande fraser och paraderna teatergrannlåt.
De skrattade åt barnsligheten, vände ryggen åt talarstolarna och gäspade.
Hvad de ville hafva var amerikanens dollrar, i öfrigt skänkte de honom en axelryckning.
Fredmans hade förgäfves väntat en god stund på Almroth.
Då beslöto de att se sig omkring och återvända senare, hvilket antagligen stämde bättre öfverens med svenskens begrepp om morgon.
Yrvakna likt utflugna burfåglar trippade de fram på de vattendränkta chauséerna.
Anna i sin hvita, tunna dräkt med vederbörlig solfjäder och lätta skor var föremål för Nils’oupphörliga beundran.
De njöto af en fridag som skolungdom.
Alla dessa färger, allt detta jubel blef dem först öfvermäktigt likt den bräddfulla pokalen för den af törst försmäktande.
En skugga, en fläkt af smärta lade sig öfver deras stämning.
Men modet steg, de andades ut fullt och djupt, de kramade hårdt hvarandras händer och irrade hit och dit, gnolade med musiken, hoppade odygdigt på de högbågiga broarna.
Småningom grepos de af massornas yra, de följde med strömmen till den stora frihetsklockan och klappade händerna åt talarne, köpte små flaggor och viftade, marscherade fram med karnavalen under skratt och upptåg ...
De kände sig som människor med rätt att lefva.
Det här var frihet, det här var glädje.
Säg, hade flickan känt en sådan glädje i det gamla landet?
Och visste hon hvarför?
Jo, här fanns hopp, här var man likställd medborgare med de allra bästa, de som burit fram slik härlighet i sina tankar, syner och ord, och ville man blott, så kunde man själf nå så långt, därför kände man aldrig trycket af sin litenhet.
— Ja, jag skall värkligen taga itu med något — det är ju dumt att gå och kasta bort sig, resonnerade Nils bredt och flytande och stack sin arm under Annas.
Han blef alltid praktisk och energisk, när han erfor eggande glädje.
— Ser du det är just det, som är frihet, detta att jag kan arbeta om jag vill, men när som helst åter kasta bort det och börja bättre saker, börja måla t. ex.
— Ne-ej jag har funderat mycket, ordade han förnuftigt, jag har mina planer, jag känner värkligen målarlust, — och så skulle vi väl ta ett tag, lilla flickan — hva?
— Ja, men nu ska’ vi också göra någonting, Nils, strålade hon till, hur det är så — det där släpet — det är släp.
— Naturligtvis! medgaf han utan prut.
Du gyllene luft i nya världen, evigt skänker du hägringar!
Dock finnas människor, som i ljuset af dem göra små storvärk.
De kände kärlek för det land, som väckte dessa krafter i deras själar.
För dem funnos detaljer och jämförelser ej till.
Luften, solen, den hvita glansen, väldigheten, den kolossala tanken — allt var ett stycke af den värld de utvalt åt sig, och de öfverraskades af att finna den så skön.
De uppskattade öfverdrifvet förtjänsterna, likt modern, som spårar begynnande fägring i sitt fula, oansenliga barns ansikte.
De genombäfvades af frihetsdagens betydelse, de sågo storhet i detta larm och jubel.
Långsamt vältrade massorna öfver japanska bron, förbi de öfverfyllda restaurationerna.
— Nu taga vi oss ett glas lemonad, Anna du?
— Här!? sade hon andtruten, förskräckt.
— Kom! han tog plötsligt hennes arm och vek af in under tälten utanför svenska lokalen.
De satte sig ned, väntande på uppassning.
Rundtom dem var högljudt prat och blossande ansikten.
Välfödda, ljuslagda män med röda kinder drucko och svuro på oblandadt hemlandstungomål — främlingar med en färsk oförfalskad doft af Norden.
Länge fingo de sitta där och vänta.
Nils var nästan blek, Annas hjärta klappade.
— Tror du vi känna någon, hviskade hon.
— Kanske, — hans blickar blefvo spanande, långa, skygga.
Ölet strömmade, pratet ljöd på renaste högsvenska, käckt, sorglöst.
Och som de suto där, två okända vandrare, skilda från alla dessa, hvilkas väsen dock voro rotade i samma jordmån som deras, smög öfver dem en smekande trötthet.
De kände det som när man nalkas ändstationen efter en lång resa — när som helst kunde deras namn ropas, en störtsjö välkomnande händer utsträckas, det märkvärdiga i deras härvaro betonas.
Deras hjärtan öppnade sig, de längtade efter att högaktas, kelas med, dragas in i en varm, strålande vänkrets ...
— Två lemonad med is, sade Nils i sväfvande ton på engelska till kyparen.
Denne satte servietten för munnen och smålog oförskämdt, storskrattade litet längre bort och sade något vid ett bord.
Han hade genast sett, att de voro svenskar, och fann det löjligt, att de icke talade sitt eget språk.
Leendet fortplantades till andra bord, man sände Fredmans likgiltiga eller gäckande blickar och gycklade ogeneradt öfver uppkomlingslandet, kritiserade storordigt och högröstadt, så att de bleka, ordknappa amerikanerna gåfvo dem och deras ölglas några skarpa ögonkast.
Då kom omslaget våldsammare, ju djupare vekheten öfverrumplat hjärtat.
Nils reste sig, kokande af bittert trots.
Han slungade ut några ord om klumpighet och svensk afund och gick, följd af skratt och kvickheter.
— Det var då väl du kunde sjunga ut!
— Väl ja, skar Nils till, så där gör man sig omöjlig — världen är ta mig fan inte värd att lefva i.
Tillvaron hade förlorat sin glans, de gingo tysta ned till ingången och satte sig att invänta Almroth.
Drifna af en sjuklig ensamhetskänsla skulle de helst velat smyga sig bort och försvinna.
Slutligen kom målaren, elegant och brådskande, han hade uppehållits af konstnärer och tafvelköpare.
— Man får lof att pungslå de goda yankeerna!
Litet förströdd, föreslog han i hast hur de borde bese utställningen.
— Förskräckliga historier de här pöbeldagarna — sådant tycks vara Amerikas force, skrattade han.
Sin middag intogo de i Old
Vienna, där kapellet spelade straussiska valser och vinkorkarna smälde.
Solen brände lodrätt ned, luften stod guldisig af hetta, damernas rullstolar skötos släpigt in under pelarportikerna, talen dogo bort, gondolerna vaggade lata vid marmortrapporna, kupolerna brunno i solen.
Tillbakalutade mot sina stolar fläktade de ifrigt med palmblad, medan samtalet sinade ut.
Almroth var tämligen trött på ciceronskapet och fann sällskapet tyngande, deras uppfattning ointressant.
Nils hade legat länge ifrån, han såg naivt, omodärnt på saker och ting.
Herre Gud, stackars människor, hvilket lif, hvilken framtid!
Och allt mer krympte makarnas hjärtan samman, af dunkel beklämning.
De kände, att de voro underlägsna, icke gjorde sig gällande.
Hvarför, i hvad de egentligen voro det, kunde de icke reda ut, ty Almroths raffinerade kritik ansågo de visst icke vara sista ordet.
Nils retades däraf, fann den bornerad i dess starka subjektivism.
Kanske var det alla gamla kamrater han i dag stött på och hvilkas säkra, muntra sätt angaf att de lefde med sina bästa krafter i elden, som kastat glimtar öfver honom själf.
Han fick en domnande känsla som inför något, hvilket växt sig stort, starkt och hunnit långt bortom hans räckvidd.
Ångest följde, ett vildt begär att springa, löpa, nå fram på något sätt.
Tiden rann undan fort, och han satt kvar.
Satt han icke bra?
Jo — men hvad var det dock att sitta mot att löpa, hinna framom — framom —.
Plötsligt höjde
Anna sitt glas.
Hon hade sett hans böjda rygg, hans trötta uttryck — ett vilsekommet barns uttryck, och hon förstod det på sitt sätt och kände sorg och trots.
— Hör du Nils, skål! vi äro så precis lika goda som herrar målare!
Almroth smålog tvunget, hennes ton var onödigt hög och skarp.
Strax därpå bröto de upp och gingo åter ut i solljuset i det böljande vimlet, fram mot konstpalatset öfver norra lagunerna.
Stickande hvitt lyste det i middagsglansen, och bakom dem brusade det stora sorlet.
— Kanske ni nu taga de skandinaviska taflorna? sporde
Almroth, och dåsiga af vinet och värmen nickade de bifall.
Så trädde de in i den dämpade stillheten.
Ett par timmar därefter tog Almroth afsked vid trapporna till luftbantåget.
— Kan jag vara er till någon tjänst, Fredman, så är det mig ett nöje, sade han och tryckte i trängseln hastigt deras händer.
Detta var hvarken djupt menadt eller icke menadt, det var en fras, dikterad af medlidande och ett passande slutord vid ett afsked som deras.
Bantåget gled ut på järnstolpar öfver praktfulla esplanader framåt mot den dånande jättestaden.
Bakom dem steg fukten isande upp ur Jacksons Parks sumpjord, och de mångfärgade elektriska strålarna sprutade himmelshögt ur fontänen.
Under dem glimmade först ymnigt blåhvitt ljus, så tog det af, blef skummare, och de gledo in mellan skyhöga hus, där maskiner slamrade och pressar dunkade och dödsbleka kvinnor hängde öfver balkonger, som svartnat af rök och dallrade af lufttrycket.
De sågo tvärtigenom fönstren, rätt in på nöd och hångrin och skratt utan glädje.
Trängre och hetare, luften kväfvande tjock — här och där glimtar af ensamma ljus.
Hvinande for arbetets gissel genom det tätnande mörkret.
Så öfver millionsstadens larmande, af folk packade gator, förbi butikernas väggar af glas med tusen diamantgnistrande, färgade lågor, förbi frukthandlarnes rödgrönglimmande, doftande bord, och kastanjestekarnes bloss och kolumbiaförsäljarues tallösa plankor — bort från de skrikande, rullande storgatorna till tysta, skumma kvarter, där polisen vandrar i klunga och lifvet icke är värdt ett öre — och så på det fyllda tåget ut på prärien, ut på den tomma, dunkla slätten med glödande, irrande ljus härs och tvärs, med lysflugor blixtrande öfver fälten — mot det eviga arbetets färglösa ensamhet.
— Hvad i himlens namn — gråter du?
De hade båda sutit i kupén trötta och tysta, hvar och en med sina tankar i glammet och pratet rundtom.
— Åh visst inte, svarade Nils, medan tunga fullmogna tårar pinsamt droppade ned från hans heta ögon.
Hon böjde sig fram mot honom, något upproriskt, nervöst kom öfver henne.
— Det är de där taflorna, tror du inte jag sett, huru konstig du har varit allt sedan vi kommo ut därifrån.
Slutna ögon.
Droppande tårar.
— Glöm den där smörjan, Nils — jag är dödstrött på alltsammans, hvad skulle vi där att göra och röra upp allt elände?
Du vet ju, att ingen människa brydde sig om, hvad du målade.
Det kom uttryckslöst, som kunde ord icke stinga honom.
Från sin lilla station gingo de hemåt öfver pilbuskarnas raklånga skuggor på de ändlösa trätrottoarerna i nymånens sken.
En tom leda härskade i Annas sinne, och när de nådde Strettonska husräckan, grep henne förvirrande ångest.