Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min dyra Farbror är litet knurrig på morgonstunden i dag.
Caffet var svalt, och nyheterna i tidningarne ej till lags.
Regenterne bära sig dumt åt, säger han.
Jag skall väl akta mig, att göra sammalunda.
Jag måste vänta till litet längre fram på dagen.
Min söta Faster är äfven vid ledsamt humör.
Hon har förlagt en plåtsedel och slagit sönder en flaska eau de rose, men man skulle tro, att det varit jag, som gjort det.
På tre timmar minst törs jag ej säga ett ord.
Hela förmiddagen har Farbror dundrat politik.
Ryssland och Ottomaniska riket ha fått påskrifvit ömsom.
Jag har med outtröttligt tålamod hört derpå, och sagt, „ja, nej, så mycket bättre min Farbror“, eller „så mycket värre min Farbror“, allt som det passade sig efter gubbens ideer.
Hvad hjelpte det?
Han förifrade sig allt mer och mer, vände sig mot mig, tyckte sig i min person se en representant af turkiska nationen, blef rosenrasande, så att jag för att undvika, att få stryk som Stora Porten, måste i hast göra min retraite genom dörren.
Jag är förträtad öfver den förlorade förmiddagen.
Fem gånger har jag på denna förmiddag öppnat munnen, för att börja mitt lilla tal; fem gånger tillslutit den åter.
Att be om något, hade visst varit fruktlöst, ty min Tante i sitt soffhörn med sammanknäppta läppar och stränga ögonkast, såg ut som ett lefvande nej! ...
Men i eftermiddag!
Nu är gubben fast, han skall intet slippa mig.
Han sofver middag.
Jag skall väl vakta, att hvarken han går ut, ej heller någon in till honom, innan jag fått säga honom, „jag älskar Anna, jag måste ha henne till hustru eller dö!“
Axel, hur mitt hjerta klappar!
Äfven min Tante sofver middag; då hon vaknar, skall jag tala; må hon ej väckas för snart, då är hennes lynne ej godt ... tyst, Minette! jama icke så! se der caffegräddan, ät och tig!
Ack der surrar ju en stor fluga ... sätter sig kanske på hennes näsa, ... nej, – min goda engel förde den förbi! Godt, hon sofver lugnt.
Men engång skall hon dock vakna ... och jag tala!
Jag darrar under det jag skrifver.
Axel, hvad mitt hjerta klappar!
Jag hör det slå!
Det är plågsamt!
Känner du det så äfven, Axel?
Mitt hjerta klappar visst både fortare och hårdare, än någon klockas pendel, men jag önskade, om ock det skulle kännas aldrig så plågsamt, att det skulle slå hårdt, som en kopparslagares hammare, för att kunna väcka och muntra opp min förträffliga Farbror, som, enkom mig till pina och plåga, sofver middag i ett.
Intet är så odrägligt, som att vänta, att lefva i ovisshet – att bereda sig.
Jag har hostat, sjungit, larmat utanför hans dörr, ... fåfängt, hvar gång jag lyssnar, får jag den förträten att höra honom snarka.
Vore ej nyckeln ur dörren, kunde man komma in, och lätt hitta på något medel att ramla ikull öfver soffan, eller något annat artigt manér för att väcka den sofvande.
Men nu är det för rasande.
Jag har lust att tända på mina gardiner, för att få eldtrumman förbi hans fönster.
Var ej tokig, Axel, begå inga dårskaper.
Min Tante sofver ännu eller låtsar sofva, ty hvar gång jag gått fram och tittat på henne, har jag sett klart öppnade ögon hastigt fara ihop och slutas till.
Säkert har hon märkt, att jag väntar hennes uppvaknande, för att säga henne något.
Sofver din Farbror ännu?
Ännu och evigt.
Hans långa bullrande andetag liksom suga bort luften för mig, jag känner mig som i ett källarhvalf.
Låtsar din Tante ännu sofva?
Ännu allt jemt.
Så i Herrans namn! nu har han vaknat och smugit sig bort, som en rotta rädd för katten.
Jag hörde något sakta skrammel vid hans dörr; som jag störtade ut för att se efter, förnam jag nederst i trappan ett klifs klafs utaf galoscher, som brådskande skyndade ut genom porten.
Jag sprang efter ropande, „min Farbror, min Farbror! jag har något att säga min Farbror!“ – „I morgon är också en dag!“ svarade han utan att vända hufvudet.
Jag är desperat.
Han har märkt något.
Ack, Axel, min Tante har låtsat sofva ända tills nu.
Det är sena aftonen, med henne den sämsta tiden på dagen, för att göra bekännelser.
Må det då bli som din Farbror sade, i morgon!
Ack jag tycker mig med detta uppskof ändå vunnit något!
En dags fruktlösa väntnings-pina, en sömnlös natt, se der min vinst.
Men i morgon!!!
vid midnatten.
Jag kan icke sofva; Anna, jag har mörka aningar, – morgondagen skall ej hemta oss något godt.
Jag har nu en ej obetydlig penningesumma i mina händer, jag har sålt ... men lika mycket, hvad gör det till saken.
Anna skulle det ... om våra ... men derom är bäst att tala, se’n ödet sagt sitt.
Jag tror, goda Anna, att midnattens timma låter mig se spöken.
Anna, jag känner djupt, att om du ej skall gå vid min sida, blir hela lifvet för mig ett spöke, det vill säga ett fasansfullt intet!
Klockan slår ett, Anna; detta slag är vårt.
Vi äro ett.
I lifvets morgonstund ha vi förenat oss.
Jag vet, att intet kan åtskilja oss.
Hvarföre skrifver jag då så allvarsamt?
Hvarföre är jag så dyster?
Hvad nattens timmar skrida långsamt!
Tänkande på dig, skrifvande till dig, söker jag, att vinga minuterne.
Nu, då allt är så tyst och stilla omkring mig, hör jag bättre stormen i mitt inre.
Jag kan ej begripa, huru allt kan vara så tyst, så stilla, så dödt, .... är ej detta verlden .... äro här ej menniskor, vaka ej i deras bröst passioner?
Lefver jag ensam, och ha uti min själ allena förenat sig alla oros-andar, som flyktat ur hvilande bröst?
Min milda Anna, jag känner det, det är öfver ett stormigt haf, som din milda anda skall gjutas.
Men då skall äfven allt bli frid!
Jag har sökt hvilan ... fåfängt! skild från dig, skall jag ej njuta den mera.
Dessa hjertats vingade slag – och hvart slag en känsla .... huru sträcka de ej, huru till evigheter göra de ej minuterne!
Och allt omkring mig är så lungt!
Hör kyrkans klockor slå tu ... skall då intet vakna? ingen smärta, ingen kärlek, ingen trånad genom natten höja sitt rop?
Allt är tyst ... jag vakar ensam.
Dock nattväktarns röst ... men huru liknöjdt förkunnar han ej verlden – att domen kommer!
Det är morgon.
Verlden vaknar, – jag är ej mer så ensam.
Det är dag äfven i min själ.
Stunden är inne.
Det är – Nu!
Jag har fått hvad du i natt skrifvit till mig.
Axel, kunde du tro dig vaka ensam?
Hörde du ej mitt hjertas slag?
O huru besynnerligt, att en sammansättning af träd, mossa och kalk, hvad som för dig är golf, för mig tak, skall hindra tvenne menniskohjertan, att förstå hvarandra!
Ack vore detta nu dock litet längre borta; jag darrar!
Ännu har jag hopp, älskade, dyrkade Anna!
Ännu är intet afgjordt.
På morgonen, under det min Farbror drack sitt caffe, tog jag mitt parti, bad Gud, tänkte Anna! drog andan och gick in till honom.
„Min bästa Farbror!“ började jag lugnt och högtidligt.
– „Min bästa brorson“, svarade han, „hvad skall nu min bästa Farbror göra?“ – „Min Farbrors – godhet.“ – „Nå väl då ... min godhet ... ?“– „Jag önskar ... jag har.“
– „Jag önskar, .. jag har ... nå det var ju förträffligt!“ (Ett högst fatalt manér har gubben alltid haft, att säga efter mina ord; det gör, att de låta en gång till så dumma).
– „Min Farbror ... jag är kär!“ – „Kär, ja det har jag nog sett på din gulsots fysionomi se’n ett halft år, det är kärlekens färg.“ – „Min Farbror .... mitt hela lifs väl eller ve beror af ett ord.
O min bästa Farbror, som“ ...
Nu kom en menniska, som jag hade önskat satt på blåkulla, in med tidningarne.
„Min gosse, sade Farbror, kom igen om ett par timmar, så få vi talas vid.
Nu måste jag kasta en blick på sakernas ställning mellan Turkiet och Ryssland.“
Jag var just icke vid något tålsamt humör; jag tog tidningarne, stoppade dem i min ficka, och sade bestämdt: „Farbror måste först höra mig.“
Han stoppade fingrarne i öronen, spände uti mig sina ögon, som tvenne klor, och ropade:
„Ej ett ord, ej ett ljud! gif mig på stunden igen tidningarne eller hör jag aldrig mer på dig“!
Jag skrek, han skrek högre; slutligen måste jag arma lilla vestanvind gifva efter för nordanstormen.
Farbror blef god igen och jag gick, ty han hade hvarken hört eller förstått mig, sedan han fått ögonen fästade på den kära paragraphen.
Snart är en timma förliden.
Ännu en till och jag går.
O min Anna, mitt enda!
Turkar och Ryssar, Ryssar och Turkar! hvad äro de och deras interessen för mig?
.. halmstrån, – papperslappar; – och för dessas skull, måste jag här sitta som i en brinnande ugn.
Ah! nu Anna!
Det är förbi! allt förloradt ....
Ej en gnista hopp qvar .....
Jag kan ej se hvad jag skrifver.
Äfven för mig ... jag fick rakt nej ... och så hårda uttryck! O Axel, nu först känner jag huru obeskrifligt jag älskar dig!
Förödmjuka mig!
Hota mig!
Löjligt besatt ... hota att skicka bort mig ... skicka mig ...
Ah, man känner mig icke!
Tante vill gifta mig inom kort, men det är icke med dig ... den personen, säger hon, har eget hus, eget equipage, och är för öfrigt en hederlig karl.
Jag måste le; Axel, jag har sagt henne det ... du eller ingen!
Anna, låt oss fly!
Fly från dessa tyranner, som vilja mörda vår sällhet.
Jorden är stor – der skall finnas för oss äfven en vrå.
Alla menniskor äro ej barbarer.
Min är du.
Jag besvär, jag befaller dig, att följa mig.
I morgon mer härom.
Håll dig beredd.
Min föresats är orubblig.
Vi skola fly.
Axel, nej!
Det vore orätt.
Axel, sansa dig ...
Axel, min vän, min älskade, lugna dig ... för min skull!
Var mig i afton klockan mellan tio och elfva till mötes i porten, som är åt gränden till.
Var lugn, allt är beredt, jag har penningar.
Du är under mitt beskydd ... det är med mig du går; din pligt är enkel ... att följa mig.
Klockan mellan tio och elfva.
Nej, Axel!
Det är orätt, det är oförnuftigt.
Vi bryta gudomliga och menskliga lagar, för att kasta oss i elände.
Jag älskar dig öfver allt ting, men behöfver ej, skall ej blindt lyda eller följa dig, då du ej följer den goda och rätta vägen.
Och vore intet annat hinder, så är detta för mig nog.
Min Faster är sjuklig och gammal, hon har blott mig.
Jag skall ej så öfverge henne.
Axel, sansa dig, – jag ber, jag besvär dig!
Det är således du, du, som ej vill .... som nekar ... som bryter ... du, som jag trodde så min!
Anna, Anna! är det mig du vill bedraga eller dig sjelf.
Denna rika, denna hederliga mannen ... är det ej han, som gör att du föraktar mig och min fattigdom.
Är han ej i detta ögonblick hos dig – han – denna mannen – denna förhatliga Emil?
Svara, Anna!
Jag föraktar att svara på en sådan fråga.
Axel, jag älskar och jag beklagar dig.
Axel, var du den man, som blifvit ansedd värdig att vara en qvinnas allt.
Var stark för hennes skull, var ren i tankar som i vilja.
O Axel, min enda, min älskade vän, var du mitt stöd och mitt exempel i denna svåra stund.
Gif mig du efterdömet af undergivenhet, – ej för ett hårdt och blindt öde, men för en allvis faders vilja, under hvars vård vi alltid vandra, må det än se aldrig så förtvifladt ut.
Haf tålamod ... vi äro ju ännu så unga ... låt oss vänta; låt oss vara tåliga ... allt kan ännu med tiden vändas till godt.
Du är ganska lugn! ... ganska försigtig ... ganska tålig ... ganska nöjd.
Jag förstår dig.
Anna, Anna!
Hvad skall jag säga för att lugna dig – för att ställa dig tillfreds.
Jag älskar dig obeskrifligt, Axel, – men äfven derföre vill jag förblifva dig värdig.
Erhöll väl någonsin ännu sin älskares aktning den qvinna, som blindt gifvit vika för hans passion?
Föreställ dig; Axel, att du blifvit några år äldre, att du är gammal, (det faller sig naturligt nog, då man är olycklig och lider, minuter äro långa och hemta erfarenhet såsom år); föreställ dig, att jag vore din dotter; hvad skulle du då säga mig?
Skulle du ej så varna: spill ej för ögonblickets ringa sällhet, ditt och din väns hela lifs lycka.
Var stilla, afbida tiden, det är oftast det enda och klokaste vi kunna göra.
Han, som du så högt, så innerligt älskar, skall engång göra rättvisa åt den, som ville lida för honom, genom honom, heldre än att med en tanke mindre ren, med en gerning ... brott mot pligten, fläcka ett hjerta, som är helgadt honom, honom och dygden.
Intet ord från dig, min Axel!
Kan du ännu vara missnöjd med mig?
Ja, Axel, jag är lugn – ty jag är undergifven ... men lycklig ... ack det är så förbi!
Vill du ej säga mig ett vänligt ord?
Axel, Axel! hvilka vilda demoner måtte nu ej rasa i din själ!
Axel, bed!
Minns du på hvilkens vink hafvets upprörda böljor sänkte sig; „och det vardt stilla lugnt.“
Till Honom bed.
O Gud! jag är obeskrifligt orolig!
Axel, kunde jag få se dig på ett par minuter blott?
Hvad du måste vara olycklig!
Axel, huru straffbar vore du, om du kunde tvifla på, om du ett ögonblick kunde glömma, kunde vilja glömma, att Anna älskar dig.
Vet du Axel, hvad en qvinnas kärlek är?
Vet du, hvad hon säger med de orden ... jag älskar dig?
Hör Axel!
Ditt lif är mitt, din dygd min ära, din sorg, din glädje min, din kraft mitt stöd, ditt mod mitt hopp, ... men ditt fall, din vanära, min död!
Axel ...
Axel ... jag vet det ... du har trenne nätter varit borta.
Jag har lyssnat, din fot har på dessa ej stigit på ditt golf.
Jag såg dig ifrån fönstret i går aftons, din blick var vild, hela ditt utseende förstördt, din gång osäker.
Hvart går du, Axel?
O gå ej bort från mig! på pligtens och tålamodets väg allena kan du finna Anna.
Axel, Axel, kom igen!
Axel, kom igen!
Jag kan ej, jag vill ej förlora dig.
Hör mig!
Se jag gråter, tårarne väta mitt papper; se dem ... de skymma mina ögon, ... min Axel, kom igen!
Jag skall ej förebrå dig ... frukta ej ett ord, som du ej ville höra, ej en blick, som du ej ville se.
Jag är ju din vän, din fästmö, ... i framtiden kanske engång din maka ...
Axel, minns det, – engång din maka!
Till ditt bröst vill jag luta mig, och bedja ... för min skull ... förlåt dig sjelf! ...
Hvad du ock må hafva gjort ... min Axel ... jag älskar dig ändå!
Din är jag, din blir jag!
Aldrig ... aldrig mer!
Jag är dig ovärdig, Anna!
Jag har glömt ... glömt allt ... dig, mig sjelf – Gud.
Jag har spelt! ....
Ha förförarn, förrädiska vän!
Jag har förlorat allt hvad jag ägde ... mer än jag ägde ... andras egendom.
Jag måste fly från mitt fädernesland.
Luta dig ej till mitt bröst, der är afgrunden ... fatta ej min hand, ... den är blodig ...
Farväl.
Dö, arma flicka, om du kan.
Jag ... kan ej dö!
Jag hade förhärdat mig mot all din ömhet; ... lemnat ouppbrutna dina bref.
Nu har jag öppnat dem ... för att låta ännu några droppar eld rinna på min förtviflans brännande glöd ... för att bli tokig om möjligt ....
Det blef annorlunda, ... nu tränga de ljufva orden välgörande in i min själ, som en aftondagg genom hårdt tilltorkad jord.
Anna, du skall ej förtvifla om mig, – jag skall ej förtvifla om mig sjelf.
Jag har varit ganska brottslig ... jag skall lida och försona. ...
Hvad som vållade mitt fall?
Jag vet icke ... förtviflan ... svartsjuka ... helvete!
Du låter ej säga mig ett ord!
Men är jag väl värdig det?
Kunna väl himlens rena englar tala till brottets söner?
I morgon natt skall jag resa.
Ett bref skall underrätta min Farbror om allt.
Han skall ej neka sin olyckliga, landsflyktiga brorson förlåtelse.
Förlåtelse! – se der det högsta jag nu kan hoppas på.
Förlåtelse, hvilket ord ... huru saligt, att vara förlåten!
Jag ber min Farbror göra mig arflös ... och betala mina skulder.
Jag fruktar, att han ej gör det sednare.
Anna, – i min yrsel lånade jag en betydlig summa af en vän, ej rik, med hustru och flera små barn.
Han älskade mig, han trodde mig, han gaf sitt allt, jag bedrog honom, .... jag spelade bort hans små barns kläder och föda ....
Med mitt blod ville jag betala honom nu .....
Ånger med tigerklor, som söndersliter mitt hjerta .... hvad båtar du honom?
Jag har varit ganska brottslig – ganska straffbar ... inför dig vill jag anklaga mig – jag behöfver det.
– Jag visste mig synda och syndade ändå ....
Det är förbi ... min frid ligger bakom mig ... den tid då jag ej kände ånger.
Rasande öfver min förlust, fordrade jag ut min lyckliga motspelare.
– Jag sårade honom illa ... nästan dödligt.
Man bar honom hem till hans mor .... hans gamla mor! ...
Det var hennes älskling ... hennes enda barn ... kanske dör hon ... väl henne!
Låt oss bedja!
Jag kan ej, – – ej nu! jag ser honom ... henne, ... de hungriga små ... deras far.
O hvad har det blifvit utaf mig! ...
Det är bättre nu.
Bed för mig, Anna!
Jag tror på förböners kraft.
Jag är ej värdig.
Du är mycket god ....
Nästa natt skall jag resa!
Till Tyskland ämnar jag ... till norra Tyskland.
Jag skall bjuda ut mig; till något skall man väl finna mig duglig.
Mina ögon brinna, ... sömnen flyr dem ... det är ej underligt; om jag kunde gråta, .... men det vore för godt för mig.
– Jag har något på mitt hjerta, som tynger ... som fräter ... det är samvetsqval.
Anna, om du kunde lägga din hand på mitt bröst, ... men är jag väl värd att lindras?
Här, Axel, tag dessa droppar opium, de skola gifva dig sömn och hvila.
Anna ber för dig, Anna gråter öfver dig.
Anna älskar dig.
Jag har äfven en liten syster, ... ett litet lidandets barn, för hvilket min far på sin dödssäng bett mig dra omsorg.
Jag bifogar hennes adress; om du kan, så gå till henne ... säg henne, att hennes stackars bror är ... säg henne, att han är död!
Ringen, som jag innesluter, skall, försåld, räcka att för några månader betala hennes pension.
När jag kan skall jag skicka mera, men genom dig.
Tack hulda, goda engel, för hvad du skickat.
– Nästa natt ... efter några timmar ... skall jag resa ... ifrån dig!
Efter tvenne timmar skall jag resa .....
Försålda kläder ha skaffat mig respenningar.
Anna, du har varit min skyddsengel.
Jag äfven har nu kunnat bedja, ... jag är stilla, undergifven, ... jag skall lida och försona, jag skall åter hoppas på mig sjelf.
Du har ej öfvergifvit mig, Gud vill förlåta mig.
Jag vill lefva för att blifva det värdig.
Jag skall nu taga afsked af dig, ... af dig, det är af sällheten ... och af allt ... som gjort mig lifvet kärt.
Men allt är mitt fel.
I denna högtidliga stund, då jag går att säga dig ett långt, kanske ett evigt farväl, vill jag för dig lägga öppen min hela själ.
Hvad jag skall säga är sanning, det skall göra din tröst, det skall gifva dig lugn, för en framtid, der Axel skall vara så fjerran skild från dig.
Jag tror på Gud, barmhertig, vis och allestädes närvarande.
Jag är en christen till min tro: att mina gerningar framdeles måtte vittna om denna min tro, låt oss båda bedja ... till Honom, som kraften ger!
Jag tror, att du, min Anna, älskar mig, ... och att hvart min irrande varelse på jorden må kastas, skall ett hjerta känna med mig, en tanke följa mig.
– Ljufva medvetenhet af en Engels närvarelse!
Skyddande skall denna min fasta tro förena sig i mitt hjerta med minnet af mina fel ... brott äro de, ... och härdande det emot frestelserne, af mig dana denna bättre menniska, som Anna ville älska.
Jag har ännu ej bett dig förlåta mig, och jag har ändå gjort dig så mycket ondt ....
Axel, svag, häftig, ... var ej värdig dig, Anna.
Förlåt honom dock; uti ett var han stark ... i sin kärlek ... och den skall lefva med andedrägten i hans bröst.
Förlåt honom alla dina tårar ... se mina rinna ... välkomna olycksvänner ... baden hennes fötter!
Tårar af ånger, af kärlek, af smärta och af vällust .... rinnen, rinnen, hvad j kunnen vinna, är förlåtelse! ....
Din hårlock ... får jag behålla den?
Jag skall bära den på mitt hjerta, och främling, irrande och ensam i den vida verlden, skall jag med den dock föra med mig något, som talar till mig om engeln, som var min.
Var min ....
nu min ej mer!
Jag har ett ord att säga ... mitt sista ord ... ack det är svårt!
Anna, du är fri!
Jag har mera ingen rättighet till din hand.
Axels är fläckad, Annas är fri!
Din ring återsänder jag.
Nu är allt slut!
kl. 11.
Jag har stått vid fönstret och betraktat himmelen.
Stjernorna tindra klara, ... klara, som på den afton ... minns du den, då vi vexlade ringar, sågo upp till himmelen, och voro saliga som englar.
Aftonstjernan strålade då mildt och klart ned öfver oss.
Någongång, Anna, då sorgliga minnen af flydda stunder ej skola vara dig ovälkomna, se på denna stjerna och tänk på Axel!
Mångengång under ensliga vakor, skall hans blick hvila på den i fröjd och smärta.
Minuterne skynda.
Välsigne dig, Gud, min Anna, och vakte dig hans englar!
Sverige skall, vill Gud, en dag återse en värdigare son.
O mitt fädernesland! må jag i skötet af din jord, som bar min vagga, få bädda min graf.
En graf, som Anna med en tår skall fukta.
Min ungdom, min glädje, mitt land, min Anna ... ack! allt, allt ...
Axel, bästa Axel, res ej i natt!
Res ej i natt, på mina knän ber jag dig derom.
Dröj ännu en dag ....
Nästa natt må du resa, om intet dessförinnan förändrat sig.
– Jag ... ack jag vågar ej ge dig förhoppningar, som lätt kunna bli bedragna ... men kanske ... o Axel, kanske finna vi medel att betala dina skulder.
Dröj en dag ...
Anna ber dig.
Hvarföre dröja ... hvad du hoppas på, är en omöjlighet ....
Ack, du vet ej hvad det är att dröja, när allt är så ... det är, som att i dödsqvalen dröja med att dö.
Och hvarföre – för en omöjlighets skull!
Allt var jag öfver ... dessa plågsamma känslor ... taga afsked än engång!!!
Dock du vill det!
Hvarföre skrifver du ej?
Timmarne äro så långa.
Jag lider mycket, men det gör mig ändå godt att tänka: du har velat det.
Intet ord från dig!
Det är afton re’n, ... en hemsk och stormig afton ....
Anna, i min själ är det hemskare ännu.
Skrif mig till ett lugnande ord!
Min själ är så olycklig, – så retlig – jag har så mycket lidit, jag lider så mycket än.
Alla vilda plågo-andar äro än så nära mig, o frukta att reta opp dem!
Anna, säg mig ett ord!
Och likväl vill jag hvila, måste jag hvila vid dig.
Ja, jag känner det, du kunde mörda mig – jag skulle kyssa dolken, och tro på dig ändå.
Löjtnant Papperto är hos dig!
– Huru kan han så ofta få komma dit, der jag omöjligt kunnat få inträde?
.... och det så sent till!
Hvarföre är han hos dig?
Är det han, som skall betala mina skulder, ... eller kanske du och han tillsammans?
Jag är verkligen högst rörd!
Anna, jag tror dig .... ja, jag tror dig än ... fastän ... men jag är olycklig, förtviflad ... säg mig, hvad gör du, hvad vill du?
Jag hör berättas, att Löjtnant Papperto, till din förmån afsagt sig en betydlig förmögenhet, som blifvit honom testamenterad af en slägtinge till er båda – en slägtinge, Gud vet hvem ... hin håle, för min del alltför gerna.
Jag hör berättas, att du omfamnat Löjtnant Papperto .... hvilat i hans armar, vid hans bröst!
Jag hör berättas, att ni äro förlofvade.
En beställsam vän har skyndat att hugna mig med dessa nyheter .....
Är detta sannt, Anna?
Död och helvete, är det sannt?
Anna, om du är en sådan ... om du så öfvergifvit mig ... dig ... hvad skall det bli utaf mig, Anna?
På hvem skall jag mera tro?
Din tystnad är svar.
Det är då så!
Ha qvinna, qvinna!
Orm, odjur ... o hvad kan jag säga, som har uttryck?
Hvar skall jag finna ord, som uttrycka mening?
Förhatliga betalning af mina skulder!
... betalning med en själ såld till ... ha, ha, ha, ha ... förstår du mig?
... jag skrifver ut mitt skratt, ha, ha, ha, ha!
Nu skall jag då resa, rik på nya erfarenheter.
Natten är inne, stunden är inne, hurra! välkomne stormvindar, som broderligt helsen min panna, och dansen på min nattliga väg! ...
Ja nattlig ... nattlig .... nattlig! ...
Farväl, Anna ... jag lemnar dig min för ....
Jag beklagar dig!
Axel, Axel, dröj!
Ack förlåt, .... jag kunde ej förr skrifva ....
Det klaraste ljus ned i det djupaste mörker, ... det var för mycket! jag kunde ej bära det.
Emil är en ädel man.
Jag har omfamnat honom, .... men för din skull ....
Jag förmår nu ej mera.
Jag är din, Axel, din!
Jag är ganska sjuk.
O jag trodde väl aldrig, att sällheten kunde vara så tung.
Jag kunde ej bära den.
Axel, vi äro rika.
Löjtnant Papperto vill förena oss, vill förmå våra slägtingar ... L., som du sårat, skall lefva; dina skulder skola bli betalte; allt skall bli godt!
Stackars Axel, hvad jag har beklagat dig!
Förlåt mig all din oro, din förtviflan: jag var ur stånd, att gifva dig en förklaring, då du behöfde och begärde den.
Min sjukdom tar till, men jag är fullkomligt redig.
Jag drar ihop mina sänggardiner, säger mig vilja sofva, men skrifver till dig.
Jag fruktar dock att det är oläsligt ....
Om jag dör ... om jag dör, så kan och skall jag testamentera till dig min förmögenhet.
Med en del deraf skall du betala dina skulder ... med det öfriga skall du söka göra dig sjelf lycklig ... och andra; ... men .... spela aldrig Axel; aldrig mer!
Bered dig på allt, min vän; jag har kanske blott en dag att lefva än.
Axel, öfverlemna dig ej till förtviflan.