Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon kunde baka, brygga, väfva och sy, och i sömnad var hon till och med en riktig mästare, ty hon broderade lika bra som någon bondqvinna med hålsöm och korssöm och kände alla gamla mönster till handdukar och täcken, så att hennes linneskåp var en riktig fröjd att se.
Ja, nu voro de ju så lyckliga!
Hon skulle blifva hela sitt lif i den gamla prestgården.
I fars och mors sängkammare stod nu deras säng, i fars arbetsrum stod Anders’ skrifbord — sitt eget sybord hade hon aldrig behöft flytta — och ute på gårdsplanen under lönnarna sutto de nu om söndagseftermiddagarna och drucko kaffe vid det gamla bordet; de hade blott skaffat nya bänkar.
Allting var så bra — om det nu blott ville komma ett litet barn.
Redan det första året trodde sig Mina hafva hopp derom, och hon fick brådt med att sy små kläder och köpa vagga; men det var blott ett bedrägligt hopp, och de små kläderna blefvo lagda upp på vinden i vaggan.
Men så det tredje året — ja, nu var det sanning, en sanning, som dag från dag blef tydligare, så tydlig, att Mina måste le öfver den kraft, hvarmed den lilla obekanta gjorde sin närvaro gällande och liksom fordrade att snart blifva utsläppt i verlden — och på sjelfva midsommaraftonen kom hon slutligen — det var en liten flicka.
Modern hade varit mycket sjuk, så sjuk, att doktorn, som man sände ridande bud efter, ett ögonblick tänkte på att uppoffra barnet för att rädda moderns lif, men Mina bad och grät.
Hon skulle lida hvad som helst, hon skulle gerna dö, men barnet måste lefva.
Och så gjorde naturen en stor ansträngning på egen hand, och Mina lefde och hade en stor och frisk liten dotter.
Ute var det midsommarväder.
Himlen var blå, så fläckfritt blå.
Emot aftonen blef den rosenröd vid horisonten, gyllene högt upp emot det blå.
Lönnarna blommade, och skyar af fint honungsstoft sväfvade sakta genom luften och mötte andra skyar af blomsterstoft, som sväfvade öfver ängen, der gräs och blommor växte högt.
Majstången var rest i hagen mellan björkarna, men då »mor» var så klen, bad man folket gå en annan väg än förbi prestgården.
Dock hörde man på afstånd de två fiolerna spela.
Den första fiolen, högt uppe i diskanten med raska öfverlägsna stråkdrag, spelade melodien, medan den andra ackompanjerade med ungefär samma två ackord hela tiden i en underordnad beundran.
En stor skara menniskor följde, gamla och unga, barn och hundar.
Mor Mina var ju utom all fara nu, och man måste dock dansa midsommardansen.
Vinterns långa hårda tid, all denna väntan i is och snö, allt det stränga arbetet skulle nu hafva en glad stund som belöning, då allt det svåra skulle glömmas och man kunde känna, att man lefde och var glad.
Mor Mina hade också fått sin belöning.
Hon låg för nedrullade gardiner i den mörka sängkammaren likblek, liksom sönderskjuten i en fruktansvärd batalj.
Hon sof nu och log i sömnen.
Alla dessa långa års möda, hela denna långa väntan, alla dessa bekymmer och nu denna hårda kamp, allt var ju nu öfverståndet och glömdt.
Belöningen låg der mellan dunkuddarna i vaggan.
Djupt nere — från kuddarna — kom då och då en liten fnysning, som när en fogel skakar på sig i sömnen, och så på en gång ett riktigt kraftigt skrik.
Anders, som hade suttit i rummet bredvid med dörren på glänt, kom in på tåspetsarna, lyfte på kudden och tog med största försigtighet upp den lilla.
Mina sträckte ut armarna, och fadern gick sakta, sakta fram och böjde sig ner med det dyrbara lilla byltet och lade det vid moderns bröst.
Ännu hade icke Mina kommit längre än till länstolen vid fönstret.
Det gick långsamt.
Hon satt der mellan kuddar och täcken och såg på sin lilla flicka i vaggan.
Solen sken in på barnets hår, ett sådant starkt, lockigt, mörkt hår.
Eller var det egentligen mörkt?
Några små lockar tycktes nästan gullgula, andra hade en rödaktig glans.
Mina satt och tänkte på, att det både fans blått och grönt i skuggorna, och der det var mörkast, var det nästan svartblått; men förtjusande var det, och i ring efter ring hängde det ned öfver de fina ögonbrynen och den lilla svettiga pannan, som stack upp öfver kudden.
Hvarifrån hade barnet egentligen fått lockigt hår?
Ingen af föräldrarne hade det ju; men Anders sade, att han också haft ett sådant lockigt hår, då han var helt liten, men att det alltid ändrar sig; han hade blifvit kortklippt, kammad och borstad med vatten, och då kan till och med det lustigaste hår blifva rakt.
Men ögonen?
Nu, då den lilla flickan slog upp ögonen och med ett allvarligt, nästan högtidligt uttryck lät dem följa flugorna, som dansade i taket, tyckte sig Mina se samma ögon som den der aftonen nere vid granen, då ett ungt, lyckligt ynglingaansigte böjde sig öfver henne och hon såg in i två varma, bruna ögon, som trängde rakt till hennes hjerta; men det var länge sedan, ack så länge sedan!
Anders hade fått något strängt, något enformigt mörkt i blicken nu— — — — — »Nu vet jag, hvad vi skola kalla vår lilla flicka» sade Anders, i det han tog pipan ur munnen, — den hängde der för det mesta — »vi skola kalla henne Rakel.»
»Du menar», log Mina, »att du tjenade så länge för att få mig — mer än fjorton år.»
»Ja, också derför», sade han och lade sin stora, magra hand på täcket öfver Minas knän, »och så är det ett namn, som betecknar trofasthet.
Du väntade ju också på mig, Mina, och ser du, trofast, det är hvad jag mest önskar att vårt barn skall blifva; trofast mot Gud, mot oss, mot sig sjelf.
Det är så mycket fram och tillbaka nu för tiden.
Menniskorna veta hvarken, hvad de tro eller vilja, de äro ingenting att lita på.
Rakel skall blifva en, som man kan lita på.
Hon skall blifva vår ålderdoms stöd.»
Och Rakel kom hon att heta, då hon blef döpt den varmaste dagen på hela sommaren.
Hon lärde sig först sent att tala och gå, men så snart hon kunde gå, sprang hon oupphörligt i väg på egen hand och slog med armarna åt pigan, som ville fånga henne.
Så började hon leka, och hon kunde sitta timtals och plocka och ordna med småsten och sand eller blommor, som hon ref af kronorna på.
När Mina gick omkring i trädgården eller vid uthusen, såg man alltid i det gröna en liten röd eller gul fläck i närheten af henne.
Det var den lilla Rakel i sin eldröda eller saffransgula, hemväfda bomullsklädning.
Så började hon läsa, men det gick trögt, riktigt bedröfligt trögt.
»Jag vet ännu inte riktigt, om det är för att hon inte kan eller inte vill, men hon skall i alla fall, och bara hon märker, att det är menadt riktigt på allvar, så fogar hon sig nog i det», tänkte modern.
Då hon var sex år, kunde hon dock så der temligen stafva sig igenom A-B-C-boken och under Minas uppsigt sticka ett par hvarf på en strumpa.
Prestgården låg på Östgötaslätten.
Det fans ingen skog i närheten, men omkring huset var en gammalmodig trädgård, och der bakom ett par hagar, der kreaturen gingo om sommaren.
Af berg fans det icke heller några utom de stora, kala knallar, som med korta mellanrum bröto fram ur den odlade marken; men långt borta emot horisonten sträckte sig Kolmårdens böljande linie.
Var det mycket varmt, lågo bergen inhöljda i en mjölkaktig dimslöja och försvunno nästan helt och hållet; men på vackra, lugna sommaraftnar i solnedgången kunde de stå i en djup blå färg upp emot den glödande himmelen, och var det klart blåsväder, då kom det lif i hela den böljande åsen.
Den förändrade färg, man tyckte nästan, att den förändrade form hvart ögonblick, när skyarna och solstrålarna vexlade deröfver och gjorde den än svartblå, än skinande ljus.
Då likasom växte den, kom närmare, vek tillbaka igen och kunde plötsligt stråla så klart, att man nästan tyckte, att det blott var en kort väg dit bort, och dock var det många mil.
Om vintern var det mörkt och dystert derute på slätten, men om våren blef också der härligt, liksom öfverallt för resten.
Omkring prestgården stodo många slags träd, hvilka i tur och ordning slogo ut så, som de skulle.
Först kommo med sina späda, spetsiga blad syrenerna, som stodo i en tjock häck omkring hela trädgården, så kommo björkarna med sina ljusgula löfqvastar, ekarna med sina små bruna skott, oxlarna visade afvigan af sina hvita sammetsblad, balsampopplarna stodo så blanka, som om, de hvar dag blefvo nytvättade, almarna skuggade med sina stora, ludna löf, och jorden mellan stenarna i hagarna betäcktes med mjukt, fint gräs, som doftade af liljekonvaljer och lyste af gula smörblommor, röda studentnejlikor och blåklockor.
Det var en tid, då Mina hade dubbelt så mycket att göra som annars både ute och inne, och det gick som det kunde med läsningen.
Rakel var icke den som påminde, om modern uppsköt det.
En dag mot aftonen, då Mina varit i köksträdgården för att se till morötterna och gick förbi ladan, fick hon plötsligt se långt, långt ute på slätten en eldröd fläck, som med allra största hastighet rörde sig bortåt öfver stenar och åkrar.
»Rakel!» ropade hon; hon kände igen den röda bomullskjolen.
Den stannade ett ögonblick, och så i väg igen. »Rakel!» ropade hon åter, denna gång högre och strängare; hon hade börjat att gå utåt landsvägen.
Den röda kjolen stannade, den såg ut som en vallmo bland klöfvern. »Men, Rakel, hur vågar du springa in bland klöfvern?
I väg rusade den röda kjolen, öfver klöfvern, ut på landsvägen, öfver på den andra sidan in på fältet mellan stenarna och den vilda timjam, längre och längre bort.
Mina gaf sig också till att springa, och den röda kjolen stod stilla, tills Mina kom så nära, att hon kunde se lockarna blåsa omkring pannan på Rakel; men så snart Mina var ett stenkast ifrån henne, satte flickungen i väg igen i flygande fart, så att de små bara armarna flögo som vingar.
Då Mina ändtligen alldeles andfådd och genomsvettig, och efter att sjelf ha trampat ned en mängd klöfver, nådde Rakel, var hon mycket ond, men hon kunde icke genast tala, så andfådd var hon.
Hon tog henne blott hårdt i armen, ruskade henne och sade: »Det var stor skam, olydiga, stygga unge!» och så drog hon i väg med den lilla flickan, som rynkade ögonbrynen och var så motsträfvig som möjligt.
Mina gick och tänkte på, om hon skulle säga det till Anders; då blef det alldeles bestämdt stryk af, och det på fullt allvar.
Men allt efter som hon fick andan igen och kunde gå lugnt och den lilla Rakel småningom med mindre motstånd lät sin hand ligga i hennes, tänkte hon, att det nog ändå var det bästa att sjelf ordna saken.
»Hvarför sprang du din väg, Rakel?» frågade hon, som hon tyckte, lugnt och vänligt.
Rakel svarade icke.
»Hör du inte, att mor frågar dig, hvarför du sprang din väg?
Du skall svara, när mor frågar.»
Det kom icke det minsta svar.
Rakel sköt ut läpparna och drog ögonbrynen riktigt långt ned, som hon alltid gjorde, när hon var ond eller tyst.
Hon var temligen ofta båda delarna.
Mina började på ett annat sätt: »Hörde du inte, att mor ropade på dig?»
»Jo», kom det, temligen buttert.
»Vill du inte komma, när din lilla mor kallar på dig?»
Detta »lilla» och den mildare klangen i rösten var det troligen, som fick Rakel till att svara: »Jag skulle nog komma hem igen.
Jag skulle nog komma hem till min lilla mor.»
»Nå, men hvarför sprang du då ifrån mig, hvar gång jag var alldeles nära dig?
Se, hur varm och trött jag är.
Jag kan knappt gå, — så som du har fått mig till att springa.»
»Jag skulle bara dit bort», sade Rakel och pekade med sitt lilla smutsiga pekfinger bort emot Kolmårdens berg, som just nu emot solnedgången aftecknade sig högt och skarpt mot himlen.
»Bara dit bort!» sade Mina. »Det är tre, fyra mil dit bort.
Du skulle ha fått springa hela natten, och så har du hafvet emellan.
Hur skulle du komma öfver Bråviken?
Du har ju ingen båt?»
Rakel svarade blott med att trycka sig intill moderns kjolar.
»Tänk, om du hade gått vilse!
Tänk, om det hade kommit stygga menniskor och tagit dig, eller om du hade drunknat i vattnet!
Då hade du aldrig, aldrig mera kommit hem till far och mor.»
Minas stämma ljöd förskräckligt tragisk; det var nästan, som om alla dessa olyckor på en gång verkligen hade händt, och det var för mycket för Rakel att tänka sig sjelf så misshandlad.
Hon började gråta högt.
Det var blott ett par nödrop med några häftiga, stora tårar, derefter tryckte hon hårdt moderns hand och sade:
»Säg det inte till far!
— Jag skall aldrig göra det mer.»
Nej, Mina skulle inte säga det till far, det skulle hon visst inte göra, och så följdes de åt, långsammare och långsammare hemåt.
När de hunno till poppelalléen, blef Rakel så trött, hon kunde rakt inte gå längre, och Mina tog henne på armen och bar henne det sista stycket.
Rakel höll sina små solbrända armar hårdt om hennes hals, kysste henne bakom örat och sade oupphörligt: »Min kära lilla mor!»
Det var ingen lätt sak att uppfostra lilla Rakel, och hon gaf Mina anledning till många allvarliga funderingar, både med afseende på hennes kropp och hennes själ.
En afton, då modern som vanligt lade sig på knä vid hennes säng för att läsa aftonbönen med henne — den lilla flickan var då en åtta år — stannade Rakel plötsligt och sade: »Jag tycker inte om Jesus, han är otäck!»
Med darrande knän och hjertat i halsgropen böjde sig Mina öfver sitt barn för att få förklaring på detta fasansfulla uttryck.
Det kom då fram, att lilla Rakel tänkte på ett krucifix i landskyrkan, ett gråmåladt, gammalt ett, der frälsaren var framstäld som en liten vanskaplig figur med smala, sneda ben, ett stort hufvud med ett ynkligt förvridet ansigte och en väldig, förgyld gloria, som såg ut som ett fyrverkerihjul.
Det lättade ju något, då Mina uppfattade, hvad Rakel menade med sin afsky.
Men i alla fall — hon måste tänka på, hvem det var, som det förestälde, och icke, om det var mer eller mindre bra gjordt.
»Ja, men det liknar honom ju inte alls», qved Rakel med ynklig röst.
»Jag tycker inte heller om mor der inne på väggen.
Den der otäcka madamen är inte min lilla mor.» — »Den der otäcka madamen» var ett porträtt af Mina, taget i den fotografiska konstens första dagar, och då krinolinerna och polkaärmarna uppträdde i sin sista vanskapliga skepnad ute på landet.
Både fadern och modern började snart sörja öfver, huru deras barn tog ett ögonblickligt och bestämdt intryck af menniskors utseende och derefter tänkte och handlade med afseende på de respektive personerna.
Det hjelpte icke, att fadern framhöll, hur det står i bibeln, att man icke skall döma efter det yttre, utan döma en rätt dom, icke, att han läste om, huru profeten, när han smorde David, blef varnad af Gud att icke låta ett vackert ansigte göra ett för starkt intryck på sig.
Rakel stirrade alltid länge och forskande på hvarje främmande menniska, och tyckte hon icke om deras ansigte, så kunde man icke få henne till att vare sig tala eller visa sig vänlig.
Skönhet var det dock kanske icke, som hon absolut fordrade — skönhet är, som vi veta, ingen hvardagskost, icke en gång på landet —, utan snarare något lefvande, vaket, något som uttryckte godhet, som barnet hastigt fäste sig vid.
Hon hade vänner bland de allra fulaste på gården.
Så fans det t. ex. en gammal murare — en halt, klumpig gammal man, med ett ansigte, der till och med den bästa vilja icke skulle kunna uppspåra minsta tecken af skönhet, — som var Rakels utvalde vän och förtrogne.
Det var en snäll och hederlig gammal man, en man, som hade varit mycket olycklig, nu var mycket ensam och aldrig förtjenade tolf skilling utan att snart göra sig af med dem igen, fastän han aldrig smakade starka drycker.
— Men å andra sidan hade verkligen stor skönhet en verkan som ett rus på Rakel.
Hon förälskade sig en dag i en liten tiggarunge, som kom vid dörren, en liten förtjusande flicka, som knappt hade några trasor att skyla sig med.
Barnet fick både mat och dryck och en silfverslant, men det var icke nog för Rakel; nej, hon ville nödvändigt gifva den lilla flickan sin söndagsklädning, den ljusröda bomullsklädningen med remsor i halsen.
Hon bad och tiggde af sin mor, och då denna stod fast vid att neka det på det bestämdaste, var det Rakel som började citera bibeln och påminde sin mor om, att der stod, att den, som har två klädningar, skall dela med åt den, som ingen har.
Men Mina sade, att det icke skulle förstås på det sättet, icke så der bokstafligt.
»Ja, hur skulle det då förstås?» frågade
Rakel med flammande ögon, med en bäfvande ångest för, att den fattiga lilla skulle gå utan »den ljusröda».
Modern svarade, att det kunde hon inte så der stå och förklara, utan Rakel skulle vara nöjd med, hvad hon hade fått att gifva bort och icke plåga sin mor längre.
Länge efteråt tänkte
Rakel på denna lilla landstrykerska, och när ingen såg det, försökte hon rita henne i profil på en bit papper, i det hon vätte dugtigt på blyertspennan, för att få ögonen lika svarta, som den lilla skönheten hade haft.
Rakel ritade ofta, blommor och grenar, hunden, som låg och sof, prestgården från alla håll och kanter och mönster till dukar och täcken åt modern.
Då hon blef större, visade hon också ett bra handlag för nästan alla sorters handarbeten.
Det gick alltsammans så lätt och blef så vackert, och hon hade en sällsynt förmåga att ge en gammal bytta till hatt en uppfiffning, så att den såg ut som ny, eller fästa upp sin klädning, så att den tog sig något ut och klädde henne.
Med tiden gick också det buttra och trotsiga bort ur hennes väsen, men mycket talför blef hon aldrig och roade sig egentligen alltid bäst i sitt eget sällskap.
Då hon var femton år, kom det på sommaren en målare till trakten.
Det var en gammal professor, som var ute för att måla studier.
Han blef inbjuden till prestgården och visade der sina skisser.
Det var långt ifrån, att de voro några mästerverk, men för dem, som intet hade sett, voro de en anledning till stor beundran, och Rakel följde med och såg på med det största intresse, då den gamle herrn satte den ena taflan efter den andra upp på staffliet.
Bland andra skisser fans der också en stätta, omgifven af flere olika sorters träd och med en blick in åt det djupa af skogen.
Då Rakel fick se den, utbrast hon:
»Den har jag också ritat!»
Nu fick hon ingen ro, förrän hon kommit fram med sina egna försök; och den gamle målaren berömde dem.
Hon hade talang, stor talang.
Flere saker, som hon gjort, voro rent af förträffliga!
Mor Mina log och sade, att Rakel i det hela var en händig liten flicka, och fadern bad Mina taga fram Rakels handarbeten.
Dem förstod sig målaren mindre på att beundra, i synnerhet hade han icke vidare sinne för Minas omgjorda hatt, som
Rakel hade sytt till sin mors stora tillfredsställelse; men Mina tyckte, att det ena slaget af handarbete var lika bra som det andra, ja, att det på det hela taget var mycket nyttigare att lägga hand vid något, som kunde användas till kläderna eller i huset, spara pengar och arbetshjelp, än att sudda ner de der papperslapparna, som sedan lågo och skräpade öfverallt.
Men det smickrade och gladde henne ändå, att en främmande professor berömde hennes barn, antingen det nu var för det ena eller det andra, och då målaren sade, att Rakel borde komma till Stockholm och lära sig något, logo båda föräldrarna som åt en riktigt älskvärd qvickhet.
Och så reste professorn.
Men efter den tiden blef Rakel mera tyst än förr.
Hon satt ofta länge på aftnarna utanför ladan och såg öfver mot Kolmården, som vexelvis glänste till och beskuggades i aftonsolen.
Hon ritade också mer än annars, men ref för det mesta sönder det, och handarbetena gingo trögare än förut.
En afton, då mor Mina kom in för att säga godnatt till Rakel, fann hon henne ligga och gråta.
Det dröjde mycket länge, innan hon kunde få sin dotter att säga orsaken till dessa häftiga och oförklarliga tårar, men slutligen slog Rakel sina armar om moderns hals och utbröt:
»Jag vill bort!
Jag vill härifrån!»
»Härifrån?
— Från din egen far och mor?» sade Mina och vek helt förfärad tillbaka.
»Hvad menar du, mitt barn?
Hvad fattas dig?»
»Jag vill ut och lära mig något, mor!
Jag måste ut!
Jag känner på mig, att jag förgås, om jag inte får lof att försöka det.»
»Försöka hvad?» frågade
Mina temligen kallt och satte sig rak i stolen.
»Att lära mig måla», utstötte Rakel och stack förtviflad näsan ner i kudden.
»Och till hvad nytta skulle det vara?» frågade Mina.
Hon satt ännu helt rak och strök med händerna öfver sitt förkläde.
»Åh, förmodligen inte till någon nytta alls, men jag vill så gerna!»
»Du vill så gerna!
— Ja, det fins mycket, som vi så gerna vilja, men lifvet lär oss, att det icke är genom att få allt hvad vi vilja, som vi bli hvad vi skola vara, utan tvärtom genom att lära oss att försaka det, som vi så gerna vilja, genom att göra den nytta vi kunna på den plats der vi äro, och icke jemt gå och tänka på, hvad vi skulle kunna vara och bli, i fall och om —»
»Men du, mor, har ju aldrig önskat annat än att stanna här i prestgården.
Du har ju alltid fått lof att göra, hvad du ville.»
»Jaså, du tror det, mitt barn!
Du kan alltså inte alls föreställa dig, hur mitt lif var hela den långa tid, då jag gick och var förlofvad med din far?
Då jag visste, att han ofta var sjuk, att han alltid var fattig och bekymrad, och aldrig kunde komma till honom, aldrig kunde vara i hans närhet, som jag älskade mest af allt i verlden?
Att aldrig kunna hjelpa honom med mitt arbete eller min närvaro, men bara år från år gå och vänta, tills min ungdom var förbi, och hans ungdom var förbi, och jag i stället för att komma som en glad, vacker ung flicka till vårt nya hem, kom som en gammal trött qvinna, som hade lefvat alla sina bästa år endast i längtan och ångest för den, jag höll af!»
Mina teg stilla och började att sakta snyfta, liksom invändigt, och torka bort några små tårar, som fort och tätt tillrade utför kinderna på henne.
»Åh, mor!» sade Rakel och tryckte sig emot henne.
»Och så din far», fortsatte Mina, »din far, som nog skulle ha blifvit något utmärkt, om han bara hade haft lyckan en liten smula med sig!
Ja, jag klagar inte, — ack nej!
Jag klagar inte nu.
Nu ha vi ju så oändligt mycket att tacka Gud för; — men jag tänker på den tid, som har varit, på alla de långa år af försakelser, rent ut af nöd, som din far har genomgått, innan han nådde fram till hvad han nu är.
Han kunde nog ofta haft anledning att säga, att »han ville så gerna».
Hvad skulle det ha hjelpt?
Vår Herre ville något annat; och ser du, mitt barn, detta att afstå från sin egen fordrande vilja, — det är det vigtigaste af allt.»
Hon hade blifvit mjukare i rösten och klappade Rakel sakta på hufvudet.
»Ja, men det är så svårt!
Söta mor, det är så svårt!»
Mina log, men Rakel såg det icke.
»Är det verkligen så förskräckligt svårt att stanna här hos din far och mor, för hvilka du är det käraste i hela verlden, och att glädja och trösta dem på deras gamla dar?
Är det verkligen så svårt?
— Har du det så illa här i det gamla hemmet?»
»Åh mor!» utbrast Rakel och slog armarna om hennes hals.
»Jag är så elak, så otacksam!
Jag tänker bara på mig sjelf och mina egna tycken, men jag lofvar dig, att det skall bli bättre.
Jag skall anstränga mig för att vara snäll och göra min pligt.»
»Skall det behöfva vara en så stor ansträngning?» frågade
Mina och kysste sin dotter på pannan, der hon låg med hufvudet upp emot hennes bröst.
»Jag är inte god som du, inte så der ödmjuk och god som du och far, inte så der att jag alltid tänker på min pligt och älskar den.
Men jag skall försöka — jag skall försöka.
Rakel fick aldrig veta, huruvida hennes mor hade talat vid fadern om detta samtal, men hon anade och fruktade det nästan.
Hon tyckte sig märka det på den mer än vanliga tystlåtenhet, som kom öfver fadern under de följande dagarna, och på den allvarliga, forskande blick, som han långa stunder brukade fästa på henne, när de sutto vid bordet, och som tycktes innehålla en stum förebråelse.
Rakels ord till modern, att hon ville försöka att göra sin pligt, var mera än ett tomt ord, det var hennes allra djupaste allvar, och hon visade det i sina handlingar.
Hon började med stor ifver taga itu med höstarbetet, syltning, ärtplockning, honungssamling o. s. v., och så föll löfvet, och vintern kom och hjelpte henne.
Det är en alldeles egendomlig förmåga, vår nordiska vinter har att hjelpa menniskan att underkasta sig.
Isen öfver sjöar och elfvar tycks alldeles hafva fått makt med alla de oroliga böljslagen, naturen står så utplundrad, ända in på kroppen, och dessa mörka skyar, som i veckotal göra solens existens till en saga blott, — allt bidrager till att utsläcka sådana flammor i oss som behöfva ljus och luft.
Hela naturen omkring oss underkastar sig, och vi lära oss så småningom af den att göra likaså.