Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var derför ej underligt alls, att han kände en person i det städade sällskap, som vid hans inträde i salongen just fått sig en sejdel pilsner per man serverad.
Dylika kotterier af småfolk äro vanligen meddelsamma, taga inte illa upp en ny gäst vid bordet och inleda utan krus nya bekantskaper.
Hammar blef sålunda inviterad af den person han kände och vederbörligen presenterad för hvar och en vid bordet, följaktligen äfven den nu civilklädde kammartjenaren.
– Herr Hammar, agent!
– Herr Lindberg, kammartjenare hos konsul Brauner!
Kristian ansågs utan tvifvel på grund af sin husbondes popularitet som en »connaissance à faire» af hans vänner.
Hammar tog presentationen med tillbörligt allvar; men log inom sig sjelf.
– Om förlåtelse, sade han, vi hafva visst sett hvarandra förut.
Ert ansigte är mig så bekant.
Jo, nu mins jag, det var när jag för kort tid sedan hade ett ärende till konsuln.
Kristian fixerade
Hammar en stund.
– Jo, jag tror att jag kommer i håg det nu.
Jag vill minnas att konsuln talade vid mig om er.
Hvad det var kan jag ej erinra mig.
Det hörde till betjentens svagheter att ständigt vilja gifva sig sken af att stå på mycket förtrolig fot med sin husbonde.
Hammar fick en hastig ingifvelse.
– Ja, jag kom för en liten affär.
Det var egentligen inte så mycket konsuln den gälde utan mera herr Arnold Lindqvist.
Kristian stälde sejdeln ifrån sig, kastade sig baklänges i stolen och gapskrattade så att hans mage hoppade.
– Ha ha ha, Arnold Lindqvist!
Åh, det var för galet!
Var det efter honom ni frågade?
Jag undrar just hvad konsuln svarade på det?
Hammar var förvånad.
Han var ej fullt säker på om han begått någon oförsigtighet eller ej.
Situationen var ganska pinsam.
För att göra slut på den, skrattade han lika godt som Kristian och sade med en illparig blinkning:
– Ja, var det inte lustigt, ha ha ha ha!?
– Nå, och hvad sade konsuln?
– Skulle ni inte kunna tänka er det? frågade
Hammar och knuffade Kristian lindrigt i sidan.
– Jo visst, jo visst! svarade denne som med ett annat svar riskerat att visa hur litet han var underrättad när allt kom omkring.
– Nå, hvad tror ni om den der Arnold Lindqvist?
– Beror alldeles på hvem ni menar af dem?
– Den riktiga naturligtvis.
– Nå den kan det då inte vara, för han reste till Brasilien eller hvart tusan det nu var för många herrans år se’n.
Konsuln var inte gift då och hade sin våning och sitt kontor på Regeringsgatan.
Den är det inte ni menar.
Det är åtminstone säkert.
– Kan ni påminna er hur länge det är sedan han reste?
– Inte precis; det kan väl vara omkring fem år sedan.
Men inte var det för hans skull ni sökte konsuln?
– Nej, ni har rätt, det måtte allt vara någon af de der andra.
– Kunde jag inte tro det?
Den konsuln, att han sagt det till er också.
Ja, han är då tokig med sina fruntimmer!
Detektiven kände sig lättare till sinnes.
Han var då på god väg att få veta hvad han önskade.
Att börja med hade betjenten förrådt att bakom namnet Arnold Lindqvist, som tillhörde en verklig person, dolde sig en qvinna, ja till och med flera.
– Då äro vi lika illa lurade, sade han, jag trodde alldeles som ni, att jag ensam visste, att herr Lindqvist var ett fruntimmer.
Se’n herrn gifte sig, har han kallat alla sina fruntimmer för Arnold Lindqvist för att frun inte skulle blifva svartsjuk, förstås.
Så fort det gällt ett ärende, en biljett eller hvad som helst, så har han bedt mig befordra det till herr Lindqvist, och hennes nåd har aldrig misstänkt det ringaste.
– Aha, då förstår jag er munterhet nyss.
Nå, emellertid var det från en af dem jag kom.
Får jag lof att klinga med er?
Ett delikat ärende må ni tro.
Kristian spetsade öronen.
– Från hvem? frågade han.
– Fördömdt, att jag skall ha ett sådant dåligt minne.
Ni får lof att hjelpa mig litet.
Räkna upp namnen på de senaste af »herrarne»
Lindqvist, så skall jag säga, när den rätta kommer.
– Jag behöfver väl inte gå längre tillbaka än för det här året?
– Åh, bevars väl!
– Nå, Alice Svensson, Valborg Lanner, Elfrida Hultberg – låt mig se! – Emmy Grundström och Dagmar Hanssen i början på året.
– Alice Svensson, var det den senaste?
– Ja, och den har han ännu.
Hvilka qvinnor!
Nog har han smak, herr konsuln!
Hammar repeterade namnen för sig sjelf för att komma ihåg dem bättre.
Men han behöfde äfven veta deras adresser.
– Det var besynnerligt, utropade han, hvad jag blifvit minnesslö.
Jag får lof att gå till en läkare.
Nå, namnet gör ju i alla fall ingenting till saken.
Jag kan ändå anförtro er den lilla läckra historia, som gaf mig anledning att besöka konsuln.
Alice, hon bor ju på ...
– Kungsgatan, i nittiosjuan, ja!
– Nej, då var det inte hon.
Men emellertid, så ...
Kristian, som vädrade en skandalhistoria, var icke nöjd med att endast få veta denna utan namn.
Först när han visste hvem den angick blef den värdefull för honom.
– Vänta litet, afbröt han, kanske det var Valborg, tolfvan Skeppsbron, eller Frida, Köpmangatan trettiotvå, eller Emmy, Badstugatan tjugotre, så vida det inte var Dagmar, Drottninggatan fyrtio?
Hammar jublade.
Om han blott kunnat anteckna adresserna med detsamma!
– Herrarne Hammar och Lindberg!
Ni dricka ju ingenting! hördes en röst i laget och de samtalande tvungos att vända sig till gästerna.
Detektiven passade på tillfället och gick fram till den stora snusdosan vid disken.
Här nappade han en räkningsblankett och skref hastigt ned de adresser han fått, hvarefter han återvände till bordet.
Man talade om ett och annat för dagen en stund.
Kristian förlorade emellertid tålamodet.
Han var angelägen att få reda på fortsättningen af Hammars meddelande och flyttade derför sin stol närmare dennes.
Hvem af dem var det nu?
– Jo, fröken Dagmar, svarade Hammar på måfå.
Jag skall strax berätta.
Men apropos!
Medan jag kommer ihåg det, så måste jag fråga er om en sak.
När tror ni, att jag kunde träffa ingeniör Danielsson hos konsul Brauner?
Frågan hade kommit så oförberedt, att Kristian ej kunde dölja en åtbörd af förvåning.
– Det vet jag inte, sade han.
Det vill säga, jag känner ingen med det namnet.
Befald att tiga! tänkte Hammar.
Och han sjelf sade mig, att jag skulle kunna vända mig till konsuln, om jag behöfde meddela mig med honom.
– Jag försäkrar er, att jag inte känner den mannen.
– Och jag, som trodde att ni hade reda på allt, som anginge konsuln.
– Visserligen, visserligen; men en kan inte minnas allt.
Hur var det nu med historien?
– Tänk efter, har ni aldrig sett ingeniör Danielsson? kanske han kommit under annat namn, sådant kan ju hända?
Jag skall beskrifva hans utseende för er.
– Tjenar till ingenting.
Jag känner honom i alla fall inte, har inte sett honom heller.
Det låg något sjukt i Kristians förklaring men på samma gång något så bestämdt, att Hammar fruktade att skada sin sak genom att envisas.
För denna gång finge han vara nöjd.
– Hvad tiden går! utropade han och såg på sitt ur.
Förlåt mina herrar, men nu måste jag kila!
– Nå, och historien då? frågade betjenten i en ton af missräkning.
– Den skall ni få härnäst vi träffas!
Detektiven kastade sig i en droska och åkte till fröken Alice Svensson, Kungsgatan numro nittiosju.
Han svor ve och förbannelse öfver Brauners ombytlighet
; men hans tålamod räckte till besöken hos alla fem älskarinnorna.
Ingen af dem var den rätta!
Detta var den första motgången.
Men han lät ej nedslå sitt mod.
Bidade han blott tiden, skulle han nog få svaret på frågan:
Hobergskrogen.
Det egendomliga slägte af förfallna E–tunasmeder, som blef riksbekant under benämningen »Hobergarne» hör numera till de ting som varit; men dess »äreminne», den s. k.
Hobergskrogen fans ännu qvar i E–tuna vid tiden för de här skildrade händelserna och finnes måhända ännu.
Redan under hobergarnes tid sågs den med oblida ögon af ordningsmakten, ehuru hobergarne på det hela taget ej förorsakade hälften så stor förargelse som det slödder, som sedermera intog deras platser på krogen.
Hobergarne voro skickliga smeder – på den tiden hade ej maskinindustrien hunnit uttränga handskickligheten –, hvilka af en eller annan anledning råkat på förfall.
Bidragande faktorer dertill voro dels den fullkomliga bristen på skoluppfostran, den klena omvårdnad presterskapet egnade det sedliga tillståndet, bristen på arbetarbostäder och framför allt det nu nästan otroliga slafveri, hvari arbetsgifvarne höllo sina arbetare.
Arbetsdagen var på den tiden obegränsad och ingen organisation arbetarne emellan fans, som kunde bestämma ett minimum för aflöningarna.
Under hugg och slag hade arbetarne redan från barndomen vigts åt sitt mödosamma arbete vid härden och städet, der han sedan tillbringade hela sitt lif i de osundaste lokaler, som i våra dagar ögonblickligen skulle utdömas af en helsovårdsnämd.
Utom verkstaden frågade ingen efter honom; arbetsgifvaren stälde sig fullkomligt oansvarig för huru hans arbetare hade det i hemmen; ledo de nöd, blefvo de sjuke eller i förtid orkeslösa, så var detta deras egen ensak.
Lasarettet och fattigvården fingo då taga dem.
Sådana voro förhållandena på hobergarnes tid.
– Hvem kan förundra sig öfver, om detta slafveri blef en och annan arbetare för tungt att bära, att han i glaset sökte tröst och glömska af sin usla tillvaro!
Arbetarens låga bildningsgrad hindrade honom att se några andra medel till befrielse ur slafveriet än att helt enkelt sluta upp med arbetet och hängifva sig åt längre eller kortare perioder, då de i fullaste drag njöto af sin frihet, öfvergifvande familj och hem för det muntra sällskap, som tillbringade sommarnätterna i landsvägsdikena, vinternätterna i de närliggande ladorna och om dagarne hade sitt bullersamma högqvarter på hobergskrogen.
Några oordningar stälde hobergarne sällan till, de voro i allmänhet fredliga och hade godt ölsinne.
Men hade redan på deras tid hobergskrogen varit polisen en nagel i ögat, så blef den det ännu mera, sedan hobergarne försvunnit och ett annat arbetarslägte trädt i deras ställe.
Detta hade en ojemförligt bättre lefnadsställning, hade gått i skola, njöt bättre löner och hade mera frihet; men var af vida oroligare kynne än hobergarne.
Nu var hobergskrogen föremålet för klagomål från alla håll.
Godtemplare, frireligiösa samfund, i närheten boende personer, korteligen alla, som höllo det minsta på ordning och nykterhet, önskade hobergskrogens försvinnande.
Lokalen så väl som möbleringen lemnade intet öfrigt att önska i ruskighet.
Smutsen och vårdslösheten bibehöllos här af spekulationen.
Hade renlighet och ordning utmärkt stället, skulle dess kunder vantrifvits der.
Nya eller hela möbler skulle också blifvit ganska kostsamt för värden att hålla, då de nuvarande kunderna ej kännetecknades af de forna hobergarnes jemna lynne utan tvärt om hade för vana att i diskussionens hetta gifva handgripliga eftertryck åt sina åsigter.
Gästerna funno aftnarne muntra här.
Sällan aflupo de med mindre än slagsmål med större eller mindre efterspel i poliskammaren eller inför rådhusrätten.
Gästerna utgjordes af afskummet bland arbetarne, oförbätterlige drinkare och slagskämpar, från tvångsarbete frigifne lösdrifvare – stundom verkliga brottslingar – hästbytare och landtmän, hvilka torgdagarne dröjt för länge i staden och blifvit narrade till detta näste, der de nödgades att bjuda på förtäring laget rundt.
En af de muntraste aftnarne på hobergskrogen var likväl den, då John Andersson kom hem från »Amerika’t» för att helsa på »his old friends in Sweden».
Det hände en qväll ungefär två veckor efter branden i Danielssonska fabriken.
Ingen af krogkunderna kunde väl påminna sig den gamle vännen; men det gjorde detsamma.
Ville han vara vän med dem och bjöd han bra, så nog ville de acceptera den forna vänskapen.
En rolig tok var han.
Till sitt yttre bar han yankeetypen.
Groft ansigte, icke alltför omsorgsfullt tvättadt, rödt ovårdadt skägg och en svart lapp öfver ena ögat.
Lappen ingaf kroggästerna förtroende för honom; ty den utvisade att amerikanen »varit med» förut.
Hans drägt var arbetarens söndagsstass, ehuru vissa oordningar i densamma tydde på att han äfven på andra orter sammanträffat med sina »old friends».
Hans språk slog också an.
Det var mustigt och grofkornigt som deras eget, och de förläto gerna, om han späckade det med engelska ord och fraser.
Han dök upp på hobergskrogen som en fågel Fenix ur askan, spridande nytt lif i det domnande dryckeslaget.
Han blef aftonens hjelte och svårt är att säga hvem som mest beundrade honom, gästerna eller värden på stället, hvilken ju hade största fördelen af hans frikostighet.
John Andersson bjöd hela laget på bränvin, en dryck »very bad» emot det »gin» och den »brandy», han var van att dricka.
Han dansade gig för dem och sjöng »Yankee Doodle» så lustigt, att alla måste skratta och han berättade öfvermåttan intressanta historier om rallarelifvet i den fjerran vestern.
Med förkärlek uppehöll han sig vid de borden, der de sämsta af kunderna hade sitt tillhåll.
I krogens mörkaste hörn satt arbetaren Strömberg, redan betydligt berusad.
Sedan John Andersson vid de öfriga borden »förnyat» bekantskapen med gästerna, slog han sig ned hos Strömberg.
– You are inte glad, kamrat!
Hit med brandy, wiskey, gin!
Och han lekte med några engelska guldmynt.
– Din skål gamla gosse!
Hur heter du nu igen?
– Inte känner du mej! invände Strömberg i tviflande, men foglig ton, då utsigten till ett rus gratis syntes säker.
Jo »indeed».
Du heter ...
– Strömberg.
– Åh yes, Strömberg.
Nu kommer jag i håg det.
– Nå, hvad har du för »business» för dig nu för tiden?
Jag menar arbete?
– Jag är utan nu, se’n det brann.
– Se’n det brann?
– Ja, Danielssonska fabriken, vet du inte af det?
– No, berätta du.
Strömberg omtalade eldsvådan sådan den relaterats dels vid polisförhöret och dels i tidningarnas referat.
Emellertid hade de öfriga gästernas uppmärksamhet blifvit väckt på samtalet och nu blef eldsvådan det allmänna ämnet för pratet.
Från alla munnar haglade speglosor om brandens uppkomst, ej en enda tycktes vara af den åsigten, att en vådeld här förelåge.
– Hade det brunnit för en fattig stackare, skulle allt undersökningen blifvit en annan, ropade en.
– Ingeniören blir rik på ett roligt vis han, ifylde en annan.
– Ja, och dom, som vet af nånting, får väl en hacka, dom med.
Strömberg har råd att supa både nätter och dar nu för tiden!
– Ah, ni ä’ tokiga, invände denne.
Hvad skulle jag ha med branden att skaffa?
– Nog vet du mer än du törs tala om alltid.
Det har jag hört, när du i fyllan och villan inte vet hvad du säger.
Ville man vara kitslig så, nog kunde en få dig fast.
Men det ä’ »skinn» om dig din, stackare!
– Ja, vore jag så säker på allt annat här i verlden som på att Strömberg vet hur det gick till, så vore det bra.
– Men jag var ju inte vid fabriken när det brann, skrek Strömberg; polisen fann mej på norr, vet jag!
– På andra da’n, ja.
Men innan dess hade mycket händt.
– Jag ger er f–n!
Ni får tro hvad ni vill; jag vet väl sjelf bäst hur mycket jag vet om saken.
– Ja, det är mer än nog det.
Inte skulle jag villa vara i dina kläder Strömberg, om man kom att röra i smörjan.
– Låt mej vara i fred säger jag.
Jag är en ärlig arbetare, som försörjer mig sjelf, och derför ä’ ni afundsjuka, och så tycker ni att ni kan våga er på mig för att jag ä’ gammal och inte kan klå er som ni förtjenar, era dj–r.
Ni har för resten ingenting att säga.
Jag har inte som du »gap-Sundin» nyss sluppit lös från tvångsarbete eller som andra här suttit inne för stöld ...
– Håller du inte mun, så ska’ du få se på annat!
– Slå’n på käften!
– Vore du inte en så’n stackare, så slog jag både armar och ben af dig!
Stämningen tycktes vilja antaga en hotande karaktär.
Gästerna på stället voro lika finkänsliga som de voro moraliskt sjunkna och det behöfves i sanning icke mycket för att få dem att brusa upp.
Flera reste sig från sina platser och närmade sig Strömberg, hvars öde varit ovisst, om ej den präktige amerikanen uppträdt som fredsmäklare.
– Well, kamrater, jag tycke om er.
Ni har mina »tag» i er.
Jag är van vid sådant här ska’ ni tro, och om det blir ett ordentligt slagsmål af, så är inte jag den som hänger läpp.
Borta i vestern går det lustigare till än så här.
Der behöfs inte många ord förr än bowieknifven hopper ur slidan eller revolvern faller in med ett ord i laget.
Men, ser ni gossar, det är annat »business».
Att en hel klunga vill klå en gammal gubbe, kan jag deremot inte med.
Han står under mitt beskydd i afton, och den som försöker röra honom får med mig att göra.
Och nu ett glas öfver lag på den saken!
– För tusan, inte ska’ man bry sig om så’na småsaker.
Sämjan var snart återstäld, tack vare amerikanens frikostighet.
Denne slog sig åter ned bredvid Strömberg och sörjde för att denne aldrig hade sitt glas tomt.
Sedan amerikanen undfägnat sin kamrat med en mängd historier, i hvilka han sjelf spelat hjelten och hvilka alla handlade om mer eller mindre lyckade bofstreck, återförde han försigtigt samtalet på den nyligen timade eldsvådan.
Strömberg hade hunnit till det stadium af ruset, då man blir meddelsam och föga frågar efter de följder ett obetänksamt ord kan medföra.
– Hör du, sade amerikanen, jag trifs i gamla »Sweden» och har lust att stanna här.
När din ingeniör bygger upp fabriken igen, ska’ jag söka arbete hos honom.
– Det ska’ du inte göra, svarade Strömberg, som sluddrade på målet ganska försvarligt.
– Lite?
Och hvarför det?
– För det ... för det att han är en djefvul.
– Och ändå ger han dig pengar fast du inte arbetar?
– Inte får jag några pengar.
– Jo, du sade det nyss.
– Gjorde jag?
Ja, ser du, han tycker synd om gumman min och barna.
– Men då är han ju en snäll karl, tycker jag.
– Snäll?
En djefvul är han, hör du!
– Hur ska’ jag kunna förstå det?
-Åh, jag har honom allt i min magt, ska’ jag säga.
Du vet då någonting?
– Jo, säkert!
– Men då betalar han dig alldeles för litet.
Hur mycket ger han dig?
– Tio kronor i veckan.
– Och hur mycket får han för fabriken?
– Eldsvådan!
Hvem har talt om eldsvådan?
Ha ha ha, tror du jag talar om eldsvådan.
– Jaså, det är en annan tjenst du gjort honom.
– Tjenst?
Jag har inte gjort honom någon tjenst.
– Hm, jag menade, att det är något annat du vet om honom.
Din skål!
Du är dum, din stackare.
Jag skall lära dig sättet att pressa honom riktigt, men då måste du tala om för mig hvad du vet.
– Hur ska’ jag göra då.
– Jo, du skall gå till honom och begära en stor summa på en gång.
»Hundra kronor skall jag ha», skall du säga, »annars talar jag om för polisen allt hvad jag vet, hur det egentligen förhöll sig med ...med ...
– Med lådan, ifylde Strömberg.
– Ja visst ja! »med lådan, som ... som ... jag ...
– Bar ned i fabriken ...
– Kort innan det brann, ja!
– Nej, det var flera timmar förut.
– Nå hvad var det i den der lådan?
– Ja, ser du, det är just det som jag inte vet; men som fabrikören tror att jag vet, och derför ger han mig tio kronor i veckan för att jag ska’ tiga.
– Det är alldeles för litet har jag sagt.
Men du fick väl något, då du gick med lådan?
– Inte då, men innan förhöret fick jag tjugofem kronor för att jag ej skulle säga något om lådan.
– Nå, hvad tror du det var i lådan.
– Jag vet inte; men det var ifrån den, som elden kom.
– Hvarför tror du det?
– Derför att fabrikören experimenterade länge och väl med den i sin våning, innan jag bar ned den.
– Var den tung?
– Åhnej.
– Stor då?
– Äsch, inte större än en bra nog stor cigarrlåda.
– Hör du, hvad sa’ fabrikören, när han bad dig bära ned lådan?
– Bär ned den försigtigt, sa’ han, i fabriken och ställ den alldeles i trappöppningen när du kommer en trappa upp.
Du får inte välta på den, och f–n ska’ ta’ dig om du tapparn under vägen.
– Sa’ han inte hvad som fans uti den?
– Jo, han sade att det var smergel, men det var lögn, för ingen lägger smergel i så’na lådor.
Förresten var lådan för lätt för att innehålla smergel.
– Vet du, jag tror, att du har tagit alldeles misste.
Om det hade varit så som du säger, så skulle naturligtvis fabrikörn sjelf burit ned lådan.
– Åh, du ä’ dum nu.
Han ville naturligtvis ha det så stäldt med saken, att jag som vanligt skulle gå sist från fabriken, och att ingen skulle kunna påstå, att han på qvällen varit der.
– Hur länge hade du varit vaktmästare vid fabriken?
– Bara en fjorton dar.
Men det var vådligt hvad du är frågvis.
– Se så, drick nu ett glas till.
Jag frågar för det, att jag tycker om dig och vill hjelpa dig att få betaldt efter förtjenst.
– Nå, hur skall det gå till?
– Det skall jag säga dig sedan.
Nu är det bäst att vi gå.
Du är ju så full att du knappt kan stå på benen.
Detta var äfven sant.
Strömbergs svar hade icke framkommit i alldeles samma form, som de här ofvan återgifvits.
De hade afbrutits af hickningar och omtuggningar, som förrådde att ruset snart var fullbordadt.
Amerikanaren ledde så godt han kunde sin nyförvärfvade öfverlastade vän, och började åter berätta de befängdaste historier från det stora landet i vester.
Strömberg bedöfvades mer och mer af bränvinets efterverkningar.
Slutligen sjönk han ned på gatan fullkomligt redlös.
Hans kamrat, som ej tagit reda på hur den stackars druckna bodde, släpade in honom på en gård.
I en halmhög, som fans der, redde han honom ett läger, som någorlunda skyddade för nattkylan och ämnade just lemna drinkaren, då denne reste sig upp.
Som en lågas klara uppflammande, innan den slocknar, återfick den druckne för ett enda ögonblick sitt förnufts fulla bruk, innan han åter föll ned i ett medvetslöst tillstånd.
Han fixerade amerikanaren från topp till tå, tog liksom i afsigt att hålla sig upprätt i en af dennes händer och sade i fullt redig ton:
– Du är inte min vän!
– Hvad kommer det nu åt dig? frågade amerikanaren förvånad.
– Du söp ingenting, du!
– Jo visst drack jag; men jag tål mer än du!
– Nej, du ville att jag skulle bli full.
Du är inte heller någon arbetare.
– Du har för fina händer.
Och inte är du från Amerika; du har inte talat »amerikanska» på en hel timme.
– Inbillningar!
– Nej, jag ska’ säga dig hvem du är.
Du är en polis.
Och nu har jag stackare talt om alltsammans för dig.
Oj, oj, oj, jag ä’ förlorad, förl ...
Han sjönk i hop som en oredig massa.
Endast hans stönande förrådde att det fans lif i honom.
Amerikanaren ruskade honom förgäfves.
Den druckne sof som en stock.
Det enda som var att göra var att hölja öfver honom med halmen, så att han ej skulle frysa ihjäl under natten.
I förtviflan.
Under vanliga förhållanden skulle det ej mycket förvånat den gamle oförbätterlige fyllbulten Strömberg att vakna på morgonen i en halmhög på någon gård.
Det hade så ofta händt att han tillbringat nätterna just på det ställe der krafterna svikit honom vid hemvandringen från ett bastant rus, att han blifvit van dervid.
Det hade händt mycket kallare nätter än denna och endast undantagsvis hade hans supbröder visat så mycken redighet och barmhertighet att de efter bästa förmåga skyddat honom mot kylan.
Att vakna under bar himmel efter ruset var till och med en ren vinst för Strömberg, hvilken aldrig vågade sig hem i detta tillstånd; ty de få morgnar, då han ur bränvinsdvalan vaknat och sett ett tak öfver sitt hufvud, hade han genast vetat, att det var i polisvaktkontorets finka han hamnat, och detta medförde alltid några dygns inburning å kronohäktet, då böterna för fylleri aldrig kunde erläggas.
Men denna morgon kände han sig på det högsta förvånad, till den grad, att han ej kände den minsta tillfredsställelse öfver att ej befinna sig uti »finkan».
Den föregående aftonens händelser stodo så lifligt inristade i hans minne, att ruset nu var liksom bortblåst.
Han kom i håg hvar enda fråga och hvart enda ord han svarat.
Han visste, att han var frikostig på ord, då han blef öfverlastad; men till den grad som i går hade han aldrig förut glömt sig.
Det hade varit något alldeles särskildt hos den andre, något oemotståndligt, frågorna hade framställts på samma gång direkt på sak och likväl försåtligt medan hans ögon liksom befalde fram just det riktiga svaret.
Strömberg kunde icke ljuga inför denne man, trots att dennes sätt, språk och kläder varit en arbetares.
Han var förlorad.
Det stod med förfärande tydlighet framför honom.
Han hade ju aflagt den mest fullständiga bekännelse om sin delaktighet i branden samtidigt med att han anklagat sin husbonde för densamma.
Skulle icke denne slå armar och ben af honom, när han finge veta, att Strömberg vore angifvarens?
Och nu väntade endast fängelset.
Kunde han komma undan?
Ack nej, att han ännu var fri berodde just på den omständigheten att polisen vore fullkomligt säker om honom.
Hur skulle han också kunna rymma, gammal och orkeslös som han var, utan penningar och med polisen tätt i hälarne på sig?