Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr f. d. StatsRådet Poppius fick emottaga så väl transsumt af Protokollet för den 5 innevarande månad, i hvad det innefattade Herr Justitie - 370 Ombudsmannens då gjorda andraganden, som äfven afskrifter af de handlingar, Herr Justitieombudsmannen vid samma rättegångslillfälle inlem nät; oell fann RiksRätten skäligt att, med bifall till svarandernes då framställda begäran om anstånd att, i anledning af berörde andraganden, sig yttra, uppskjuta rättegången till Måndagen den '7 nästkommande Mars kl. 10 f. m., då parterne böra åter sig infinna, och svaranderne ega anföra hvad de nödigt akta; hvilket för tillstädeskomne parterne afsades.
RiksRätten biföll jemväl den härefter af Herr Friherre Gyllenhaal gjorda hemställan, som Herr Justitieombudsmannen medgaf, att nemligen Herr Friherren, i händelse han af embetsresor är hindrad att vid det nu utsatta nästa rättegångstillfället personligen tillslädeskomma, må genom fullmäktig sin svarande talan bevaka.
Då något vidare nu ej förekom, lingö parterne bortgå, och RiksRättens Herrar Ledamöter åtskiljdes kl. % till 1 på dagen.
In fulem J. A. C. Quensel.
Anförande af dc tilltalade Ledamöterne af Konungens StatsRåd, ingifvet till RiksRätten den 7 Mars 1842.
Till Högloflig;!
IliksRätten.
Den märkvärdiga rättegång, som Rikets Ständers Justitieombudsman, efter dertill emottaget uppdrag af Konstitutionsutskottet vid den sist öfverståndna Riksdagen, emot oss utfört och fortsätter, för våra rådslag och handlingar, såsom Ledamöter af Konungens StatsRåd, hade, efter fjorton månaders förlopp, omsider hunnit derhän, att skriftvexlingen horde anses vara fulländad, då vi den 17 sistlidne Januari kunde till den Höglofl.
RiksRätten afgifva våra förklaringar öfver Hr JustitieOmbudsmanneus s. k. shitpåståenden, fördröjda under ett halft år sedan vi besvarat hans första anmärkningar.
Men med dessa hade dock hans talan icke nått sitt slut.
Ifan begärde och erhöll den Höglofl.
RiksRättens tillåtelse, att ännu vidare fortsätta densamma uti påminnelser vid våra förklaringar.
Bland skälen till en så ovanlig begäran, trodde vi omsider äfven kunna finnas det, att han måhända kände sig vara öfvertygad, det hans påståenden saknade skäl, och att han vore, efter nogare öfvervägande af hvad vi till värt försvar deremot anfört, sinnad att dem frånträda.
Men äfven härutinnan bedrogo oss våra föreställningar om egen skapen och bestämmelsen af det höga embete, hvilket blifvit
Hr Justitieombudsmannen utaf Rikets Ständer anförtrodt, och om hans uppfattning af dess fordringar.
De påminnelser, som han den 5 näsllidne Februari inför den Höglofl.
RiksRätten uppläste och hvaraf vi sedermera erhållit del, förete endast ett ytterligare bevis på ihärdigheten af hans nit att rättfärdiga och utföra KonsfitutionsUtskotlets anklagelser; — men ock tillika på ogörligheten att förringa kraften af våra försvarsskal.
Vi behöfva icke alt ännu en gång upprepa och utveckla dessa, enär Hr Justitieombudsmannen, rörande de flesta anklagelsepunkterna, inskränkt sin — såsom vi hoppas — sista — talan i detta mål, till åberopande dels af KonstitutionsUtskottets ”föreskrifter,” dels af sina förra anföranden, hvilkas brist på djupare och fastare grund, än den nyssnämnda, vi tro oss hafva tillräckligen ådagalagt.
Likväl förekomma uti Hr JuslitieOmbudsinannens ifrågavarande påminnelser en och annan ny faktisk uppgift, en och annan ny lagtydning, en och annan ny rältssats samt, fram - 372 för allt, ett förut blott antydt, men nu verkligen utfördt och till ziffror specificeradt, påstående om skadeersättning; och då detta ovilkorligen fordrar att besvaras, finna vi oss, äfven i afseende på det öfriga nya i Hr Justitieombudsmannens supplement till sina slutpåståenden, ehuru obetydligt det må vara, icke böra eftergifva eller lemna obegagnad den rätt till sista ordet, hvilken oss, såsom svarande, tillkommer.
Vid Lil. A. Rörande frågan om behandlingen af det förslag till ny Vexelstadga, hvilket Rikets Ständer, vid 1834 och 1835 årens Riksdag, öfverlemnade till Kongl. Majrts förväntade
Höga bekräftelse, äfven i afseende på utrikes vexlar, liar Hr Justitieombudsmannen framställt några anmärkningar vid den serskilda förklaring, som jag, Poppius, öfver denna anklagelsepunkt afgifvit.
Han förmäler, att jag skall hafva deruti ”sysselsatt mig mera med framställning af ”andra länders lagstiftning, än med upptagande och vederläggning af de från ”Svensk Grundlag och lag hemtade skäl och omständigheter, dem han, i sitt ”slutpåstående, anfört till stöd för det af Konstitutionsutskottet anmärkta förhållande.
För att finna huru ogrundad denna uppgift är, fordras endast att genomläsa — om än flygtigt -—- så väl min ofvannämnda förklaring, som ock den föregående, deruti åberopade, hvilken jag gemensamt med de öfriga, i denna sak anklagade, för mer än ett år sedan lemnade.
I båda dessa förklaringar hafva alla de konstigt sammanväfda argumenter, hvarmed Hr Justitieombudsmannen sökt bevisa, att den utrikes vexelrörelsen utgjorde ett föremål för allmän civil lagstiftning, och att det ifrågavarande förslaget, jemväl härutinnan, bordt så behandlas, som 87 § Regeringsformen föreskrifver, blifvit upptagna och omständligen vederlagda med skäl, hemtade från ”Svensk Grundlag och Jjag” samt från authentik tolkning deraf, uppenbarad i handlingar, yttranden och beslut af de båda högsta Svenska Statsmakterna.
Väl har jag icke för ofelbara ansett en Svensk lagkunnigs åsigter, enligt hvilka, jemte åtskilligt annat förut ohördt, vexelrörelsen emellan Sverige och främmande länder skulle egentligen vara ett föremål för den fmansiela, men endast medelbarligen för den kommersiela lagstiftningen; och sant är, att jag, emot de nyskapade begreppen härom, tillåtit mig att anföra de äldre, hvilka ”så väl af utländske som af Svenska rättslärare” och af främmande nationers lagstiftare varit antagna, Men jag tänkte, alt en anmärkning härom ej vöre 373 vore otjenlig, då frågan icke rörde endast inhemska förhållanden, utan fastmera sådana, som mäktigt bidragit att bestämma hela den nyare verldshandelns utvidgade verksamhet och ordnade gång.
Jag trodde att, vid bedömandet af sådana Regeringsbeslut, hvilka rörde kommersiela angelägenheter af den vidsträckta omfattning, som vexelrörelsen emellan Sverige och utrikes orter, kunde det vara nyttigt att ega någon bekantskap äfven med ”andra länders lagstiftning.
” Hr Justitieombudsmannen har ock sjelf motsagt sin ofvananförda uppgift, då han upptagit, till vederläggning, det skäl, jag hemtat från förhandlingarne vid stiftandet af 1734 års allmänna Svenska Lag, hvars lydelse uti 17 Kap. 14 § Handelsbalken blifvit åberopad i förklaringarna, så väl öfver hans anmärkningsmemorial, som öfver hans slutpåstående.
Det tycktes vara axiomatisk! klart och ovederläggligt, att sedan Rikets Ständer, under öfverläggningarna om nyssnämnde Balks innehåll, afgjort, att vexelrätten ”ej hörde till allmänna Lagen,” kunde den, åtminstone hvad vexelrörelsen emellan Sverige och främmande länder anginge, icke vara ett föremål för den art af lagstiftning, hvarom handlas uti 87 § Regeringsformen, talande om tillkomst, förändring och upphäfvande af allmän Civillag.
Men likväl har Hr Justitieombudsmannen, äfven efter erhållen underrättelse om detta uttryckliga förklarande af de Rikets Ständer, hvilka stiftade 1734 års allmänna
Lag och bestämde dess omfång, fullföljt sitt påstående, att 87 § Regeringsformen blifvit öfverträdd, då förslaget rörande den utrikes vexelrörelsen ej är vordet hos Kongl. Maj:t så behandladt, som samma grundlagsparagraf fordrar.
Hans anmärkning åter, att ”i äldre tider ämnena för civillagstiftningen och för den ekonomiska icke varit ”bestämdt urskiljda, på sätt nu gällande Regeringsform stadgar,” är hufvudsakligen riktig, men tillämpningen deraf står dock icke väl tillsammans med det utlåtande af LagUtkottet vid samma Riksdag, då denna nu gällande Regeringsform antogs, hvilket — i förklaringen öfver Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningsmemorial anfördt — utvisar, att, för det bestämda urskiljandet af den ena och andra lagstiftningens serskilda ämnen, måste läggas till grund just denna 1734 års allmänna Lag, till hvilken vexelrätten förklarats icke höra.
Hr Justitieombudsmannen uttyder detta förklarande så, ”att ehuru frågan om vexelrörelsen ej skulle i hela sin vidd förekomma i sammanhang med Lagverket i allmänhet,” hade Rikets Ständer dock icke ”afsagt sig deltagande i denna lagstiftning,” och till bevis härpå upprepar han det, redan i de ankla 48 - 374 gades förklaringar öfver hans anmärkningsmemorial vederlagda, skäl, att ”den år 1748 utfärdade Vexelstadgan var af Rikets Ständer vedertagen.”
Med den aktning man är skyldig Rikets Ständer, och som åtminstone deras högsta Embetsman må vara sorgfällig att ej förringa, torde det ej vara rätt förenligt att anse dem, då de ovillkorligen förklarat ett ämne icke höra till allmänna Lagen, hafva förborgat derunder den reservatio mentalis, att de dock icke afsagt sig rättigheten, att en annan gång dit hänföra det; och särdeles oväntadt har det varit att se denna deras förmenta rättighet nu yrkas, sedan de längesedan upphört att påstå sig vara ”allena maktegande.”
Det var en tid, då de så kallade sig och då de i sjelfva verket det voro.
Under denna tid blef 1748 års Vexelstadga genom Regeringens försorg författad; men innan hon, ifrån Inrikes CivilExpeditionen såsom en komrnersiel Författning, utfärdades, meddelades hon, likasom alla andra ekonomiska lagar, åt Rikets Ständer till deras kännedom och bifall.
Att vilja nu göra henne till en allmän civillag, emedan uti öfverskriften eller ingressen säges, att hon blifvit af Rikets Ständer vedertagen, det vill säga godkänd, vore en, utan afseende på det dåvarande Statsskicket, uppgjord slutsats, i konseqvent öfverensstämmelse med hvilken alla andra Regeringsärenden, hvaribland befordringar, äfven till de ringaste tjenster, skulle vara föremål för den civila lagstiftningen, emedan, under den så kallade frihetstiden, Rikets Ständer icke blott vedertogo, utan oftast omedelbarligen beslöto, mångahanda stadgar och författningar derom.
Genom en sådan argumentation, derest den blefve vedertagen, skulle den i 87 och 89 §§ af nu gällande Regeringsform såsom princip stadgade, ehuru ännu i denna stund icke speciclt bestämda, skillnaden emellan den allmänna civila och den ekonomiska lagstiftningens områden beqvämligast kunna undanrödjas.
Men om ock de finnas, som kunde önska en sådan reform, hvarigenom hela vår nuvarande Statsförfattning skulle förändras, så fordras likväl, för att genomdrifva den, — så länge 81 § Regeringsformen qvarstår uti orubbad helgd, — något mera än ett framkastadt argument af Rikets Ständers Justitieombudsman i en rättegång, der endast tydlig Grundlag, men icke godtycklig grundlagstydning, må gälla.
Sedan jag, Poppius, nu besvarat Hr JustitieOmbudsmannens påminnelser vid min serskilda förklaring öfver hans slutpåståenden, återstår för alla dem ibland oss, hvilka blifvit tilltalade för sådana föregifna öfverträdelser af 375 Regeringsformens föreskrifter, som i Ansvarighetslagen af den 10 Februari 1810 icke finnas uppräknade och bestämda, att yttra oss öfver den af Hr Justitieombudsmannen å nyo försökta bevisningen, att 6 § i nyssnämnde
Lag ej bordt hindra detta åtal.
Ilr Justitieombudsmannen synes vilja ställa i fråga giltigheten af den gränsbestämning, emellan föremålen för KonstitutionsUtskottets användande af 106 § Regeringsformen, och för Rikets Ständers af 107 §, som Ansvarighetslagen noggrant och tydligen stadgar.
Han finnér den inskränka -den förstnämnda grundlagsparagrafens, enligt hans tolkning mera vidsträckta, brukbarhet, och han anser det vara ”åtminstone tvifvelaktigt,” om sådant rätteligen kunnat ske, ”i annan ordning, än Regeringsformen för grundlagsförändringar medgifver.”
Hans tvifvel härom torde hafva försvunnit, om han velat erinra sig och betänka, att då Regeringsformens stiftare icke kunde, uti dess 106 §, gifva speciela föreskrifter för utöfningen och verkningarna af den makt, som de anförtrodde Konstitutionsutskottet, att låta vid RiksRätt tilltala Konungens Rådgifvare, derest desse funnes hafva uppenbarligen kränkt Grundlagarnes tydliga bud, så hänvisade de, för den fullständiga bestämningen häraf, till en ”serskild författning,” hvilken komme att ”utaf Konungen och Rikets Ständer fastställas.” Denna Ansvarighetslag för Konungens Rådgifvare, hvilken vid samma Riksdag, då Regeringsformen stiftades, blef föreslagen, ej af Lagutskottet utan af Konstitutionsutskottet, samt af Rikets Ständer antagen och vidare af Konungen bekräftad, är således att betrakta såsom ett bihang till nyssnämnda Grundlags 106 § och såsom en authentik utveckling af dess endast i få ord antydda mening.
Det må vara, att de sålunda utvecklade speciella bestämmelserna icke svara mot Hr JustitieOmbudsmannens vidsträcktare begrepp om ”den rättighet, som 106 § Regeringsformen velat åt Representationen förvara och åt dess delegerade (d. v. s.
Konstitutionsutskottet) uppdragit.”
Men han lärer dock icke vilja neka, att den ifrågavarande Ansvarighetslagen är en ännu gällande lag, som det endast kan tillkomma Konungen och Rikets Ständer alt gemensamt upphäfva eller förändra.
Också, oaktadt sitt tvifvel om den grundlagsenliga tillkomsten af denna Lags 6 §, antager han slutligen dess giltighet, men enär dess af oss åberopade stadgande ”icke i bestämda ordalag uttalar något hinder eller förbud emot åtals anställande” äfven i andra fall, än de i föregående §§ uppräknade, anser han detsamma ”kunna medgifva en förklaring, sorn vore förenlig med Regeringsformens 106 §,” d. v. s. med hans tydning deraf.
Häremot må vi framställa den anmärkning, att, äfven om 376 Ansvarighetslagen icke anses för annat eller mera, än en Civillag, kan någon förklaring deraf enligt Regeringsformens 88 § endast gifvas af Konungen och Rikets Ständer, eller mellan Riksdagarne af Konungens Högsta Domstol.
Med den af Hr Justitieombudsmannen önskade lagförklaringen lärer han följakteligen vänta förgäfves, alt den Höglofl.
RiksRätten sig befattar.
Det är sant, att den omtvistade 6 § i Ansvarighetslagen icke i bestämda ordalag uttalar något ”förbud;” men den innehåller deremot det ganska tydliga positiva stadgandet, att om någon Ledamot af Konungens StatsRåd uraktlåter andra i Grundlagen uttryckligen föreskrifna pligter, än dem, som de första fem paragraferna af samma Ansvarighetslag serskildt uppräkna och bestämma, ankommer det på Rikets Ständer att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § Regeringsformen dem berättigar.
Likasom alla andra positiva lagstadganden, innebär ock detta ett förbud, fastän icke i öfverflödiga ord uttaladt, mot öfverträdelser deraf.
Rikets Ständer beböfde väl icke serskildt förbjuda sitt
Konstitutionsutskott att ingripa i den pröfningsrätt, hvaraf de uttryckligen förbehöllo endast sig sjelfva utöfningen.
Men huruhelst
Hr Justitieombudsmannen må söka utvidga Konstitutionsutskottets makt att låta anställa juridiskt åtal mot Konungens Rådgifvare, göra vi oss förvissade, att den Höglofl.
RiksRätten icke till hufvudsaklig pröfning upptager några andra bland de många anklagelserna mot oss, än dem, hvilka angå de noggrant specificerade föremålen för den serskilda Lag, hvarefter Ledamöter af StatsRådet skola — såsom dess rubrik lyder — ”för Embetsförseelser af RiksRätt dömas.”
Vid Lit. £. Hr JustitieOmbudsmannens påminnelser vid våra sista förklaringar, rörande de flera anklagelser, som äro under Lit.
E. i hans anmärkningsmemorial och slutpåståenden sammanfattade, innehålla inga nya liufvudsakliga skäl, utan endast ett allmänt åberopande af hans förra anföranden, dem han anser det icke hafva lyckats oss att vederlägga.
Härom tillkommer det den Höglofl.
RiksRätten att döma, och då vi äro lika öfvertygade, som Hr Justitieombudsmannen, att dervid ”skall tagas i noga öfvervägande hvad parterne å ömse si - 377 elor andragit,” må vi endast förklara, att vi icke, såsom ett obestämdt och tvetydigt yttrande af Hr Justitieombudsmannen kunde synas oss förevita, velat eller trott oss kunna hos vara oväldiga domare väcka ”någon farhåga för den af oss förespeglade vådan att pröfva andra omständigheter, än de å vår sida anförda.”
Yi hafva sannerligen icke i detta mål varit de, som yrkat någon ensidighet i pröfningen af anförda skäl, eller som förespeglat andra vådor, än dem, som antagandet af de å Hr JustitieOmbudsmannens sida försökta grundlagstydningar kunde, för den nuvarande Statsförfattningens bestånd, medföra.
Men icke heller hafva de faror, hvarmed Hr JustitieOmbudsmannens åklagarenit botat oss, förmått skaka vår förtröstan på den Höglofl.
RiksRättens samvetsgranna och fasta rättrådighet.
Med det lugn, som denna förtröstan oss ingifver, hafva vi ock afhört och läst de förvånande ersättningspåståeiiden, som Hr Justitieombudsmannen ytterst framställt emot oss.
Dessa nya påståenden äro accessorier till de hufvudsakliga, dem vi redan besvarat och vederlagt.
Gemensamt med dessa förutsätta de en tydning af åtskilliga paragrafer i Regeringsformen, hvilken, såsom vi förut visat, ej är förenlig med deras ordalydelse, ej med den anda, som genomgår hela denna Grundlag, ej med flerfalldiga föregående beslut och åtgärder af Hr JustitieOmbudsmannens principaler, Rikets Ständer.
Men äfven om berörde grundlagstydning icke vore så oriktig, som den är, och om Hr Justitieombudsmannen hade haft något fastare stöd än densamma för sina hufvudsakliga ansvarspåståenden, så företer dock hans nu utvecklade supplement till dem, i och för sjelft betraktadt, en uppenbar stridighet mot ordalag och mening i den till grund derför åberopade 5 § af Ansvarighetslagen.
Der säges, att den Konungens Rådgifvare, hvilken, genom öfverträdelser af förut uppräknade paragrafer i Regeringsformen, gjort sig skyldig till embetets förlust, skall dessutom straffas efter 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken för sitt lagstridiga förhållande, ”om någon lider skada ” hvilka ord Hr Justitieombudsmannen förbyter i de ytterst obestämda: ”om någon skada vållas.”
Att lagbudet med någon förstår enskild person, det ådagalägger ljusligen dess vidare lydelse.
Om någon lider skada —• heter det —• ”till lif, ära, eller ”personlig frihet, utan att lagligen förvunnen och dömd vara, eller förloras ”gods, löst eller fast, utan laga ransakning och dom, eller varder någons frid ”i hans hus störd, elier för vises någon från ort till annan, straffes etc.” Ingen sådan skada kan tillfogas Staten.
Till godtgörelse af den lesion, som Staten lider genom de i Ansvarighetslagen specificerade embetsförseelser af Ko - 378 nungens Rådgifvare, äro, i samina lag, egentliga straff för de serskilda fallen noga bestämda, och en derutöfver sträckt talan om skadeersättning synes ej tillkomma annan Ombudsman, än den enskilda någons, hvilken kunde hafva att klaga öfver lidande genom berörde embetsförseelser.
Men ingen sådan någon, elier dess sakförare, har under denna rättegång emot oss uppträdt eller kunnat uppträda, för att, med de stränga ansvarspåståendena af Rikets Ständers Justitieombudsman, förena sina.
Hr Justitieombudsmannen åberopar ”allmänna rättsgrunder,” enligt hvilka skadeersättning skall ”alltid betraktas såsom en från förseelsen oskiljaktig ”påföljd, om icke af lagen undantag derifrån i vissa fall göres.”
Utan att inlåta oss i någon omständlig granskning af denna sats, vilja vi blott anmärka, att den serskilda
Lag, hvarom nu är fråga, uttryckligen bestämmer de lagstridiga åtgärder, för hvilka äfven sådant ansvar kan, emot Konungens Rådgifvare, af enskild man yrkas, samt att, efter ”allmänna rättsgrunder,” strafflagar ej medgifva att genom extensiv tolkning sträckas ut till andra fall, än dem de förutsätta.
Sedan vi icke allenast förut vederlagt de hufvudsakliga ansvarspåståenden af Hr Justitieombudsmannen, med hvilka hans ersättningstalan är accessoriskt sammanlänkad, utan äfven nu visat, att denna talan dessutom är uppenbarligen stridande mot klara ordalydelsen af det lagbud, hvarpå han velat grunda densamma, kunde det synas vara öfverflödigt att afgifva något yttrande öfver hans beräkningar af de yrkade ersättningarnas belopp.
Men om ock deras förvånande beskaffenhet ej kan undgå att genast bemärkas af våra domare och af hvarje annan oväldig man, som har förmåga och läglighet att granska dem, så böra vi dock ihågkomma, att det finnes en allmänhet, på hvars omdöme sådana anspråk, som utföras i stora siffertal, hafva en synnerligen förvillande verkan.
För att icke 1111 och framdeles blifva af denna allmänhet ansedde att hafva, genom våra åtalade rådslag, vållat för Staten några pekuniära förluster, och det till den högst betydliga slutsumma, som Hr Justitieombudsmannen, efter sin uppskattning, oss påför, finna vi oss föranlåtne att ådagalägga några af de ögonskenligare felaktigheterna i hans räkning.
Man är van att uti sådana, af någon vidsträcktare omfattning, finna å den ena sidan Debet och å den andra Credit.
Men det sednare har Hr Ju - 379 stitieOmbudsmannen alldeles utelemnat vid uppställningen af sina siffror.
Han torde dock icke vilja neka, att ju några ej obetydliga värden blifvit åt Staten förvärfvade och beredda genom de utgifter, dem han fordrat att vi skola ersätta.
Sant är, att de förnämsta bland dessa värden äro af den egenskap, att de icke kunna materielt mätas eller vägas och med siffror betecknas.
Men det skulle dock hafva varit skäligt, att Hr Justitieombudsmannen, åtminstone i en anmärkning, fört oss till godo den, ehuru icke aritmetiskt bestämbara, likväl ganska reela nytta, sorn både
Staten och enskilda medborgare hemtat af det llerfalldiga tjenstarbete, hvilket blifvit framkalladt och vedergäldt genom de oss till last beräknade anslag å besparingar, dem Grundlagarne och åtskilliga beslut af Rikets Ständer medgifvit Konungen rättighet att, inom RiksStatens Hufvudtitlar, fritt disponera.
Kostuaderne för detta Statens arbete, förrättadt under fem förflutna år af dess tjenare, till ett icke ringa antal, fordrar Hr Justitieombudsmannen, Svenska Folkets vårdare af Lag och Rätt, att vi skola, af våra egna medel, gälda!!!
Men ännu mera:
Han fordrar ock, att vi skola ersätta sådana Statsverkets förmenta förluster, som icke vi, men hans principaler, vållat.
Han har nemligen i sin räkning upptagit oss till last de suramor, hvilka, efter Rikets Ständers vid 1834—35 årens Riksdag egna anordningar å de of vanberörda besparingarna, utgått ej till endast temporära atfvoden utan till permanenta löner; och dessa hade likväl kunnat i bestämda siffertal uppfattas.
Utan att ens antyda tillvaron af sådana anordningar, har han vidare påstått, att vi likaledes skola betala byggnader och materialier m. m., som för Statens räkning blifvit anskaffade och dem Staten har i behåll eller lill sin nytta förbrukat!
Men vi må icke längre uppehålla oss vid den påtagliga oriktigheten af den ersättningsräkning, hvarmed Hr Justitieombudsmannen gifvit denna rättegång sin yttersta märkvärdighet.
Å vår sida skulle vi kunna ega skäl att framställa anspråk på något mera, än frikännelse från de anklagelser, hvarmed vi blifvit besvärade.
Om Hr Justitieombudsmannen icke varit deras upphof, har han dock tillegnat sig dem, genom ihärdigt utförande deraf och slutligen genom sina lagvidriga ansvarspåståenden.
Dessa har han väl sökt ställa bakom värn af det mot all rekonvenlionstalan skyddade Konstitutionsutskottet, hvars ”föreskrifter” han idkeligen åberopat.
Men, ehuru vi ingalunda hafva orsak att uppträda såsom detta Utskotts, eller, rättare taladt, dess majoritets försvarare, kräfver likväl vår rättsinnighet den offentliga förklaring, att vi anse denna majoritet icke hafva fordrat, icke velat fordra, icke ens väntat, att dess anklagelser skulle, 380 om vi under rättegången lyckats ådagalägga, att de saknade skäl, hvilket vi tro oss hafva tillräckligen gjort, det oaktadt fullföljas, och sä fullföljas, som Hr Justitieombudsmannen funnit det vara sig och sitt höga embete tillständigt.
Härutinnan har han handlat fullkomligen frivilligt.
Vid detta förhållande kunde vi ega full anledning att yrka tillämpning af 7 § i Instruktionen för Rikets Ständers Justitieombudsman.
Men hofsamhet äfven vid stridens slut anstår oss, och vi känna icke behof af någon annan upprättelse än den, som vi med full tillförsigt vänta i Höglofl.
RiksRättens
Dom, och vidare i den, som samtida och efterkommande rättsinniga medborgare komma att fälla, Stockholm den 7 Mars 1842.
M. ROSENBLAD.
STIERNELD. genom Alli.
LAGERBIELKE. CARL AXEL LÖWENHIELM. G. F.
ÅKERHIELM, genom D. v■ Schulzenheim enligt fullmakt.