Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Både jag och alla andra erkänna behöfligheten af denna förändring, men genom dessa konventioner har presterskapet, långt ifrån att öka sina inkomster, tvärtom minskat dem.
Jag anser det derföre orättvist och oriktigt att stillatigande låta motionen passera detta hus, då de stränga omdömen, som deri vankas, skoningslöst riktas mot presterskapet inom hela landet, och förhållandet i denna stund åtminstone icke finnes sådant i de orter, om hvilka jag talat, och hvilka, såsom sagdt, innefatta delar af 3 stift af de 12 inom Eiket befintliga.
Man har velat förvandla presterskapets rättigheter endast i spanmål; dervid får jag göra den anmärkningen, att spanmål ofta kan sjunka betydligt i pris, under det andra varor bibehålla ett jemnare, och sålunda kunde det väl icke vara så rätt, att blott i spanmål fastställa lönen.
Ännu oriktigare anser jag af samma skäl det vara, att vilja bestämma presterskapets aflöning i penningar.
Yi hafva f. n. exempel på den starka förändringen i penningetillgången, som, om den fortfar, inverkar å värdet; 373 Den 26 November f. m. och om en sådan konvention vore sluten för den i motionen föreslagna tiden af 100 år, och penningen, efter hvad mera vanligt är, folie, så kunde hända, att presternes inkomster blefve ännu mindre, ehuru de efter konventionerne icke äro för stora, som de nu äro, utan tämligen mångenstädes knappt tilltagna.
I det rika
Skåne är visserligen förhållandet kanske annorlunda, om icke öfverallt, dock på vissa orter.
Men om äfven så är, instämmer jag dock i den siste talarens mening, att en jemnare fördelning i allmänhet är vida hufvudsakligare än något annat.
Jag har visserligen icke mycket vistats i Skåne, men jag har dock såsom resande der kommit att öfvervara en Gudstjenst på landet.
Den förrättades på ett för mig ganska besynnerligt sätt, den försiggick på knappt 3/t timma, ty presten predikade rnycket fort, psalmerna afsjöngos af församlingen som om den varit jagad.
Jag frågade huru det kom sig, och fick till svar, att presten skulle predika på 3 ställen den dagen.
Om förhållandet är så på flera ställen i Skåne, så kan man väl snart finna utväg för de rika tillgångarne, som Skåne eger för presterskapets aflöning, genom att fördela dem på flera händer, så att
Gudstjensten må ordentligen förrättas och ett större antal prester tillsättas.
Vi hafva, under Riksdagens korta lopp, erfarit, hvart bristen på själavård kan leda, och huru illa det är, när religionens och själarnes vård måste öfvertagas af församlingarne sjelfva och deras egna mindre underbyggde ledamöter, och det är med hänsigt dertill, som jag tror, att någon minskning bör ske med afseende på presterskapets aflöning, utan i stället förekomma prestbrist och söka åstadkomma en jemnare fördelning af de tillgångar, som finnas.
Den uttröttade predikanten, hvilken, efter min beskrifning, förrättat Gudstjenst i 3:tie kyrkor på en dag, eger inga krafter öfriga för att på eft. m. egna någon upmärkamhet eller tid åt t. ex. sådana religiösa sammankomster, som nu för tiden mångenstädes på Söndagseftermiddagarne kommit i bruk, för att sålunda kunna göra sig till mästare öfver de irrlärigheter, som eljest så lätt derunder kunna få insteg.
Då det afHr von Koch af gifna yttrande innehåller ett särskildt förslag, afvikande från det af motionären föreslagna, anhåller jag vördsamt, att det måtte behandlas sorn en särskild motion och i sådan egenskap få hvila på bordet.
Jag hade icke väntat, att nå gon på detta rum skulle söka försvara det aflöningssätt presterskapet har; men då jag finner, att en kämpe upstått, hvilken beklagar sig öfver de hårda uttryck, hvari motionären talar om presterskapet, så vill jag blott säga, att det är lyckligt för Hr Ribbing, om han lefver i en ort, der presterskapet står på den höga ståndpunkt, att dét upfyller sin pligt; men tyvärr är det icke så öfver allt.
Det är likväl icke nu fråga härom, och det var icke heller derom, som den värde motionären talade, utan frågan är om presterskapets orimliga aflöningssätt.
Det är roligt att höra, att presterna i Småland bättre veta upfatta sin pligt, det är likväl säll - Dets 26 Novemi) er f. lii. 379 synt och det skulle vara roligt, om) deras naum vöre mera bekanta-, så att de derigenom kunde få åtnjuta den aktning de' förtjena'.
Jag förnekar ej, att på mångå ställen, så väl i Skåne sorn: i öfriga Sverige, äro konventioner upgjorda mellan församlingen och presten, men vid sådana tillfällen gå presterna, åtminstone i Skåne,, ganska grundligt till väga och veta tolka lagen så vidsträckt som möjligt.
Som förhållandet nu är, skörda presterna frukten af vårt arbete; Jag t. ex. köpte för några år sedan en utmark af min granne; denna utmark var då oupodlad, och presten hade sålunda ingen inkomst deraf; nu deremot utgå prestens rättigheter till ett värde af omkring 1000 K:dr b:kb. Jag frågar, om det ej är orätt att presterna skola hafva obegränsad makt att beskatta oss.
St. kunna ej pålägga någon ny skatt utan vidlyftiga debatter, remiss till Utsk. och återremisser, men presterna kunna godtyckligt beskatta oss tili många 100 R:dr.
Då mitt anförande blifvit begärdt på bordet af Erih.
Raab och då han har önskat, att det skulle behandlas som en särskild motion, så får jag förklara, att jag icke har något deremot, utan skall jag aflemna ett exemplar till af samma motion.
Det är i sanning öfverflödigt att jag redan ira yttrar mig i denna fråga, och jag skulle äfven hafva underlåtit det, om icke Hr Ribbing hade tvingat mig dertill, genom att med mycken salvelse tala om det lyckliga förhållande, som eger rum i afseende på presten i den församling der han bor.
Dertill lyckönskar jag honom och dem, som bo der, men det hindrar icke att förhållandet är annorlunda i andra orter.
Hr Tornerhjelm har nyss framlagt exempel på förhållandet i Skåne, cch jag skulle kunna framlägga ännu flera.
Men det kan vara tids nog dermed, då saken kommer före till afgörande inom Ståndet, och jag skall då icke underlåta att lemna alla de uplysningar, som står i min makt.
Hr Ribbing har mot motionen egentligen framställt 2:ne anmärkmr, den ena, att presterskapet icke suttit i orubbadt bo sedan Gustaf Wasas dagar, och att det vore osäkert om de sedan den tiden ökat sina inkomster.
Detta vill jag likväl bestrida, helst jag är i tillfälle att grunda min upgift på tillförlitliga dokumenter, hvari alla härtill åtnjutna presterskapets tionden, pastoralier och rättigheter äro uptagne, och af hvilka man kan se hvad de då hade.
Nu hemställer jag till alla, som haft med taxering att göra, om icke presterskapets inkomster sedan den tiden öfver hela landet ökats oskäligt.
Sålunda har presterskapet verkligen tillvällat sig större rättigheter.
Vidare har Hr Ribbing sagt, att de icke borde upbära sina inkomster i spanmål och ännu mindre i pengar.
Hvari skola de då npbäras?
I alla händelser tror jag detta förslag vara bättre än Hr Ribbings, som hvarken vill ge dem i pengar eller spanmål.
Jag vill icke vidare yttra mig om saken, utan skall sluta med att åberopa R.
St:s skrifvelse till K.
M. under 1848 års Riksdag.
Den innehåller R.
Sfs förslag, rörande presterskapets löningssätt, och blef, i motsats mot den om biskopslönen, expedierad.
Jag har just tagit den med mig för att upläsa densamma.
Den lyder så 380 Den 26 November f. m. här: »Man bör upgöra lönekonventioner, deruti alla afgifter till pre sterskapet borde upföras och bestämmas.
Detta är ock i E.
St:s tanka den enda fullt lämpliga utvägen att afhjelpa de å båda sidor öfverklagade bristerna i pets lönerättigheter och upbördssättet deraf; i sammanhang hvarmed jemväl borde komma i betraktande, hurusom det otvifvelaktigt måste vara lättare för lönegifvarne att, såsom nu eger rum, aflemna sina utskylder in natura, i sådana ortens produkter och persedlar, som för honom äro lättast tillgängliga och hvilka jemväl äro desamma, som antingen genom de allmänna förordningarne eller till följd af enskilda öfverenskommelser blifvit föreskrifven att se aflöning till presterskapet utgöras; hvadan E. St:r alltså, till ett ännu mera allmänt befrämjande af detta mål, underdånigst anhålla, det E. K. M. genom särskild
Nåd. förordn. täcktes anbefalla samtlige de församlingar, hvarest af K.
M. behörigen stadfästade konventioner icke äro upgjorda, att antingen, och helst under nuvar:de kyrkoherdars tjenstetid eller ock sednast och ovilkorligen vid deras afgång under pastorsledigheten upgöra lönekonventioner, uptagande och noga bestämmande alla pastors ordinarie och extra ordinarie inkomster, af hvad namn de vara må, hufvudsakligen i natura-prestationer och till någon del i pengar, så att derefter ingen afgift till pastorerna må åt godtycket blifva lemnad.
För E. o. Ad. behöfver jag visserligen icke omnämna, ty de flesta hafva troligen insett det, att Hr Tornerhjelm misstagit sig först deruti, att jag ville försvara det föråldrade lönesätt, som genom 1681 års förordning blef presterskapet medgifvet.
Tvärtom har jag omtalat huru man allmänneligen i min ort uprättat konventioner, inseende det olämpliga och skadliga, som ligger i det 1681 påbjudna och sedan privilegierade löningssättet.
Det andra misstaget ligger deri, att han säger det jag yttrat mig något oriktigt om förhållandet i Skåne.
Jag omtalar endast en Gudstjenst, som jag der hade bevistat, men med afseende på Skånska presterna såsom själasörjare eller om de hade för stora löner, derom talade jag icke ett ord.
Jag yttrade blott, att man, genom att i allmänhet på ett bättre sätt ordna och fördela själasörjningen, skulle finna utväg för de öfverflödiga inkomsterna, dock under uttryckligt förklarande, att huru förhållandet särskildt kunde vara i Skåne, visste jag icke.
Jag hade t. o. m. ämnat att lemna dessa Hr Tornerhjelms misstag utan afseende, emedan missförståndet lag för öppen dag inför de öfriga ledamöterna af huset; men då den siste värde talaren, motionären sjelf, påstod mig hafva yttrat, i afseende på hans uttryck, att presterna sedan Gustaf Wasas tid suttit i orubbadt bo, att del vore osäkert om de sedan den tiden ökat sina inkomster, så vill jag först reservera mig mot att hafva fällt ett sådant yttrande, emedan hvad jag sagt tvärtom gått ut på att det är säkert att, om än det skulle någonstädes skett i Skåne, det ingalunda i allmänhet i Eiket egt rum.
Och jag vill för det andra sålunda reservera mig mot det, hvarmed motionären nu ytterligare från sin. sida framkommit, nemi. att presterna ökat Den 26 November f. m. 381 sina inkomster öfver hela landet »oskäligt», som orden folio.
Sedan Gustaf Wasa3 tid hafva de icke suttit i orubbadt bo, emedan de sjelfva, genom konventioners uprättande, medgifvit rubbning i detta bo.
Det der förhatliga aflöningssättet efter privilegier och gamla stadgar bar derigenom uphört, åtminstone i den ort jag nyss omnämnt, och presternas löner utgå utan att väcka något anmärkningsvärdt missnöje; dock vore väl om det för framtiden kunde än bättre regleras.
Jag återgår till den förre talarens yttrande och vill blott säga, att hvad presternas sätt att sköta sin tjenst angår, är det ett ämne för sig; detta satt kan vara mer eller mindre förtjenstfullt; men jag anser frågan derom nu icke höra till saken, vill icke vidare fortsätta discussiouen derom och har förut endast i förbigående derom yttrat mig.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att Hr von Köchs förslag, enl. derom gjord begäran, komme att såsom särskild motion hvila på bordet, blef Gr.
Posses förevar:de motion jemte deröfver afgifne yttranden remitterad till LagUtsk.
Hr Hjertås, Lars, d. 22 dennes på bordet lagda motion, att fruntimmer företrädesvis måtte komma i åtanka till bestridande af undervisningen i folkskolor.
Fredr:
Då denna motion, efter min öfvertygelse, i fall den vinner behjertande hos E.
St:r, kommer att på ett högst vigtigt sätt inverka på samhället, önskar jag, för min del, att få beledsaga densamma med många hjertliga välönskningar, och vågar hoppas, att E.
St:r komma att egna denna motion sitt varma deltagande.
Det förefaller mig alldeles gifvet, att då R.
St:r vid 1840—41 årens Eiksdag omfattade frågan om inrättande af folkskolor med så mycken värma, förbisågs likväl, som ofta tyvärr är fallet, att hvad man kallar bildning och upfostran äro 2:ne himinelsvidt åtskilda saker.
Man sätter så ofta det ena i st. f. det andra, men de äro, efter min öfvertygelse, helt olika.
Bildningen är visserligen en god sak, synnerligen i det yttre lifvet.
Det är derföre bra att man undervisar hvarje samhällsmedlem i att läsa och skrifva, såsom ett sätt att förvärfva bildning; men äfven den högsta bildning innebär icke något betryggande för den blifvande samhällsmedlemmens upförande i samhället.
Bildningen är således någonting helt annat än upfostran.
Denna sednares ändamål bör vara, att utrota den i menniskans hjerta boende benägenheten för det onda och väcka böjelse till det goda och rätta, det är upfostrans ändamål.
Man ser derföre icke så sällan, att personer, som icke hafva någon bildning, genom sina rena seder, sitt hjerta, sin mildhet i umgänge, sin välvilja äro högst angenäma och älskliga personer, då man deremot möter s. k. snillen, som äro cyniska i sina seder, sin upfattning, sitt lefverne.
Det är derföre uppenbart, att bildningen icke innebär något betryggande för samhället och att upfostran är hvad som hufvudsakligast bör sättas jemte bildning.
Bildningen är ett medel, upfostran är hufvudsak.
Denna sanning har, efter 382 Den 26 November f. m. min infattning, blifvit förbisedd vid inrättandet af vår folkskola, ty hade den icke blifvit förbisedd, så hade icke de åtgärder blifvit vidtagna, sorn egt rum.
Dessa åtgärder hafva ock haft den påföljd, att folkskolan icke förmått ådraga sig Svenska allmogens deltagande, utan tvärtom har det alltid utgjort ett sträfvande hos allmogen att undgå att hafva sina barn i folkskolan.
Alla de af allmogen, som hafva nitälskat för sina barns andliga upfostran, de hafva alltid varit och äro ännu i .denna stund obenägne för folkskolan.
Upfostran bor icke i förståndet, utan har sitt säte i hjerta!; det är hjertats förädling, som måste sökas vid upfostran.
Ifrar man för att få en skicklig barnaupfostran, så måste man söka en sådan person, som af naturen dertill är danad.
Den al lsmäktige Guden känner väl allt hvad vi behöfva, och har icke i detta afseende förbisett att menniskorna behöfva i första rummet upfostran, och sålunda har Han också tillsett, att personer, lämpliga för barnaupfostran, finnas öfverallt, eller åtminstone mångenstädes, och det är således fråga om att upsöka dessa af naturen för detta verk danade personer.
Detta eftersökande måste vara fritt, helst de kunskapsmått, som nu äro stadgade och företrädesvis berättiga till beklädande af den vigtigaste af alla inrättningar i samhället, ingalunda innebära visshet derom, att naturen har utstyrt den med dessa kunskaper försedda personen med öfrige egenskaper, som erfordras för en barnaupfostrare.
Dessa egenskaper finnas företrädesvis hos qvinnan; hon är tålmodigare, hon är mildare och besitter med ett ord alla de egenskaper, som motionären uttalat i sin motion.
Nu hafva vi uteslutit qvinnan från denna sin naturliga kallelse och rätt; det synes sålunda vara stort skäl att återgå omsider härifrån, och vända sig åt det rätta hållet.
Det synes vara nödvändigt att göra sig reda för den omätliga skilnad, sorn är mellan bildning och upfostran.
Jag vågar således för min del hysa ett lifligt intresse för framgången af den väckta motionen, och får till vederböride Utsk. framställa, huruvida det icke vore skäl att alldeles indraga seminarierna för bildande af skollärare, och att i deras ställe en lämplig summa anslås för att användas till inrättande af ett seminarium för skollärare och ett annat för skollärarinnor, på så sätt, att en summa afsättes för det omnämnda ändamålet och ställes till disposition sålunda, att personer, likasom nu fallet är med landtbruksskolor, egde att anmäla sig för inrättande af sådane skolor.
Det vore då att hoppas att personer, i och för skollärar-s bildande, anmälde sig, hvilka af naturen voro danade för ett så maktpåliggande värf; vederbörande myndighet förbehållet att pröfva personernas lämplighet och de garantier de kunna ställa för varfvets upfyllande på nöjaktigt sätt.
För samhället är det af yttersta vigt att skolan förestås af personer, utaf naturen egnade till ett sådant kall, samt att lärlingar der intagas, som man pröfyat verkligen hafva kallelse för ifrågavaride bestämmelse.
Jag anhåller alltså, att Utsk. ville taga under pröfning, huruvida det icke vore bättre att anslå och ställa till Regeringens förfogande en lämplig summa för inrättande af 12:ne sådana seminarier, som jag haft äran omnämna.
Den 26 November f. m. 383 Hr Hierta:
Med anleda, af de invändningar jag hört yttras, sedan min motion blifvit upliist, nemi. att den författning, som föreskrifver att folkskolelärare skola .bildas i seminarier, lägger binder emot densamma, sä har Gr..
Liljencrants redan till någon del vidrört denna sak, och för min del vill jag, jemte det jag aflägg» min tacksägelse till bemiilde Hr Gr. för det varma understöd han lemnat min motion, blott tillägga några ord.
Jag anser, att mani allmänhet icke bör argumentera vid en motion, ty sådana detal jerade förslag undergå ändock oftast väsentliga förändringar i Utsk.
Härpå ville jag hufvudsakligen fästa upmärksamhet.
Jag vill nu blott begära att få anföra ett skäl, som jag tror är praktiskt, för att fruntimmer må användas i folkskolorna.
Något hvar finner,- att man hittills måhända lagt alltför uteslutande vigt på barnens behandling under undervisningstiden, men icke gjort afseende på den upsigt, som kan egnas dem under fristunderna, hvilken likväl icke är af obetydlig vigt, emedan barnen ofta samlas till skolorna långväga ifrån och vistas der hela dagen.
Det förefaller mig tydligt och klart, att för en sådan upsigt blifva alltid fruntimmer lämpligare än manspersoner.
Jag vill nu här icke utbreda mig öfver den skyldighet, som synes åligga lagstiftaren, att äfven taga i betraktande behofvet af att bereda qvinnorna ett större fält för deras borgerliga existens, i samma mån sorn vår i flera fall konstlade civilisationsutveckling gör giftermål sällsynta, men jag tror att något hvar skall, utan vidare framställningar, finna, att detta är en angelägenhet, som förtjenar behjertande.
Då jag sista gången hade ordet, glömde jag att nämna hvad jag hade för afsigt, då jag föreslog, att de nuvar:de seminarierna skulle indragas och andra uprättas.
Det skedde nemi., hvad den första saken angick, derför, att om skollärare-seminarier finnas, så är gifvet, att personer, som hafva genomgått dessa seminarier, måste anses hafva företrädesrätt vid besättantandet af skollärareplatser.
Samma förhållande skulle förefinnas, om andra seminarier sattes i dessas ställe, fastän ordnade på ett annat sätt och på andra grunder.
Jag anhåller då att få tillägga, att min afsigt var att genomgående af seminarier icke borde medföra någon företrädesrätt vid fråga om besättandet af folkskoleläraresysslor, men jag trodde och tror, att det borde finnas en möjlighet att bilda skollärare och lärarinnor, på det tillgång skulle finnas.
Borttages företrädesrätten, så följer deraf uppenbart, att ingen egnar sig åt detta kall, som icke deråt har en naturlig dragning, oell sannolikt är, att sådana personer blifva förr eller sednare använda.
Som förhållandet nu är, ligger hufvudsafcligaste felet uti omöjligheten att använda annan person, hur lämplig han må vara, än sådan som har genomgått seminarium, och deri ligger en ofantligt stor olägenhet, hvilken jag önskar undanröjd.
Då jag således förra gången talade om inrättande af seminarierna, så skedde det under förutsättning, att vid seminarium genomgången lärokurs röke skulle medföra någon företrädesrätt vid tillsättande af folkskolelärare- eller lärarinne-platsen 384 Den 26 November f. m.
Sprengtporten, Jacob Wilh.:
Med aniedn. af de föreg:de talarnes yttranden får jag medgifva, att om frågan rörer anställandet af fruntimmer vid skolan, såsom biträden för att lära flickorna handaslöjder och för att hafva en tillsyn öfver de små barnens fysiska upfostran, skulle jag för min del kunna biträda en sådan åsigt; men då meningen med folkupfostran icke är blott att utbilda vetandet och de moraliska anlagen hos ungdomen utan äfven att dana män åt samhället, hyser jag några betänkligheter, huruvida detta ändamål lämpligen vinnes, om ynglingarnes upfostran öfverlemnas i qvinnohänder.
Jag anhåller, att denna min invändning måtte få åtfölja remissen af Hr Hjertås motion.
Besv. o. Ekon.Utsk. Föredrogs Gr.
Björnstjernas, Carl Magnus, d. 22 dennes på bordet lagda motion med förslag till en kommunal-lag.
Hr von tycker om att yttra mig vid remiss af motioner, så kan jag likväl icke vid detta tillfälle undgå, att låta de af Gr.
Björnstjerna väckta förslag åtföljas af några ord från min sida.
Jag gör det så mycket heldre, som jag anser, att det nu afgifna förslaget till kommunallag bättre, än något af de förut vid såväl denna som föreg:de Riksdagar framlagda, upfyller det dermed afsedda ändamål.
Derföre anser jag väl icke, att Hr Gr:ns förslag i allo kan eller bör antagas, men jag tror att det är en grund, på hvilken man kan bygga och upföra något, som i flera hänseenden bör blifva nyttigt och af vigt för fäderneslandet.
Hr Gr:n utgår till en början från den ganska rigtiga åsigten, att kommunala inrättningar böra börja inom socknen.
Hr Gr:n vill, att den nya SockenNämnden skulle omfatta alla de befattningar, som nu beklädas af olika kommunala myndigheter, såsom SockenNämnd, SundhetsNämnd, Fattigstyrelse, Skolstyrelse etc.
Jag för min del skulle äfven tro, att, der det låter tillämpa sig, det vore af mycken vigt, att inom socknen funnes en gemensam centralstyrelse, som behandlade alla dessa frågor.
Men det finnes församlingar der detta icke låter sig göra, der en mängd aflägsna kapellförsamlingar finnas, hvilka i detta hänseende nödvändigt måste hafva en egen nämnd, för att taga dessa frågor om händer.
Sådana församlingar äro likväl endast undantag från den allmänna regeln, och på det hela tror jag, att Hr Gr:ns förslag är ganska lämpligt.
Hr Grin har äfven tillagt denna s. k.
SockenNämnd ett nytt åliggande, det nemi., att vara en slags förlikningsdomstol.
Afven detta gillar jag.
Deremot innehåller förslaget åtskilliga andra stadganden, hvilka, såsom de nu blifvit framställda, svårligen böra kunna antagas.
Dertill hänförer jag, att den nya SockenNämden skulle hafva i vissa frågor en slags domsrätt och derjemte rätt att pålägga och uttaga böter.
I viss mån är det kanske nödvändigt, att SockenNämnden beklädes med dylika attributioner, men detta bör då ske inom en viss begränsning, och jag anser det vara alldeles Den 26 November f. m. 385 alldeles nödvändigt, att böter, som af en SockenNämnd åläggas, måste, innan de uttagas, anmälas hos vederb:de högre myndighet och af densamma godkännas.
En annan punkt af Hr Grrns förslag innehåller, att då frågor skola afhandlas, som röra skolstyrelsen eller fattigvården, skall pastor i församlingen tillkallas, derest han icke förut är ledamot af SockenNämnden, samt att pastor vid sådana tillfällen skall vara sjelfskrifven Ordf:de.
För min del tror jag, att om en kommunalstyrelse med så vigtiga syftemål, som här blifvit SockenNämnden tilldelade, skall kunna verka roed hopp om framgång, så är det nödvändigt att den, som en gång för alla blifvit vald till Ordf:de, icke måtte vid dessa speciella frågor undanträngas från ordf:de-platsen.
Ehuru jag anser det rätt att tillkalla pastor i dylika frågor, kan jag likväl icke fatta, hvarföre det är nödvändigt att han då undantagsvis skall bekläda ordf:de-platsen.
Enl. min tanka bör den, som en gång blifvit utsedd till Ordf:de, på denna plats förblifva.
Då Hr Gr:n, från sitt förslag till SockeuNämnder, öfvergår till LänsNämnder, föreslår Hr Gr:n, att SockenNämndernas
Ordf:de skulle vara sjelfskrifna ledamöter i LänsNämnden.
Jag tror, att detta förslag till LänsNämnd är bättre upgjordt än något föreg:de; ty Ordfderna i SockenNämnderna böra vara praktiska män, som noga taga kännedom om landets förhållanden; de väljas ej specielt för tillfället, utan de väljas till följd af den befattning de i SockenNämnderna innehafva.
Jag anser denna åsigt lämplig, men om en LänsNämnd en gång skulle komma till stånd, så hemställer jag huruvida den bör utgöras af alla Ordfderna i SockenNämnderna; ty i så fall skulle den i många län komma att bestå af ända till 200 personer.