Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hrr Elektorer alt utse en ledamot i hvartdera af dessa Ulsk., under den Frih.
Cederström beviljade lédighetstid.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att, enl. skrifvelse från K.
M:s Öfverste-Kammarherre, K.
M. inbjudit 30 ledamöter af R. o, Ad., jemte Riddarh.-Sekretm, att i morgon efter aftäckningen af Högstsalig H. M. Konung Carl XIV Johans staty intaga middag å Kongl. Slottet; i anledn. hvaraf Hr Gr. o. Landtm, finge anmoda Den 3 November f. m. 243 de Hrr Ledamöter, som önskade begagna denna bjudning, att dertill låta anteckna sig hos Riddarh.-Fiskalen.
St:rs underd. skrifvelser till K. M.: JVS 172, ang:de fyr-anläggning vid Gottska Sandön; JU 176, ang:de Kansli-Rådet J. D. Valerii enkas oell barns befriande från ett honom i lifstiden ådömdt ersätlnings-ansvar; JVs 177, ang:de anslag för åtskilliga byggnads-arbelen uti Kongl. Slottet i Stockholm och Gripsholms Kongl. Lustslott m. m.; JU 178, angrde fyllnad i ersättningen till Wadstena Krigsmanshus-kassa och Amiralitels-krigsmaus-kassan för dem frångångna afgifter vid fastighetsköp; samt JU 179, ang:de erforderligt statsbidrag (ill uprätihållande af den Arméens pensionskassa åliggande pensionering.
Ånyo föredrogs LagUisk:s den 25 och 27 sistl.
Okl. på bordet lagda Betänk.
JVs 49, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propus, med förslag till förordn., ang:de Handelsböcker och Handelsräkningar.
I afseende på Utsk:s tillstyrkande rör:de den Kongl. Propos. har jag ingenting alt anmärka, men på det alt R. o. Ad. mätte komma i tillfälle att pröfva de olika anmärkn:r, som kunna blifva framställda emot Ulsk:s förslag, så väl i de delar, som äro skiljaktige med K. M:s Propos., som dem, hvilka med densamma öfverensstämma, så auhåller jag vördsamt att förfaltnings-förslagét måtte blifva §:s-vis föredraget.
Uppå härefter framställd propos. bifölls, att K.
M:s ifrågavarrde förslag lill förordn. skulle §:s-vis företagas till pröfning. § I Hr Carleson, Edv. Henr.:
Uti min Betänk, vidfogade re servation har jag framställt mina anmärkn:r emot upställningen af lista och 2:dra §§:ne, hvarigonom en mängd näringsidkare, som här i landet drifva en obetydlig rörelse, blifvit ålagde att föra bok, ehuru del hvarken ur rättsenlig eller statsekonomisk synpunkt är nödvändigt att föra en sådan.
Erfarenheten gifver också stöd för den åsigt, att del är nära nog en fysisk omöjlighet för vissa näringsidkare alt föra bok.
Följden af lagens bud i förevaride fall blir också den, att antingen måste dessa näringsidkare uphöra med sin rörelse eller också skola de, utan att ställa sig lagens föreskrift till efterrättelse, fortfara med sin rörelse, samt utsättas för att, i händelse de genom olyckor råka i konkurstillstånd, dömmas såsom vårdslöse.
För min del vill jag icke påtaga mig ansvaret för en 16* V. 244 Den 3 November f. m. sådan lag, men då jag hört, att lagen i dessa afseenden blifvit af 3:ne
Stånd antagen, samt R. o. Ad:s beslut vid sådant förhållande föga torde inverka på saken, anhåller jag endast att för min del få i R. o. Ad:s prot._nedlägga nain reservation.
Om också, hvad ännu icke är officiellt tillkännagifvet, de öfriga Stånden bifallit l:sta §:n af LagUlsk:s Betänk.
, samt frågan således skulle vara afgjord, är likväl den siste värde talarens anmärkn. af sådan beskaffenhet, att den icke bör lemnäs obesvarad. R. o. Ad. bör icke heller genom sill bifall bidraga till antagandet af en lag, som uti ett eller annat afseende är oriktig.
Jag tillåter mig således att med några ord genmäla hans yttrande.
Det förslag, som uti den Kongl.
Propos. blifvit framställdt fyller en väsendtlig lucka uti vår af den beskaffenhet, att dep icke medgifver sådane föreskrifter, som lagen i andra afseenden bör innehålla.
Mycket måste lemnäs åt tro och heder, ty rörelsen bör icke tryckas af former, som på densamma lägga några band.
Handelsböcker böra finnas för ali åstadkomma en bevisning; och för köpmannen sjelf är det, för ett ordentligt skötande af hans rörelse, nödvändigt all föra bok, emedan han derigenom erhåller en åskådlig .öfverblick öfver sin ställning, samt kan bedöma huruvida han bör med sin rörelse fortfara eller icke.
Vid sådant förhållande bör det icke vara öfverlåtet åt den enskilde, att föra sina böcker, huru han behagar, utan lagstiftningen mäste träda emellan och lemna sådana föreskrifter, all derigenom icke några onödiga band läggas på handeln, men likväl af den beskaffenhet, att tillräckliga kontroller af dem beredes.
Enär de band, som under flere år varat, blifvit lossade, genom uphörandet af skrä-inrättningarne, hvilka fordom bidrogo till en god ordning inom näringsståndet, är det nu så mycket mera nödvändigt, alt från lagstiftningens sida sådane åtgärder vidtagas, som nödga näringsidkaren alt i allmänhet iakitaga hvad sora erfordras för beredandet af hans kredit, och som tillika åt det allmänna kan gifva nödig säkerhet att han icke missbrukar den kredit, som blifvit honom lemnad.
Införandet af handelsböcker har också allestädes ansetts nödvändigt, och det utgör en brist hos oss, alt sådane ännu icke finnas påbjudna.
De svindlande spekulationer och de olämpliga juridiska förhållanden, hvartill våra lagar hittills gifvit anledn., hafva utgjort föremål för K. M:s Nåd. upmärksamhet, samt föranledt framläggandet af den Kongl. Propos:n.
Att vidtagandet af den ifrågavande åtgärden icke kan ske utan olägenheter, samt att de komma att för näringsidkaren medföra band, hvarvid han förut icke varit van, torde icke i ringaste mån föringa lagens nödvändighet.
Någon anmärkn. i det afseeodet har icke heller af den siste värde talaren blifvit framställd, men väl deremot, att man i lagen sökt bestämma, hvilka personer, som skulle vara pligtige att föra böcker, och att dessa sladgauden måste blifva af den beskaffenhet, att under dem skulle kunna subsumeras äfven personer, hvilka — såsom talaren uttryckte sig — icke skola vara i stånd att föra de erforderliga böckerne.
Jag bestrider till en början detta yttrande, ty hvarje näringsidkare skall, Den 3 November f. m. 245 enl, en af oss beslutad författn., kunna både läsa och skrifva.
Är hans rörelse af den ringa omfattning, att icke riktigt fullständiga böcker äro för drifvandet af densamma oundgängligen nödvändiga, äro också de böcker, som här blifvit föreskrifne, icke af den beskaffenhet, att de, för efterkommande af lagens stadgande, åstadkomma någon synnerlig olägenhet.
Enl. detta förslag är han ålagd att föra en dagbok, uti hvilken han skall intaga alla upgjorda affärer, samt de penningar, han gifver ut, eller, med eli ord, allt som har sammanhang med hans rörelse.
Kan han blott skrifva, lorrie han väl vara i tillfälle alt kunna göra dessa anteckningar.
Om hans rörelse är synnerligen liten, blifver hans besvär af föga betydenhet, och han kan således icke deraf känna någon serdeles olägenhet.
Förutom förandet af denna dagbok ålägger lagen handlanden och näringsidkaren icke någonting annat, än alt förvara de bref han får, taga afskrifler af dem han afsänder, samt, då han börjar sin rörelse, uprälta en inventariebok, som utvisar hans tillgångar, förlag och gäld.
För hvilken näringsidkare kan det blifva omöjligt att efterkomma detta lagbud?
Men äfven om man, i enhhet med talarens reservation och Högsta Domstolens förslag, skulle, utan att i lagen söka närmare upgifva, hvilka som äro pligtige att föra höcker, låta pröfningen deraf i hvarje fall på domaren bero, så frågar jag i hvilken ställning näringsidkaren då skulle befinna sig?
Han kunde icke på förhand veta, huruvida han vore pligtig att föra bok, och han skulle således lefva i fullkomligt mörker om hvad som en gång i framtiden kunde blifva hans öde, enär, såsom vi veta, ganska vådliga följder kunna ega rum, lill följe af underlåtenheten alt föra bok.
Hvilken ledning dessutom hade domaren vid bedömandet deraf, huruvida en näringsidkare vore pligtig all föra bok, då det är just genom dessa böcker, som domaren vid inträffande konkurs kommer i tillfälle att bedöma huru hans affärer stå?
Om nu inga böcker finnas, så saknar ju domaren den hufvudsakliga grund, hvarpå han skall stödja sitt omdöme, ty icke kan domaren, till följe af en hörsaga om vidden af hans affärer, bedöma om han varit pligtig att föra bok.
Då det således för hvar och en, som vill hafva ordning och reda uti sina affärer, är nödvändigt att föra bok, synes det icke vara för tidigt att äfven hos oss genom ett uttryckligt lagbud gifva helgd åt en handelscoulume, som redan är införd öfver heta verlden.
För min del anser jag det således vara ovilkorlig! nödvändigt, att lista och 2:dra §§:ne upställas, på sätt Utsk. framställt.
Att desamma tilläfventyrs icke kunna vara fullständiga, är en följd af all ny lagstiftning, ty hvarje lagstadgande måste med tiden utbildas och utvecklas, hvilket äfven alltid sker, så snart erfarenheten visar, alt sådant är behöflig!.
Och då jag anser det vara betänkligt, att framställa så obestämda föreskrifter, som uti reservationen blifvit föreslagna, vågar jag alltså hemställa, att R. o. Ad., utan afseende på det beslut, som tilläfventyrs kan vara fattadt af de öfriga RiksStin, måtte godkänna det af Utsk. framställda förslag.
Vid den af Gr.
Sparre framställda anmärkn., att då, jemlikt gällande föreskrifter, näringsidkare i allmänhet böra 246 Den 3 November f. m. kunna läsa och skrifva, de jemväl böra kunna föra de böcker, hvilka bär åro föreskrifna, får jag erinra, alt den skrifkunskap, som våra näringsidkare här i landet ega, är, enl. hvad äfven torde vara R. o. Ad. bekant, af en ytterst ofullkomlig art, samt alt en stor del af dera icke äro mäglige att föra ifrågavarrde böcker.
Dessutom iviflar jag deruppå, att dessa näringsidkare i allmänhet skola kunna göra för sig klart, huru liöckerne skola vara inrättade, och får jag i så dant afseende erinra Gr.
Sparre derom, ali åtskilliga ledamöter i Utsk. uti vår närvaro sjelfve förklarade, att de icke kunde för sina kommitlerade redogöra huru dessa böcker skola vara beskaffade.
Den nu upkomne tvisten gäller icke frågan, huruvida lagbud uti ifrågavarrde hänseende är nödvändigt eller icke — ty derom hafva talarne varit ense —, utan den rörer den omständighet, huruvida det år klokt och rätt alt i en § upräkoa de särskilda näringsidkare, hvilka skola vara pliglige att föra böcker, samt dera, som derifrån skola vara befriade.
I denna tvist mäste jag ställa mig på den sednare talarens sida.
Ser jag på 2:dra §:n, så slår der I.
ex. alt personer, ”sorn till sitt yrke gjort, att på beting öfvertaga upförande och bättrande af hus och byggnader”, skola vara skyldige att föra bok.
Ett sådant yrke bedrifves, som hvar och en har sig väl bekant, utaf en ganska betydlig del af Sveriges allmoge, sora reser omkring och icke har något annat yrke, än alt ”bygga och bättra” hus.
Huru skola dessa kunna föra böcker?
Sparre har visserligen sagt, att om deras rörelse är ringa, är äfven deras bokföring obetydlig, men för en stor mängd af dem skall det, äfven om rörelsen är obetydlig, likväl medföra ganska stora svårigheter att föra dylika böcker, att gömma alla sina bref, att uprätta inventarie-förteckning och balansräkningar m. ra.
Går jag vidare, så finner jag att skyldigheten att föra bok äfven åligger ”idkare af gröfre och finare smiden”; sådant är ganska bra, men hvarföre äro härifrån undantagna ”idkare af grufvedrift och bergsmanna-lrandlering?” Utsk. har troligen afsett de s. k. brukande bergsmän, ehuru sådant icke finnes tydligt och klart uttryckt.
Vidare finner man att Utsk. föreslår att ”de söra i kommission varor till försäljning emottaga” — det slår icke att de skola hafva gjort det till sitt yrke —, skola vara skyldige att föra böcker.
Huru mångå personer i Stockholm finnes det icke, som i kommission emottaga varor till försäljning, såsom t. ex. Vaktmästare, och dessa skulle vara skyldige alt föra böcker.
Jag vill icke uptaga R. o. Adis tid med att vidare genomgå förslaget, samt påpeka de besynnerligheter, hvartill man genom en sträng tillämpning af dessa §§:r kommer, och hvilka härleda sig derifrån, att Utsk. velat specificera och opräkna näringsidkarne, samt icke följt den grundtanke, som )ag finner uttryckt i Hr Carlesons reservation, och som jag ser vara delad af Högsta Domstolens majoritet, den nemi., att hvar och en näringsidkare, som drifver rörelse af Den 3 November f. m. 247 den vidd och beskaffenhet, att, för vinnande af reda och ordning deri, handelsböcker erfordras, skulle vara skyldig att sådana föra.
Jag tror det varit nyttigt alt Ulsk. tillstyrkt något sådant, emedan jag, i likhet med Gr.
Sparre, anser det vara af behofvet påkalladt, att hufvudböckerna hädanefter blifva förde med mera reda och ordning än hittills skett.
Då jag icke har mig bekant, huru detta förslag blifvit af de öfriga Stånden afgjordt, kan jag icke undgå att yrka återremiss, på det att LagUlsk. må komma i tillfälle att laga i betraktande hvad jag nu haft äran anföra.
Jag måste, äfven med fara att blifva tröttande, ingå uti detaljer, för att visa höru det står till med de anmärkn:r, som af Frih. af Ugglas blifvit framställda.
Frih:n säger, att om personer, som på beting öfvertaga upförandet af byggnader, blifva skyldige att föra böcker, skulle den stora mängd af vår allmoge, som far omkring och åtager sig byggnader, äfven vara underkastad enahanda skyldighet, men jag hemställer till R. o. Ad., om man med rätta så kan tolka orden: ”de som till sitt yrke gjort alt på beting öfvertaga upförande och bättrande af hus och byggnader.”
Kan man val säga, att YVermlänningar och Dalkarlar, som en lid af sommaren gå omkring och söka arbete, samt göra ackord om upförande af hus, hafva till sitt yrke att upföra hus?
Nej, de utgöra personer af allmogen, hvars näringsflit i allmänhet är af serskilda lagar tagen i helgd under namn af husflit.
Jag tror icke att i det afseendet någon domare skall blifva tveksam, ty han inser ganska tydligt, att med ifrågavtde uttryck förslås sådane entreprenörer i städerne, hvilka gjort till sitt yrke, att efter ackord upföra byggnader.
Hvad åter angår den omständighet, att ”idkare af gröfre och finare smidesbruk” skola vara skyldige alt föra böcker, roen ”idkare af grufvedrift och bergsmannahandtering” åter derifrån befriade, så, då jag förmodar alt Frih. af Ugglas anser, det en bokföring lika lilet kan åläggas den brukande bergsmannen som bonden, hvilka med hvarandra stå i nära sammanhang, torde icke någon annan definition på dessa 2:ne olika slag af näringsidkare förefinnes, än den, som blifvit i förslaget framställd.
Möjligen skulle det vara rättare att sätta brukspatroner och bruksmän, men då torde det åter upstå tvekan derom, hvad som med ena eller andra benämningen egentligen förstås.
För mig är det tydligt, alt när dessa 2:ne kathegorier stå i motsats lill hvarandra, så är det just med den sista, som man afser brukande bergsmän.
Beträffande åter den 3:dje anmärknrn i afseende på kommissioner, torde Frih. af Ugglas observera, att det står ”de som i kommission varor upköpa för att dem åter försälja”, samt att det är någonting helt annat än alt varor i kommission försälja.
Dessutom får jag fästa upmärksamheten deruppå, att då det i l:sta §:n heter: ”en hvar, som till sitt yrke gjort, att handel såsom näring idka”, sami det i 2:dra §:n står: ”under stadgandet i §:n 1 inbegripes de, som i kommission varor upköpa, för alt dem åter utsälja, eller i Den 3 November f. ni. kommission varor till ulsäljning emottaga”, torde det vara temmeligen tydligt, att ifrågavande lagstadgande, att handelsbok föra, endast åligger dem, som lill sitt yrke gjort, att varor i kommission försälja o. s. v. Hr Ribbing, Arvid:
Då jag af tillförlitliga personer hört alt 3 Stånd redan fattat beslut tili ifrågavande ämne, synes det mig icke löna mödan att vidare häröfver orda.
Jag vill derföre blott nämna, att jag förenar mig uti de yttranden, som af Hr Carleson och Frih. af Ugglas blifvit afgifna.
Jag hemställer till de ledamöter, som tvista om ifrågavande Kongl.
Propos., huruvida det är skäl all borttaga liden med dylikt, då vi hafva många mål liggande på bordet, samt 3 Stånd redan afgjort frågan.
Då således, ehvad beslut
Ståndet än må falla, detsamma icke inverkar på utgången: så hemställer jag till de ledamöter, som ogilla förslaget, om det icke vore bättre, ali de afgåfve sina reservationer, än alt förspilla f. m. med en onyttig öfverläggning.
Då jag nyligen hört att denna punkt blif vit af 3:ue
Stånd bifallen och således utgör R.
St:rs beslut, vill jag icke vidare yrka ålerremiss, utan inskränker jag mig, att i likhet med Hr Carleson nedlägga min reservation.
Förevar:de § blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallen. § 2- Sedan Hr Gr. o. Landtm, jemväl låtit upläsa den i denna § af Utsk. föreslagna förändring, yttrade sig H. Ex.
I afseende på 2:dra §:n, som har omedelbart sammanhang med den l:sla, vill jag blott erinra, alt de utvidgningar af undantagsskyldigheten att föra bok, som Utsk. föreslagit, förändra ingenting i afseende på sjelfva grundsatsen, och innehålla ingenting, som icke jag för min del anser mig kunna tillstyrka; till följe hvaraf jag vördsamt anhåller att §:n måtte antagas, sådan den af Utsk. är föreslagen.
Propos. lill bifall å Utsk:s i afseende på förevande § afgifna förslag blef härefter framställd och besvarad med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Sedan Hr Gr. o. Landtm, tillkännagifvil, att i fråga om denna §, som blifvit bifallen af Preste- och BondeSt:n, BorgareSt. beslutat godkänna §:n, med den förändring, att efter ordet ”endosserade” tillädes: ”de borgensförbindelser, som blifvit ingångne”; yttrade Den 3 November f. m. 249 Frih.
Rehbinder, Fredr. Wilh.: Dä Belänk. i hufvndsaken blifvit bifallet, har jag icke aklat nödigt, alt emot detsamma göra de anmårknsr, hvartill jag eljest skulle kunna finna mig befogad, men hvad denna § beträffar, så, då jag anser det af BorgareSt. fattade beslut, att efter ordet ”endosserade” inflika ”de borgensförbindelser, sorn blifvit ingångne”, vara riktigt och klokt, anhåller jag att R. o. Ad. i detta afseende mätte fatta enahanda beslut.
Det tillägg, som BorgareSt beslulit, har så väl inom LagUlsk. utgjort föremål för öfverläggning, som äfven, efter hvad mig sagdt är, vid de föregående rådplägningar, som i detta ämne hållits i afseende på förslagets utarbetande, men både härvid och under behandlingen af frågan inom LagUtsk. fann man, att borgensförbindelser icke kunde, om man ville vara konseqvent, uti dagboken införas.
Då dagboken skall innehålla de affärer, som jag ingår, och en borgensförbindelse i de vanligaste fall icke med min rörelse har något att skaffa, bör den icke heller i boken intagas.
Annorlunda är händelsen med accept och vexlar, hvilka ingå i de affärer man gör.
Och i allmänhet kan man väl säga, att en borgensförbindelse icke rörer affärerna, ty blott så till vida den person, för hvilken jag ingått borgen, icke sjelf honorerar sin skuld, blir jag tvungen att åtaga mig hans förbindelse, till följe hvaraf det först då blifver en affär, som röret- mig personligen, och äfven då kommer alt i dagboken införas.
Men oegentligt måtte det väl vara, att ålägga en person, att i dagboken införa de förbindelser, i hvilka han icke ingår annorlunda än i andra hand eller för så vidt den, för hvilken han borgat, icke honorerat sin skuld.
Jag hoppas således, alt R. o. Ad. icke gör sig skyldig till en sådan oegentlighel som den, att ålägga införandet af borgensförbin delse i dagboken, utan bifaller §:n, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen.
Då de ord, sora jag föreslagit till införande i §:n, synas mig vara vida angelägnare och nödvändigare än det som Utsk. föreslagit, att nemi. ”i dagboken skola ock antecknas beloppen af de summor, köpman för sin hushållning från kassan uttagit, såsom ock priset å de varor, han från sina förråder till hushållningen användl”: så nödgas jag fortfara med milt för slag, hvartill jag har så mycket mera skäl, som R. o. Ad. upskjutit, att i denna fråga fatta beslut, lill dess att BorgareSt:s blefve kändt.
Förandet af dagbok afser, att de affärer, som en person har, skola deruti uptagas, men då borgensförbindelser icke äro affärer, böra de icke heller uti dagboken införas.
Jag yrkar alltså bifall, enär jag icke anser BorgareSt:s beslut lämpligt.
Jag var icke så lycklig att höra hvad Gr.
Men jag tyckte mig finna, att han bestred antagandet af BorgareSt:s beslut.
För min del kan jag icke 250 Den 3 November f. m. finna anDat, än all, då borgensförbindelser inverka på en persons ställning och vederhäftighet, de äfven böra i dagboken införas'.
Som förslaget blifvit anlaget af BorgareSt., hvilket utan tvifvel vet hvar skon klämmer, tror jag det vara skäl, att R. o. Ad. gjorde sammaledes.
Rehbinder anhåller jag följaktligen alt R. o. Ad. måtte antaga det tillägg, BorgareSt. beslutit.
Hvad jag för min del afsåg med mitt tillstyrkande, att R. o. Ad. måtte upskjuta afgörande! af denna fråga, till dess BorgareSt. fattat sitt beslut, var alt, ifall detta Stånd, med den erfarenhet och, insigt härutinnan, som naturligtvis är att förutsätta, skulle göra några tillägg och förbättringar i afseende på det teckniska af bokföringen, dessa måtte äfven af R. o.
Ad. tagas under pröfning, men icke att man derigenom skulle liksom hafva tagit på hand, alt gå in på alla de förändringar och beslut, hvilka BorgareSt. fattat i afseende på omfånget af ifrågavar:de lag eller att lill densamma hänföra en eller annan klass af affärer, hvilka egentligen icke kunna kallas för affärer.
I dessa afseenden anser jag mig, såsom jurist, lika juge compétant som BorgareSt., hvaremot jag, i fråga om det teckniska, vill göra allt möjligt afseende på BorgareSt:s önskningar, på del att lagen mätte för dem medföra så litet obehag som möjligt.
Dock på det alt icke i dagboken måtte införas sådant, som egentligen icke hörer lill köpmansrörelsen, och på det att den icke mätte belastas med helt och hållet heterogena ämnen, mäste jag fortfarande bestrida det af Frih.
Rehbinder förordade tillägg, som BorgareSt. antagit.
Ehuru jag förbehållit Ståndet och mig frihet, att, oberoende af BorgareStis beslut rör:de denna fråga, fatta våra, har jag likväl icke afsagt mig rättighetenjatt antaga, hvad jag anser BorgareSt. hafva klokt tillfogat, eller att sätta mig emot de beslut, sorn, enl. min tanka, äro oriktiga.
Jag anser mig alltså lika pligtig sora berättigad att efter omständigheterna till- eller afstyrka BorgareSt:s beslut.
Sparre har sagt, att borgensförbindelser icke räknas till affärer.
Men de kunna dock vara af den beskaffenhet, att de medföra den persons undergång, hvilken åtagit sig dem.
Jag har visserligen ingen erfarenhet i dylika saker; men det är mig sagdt, att ordentliga personer, som ingå borgensförbindelser, anteckna så väl deras belopp, som till hvad tid de blifvit ingångna.
Om sådant är förhållandet, hvarföre må man icke ålägga de oordentliga att förfara på enahanda sätt, samt föranlåta dem införa ordning och reda i sina handelsböcker.
Mig synes derföre vara skäl, att antaga det tillägg, BorgareSt. gjort.
Då härefter framställdes propos. först å bifall å förevar:de § utan förändring, och sedan lill bifall derå med den af BorgareSt. beslutade förändring, besvarades dessa propos:r med blandade Ja och Nej, hvarföre desamma förnyades, och sedan de åter blifvit be - Den 3 November f. m. 25 J svarade med Ja och Nej, Hr Gr. o. Landim. förklarade det han ansåg den sednast framställde propos:n lill bifall, med den af BorgareSt. beslutade förändring, besvarad roed öfvervägande Ja.
Sparre, Erik, begärde votering.
Uplästes till justering och godkändes en salydande voter:sp ropos.:
Den som bifaller 4:de §:n i den af K.
M. föreslagna förordning, ang:de Handelsböcker och Handelsräkningar, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; ‘ vinner
Nej, antages nämnde § med den förändring, alt efter ordet ”endosserade” tillägges: ”de borgensförbindelser, som blifvit ingångne.
, Ja - 20.
Anmäldes och emottogos 2:ne K. M:s Ofverste Kammarjunkare, Hr Gr. Ernst Ludvig von Stedingk och Hr Gr. Erik August Lewenhaupt, hvilka å K.
M:s höga vägnar inbjödo Hr Gr. o. Landtm, och R. o. Ad., att i morgon infinna sig vid afläckningen af Högst salig H. M. Konung Carl XIV Johans staty.
Sedan Hrr Ofverste-Kammajunkare blifvit utbeledsagade, tillkännagaf Hr Gr. o.