Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan val hända, att vi efter någon tids förlopp kunna gå lika långt som Norrmännen, men ännu anser jag det vara för tidigt.
Gr. af Ugglas’ hufvudsakliga skäl består deri, att han ej vill förhindra de städer, som ej vilja hafva sina krogar öppna om Söndagarne, att få denna deras önskan upfylld.
Jag får härvid fästa Hr Grms upmärksamhet derpå, att enligt nu gällande Författning ega vederbörande myndigheter i städerna att bestämma hvilka timmar på Söndagen näringsställena få vara öpna.
Nåväl! hvad kan hindra dem att bestämma t. ex. blott en enda timme på dagen?
Magistraterna hafva således redan nu sig öppet, att efter sig företeende omständigheter förfoga om denna rättighet, hvilket lagstiftaren ej genom ett absolut förbud bör betaga dem.
Jag yrkar fortfarande afslag både å Utsk:s och Gr. af Ugglas’ förslag.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt att i afs:de på ifrågav:de § blifvit yrkadt, af åtskillige talare afslag, med bibehållande af §:ns nuv:de lydelse, och af Gr. af Ugglas bifall till det af honom i Betänk, bifogad reservation afgifna förslag, biet' propos. till bifall å Utsk:s förslag framställd och besvarad med Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om lt. o. Ad. med afslag å Utsk:s förslag behagade besluta att ifrfigav:de § i nu gällande Författning må förblifva oförändrad, samt efter denna propos:s besvarande med starka
Ja jemte i'20 Deli 18 Juni. ett elier annat
Nej, förklarade det lian härvid funnit
Ja öfvervägande. § 33 (34), § 39 (40) och § 60 (61).
Utskis i afside på dessa §§ afgifne yttranden biföllos.
Hr Gr. o. Landtm, framställde härefter att Utskis förslag i öfrigt innehöll några smärre förändringar, rörande dels myntbestSmmelser som blifvit utförde i riksmynt, och dels §§:nes nummerordning, samt hemställde derjemte om It. o. Ad. till dessa förändringar lemnade sitt bifall.
M:s den 17 dennes f. m. ankomna och på bordet lagda Nåd.
St:r, ang:de utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen.
Då det anförande jag nu går att afgifva icke är ett af de kortare, får jag på förhand anhålla om R. o. Ad:s benägna öfverseende, att jag tager Ståndets tålamod i anspråk, ett öfverseende, som jag anser mig desto heldre kunna påräkna, som här är frågan om en lagstiftning af den aldra största vigt för samtid och efterverld.
Hr Tersmeden upläste härefter följande:
Den korta tidrymden mellan bordläggningen och föredragningen af denna Kongl. Propos. har gjort det för mig omöjligt att taga så fullständig kännedom af dess innehåll och af de motiver, som legat till grund för densamma, som jag det hade önskat.
Jag har dock funnit att lagförslaget till sina hufvudsakliga delar öfverensstämmer med det redan kända till Högsta Domstolens granskning öfverlemnade, hvarföre mina åsigter öfver saken i sin helhet, äfven med de gjorda förändringarne, äro desamma som förut.
Vi kunna ej förutse när denna Kongl.
Propos. cn gång kommer att till afgörande företagas.
Jag står här i dag, morgondagen är icke min och en stark inre pligtkänsla manar mig derföre att uti denna fäderneslandets stora fråga ju förr ju hellre utsäga ett ord.
Några uplysningar lör ett LagUtsk. har jag väl ej att erbjuda, ehuru jag likafullt begär, att hvad jag här anförer måtte blifva remissen följaktigt, men jag vågar anhålla att få göra de många af detta Hus, hvilka möjligen ännu ej betänkt denna stora angelägenhet, upmärksamtna på hela djupet af den andliga reform, sorn detta Nåd.
Lagförslag väl ej afser, men till sina följder kan innebära, och med hvilken ingen sedan reformationen inom vår kyrka vidtagen åtgärd kan till sin omfattning jemföras.
Alla föreg:de från framfarna Regeringar i religionsviig vidtagne åtgöranden eller utgångne offentliga påbud, hafva öppet ådagalagt och erkänt behofvet af att bevara och befästa vår läras och vår kyrkas samband med samhället.
Konung Gustaf I öfverförde till den Svenska jorden samma rena ljus som Martin Luther hade åter - D e n 18 J u n i.
421 uptändt genom att skingra det täckelse, hvarmed det katholska väldet så länge hade höljt Guds i den Heliga Skrift uppenbarade ord.
IX gaf ett offentligt uttryck åt den reformerade läran genom Upsala Mötes beslut.
Dennes store son gick i härnad för samma läras försvar.
Ilan blödde ej för tanke- eller religionsfrihet, sådan våra lösa tider den förstå.
Häfderna vittna att han med sin lilla här öfverkommen på Tyska jorden, knäböjande tackade Gud med de orden: »Du vet Herre att jag företagit detta tåg för Din ära och Din betryckta kyrkas hjelp.» Konung Carl XI utfärdade en lag, hvars 1 kap. binder hvarje Svensk vid den rena Evangeliska läran.
Detta hafva Sveriges framfarna stora Konungar gjort för upriitthållandet af vår tro och vår lära, och dessa åtgärder voro ovedersägligen vid tagne i kyrkans och samhällets gemensamma intresse.
Spåras väl samma anda i det förslag vår tid anser sig här böra framlägga, och med hvilken ära kan vår Kofiungathron derigenom omgifvas?
Jag fruktar i främsta rummet dagens hyllning för allt slags frihetsdyrkan, andlig som verldslig, inom oss, och ett återljud af katholicismens, indifferentismens och den protestantiska secterisrnens eller svärmeriets förenade lofoffer utom. oss.
Det Svenska folket tror jag dock beklagar en Sveriges och dess Konungs ära, hvaraf glansen jemte värdet ej kunna oförminskade i häfderna bestå inför en efterverlds strängt pröfvande dom.
Den kristligt fromma hopen har kännt ett stygn i sina hjerten vid detta budskap.
Den har från fäderna ärft en högt skattad vana att hos sin Öfverhet se det högsta skyddet för sin lära.
Sedan den åter redan länge lidit af att se landets barn utsättas för tviflets retelser, secterisrnens villomeningar och främmande trosbekännares lönliga arbete, kommer detta Kongl, bud och ökar farhågorna.
De trogna frukta att se sig öfvergifvas.
De höja då sina blickar dit, hvarifrån den rätta hjelpen kommer, och bedja allt innerligare sitt:
Herre, inled oss icke i frestelse, ulan fräls oss ifrån ondo.
För få år sedan trodde vår Regering sig böra omskapa vår hela politiska samhällsorganism; pulsådrorna voro dock för starka för att åt blodets gång medgifva någon ny riktning.
Man ville tro att söderns vindar orsakade och ledde företaget, den nordiska friska luften var dock för stark att af dem taga något djupare intryck och vår nationalitet blef denna gång bevarad.
I dag gäller ett Kongl, lagförslag samhällets hela själ, dess tro, dess kyrka, — visserligen blott passivt — men derföre ej mindre ingripande.
Mången vill äfven häri se ett söderns verk, hvars osynliga trådar måtte vara spunne af samma, väl ej himmelska, men hemliga makt, som i sekler verkat i alla länder långsamt men jemnt, och mot hvilken protestantismens öpna och rena kraft saknar vapen.
En politisk feberyrsel upväckte förra gången en tillfällig rörelse, denna grep det menskliga sinnet, och vår Regering delade mensklighetens lott.
Månne ej denna Regerings förhållande i, dag företer en viss likstämmighet, då hon nu tvekes likasom vilja ställa sig i spetsen fölen rörelse af en annan natur?
Må den dock ej i sin välmening genom detta steg se förspillas den Evangeliska anda, som i sekler gifvit oss styrka och enhet, och må ej förslagets följd blifva ett 422 Den 18 Juni. opåkalladt störande af det samljud, hvarmed liela nationen i de i onda som den goda dagen till den Högste upstämt sina lofsånger och tacksägelser!
Må Sverige aldrig få se lossas de kristliga kärleksband, hvarmed dess innebyggare alltid känt sig med sin Konung och sinsemellan förenade, och hvad värre vore, må aldrig några förhastade lagar rubba de heliga faroilje-förhållanden, hvarpå hela samhällsbyggnaden hvilar!
Hvad har då vållat ett steg af så utomordentlig omfattning?
Står här så illa till i landet, att det onda skall botas med fara af ett värre, eller genom att med lag godkänna missbruk, så vådliga, att de i sekler ansetts böra beläggas med svårt ansvar?
Skola en ringa hops eller några enskildes fordringar nödvändigt tillfredsställas, vore det än med fara för samhällets lugn?
Vår Regering erkänner sig alltså sakna medel och förmåga att undanrödja anledningarna till klagomålen.
Nej, säger man, tiderna äro andra.
Uplysningen, fördragsamheten, friheten, ökade andliga behof fordra reformen.
Landsförvisning är ej mera förenlig med tidens anda.
Ett affall har hittills ansetts såsom en , handling, innebärande vådor för samhället, mindre som ett brott, det der kunde försonas med vanliga straff eller böter, och den afifällige eller med samhällets lagar missnöjde har betraktats såsom den der just derigenom skiljt sig ifrån detsamma.
Anmärkas bör här, att landsförvisning, hvad nu kallas ett onaturligt straff, af katholicismen tillämpas som en nåd, vid förbrytelse af ifrågav:de art.
Hr föredragandens påstående, att rättsbegrepp, som äro i strid med dem om kyrklig enhet, numera gjort sig gällande äfven inom den katholska kyrkan, innebär en nyhet alldeles i motsats mot allt hvad man hittills har sig bekant om denna kyrkas nuv:de ställning och verksamhet.
Ligger der oclc en uplysning i att likasom godkänna villfarelser, och med allmän lag nära befrämja deras spridande?
Samhället och kyrkan skola alltså frånsäga sig all rätt att freda sig för främmande intrång i våra andliga förhållanden.
Fördragsamheten, säger man vidare, ligger i protestantismens idé.
Ja väl! denna lider gerna främmande trosläror bredvid sig.
Fördragsamheten åter använd som ett medel att uplösa eller uttränga egen på Guds rena ord grundad kyrka, deri man genom ett döpelseförbund blifvit uptagen, och hvilket vidare genom den Heliga Nattvarden blifvit vid Herrans Altare kanske mången gång besegladt, — så använd, säger jag, blir denna fördragsamhet en svaghet, ja, än mer.
Den förordas nu inom oss af en menlös fromhet, en kortsynt godtrogenhet och utom oss högst af den äldsta kristna bekännelsen.
Katholicismen, den ofördragsammaste af alla inom eget område, upreser öfverallt, just på denna tolerans i andra länder, dess hela byggnad; den försmår ej att under vakor och böner utså det ringaste frö, om ock i den otacksammaste jordmån; den vårdar hvarje spädaste planta, är ödmjuk och tacksam tills makten vunnits, hvarefter allt motstånd är förgäfves.
Behöfva exempel härpå åberopas af individer eller hela folk?
Hvad är nu det protestantiska Holland?
Sjelfva det fria England med Skottland, i sednare tider Der; 18 Juni. 425 öfverspunria med ett papistiskt nät, stå snart rådlösa för denna läras med andliga vapen utvidgade verldsliga makt.
Det är i våra dagar, som striden just i dessa länder utkämpas mellan katholicismen och protestantismen om herraväldet i verlden.
Kunna vi tveka på hvilkendera sidan vi skola ställa oss?
En lag, antagen i den föreslagna riktningen, kan dock i strid med syftet blifva en lika kraftig åtgärd för katholicisrnens utbredande, som något förbund med utländska makter kan det vara mot ett främmande öfvervälde.
MA vi ej sjelfva i en vek frihets förtjusning blunda, till dess vår tid kommer att falla offer för nämnde vapen!
Eller hoppas raan, att vår kristliga anda och tro i våra dagar hvila på starkare oell fastare grund än förr, då man ville i möjligaste måtto aflägsna frestelsen ?
Göra ej kyrka och samhälle, just sorn den enskilda menniskan, rådi igast uti att, såvidt ske kan, undvika det ondas åsyn och gemenskap?
Frihet är i sanning det mäktiga ord, hvarpå alla missnöjda stödja sina fordringar och alla lättrogna entusiaster sina förhoppningar.
Beklagansvärd den Styrelse, som ej märker, att hvarhelst frihetens fana höjes, stå sjelfsvåidet troget på lur, färdigt att vid första tillfälle framträda under samma frihets sköld.
Religionsfrihet yrkas nu som en rättighet.
Tills i sednare dagar har ingen betviflat att den ju varit vår lott.
Uti 1781 års Kongl. Författn., som bestämmer andra trosbekännares förhållande till samhället, uttalar K.
M. följande ord; »Som, bland Förordna angide religionen, WI »funnit några emot en fri religions-öfning alldeles stridande, så för»klare WI alle sådane härigenom till sin kraft och verkan alldeles »uphäfne.
Då religionsfrihet väl måtte vara ett vilkor för och ej en följd af fri religions-öfning, ege vi alltså efter lag religionsfrihet.
Den skall dock utvidgas; det skulle då vilja synes till sin öfverdrift eller till ett sjelfsvåld.
Att döma efter det föreslagna lagbudet, i dess första offentliggjorda skepnad, syntes det ock skydda en frihet t, o. m. från »ali» religion.
— Nej! ordet religionsfrihet innefattar i våra dagar ett alldeles nyskapadt begrepp.
Man vill nu dermed förstå en rättighet hos en hvar samhällets medlem, att få, oberoende af sina inför församlingen gjorda heliga löften och åtagna förbindelser, offentligen bekänna hvilka villomeningar, ja, hvilken lära som helst.
Månne man väl ock skulle vilja med samma ögon betrakta och med samma eftergift behandla alla i socialt eller borgerligt afs:de ingångna förbindelser?
Man skulle då väl ega en revolution för dörren.
Med denna tolkning af ordet frihet, synes mig ett stort steg vara taget till både Kyrkans och Statens undergräfvande.
Man anser sig böra göra allt för den individuella samvetsfriheten, men glömmer att samhället kollektift också har ett samvete.
Man hör numera t. o. m. offentligen påstås, att en dylik frihet skulle vara oss genom Grundlag försäkrad, på samma gäng allmän lag stadgar ansvar för affall.
Den 16 § lteg:sF:n har förr ansetts innebära ett skydd från konungamaktens sida för främmande trosbekännare, i det den lemnar en hvar fri utöfning af sin religion.
Om det ock medgifver, att ordställningen af denna g är sväfvande, har dock ingen förr vågat påstå att den skulle lemna rätt till rent affall, och hörer (124 I) e n 18 J a n i. detta till nyare tiders uplysning.
Det gifves ingen verklig bestående frihet, utan band.
Korsets börda är en kristens sanna frihet.
Man hörde vidare yrkas den fria forskningens rätt, helst bland Protestanter.
Jag är långtifrån att den förneka.
Man forske fritt i den Heliga Skrift, men tolke ej derföre hvar och en efter sitt hufvud hvad menskligt förnuft aldrig rätt kan fatta.
Att pröfva sig sjelf deri ligger dock den säkraste hos en kristen nedlagda förmåga, — och utom vetenskapens område, hvad är väl en frihet lemnad hvarje individ af ett oförståndigt menskligt slägte att pröfva andliga ting, i hvilkas innersta djup vi förgäfves söka intränga, och der Allmaktens vishet bjuder tron som den enda saliggörande.
Mig synes denna frihet i verkligheten förnämligast uplösa sig i den att lemna ett fritt tillfälle för en mägtigare men ej derföre bättre menniskoande att verka på en svagare, ehuru än mången gång renare ande.
Den inskränker sig med andra ord ofta till en frihet till proselytism, för hvilken den enskilda, med all sin fria pröfning, ofta slutar med att falla ett offer.
Denna frihet att pröfva och domina, — ganska helig och naturlig, — men oftast svår att sjelfständigt begagna, vill man nu ock utsträcka till handling, om ock denna pröfvande dom, denna fria handling verkar störande, ja förstörande för samhället, och härför tror man sig som stöd kunna åberopa en medborgerlig rättighet.
Ar sådant ens rimligt?
Har detta samhälle eller dess styrelse ingen rätt till begränsning af en sådan frihet, ingen skyldighet att skydda den fromme, den enfaldige som blott önskar lugn och frid, andlig som verldslig, för sig och de sina.
Men tiden är vek, den religiösa andan svag.
Den lika svaga menniskan tager deraf intryck, hög som låg.
Om någon inser det rätta, saknas doek viljan och kraften att det uttala.
Men, säger man slutligen, de andliga behofven kännas större, de deraf följande rörelser äro så betänkliga, att något måste göras.
Det ondas rot bör väl då sökas och kännas, innan botemedel föreslås.
Dessa rörelser visa ingalunda någon sträfvan at.t rubba vår Evangeliska tro, tvertom, alla som söndrat sig för enskilda andaktsöfningar äro så fasta i denna tro, att de å mången ort sätta Luthers bekännelse-böcker och skrifter nära nog framför den Heliga Skrift, och anse sig framför Statskyrkan utgöra den rätta Evangeliska församlingen.
Det kan således ej vara för deras skull man tror sig böra lemna en hvar full frihet till affall till en rent främmande lära.
Många af våra andliga ifrare rädes ock för denna tilltänkta frihet.
Vi äga ej heller några aflällingar bland dessa separatister.
De få sådana man känner hafva uteslutande varit till fördel för den Katholska bekännelsen.
Det torde möjligen, till någon del vara just för dessas skull, mot hvilka man ej vill tillämpa gällande lag, som vår kyrka nu skall öpna dörren för ett utträdande, med rättighet dock för dem att i deras land stadna, för att med hjelp af den andliga makt, hvars öfverhufvud och lidande princip de erkänna, arbeta för ett mål, som är stridande mot vårt samhälles och vår kyrkas.
Man vill ej erkänna och inse, att den hemliga meningen just med dessa offer hvilka ej vilja emottaga Konungens
Nåd, är att genom desamma kunna inför verlden framställa
Den 18 Juni. vårt land såsom ofördragsamhetens, oell söka tvinga Regering och folk att tillintetgöra lagar som skydda vår lära, vårt lugn, och dem säkert mången klok styrelse utom oss afundas.
Ar det väl något sjelfpröfvande förstånd, någon inre öfvertygelse om en bättre tro, som verkat dessa affall bland en menniskoklass, hvilken svårligen någon högre uplysning kan tillmätas?
Man lärer tvärt om kunna antaga att denna öfvertygelse blifvit dem bibringad just af dessa Katholiker, som med barmhertighet, völgörenliet, böner och vakande öfver alla, der någon själsoro kan visa sig eller väckas, erbjuda tröst, och dymedelst mången gång i deras kyrkas sköte emottaga de villrådige, de själslidande.
Hvad har man ej då att befara af desse nitiskes fria arbete bland en lättrogen hop, då ett affall ej mera medför någon påföljd.
Vore ej katholicismen till i verlden med dess verksamhet, dess läror och medel af så samhällsvådlig beskaffenhet, skulle en religionsfrihet, äfven sådan man nu förstår den, ej vara af någon större fara.
Men katholicismeu och despotismen verka som grund och följd.
Uplysning har sällan varit befrämjad af den förra och aldrig rätt. älskad af den senare.
Principen för samhällets utveckling kari omöjligt vara oberoende eller i strid med principen för menniskans andliga utveckling, till det mål Herran utlofvat.
Om så är, blifva aldrig religionens form och beskaffenhet likgiltiga för ett samhälle.
Äro vi protestanter, rätt öfvertygade derom att vi äga ett renare begrepp om Guds Ord, än t. ex. katbolicismen, böra vi väl ej så ställa att just denna lära, på samma gång den inleder menniskan i villfarelsen, genom sin makt undergräfver samhället.
Detta blir dock händelsen, då man som regel nästan medgifver ett fritt utbredande af densamma, — och så verkar den föreslagna lagen, förr eller senare.
Lemna blott oinskränkt religionsfrihet i ett land, och katbolicismen står der färdig med sina nät, hvilka aldrig förgäfves utläggas.
Hvilken är då skillnaden emellan de gamla och de här föreslagna lagstadganden.
De förra äro byggda på en stark förening mellan Stat och Kyrka, de senare tyckas innebära ett förnekande af denna grundsats.
Föredraganden af detta ärende inför Konungen förmenar att dessa begrepp om kyrklig enhet hafva framkallat denna, som han säger mot Protestantiska lärans väsende, stridande lagstiftning.
Exc. har dock till vedersakare, utom mången insigtsfull man af vår tid, Konungarne Gustaf Erikson, den store Gustaf Adolf och Carl XI, hvilka högt manade för denna enhet, och kanske bättre än vi voro genomträngde af Protestantismens väsende på en tid då civilisationen, nu betraktad synonymt med uplysning, ej bade gjort så stora framsteg kanske till en del på bekostnad af ren, Gudsfruktan och religionsanda.
De förra lagstadganderna bjuda att hvarje Svensk skall bekänna den Evangeliska fäderneläran, — de senare tillåta en hvar att, ehuru i densamma upfödd den dock utan påföljd förneka.
— Yår tryckfrihetslag straffar Gudsförnekaren med utt skiljas från samhället.
Efter lagförslaget försonas brottet med 59 å 300 Dalers böter, så vida TryckfrihetsOrdn:n i denna del sättes i öfverensstämmelse med den föreslagna civil-lagen.
Förbrytaten skulle dock fortfara att vara medlem af samhälle och kyrka, Den 18 Juni. om lian så behagade, — går alltså värjemålsed, om lian är djerf att bestå förhöret inför sin Pastor, det är svär sig vid Skaparen, som han förnekat, fri från ej fullt bevittnad förbrytelse.
Lagförslaget ingår här på grundlagens gebiet genom att stadga straff för förbrytelse i skrift.
Svårt synes mig att förklara dess 9:de g som säger att hvad i Författningen stadgas, ej gäller till rubbning af grundlag, hvilken ock t. ex. i TryckfrihetsFörordmns 3 § 2 mom. straffar Gudsförnekaren på sätt i 1 kap. 4 § Missgernings-Bafken säges.
Det sistnämnde lagstadgandet skulle altså, ehuru genom författning uphäfd, dock i vissa fall fortfara att vara gällande.
— De förra binda hvarje främmande trosbekännare vid en församling; de senare lemna enhvar rättighet att ställa sig utom kyrkan, utan bestämda grunder för dess nya förhållanden till samhället
De förra lemna ordets predikande uteslutande åt ett ordentligen kalladt Presterskap, hvilket uti aflagda prof och embetsed lemnar åtminstone någon borgen för den rena lärans tolkande, och ett värdigt upfyllande af dess kall.
De senare lemna detta ords öpna förklarande, utan ens möjlighet af controll, åt en hvar, på en tid då man ser secterismens apostlar, bevisligen hyllande mot vår lära stridande satser, resa omkring i landet att förbrylla de lättrogne, de svagare, och mot hvilkas predikande, såsom ofta upväckande hat tvedrägt och osämja inom förr fredliga boningar,, de sansade å mången ort nödgas begära Regeringens skydd, — ett skydd, som efter den nya lagen ej mera står att lemna Kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade Svenske Män af den rena Evangeliska läran, hafva inför Konungen framlagt och tillstyrkt detta förslag till lag för Svenska Folket.
De prisas redan af mången, men hafva de derför iakttagit Rikets sannskyldiga nytta?
Samtiden må fritt så dömma.
Jag bjuder dock till att vidga synkretsen och slärka förmågan att i den intränga, och önskar upriktigt att desse
Hrns förtjenster, af fäderneslandet må bli så stora, att deras minnen en gång må i häfderna kunna bära den skuld, hvarmed en oväldig efterverld möjligen kan i detta afsale komma att dem belasta.
Ett misstroende till landets Regering har aldrig legat i mitt lynne, ty vid begreppet Regering eller Styrelse har jag stiidse med förtroende fästat ett vårdande, ett uprätthållande, men då just denna makt i samhället, af tillfälliga bekymmer eller smärre förvecklingar, anser sig skyldig framlägga förslag, som rubba sekelgamla förhållanden, vid hvilka så väl den enskilde som hela nationen, slägte efter slägte upvuxit, och på hvilka Statens och Kyrkans väl och fortkomst ytterst hvila, då måste alla känslor vika, och ett motstånd inträder lika allvarligt som gällde det fosterlandets ära och sjelfständighet.
Åtskilliga ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Hr Tham Casper Wollrath Victor:
Det är i sanning icke utan en känsla af fruktan och oro som jag nu går att framställa åtskilliga anmärkmr emot den Kongl. Propos., som nu blifvit oss föredragen.
Denna oro härflyter i främsta rummet ifrån den Den 18 Juni. 427 djupa vördnad jag hyser för den lära, som i mera än 300 år varit den Svenska statsbyggnadens säkraste grundval, för denna tro, sora slagit sina djupa rötter i det Svenska Folkets innersta hjerta och för hvilken detta folk ännu i denna stund hyser en sådan lefvande och varm tillgifvenhet, att det för sin trosläras skyddande gerna nu såsom fordomtima skulle offra lif oell blod, ja allt det käraste en menniska kan offra.
Men min oro härleder sig derjemte derifrån , att så ofta jag på detta rum vågat höja min röst för vår religions försvar, hafva olika tänkande upstått och förmenat, att mina yttranden härflutit från en annan källa än just vördnaden för den tro jag bekänner och det kall jag bekläder, en tro oell ett kall, hvilka jag skall söka att efter bästa förmåga vörda och upfylla allt intill lifvets slut.
Jag beder derföre nu på förhand dessa mina motståndare att åtminstone låta mig vederfaras sä pass rättvisa, att de tro att den åsigt jag går att uttala, verkligen är min innerliga, min fasta öfvertygelse, grundad på sanningen och född allena af kärlek till den, och att dea icke härleder sig från någon annan bevekelsegrund.