Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Knapt hade Schahen återvunnit sin helsa, förrän hans önskningar åter blefvo pockande och så mycket mer farliga, som hans läkare, hvilken föregaf sig vara en ättling och lärjunge af en prophet, som sades lefvat för många tusen år se’n, ingaf honom sådana medel, som – enligt hvad man hviskade – upphetsade hans blod.
Den långvariga sjukdomen hade icke utsläckt hans kärlek för någondera af oss; tvertom, genom en viss underbar dröm, hvilken Valida använde till sin fördel, blifvit än mera upptänd.
Ännu gaf han ingen af oss det minsta företräde: jag sjelf besvarade hans anbud med afsky, medan Valida använde tusen små konstgrepp för att uppflamma hans lågor, och då och då lät en gnista af hopp framskymta.
I mig såg han en redan förvissnande skönhet, emedan sorg, fruktan och ledsnad blekt mitt ansigte, under det att Validas, likt en nyfödd blomma, med hvarje dag utvecklade nya fullkomligheter.
Kanhända hade hon också alltid varit skönare än jag.
Kort, vågskålen började redan märkligt luta på hennes sida.
En dag, då Schahen mera häftigt än någonsin bestormade Valida, kastade hon sig till hans fötter, och tillstod för honom den icke alldeles hycklade kärlek hon länge burit för honom.
Men då konungen, rörd och angenämt öfverraskad öfver denna ljufva bekännelse, ville sluta henne i sina armar, utbrast hon i en ström af tårar och stötte honom häftigt tillbaka.
Han begär förklaring, – hon tiger; han beder, – hennes tårar flyta ömnigare, hon nedsjunker afsvimmad.
Återkallad till sansning, förklarar hon, att så länge hennes medtäflarinna ännu är under samma tak, skulle hon alltid finna sig olycklig, alltid frukta att hans ömhet för henne skulle förkolna.
Slutligen föreställer hon honom, att han aldrig kunde visa sin gunstling, Rustan, ett utmärktare prof på sin ynnest än om han ville skänka honom Fatme’s hand.
– Dessa förenade föreställningar göra ett djupt intryck på Schahen: redan synes hans beslut vackla, då han, besinnande sig, säger:
Rustan kan belönas, utan att jag åt honom uppoffrar det dyrbaraste jag näst dig äger.
Mitt harem innesluter andra blommor, som kunna tillfredsställa den störste monarch på jorden.
– Men icke Rustan, svarar Valida; endast Fatme eller din Valida kan besegra en sådan qvinnofiende.
Efter en lång strid med sig sjelf, yttrar konungen:
Rustan skall sjelf se hela mitt zehana utom dig och henne; han skall der sjelf välja sig en brud!
– Och om han icke väljer någon; om han försmår alla dina blommor? frågade Valida.
– Då skall Fatme tillhöra Rustan, fortfor han med en röst, som förrådde den hemliga visshet han ägde, att ditt begär ofelbart skulle retas af någon bland dessa utvalda skönheter.
Fördolde bakom ett förhänge, njöto Valida och jag den ovanliga anblicken af en främmande man, som trädde under taket af vårt fängelse.
Båda voro vi ej utan verklig oro.
Valida hade kraftigt understödt mina afsigter, dels af verklig vänskap för mig, dels emedan det icke undföll den sluga flickan, att mina förslag helt och hållet öfverensstämde med hennes fördel.
Derför önskade hon nästan lika så ifrigt som jag sjelf, att mina förehafvanden skulle lyckas: och du kan således lätt föreställa dig, att vi båda med innerlig förnöjelse sågo dig kallsinnigt genomvandra de Skönas leder, af hvilka hvar och en skulle prisat sig lycklig, om hon vunnit ditt tycke.
Schahens sorg utvisade sedermera, huru säkert han påräknat framgången af detta förslag.
Gerna skulle han nu hafva velat återkalla sitt löfte, men han hade svurit en dyr ed: han måste således uppoffra mig, och jag hoppas att han redan i den lyckliga Validas armar förgätit denna förlust.
Åtminstone har, under de åtta dagarna, som förflutit mellan vårt giftermål och denna dag, ingen ånger visat sig hos honom.
Mina olyckor hafva nu uppnått sin gräns, då jag i dig träffat hvad jag väntat: en ädel man.
Men aldrig hade jag väntat mig en så stor lycka, som att finna en make redan intagen af en annan, så att han frivilligt och utan en strid, hvarpå jag gjort mig beredd, uppoffrar sina rättigheter och ledsagar mig till min fader på Ceilon.
Men nu god natt, Rustan!
– Vi få i morgon vidare öfverlägga.
Hon utsläckte ljusen, sedan hon påtändt nattlampan, och kastade sig i andra ändan af rummet på en divan, der hon lugnt inslumrade.
Mina sinnen deremot voro på långt när icke så stormfria.
Hennes berättelse gaf mig ju anledning till så många betraktelser?
Den nåd Schahen visat mig, i det han tillät mig välja en brud i sjelfva harem, och slutligen gaf mig den andra af dess stjernor, kunde jag således nu mera icke helt och hållet tillskrifva vänskapen; mellertid syntes det troligt att den vidskepliga tillgifvenhet han bar för mig icke litet bidragit till framgången af Validas böner.
Ofta hade jag bittert förebrått mig, såsom en svart otacksamhet, som ett prof på ett kallt hjerta, att jag ej med den värma jag önskade kunde besvara hans utomordentliga förtrolighet.
Det var en tid, då jag hoppades att genom honom se mina barndoms-drömmar förverkligade, och jag älskade honom dubbelt såsom vän och såsom en ädel menniska, hvars öfverspänning endast ökade mitt deltagande för honom.
Vi råkade i missförstånd och blefvo åter försonade: väl qvarblef ingen gnista af ovilja, men jag hade lärt känna hans vankelmodiga charakter, som, mera än hans svaghet för könet och hans böjelse för det utomordentliga, hindrade honom att utföra något stort: och jag har aldrig kunnat älska den jag icke högaktat.
Nu – vågar jag tillstå denna svaghet? – gladde jag mig nästan öfver dessa bevis på min kongliga väns halft egennyttiga tillgifvenhet, för att dermed ursäkta min egen ljumhet.
Äfven min makas egna öden sysselsatte mig ej mindre.
Det förekom mig otroligt att hon kunnat tillbringa en så lång tid i ett harem, afgudad af dess oinskränkta beherrskare, utan att ändock göra ett offer af sig sjelf.
Skulle jag tro ett sådant underverk?
Jag försökte att i mitt minne hopsamla de yttranden, som stundom tillfälligtvis undfallit Schahen om hans båda favorit-sultaninnor och sitt förhållande till dem, isynnerhet vid berättelsen om hans nattliga resa till Paradiset, der han såg dem båda såsom sina utkorade himlabrudar.
Utan tvifvel var det Fatme, som ej velat bedraga honom genom en hycklad dröm, – men denna uppgift var för obestämd, för att deraf draga någon säker slutsats.
Dock hvad angår det dig?
Det är endast hennes Arslam, som denna fråga vidkommer: tänkte jag för mig sjelf, men ändock upphörde jag icke att tänka derpå, ända tilldess jag ensam och längtande inslumrade på mitt hårda brudgumsläger.
Kanhända hade jag ännu icke sofvit tvenne timmar, förr än Fatme väckte mig med ett sakta slag på kinden.
– Stå upp, Rustan!
Brudfolk, som sofva för länge, blottställa sig för alltför mycket bryderi.
Gå ut och visa dig!
Jag behöfver icke erinra dig att vårt förhållande för alla måste vara en djup hemlighet.
Mellertid går jag till harem, för att rådslå med Valida om bästa medlet, huru du må blifva af med en besvärlig maka.
– Hvad, utbrast jag suckande, du bär ännu din slöja?
Afundar du mig till och med åsynen af ditt ansigte?
– En helig ed förbinder mig att ej lyfta den, förr än min maka återfört mig till min far.
– Och hvarför aflägga detta löfte, prinsessa?
– Du måste anse mig alltför fåfäng, om jag yppar orsaken dertill.
Aldrig hade jag, såsom jag redan nämt, vågat hoppas att min tillkommande man skulle förut äga en älskarinna och således vara känslolös för alla andras behag.
Då jag redan erfarit nog olyckliga verkningar af de lågor, som dessa ögon tändt, så inbillade jag mig, att om min tillkommande make finge se mitt ansigte, skulle jag hafva dubbel möda att förmå honom uppgifva sina anspråk och ledsaga mig till Ceilon.
Denna försigtighet är kanske öfverflödig, men mitt löfte kan ej mer återkallas.
Suckande lemnade jag rummet.
Utanför harem väntade min far med ett spetsfundigt och nyfiket ansigte.
– Ser jag nu änteligen min son lycklig? frågade han.
– Jag är det, min far, svarade jag och sökte antaga en uppsyn, som öfverensstämde med ett sådant svar.
– Allah vare prisad! återtog Ibrahim, ert giftermål blef afslutadt på en olycklig dag i kalendern, och jag vet icke hvilken hemlig aning alltid sagt mig, att det aldrig skulle blifva något deraf.
Du synes född till att upplefva alla slags äfventyr, och ända intill sista stunden fruktade jag, att något nytt spektakel kunde uppstå.
Huru nöjd är jag dock icke nu, att se min farhåga onödig, fastän din första uppsyn just icke lofvade det bästa.
– Och nu hade han tusen saker att fråga.
För att säga honom något – åtminstone ville jag ej för mig sjelf erkänna någon annan orsak, – berättade jag honom, att jag icke hade delat min lycka med Schahen.
– Det är platt omöjligt! ropade han med ifver.
Lika gerna skulle du kunna inbilla mig, att du sjelf icke vidrört henne!
Hvem har någonsin hört talas om, att ...
Men hvad skadar det, fortfor han med ironiskt leende, att du tror det, om det gör dig lyckligare?
Det händer ju så mycket underligt i dessa nya tider ...
I alla fall är det nu tid att uppvakta din herre: bruket och tacksamheten fordra, att du ej förgäter denna pligt.
Dennes första fråga var, om ej Fatme vore ändå skönare än Fanny?
– Beredd på detta spörsmål, höll jag ett ståtligt loftal öfver min nya maka, hvaröfver Schahen syntes förnöjd. – Godt, sade han, men du skulle blott se Nuhr Dsjehan!
Må du lefva lycklig och nöjd med henne, efter ...
– Han afbröt samtalet, utan att vidare förklara sig, och jag var högst belåten med att han ej ingick i något utförligare samtal öfver min makas för mig alldeles obekanta fägring.
Vi hafva öfverlagt, Valida och jag, om din och min tillstundande resa, sade Fatme till mig samma afton, och vi hafva funnit det tjenligast att du föreger en vallfart till Mekka, och äfven verkeligen begifver dig dit, sedan du aflemnat mig på Ceilon, dit jag följer dig i manskläder.
Du bör med första dertill begära Konungens tillstånd, hvilket han förmodligen ej lär neka dig.
Mellertid lärer knapt derpå vara att tänka, förr än han återvänder till Afghanistan, hvilket sker efter tre eller fyra veckor, dels emedan han förmodligen vill behålla dig så länge han är här, dels emedan mitt försvinnande efter hans afresa
väcker mindre uppseende.
När man då upptäcker, att äfven jag är borta, lär man utan tvifvel förmoda, att jag betjenat mig af din frånvaro för att komma på flykten, och vi skola nog träffa sådana anstalter, som sätta detta utan tvifvelsmål.
En sak hade jag så när glömt, tillade Fatme, sedan vi redan tagit god natt af hvarandra.
Man har berättat Valida, att du äger en liten vacker holme i sjön Dall, och hon önskar se den.
Du torde således tillåta mig att utan dig, i morgon helt tidigt, begifva mig dit, för att ställa i ordning hvad som behöfves till detta besök.
Du vet bättre än jag, att du, enligt edra orimliga qvinno-fientliga seder, icke får vara närvarande; men sedan hon afrest, kommer du för att afhämta mig; enligt mitt fäderneslands seder skulle denna uppmärksamhet höra till en gift mans pligter, men enligt edert lands är det en etiket, som du, för att ej väcka misstankar, måste bevisa mig såsom prinsessa.
Om aftonen, då jag visste att Sultaninnan kommit tillbaka, förfogade jag mig enligt Fatmes befallning, öfver sjön och tog vägen till min egen boning, der jag enligt aftal skulle finna Fatme, och ur hvars yttre rum en mängd slafvar, nyss slutat att bortskaffa de sista tillredelserna till en liten fest, som der blifvit gifven.
Denna holme, sade Fatme, sedan vi blifvit ensamma, behagar mig oändligt, och det har fallit mig in, att du låter mig här qvarblifva, så länge vi äro i Kaschmir.
– Och du vill ej tillåta mig att besöka dig, sköna furstinna? frågade jag.
– Visserligen; vi äro ju i verldens ögon ett nygift par, och du får ej så alldeles straxt låta din kärlek afsvalna.
Du tillbringar till en början hvarje natt och det mesta af dagen på ön; efter en vecka kommer du hvarannan natt och vänder om dagen tidigare igen till staden, sedermera blifva dina besök allt mer och mer sällsynta; – alldeles som du skulle göra, om jag verkligen vore din hustru.
– Du är grym, Fatme!
– Ah, jag känner er, J Muhammeds barn.
I början hvilken eld, hvilken häftighet, och efter få månader bortgråter makan sitt ensliga, glömda lif i en vrå af seraljen.
Er prophet må hafva varit en klok och förslagen man, men kärleken har han aldrig kännt.
– Du bedrager dig, Fatme; Muhammed var tvertom en stor älskare af qvinnor.
– Ja, på det sättet, som J älsken dem.
Men kom, låtom oss nu resa tillbaka till staden.
Ännu måste vi tillbringa denna natt i samma rum, sade hon då jag denna afton besökte henne.
På holmen kunna vi inrätta oss mera beqvämt, det vill säga, hafva ett par väggar emellan oss utan att det blifver kunnigt.
Ty jag medtager endast ett par slafvinnor, på hvilkas tystnad jag litar.
I alla händelser hvad skulle jag dessutom befara af en man, hvars hjerta redan längese’n är bortgifvet?
Morgonen derpå afflyttade
Fatme till ön, och jag uppsökte henne på eftermiddagen.
Hon satt midt ibland mina hjortar, hvilka redan gjort sig så bekanta med henne, som om de länge känt henne.
Hvilken vacker holme! sade hon.
Men du har väl också här tillbragt många angenäma stunder?
– Jag suckade.
– Förstår jag dig rätt, Rustan; du har här sett och lefvat med din Fanny?
Ja: men huru vet du att hon heter Fanny?
– Hvad? hennes namn står ju i alla trän!
Men du är stummare än sjelfva träden!
Berätta mig om din kärlek!
Huru ofta hade jag icke önskat någon vän, med hvilken jag kunde tala om den förlorade!
Nu, då jag funnit en sådan varelse, föreföll mig detta talämne, jag visste ej af hvad skäl, verkeligen nästan motbjudande.
Men snart, vid det återvaknade minnet om alla de ljufva stunder jag med henne tillbragt, försvann det närvarande, och tårar frambröto ur mina ögon.
– Äfven Fatme syntes rörd af berättelsen om mina enkla händelser och af den sorg den ingaf mig.
– Och du älskade då denna Fanny verkligen?
– Grymma Fatme, huru kan du fråga det?
– Hittills hade jag trott, att ingen Muhammedan hade en aning om den verkliga kärleken.
Men säg, Rustan, älskar du henne ännu?
– Du tiger, hvarför svarar du mig ej?
– Och du, Fatme, hvarför frågar du migderom, svarade jag.
Förklara dig och jag vill svara dig!
– Den sköna uppsteg förvirrad.
Denna fråga, och några undfallna ord och åtbörder ingåfvo mig det hopp, att jag icke var alldeles likgilltig för min såkallade maka.
Jag visste icke, om jag skulle med glädje omfatta detta hopp eller afvisa det såsom ett brott mot Fannys minne.
Och likväl tycktes hon med nöje höra mig tala om Fanny; hon lät sig gerna af mig föras till alla de ställen, hvilken en egen hågkomst för mig gjorde dyrbara, och bad mig alltid utförligt förtälja de små uppträden, som der förefallit.
– Men hvarför berättar du sjelf ingenting om din barndomskärlek; hvarför har du så kort förbigått den, då du anförtrott mig dina öden? frågade jag henne en vacker dag.
– Jag visste icke, att du skulle deltaga deruti, och jag hade vigtigare saker att förtälja.
– Du nämnde, i fall jag ej bedrager mig, att den listige seraljuppköparen hade lofvat att skaffa dig underrättelse från din far?
– Ja, han höll ord och jag erhöll icke längesedan ett bref från min far.
Han var lyckligt anländ till Ceilon och befann sig temligen väl.
– Och Arslam?
– Hon teg.
– Och Arslam? upprepade jag: utan tvifvel kände din far hans öde?
– Hans far hade dött och han sjelf hade stupat i det borgerliga kriget.
Men hvarföre frågar du om detta?
Jag nästan förskräcktes öfver den glädje jag erfor vid denna upplysning.
– Och du vill ändock återvända till Ceilon? stammade jag.
– Rustan! hvad kan hafva gifvit dig anledning till den förmodan, att jag ej skulle vilja komma tillbaka? – ropade hon med förvåning, och alla mina förhoppningar voro på engång förskingrade.
Nu påminte mig Fatme, att ej längre uppskjuta, att hos Schahen för mig utverka det öfverenskomna samtycket.
Med tunga steg begaf jag mig till hofvet.
Så nygift och redan tänka på en vallfart? sade konungen, då jag anmälte min önskan.
Jag trodde ej, vid Prophetens skägg, att du verkligen var så gudfruktig.
Eller känner äfven du så hastigt mättnadens afsmak?
Lika godt: det skulle ådraga mig Prophetens vrede, om jag ville hindra ett så fromt förehafvande.
Ditt höfdingedöme skall under tiden förvaltas af en annan för din räkning.
Mellertid måste din afresa uppskjutas, tills jag sjelf lemnar detta land.
Under denna resa kan du tillika uträtta ett ärende, som ligger mig mycket om hjertat: du har väl icke glömt Salomos ring?
– Hvilken ring, mitt lifs herre?
– Den Sapetman omtalte, och hvilken jag förmodar finnas i Medina.
Till Sheriffen der vill jag gifva dig anständiga skänker, på det dig ej måtte förvägras tillträde till tempel-klenodierna.
Träffar du som jag hoppas denna dyrbara skatt der, så skola vi väl sedan tänka på utvägar, att på ett eller annat sätt skaffa den i våra händer.
Några veckor efter detta samtal, hade Schahen med sitt präktiga följe lemnat vår dal, som nu tycktes nästan beröfvad alla sina innevånare.
Få dagar derefter steg jag till häst och begaf mig åt Indien, följd af några få tjenare.
Mitt förhållande till Fatme hade under tiden i hufvudsaken ingenting förändrat sig, utom det att jag allt mer och mer kände faran, att förälska mig i min egen hustru.
Sjelfva den mystiska slöjan, hvilken hon aldrig lemnade, gaf ny näring åt min lidelse; min fantasi var ständigt sysselsatt att hos henne skapa tusen behag, hvilka hon kanhända icke ägde.
Hon åter gladde sig åt hvarje dag, som förde henne närmare till sin far.
Emellertid hade oss emellan uppstått den förtroligaste vänskap; men då jag stundom vågade smickra mig med, att se en eldigare känsla hos henne uppväxa, förde hon ständigt talet på Fanny, utan att märka eller låtsa märka hvad i mitt hjerta föregick.
Hundra gånger förbannade jag den stund, då jag så obetänksamt för henne yppade min första kärlek; ty så långt hade det redan hunnit med mig, att jag fann det vara dåraktigt att så ihärdigt söka en skönhet, som kanske redan befann sig tusen mil ifrån mig; och då jag engång icke kunde återfinna min Fanny, så var jag öfvertygad att aldrig träffa någon fullkomligare än den, med hvilken ett besynnerligt öde på engång förenat och skiljt mig.
Fatme, som tagit manskläder, kunde ej åtfölja mig, emedan hon i denna drägt ej kunde bära slöja.
Hon hade några dagar före mig medföljt de kongliga slafvarna, ibland hvilka hon obemärkt kunde fortkomma, och väntade mig i en by, ej långt från bergpasset.
Ankommen dit skickade jag mina hästar och min betjening tillbaka, och tog en tolk jemte tillräckliga bärare för tvenne palankiner.
I den ena satte sig
Fatme som nu återtog den drägt som tillhörde hennes kön, och i den andra jag, så mycket jag än i början skämdes att låta bära mig af menniskor.
Det föreföll mig rätt hårdt, att då en bedragares list bortröfvat min första älskarinna, jag sjelf skulle vara den, som emot min vilja bortförde den andra.
Flera än engång var jag på vägen att kasta mig för hennes fötter, och besvärja henne att återvända till Kaschmir och evigt lefva för mig.
Ständigt hyste jag dock ett hemligt hopp, att hon kanhända skulle bevekas af min tysta, eftergifvande lidelse, och om ej förr, åtminstone på Ceilon, tillåta mig behålla en hand, som jag redan ägde laglig rättighet till.
Hvarken i Barutsch, eller i Surat, eller i någon af de öfriga nordligare hamnarna funno vi något segelfärdigt skepp, som ämnade sig åt den verldstrakt, hvaråt vi styrde kosan.
Fatme, hvars otåliga längtan efter sin far ständigt tilltog, ville ingenstädes gifva sig tid att afvakta sjölägenhet, utan fortskyndade alltid resan längs kusten, under beständigt hopp, att i den nästa sjöstad eller senast i Bombay finna ett segelfärdigt fartyg.
En qväll, då vi befunno oss på en framskjutande tunga af Mahratternes område, träffade vi det allmänna härberget redan besatt af resande, men erhöllo dock en egen boning i en aflägsen del af byn.
Vi påtände en eld, emedan vinden blåste kall och regnet slog på de igenstängda luckorna, och satte oss deromkring förtroligt.
Huru mild var ej i qväll Fatme; hvilken tjusning spridde icke hvar och en af hennes rörelser, då hon sjelf tillredde och framsatte vår lilla aftonmåltid!
Redan kände jag mig ej längre äga styrka, att bära min olyckliga hemlighet: odrägligare tycktes det mig att sväfva mellan en himmel och en afgrund, än hvarje missöde som en förklaring kunde bereda mig; då min uppmärksamhet hastigt väcktes af flera röster, som hviskade utanför huset.
Ljudet drog sig närmare dörren, vid hvilken jag ställde mig med en pistol i hvardera handen.
– Här! här! ropade en stark röst och en tropp vilda, halfnakna menniskor instörtade genom den inslagna dörren.
Den förste stupade för min kula; men snart blef jag öfvermannad och hårdt bunden, under det anföraren närmade sig till den afdånade Fatme.
Så finner jag dig änteligen, ropade han, afslet slöjan och tryckte en kyss på de bleka, liflösa läpparna.
Jag uppsåg förtviflad; röfvaren var Jussuf och min Fatme var Fanny.
Sanslös föll jag tillbaka på golfvet.
Slå honom, slå honom till döds, hämnen er broders mord! ropade Jussuf, under det man bortbar Fanny, som nu återkom från sin dvala.
Man började grufligen handtera mig, och känslolös för smärtan, väntade jag med förtviflans lugn i hvarje ögonblick döden, då Jussuf inkom, och ropade: nog, tappre Mahratter! lemnen oss och gören allt färdigt till afresan!
I morgon skolen J dubbelt erhålla eder betalning.
Jag borde skjuta en kula genom din panna fårhufvud, som i Schahens hof höll på att prata både skägg och hufvud af mig.
Men Fanny har bedt för ditt lif; och för bastonaden, som din far lät gifva mig, är du ändå, ser jag, tillräckligt betald.
Emellertid har du här så mycket penningar, att du kan kräla tillbaka till ditt fädernesland!
– Han kastade en liten penningepung bredvid mig och tog med hån och löje afsked af mig.
Jag ägde ej engång styrka att förbanna honom.
Den sista branden i eldstaden slocknade, och mörkret, som nu utbredde sig, gaf mig tillräckligt tillfälle att göra mina betraktelser.
Men min själs och kropps smärtor hade så bedöfvat mina sinnen, att jag ej ägde känsla för någonting och föll i en djup vanmakt.
Några timmar hade jag tillbragt, då värdfolket, sedan röfrarne dragit sig tillbaka, inkom med ljus.
De lossade mina bojor och lade mig på en bädd, der man använde så goda läkemedel som man förmådde.
Om morgonen ägde jag så vida krafter att jag kunde uppstiga och krypa ikring rummet.
Allt var borttaget:
Fannys och min egendom, äfvensom Schahens skänker till Scheriffen i Medina.
Endast den pung Jussuf qvarlemnat låg ännu på golfvet.
I min första ursinnighet, ville jag bortkasta också den, men nöden tvang mig att behålla denna sista återstod af min förmögenhet.
Min ställning var gruflig: hvart skulle jag styra min färd?
Till min far ville jag för allt i verlden icke återkomma, utblottad, röfvad, sönderslagen.
Borde jag deremot ej underrätta Fannys far om hans dotters missöden?
Vore det ej ännu en möjlighet, att jag under tiden kunde träffa den nedrige Jussuf, hvilken skickelsen redan så ofta fört i min väg?
Detta sista beslut syntes mig det bästa, och jag var ifrig att komma fort till Bombay.
Lyckligtvis hade man qvarlemnat den ena palankinen; men min tolk och mina bärare hade förmodligen flytt i förskräckelsen, och då de i förhand voro bctalta för hela resan, var intet hopp att de skulle återkomma.
Genom tecken och några strödda ord, som jag förstod af deras språk, lyckades det mig änteligen, att för Hinduerna göra min vilja begriplig.
Jag blef förd till Bombay och måste der ett par månader intaga sjuksängen, hvarigenom den obetydliga summa, som den girige Jussuf qvarlemnat, nästan helt och hållet medtogs.
Nu måste jag taga juvelerna ur mitt sabelfäste och hvad jag derför erhöll, äfvensom för den försålda palankinen, ansåg jag tillräckligt för min resa till Ceilon, der jag hoppades Fannys far i nödfall skulle förskjuta mig hvad jag behöfde till återvägen.
I Bombay låg ett fartyg, som ämnade sig till staden Kotschin, på kusten af Malabar.
Jag beslöt att begagna tillfället, men monsunerna 25, före hvilkas brytning vi förmodade oss ankomma till vår bestämmelse, upphörde, innan vi ännu hunnit halfväges, och tvungo oss att inlöpa i Goa.