Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När därtill kom det oupphörligt växande missnöjet och motståndet, som Krysanteus från sina medborgare rönte vid försöken att genomdriva sina förbättringsplaner, så var hans ställning mitt under den gamla världsåskådningens skenbara övervikt ingalunda lycklig.
Han dolde sitt vemod och kvävde sin misströstan under en rastlös verksamhet, men det var med inre bävan han emottog varje brev från krigsskådeplatsen, ty han var uppfylld av fruktan för Julianus' av faror omringade, av fientliga svärd och lejda dolkar hotade liv.
Han anade ännu icke, huru hans dotter, Hermione, huru även hon, hans stolthet, glädje och enda förtroliga vän, utstod inre strider för att icke bortföras av denna osynliga makt, till kamp mot vilken han hade ägnat sitt livs verksamhet.
Skulle även hon en dag övergiva honom?
Han anade icke, att Filippos levde, att Filippos var kristen präst, uppfostrad i och genomträngd av de grundsatser, som filosofen föraktade: den blinda trons och den blinda lydnadens, och att denne son, vars minne han nästan avgudade, bar avsky för sin okände fader.
Han anade lika litet, att Karmides, för vilken han nu åter öppnat sin faderliga famn, och vars ändrade levnadssätt berett honom den enda oblandade glädje han på länge känt--att Karmides var döpt och genom denna handling med oupplösliga band förenad med kristna kyrkan.
En numera obetydlig man, som om dagen släpade sten till Afrodites tempel och om aftonen vilade i en usel koja på Skambonide, samlade så småningom hans ödes trådar i sin hand.
Detta anade han minst av allt.
En afton emot skymningen satt Karmides, samtalande med prokonsuln Annжus Domitius, i aulan till sitt hus.
- Och nu till slut, sade prokonsuln, några ord om våra gemensamma vänner.
Jag har förlorat flera av dessa älskvärda och glada uppenbarelser ur sikte, sedan jag lämnade Aten och återvände till mitt Korintos.
Således, min vän, huru mår ... vem skall jag giva främsta rummet?
- Olympiodoros?
- Bah, Olympiodoros!
Låt oss icke tala om honom.
Han är oförbätterlig ...
- Ja, han fortsätter att dikta dåliga epigrammer ...
- Och fortsätter med sitt dåliga levnadssätt, sade Annжus Domitius; jag vet det.
Tänk blott, han har nu hopskrivit en ny nidvisa mot den stackars Zeus.
Vilken gudlöshet! han uppläste henne för mig.
Därefter inbjöd han mig till en vaktelfäktning.
Jag fann, tyvärr försent, att vaktelfäktningen endast var förspelet till en ungkarlstillställning av det där slaget, som du vet, att jag avskyr.
Jag behöver icke säga dig, huru det tillgick, ej heller vilka som utgjorde sällskapets kärna ...
Olympiodoros, Palladios, Atenagoras och de där övriga outtröttliga veteranerna, nöjets argyraspider, kring vilka jag till min förtvivlan såg, att ett yngre släkte av hoppfulla eller hopplösa epikuréer bildat sig.
Man klagade att du liksom jag har svikit vårt gamla fälttecken; men man var rättvis nog att medgiva de talande skälen för ett sådant förräderi.
Trefalt lycklige Karmides, som en dag skall hemföra den rika Hermione som brud!
Men på tal om brudar, min vän, kan du gissa var Praxinoa uppehåller sig?
- Nej, jag har aldrig brytt min hjärna med att efterleta det.
- Som du vet, utvisades hon genom Krysanteus från Aten.
Huru förvånad vart jag icke, när jag för några dagar sedan, vid ett besök i Afrodites ryktbara tempel i vårt Korintos, upptäckte henne bland prästinnorna där!
Hon är ännu retande ... naturligtvis icke för mig, som är en trogen äkta man och fått blicken öppen för det oförgängliga ... men jag tillåter mig här döma föremålet från dess egen ståndpunkt.
Och på tal om våra minnen ... var hava vi den stackars Myro?
Även hon synes försvunnen från skådeplatsen.
De arma flickornas liv är som dagsländans.
Men vart taga de vägen?
- Är det om Myro du talar? sade Karmides med ett uttryck av tankspriddhet.
Förlåt mig ... mina tankar, jag vet icke av vilken anledning, irrade till den gamla fabeln om vargen, som omvände sig och vart ärlig, sedan han förlorat tänderna.
Myro har gått sina medsystrars av ödet utstakade bana, men något hastigare än de.
En sjukdom rövade hennes behag.
Olympiodoros, som företrädesvis var hennes vän, upplyste henne en dag, att hon var ful och ingav honom leda.
Hon gick då, vart, det vet jag icke.
Hon finnes icke mer på de sollysta höjderna.
Låt oss icke tala mer därom.
Hur befinner sig din sköna maka, Eusebia?
- Ypperligt, så länge jag tillåter henne vistas här i Aten.
Hon är tyvärr ohjälpligt fången i kristianernas villfarelser och skulle dö, om hon icke en gång i veckan finge höra den skurken Petros' straffpredikningar.
Jag har icke velat hindra henne att efter behag tillfredsställa sin nyck.
- Du gör klokt däri.
Den fromma Eusebia kan varda en mäktig förespråkerska för avfällingen Annжus, om ödet skulle foga, att en kristen kejsare....
- Tyst, min vän!
- Och på hennes förbön er torde det vara möjligt, att prefekturen över Egypten, som Julianus lovat dig, icke ginge dig ur händerna....
- Ditt politiska djupsinne är stort, men strö ej så visa ord för vindarne!
- Nej, vid Zeus, det är mig omöjligt att upptäcka.
- Eller kanske rättare, jag har icke vidare utvecklat mina former.
Jag arbetar som en slav emot mitt eget kött.
Och kan du gissa av vilken orsak?
Julianus' lagrar väcka min avund.
Jag måste, även jag, vinna lagerkransar och murkronor.
- Gånge ditt hopp i uppfyllelse!
Må du varda lyckligare än Augustus och dygdigare än Trajanus!
När ämnar du dig till lägret?
- Ack, vid Herakles, det torde ännu dröja ett år.
Kriget mot perserna behagar mig icke.
Jag föredrager de frankiska och allemanniska barbarerna, och hoppas till gudarne, att de ånyo skola börja röra sig.
Medan jag lever mina dagar det fredliga Akaja, hotar Pylades, min skyddsling, att växa mig över huvudet.
Han är nu illustris och clarissimus liksom jag och anför en avdelning av kejsarens rytteri.
En vacker dag skall denne uppkomling se sin välgörare över axlarna, så vida jag icke skjuter i höjden lika fort, som han själv.
Det är tid att börja växa, fortfor prokonsuln och förde handen över sin kala hjässa.
Man skördar ingen ära i fredens värv.
Man förbises och glömmes, när man ägnar sig åt en så simpel sak som provinsen Akajas förkovran och utveckling.
Själva gudarne, för vilka jag uppoffrat så mycket ...
- Du menar din katekumeniska övertygelse ...
- Och dina teologiska studier ...
- Alldeles ...
- Och vad som är än mer: hekatomber av de fetaste slaktoxar ... du har näst kejsaren och Krysanteus varit den frikostigaste offraren i romerska riket ...
- Alldeles, alldeles, och likväl förgäta mig dessa otacksamma gudar!
De hava utverkat mig ett handbrev från kejsaren, visserligen mycket smickrande för min fåfänga ... men ... nog av, jag vill ha krig och skörda lagrar.
Du behöver kriget.
Vad är prefekturen över Egypten mot imperatorns purpur?
- Du är rik, min Annжus ...
- Åh, icke över hövan ...
- Och frikostig ...
- Du smickrar mig.
- Nej, vid Zeus, jag menar, att du är frikostig, där frikostigheten understödjer dina avsikter.
Rikedom och frikostighet äro egenskaper, som alltid vinna soldatens hjärta och nu hava dess större utsikt att göra det, som Julianus ingalunda bortskämt sina härar med överdrivna skänker.
Låt oss fortgå i uppräknandet av dina bättre egenskaper.
Du har ett vinnande sätt att vara, en egen förmåga att göra dig omtyckt av hopen ...
Än vidare?
- Du är dygdig med de dygdige, fräck med de fräcke, patricisk bland patricier och plebejisk bland plebejer ...
- Karmides, du överdriver mina förtjänster, sade prokonsuln blygsamt.
- Nej, nej, jag överdriver icke.
- Karmides, du strör rosor för mina fötter ...
- Du är skarpsinnig, förutseende, förslagen, världserfaren, listig, verksam, outtröttlig, lugn och kallblodig ...
- Håll, jag dignar under bördan av så många egenskaper, min vän.
- Jag tror till och med, att du är tapper och har fältherreförmåga.
Eller vad säger du själv?
- Häri överensstämmer min övertygelse med din.
- Nå, vad fattas dig då, min Annжus, för att en gång vara ägare över din Karmides' och alla övriga romerska medborgares huvuden?
- Att du, en patricier och Senekas ättelägg, med gammalt romerskt blod i dina ådror, bör kunna vinna samma lycka, som kommit söner av illyriska bönder och arabiska rövare till del.
- Karmides, du talar i gåtor.
Jag fattar icke ett ord av vad du säger.
- Jag förutser möjligheten, att diademet skall pryda dina lockar.
- Mina lockar?
Mina lockar äro offrade på statens och en gagnlös teologis altaren.
Mitt huvud är kalt som Julius Cesars.
- Gör då som han!
Diademet är eftersträvansvärt, om ej för annat, så emedan det döljer en skallig hjässa.
- Jag börjar förstå dig och måste varna dig.
Låt oss icke spela okloka och narraktiga inför varandra!
- Perserna äro goda skyttar och kristianerna vana giftblandare.
Det kringlöper spådomar, som icke lova kejsaren lång levnad.
- Styr din tunga!
Gudarne hägne kejsarens liv!
Om du fortfar med detta gudlösa tal, måste jag bryta upp och försaka den enkla måltid, varpå jag gjorde räkning för att i afton njuta ditt sällskap.
Skymningen är inne, och jag återvänder först i morgon till Korintos.
Jag har dessutom till dig ett särskilt ärende, som jag icke får förgäta.
Du känner min svaghet för Eusebia.
Eusebia har bland andra nycker även den att vilja omgiva sig med vackra ansikten.
Vad är ditt pris?
- Jag säljer honom icke.
- Bah, du säger det endast för att göra mig ivrigare.
Vid bordet torde dock ditt hjärta uppmjukas.
Du har förmodligen avsagt dig spelets nöjen?
- Jag kunde vänta detta av Krysanteus' blivande svärson och Hermiones trolovade.
Vi skulle under andra förhållanden rafflat om slaven.
Vad vi båda äro förvandlade!
Vi äro nu stadgade och sedliga människor.
Mig själv tillräknar jag detta ingalunda som förtjänst, ty jag är fyratio år och därutöver ... min mognadstid är inne.
Jag anmärker det blott som ett förvånande bevis på två enskilda människors förmåga att omskapa världen och ingjuta en bättre anda.
Sådan kejsaren, sådant hans folk.
Och vilken trogen väktare kejsaren äger i Krysanteus!
Han sätter oss i skola och vakar med riset i handen över vårt uppförande.
Den ädle Krysanteus, jag kan icke nog rosa honom.
Tanken på honom har alldeles kvävt min sinnliga natur.
Jag studerar nu min Platon på fristunderna mellan ämbetsgöromålen och våndas mycket för att varda delaktig av den gudomliga extasen.
Du kan gärna framkasta en antydan härom till Krysanteus, när du nästa gång träffar honom.
Jag vill, att han skall känna sin prokonsul av Akaja i botten.
Brevväxlar Krysanteus lika flitigt, i trots av vapenbrak och härtåg, med kejsaren?
- Ja, min vän.
- Dess bättre.
Medan samtalet fortgick i denna ton, anmälde Alexander, att bordet var färdigt.
Detta företedde en så rörande enkelhet, att prokonsuln misstänkte, att Karmides ville skämta med den stränghet i levnadssätt, som hans vän nu hycklade.
Domitius höll emellertid god min, förrättade med from uppsyn den övliga libationen åt vinguden, talade om nyttan att i tid vänja sig vid fältlivets omak och beslöt inom sig att inbjuda Karmides till Korint för att där uppvakta honom med en supé av samma asketiska slag.
Efter måltidens slut lämnade Annжus Domitius Karmides och gick som en ordentlig äkta man till sin Eusebia för att supera för andra gången i sällskap med henne.
När prokonsuln hade avlägsnat sig, iklädde sig Karmides manteln och lämnade sitt hus.
Kvällhimmelen var stjärnklar, utom i väster, där en svart molnslöja hängde över synranden.
Karmides vandrade ett stycke nedåt Piralska gatan och därefter genom ett av de i »Långa Murarne» anbragta portvalven till ett ensligt, av bäcken Ilissos vattnat och av åldriga träd skuggat fält.
- Jag kommer något sent till mötesplatsen, tänkte han, men jag tvivlar icke, att jag ännu skall finna henne på det överenskomna stället.
Dess bättre.
O I gudar, given detta en lycklig utgång för både mig och henne!
Med denna bön styrde han kosan till en grupp pilar, som växte vid bäckens rand.
- Skulle hon hava avlägsnat sig? tänkte han,då han ingenting såg, och allt var tyst omkring honom.
Sårades hon av mitt dröjsmål eller förskräcktes hon för mörkret och ensligheten?
Dess bättre!
Vad som skall ske, bör ske snart.
I nästa ögonblick hörde han ett prasslande i sitt grannskap och upptäckte en skepnad i skuggan av pilträden.
Karmides kände, då han fattade flickans hand, att hon darrade.
- Har du väntat mig länge? frågade han.
- Jag vet icke, svarade Rakel, men det är väl, att det är du.
- Du fryser, Rakel, sade Karmides.
Jag känner, att du darrar.
Låt mig svepa min mantel kring dig.
- Nej, nattvindens köld är behaglig.
Den kommer icke ifrån ett kallt och otroget hjärta.
För övrigt vad bryr du dig om att jag är sjuk, att jag snart skall dö?
- Rakel, huru kan du fråga mig så?
- Det är du ... du Karmides ... som ger mig döden.
- Rakel, du är upprörd och betänker icke vad du säger.
Samla dina tankar och låt oss tala med lugn!
Låt oss då nyttja tillfället för att skiljas som sig bör: lugnade, tröstade, stärkta i en ömsesidig, varm och varaktig vänskap.
Låt oss tala om de lyckliga stunder vi skänkt varandra och om den hårda nödvändighet, som bjuder oss skiljas.
Förmår du icke detta, och synes dig denna nödvändighet ännu som en grym makt, så lägg ditt huvud till min barm som till en broders, klaga för sista gången över ett öde, som är oundvikligt, och lyssna till din förstvalde vän, som vill intala dig mod och styrka.
Varför drager du din hand tillbaka, min Rakel?
Vill du därmed uttala en anklagelse mot Karmides, så är det du, som gör dig skyldig till hårdhet och orättvisa.
Är jag brottslig, så är det endast min kärlek, som gjort mig därtill.
Säg mig, Rakel, är det jag, som uppbyggt den oöverstigliga skiljemuren mellan dig och mig?
Ack, jag anade icke hans tillvaro.
Skall du anklaga någon, så måste det vara din fader; han föraktade och försköt mig som en främling för hans folk.
Då jag begärde din hand, tillbakavisade han mig på skymfligt och upprörande sätt.
Jag är svag nog att harmas ännu, när jag ihågkommer detta ögonblick.
Han kunde i mindre hårda och hånande ordalag uttalat domen över vår kärlek.
Men i grunden hade han likväl rätt, ty det gives ärvda tänkesätt och plägseder, som äro heliga och som man måste vörda.
Du, Rakel, som är ett barn av Israel och en from mans dotter, borde veta det.
- Jag vet, sade Rakel.
Jag vet, att vi måste skiljas.
Den ton, vari du talar, övertygar mig bäst därom.
- Må vi då försona oss med vårt öde och finna vår tröst i ett troget uppfyllande av nödvändiga plikter.
Det var om dessa jag ville, att vi skulle talat med varandra.
Du är dotter av ett folk, som är spritt kring världen och vars enda styrka ligger i dess trohet mot ärvda stadgar och kärlek till det gemensamma namnet.
Du har föräldrar, vilkas hopp du är och vilkas sällhet du bör bereda genom lydnad och ömhet.
Och om de krav de ställa på din lydnad äro hårda, så lyd likväl!
Din gud skall belöna dig och skänka dig en ny och högre lycka för den, som du offrar på den barnsliga undergivenhetens altar.
- Jag tror detsamma, men jag har ingenting mer att offra och ingen lycka mer att begära.
- Säg icke så, Rakel!
- Låt oss icke tala mer därom, fortfor Rakel.
Jag har dock ännu något, varom jag kan bedja mina fäders Gud, och det är om döden.
Jag har givit dig allt, Karmides, utom detta usla liv.
Det är allt vad jag äger kvar.
Tag även det, om det kan vara dig till någon glädje.
Då jag gick hit, så ägde jag ännu en förhoppning.
Jag var svag nog att i vissa ögonblick inbilla mig, att det kalla sätt, varpå du besvarade mina brev, var hycklat; att du ville plåga mig för att se min svartsjuka, att du var grym emot mig, emedan du älskade mig.
Jag ville understundom icke tro vad alla sade mig, att du älskar Krysanteus' dotter och går att trolova dig med henne.
Jag påminde mig, att du hade lovat mig evig kärlek, och ville icke låta övertyga mig, att jag skulle svikas av honom, som jag en gång gav mitt hjärta, emedan han var olycklig och behövde det.
Jag avvaktade tillfällen att närmare betrakta denna Hermione, om vilken man talade så mycket, och som jag kände mig böjd att hata.
Ja, hon är skön och värd att älskas av dig, Karmides; men jag sade mig till tröst, att mina ögon äro mer strålande än hennes, och att mina lockar och icke hennes äga den färg, som du föredrager.
Hon syntes mig så kall och marmorartad, och jag visste, att du älskade en värme och hängivenhet, sådan som min.
Det var då endast hennes vishet, jag fruktade; men när jag påminde mig, vad du sagt, att du älskar min enfald, emedan du själv var vis, så lugnade jag mig även då ... åtminstone för ögonblicket, ty jag har varit gruvligt plågad under denna tid av tvivel, svartsjuka och bedrövelse.
Jag har tillbragt mina nätter med gråtande och dagen med väntande.
Jag har suttit där uppe på altanen med ögonen riktade på kullen, bakom vilken jag så mången gång i forna dagar såg dig framträda och vinka mig ...
Men varför talar jag nu om detta?
Jag inser nu, liksom du, nödvändigheten att vi skiljas.
Det tjänar då till intet att tala om mina sorger eller överhopa dig med förebråelser.
Och eftersom vi nu mötas för sista gången, så återlämnar jag den ring du gav mig, Karmides.
Rakel lade ringen i hans hand och tystnade, ty tårarne, som hon icke längre kunde bekämpa, hotade att kväva hennes röst.
- Rakel, sade Karmides, dina fäders gud må skåda i mitt hjärta och döma det!
Och om jag synes hård emot dig, så må han utrannsaka, om icke mina handlingar ledas av mina önskningar för din lycka.
Vad skulle jag göra, sedan din fader visat mig tillbaka och utplånat varje hopp om ditt ägande?
Huru borde jag handla, sedan jag börjat inse, att heliga plikter mot ditt folk, din tro och dina föräldrar ålägga dig att ur din själ avlägsna varje tanke på Karmides?
Rakel, du skall glömma mig och åter vara lycklig.
En tid skall komma, då din faders och ditt eget val bestämmer åt dig en make, som är värdig att äga ditt hjärta.
Vi skola då måhända återse varandra och påminna oss det förflutna endast som en dröm, blandad av bitterhet och ljuvhet ...
- Det är nog, nog, inföll Rakel.
Tala icke så!
Jag kunde säga dig något, som skulle isa ditt blod, men när jag icke längre äger ditt hjärta, försmår jag ditt medlidande och vill icke tala till ditt samvete.
Karmides bleknade vid dessa ord, vilkas betydelse han anade.
Men han vågade icke framställa någon fråga, vars besvarande kunde sannat hans aning.
- Låt oss därför skiljas.
Vi hava intet mer att säga varandra.
Vårt sista möte är slutat.
- Giv mig din hand och låt mig föra dig härifrån, sade Karmides, då Rakel förblev där hon satt.
- Nej, Karmides, lämna mig!
Hon vände sig bort och lade slöjan över sitt ansikte.
- Det börjar regna, sade Karmides.
Natten är mulen och kylig.
Jag får icke lämna dig här.
Låt mig ledsaga dig åtminstone till Pirжiska gatan.
- Skola vi skiljas på detta sätt? sade Karmides i bedjande ton.
Vår skilsmässa är nödvändig, men varför göra henne till ett dystert och nedtryckande minne?
Säg dock till avsked ett ord av försoning!
- Må Gud miskunda sig över oss båda!
- Tack, min Rakel.
Jag uppfattar dessa ord som ett tecken av ditt hjärtas återvändande frid och styrka ...
Men att lämna dig här, ensam under en dyster natt!
Har du ej i grannskapet en tjänarinna, som väntar för att ledsaga dig hem?
- Gå du, Karmides, till din vila och sov lugnt, eller till Hermione och jollra med henne!
Jag vill vara här, och återstår mig än en önskan, så är det att få vara ensam med mig själv, för att samla mina tankar, ty jag går härifrån till offeraltaret.
- Joväl, så ofta dess dörr vill öppna sig för hennes dotter.
- Rakel, sade Karmides, i det han lutade sig ned och fattade hennes hand.
Mitt sista innerliga farväl!
Min önskan om ett lyckligt återseende, då såren äro läkta och våra gemensamma minnen luttrats från sin bitterhet!
- Må Gud bevara dig för ett återseende!
Det skulle grumla din lycka, sade Rakel med rösten av en sierska.
Karmides svepte manteln omkring sig och lämnade sitt offer.
Hon satt orörlig vid bäckens strand i grannskapet av pilgruppen, så länge Karmides ännu kunde skönja henne genom nattens mörker.
Regnet föll nu i strida strömmar, och vinden suckade i den gamla förfallna muren, som skilde den öde platsen från Pirжiska gatan.
Då hon var ensam, gav hon luft åt den djupa förtvivlan, som, tillbakahållen under samtalet med Karmides, hade givit henne en skenbar styrka och hämmat hennes tårar.
Hon vred sina händer, kallade sig en övergiven änka, kastade sig till jorden, ryckte slöjan från sitt huvud och strödde sand sitt hår.
Mellan dessa utbrott vankade hon fram och åter vid bäckens strand med krampaktigt sammanknutna händer och de upplösta lockarne fallande som ett sorgedok över det bleka, avmagrade ansiktet, tills hon stannade och tryckte händerna mot sin barm.
Hon kände under sitt hjärta en rörelse, vars betydelse hon anade.
Hon hade under de sistförflutna dagarne mer än en gång rönt samma känsla.
Hennes krafter sveko.
Hon skyndade att sätta sig på den våta marken och luta sig emot en av de gamla pilarna, innan medvetandet övergav henne.
Klemens och Eusebia.
Vi lämnade Klemens i en äventyrlig belägenhet hos den sköna Eusebia.
Han hade kommit, dels för att utverka hennes förlåtelse åt den arma slavinnan, som sönderslagit den dyrbara toalettasken, dels för att hålla en straffpredikan över den grymhet, hon, Eusebia, understundom utövade mot sina tjänarinnor, en grymhet i högsta mån ovärdig en from och kristlig husmoder.
Men åsynen av den sköna kvinnan och hennes fråga, vad han ville här vid denna sena timme, bragte, med den undran, som däri låg uttryckt, Klemens helt och hållet ur fattningen.
Han började förstå, att han av sitt nit och sin godhjärtenhet låtit förleda sig till ett mycket opassande steg.
Han stannade vid dörren, blyg och förlägen, och framstammade slutligen en osammanhängande ursäkt.
Eusebia var ädelmodig nog att själv bryta denna förlägenhet.
Hon intog åter sin bekväma plats i den purpurklädda soffan och bad sin fromme vördnadsvärde broder lämna dörren och säga sitt ärende, som utan tvivel vore viktigt, eftersom det icke låtit sig uppskjuta till morgondagen.
Därefter och utan att avvakta någon förklaring av Klemens började hon fråga efter biskopens hälsa, rosade högligen hans senaste predikan och utgöt sig i bitter klagan över den trogna församlingens nuvarande betryck.
Under tiden återvann Klemens sin fattning, och när Eusebias tal föll på det sistnämnda ämnet, som var hans eget älsklingstema och det ständiga föremålet för hans tankar, fick han mod och lust att deltaga i samtalet och instämde hjärtligt såväl i den fromma Eusebias bittra klagan över det närvarande som i hennes otvetydigt uttalade hopp om ett snart skifte i världens tillstånd.
Han kunde nu detta, utan att bländas av det lilla guldskimrande gemakets prakt eller förvirras av Eusebias strålande ögon, som sköto blixtar ömsom av harm eller glädje och ledsagades av ett växlande tonfall i hennes välklingande röst alltefter samtalets gång och naturen av det ämne, som vart dess föremål.
Först sedan detta samspråk varat tämligen länge, tycktes Eusebia minnas, att Klemens kommit i något särskilt ärende, och hon frågade nu i glättig ton, vad som föranlett det sena besöket av en så ung, men vördnadsvärd man.
Klemens omtalade nu sitt möte med den unga slavinnan och hennes fruktan att återvända hem med anledning av den sönderslagna asken, och han bad Eusebia förlåta henne det fel, vartill hon av oaktsamhet och icke av ont uppsåt gjort sig skyldig.
Den andra delen av sitt ärende, nämligen det att straffa Eusebia för hennes hårdhet mot slavinnorna, beslöt Klemens att alldeles utelämna, ty under sitt samtal med prokonsulns maka hade han börjat övertyga sig, att denna grymhet endast vore förtal, ty den vore ju omöjlig hos en så from, skön och välvillig kvinna.
Klemens hade således funnit, att Eusebia, utom fromhetens och välviljans oskattbara egenskaper, även ägde skönhetens.
Men huru överraskad vart han ej över den förvandling, som Eusebias väsen tycktes undergå, så snart han nämnde den stackars slavinnan ochden sönderslagna asken!
Vreden målade sig så tydligt i samma anletsdrag, där Klemens nyss läst fromhet och välvilja.
Hon tycktes knappt hava tålamod nog att höra honom till punkt, och när han talat ut, steg hon upp och stampade med den lilla foten i golvet.
Hon frågade den unge föreläsaren i häftig ton, huru han kunde våga att taga en vårdslös och uppstudsig slavinna i försvar mot hennes egen husmoder, samt förklarade, att hennes fel skulle på det strängaste straffas, henne själv till skräck och det övriga husfolket till varnagel.