Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke gå långt tillbaka i undersökningen härom, utan blott påminna derom att vid 1840 års Riksdag, då en af de talare, som nu i ämnet yttrat sig, var Ordfide i Const.Utsk., framlade nämnde Utsk. 13 förslag till förändringar i grundlagen; man bör väl förmoda att åtminstone förbemälde talare ansåg alla dessa 13 förslag ändamålsenliga, emedan de beslutades under hans ordförandeskap och utan att han emot något af dem sig reserverat; dock blefvo vid efterföljande
Riksdag icke flere än fyra af dem godkända.
Vid 1844 ån riksmöte förekom endast ett förslag till ändring i grundlagen, och detta förslag, väckt genom en K. Propos., tycktes vara af en temligen oskyldig beskaffenhet.
Det åsyftade nemi. att betrygga utländsk författares äganderätt till sina skrifter medelst förekommande af eftertryck, dock blott för den händelse att författaren tillhörde sådant Iand, der enahanda skydd tillkom Svenska författare.
Rörslaget syntes således vara grundadt på billighet och rättvisa, men icke desto mindre föll det vid påföljde Riksdag.
Ett annat förslag, som äfven har varit i fråga, jag tror för mera än tjugu år sedan, rörde rättighet för en i tidningsblad antastad person, att i samma tidning få sitt försvar infördt.
Rättskänslan kan svårligen förneka billigheten af detta anspråk.
Om en domstol, mine Hrr, skulle så organiseras, att man vägrade den anfallne att der få försvara sig, skulle ej då våra tidningar röra upp himmel och jord emot ett sådant våld, och detta med allt skäl?
Och likväl har man förgäfves sökt att åt den enskilde, åt den publike tjenstemannen, åt regerings-makten förskaffa rättighet att då anfall riktats emot den ene eller den andre i en allmän tidning och en anklagelse således skett inför tidningens hela läsande allmänhet, få ett försvar i samma tidning infördt.
Med vämjelse har jag på detta rum hört en medlem som då tillika var intresserad i ett t i dn i n gs-företag, upträda för att motsätta sig en sådan rättighet, under anförande af det skäl att tidningen derigenom skulle kunna mördas, och huru inskränkt än denna rätt skulle lemnäs, hvilka försigtighets mått emot missbruk, som än föreslogos, ville han dock icke medgifva den.
632 Den 13 December f. m.
Fastän det nu, såsom jag tror, är mera än tjugu år sedan ett sådant stadgande ifrågasattes, finnes denna rättighet dock icke ännu i Sverige medgifven.
Om någon får ett ord till sitt försvar i en tidning infördt, tycker redaktionen sig dermed tilldela den anfallne en nåd, och berömmer sig ofia af en sådan medgörlighet, iian skryter af att man förunnar sin nästa denna förmån och ej förvägrar honom den rätt till sjelfförsvar, som den största brottsling och den uslaste tiggare inför våra domstolar åtnjuter.
För en smädelse, yttrad inför Rätten, får man genast försvara sig, men till bemötande af en sådan, utspridd genom en tidnings tusen munnar till hela Svenska allmänheten, får man dock ej till samma allmänhet yttra ett ord.
Man säger visserligen, att den angripande kan försvara sig i en annan tidning; men, mine
Hrr, detta är det samma som att låta en person anklagas vid Stockholms RådhusRätt och hänvisa honom att försvara sig inför en domstol i Haparanda, samt härvid tillika fästa det förbehåll att hans blifvande domare icke skola få veta hvad han i Haparanda kan komma att yttra, llättigheten för den, som i en tidning anfalles, att få i samma tidning försvara sig, skulle, om den vore i vår tryckfrihets-lag införd, enl. min åsigt, ensam vara nära nog tillräcklig att släfja pressens missbruk eller åtminstone afvärja de skadi igaste följderne deraf.
Det vore då icke så lätt för smädelsen och förtalet att beröfva den enskilde eller offentlige personen hans heder och ära; att dikta på honom åsigter, som han icke haft, eller planer, dem han aldrig tänkt på.
Visserligen komma ändå alltid att finnas smädeiser af den art, alt icke något försvar emot dem är möjligt; att ett förnekande icke dervidlag är detsamma som ett bevis; men sådant får man underkasta sig, emedan det är något, som icke kan hjelpas; men de faktiska uplysningar, hvilkas sanningsenlighet kunde med handlingar bevisas, de skulle då komma till allmänhetens kännedom, och till beredandet af en sådan hittills förgäfves påyrkad rättighet, har jag för min del trott att det afgifna förslaget skulle kunna leda.
Af hvad jag här hört yttras och äfven af hvad i tidningarne stått att läsa, är måhända att förutse det förslaget icke kommer att vinna R.
Jag tror emellertid, alt då det framställdes, upfyllde Regeringen sin pligt.
Beslutande-rätten ligger nu hos representationen.
Den ömtålighet, som vid denna frågas behandling blifvit visad, vill jag icke klandra.
Den har ot v ifve I - aktigt en ädel bevekelsegrund, ehuru farhågorne för förslaget, enl. min tanka, härröra af missförstånd om dess rätta beskaffenhet.
Hvilar detta på giltig grund, och syftar det att afhjelpa en verklig olägenhet, så kommer väl någon gång äfven dess tid att mogna till antagande.
Möjligtvis kan dock syftemålet dermed — nemi. att erhålla en förbättrad lagstiftning för tryckfriheten — äfven derförutan vinnas, och för den händelse att det faller, hoppas jag att detta måtte kunna ske.
Denna förhoppning, mine Hrr, stödjer jag derpå, att förhållanderne inom representationerne mycket förändrat sig på de sednare åren.
Det misstroende och den afundsjuka, som förr icke sällan var emellan de särskilda St:n rådande, Den 13 December f. m. 633 har betydligt förminskats och endrägt tyckes allt mera och mera vilja göra sig gällande.
Förena sig således det Svenska folkets särskilda fördelningar i sträfvandet att med gemensam vilja och kraft utföra de förbättringar, som i nu ifrågavaride del af lagstiftningen kunna erfordras, så kan äfven det mest svårbandterliga maschineri ej hindra dem att ernå nyttiga resultater.
Det är häruppå, som jag för min del stödjer den förhoppning, att den dag dock en gång skall randas, då hvad som kan vara nödvändigt för införande här i landet af en förbättrad lagstiftning i afseende på tryckfriheten skal! låta sig göra, och då må det nu under öfverläggning varande förslaget gerna för mig falla, öfvertvgad som jag är, att i alla händelser det första och det nödvändigaste må vara undanrödjandet af det misstroende, som från många håll tyckes emot detsamma uttala sig.
Det må då vara bättre, att man med alla de omgångar, som f. n. äro påbjudna, försöker vinna det åsyftade målet; hvad mig beträffar, skall jag alltid efter min ringa förmåga söka medverka till hvad jag anser vara sannt och rätt, samt för fäderneslandet nyttigt.
Afven härtill yttrades bifall, hvarjemte ropen på propos. förnyades.
Ur Ribbing, Arvid:
Endast i fråga om gagneligheten att flytta Tryckfrihets-författn:n ur grundlagarne till den civila, beder jag att få yttra mig:
' Man har sagt att tryckfriheten vore oss så kär att ingen nu mera funnes som ville undvara henne: aft hennes borttagande icke vore ett brott, att det vore mer, det vore en dumhet, men under det den ene Konungens Rådgifvare så yttrat sig, har den andre skildrat hennes gestalt sådan att man nogsamt erfarit huru pass kär han hållit henne: och jag håller honom räkning för hans upriktighet, desto heldre som han har rätt då man betraktar tryckfriheten i sin förnedring eller såsom missbrukad.
Men är då den väg man valt för hennes återställande till helgd och aktning den rätta? lir Gripenstedt har yttrat, att då det gick derhän att genom denna tryckfrihet grundsatserne i religiöst hänseende förvillades eller, som orden folio, omrördes; då borde dessa missförhållanden på något sätt afhjelpas.
För att komma någon vardt dermed, sökte man att flytta stadganderne om yttrande-rätten i tryck, från den mindre rubbliga grundlagen till den mera rörliga c i v i 1-lagen, då, i alla fall, det innebure trygghet nog att ingen civil- eller kriminal-lag får ny utgifvas eller förändras förr än Högsta Domstolen Sig deröfver yttrat o. s. v.; men, mine Hrr, en i sig sjelf högre lag än den om tryckfriheten, den som för sitt innehåll och till sitt rum är den främsta i vår kriminal-lag; med ett ord, den som angår missbruk af yttranderätten emot Gud och Hans heliga ord, har, efter antagande af RiksSt:n förra Riksdagen blifvit af Konungen under sisth år utfärdad och redan vid denna Riksdag föreslagen alt återtagas, utan att mer än en enda inom detta rum bland de flere som derom yttrat sig, höjt sin röst deremot eller till försvar för den redan orimlig ansedda lagen.
Om 634 Den 13 December f. m. detta skett i fråga om lagstiftning af så högvigtig natur, hvad må man då vänta sig i afseende på den om tryckfriheten i fall den flyttas till civila lagstiftningens område?
Vågar man med Hr Tersmeden, Nils, försäkra, att den dag sedan aldrig kan komma då tre Stånd skola förneka tryckfriheten.
Och hvad säkerhet har det legat i Högsta Domstolens granskning?
Om t. ex., såsom händelsen just var med den s. k.
Sacramenlal-lagen, att förslaget till densamma öfverensstämde med den tolkning
Domstolen gifvit de förut varande lagbuden, så faller det af sig sjelft att lagförslaget måste tillstyrkas.
Domstolen blef således här en mera fortskyndande än återhållande kraft.
Vi se således å ena sidan vanskligheten af civil- och kriminal-lagstiftningen och å den andra hvad gagn det haft med sig att Tryckfrihets-förfaltn:n varit innefattad biand våra grundlagar, då hvad förenämnde Konungs
Rådgifvare förklarat möjligen innefatta ett misstag af Regeringen den ena Riksdagen, hunnit att den andra rättas innan ännu detta misstag kunnat hinna att antagas till lag:
Och detta var egentligen hvad som af mig ville bevisas.
Beträffande Gr.
Lagerbjelkes framställning att tryckfriheten fortfarande skulle i sjelfva grundlagen oss försäkras under det blott detaljerna i den lättföränderligare lagen inrymdes, så är det en känd sak huru detalj- eller undantags-lagstiftningen kan fortgå, intill dess icke något återstår af sjelfva den hufvudsakliga lagbestämmelsen.
Jag kan icke alldeles tro Hr Gr:n, att saknad från Regeringens sida af lagförslag till dessa detalj-bestämmelser endast förmått honom förkasta den K.
Proposin och hans eget, såsom Const.- Utslcs
Ordfrde, derpå grundade förslag.
Något misstänkt förefaller mig ock Hr Gripenstedt framställning att Regeringens åtgörande kunde vara ett misstag.
Månne det icke ligger sanningen närmare att en annan vind råder nu än då den K. Propos:n skrefs.
Den 40-åriga Europeiska fredens sommardagar äro förbi; hösten är för handen; vinden kommer vid denna tid i vårt land vanligen från öster och medför oväder, sommarens luftslott försvinner; våra gamla frihetsformer äro då goda att kännas vid; vi behöfva att inom dem närma och värma oss till och vid hvarandra.
Efter en stilla vidräkning finnes mycket af hvad som trycker, ja äfven tryckes hafva varit bittert, men må hända något deraf hälsosamt —- nu väl — jag ransakar icke längre hvarifrån rörelsen med den uträckta handen kommer.
Jag tar emot den.
Regeringen vill icke vidare hafva någon tryckfrihets-lag till civil-lag; vi vilja det icke helier. Gr'.
Endast några ord med anledn. af Gr.
Lager bjelkes sista yttrande.
Jag har aldrig sagt, att jag trott, det Gr.
Lagerbjelke vid sista Riksdagen gaf sitt bifall till den K. Propos:n derföre, att man sedermera lättare skulle kunna förändra tryckfrihets-lagen, utan jag sade, att jag icke kunde antaga de af Hr Grin anförda skäl för sitt förra bifall och sitt nuvaride afslag såsom giltiga derföre att den till förslaget hörande ci v il-lagen nu saknades; ty om äfven denna civil-lag vore aldrig så utmärkt, skulle intet hinder finnas för de tätare förändringar deruti, som af tidens Den 13 December I. m. 635 vexlande fordringar kunde framkallas, enär uti förslaget slår att tryckfrihet här skall finnas med de undantag, som uti berörde lag stadgas.
Så har jag yttrat mig och detta måtte väl icke innebära något invektiv emot Gr.
Lagerbjelke, hvarföre jag också slår fast vid hvad jag sagt.
Hr Cederschiölds nyss afgifna anförande har föranledt mig att ånyo begära ordet.
När man yttrar sig med den stränghet i saken och med den skärpa emot person, som Hr Cederschiöld gjort, tror jag icke, att man sträcker sina anspråk allt för långt, om man begär, att talaren bör vara mycket noggrann i upstäIlandet af sina premisser, och framför allt vara samvetsgrann i sina citater.
Hr Cederschiöld har emellertid felat temligen betydligt i bägge dessa hänseenden.
I första fallet har han flera gånger promiscue begagnat orden tryckfrihet och tryckfrihets-förordning, såsom varande det föremål, som skulle bortflyttas ur grundlagen.
Detta är dock, som hvar man finner, både förvillande och orätt.
Det har aldrig varit fråga om att bortflytta (eller såsom man behagar säga, utstryka) tryckfriheten ur våra grundlagar, men väl att derifrån utesluta Tryckfrihets-förordnm.
Hvarföre då sammanblanda sakerna och argumenterna mot någonting som aldrig blifvit ifrågasatt?
Det återstår derföre att visa, att sjelfva hufvudsaken eller tryckfriheten verkligen skulle komma att försvinna ur grundlagen om det hvilande förslaget blefve antaget.
Jag för min del tror deremot att genom den redaktion 86 § Reg.Fm skulle erhålla, sjelfva rättigheten vore behörigen betryggad; men det var om denna redaktion, som jag fällde det yttrandet, att den möjligtvis hade kunnat upställas annorlunda och ännu tydligare, och om i sådant afseende något misstag skett, så vore detta en mensklig och förlåtlig sak.
Jag har aldrig sagt, att sjelfva principen var ett misstag.
Tvertom har jag sagt, att förslaget till sin grundsats vore rigtigt och i sin tillämpning icke skulle innebära någon våda; men jag har särskildt yttrat mig om redaktionen, eller om det sätt, hvarpå denna rättighet blifvit uti det nya grundlags-förslaget uttryckt.
Det är, enl. min tanka, icke fullt lojalt, alt på detta sätt extendera en talares yttrande, och utsträcka lill det hela ett ord eller en mening, som blott haft afseende på en särskild sak, en särskild detalj.
Vidare har Hr Cederschiöld omtalat den förändring, som skulle ligga deruti, att när i förevar:de förslag följande mellanmening finnes införd: »af tryckfrihets-lagen ej föreskrifna binder», så skulle dessa ord icke finnas i nu gällande grundlag.
Om Hr Cederschiöld behagade ur sin ficka framtaga grundlagen, hvilken jag förmodar ligger deri, så skall han finna att i inledningen till Tryckfrihetsförordn:n just de anförda orden redan äro intagna, ehuru de icke stå i 86 § Reg.Fm.
Anledningen härtill är den, att man eljest med någon advokatyr skulle kunna säga, att t. ex. stadgandet om tillståndsbevis för utgifvande af tidningar eller någon annan reglementarisk bestämmelse för bokhandeln m. m., skulle vara ett i tryckfrihetslagen lagdt hinder, och således strida emot Reg.Fm; 636 Den 13 December f, m. och just derföre alt dylika i tryckfrihets-lagen uptagna stadganden icke skola anses såsom några i förväg lagda hinder för utöfvandet af den hvarje Svensk man tillförsäkrade rättigheten att fritt yttra sig, hafva dessa ord blifvit uptagna i förslaget.
Något nytt har således icke blifvit tillagdt, utan man har blott, mellan tvenne befintliga redaktioner, valt den som närmast öfverensstämde med sakförhållanderne.
Detta hade Ur Cederschiöld, som är så kunnig i lagarne och så van att uttrycka sig rätt och skickligt, äfven bort inse, och allra minst hade han, enl. min tanka, bort gifva åt sin framställning en form, som kunde lemna anledn. att tro det någonting nytt och farligt vöre i förslaget på ett försåtligt sätt insmuget.
Denna förklaring har jag med anledn. af Hr Cederscbiölds yttrande ansett mig böra afgifva.
Jag finner alltför väl, att tiden bort förbjuda mig att ånyo upträda; men Gr.
Mörner har behagat företrädesvis vända sig till min person med några anspelningar, som lyckligtvis hafva det missödet att icke på mig äga någon tillämpning.
Säkerligen finnes icke inom detta rum, mine Hrr, mer än tre personer, möjligtvis fyra, men den fjerde är mig obekant, som 1812 kunnat känna, hvad 1812 års Constit.Utsk. tänkte, och som der kunnat iakttaga hvad som skedde; Gr.
Mörner antydde sjelf, att han då var en ung man, och- detta förklarar tydligen, hvarföre den värde Gr:n icke kan känna, om jag var närvar:de vid 1812 års
Riksdag eller icke.
Nu får jag emedlertid uplysa, att jag icke befann mig vid denna Riksdag, och således alldeles icke kunde deltaga i dess förhandlingar, att både jag, och mitt namn, således är fri kallad ifrån förebråelsen att hafva deltagit i grundlagsstadgandet rörande tryckfriheten, är således o tvifvelaktig t; men så torde icke förhållandet vara med Gr.
Mörners namn.
Då jag icke har 1812 års
Riksdagsprottr i mina händer, vill jag icke åberopa huru Hr Gr:ns Hr fader handlade vid tillfället.
Mörners yttrande i afseende på min ofelbarhet som ordförtde i Constit.Utsk. vid 1840 års Risdag, drabbar mig jemväl föga; ty jag hade der, lika litet som någon annan ordför:de i något R.
Stms Utsi;., mer än en röst, och jag ägde icke anspråk på något öfvervägande inflytande i Utsk, Således träffas jag icke eiler af denna anmärkning.
Hvad sjelfva frågan beträffar, och hvad särskildt och företrädesvis Gr.
Mörners yttrande vidkommer, får jag förklara, att jag deraf inhemtat snart sagdt ingenting, som bevisat något för den K.
Proposrn, som nu är under öfverläggning.
Jag tror att allt hvad Gr.
Mörner yttrat hade varit mycket på sin plats, om det varit fråga om att afhandla och diskutera ett af Regeringen afgifvet förslag till tryckfrihetsförfatlnin^, hvars uteblifvande man nu lägger
Re geringen så mycket till last.
Jag kan icko för någon del antaga den åsigt, att det ligger någon särskild våda deruti, att tryckfrihetslagen utgör grundlag, och att det skall fordras fyra
Stånds sammanstämmande beslut för att göra en förändring deruti till lag; jag tror tvärtom att detta Den 13 December f. m. 637 är ganska helsosamt.
Jag tror att hvad Gr.
Mörner åberopat från 1812 års
Riksdag utgör ett bevis på, att det fordras någon försigtighet, ehuru de menlösa tider, som då existerade, gåfro vid handen, att man beklagligtvis kunde låta sig förledas, och om till och med 1809 års män, hvaribland Gr.
Mörners namn förekommer på en af betydligare personerna vid den Riksdagen, kunde vara för eller mot lagen, deröfver tillåter jag mig icke någon anmärkning.
Reia denna fråga, mine Hrr, synes mig hafva vändt sig mera omkring tryckfrihetsförordnin och hurudan den borde blifva.
Jag döljer icke, att jag finner det i högsta måtto besynnerligt att Regeringen, med kännedom af de stora b r ist fä 11 ig het er, de stora abnormiteter, som finnas i vår tryckfrihetslag, icke lika väl vid 1854 års
Riksdag kunde framlägga ett förslag till en ny tryckfrihetsförordning, i st. f. att preliminärt vilja undandraga tryckfrihetslagen ur grundlags natur.
Jag hemställer till det sunda förnuftet och till det sunda omdömet att afgöra, huruvida någon våda varit för handen om d. 26 Juni 1854 ett så beskaffadt förslag inkommit till Constit.Utsk. och blifvit förelagdt Ständerna till afgörande.
Det är visserligen sannt, att detta hade fordrat mera lankebesvär, mera omdöme, mera rådfrågande af grundsatser, än blott och bart ett förslag att stryka ut författnrns grundlagsenliga natur, utan att lägga något annat i stället.
Och det får jag derjemte förklara, att jag ingalunda anser Styrelsen haft några grundade anledningar till ett sådant folkets förtroende, att folk-ombuden skulle obetingat förlitat sig på antagligheten af det förslag till tryckfrihetsförordning, som Regeringen kunde komma att afgifva, och att det varit möjligt att att aflocka folk-ombuden bifall till det ifrågavarrde förslaget, att beröfva tryckfrihetsförordnrn sin grundlagsnatur.
Man har åberopat oenigheten mellan Stånden såsom skäl, hvarföre man icke tillvägagått på det sätt jag nyss nämnt.
Jag tror dock att enigheten och samdrägten betydligt ökats, och att den f. n. är i tilltagande, och jag går så långt, att det icke finnes någon oenighet emellan Ständerna, samt förstår icke hvarpå Hr Statsrådet Mörner grundat sjelfva föreställningen.
Men äfven deri finner jag, att det varit mera lämpligt om Styrelsen, i förlitande till denna oenighet, lagt fram ett förslag under förväntan att det skulle falla.
Alla konstitutionella Regeringar afgifva sina förslag äfven vid förutsedd möjlighet att de skola kunna förfalla; men äro -de byggda på goda grunder, så återkomma de dermed och afvakta bättre lider.
Jag säger fördenskull, att jag icke finner ett enda skäl vara anfördt till försvar för detta förslag.
Hr Cederschiöld har ådagalaggt de brister, som deruti förefinnas, och jag erinrade äfven om en omständighet, nemi. uteslutandet af blott det lilla ordet »alla», som ensamt gör detta förslag oantagligt.
Då det är fråga om att yttra sig öfver en tryckfrihetslag, vill jag icke göra mig skyldig till öfverträdelse af lagen mot eftertryck, genom att återuptaga en anekdot, som af en värd ledamot blifvit åberopad, och hvilken jag eljest allt för gerna skulle kunna vända mot författareskapet till den nu ifrågavar:de grundlagsförändringen.
638 Den 13 December f. m.
Theofron:
Att fråga nu är om att borttaga tryckfrihetsförordn:n från grundlagen lärer Hr Gripenstedt icke kunna bestrida, enär detta ju är tydligen framstäldt i förslaget.
Jag har icke sagt, att det nya förslaget bestämdt innehåller, att tryckfrihet icke skall finnas, och jag har icke heller yttrat, att någon fara i det afseendet skulle för det närvarande vara för banden; men jag påstår, att det icke finnes något enda ord i det nya förslaget, som garanterar, att tryckfriheten fortfarande skulle komma att äga bestånd.
I 86 § förekommer endast en definition på hvad som med tryckfrihet bör förstås; och häraf kan man, såsom jag redan nämnt, visserligen draga den slutsats, att tryckfrihet ock bör finnas.
Emellan en sådan slutsats och en med tydliga ord uttryckt visshet, är dock en väsendtlig skillnad.
Men äfven om man antager, att ifrågavarule g bör så tolkas, att den verkligen skulle innebära ett stadgande derom, att tryckfrihet skall finnas, så innehåller den dock derjemte en sådan rättighet till inskränkning deruti, att tryckfriheten derigenom skulle kunna tillintetgöras.
Enl. det nya förslaget skulle det nemi. gå an att i den för civi 1-lags stiftande föreskrifna ordning, lägga hvilka hinder som helst mot tryckfrihetens utöfning och derigenom de facto tillintetgöra densamma.
Hr Gripenstedt har visserligen nämnt, att i fall jag framtog nuvaride tryckfrihetsförordning, skulle jag inhemta, alt i ingressen dertill ett lika beskaffadt uttryck förekommer, som i den här föreslagna ordalydelsen, nemi.: »af den offentliga makten i förväg lagda, af tryckfrihetslagen ej föreskrifna hinder»; detta uttryck förekommer dock icke inne uti sjelfva förordn:n: men, äfven om så vore fallet, torde dock en hvar finna, att sådant ej kunde medföra någon våda, så länge Tryckfrihetsförordnm är grundlag; och det således, för att kunna tillvägabringa ändringar deruti, erfordras icke blott alla R.
St:rs sammanstämmande beslut, utan äfven att förslaget, tili förekommande af förkastade beslut, skall hvila från den ena Riksdagen till den andra.
Således, om ifrågavar:de ord äfven stöde i nuvar:de grundlag, vore dermed ingen fara förknippad; hvaremot förhållandet blefve helt annorlunda, om man i stället finge en tryckfribels-lag, som vid en och samma Riksdag kunde förändras af Konung och tre Stånd.
Hr Gripenstedt har alltför mycken skarpsinnighet för alt icke inse denna väsendtliga skillnad.
Hr Gripenstedt har vid flere tillfällen under denna discussion uprepat, det roan icke behöfde frukta för att tre
Stånd skulle gå in på några sådana förändringar, som tillintetgjorde tryckfriheten.
Om detta argument, mine Hrr, vore riktigt, skulle vi ju af samma anledn. kunna säga, att öfrige grundlagar borde förändras på samma sätt.
Nå väl, mine Hrr, må då Hr Gripenstedt såsom Konungens Rådgifvare, i konseqvens härmed tillstyrka att alla grundlagar hädanefter skola uphäfvas och i stället förvandlas till civil-lagar.
En annan bland Konungens Rådgifvare, Hr Gr.
Mörner, har sagt, att meningen med förslaget icke bar varit någon annan än att trygga hvarje Svensk medborgare i den rättigheten, att, om han anfalles i en tidning, der få försvara sig.
Mörner Don 13 December f. m. 639 hade gjort denna sin åsigt gällande och bragt å bane ett sådant förslag från Regeringen, skulle jag hafva varit den förste som röstat derför; och lika ifrigt sorn jag nu stridt emot förslaget, skulle jag då hafva kämpat för detsamma.
Hvarföre har icke Const.Ulsk. under de tre eller fyra Riksdagar, hvarunder Gr.