Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Så godt kan det vara», sa han, »du är bra rödplussig af vädret.»
Rödplussig!!!
Jag glömmer alldrig den dagen och inte den nästpåföljande och inte den därpå följande, häller.
Gatorna, butikerna och realisasjonerna sedan!
Jag höll alldeles på att tappa andan, när jag såg hvilka priser här var.
Minsann det var någon tid att förlora!
Allt annat, som var fast, fick vänta.
Gustaf och jag gnodde ur butik och i butik.
Alldeles obegripligt, att inte där var mera folk.
Jag tycker, att hela Stockholm borde ha varit på benen för att köpa för sådana priser.
Jag fastnade för fyra klädningstyger, tre barnkostymer, tre angtokaer och två paraplyer; en mängd Tuavästar, strumpor och näsdukar, tre portmonäer, allt så godt som för rakt ingenting.
Gustaf skaffade sig en nattrock, två hela kostymer, nästan en hel skomakarbutik, fiskredskap, kräfthåfvar och tre stycken rägnkappor, som han fick för ett rampris, hängslen, resväskor och rakdon.
När vi räknade ihop våra utgifter, hade vi visserligen gifvit ut flera hundra kronor för sådant, som vi förstås egentligen inte behöfde – men det blir en dag efter denna, och när man kommer hem är det bra att ha litet på lager.
Så godt som hittadt är det ju ändå.
Men nu är jag så trött, att pännan faller ur handen på mig.
Jag ska inte skrifva på åtta dagar, så jag riktigt hinner samla mig.
O, tänk att jag värkligen är i Stockholm!
Ack Lovisa!
Nattsvart.
En räddande ängel.
Hinna samla mig!
Hvilket hån i de orden!
Ja, nog har jag hunnit samla mig alltid!
Om jag så varit sönderfallen i små bitar, så har jag haft tid att både samla, sinka och torka ihop bitarna.
Så utmärkt godt om tid har jag haft.
Naturligtvis är det förtjusande att vara i Stockholm, men – –
Nej, fram med sanningen, Lovisa Petterkvist!
Du känner dig sviken, och det så det riktigt känns!
Jag behöfde visst vara blyg jag!
Lovisa Petterkvist är ingenting, presis ingenting; en vattendroppe i ett haf, det är alltsammans!
Hemma, när man går ut, blir man åtminstone observerad, och har man ett nytt plagg på sig, så talar inte hela stan om något annat minst på en hel månad.
Det är alldeles inte behagligt att dunsta bort på det här viset, och hur jag ska komma åt att odla min själ, begriper jag inte.
Inte kan jag väl ryka på vildt främmande folk och fråga dem, hur jag ska bära mig åt, och hvad Gustaf angår – –
Ja, här måste jag gråta en pärs, när jag tänker på allt elände.
Saken är den, att jag sitter midt i skötet af all lifsens öfverflöd som en skamligt öfvergifven hustru.
Inte har jag varit på teatern, inte på operan, inga taflor har jag sett, inga själsfränder har flugit mig till mötes, och till på köpet ha vi flyttat tre trappor upp med utsikt åt en gård, där två dalkullor sköljer buteljer dagen i ände.
Hvad de skulle ha tagit af oss, om vi hört oss för om priset, vågar jag inte ens tänka mig, när de så skamligt kunde skörta upp oss nu!
Det enda, som tröstar mig är, att jag gjorde allt hvad på mig angår för att förekomma präjeriet.
Jag ville vi skulle flytta vår väg genast, men Gustaf ville Gud bevars inte han, »för biljardens skull».
Gud ska veta att inte missunnar jag Gustaf ett nöje, tvärt om, men det ska vara reson i allting.
Olyckligtvis upptäckte han och en gammal stoffil, som han blifvit bekant med på kaffeet, att »de gjort ett par stötar i sin ungdom», och nu står de otäcka gamla stutarna, med biljardkön i hand och stöter och stöter dagen i ände, utan att en smul bry sig hvarken om mig eller den andra hustrun, ty stoffilen är naturligtvis också gift.
Ja, det säger jag, att bland »svaga sidor», är biljarder bland de värsta, ty för att rubba dem behöfs ångkraft, och hur många hustrur har sådan till sitt förfogande.
Naturligtvis är inte jag den, som ger mig utan strid.
Jag har försökt med både lock och pock, men jag vet inte hur det är; jag har inte fullt samma kurasch här som hemma, och försöka med »som du vill, min vän» gitter jag inte.
Gustaf säger oupphörligt:
»Vi hinner väl, vi hinner väl, gumman lilla!
Vi ska väl bli varma i kläderna först.»
Om jag åtminstone haft lurkan med mig!
Men hvem kunde också tro, att jag skulle komma att behöfva den!
Här om aftonen satt jag tämligen modstulen och läste Sundens Svenska språklära, för att på något vis lägga grund till min blifvande bildning.
Men det säger jag, den som kan förstå den boken, måste visst vara doktor först och professor se’n.
För att underlätta saken, så föreställde jag mig, att stoffilen var ett subjekt, ett mycket dåligt subjekt, ty jag är säker på, att det är han som förledt Gustaf – och att jag var ett objekt, utsatt för subjektets värkningar.
Men det var lika kvistigt ändå!
I detsamma knackade det på dörren, och som jag trodde, att det var den där obehagliga kyparen, som kommer med räkningen hvar lördag – jag är säker, att han skulle komma mycket oftare, om man inte höll efter honom – så ropade jag snäsigt nog:
Dörren öppnades, och en fullkomligt obekant ung man, med röda kinder och en liten början till mage, hvilken liksom stack sig in före honom i rummet, visade sig.
Han stannade strax inom dörren, stack de breda hvita händerna i byxfickorna och stirrade på mig med ett par pigga blå ögon, som riktigt glittrade af friskt lynne och själfbelåtenhet.
Unga män i och för sig, har jag rakt ingenting emot, men när de kommer öfver en så där som en störtskur, så känner man sig ändå liksom litet perplex.
»Med hvem har jag den äran?» frågade jag med all den värdighet jag hann samla ihop i en hast.
Nu skrattade han.
Nej, minsann om det fanns mer än en enda människa på jorden, som kunde skratta på det viset!
En blandning af undertryckt frustande och trillande af ärtor med kluck, kluck, kluck, emellan.
Och så blef han blodröd ända upp i pannan.
Ja, visst var det han!
»Villy, är det värkligen du!»
Innan jag visste ordet af, hade den präktiga pojken tagit mig i famn, dunkat mig i ryggen, som om han trott jag hade haft ett ben i vrångstrupen, kramat och ruskat mig, så att jag alldeles tappat andan.
»Kära, rara tant Petterkvist!»
Det var allt han fick fram, och minsann stod inte tårarna honom i ögonen.
Ja, det var inte torrt i mina häller!
En del människor må prata så mycket de vill om, att det är bara de onda handlingarna, som drar följder efter sig, så säger jag, att det är osannt.
Hvem kunde tro, när jag för många Herrans år se’n pysslade litet om Wilhelm Borggren och fick Gustaf att under moderns mångåriga sjukdom betala hans kläder och skolgång – hvem kunde tro, säger jag, att jag nu, 10 år senare, skulle träffa på honom så full af tacksamhet och glädje öfver att kunna vara mig till tjänst.
När han gått igenom skolan hemma, flyttade modern till Upsala, där hon fick inackorderingar, och så afsade de sig all hjälp.
Ibland, isynnerhet under den första tiden, skref han flitigt, men under de sista tre åren hade vi inte hört af honom alls, förr än nu, när han stod framför mig som en lifs lefvande, 26 år gammal fullväxt karl!
»Nå du, hur fick du reda på oss?» sa jag slutligen, när jag väl fått veta, att modern lefde och fortfarande bodde i Upsala, att hon var frisk, att han mådde som en prins m. m. m. m.
»Jo, jag tittade af en slump in på biljarden, och hvem fick jag se där med kön i hand, om inte farbror Petterkvist!»
Jag teg och knep i hop läpparna.
Man ska inte blotta folks svagheter, allra minst sin manns, fast nog brände det mig på tungan att få lätta mitt hjärta!
Så slog vi oss ned i sammetssoffan – för vi ha en afdankad sådan, Gud bevars – och pratade om allt möjligt.
Jag hann bara svara, så förfärligt nyfiken var han.
Men slutligen kom det också min tur att fråga.
»Nå, min kära Villy, hvad gör du nu för tiden?
Har du fullföljt din plan att bli lärare?»
»Nej tant, det blef för dyrt, och så kokade blodet för oroligt i ådrorna på mig.
Jag tyckte det var så förbannadt dumt, att jag först skulle stufva i mig en massa smörja för att sedan i min ordning stufva in den i andra.
– Nej, det låg inte för mig!»
När han blef ifrig, brukade han som gosse allt emellanåt upprepa ett par ord, det satt i honom ännu, fast hela stan brukade härma honom för att få bort ovanan.
Och så svor han så!
Det sa jag åt honom.
»Gör jag?» skrattade han.
»Nej, tant lilla, jag svär inte – jag bara stryker under, som det heter på yrkesspråket.»
»Yrkesspråket.
Jag menar, hvad har du för dig?»
»Åh litet af hvarje.
Jag är författare, litteratör och konstkritiker – ibland!»
Den där pojkvasken, som jag kom i håg så godt som ofödd – författare!
Den där skolråttan, som kunde svänga i sig 40 plättar i gången – litteratör!
»Ja, på det hela taget är författarskapet en öfvervunnen ståndpunkt», fortsatte han och lade benen bekvämt i kors.
»Ser tant Lova, jag hade inte råd att svälta ihjäl, och så blef jag så förbannadt nedskälld!»
»Villy!» sade jag alldeles förfärad.
»Det var ett fasligt språk du för.
Är det kanske modärnt?» tillade jag spetsigt, ty han hade nyss nämnt, att han hörde till de modärna.
Villy såg litet förlägen ut.
»Vi är en klick artister, som håller ihop, och då sållas inte orden så noga, ska tant veta», sa han slutligen.
»Färg måste det finnas både i lifvet och i konsten.»
»Använder du sådan’färg’ i din bok, så undrar jag visst inte på, att du blef »nedskälld», som du uttryckte dig», sa jag skämtande.
»Hör du, är det värkligen sannt, att du skrifvit en bok?»
»Och fått den tryckt?»
»Och omtalad i tidningarna?»
»Jaha – och det så det kändes.»
Mitt mod steg hundra prosent.
Hvad skulle inte jag vid mina 46 år kunna åstadkomma, när han, som var bara 26, kommit så långt!
Jag tänkte delge honom mina planer – men så – nej – det gick inte – jag kände mig för förlägen ännu och beslöt att vänta.
Villy satt och stirrade framför sig.
De röda kinderna hade blifvit bleka, och de breda händerna ryckte omedvetet i soffransen.
»Det var en förbannadt bra bok, ska jag säga tant», kom det slutligen tvärt och afhugget.
– »En sådan, som man bara skrifver en gång i sitt lif.
Erfarenhet hade jag, svultit och slitit hade jag för att kunna skrifva den – allt som var sannt och äkta i mig fanns där.
Jag hade inte varit rå, som de sa, bara sann på mitt vis – och så begrep de inte ett dugg af allt sammans, utan korsfäste både mig och mitt själslif!
Det ska tusan utsätta sig för sådant!
Då är det bättre att vara bödel än offer.
För öfrigt så – är det inte alla som bär i sig uppståndelsens frö, som de så vackert uttryckte sig.
Är man död, så är man död; det är i hvad fall som hälst bra att åtminstone ha lefvat.»
»Du skulle ha skickat boken till mig», sa jag och klappade honom tröstande på handen. »Jag skulle nog ha förstått den jag.»
Han såg på mig och kisade med ögonen.
Så ruskade han mig i axeln och skrattade, men något svar gaf han mig inte, den ohöfliga krabaten!
Jag tror, eller rättare trodde, ty nu är jag van vid honom, att han måste ha ett helt magasin af lifslust i sig, den karlen.
Bäst han satt, så rusade han upp, mätte golfvet med små korta steg, kikade ut genom fönstret, hvisslade, bläddrade i mina böcker eller ryckte stickorna ur min strumpa.
Jag höll på att bli riktigt närvös, så hjärtans glad jag än var att se honom – men så kom vi att tala om konst, och då blef han stilla med ens.
»Hör du», frågade jag litet elakt, »hvad behöfs det egentligen, för att bli en sådan där konstkritiker – som du?
–»
»Jo, det behöfs ett normalt synsinne och en viss förmåga att välja vänner.»
»Välja vänner!»
»Ja, konstnärsvänner.
Man får inte vara ensidig och bara hålla sig till höger eller vänster.
Bäst är, om man lämnar ett öra till de nya och det andra till de gamla.
»Åh!» sa jag.
För sannerligen jag kom mig för att säga något annat.
»Ja, det är alldeles sannt», fortfor han lugnt.
»Mitt fördömda fel är, att jag är ensidig.
Jag vill, men jag kan inte bry mig om de där gamla perukstockarna, som kan åka skridsko på sina egna dukar.
Jag tycker om klimpar af färg; jag tycker om, att när man står nära intill en duk, ser den ut som en enda röra af klatsch, ratsch – men att för hvart steg man tar bakåt, det framstår något nytt ur kaos – till dess det slutligen bildar sig ett stycke lif midt framför ens ögon, så sannt och äkta att – ja, det kan tusan tänka på felen då, och inte jag!
För öfrigt så ser jag inga fel.
Om Larsson bara stryker af pänseln på en vägg, så är det mer genialitet i det strecket än i Kungliga akademins alla professorsdukar.» (Nu var han uppe och trafvade igen.)
»Du får förlåta», sa jag med värdighet, »men jag håller på Kungliga akademin och professorerna.
Jag skulle tro, att hvad som framför allt behöfs, för att man ska kunna njuta af konst, är garanti, garanti, att man inte kastar bort sitt intresse på arbeten, hvilka icke bär i sig de konstnärliga prinsiper utan hvilka all konst endast blir ett hastvärk, ett vanhälgande, ett skämt, som väl kan passa i den enskilda kretsen, men icke inför en allmänhet, hvars uppfostran framför allt bör ligga en samvetsgrann konstnär om hjärtat.»
»Det var tusan, tant Lovisa!»
Han stod framför mig bredbent med händerna i byxfickorna och ögonen klotrunda af förvåning.
»Ja ja, du», fortfor jag lugnt.
»Om du tror, att tant Lovisa är bortkommen, så tror du betydligt miste.
(Hvad behöfde jag säga honom att jag läst allt det där i tidningen?)
Med mig har försiggått stora förändringar.»
Men så kom det på mig en sådan längtan att få tala ut, att jag inte kunde hålla mig längre.
»Ser du», sa jag och hostade litet förläget, »egentligen har jag kommit hit för att odla min själ.»
»Det var tusan!»
»Kanske du inte tror, att jag har någon att odla?» sa jag, stucken öfver tonen.
»Jo naturligtvis.
Det förefaller mig bara så förbannadt komiskt –»
»Jo, att tant Lova kommer hit för det ändamålet.» »Hvart skulle jag eljest ta vägen?
Kanske till Kina?» »Ja kineserna är inte dumma de!
Nå ja, vi ska göra det bästa af det, tant lilla, men så mycket ska jag då säga, att om själen och hjärtat är ett, som jag nästan misstänker, så har tant Lova den mest uppodlade själ jag känner.»
»Skämtare!»
Men nu nöjde han sig inte med mindre än han fick kyssa mina händer, tacka för sist, och så pratade han en hel mängd nonsens – men som ändå bevisade, att om någon har hjärtat på rätta stället, så är det han.
Blir jag bara van vid hans besynnerliga sätt och trafningar och svordomar, så tror jag nog jag ska få mycket roligt af honom, fast jag fruktar, att så särdeles bildande är han inte!
I morgon ska vi ut tillsammans.
Gustaf får säga hvad han vill.
En mann, som inte vaktar uppå sin hustrus önskningar, sin hustrus rättvisa önskningar, är sitt öde värd!
Jag undrar, hvad jag ska få se i morgon?
Gud ske lof, att det är slut på min bot- och fastevecka i Stockholm!
Glömd blir den alldrig!
Nu ska jag lägga mig och hvila litet.
Samtalet med
Villy har riktigt stärkt mig!
Hvad en hårfrisör kan!
Rojalismen.
Ack Ödman!
Trött är jag, men rysligt roligt har det varit!
Ja, det var något till skillnad mot hemma!
Hvilka färger!
Riktiga mästervärk – och hårfrisören sen!
Jag nästan skäms att titta mig själf i spegeln, så nästan löjligt ung ser jag ut, sedan han vridit upp håret midt på hjässan och stuckit i en kam, som ser ut som en valknut.
Jag har haft håret uppsatt på samma vis, sedan jag var sexton år.
I en korg i nacken, fastsatt med 14 hårnålar, för hår har jag, alldeles som Kraka, som klädde sig i sitt hår och ändå var oklädd.
Ja, ingen af flickorna kommer dit, hur söta de än är, men det är så godt jag börjar från början, eljest blir det ingen ordning af. Således:
Presis klockan 10 knackade
Villy efter öfverenskommelse på dörren och trädde in.
Jag har hållit i mig med att ingenting nämna åt Gustaf, hur svårt det än har varit.
Vill han öfverge mig, så nog kan jag vara öfvergifven alltid!
Det enda en misshandlad hustru kan göra är att hålla i sig med att vara misshandlad.
Det ger henne en viss moralisk öfvervikt, – den enda öfvervikt jag gillar.
Således, som jag sagdt:
Villy trädde in fin och putsad som en kammarduksnål – fast det var inte fritt han såg litet bortkommen ut i sin vida kuskrock, men det lär vara modärnt att se bortkommen ut, och glad blef jag åt det, ty jag var just rädd, att han varit tvungen låna sig fram, stackaren, ty hur det är med den där litteraturn, fet blir man väl inte på den.
När vi skulle gå, så sa Villy:
»Hör nu, tant Lova, hm – hm –» – vid Gud var inte pojken förlägen – »det är inte så varmt ute, häller, och de där korta koftorna – har inte kommit i bruk i Stockholm än – – .
Har inte tant en vinterkappa – en sådan där lång – som klär alla så bra?»
»Nej, kära du», sa jag undergifvet.
»Jag har ingen vinterkappa med mig.»
»Åkt från Jockmock» – han kallar alltid vår lilla stad för Jockmock – »utan vinterkappa!»
»Nej», – nu talade jag mildt som en flöjt –»jag skickade hem den från Umeå.
Gustaf tyckte att vi hade för mycket saker med oss.»
»Hm!» sa Gustaf.
»Och så har jag haft min gamla päls förstås», tilllade jag fogligt.
»Ja, men tant kan inte gå i den där pjäsen», sa Villy förtviflad.
»Hvasa», sa jag.
»Pjäsen!
Hvad är det för fel med koftan?
Nysydd, tyg, som kostar 12 kronor metern.
Skräddar
Lund har själf skurit till den.»
»Jaha, det tycker jag med», sa Gustaf och knäppte igen rocken, som han alltid gör, när det är fråga om pängar.
Men det skulle han alldrig ha gjort, ty nu kokade de åtta dagarna öfver.
»Jaha, naturligtvis», sa jag.
»Det är dig alldeles likgiltigt, om din hustru ser ut som en fogelskrämma eller inte!
Men så illa är det väl ändå inte, att det behöfver ske.
Dum den hustru, som inte behåller en slant till nödens stund!
– – Vill Villy följa mig, så ska jag gå och skaffa mig en kappa, så jag ser ut som folk, för det är det minsta jag har rättighet att fordra.»
Så märkvärdigt lätt jag kände mig och så märkvärdigt skamsen!
Men det aktade jag mig nog för att erkänna.
Ja, så tog Villy och jag oss en droska och kuskade i väg på upptäcktsresa efter en kappa.
Märkvärdigt hvad en stor stad utvecklar unga män!
Villy frågade efter alla möjliga slags kappor – utom vinterkappor, den spjufvern! alldeles som han stått i bod i all sin tid, och till sist fastnade jag för en lång, rödbrun dolma med sidenfoder i krage och ärmar, som värkligen är utmärkt vacker.
Så narrade
Villy mig att köpa en riktigt kokett vårhatt med en bukett violer i, och därtill ett angtoka i samma färg som kappan, handskar och ett flor, som knyts jäms med näsan och som klär mig sär,deles det måste jag erkänna, fast jag först sa alldeles nej för en sådan fåfängelse.
Hatten ville inte sitta på riktigt bra, och då var det vi for till hårfrisören.
Att tänka sig, att en vildt främmande karl har rifvit i mitt, Lovisa Petterkvists hår!
Det skulle någon ha sagt mig för bara en månad sedan!
Men jag tog det märkvärdigt lugnt.
Jag kände, att jag redan börjat att odla min själ och önskade bara, att barnen kunnat se mig i all min glans.
Nu sa Villy, att tant Lova var så bussig, att hon kunde visas för pängar, och föreslog, att vi skulle äta middag på Rydbärg tillsammans.
Nog kände jag mig bra hågad att låta Gustaf rikundvaratigt få känna hur fullkomligt bra jag kunde honom, men ändå – – –
Att äta middag på tu man hand med en ungherre!
Nej, så modärn var jag inte ännu – dessutom så längtade jag hem.
»Nå, då ska vi, ta mig tusan, åtminstone dricka choklad tillsammans», afgjorde Villy, och så förde han mig till ett kaffe, där vi fick den raraste choklad med de utsöktaste tortor till.
Jag tyckte det kändes riktigt syndigt att äta något så rart midt på blanka hvardagen, men förfärligt godt var det.
Så gick jag till mitt och Villy till sitt, sedan han först varit så förfärligt snäll och lofvat att skaffa oss biljetter till operan på kvällen.
Inte tänkte jag göra’t, men hur det var, så köpte jag ändå en fin ljus halsduk åt Gustaf, och tack vare det, kom jag hem så sent, att allihopa redan gått ner till middagen.
Bäst jag satt i matsalen, ty jag skyndade mig dit sådan jag var, fick jag se Gustaf börja stirra på mig som en riktig tok, och ju mer han stirrade, ju blidare blef han i ansiktet.
»Skål, Lovisa!» sa han till sist, nästan rörd.
Jag begrep inte en smul hvar skon klämde.
Men så gick det upp ett ljus!
Jag hade glömt af hårfri,sören och där satt minsann Ruffen och småförälskade sig på nytt i sin gamla Lova, bara därför att hon råkade att se litet yngre och bättre ut än vanligt.
Och ändå pratar karlarna så mycket om kvinnornas fåfänga!
Jag undrar just, hvilka det är som lägger hyende under lasten – om den finns, hvilket jag alls inte är säker på.
Jag undrar bara!
Klockan 12 på natten efter åhörande af Romeo och Julia.
Himmel, hvilken kväll!
När han, Romeo, ligger på knä i månskenet och hon, Julia, sitter på en pall i hvit sidenklädning, alldeles som om hon vore den vackraste målade tafla och inte en mänsklig varelse – och de sjunger – – och orkestern trimulerar!
Jag gret.
Det kunde inte hjälpas, tårarna trillade som ärter, och när hon drack giftflaskan så alla människor såg det, och ingen enda hindrade det söta barnet, så skrek jag till.
Villy påstår, att jag kommer i morgontidningarna under rubrik: naiv angtusiasmen.
Det må jag, men hur folk kan sitta som stenbeläten inför något sådant, det begriper jag inte.
Och i grafkapellet sedan!
Jag var tvungen att hålla Gustaf riktigt hårdt i hand hela tiden för att ha någon att krama, när det blef för mycket hämskt.
Nog är det fasligt, att de ska dö – båda två.
Stackars unga, vackra varelser!
Alldrig hade jag kunnat haft hjärta att låta det ske, om jag skrifvit pjäsen, och jag tror att hela publiken, så stenbelätsaktig den än var, skulle ha blifvit riktigt glad, om de stigit upp, sedan de väl varit döda en stund, och sjungit en kärleksduett till, och prästen sedan hjälpt dem att fly genom fönstret.
Det hade ju alldrig någon behöft veta af – – och jag hade kunnat sofva i natt, i stället för att sitta här, uppfylld af det hjärtinnerligaste deltagande, utan att få en blund i mina fattiga ögon och utan att kunna hjälpa en smul.
Finns det väl något skönare på jorden än kärlek, i synnerhet sådan kärlek satt i sådan musik!
Tra la la, tra la la la!
Ack, att en gång i sitt lif ha blifvit älskad så, med vattenkonster, månsken, blommor, dueller och trikå!
Det vore någonting att minnas – att gömma!
Gud, så söt han var med sina små mustascher, sammetsjacka och hvita silkesben!
Och när de omfamnade hvarandra se’n!
Det var som om de varit af luft, så fint och vackert gick det till.
Jaha Lovisa, nu har du lärt hvad kärlek är.
O! O! O!
Och på morgonen, när solen går upp och han sjunger:
»Väl hä-ä-ä-ä-lsad du sköööna morgonstuund!»
Ja, det gick rakt in i hjärtroten på mig.
Jag förstår inte riktigt, hvarför de där Kapulettarna var så förfärligt onda på de där Montaguerna, eller hvad de hette, men märkvärdigt var det att se, hur lugnt folket stod och stack ihjäl hvarandra.
Det bekom dem inte mer, än när jag späckar en oxstek.
Men de är väl vana vid det, kan jag tro, och det stora i konsten är väl att kunna åstadkomma något som alldrig sker i naturen.
Och den där fursten se’n!
Så orimligt fet han var!
Ja, det är annat det, än till exempel våran älskade Kronprins.
Han ser ut som en lilja, och hvad vår älsklige Konung anbelangar, så – – –
Herre Gud, Kungen!
Villy hade sagt, att det var deras dag.
Affischen låg på barjären, men när hela första akten gick, blef jag rädd att Han inte skulle komma.
Men Han kom – – och när Han stod där och såg ut öfver mängden, så hade ingen behöft säga:
»detta är din Konung, Lovisa!» Just så och inte annorlunda skall en Konung se ut, och min tro är, att om man också klädde Honom i skarpskytteuniform och gaf Honom ett muskedunder i hand, så skulle man ändå se kronan öfver Hans hufvud, ty den är Honom medfödd, ja, det är den!
»Sätt sig tant!» hviskade Villy och drog mig i klädningen.
»Skulle jag sitta, när min Konung står?
Nej tack!» Och så neg jag ett tag till.
Men parketten är tydligen inte afsedd för fylliga personer med lifliga rojalistiska känslor, ty fasligt trångt är där.
»Sätt sig, tant lilla», hviskade
Villy en gång till och drog mig åter i klädningen, fast nu något kännbarare.
Men jag gjorde en nigning till, och nu hade jag den obeskrifliga nåden att se Hans Majestäts ögon fästade på mig.
Han log och vinkade nådigt med handen, ja, det gjorde Han!
Hvad kunde jag hjälpa, att en skallig jude framför oss i detsamma vände sig om och så råkade att få min sista nigning rakt i ansiktet på sig?
Han såg så arg ut som en tjur och tog sig om hufvudet, som om han fått bulor.
»Kluck, kluck, kluck», frustade ett af Villys ohjälpliga skratt fram.
Snart fnittrade hela bänken och till sist hela parkett.