Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prinsarne inom en ärftlig monarki äro derföre af vigt, på det att Staten alltid vid hvarje opåräkneligt fall skall hafva en Thronföljare att tillgå, hvilken är upfödd i de konstitutionella principer, som ligga till grund för Statsskicket och i öfrigt försedd med sådana egenskaper, att folket äfven för alla möjliga eventualiteter med glädje kan emotse en mogen, erfaren och klok regent.
Derföre har också, hvad våra Arffurstar beträffar, grundlagen förbjudit dem att träda i gifte inom landet, och de äro således i detta fall satta i en annan ställning, än andra medborgare.
De få dessutom icke innehafva civila embeten, till följd hvaraf de icke kunna förvärfva sig de inkomster, som andra medborgare inom samhället äga tillfälle att förvärfva.
I grundlagen är det dem visserligen icke förbjudet att idka fabriks- och borgerlig rörelse af alla slag, hvarigenom alla andra medborgare inom Sverige kunna förvärfva sig ett rikligare upehälle, än de hafva förut; men säkert är, att Svenska nationen icke med nöje skulle se om våra Prinsar, likasom Prinsarne i ett annat land, satte sig i spetsen för ett betydligt handels-kompani och samlade millioner.
Jag tror att det af oss skulle ses med mindre tillfredsställelse.
Ur alla dessa synpunkter äro i sanning Arffurstarne ställda i ett helt annat förhållande, än de öfriga enskilda medborgarne inom Sverige, med hvilka man velat helt och hållet sammanställa dem, Den 21 Mars f. m.
219 När nu så är, och då grundlagen med sådana inskränkningar omgärdar Kungasönerna, måste det
Val af nationens allmänna känsla kunna fordras, att man ställer så till, att de kunna föra ett någorlunda oberoende ekonomiskt lif.
Det har också icke blifvit bär bestridt, att de skulle erhålla ett tillräckligt underhåll; men man har sagt, att de icke böra få det sjelfva, utan att det skulle upföras på Konungens hofhållningssumma och på det sättet komma dem till godo genom Konungen, emedan de eljest skulle blifva alltför mycket oberoende.
Man har vidare ordat om ifrågavarande anslags likhet med appanage och lifgeding i andra länder och fordom hos oss.
Sjelfva summans obetydlighet visar, att något sådant icke varit afsedt, och ej heller kan afses.
Men jag vädjar till en hvar, som har yngre söner, om han med glädje skulle se, att de sattes i absolut beroende af den äldre, och när sådant en gång hade skett, skulle det äfven för framtiden inträffa, och dessa yngre söner aldrig vinna någon sjelfständighet, sådan, som hvar och en önskar att, om möjligt, bereda åt sig sjelf och sina efterkommande.
Jag skulle derföre tro, att det vore obilligt att yrka något sådant i förevarande fall.
En dylik princip för utgående af anslag för Prinsar af Kongl, eller Eurstl. hus är mig veterligen icke antagen i någon annan Stat i Europa, än de despotiska samhällena Ryssland och Preussen m. fl. Regenten ‘ får der så stort apanage, som han anser behöfligt, och deraf delar han med sig åt de andra Eurstarne, som derigenom äro helt och hållet i hans beroende.
I konstitutionella länder deremot, såsom England, Holland, Danmark o. a. hafva de yngre Prinsarne särskilda anslag, och i England vet jag åtminstone bestämdt, att Parlamentet icke ens ansett möjligt, att i detta fall göra en Prins af Konungahuset mera än någon annan till en beroende man.
Hvarje Engelsman sträfvar att vinna oberoende för sig sjelf och sitt hus, och detta oberoende hafva de äfven velat försäkra åt de Kongl. Prinsarne.
Man har såsom ett bevis häremot anfört, att i Frankrike innan 1848 års revolution, afslog
Deputerade kammaren det äskade anslaget för Hertigen af Nemours; detta är ganska sannt.
Men hvarföre skedde det?
Den då regerande Konungen i Frankrike hade först och främst en civil-lista af 18 inilhr fr. och sedermera blef det uplyst, att han af gods och Statsdomäner, anslagna åt det Orléanska huset, egde en årlig inkomst af omkring 40 milhr fr.
Dessa gods vore ganska talrika och det kunde med skäl väntas, att han skulle fördela dem på sina söner, som derigenom skulle erhålla en fullt tillräcklig bergning och oberoende ställning, utan att ytterligare belasta staten i direkt skatteväg.
Dessutom hade denna regering, som visserligen hade konstitutionella former, så missbrukat sin ställning och infört ett korruptions-system i en sådan utsträckning från de lägsta till de högsta, att till och med en minister blef sakfälld för sin skändliga förvaltning.
Härigenom hade en så stor ovilja utbildat sig emot den Orléanska dynastien, att man rättvisligen icke kunde vänta sig, att nationens representanter skulle gå önskningarne i förevarande fall till mötes.
Jag behöfver icke göra någon tillämp - 220 L> e u 21 Mar s f. m. ning på våra förhållanden, som Gudi lof äro alldeles motsatta, oell att anslagen till de yngre
Prinsarne således böra gifvas direkt åt dem sjelfva, tror jag mig hafva med grundade skäl bevisat.
Ingalunda vill jag ingå på hvad den förste värde talaren yttrat, eller att det står Prinsarne fritt att träda i gifte med borgerliga slägter inom andra länder och sålunda förvärfva sig förmögenhet.
Jag önskar ieke, att någon M:lle Rothschild må blifva Prinsessa i Sverige, utan jag önskar, att våra Svenska Prinsar må erhålla sin tarfliga bergning af Svenska folket, emedan det, efter mitt tycke, skulle särdeles nedsätta en Svensk
Furste om han behöfde söka sin utkomst på annan väg.
Hvad sjelfva summans belopp beträffar, har det icke af någon blifvit bestridt; jag säger dock uppriktigt att om icke StatsUtsk. tillstyrkt det, hade jag röstat för en lägre summa.
Jag tror nemi. icke, att denna summa hade behöfts sättas större, än hvad Rikets högsta embetsman och rika possesionater behöfva för sin bergning.
Men då beloppet nu en gång är tillstyrkt kan jag så väl på föregående skäl som i betraktande af den lyx, som utbredt sig inom alla klasser i Stockholm, icke annat än tillstyrka bifall till anslagets utgående på det sätt Utsk. hemställt.
Hr af Funck, Carl Oscar: Gr.
Anckarsvärd yttrade »att II.
M. Konungens anslay borde färslärkas och ej beviljas något särskildt anslag åt Prins Ocsar.»
— I den händelse det apanage, som It.
St:r. bevilja DD. KK. HH.
Hertigarne, lägges till H. M. Konungens anslag, utvisar det en större summa än hvad som för H. M. Konungen är anslagen, hvilket derigenom missleder mången och leder till förvillelse.
— Sanningen bör ligga öppen i dagen.
— Hvad Konungens anslag är, bör derföre icke ökas till sitt utseende, genom ett sammanslående med DD. KK. IIH.
Hertigarnes apanage.
— Da hvarje myndig man inom landet, utan undantag, efter lag och rätt eger att sjelf förvalta de honom tillerkända eller tillhörande medel, intill dess han sill myndighet förverkat, kan jag icke föreställa mig annat, än att om landets eller Rikets innebyggare genom, sina ombud, R.
St:r, vilja gifva något, vare sig apanage åt Rikets Söner eller ock understöd åt enskild man, som till myndiga år kommen är, detta måtte erhållas ulan omsvep eller förmynderskap; ty att härigenom lägga något hinder för dem, som ej förverkat sin i lag stadgade rättighet, vore en obillighet.
För att tillerkännas denna billiga rättighet eller frihet, och icke söka inskränka på någons sjelfständighet genom ett beroende, vädjar jag till hvar och en, som sjelf älskar frihet, vare sig i tryck, tal eller handling.
Om äfven de finnas, som gerna inskränka förandra, då de, i det samma, sjelfva sträfva efter högsta möjliga frihet och oberoende, hoppas jag — och vill intet tro annat — än att flertalet skall rösta för, och tillerkänna andra, hvad de sjelfva önska äga.
Då vi nu hafva, hvad jag förut nämnt, den i lagen billiga rättighet för hvarje Svensk medborgare, — hvarföre då här göra undantag och afvika, samt mera inskränka för KonungaSon än för annan person? — om så sker, är detta rätt?
— För min Den 21 Mars f. m. 221 del kail jag icke inse det.
Det må nu vara för hög eller låg, så hoppas jag att rättskänslan skall tala, och så länge lagar och författningar finnas, måste man deruti söka sitt stöd.
— Af dessa skäl anhåller jag att Utsk:s Utlåt, måtte godkännas och bifallas.
Denna fråga lärer hafva synts mången ganska ömtålig och grannlaga, och man kan äfven i sanning säga att den i vissa afseende!) till sin natur så är.
Sådant bör dock icke, efter min öfvertygelse, afhålla representanten från att deröfver fritt uttala sin tanka, ej eller komma honom att förbise hvad i detta hänseende grundlagens anda innebär och hvad man af framtida förhållanden möjligen kan hafva att förvänta.
Sveriges Reg.F:m handlar icke synnerligen mycket om Prinsarne.
Det tillägg, som man i denna riktning dervid velat göra, har som man vet, nyligen blifvit af representationen afslaget.
Hvad som f. n. är stadgadt återfinnes i Reg.F:ns 43, 44 och 45 §§, och handlar om ordförandeskap i Regeringen under vissa förhållanden, om vilkor af Konungens samtycke för ingående af äktenskap samt om förbud att besitta lifgeding eller innehafva fcivilt embete.
I Reg.F:n talas deremot icke om några andra liof, än Konungens eget, hvarföre också i 48 § stadgas, att »Konungens hof står under Hans enskilda styrelse; kommande Han häruti förordna som Honom godt synes.»
Att samma förhållande äfven bör äga rum i afseende å Hans höga familj, synes verkligen hafva varit lagstiftarnes mening.
Ur Svenska Statsrättens synpunkt, eger nationen icke någon förpligtelse att fylla andra behof än Statens och till dessa hörer obestridligen att underhålla Konungen och gifva tillräckligt anslag till Hans hofhållning; men att härvid ytterligare ingå i specialiteter, så väl med afseende å saker som personer, synes mig icke särdeles lämpligt, enär man derigenom emellan Konungen och medlemmarne af Hans familj uppdrager gränsskilnader, hvilka ur konstitutionell synpunkt svårligen kunna försvaras.
Undantag härifrån bör, enligt flere skäl, hvilka af motionärerne anförts, göras lör thronföljaren och efterlefvande gemål efter honom och Konungen; men längre torde dessa undantag icke böra sträckas.
Det Regerande husets medlemmar, betraktade såsom sådana, äro och böra icke vara föremål för nationens och representationens omsorger emedelbart, utan endast genom Konungen, deras chef.
Det häraf gifna beroendet kan icke, efter mitt förmenande anses såsom någonting tryckande, alldenstund det är fullkomligen konstitutionelt.
Dessutom lärer det väl icke, åtminstone hos oss, vara en familj som regerar, utan en person, och föremålet för denna persons styrelsemakt torde väl i främsta rummet få anses vära hans eget hus.
StatsUtsk. har på sätt en annan talare redan nämnt, egentligen icke anfört mer än ett skål, nemligen att om någon förändring inom Kungafamiljen skulle inträffa, vore det obehagligt att minska det redan gifna anslaget.
Jag kan icke finna detta skäl vara öfvertyga nde.
Det ligger i sakens natur att anslag måste vara föränderliga, likasom behofven äro det, och i fall en förändring af den art, som Utsk. åsyftat, skulle inom Konungens hus inträffa, är jag 222 Den 21 Mars f. m. fullt förvissad om att högstdensamme skall i den Propos., som han hvart tredje år till R.
St:r aflåter, derpå fästa deras uppmärksamhet.
Hvad som i 1809 års konstitution synes mig vara det bästa och det egentligen konstituerande, är just det att man bibehållit den rena, den sanna demokratien i förening med en stark och dock lagbunden Konungamakt, utan tillsättning af några korporativa, vare, sig aristokratiska eller andra inflytelser.
Låtom oss derföre nu, mine Hrr, då man synes vara i begrepp att ingå på ett annat systems bana akta oss att öpna vägen för inflytelsen af en aristokrati, måhända vådligare, än någon annan, nemligen Purste-inflytande, och låtom oss akta oss att genom ett sådant beslut, som ett bifall till denna punkt skulle innebära, försätta dessa Konungasöner i en ställning både till Konungen och till nationen, hvarigenom de skulle icke allenast uphöra att vara hvad de böra vara, nemligen en föresyn för andra medborgare, som till syftemål för sin verksamhet icke borde hafva något annat, än att värdigt bereda sig till det höga kall, som möjligen i en framtid väntar dem, utan ock genom bildande af flere särskilda hof skapa sig en makt, som åtminstone i en kommande tid kan vara af ganska mycken våda för land, för folk, för dem sjelfva och Konungen, deras Herre.
Jag vill icke inlåta mig i något ordande om beloppet af den föreslagna summan, så mycket mindre som den nu ifrågavarande punkten af StatsUtsk:s Betänk, derom icke talar, utan jag inskränker mig nu blott att, med anhållande om bifall till hvad motionärerna föreslagit, yrka afslag å Utsk:s hemställan.
Jag skulle visserligen icke upträda för andra gången, om det icke vore till följd af ett förbiseende vid afgifvandet af mitt förra yttrande.
Jag uptog nemi. de i motionerna begärda summor under det gemensamma anslaget till Konungen, »Hofstallets utfordring, Pelis,- lys- och renhållning samt ved och kol», såsom särskilda summor i berörde anslag.
StatsUtsk. grundar sitt afslag å motioniirernes hemställan derpå, att 1840 års It.
St:r beslutat denna delningsgrund.
Jag anser detta förhållande för ingen del lägga något hinder i vägen för efterföljande St:r, att göra ett annat stadgande, och jag finner anledning nu verkligen vara för handen att göra det till följd af de äskade ökade anslagen å berörde utgiftsposter.
Utan att jag nu anser lämpligt eller ens vill föreslå R. o. Ad. att afslå dessa förhöjningar, ber jag dock att få fästa upmärksamheten på, att dylika prisstegringar å ljus, ved, talg, kol m. m. äro hvad det enskilda lifvets budget ständigt får vidkännas, utan att man derföre eger någon anledning att söka utvägar till denna budgets förhöjning.
Jag anser, att R.
St:r böra vara befriade från fordran på tillökningar i dylika anslag, och enda utvägen dertill synes mig vara att sammanföra allt i en enda summa, då säkerligen något sådant icke mer kan komma i fråga.
Härigenom torde äfven Utsk:s skäl, att anslagens särskiljande grundar sig på omtankan att hushålla med Statsmedel, vara vederlagdt.
Den 21 Mars f. ra. 223 Hvad beträffar de emot mina stridande åsigter, som här blifvit yttrade, ämnar jag icke uptaga dem till besvarande, emedan det naturligtvis ankommer på E. o. Ad. att afgöra, hvilkas skäl varit de mest gällande för beslutets fattande.
Jag anser mig dock böra erkänna ett af mig begånget misstag, för hvilket jag af Frih.
Hamilton blifvit tillrättavisad.
Jag yttrade nemi., att de K.
Prinsarnes inträde i giftermål äfven inom det borgerliga lifvet, icke vore i grundlagen förbjudet.
Jag får bekänna att jag strikte i detta afseende hållit mig till hvad 1809 Ars Beg.F:m derom stadgar, under förbiseende af den sedermera tillkomna SuccessionsOrdn.
Men då jag har ordet, tillåter jag mig äfven förklara min enskilda öfvertygelse vara, att det icke varit någon olägenhet om E.F:ns 44 § helt enkelt blifvit intagen i SuccessionsOrdn.
I motsats mot hvad en värd talare yttrat, nemi. att han icke gerna skulle önska att få en Svensk Arffurste förmäld med en Milé Eothschild eller någon annan sådan, får jag förklara att för mig skulle det icke vara någonting obehagligt, om han kunde träda i äktenskap med en Grefvinna af Thebae eller någon dylik; jag tror icke att det skulle innebära något sårande för den Svenska nationalkänslan, särdeles som den måhända största Konung vi egt varit gift inom privat-ståndet, vi behöfva blott kasta ögonen på Gustaf I.
Men som jag, när vi komma till den punkten, som afhandlar sjelfva anslagssummorna, då får tillfälle att yttra mig derom, vill jag då äfven framställa de kontraprot:r, som jag, till följd af mina åsigter ämnar föreslå.
Hr Bibbing, Arvid, anförde dels mundtligen dels skriftligen.
En hvar har sitt sätt att betrakta denna fråga, jag har ock mitt.
Anckarsvärds, med hvilken jag ej sällan ansett för en ära att dela tänkesätt, är dock här icke mitt.
Från den lägre ståndpunkt inom samhället som blef min ser jag dock saken från rättvisans synpunkt.
De inskränkningar våra Arfprinsar äro underkastade i vanliga medborgerliga rättigheter bestämmas från 3:ne håll: från Konungen, Ständerne och Grundlagen.
Ulan Konungens samtycke få de ej gifta sig, ej resa utrikes.
Ständernes ej emottaga Kiksstyrelse i annat land, och Grundlagen förbjuder dem bestämdt att gifta sig inom eget land icke ens utom detsamma med enskild mans dotter.
Då Grundlagen sålunda tydligen åsyftar att ställa Arfprinsarne i en från öfriga medborgare afskild och uphöjd ställning under det att landet liksom toge fasta på dem, för att, i händelse af påkommande behof, åtaga sig RiksStyrelsen och hvarigenom de, så att säga, blifva landets barn, så är det väl också skäl att detta lemnar dem utvägar att blifva till en början i något afseende män för sig, hvartill hörer att taga sig hustru och sätta bo.
Då detta icke får ske inom de borgerliga kretsarne, måste medlen att försörja henne vara derefter.
Enär nu det är för Statens skull som 221 Den 21 Mars f. m.
Arfprinsarne äro underkastade alla dessa privationer, så måste det viii vara den, som äfven är skyldig lemna dessa medel.
Oell då de försakelser som en Arfprins sålunda mäste underkasta sig kunna vara stora nog böra åtminstone dessa medel ej vara för knappa.
A andra sidan säger man:
Ja vi vilja lemna dem, men till Konungen.
Aro då de medborgerliga rättigheter man frånhändt Konungasonen inom vårt Iand icke stora nog, utan att man dertill skall ställa Honom, sedan Han kommit till myndiga år, under faders eller broders förmynderskap.
— Oell om landet tagit fasta på Honom för sin räkning, hvarföre skall det beröfva sig rättig heten att och sjelf, genom sina ombud R.
St:r, lemna Honom hvad
Han för sitt Furstliga lifs uppehälle behöfver?
— Och hvarföre skall icke folket i detta som i annat vara mohnt om att bibehålla sina rättigheter?
— Dessutom är det på Konungens förslag det beviljar medlen.
Men jag vill visa hvarföre folket bör vara mohnt om att sjelft få behålla rättigheten att gifva sina Arfprinsar bosättning och underhåll.
Huru mången bättre uppfostrad yngling har icke den första kärleken skyddat från ungdomsförvillelser och utsväfningar.
Detta naturliga skydd är icke Konungasonen i Sverige förunnadt, ty med denna kärlek är alltid förenadt hoppe,t att en gång såsom man få ega det föremål hvarvid ynglingen fästat sig.
I Sverige finnes såsom det nu är beställdt, ingen qvinna som enligt Grundlagen må anses Honom värdig, och der skall Han ändock uppfostras.
Nå väl utom detta skydd uppväxer
Han ändock ärbar och i renlefnad.
— Allmänna rösten vet åtminstone icke annat, med ett ord, så att den förening
Han såsom man ingår med en hustru kan i hoppet förutses blifva äkta fast och orubblig och gifva fäderneslandet barn, upfostrade med och under exempel af dygd och rena seder.
Skatter, ovärderligare för ett land än det anslag hvarom nu är fråga, ty endast af dem fostras män sådane som våra fordne Konungar, såsom hafvande sitt ursprung från den trohet emot maka och fädernesland som sedan gammalt, besjungits i Nordanlanden.
Det är derföre ett folk värdigt att främja sådana äkta förbindelser och med glädje i hoppet om en lycklig framtid inom hofvet så väl som i den Svenska odalmannens hydda, der ock söner för Thronen upvuxit sådane som den förste talaren vetat omnämna, jag för min del vill bifalla Utsk:s Betänk.
Stael von Holstein, Fabian Willi.:
Då den af Frih.
Cederström väckta motionen här förevar för remiss till Utsk. yttrade jag några ord för bifall till motionärens förslag; och jag har hvarken af de skäl Utsk. anfört, eller dem jag nu hört framställas hemtat någon anledning att frångå min öfvertygelse i detta fall.
Utsk. har hufvudsakligen instämt uti hvad en talare vid motionens remitterande yttrade, nemi. att det skillle vara en misshushållning att ingå på den af motionären framlagda principen.
I detta afseende får jag säga, att ehuru jag anser det vara en representants pligt att hushålla med Statsmedel, bör det dock icke ske med uppoffring af principer.
Dessutom ber jag att få erinra dem Den 21 Mars f. m. dem om att (let viii är en möjlighet, att de personer, som skulle erhålla särskild hofhållning, kunna falla ifrån och anslagen derigenom blifva indragna; men det kan äfven hända att deras antal ökas och då skola äfven dessa förses med egen hofhållning.
Här har derjemte blifvit anfördt, att den i förra fallet förespeglade indragningen sällan ägt rum, när den bordt ifrågakomma, och vid sådant förhållande förfalla, enligt mitt förmenande, Utsk:s skäl till en obetydlighet.
Här har blifvit yttradt, att hvad Grundlagen stadgar rörande Lifgeding icke kunde tillämpas på »anslag lill särskild hofhållning», enär med ordet
Lifgeding menades ett Län — detta tror jag att vi alla veta — i annat fall hade det varit stridande mot Grundlagen att framställa en propos. i förevarande syftning.
— Men om det således icke kan förnekas, att proposm icke strider mot Grundlagens bokstaf, så vågar jag dock tro, att andan och meningen af förutnämnda stadgande är, att icke alla af det Kongl.
Huset hörande personer skola hafva anslag till särskilda hofhållningar.
En talare har sagt att om Furstarne skulle erhålla sina anslag medelbarligen genom Konungen, skulle de tvingas att kasta sig in i börsspekulationer m. fl. sådana saker som icke just kunde anses lämpliga eller värdiga Furstliga personer.
Men jag frågar om det finnes något Grundlagsstadgande eller något vilkor för sjelfva anslaget, som hindrar en Furste alt göra detta ändå.
Således tror jag icke heller att detta skäl håller streck.
Man har ytterligare sagt, att de Furstliga personernas ställning vore helt annorlunda än andra enskilda medborgares, emedan dem vore förbjudet mycket, som är andra tillåtet.
Detta medgifver jag; men man måste väl också medgifva, att de hafva företrädesrättigheter, sorn ingen annan har.
Den svåraste inskränkningen som är dem pålagd, svårast emedan den gäller en af menniskans heligaste rättigheter, är den att de icke efter eget behag kunna välja sig en maka.
Men kan denna inskränkning betalas vare sig med penningar eller lifgeding eller särskild hofhållning?
Denna inskränkning må vara nödvändig för den monarkiska principen, jag anser den dock olycklig i många fall.
Då jag således icke funnit något af de skäl, som blifvit anförda, vederlägga den åsigt, som i motionerna uttalas, förenar jag mig med dem, som yrkat afslag å Utsk:s Betänk, i denna punkt och bifall till Frih.
Hr von Francken, Au g.
Det kan visserligen anses förmätet af mig att upträda, då så utmärkta män, som Gr.
Anckarsvärd och andra redan klart och tydligt uttalat sina åsigter samt bevisat deras riktighet.
Men jag anser som en skyldighet för hvarje representant att öppet gifva tillkänna hvad han i denna fråga tänker, och jag tror och vet att många på jjdetta rum finnas, som hafva samma öfvertygelse som jag, ehuru de icke våga uttala den.
Detta kan jag dock icke annat än på det högsta ogilla; ty E. o. Ad. sammanträda för att öfverlägga om landets väl, och då få inga konsiderationer komma i fråga: tjenst och relationer få icke hindra en IV. II.
1 5 226 Den 21 Mars f. m. representant att öppet strida för de åsigter han anser riktiga och för landet nyttiga.
På grund häraf får jag förklara, det jag till alla delar instämmer i Frih.
Jag anser att en Arffurste endast bör vara beroende af sin Konung, och icke ställas i något motsatt förhållande till Honom, eller hålla något lysande hof.
Han måste anses såsom en enskild person, ehuru han genom sin födsel icke kan blifva Statens tjenare.
Deremot bör Konungens hofhållningssumma anslås så rundlig, att de obehagliga jemkningarne i sådana detaljer som t. ex. ved och ljus icke behöfva förekomma.
StatsUtskis skäl, att, om anslagen skulle föras under samma rubrik, de icke skulle kunna minskas, kan jag ej gilla.
Jag kan nemi. icke finna hvad som hindrar
Konungen att lika väl som Han af It.
St:r begär
Sin civil-lista ökad, då sådant behöfves, äfven för lt.
St:r tillkännagifva när den må kunna minskas.
Jag får på dessa oell flere skäl yrka att StatsUtsk.-s hemställan i denna punkt måtte af K. o. Ad. förkastas och Frih.
Cederströms motion i stället antagas.
Hr St jernsvärd, Gust. Mauritz:
Vanligtvis hör man den åsigten göra sig gällande, att öfverlägguingen om l:ta Hufvudtiteln skulle vara ömtåligare än andra; för min del kan jag icke finna att förhållandet är sådant.
Jag anser tvärtom alla skäl tala deremot, och vill dock blott anföra ett, nemi.: det obehöriga misstroende, som en sådan betänklighet skulle innebära.