Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dystra stodo furorna i bergsväggens svarta skugga, och tyst flöt elfven mellan de ödsliga stränderna.
På andra sidan om elfven sköt ett litet näs med löfskog ut i de blå vågorna, och på de ljusgröna björktopparne spelade solens sista strålar.
Plötsligt tycktes det Halgrim, som om en lätt rök skymtade fram öfver löfskogen.
Men han trodde icke sina ögon; andlös stirrade han ditåt.
Det dröjde blott en sekund, och en blåaktig rökpelare hvirflade sakta upp i den lugna aftonluften.
Med ett rop af glädje störtade Halgrim framåt, vadade genom elfven och stod snart på dess andra strand.
Skällande och hviftande sprang hunden framför honom till hyddan hvarifrån röken kom.
På dess härd brann elden klar, och i dess dörr trädde en ung flicka, – ännu ett rop af outsäglig fröjd, och Halgrim och Hildegunda lågo i hvarandras armar.
Äfven Hildegunda hade i sin dal ensam blifvit qvar efter «Stormannadauens» förskräckliga besök.
Dagen derpå gingo de efter öfverenskommelse till kyrkan, och då ingen prest fanns för att viga dem, ej heller några menniskor att bevittna deras förening, trädde dessa båda ensamma fram för Guds altare och räckte hvarandra handen, i det Halgrim med högtidlig röst sade: i Guds Faders och Sons och den Heliga Andas namn!»
Och Gud välsignade den i hans namn ingångna föreningen.
Af detta lyckliga par utgingo slägter, som på nytt befolkade dessa bygder och namnen Halgrim och Hildegunda äro ännu i dag brukliga bland dess innevånare.
Genom Harald blef Susanna äfven bekant med Norges Konunga-sagor, med Olof Haraldsens (Bloddöparens) bedrifter, med den ädlare Olof Tryggvesons, och hörde med beundran om Kung Sverre, han med den lilla kroppen och den stora, sannt konungsliga själen.
Det smickrade äfven något hennes qvinliga fåfänga, att se qvinnor så betydande i Norges äldsta historia, att se den stolta bonde-dottern Gyda vara orsaken till Harald Haarfagers hjeltebragder, som först gjorde Norge till ett konungarike, och fast «Gunild Konungamoders» gerningar väckte hennes afsky, tyckte hon dock om att se en qvinna, genom sin andes öfvermagt, beherrska sju konungar och leda deras handlingar.
Dystrare taflor gåfvo borgare-krigen, som läto «blodilning på blodilning» gå genom landet och i hvilka det slutligen «blödde bort sin frihet.»
Smultronplantan blommar nu i gruset af de fordna borgarne, och öfver de blodsköljda fälten växa gyllene skördar,
«Som ärret växer öfver slutna sår.
Ett mildare slägte står på «Blodyxas» jord, blickande klart och hoppfullt mot framtiden, medan det gerna, ur sina lugna, sköna dalar lyssnar till forntidens minnen;
«Og over Højen staar den gamle Steen
Hvor Sagnet svæver som en kvadfuld Lærke
Med Morgenlysning paa de dunkle Fjær.» 4
Ett ämne för samtal och strid emellan Harald och Susanna, var äfven den bleka Öfverstinnan, deras matmoder.
Så fort fråga blef om henne, fick Haralds uppsyn något mycket allvarligt, och på Susannas ifriga frågor om hvad han visste om henne, svarade han blott:
«hon skall ha varit mycket olycklig!»
Men när nu Susanna bestormade honom med frågor om denna olycka, hvaruti den bestod?
om man ej på något vis kunde hjelpa henne?
– Susanna kände sig färdig att vända upp och ned på verlden derföre – – då begynte Harald berätta – en historia! :..
Berättelser om fruar, mäktiga och märkvärdiga i sina dalar, äro icke sällsynta i Norge.
Man känner den om frun i Hallingdal, kallad «Roppefrun,» och som var så präktig att hon åkte med elgdjur; man har den om rika fru Belju, äfven i Hallingdal, som byggt Næs kyrka, och som lät med hjelp af eld och smör spränga Beja-klev, så att deröfver kunde bli väg, hvilken väg än i dag kallas Smör-Kleven; man berättar om Solbergsfrun och Sköndalsfrun och deras stora tvist om ett svin och den falska ed, som en af dem svor i rättegången derom, och vid alla dessa fruar häftar den sägen, att presten ej tordes låta ringa samman, förrän den mäktiga frun ankom till kyrkan.
Man känner vidare historien om Riddar Knut Eldhjernas maka, som af sorg öfver sina sju söners brottsliga lefverne, drog sig ur verlden och satte sig ned i en enslig dal, der hon genom fasta och allmosor sökte försona sina barns missgerningar; ja, man har i den vägen många fler historier ännu, men maken till den, som Harald för Susanna spann ut om Fru Astrid, har nog aldrig blifvit hörd i Norges dalar.
Der förekommo så mycket underligheter och rysligheter, att den lättrogna Susanna, som derunder blef allt blekare och blekare, skulle stelnat af förskräckelse, om icke just vid det hemskaste af katastrofen en hastig aning uppstigit hos henne, att hon förskräckte sig för – blott en dikt.
Och Haralds uppsyn, när hon yttrade sin förmodan, gjorde den till visshet, och det hjertliga skratt, hvarmed han mötte hennes utrop och förebråelser, lät henne uppstiga i högsta vredesmode och lemna honom, i det hon försäkrade, att hon aldrig mer skulle fråga honom om något, aldrig skulle tro ett ord af hvad han sade.
Detta räckte till – – nästa gång.
Ty när nu Harald lofvade att säga sanningen, hela, riktiga sanningen med öfverstinnans historia, då lät alltid ånyo Susanna dåra sig, lyssnade, bleknade, grät, ända tills berättelsens stegrade underbarheter, ånyo väckte hennes misstankar, som upplöste sig, alldeles som nyss förut, och lät åter Barbra uppstå, gräla, hota, slå igen dörren i vrede och Harald – – skratta.
I ett kommo dock Harald och Susanna alltid fullkomligt öfverens, och det var, att tjena deras matmoder med största nit, hvar i sin del; och det vållade väl att de, utan att rätt tillstå det för sig sjelfva, fingo allt mer aktning för hvarandra, hvilket dock ingalunda hindrade dem, att tappert anfalla och förtala, han Svenskarne, hon «Norrskarne.«
Så under jemn omvexling af strider och stillestånd smögo höstmånaderne oförmärkt förbi, med deras mörknande dagar och tilltagande kulenhet, och tiden kom då «travle« syslor upptaga fruntimrens tid, så i stora som i ringa boningar, tiden för ljus och tårtor, dans, lek och barnaglädje, med ett ord – –
Kommer J sorglöse, vingede Smaae!
Kornbaard for eder ved Laderne staae.
Juul er i vente;
Da skal J hente
Föde fra guldgule, brödsvangre Straae.
Bjerregaard.
«Solen skal lyse og varme den hele Jord, hvarfor og Jorden glædes ved dens ankomst.
Kongs-Speilet.
Gudskelof för solen!
Så mången vän, så mången glädje öfverger oss under vandringen genom det jordiska lifvet, solen står trogen qvar, och lyser och värmer oss från vaggan till grafven.
Det är solen, som förenar hedning och kristen i gemensam dyrkan, i det den upplyfter bådas hjertan till «den Gud som skapat solen.«
Också sammanträffa den nordiska hedendomens och kristendomens högsta årliga fest, på den årets stund, då solen liksom födes på nytt för jorden, och dess välde från ett aftagande blir ett tilltagande.
Med stor innerlighet firas denna högtid i de skandinaviska rikena.
Icke blott uti de förmögnas hus brinna glädjeeldar och höras barnens fröjderop äfven från lägsta koja ljuder glädje, i fängelserna blir det ljust och de fattiga smaka – – öfverflöd.
På landet äro dörr och spis och bord upplåtna åt hvarje vandringsman.
I flera af Norges trakter, får den resande ej betala mat och nattläger på gästgifvaregårdarne.
Det är en stund då jorden tyckes känna sanningen af det himmelska ordet: «saligare är gifva än taga.«
Och icke blott menniskorna, äfven kreaturen ha här godt af julen.
Alla ladugårdens innevånare, alla husdjur spisas och undfägnas på bästa vis, och småfåglarne under himmelen jubla härtill, ty vid hvarje lada och ladugård resa sig höga stänger, i hvars toppar rika hafrekärfvar inbjuda dem till en herrlig måltid; äfven den fattigaste torpare, om han intet ax äger sjelf, begär och får af bonden en kärfve säd, reser den upp och låter fåglarne jubla vid sin tomma lada.
Susanna hade i julveckan haft mycket att beställa och ofta vakat sent in på nätterna, dels för sina syslors skull, dels för några julklappars skull, med hvilka hon ville öfverraska åtskilliga omkring sig.
Och detta var väl orsaken till, att hon något försof sig på sjelfva morgonen till julaftonen.
Hon vaknade vid ett starkt fågelqvitter utanför sitt fönster, och hennes samvete slog henne med den förebråelsen, att hon under de föregående dagarnes bestyr alldeles hade glömt småfåglarne, till hvilka hon eljest plägade kasta gryn och brödsmulor ut på snön.
Och de hade nu kommit för att påminna henne derom.
– Ack, om alla påminnelser liknade fåglaqvitter!
– Riktigt ångerfull öfver sin glömska, skyndade Susanna att kläda sig och uppdraga rullgardinen.
Och se! då stod utanför hennes fönster en hög och smal fura, i hvars gröna, i kransformar uthuggna topp satt en stor qvast gullgul hafra, kring hvilken stora flockar af sparfvar och bofinkar svärmade om, plockande och qvittrande.
Susanna rodnade och tänkte: «Harald!«
Folket i huset svarade leende på Susannas frågor, att det nog var «förvaltaren« som planterat trädet.
Men förvaltaren sjelf ställde sig dervid högst främmande, förvånade sig öfver trädet med hafrebuketten, och undrade hur det kommit dit.
«Det måtte,« sade han, «af sig sjelf ha skjutit upp under natten, och det kunde blott komma sig af den dråpliga norska jordens underbara kraft, – pulveriseradt urberg, hvarendaste bit af den!
Endast sådan jord kan frambringa sådana underverk.«
På förmiddagen gick Harald med Susanna i ladugården, der de med egna händer utdelade hafra åt korna, bröd åt fåren, och rikligt med gryn åt de små fjäderfäna.
Inom hönsens samhälle anmärktes dervid mycken skiljaktighet i karakterer.
Somliga togo för sig med glupskhet, trängande undan de andra med hack och hugg, andra åter höllo sig på blygsamt afstånd, förnöjsamt plockande upp de korn, som lyckan skänkte dem; några åter tycktes unna andra bättre än sig sjelfva.
Af denna ädla natur var isynnerhet en ung tupp, med hög kam och rik pelerine af gullskiftande fjädrar och en särdeles stolt och högsinnt hållning; han öfverlät sin andel åt hönorna, så att han knappt fick svälja sjelf ett enda korn, men betraktade med en ädel tuppmin svärmen, som plockade och kacklade vid hans fötter.
För detta sitt vackra förhållande, blef han af Susanna kallad riddaren, hvilket namn han alltsedan fick behålla.
Hos gässen fick hon med förtrytelse se den grå gåsen ännu mer förtryckt och plockad af den hvita öfversittaren än förut.
Harald föreslog att slagta den grå, men Susanna förklarade ifrigt, att om en af rivalerna skulle offras, så måste det bli den hvita.
I ett hem der ej barn finnes, ej slägt och vänner församlas, der husmodren sitter i mörkret med sin sorg, kan julaftonen ej bringa mycken glädje.
Men Susanna hade dock berett sig på att utbreda sådan, och tanken derpå hade hela veckan igenom lyst henne som ett klart julljus i hjertat, under hennes mångahanda syslor, och för öfrigt var hon sådan, att hennes lif skulle varit mörkt, om icke utsigten att göra någon ett nöje hade allt emellanåt tindrat, som en liten stjerna öfver hennes väg.
Larina och Karina och Petro fingo denna dag smaka frukterna af hennes nattvak, och när aftonen kom, och Susanna ordnat folkets julbord i «Borg-Stuen«, och såg det ståtande med lutfisk och stek och sötgröt, bullar och smörassietter, tårtor och äplen, och dertill upplyst af fyra ljus, när gårdens folk församlade sig kring bordet med ögon, som tindrade af nöje och aptit, när den äldste i laget uppstämde en lofsång, och alla de andra instämde med hopknäppta händer och högtidliga röster, då kände Susanna, som om hon ej mera var i främmande land, och sedan hon förenat sig med folket i sången, satte hon sig vid deras bord, som den gladaste, hjertligaste värdinna, klingade med «Jenter« och «Drenge«, uppmuntrande äfven den kolossalaste matlust, och lade de bästa bitarne för de svage och orkeslöse.
Fru Astrid hade sagt Susanna, att hon denna afton ville förblifva allena på sina rum, och endast hafva ett glas mjölk inburet till sig.
Men Susanna ville genom en liten öfverraskning söka rycka henne till glädjen, och hade gjort följande komplott mot hennes frid.
Vid den tid då mjölkglaset skulle inbäras, skulle i dess ställe en mycket skön gosse, utklädd till likhet med Susannas föreställning om en engel, och med en krona af ljus på hufvudet, sakta inträda i hennes dörr och vinka henne ut.
En så vacker och ljus budbärare skulle öfverstinnan omöjligen kunna motstå, och han skulle föra henne ut i «Stor-Stuen«, der i en lund af granar, ett bord var dukadt, med den sötaste gröt och läckraste tårta, och bakom granarne skulle husets folk vara församlade, och skulle uppstämma, på en i orten välkänd ton, en sång till deras matmoders pris, och full af goda önskningar för hennes framtid.
Harald, till hvilken Susanna hade meddelat denna sin plan, skakade väl i början betänkligt hufvudet åt den, men gick sedermera in på den, och räckte henne äfven vid dess utförande hjelpsam hand, så med insläpande af granarne, som med utstyrandet af engeln.
Susanna var alldeles förtjust i sin lilla, sköna budbärare och följde honom tyst och tätt i hälarne, när denne med någon rädsla för sitt eget hufvud och dess lysande krona, sakta tultade af till fru Astrids rum.
Harald öppnade sakta dörren för gossen.
Derifrån såg man öfverstinnan i det inre rummet, sittande i en länstol med hufvudet nedlutadt i händerna.
Lampan på bordet kastade ett matt sken på hennes svartklädda gestalt.
Vid ljudet af rörelsen i dörren, såg hon upp, och stirrade en stund med vild blick på den syn, som derifrån mötte henne.
Hon steg derpå häftigt upp, tryckte händerna mot sitt bröst, utstötte ett svagt rop af fasa, och – nedsjönk liflös.
Susanna knuffade häftigt undan sin engel och störtade fram till sin matmoder, som hon upplyfte i sina armar och bar till sängen, under känslor af obeskriflig ångest.
Harald åter, bemäktigade sig den stackars engeln, som kommen ur all balans med sin krona, hvars heta talg rann ned öfver hans panna och kinder, upphäfde de bedröfligaste klagorop.
Snart nog lyckades
Susanna att återkalla sin matmoder till lif, men en stund tycktes hennes sinnen vara förvirrade och hon talade orediga och osammanhängande meningar, af hvilka Susanna blott förstod orden »syn ... olyckliga barn!... död!» ... och Susanna slöt deraf att den fabricerade engeln hade skrämt henne, och utropade under tårar: «Ack! det var bara Hans Guttormsons lilla pojke, som jag klädt ut, som en engel för att roa öfverstinnan!»
Susanna såg nu grannt huru oändeligen litet lycklig denna tanke varit, men fru Astrid lyssnade med stor begärlighet till Susannas förklaring öfver den syn, som så skakat henne.
Slutligen upplöstes hennes krampaktiga tillstånd i en flod af tårar.
Susanna, utom sig af smärta, att ha vållat sin matmoder sorg, i stället för glädje, kyste gråtande hennes kläder, händer, fötter, under innerliga böner om förlåtelse.
Fru Astrid svarade mild men upprörd: «Du menade väl Susanna!
– Du kunde ej veta huru ondt du skulle göra mig.
Men, – tänk aldrig på, ... försök aldrig på att roa mig.
Jag kan aldrig bli glad, aldrig lycklig mer! ...
Det ligger en sten på mitt bröst, ... den kan ej lyftas förrän stenen lägges på min graf ...
Men gå nu Susanna.
Jag behöfver vara allena.
Jag skall snart åter vara bra.»
Susanna bad att få bära in ett glas mjölk, hvartill fru Astrid samtyckte, och när hon inburit det, måste hon aflägsna sig åter, med hjertat fullt af qval.
När hon kom ut till Harald, utgöt hon för honom sin smärta öfver den olyckliga tillställningen, och omtalade öfverstinnans djupa sinnesrörelse och dystra, tröstlösa ord.
Harald blef vid detta blek och tankfull, och Susanna blef deraf ännu mera betryckt.
Ännu hade hon väl en liten glädje-mina qvar, åt hvars explosion hon mycket hade fägnat sig, men den gjorde ej mera någon verkan på de störda sinnena.
Visst smålog
Harald och ropade: «Kors!» när vesten spratt upp ur hvetbullan, och visst tackade han Susanna och tryckte hennes hand, men han hade synbarligen så litet nöje af hennes skänk, hans tankar voro så tydligen vända åt annat håll, att nu hvarje skymt af julfröjd slocknade för Susanna.
När hon blef ensam i sitt rum, och från dess fönster såg, huru ifrån hvarenda hydda i dalen utgick en liten stråle af ljus, och hon tänkte hur derinom voro församlade, i förtrolig krets, föräldrar, barn, syskon och vänner, då kände hon smärtsamt att hon var ensam i främmande land, och kommande ihåg huru hon förr denna afton gjort sin lilla Hulda lycklig, och huru hon alltid så väl lyckats i alla tillställningar för henne, tog hon fram en halsduk, som omgifvit den lilla älskade systerns hals, och betäckte den med heta tårar och kyssar.
En stor del af natten tillbragte Susanna på tröskeln utanför sin matmoders dörr, lyssnande ångestfullt till de fotsteg, som oupphörligt vandrade derinne.
Men utom några djupa suckar, hörde Susanna ej något uttryck af plåga, som kunde berättiga henne att göra intrång i öfverstinnans enslighet.
Vi vilja nu vända oss till litet gladare taflor.
Det finnes i Norge en munter sed som kallas: «tura-jul.»
Om julen nemligen, drar man ut på tåg och besöker turvis hvarandras gästfria hem, och kalasar och leker och dansar.
Det, kallas att «tura jul».
Och turen skulle äfven hinna den afskiljdt belägna och ensliga Heimdalen.
Presten i moderförsamlingen, den vänliga och gästfria pastor Middelberg, hade nemligen låtit utgå en bjudning till vänner och bekanta, rundt om i trakten, och som äfven kallade innevånarne på Semb till gästabud på prestgården, annandag jul.
Öfverstinnan ursäktade sig, men bad Susanna och Harald att resa.
Det hade just frusit och snögat friskt under några dygn, så att föret var herrligt och Harald åter vid godt lynne, tycktes göra sig en liten fest af, att i kappsläda, med klingande bjellror köra Susanna till prestgården.
Öfverstinnan var åter vid sitt vanliga väsen och utseende, och lugnad för alla följder af julaftonens olyckliga tillställning, kunde
Susanna med friare sinne lemna sig åt de angenäma intryck, som vinterfärden tillbjöd.
Och de voro många och rika för den, som var så litet bortskämd med några slags nöjen, som Susanna, och som dessutom hade en så frisk och öppen själ.
Luften var så klar, snön så glänsande, berg och skogar så präktiga, hästen så munter, och Harald körde så obeskrifligt väl, de svåraste ställen voro som en lek, och Susanna sade den ena gången efter den andra:
«Ack så vackert!
Ack så roligt!»
Dertill var Harald så ovanligt artig och underhållande.
Ytterst uppmärksam på att Susanna skulle sitta väl, ha varmt om sina fötter, o. s. v., var han tillika mån om att presentera för henne alla traktens märkvärdigheter och skönheter; dessutom berättade han mycket af intresse om nejdens egenskaper, om dess skogar, berg och stenarter, talade om urberg och öfvergångsformationer, om hvad som varit före syndafloden och hvad som blifvit efter syndafloden, så att Susanna häpnade öfver hans stora lärdom, och en känsla af vördnad för honom uppsteg i hennes sinne.
Visst glömde hon något bort den, uti en hastig träta som uppstod dem emellan, angående solen, som Harald påstod lyste klarare i Norge än i Sverige, hvilket
Susanna på det häftigaste bestred, försäkrande just motsatsen, samt angående väderstrecken, som Susanna påstod ligga annorlunda i Norge än i Sverige, men på det hela var färden harmonisk, och högst gynsam för Haralds anseende.
Genom sin körning, sin artighet och sin lärdom, hade han fått någonting storartadt, något utomordentligt i Susannas ögon.
När de, efter en fart af nära en mil, nalkades prestgården, sågo de, på flera håll, små slädar komma fram ur dalpassen, och ila fram öfver snöfälten i samma riktning som de.
Hvirflar af rök utgingo ur de frustande hästarnas näsborrar, och muntert klingade bjellrorna i den klara luften.
Susanna var förtjust.
Hon blef det icke mindre, öfver den hjertlighet med hvilken hon vid prestgården såg sig mottagen, hon den främmande, tjenande flickan, af det främmande, förmögna och ansedda folket.
Susanna var dessutom mycket nyfiken på att se hur det var och hur det gick till i ett hederligt presthus i Norge, och det var henne derföre högst välkommet när den vänliga fru Middelberg tillbjöd henne att bese huset och lät sin äldsta dotter, Thea Middelberg, föra henne omkring, ända från källrarne och upp på vinden.
Susanna fick härunder mycken aktning för presthusets ordning, fann åtskilligt att lära, men äfven åtskilligt som hon tyckte sig ha bättre, enligt sin svenska metod.
Återkommen till sällskapet, fann Susanna mycket att betrakta och besinna.
Hon var för öfrigt hela denna dag i en slags upprörd sinnesstämning.
Det förekom henne att hon här såg förverkligad en tafla af trefnad och sällhet, sådan hon stundom hade drömt sig den.
Hon tyckte att lifvet i denna storartade natur, i dessa enkla förhållanden skulle vara så skönt.
Förhållandet mellan föräldrar och barn, mellan husbondfolk och tjenstfolk, syntes så hjertligt, så patriarkaliskt.
Hon hörde tjenarne i huset kalla prosten och hans hustru «far» och «mor», hon såg äldsta dottern i huset hjelpa till med gästernas uppassning, och det så gladt och lätt, att man såg hon gjorde det af hjertat; – en öppen välvilja på allas ansigten, en sorgfrihet och enkelhet i sättet att vara; allt detta gjorde Susanna helt lätt om hjertat, under det att det lät en viss fuktig glans uppstiga i hennes ögon.
«Är de glad i blommor!» frågade henne den hyggliga Thea Middelberg, och, på Susannas jakande, bröt hon den vackraste ros, som blommade i fönstret och gaf henne den.
Men det största nöjet hade dock Susanna af de två yngsta barnen i huset, och hon tyckte att det innerliga «mora mi!» hvarmed de tilltalade sin mor, var det mest harmoniska ljud hon någonsin hört.
Och deruti hade visst
Susanna rätt, ty ljufligare ord än detta »mora mi», uttaladt af smekande, barnsliga läppar, finnes ej på jorden.
Lilla Mina, en liten flicka ungefär vid Huldas ålder och full af lif och qvickhet, blef i synnerhet kär för Susanna, som blott önskade att den lilla yrhättan gifvit sig längre ro på hennes knän.
Susanna vann sjelf helt oförtänkt sitt värdfolks stora gunst, derigenom att hon vid bordet, i ett kritiskt ögonblick vid serveringen, steg upp, tog uti med lätt och säker hand och förde saken ur all fara.
Hon fortfor sedan att vara behjelplig, hvar helst det kunde behöfvas.
Detta tyckte man mycket om och betraktade med allt vänligare blickar den unga svenskan, och hon kände det och tyckte allt mera om dem, som tyckte om henne.
Mot slutet af den bastanta och saftiga middagen druckos skålar och sjöngos sånger.
Susanna fick klinga till höger, till venster, och midtöfver och snedtöfver, och lifvad af den allmänna andan, sjöng hon med i den vackra folksången för
«Det hafomkrandste gamle Norge»,
och tycktes ha glömt all oppositionsande mot Norge och «Norskarne».
Och huru hjertligt instämde hon ej i den sista skålen, som värden, med en lysande och tårögd blick, proponerade: «För allt hvad kjært er!»
Och hon tänkte på sin lilla Hulda.
Men vi fortgå nu till det, som i synnerhet gjorde denna dag af så stor bemärkelse för Susanna.
Efter middagen och efter kaffet, skiljde sig sällskapet på vanligt nordiskt vis.
Fruarna stannade i soffan och i ländstolarne deromkring, och talade om granngårdshändelser och husliga angelägenheter och om de nu väl öfverståndna julsysslorna och «travelt! travelt!» hördes ofta derifrån.
De unga flickorna klasade sig ihop i fönstren och derifrån hördes om «pynt» och «peent» och «Gud hvor nydeligt!» och skämt och småskratt.
I nästa rum klungade sig herrarne ihop vid pipor och politik.
Susanna satt nära invid den öppna dörren till rummet, der herrarne befunno sig, och föga intresserad af hvad som talades närmast kring henne, kunde hon ej låta bli låna örat till hvad som sades inne i herrarnes rum, ty hon hörde derifrån Sverige och Svenskarne förtalas på det mest äreröriga sätt af en grof röst.
Susannas blod kokade upp, och hennes hand knöts ovilkorligt.
«Ack min Gud!» suckade hon, «att jag icke är en karl!»
Den patriotiska borgmästardottern brann af begär att rusa in på den, som så vågade smäda hennes fädernesland.
Då hon ej kunde kallsinnigt höra på detta och nästan fruktade för sin egen vrede, ämnade hon stiga upp och söka en annan plats, men hejdade sig när hon fick höra en allvarlig och manlig röst uppstå för det främmande, förtalade landet.