Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty för en ofrälse utlänning, innehafvande en hofbetjents plats, hade den i alla fall ej, enligt hvad den tiden var antaget, kunnat bli af den rang, att omförmälda svårigheter derigenom undanröjts; och ovisst kunde till och med vara, om icke en dylik utnämning gått till intet medelst konungens öfverröstande i senaten, då sista villan blifvit värre än den första.
Kronprinsen, alltid rådig, föreslog en utväg, som hans höga föräldrar med bifall och ifver omfattade.
Konungen, allenastyrande inom ordenskapitlen, utnämnde Beylon till riddare af nordstjerneorden.
Det innebar den tiden en stor utmärkelse, hvars värde var kändt äfven på utrikes orter.
Linné, Dalin, Jonas Alströmer voro belåtne med detta hederstecken, om hvars halt Adolf Fredrik dessutom i ett egenhändigt handbref underrättade konungen i Frankrike.
Från den stund Beylon fick nordstjernan, upphörde han så väl att vara, som att kallas «föreläsare.»
Han benämndes numera, både i offentliga handlingar, i tryck och i dagligt tal: «riddaren Beylon.»
«Riddaren» utförde sitt vigtiga värf till sina höga hufvudmäns fullkomliga nöje och båtnad.
Frankrike lofvade allt hvad han begärde: ymniga subsidier och dundrande diplomatiska framställningar.
Men Schweitzaren, utan att vara egennyttig, i den antagna meningen af detta ord, var likväl städse omtänksam, försigtig, beräknande.
Hans ställning vid svenska hofvet, så smickrande i flera afseenden, var dock rätt vansklig i många andra.
Den berodde af något hans nyckfulla herrskarinnas infall, af någon oförutsedd tillfällighet, när den ombytlige och inbundne thronföljaren blefve regent, af hämndlystne folkledare, om ständerna fingo öfvertaget och om hofvet, i kampen mellan frihet och konungamakt, dukade under.
Konungaparet var dessutom icke i tillfälle att utöfva så stor frikostighet, som goddagspilten Beylon behöfde.
Detta Holstein-Gottorpiska hof var ej befläckadt med snålhet, men det saknade förmögenhet, och ständerna hade just nyligen anslagit en betydlig summa att liqvidera dess åsamkade gäld.
Beylon, som dessutom af fri vilja bosatt sig i Sverige, hvilket ej var hans fädernesland, och derifrån han kunde afflytta om och när det fölle honom in, fann ingen betänklighet vid, att hos andra främmande makter se sina enskilta angelägenheter till godo, samtidigt och i bredd med det svenska konungahusets.
Han lydde ordspråkets vink, att smida medan jernet var varmt.
Hans uppdrag hade skaffat honom personligt tillträde hos Ludvig XV, så väl som hos hans då ännu varande förste minister och gunstling, hertigen af Choiseul, och begges ynnest hade Beylon vunnit.
Då de läto honom förstå, att de önskade deraf lemna honom något vedermäle, och Beylon alltid skattade nyttan högre än glansen, utbad han sig en lifstidspension och fick en sådan, både af Frankrike och, genom dess bemedling, äfven af det beslägtade spanska hofvet.
Vid afskedet lemnade hertigen honom tillika en gulddosa, med sin bröstbild i alabaster.
Schweitzaren återvände derefter till norden, och hade knappt hunnit göra sitt herrskarepar reda för framgången af sina värf, då tidningen inlopp om den brådhastiga förändringen i franska hofklimatets temperatur, – om hertigens af Choiseul iråkade onåd och förvisning till Chanteloup samt hertigens af Aiguillon intagande af hans plats såsom förste minister.
Kronprinsens resa, från början ämnad att endast åt honom förvärfva skenet och äran af en skicklig underhandlare, blef nu i stället af behofvet påkallad, för att vinna bekräftelse å de mellan Beylon och den störtade statsmannen ingångna öfverenskommelser.
Visserligen hade de skett med Ludvig XV:s samtycke och blifvit af honom godkända, men en kung, som ser med gunstlingars ögon och beslutar under sina frillors smekningar, är aldrig att lita på.
Så snart Beylon derföre lemnat Gustaf en öfversigt af sakernas läge, då han lemnade Frankrike, lagade denne sig i ordning att resa dit.
Ehuru sluten och förställsam denne furste städse var, under larfven likväl af den största öppenhet och hängifning, syntes dock klart af hela hans sätt att bete sig dagarna före afresan, att något ovanligt föregick i hans inre, och att många lidelser och tankar der jäste, i afseende på hvilka han blef föga ense med sig sjelf.
Mot sin vana var han tankspridd, stundom försänkt i eftersinnande, från hvilket han spratt till, då han öfverraskades i sina funderingar.
Hans blickar voro skygga och oroliga, särdeles när de i förbigående fästades på fadern: ja, det såg stundom ut, som hade han gjort våld på sig, för att undertrycka den suck, som bröstet ville framprässa.
I sitt bemötande mot systern och hennes tillbedjare kunde väl ingen yttre förändring skönjas, men någongång slungade han på dem förstulna ögonkast, stolta och hånande.
Den afskedsfest, konungaparet gaf åt kronprinsen kort innan hans bortresa, var mera lysande än hjertlig, mera bullrande än angenäm.
Man skulle kunnat kalla den en psykologisk maskerad.
Mor och son tycktes bemöda sig att, obemärkta, läsa i hvarandras innersta; bror och syster talade högt om syskonkärlek och skilsmessans smärta; men prinsessans med Hessenstein vexlade ögonkast hviskade om en Argus mindre, och kronprinsen följde dem med en uppmärksamhet, som icke var ömhetens.
Den höge fadern sökte hvarje tillfälle att få förtroligt meddela sig åt den älskade sonen, hvars förestående afresa till främmande land i kinkiga värf uppfyllde det hulda fadershjertat med mildt vemod; under det sonen å sin sida syntes liksom undfly dessa utgjutelser af ett vekt sinnelag, och i hela sitt uppförande mera egnade en belefvad hyllning åt monarken, än känslans glödande värma åt sitt lifs upphof.
Nu visade sig, kanske första gången åtminstone för den samlade hofcirkeln, en kall likgiltighet i thronföljareparets inbördes förhållande.
Hans spelande inbillning var för mycket sysselsatt med drömmen om tusen nya retande och omvexlande förströelser i Versailles och Paris, att han, just nu i begrepp att ila dem till mötes, kände någon saknad att aflägsna sig från det enda föremål, som kunnat, med åberopande af ojäfaktiga anspråk, lägga ett band på hans lidelser och begär.
Hon åter kände sig stött af den lifliga glädje, han visade öfver sin resa, och af det föga bekymmer, hvarmed han för längre tid aflägsnade sig från sin gemål.
Och hennes lott var i sanning ej afundsvärd, att stadna ensam qvar hos en svärmor, som icke försummade något tillfälle, att låta sonhustrun rätt eftertryckligt röna sin öfverlägsenhet.
De utrikes sändebuden, med undantag af franske ambassadören, som var invigd i afsigten med kronprinsens resa, iakttogo uppmärksamt alla dessa företeelser, dem de hastade, att, med bifogade gissningar, inberätta till sina vederbörande hof.
Senatorerne betraktade hvarandra med stora ögon, och ehuru, efter sednaste riksdagen, samtlige räknades till hofvets vänner, begrepo de i detta ögonblick ej riktigt, hvarken på hvad fot de sjelfva eller sakerna nu stodo, eller hvilken alldeles, egen förstämning, som just då rådde rundt omkring dem.
Partiernas hufvudmän utom Rådet voro naturligtvis icke glömde på festen, der de mera bemärkte och bemärktes, än roade sig, och det undföll icke deras öfvade blickar, att någonting var i görningen och att statsmännen borde vara på sin vakt.
Beylon var väl icke glömd på festen, men afvek ej från sin antagna plägsed, att hålla sig på afstånd från de kungliga personerna, för att ej synas uppblåst öfver sitt nära förhållande till dem.
Detta hindrade aldrig dessa, att, om de händelsevis sammanträffade med Beylon, visa, i allas åsyn, både att de kändes vid och värderade honom.
Men denna afton betedde kronprinsen sig likväl helt annorlunda.
När han mötte Beylon, nickade han nådigt, främmande och kallt, utan att som vanligt, åtminstone i förbigående, till honom, yttra några förtroliga och vänliga ord.
Gustaf, hvars gränslösa egenkärlek skulle sårats deraf, om någon anat, att han för sin resa till
Frankrike hemtat underrättelser och råd af den nyligen derifrån återkomne föreläsaren, trodde sig kunna dölja förhållandet och afvända dylika misstankar genom det högdragna och frånstötande sätt, på hvilket han bemötte sin sluge, men anspråkslöse mentor.
Denne kände sin nådige herre för väl, att oroas af detta sällsamma uppförande, hvilket Beylon till och med ej missbilligade, angelägen, som han alltid var, att undvika uppseende för sin egen person.
Han hade en gång för alla gjort sig till regel att verka, utan att synas.
Deremot visade Gustaf på denna fest större bevågenhet, uppmärksamhet och förtrolighet mot sin förre guvernör, riksrådet Carl Scheffer och dennes broder, riksrådet Ulrik Scheffer, än mot någon annan.
Alla funno detta också fullkomligt i sin ordning, helst bröderna Scheffer länge varit svenske sändebud vid franska hofvet, och man ansåg för ett ytterligare prof på kronprinsens urskillning, att han vände sig till behöriga personer, för att inhemta hvad han önskade och borde veta.
Ett par dagar derefter skedde afresan.
Gustaf gjorde allt sitt till för att synas rörd vid afskedet från föräldrar, gemål och syskon, men det lyckades honom endast att se besvärad ut, i stället för bedröfvad.
Ingens känslor voro djupare skakade, än den ömsinte fadrens.
Det var en skilsmessa, å hans sida, som derest han redan känt på sig, att den varit för evigheten.
Hans sorgliga uppsyn hade ett tiotals försprång före hans år.
Så hade själslidanden gjort honom åldrad i förtid.
Under tårar tryckte han flera gånger sin son mot sitt hjerta och kysste honom, och när denne var i begrepp att gå, vinkade Adolf Fredrik honom tillbaka och omfamnade honom på nytt.
Slutligen släppte han honom ifrån sig, utsträckte sina lyftade händer och med höjd blick och innerlig rörelse uttalade ett faderligt: «Gud välsigne och bevare dig, Gustaf!», hvarefter konungen skyndade in i sitt arbetsrum, med utsigt åt inre borggården, under det kronprinsen sprang utför stora trappan och kastade sig i resvagnen.
Just när denna rullade öfver borggården, öppnade konungen sitt fönster, hviftade med en hvit näsduk, ropade «farväl Gustaf!» och aftorkade med näsduken sina tårar, som ymnigt fuktade de faderliga kinderna.
Kronprinsen vände ögonen upp till konungens fönster, reste sig upp i vagnen, gjorde en theatralisk åtbörd och höll sin stora hvita näsduk för de torra ögonen.
Vagnen nästan flög öfver borggården, skramlande i vestra slottshvalfvet, förbi vakten, som skyldrade gevär; trumman rördes, fanan sänktes tillika med befälhafvarens värjspets, och under frivilliga och obetalta hurrarop af det talrikt församlade folket, som, med blottade hufvuden och i luften svängda hattar, önskade kronprinsen Gustaf en lycklig resa, for denne ned åt Kyrkobrinken, öfver stora Nygatan, Kornhamn och slussen, Södermalmstorg och Hornsgatan, genom tullen af samma namn – och återsåg ej Stockholm förr, än det blifvit hans hufvudstad.
Men – höra vi läsaren, förebrående, anmärka – det är en känd sak, att kronprinsen Gustaf vid detta tillfälle ej reste ensam, utan att han hade i sällskap sin yngste broder, prins Fredrik Adolf; och hvarföre har icke äfven han fått sin behöriga plats i denna berättelse?
Vi svara – till den kraft och verkan ursäkten kan pröfvas förtjena af ett skonsamt omdöme – derföre, att det är en målning af tiden, ej en häfdateckning, hvartill vi här försökt göra ett utkast, och att, derest hvarje enskildhet, som hvarken leder till händelsernas utveckling eller bibringar åskådliga begrepp om personers skaplynne och uppförande, skulle inrymmas på taflan, dennas omfång blefve till oändlighet förökadt, utan att sjelfva målningen likväl derigenom vore hvarken mera träffande, mera underhållande eller mera upplysande.
Prins Fredriks roll på denna utländska resa bestod i att roa sig, och att just medelst sina nöjen vara ett slags förkläde åt den äldste broderns politiska förehafvanden.
Han utförde denna sin roll med hela fallenheten af en 20-årig, lefnadsfrisk konungason och skördade också i ymnigt mått sådana triumfer, som vid de åren hafva större värde, än bragdernas och statskonstens.
För att någorlunda blidka läsaren, må det tillåtas nu på förhand nämna, att denne sällsynt
älskvärde furste ej skall framdeles varda förgäten, när hans framställande icke längre blir ett hors d’oeuvre på taflan.
TJUGUFEMTE KAPITLET.
Ett ilbud från Paris, som anlände till Stockholm första dagarne af Februari månad och medförde bådskap från kronprinsen till konungen, drottningen, kronprinsessan och prinsessan Sophia Albertina, aflemnade derjemte till Carl Scheffer följande bref:
«Versailles den 13 Januari 1771.
Välborne herr grefve och riksråd, min f. d. gouver-
neur!
Allt det vackra, ni, er bror och framlidne grefve Tessin sagt mig om detta briljanta hof, detta kungliga residens och det stora Paris, har jag funnit besannadt.
Det är ett veritabelt féeri, utöfver allt hvad man imaginerar sig.
Här kan det löna mödan att vara monark.
Bourbonerne äro i alla afseenden afundsvärde.
Också förstår Hans Maj:t Ludvig XV förträffligt att iakttaga sina prerogativer och sin höga rang.
Hans ministrar votera icke med honom, som hemma hos oss.
De våga aldrig yttra en särskild opinion, då konungen, deras herre, gifvit sin vilja tillkänna.
På detta sätt kan det bli ensemble och kraft i regeringen.
Några invändningar vet man här ej utaf.
De besvaras genast med Bastiljen, eller ordres att på längre eller kortare, eller alldeles obestämd tid sköta sin helsa, hvilket vid dessa tillfällen är långt ifrån detsamma, som att sköta sina nöjen, emedan den exilerade måste resa ett eller annat hundra mil från hofvets åsyn och hufvudstadens agréabla lefnadssätt.
Till och med parlamentet (som svarar mot våra riksdagar, ehuru det tillgår här mera décent och mindre tumultuariskt) blir, utan miséricorde, förvisadt till någon landsortsstad, långt från Paris, om det understår sig att manquera konungen.
Bastiljer och förvisningar, när de habilt employeras, förenkla obeskrifligt regeringsbestyret och gifva affairerna en raskare fart.
Här kan icke den désastre och offense drabba någon bland konungens ministrar, som öfvergått er, herr grefve, att bli ett offer för partiernas scandaleusa corruption.
Alla finna sig väl af detta regeringssätt, utom de naturligtvis, som behöfva hållas i tygeln och meritera straff.
I mina negociationer har jag lyckats vida öfver äfven de mest téméraira förhoppningar.
Frankrike har åtagit sig att liquidera sin skuld till Sverige sedan sjuåriga kriget af nära tolf millioner, en och en half million om året, och hvaraf hälften skall till mig utbetalas, innan min återresa.
Dessutom har jag betingat oss årliga subsidier från detta hof.
Af gammal vänskap för mig blir ni kanske frestad att skrifva denna oväntade réussite helt och hållet på mina diplomatiska talangers räkning.
Men var assurerad, att jag ej tillegnar mig större anpart i det glorieusa af affairen, än jag verkligen förtjenar.
Jag har vunnit det kungliga huset för våra interessen, och det har varit det hufvudsakligaste; ty med ministrarne har jag oftast låtit vår estimabla Gref Creutz conferera, väl förståendes enligt mina instruktioner.
Ministrarne hafva också nu blifvit temligen facila, ehuru de gjorde difficulteter och sura miner, innan de visste, att Creutz hade högre appui.
Eljest har jag visserligen ej orsak att beklaga mig öfver dem.
Premier-ministern, Duc d’Aiguillon visar samma soumission och égard för min person, som för Dauphins och konungens egen.
Creutz har sagt mig, att förre ministern, Duc de Choiseul, som blef disgracierad och exilerad från hofvet innan min hitkomst, hade ändå mer usage du monde, finare och spirituellare ton och ledigare sätt att vara, än M:r d’Aiguillon.
Herr de Choiseul var imedlertid nog étourdi att refusera la maitresse en titre, den aimabla grefvinnan Du Barry, vanlig attention, och derföre kan man ej undra på, att hon störtade honom.
Vet ni, herr riksråd, denna lilla grefvinna är charmante!
Skön, som en Venus, qvick som en olycka, skalkaktig som en soubrette och med en abandon, som en Bacchante.
Kungen är alldeles enchanterad af henne; hon roar honom natt och dag, och är följaktligen allsmäktig.
En maitresse en titre ger véritablement ökad lustre och omvexling åt ett hof.
Upprätthållandet af majestätet fordrar sträng etikett: den är för statsvåningen, med drottningen och prinsessorna.
Men lifvet är agréablast i ett umgänge, utan entraver af rangskillnad: sådant går an i les petits appartements, der une personne de confiance gör les honneurs.
Ludvig XV är stor connaisseur af etikett och representation.
Han negligerar aldrig någondera, då han visar sig som monark.
Det är sannt, att han tar sin skada igen privatissime i sina menus plaisirs; men till och med denna contrast är Royal.
Pedanternas skrupler bryr man sig ej om, ty kungar äro i en helt egen cas, och de peccadiller, de tillåta sig emot den alldagliga moralen, smitta icke så horribelt, som exemplet af deras undersåter, hvilka stå i contact med tout le monde.
Om hofvet i Sverige en gång blefve organiseradt på franska foten, skulle det gifva en helt annan tournure åt sakerna, än de nu hafva.
I Frankrike är konungen allt.
Till och med drottningen och hela kungliga familjen hafva ej annan influence, än den de par hazard vinna genom hans godhet.
Det är en sublim idée och nyttig spegel för undersåtarne.
Också vet man här öfverallt att lyda, och att appréciera monarkens bevågenhet.
Jag lefver i Versailles som i skötet af min egen familj.
Konungen älskar mig som en far och jag adorerar honom som en son.
Dauphin och jag hafva knutit en evig och innerlig liaison.
Det kommer, en gång, när vi blifva regenter, att lända begges våra nationer till fromma.
Dauphin är en genomgod prins, kanske endast nästan alltför god, med det sundaste omdöme.
Jag borde annars icke nämna det, för att ej synas drifven af amour propre, men han säger helt oförtäckt till alla, att han anser mig för ett geni.
Eleven hembär sin erkänsla åt er, min f. d. herr gouverneur, som probablement icke saknar er andel i meriten, att jag kan comportera mig med någorlunda avantage här i verlden.
Alla prinsar och prinsessor af blodet bemöta mig med den utsöktaste égard, precist som vore jag destinerad att en gång bli deras egen souverain.
Blott mellan
Dauphine och mig finnes ingen sympathi.
Hon är för mycket Österrikiska och coquette (et même plus): för litet Fransyska och furstinna.
Etiketten till exempel roar henne icke.
Hon moquerar sig hautement öfver konungens erkända maitresse, och tycks preferera vissa trivialare capaciteter hos det andra könet för geniets.
Dessutom låter hon mycket inconvenabelt badinage undfalla sig om konungens små enskilta tidsfördrif i den fameusa parc aux cerfs, hvilket ingen bör understå sig i afseende på sin lagkrönte konung, minst en medlem af hans eget hus, som bör föregå öfriga undersåtarne med godt exempel af delicatesse, lydnad och respect, och ännu mindre en prinsessa, som bör ignorera sådana saker.
Det fordrar bienséancen äfven af damer, som eljest icke äro vestaler.
Marie Antoinette borde dessutom komma ihåg, att hon står i obligation hos just en Hans Maj:t Ludvig XV:s titrerade maitresse för sin lycka att framdeles bli Frankrikes drottning och att, en attendant, vara dess Dauphine.
Hennes mor, kejsarinnan Maria Theresia utverkade denna förbindelse genom den celebra markisinnan Pompadour, som Hennes Kejserliga Maj:t helt familiert kallade sin «Cousine».
Derföre borde den unga erkehertiginnan vara en smula facilare mot sin gemåls farfars maitresse, synnerligast mot den charmanta grefvinnan Du Barry, som succederat M:me de Pompadour i faveur.
A propos af markisinnan (hvars personliga connaissance jag riktigt afundas er, min bäste herr grefve): det var ju hon och hennes protégé, ministern Duc de Choiseul, som förjagade Jesuiterne ur Frankrike?
Jag hyser, som ni vet, herr riksråd, inga preventioner och är ingalunda bigott; men ändock förekommer mig denna ordens upphäfvande såsom ett öfveriladt steg, betraktadt ur politisk synpunkt.
Thronen har ej pålitligare skyddsvakt, än just desse katholske andlige.
De taga vid alla tillfällen parti af konungarne och den monarkiska principen, och uträtta regenters ärenden med en admirabel savoir faire, finesse och takt.
Min ädle stamfar, Wasaättens förste konung, afskaffade katholska läran sannolikt af financiella motiver.
Clereciet innehade i hans tid en stor förmögenhet, som han behöfde för rikets behof.
Derföre gjorde han sig och Sverige protestantiskt, och skaffade på detta sätt nödiga ressourcer.
Nu är förhållandet helt annat, och om vi ej redan vore goda Lutheraner, så skulle jag sannerligen fundera på saken mera än en gång, innan jag afsvure romerska kyrkan.
Katholska presterskapet här visar mig lika mycken respect, som sina egna prinsar af deras egen religion: ja, fullt ut så mycken, som någonsin presterskapet i mitt eget land.
I Frankrike äro också presterne i allmänhet mera hommes du monde, än hemma i Sverige.
Abbéerne äro riktiga petits maîtres.
Jag har sällan varit i sällskap med någon interessantare menniska, än cardinal de Bernis, som tillika gjort fureur som poet.
Alla med en mun beklaga sig, att katholikerne ej hafva eget kapell i Stockholm; och ni kan väl förstå, att jag lofvat dem ett sådant, när jag en gång blir konung sjelf.
Det finnes ett par ex-jesuiter i Versailles, som fått tillstånd att vistas här, för att fortsätta litterära arbeten, af mycken étendue och merite, hvilka de länge hållit på med.
M:me Du Barry har tagit dem under sin synnerliga protection, emedan de varit en mauvais odeur hos fru de Pompadour.
Den ene af dem ärnar sig till Sverige (incognito, förstås) på någon korrt tid.
Det sker probablement under min frånvaro, men jag hoppas, att han likväl på allt sätt accommoderas.
Dock önskar jag, att detta stadnar oss emellan.
Min far har en oöfvervinnerlig aversion för Jesuiterne, och det vore illa att inquietera honom onödigtvis.
Ni kan ej imaginera er, min bästa grefve, hvilka magnifiqua fêter, man gifvit mig öfverallt.
Jag är lika förtjust, som reconnaissant för dessa superba attentioner.
Man minnes er här ganska väl, och det kan ej annat, än fägna mig, då det är till er avantage.
Ni har många vänner här i landet.
Detsamma hade riksrådet Tessin och hans grefvinna, dem man ännu erinrar sig med regrêt i hofkretsen, särdeles huset Rohan.
Grefvens dödsfall i fjol vintras och hans hustrus för ett par år sedan åstadkommo verklig sorg både i Versailles och Paris.
Jag har bevistat ett par af franska akademiens sessioner.
Det är något, som vi ännu sakna i Sverige, och som man framdeles måste vara betänkt på att tillegna oss; ty den af drottningen, min fru mor, stiftade Vitterhets-akademien är icke att jemföra med den franska.
Utom den lustre, en dylik inrättning sprider omkring sig, och den relief, den ger åt genier, som eljest förblefvo obscura, medför en sådan institution den nyttan, att man har talangerna till hands och i sin hand.
Le grand homme
Richelieu visste nog hvad han gjorde.
Pariser-teatrarne äro i bästa skick.
Det är en riktig charme att här se piècer uppföras.
Operan har i synnerhet behagat mig.
Hvad vi stackars nordboer stå långt efter det öfriga Europas framsteg!
Vi få väl framdeles försöka att hinna upp dem.
Äfven är Stockholm, när jag undantager slottet och några få byggnader, ett miserabelt näste, vid sidan af Paris.
Också denna brist måste man bjuda till att afhjelpa, ty om jag får lefva, så skall min ambition, när jag blir regent, bestå deri, att lyfta Sverige och Svenskarne till Fransmännens höjd i smak och förfining.
Polisens activité här har frapperat mig.
Stockholm behöfver en polismästare.
Gud vet huru man allt hittills kunnat berga sig utan en så sage anstalt.
Jag har kanske alltför länge occuperat herr grefven och riksrådet med min person och med det land, der jag nu vistas.
Innan jag slutar, måste ni tillåta mig några frågor rörande vårt kära fädernesland.
Er egen helsa och er brors interesserar mig i främsta rummet.
A propos: har han ännu hunnit riktigt trösta sin högt bedröfvade enka?
Förvandlas hon från grefvinna Brahe till grefvinna Scheffer, så kan man åtminstone säga, att hon får hundra procent i profit af hufvud för det, hennes förra man måste släppa till åt de infama partigängarne för fjorton år sedan.
Huru står det till i Fersenska hôtelet?
Är gref Axel ännu en af de våra, eller har han några nya projecter, att på egen hand göra upp något stratagème till nästa riksdags-campagne?
Äro hans söta brorsdöttrar, Ulla och Augusta, alltid lika söta och hoppgifvande?
Har ni något nytt infall af Hamiltons grossiera fabrik att förtälja mig?