Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skogen skiftar i en helt ny nuance – icke lik höstens brokiga, djerfva och melankoliska prakt, icke heller med löfutsprickningens blidgröna, ljusmättade färgjubel; den har i sin helhet en prägel af pubertet, på en gång trist och lofvande, det är vinterns ofruktbara blekhet, som småningom, genom millioner cellers hemlighetsfullt sjudande vätskor, skälfvande förändrar färg, innan naturen med en första jublande sprittning fullt vaknar upp till lif.
Det är barrträdens starka, hårda vintergrönska, som nu har fått en ton af tenngrått och mörk bronce, det är de från roten till toppen alltid löfklädda bokarnes torra terracottablad, som stilla blekna i drapbrunt, innan de skola till att falla för de nya, det är hängbjörkarnes späda kvistar, nätlikt fint ådrande den blå himlen, som från vinterns uttorkade grå nu svälla i en färg af mörkrödt blod.
Och så är det det oupphörliga vexelspelet af dunkla, nästan svarta skuggor och klara, ljusskarpa dagrar öfver markerna; snön, som tyckes smälta nedifrån för jordens värme, och blott håller sig ännu som en tunn smutsig skorpa i skuggan under gärdena och på dikesrenarne; vägarne, som äro så våta och muddriga; bäckarne som svälla och forsa och spola öfver stenar och gräs, hvar de komma åt – det är den första, allraförsta späda gryningen af vår.
Alice hade på stationsvägen mött Felix Danner, och tillsammans gingo de nu gångstigen genom skogen.
De talade om utsigterna de passerade förbi, om våren, som väl snart skulle komma på allvar; de stannade för hvart annat steg, och hvar blomma
Alice såg, böjde hon sig ned och plockade.
Det var hvitsippor på spensliga stänglar, med ljusgröna, ännu icke fullt utslagna blad och halfslutna kalkar, som hängde nedåt – ljusröda, svagt lila vid fästet; tussilago, gråfjälliga ända upp till den gula knoppen, och stjernlika, redan fullt utslagna violetta anemoner, – alla de små fattiga, bleka blommor, som stå och frysa på den bara marken, medan träden långsamt knoppas.
Han hjelpte henne att bryta kvistar i pilbusken – blankbruna, nakna, med yfviga, grågula tofsar: “De slå ut, när man sätter dem i vatten inne i värmen.
Hemma kalla vi dem alltid för “palmer“ – – –
– Tack, tack!
Nu har jag alldeles nog, herr Danner.
Han blef vid att tala, medan de gingo vidare.
För första gången märkte
Alice, att han kunde tala om någonting.
– Der är ingen tid på hela året, sade han, jag tycker så mycket om som just denna.
April och till och med Mars, när våren kommer tidigt.
– Det är precis som pappa.
Han bryr sig inte mycket om sommaren, bara han får vara på landet under vårbräckningen.
Hon suckade och stod stilla, sjalen löst hängande öfver axlarne, medan hon långsamt såg sig omkring:
Här är bra vackert!
– Ja! instämde han varmt och hans ögon tindrade emot hennes, alldeles som om hon prisat något som särskildt tillhörde honom.
Jag har ju förstås aldrig varit utrikes, men jag tror knapt, der kan finnas något land, som har vackrare ställen än Blekinge och Nord-Skåne.
Hon smålog – litet öfverlägset.
Detta är ju i sjelfva verket mycket vanlig natur.
Ni skulle se Norge med forsarne, som hvitskummiga vältra sig utför klipporna.
Eller de rika, blida flodlandskapen i Tyskland med sina hvita byar och spetsiga kyrktorn nedanför sluttande vinberg; eller Schweiz med sina blåa sjöar – O, så blå, så blå, ni kan aldrig tänka – – – och de hvita, silfverglänsande Alptopparne i zigzaglinier mot den genomskinliga luften – – –
– Ja, men det är alltsammans så storartadt, och det – – – det – – – Ja, jag vet inte, om ni kan förstå det, men, vet ni, när jag ser något sådant – stort – som t. ex.
Asarumsdalen hemma, eller Trollhättan, som jag också har sett – så känner jag mer plåga och smärta än rigtig njutning.
Jag har en känsla af vanmakt, som jag inte kan beskrifva, – det är, som jag led af, att inte kunna draga det intill mig alltsammans, omfamna det rigtigt – jag pinas af att stå så långt utanför – – – Men detta, ser ni – han sträckte ut handen och förde den långsamt utåt genom luften.
Det är liksom jag egde det, hade det helt för mig sjelf.
Jag förstår det så väl, det är mig så innerligt förtroget alltsammans, det är som der intet stod emellan naturen och mig – – – Ja, ni förstår mig kanske inte rigtigt?
Han såg blygt på henne, nästan ängsligt, på engång rädd för, att hon skulle tycka, han talade sentimentalt och löjligt.
– Jo, ack jo!
Jag har sjelf så ofta känt detsamma – en disharmoni – – – Men jag har aldrig rigtigt tänkt öfver det.
Men, tillade hon raskare, ni, som är så kär i naturen, ni borde resa – och se er omkring – – –
– Jag skall så göra, när jag bara blir myndig.
Men först vill jag se Sverige.
– Ni är patriot?
Det lät som hade hon menat:
Herregud, är han så naiv!
Han såg på henne – osäkert, nästan misstänksamt.
– Inte om ni menar politiskt – eller på det viset – – – det bryr jag mig alls inte om.
Men jag känner ju inte till något annat land än detta, skulle jag så inte tycka om det?
– Hans ton blef fastare och mera förtroendefull, medan han talade vidare.
Om ni visste, hvad det är mig för en njutning att gå såhär i skogen – bara att trampa på jorden – – eller att sätta ned foten i mossan och de vissna löfven – – Det är det bästa jag vet.
Jag känner mig aldrig rigtigt som jag var mig sjelf, utan härute – helt ensam – eller, som nu, med er – – – Han såg blygt på henne.
– Herr Danner bryr sig visst inte om något annat än landet, tror jag.
Hon harmade sig sjelf öfver de banala orden, medan hon sade dem.
Han såg småleende upp:
Det är ju det enda jag förstår mig på – det enda jag är något så när hemma i.
– Men ni har då lefvat i sta’n också – eller hur?
När jag gick i skolan i Karlskrona – men det var inte länge.
Jag slutade i sjette nedre – – hon såg åter upp urskuldande, skyggt, liksom hon blygdes.
Sedan har jag alltid varit hemma, eller också här.
– Och ni trifs på Kallebäck?
– – Var der inte bra ensamt?
– Åhnej, jag kan inte säga.
Nu, när fröknarne har kommit hem, är der till och med rätt muntert.
Och i höstas hade vi några stiliga jagter.
– Har de vuxit till sig något, flickorna Bieler?
Alices ton var mycket vårdslös.
Jag har inte sett dem, sedan de voro halfvuxna, och då sågo de ut som ofjädrade gåsungar med sina stora näsor – isynnerhet Magda.
Han skrattade:
Ja, inte är hon mycket vacker ännu, förstås!
Men Elin är nättare, hon har också vackra ögon.
Alice böjde sig fram med en skälmsk, blinkande sidoblick upp till honom.
Det är således hon?
Han blef blossande röd, mycket generad.
Jag försäkrar fru Lexow, sade han allvarligt bedyrande – jag har aldrig ens tänkt – – Nej, tillade han skrattande litet öfvermodigt, den jag bryr mig om skall vara tusen gånger vackrare och stiligare än Elin Bieler.
– Åh, jag vet så väl!
– – Låt mig få beskrifva henne, jag vet så väl alla unga herrars ideal.
– Lång och stilig med mörkt, lockigt hår, brännande svarta ögon – litet blek.
Hennes ton var parodiskt högtrafvande.
Och så skall hon heta Valborg eller Elisabeth eller Rigmor.
Har jag inte rätt – hvad?
Han skrattade med full hals, mycket hjertligt, okonstladt road af detta godtköpsskämt.
– Det är något ni måtte ha läst i en roman – – – det är alls inte så.
Hon skall vara blond – min, åtminstone – och rosig och fin, och så skall hon ha rysligt små fötter.
Han såg förstulet ned på hennes fot, som just stack fram under klädningsfållen.
Alice hade kommit i ett briljant humör.
Hon gick och smålog för sig sjelf på stigen och gnolade halfhögt.
Så med ens – stannade hon midt på vägen, hufvudet starkt bakåt, och andades in luften i långa djupa drag.
– Hvad våren ändå är herrlig!
– – – Det är som om blodet kittlade en i ådrorna.
Man kunde ha lust att slå någon – – –
Han var väl ett halft steg bakom henne, framåtböjd, blek, med besynnerligt mörka ögon och läppar som skälfde.
När hennes blick mötte hans, rätade hon instinktmessigt på sig.
– Ja, våren är verkligen den bästa tiden – – Hon kände sig plötsligt så förvirrad, utan att strax kunna göra sig reda för, hvarför.
Nästan från första dagen Felix Danner såg Alice, älskade han henne.
Kanske var det blott en händelse, att det just blef henne.
Ty kärleken var ju i hans hjerta.
Under många långa dagar och många långa nätter hade den från den första obestämda driftens rot grott och spirat i alla de tidiga ynglingaårens sväfvande, äfventyrliga fantasier, i tusen vilda dristiga uppsåt, som strax kraftlösa kväfdes af blyghet och skam; den hade närts af den bittra ensamhetens smärta, af ögonblickets flyktiga uppbrusande lifslust med dess svindlande jubel i högan sky, af sofvande och vakna drömmars vällustretande gyckelbilder, af uppvaknandets motbjudande, melankoliska äckel och trötthetens och hopplöshetens leda.
Kärleken var i hans hjerta; – den låg der färdig som en mina, hvilken blott väntar på gnistan för att springa.
Och så en dag såg han Alice, – fin och smidig, spänstig som stål, med sina snabba, fasta fötter, med sina små hvita bänder, som så ofta knötos i ostyrlig lifslust, med sitt hår, som solen tycktes ba bränt färg på, och som man anade varmt.
Han såg henne i skogen, medan det tidiga vårlifvet, nästan osynligt ännu och trolskt, sjöd i de sega saffylda grenarne och stammarne omkring dem; medan gräset de trampade på grodde under foten och den såningsberedda jorden ångade i fet imma; medan solens första hetta och vindens varma skärpa satte rodnad i kinderna och eld i ögonen och tvang leendet fram på hennes läppar.
Och så gaf han henne hela sin kärlek – oemotståndligt, ovilkorligt, dag för dag gaf han mer och mer, alltefter som knopparne svälde och gräset blef grönt.
Och dag för dag kände Alice, hur hon tog hela hans själ i besittning.
En själ så jungfrulig som ny jord, deri ännu intet blifvit sådt och intet skördadt, – det var hon, som första gången skulle befrukta den med aldrig förr tänkta tankar och aldrig ens anade känslor.
Hvar gång hon kände detta, ty ännu vågade hon ej att verkligen tänka derpå, betogs hon af en svindlande förnimmelse af egendomlig stolt lycka.
Han älskade med de tjugo årens tillbedjande entusiasm och lifslyckans jublande raseri.
Der kom, blott han såg henne, eld och glans i hans ögon, och hans hand skälfde, blott den kom att röra vid hennes.
Han älskade henne med hvar nerv, med hvar fiber i sin unga kropp, med hvar tanke och dröm; han lydde henne blindt, han såg med hennes ögon, dömde med hennes dom, han lefde blott genom henne.
Det var denna hans stora kärlek, som hon icke ens ville besegra, den måtte vara hur hopplös som helst, sjelfva den betagande känslan af att vara föremål för en sådan ömhet, ett sådant blindt, oreflekteradt hängifvande af en menniskas hela innersta väsen, som denna sista tid gjorde Alice så strålande lycklig och glad.
Ofta medan hon gick omkring och sysslade i huset eller satt stilla vid sitt handarbete eller sin bok, eller när hon kom att se sig i en spegel, kunde hon plötsligt komma till att småle för sig sjelf – alldeles som på den tiden, då hon ännu var en ung flicka.
Men nej, det var ändå inte på alldeles samma sätt.
Detta leende föddes inte som då af lyckan att älska – der hade nu kommit en nuance af tillfredsställelse och magtglädje i det, något på engång hårdt och mätt: hon blef älskad.
Så länge Alice blott hade sin man bredvid sig, brydde hon sig inte det minsta om andra – i alla fall var det mycket litet hon frågade efter dem.
Men någon måste hon ha, som älskade henne.
Hennes inställsamma, sympatiska och starkt utåtvända naturel, så lätt tillgängligt för nya intryck, fordrade framför allt att taga emot, och nervös, som hon var, var hon girig efter sensationer.
Så var det ändtligen den enastående, egendomligt betagande känslan af att verkligen vara en mans första kärlek, – och icke blott det, utan hon visste också, att i den unge landtbrukarens enformiga, praktiska och andligt innehållstomma lif var hon, och hon ensam, all poesi, all förfining, all lycka.
Så njöt hon sjelf med hela sitt innersta väsen af den kärlek hon hade väckt; – i hemlighet, utan att ens vilja göra sig reda för hvarför, genomgick hon åter och åter alla de ofrivilliga och knapt medvetna bevis han hade gifvit henne derpå.
Det var snart en lång sammanhängande kedja, – af hastiga blickar, af vältaliga leenden, af småomsorger, af hemliga tankar och känslor, gissade i ett ords klang, i stämmans skälfning, i en halft undertryckt suck; – det var som ett radband af fina, dyrbara perlor hon hvar dag lät glida genom sina fingrar, under det hon smekande dröjde vid hvarje särskild perla.
Ibland, när hon om aftonen reste sig från skrifbordet – hon skref alltjemt regelbundet till sin man lika ömma, ja, nästan ännu ömmare bref än förr, – och hon till godnatt böjde sig ned öfver Georgs fotografi, kunde det ofta hända, att hon med ett besynnerligt medlidande leende och en halfsuck tankspridt hviskade:
Stackars Felix!
Och ännu, då hon nästan afklädd satt på sängkanten och dröjande, med strumporna i handen, lät fötterna med böjda tår sakta krafsande glida om i den långhåriga svarta skinnmattan, kunde hon tänka på honom!
Hvarför skulle han nu komma till att älska just henne?
– – Men han var ju så ung, det gick nog öfver – – Och med hufvudet på sned mot den bara axeln, der linnet gled undan, och blicken under de halfslutna ögonlocken frånvarande rigtad nedåt på de krökta tårna i den svarta ludden, satt hon och fantiserade upp sväfvande framtidsplaner, om hur hon skulle göra honom bekant med den och den flickan, hur hon sjelf med systerligt intresse och ädel resignation – hon såg sig – hur hon, blid och småleende obemärkt lemnade dem, Felix och en annan, ensamma i en berså – – Naturligtvis skulle han glömma henne, åh, naturligtvis!
– – Eller tänkte hon sig, att Georg plötsligt kom till Vårnäs, – romantiska uppträden af svartsjuka, förtviflan, eller ännu hellre nobelt förtroende å alla sidor.
Bilderna gledo förbi henne – oupphörligt nya, – hon såg alltsammans så tydligt: drägter, miner och attityder, hon sammansatte fraser och repliker – – – tills hon plötsligt, med ens greps af, hur barocka alla dessa fantasier voro, och i det hon långsamt, leende, halft med saknad, reste sig upp, undrade hon högt, hur hon ännu kunde vara så genomfånig.
Men, när hon kom i säng, tänkte hon de samma tankarne om igen.
Alldeles som då hon ännu var ung flicka.
Omärkligt, nästan utan att de visste, när det började, hade Alice begynt kalla honom Felix, också då hon tilltalade honom.
Sedan en gång, vid tillfälle – lätt framkastadt och liksom skämtsamt docerande nämde hon att i utlandet, der folk begagna sitt “ni“ brukade man i allmänhet inte så högtidligt komma öfverens om att lägga bort titlarne, utan när de ansågo sig nog bekanta, kallade de hvarandra ofta vid förnamn helt enkelt, utan att nödvändigt dermed förbinda “du“.
“Felix – hennes stämma dröjde smekande på ordet – det är ett rart namn, jag tycker om att säga det“.
– Det betyder lycklig, sade han naivt svärmiskt, jag har alltid varit glad åt att heta det.
Sådant talade de alltid om – de mest hvardagliga och enkla ting, – eller om väder och vind, om blommor, som hade slagit ut i trädgården och smånyheter om folket der i trakten.
Det var aldrig frågan om att vara spirituel, när de talades vid; Felix hade bara ett att säga henne, och hon – hon visste icke rigtigt, men hon hade helst lust att inte säga någonting, bara att sitta och småle och smågnola.
När Brandt var inne, var det i allmänhet han, som pratade hela tiden, och de båda sutto mest tysta och svarade ja och nej, när han vände sig till dem.
Det var en dag i Maj.
Alice stod just i trädgården, då Felix kom in genom grindarne.
Hon var i bara klädningen – en svart, åtsittande klädning – och utan hatt, blott med en ljus långsjal öfver venstra axeln, hvilken, löst hopbunden under högra bröstet, hängde nedåt sidan.
Hon stod på tå, bakåtböjd, med armarne sträckta uppåt för att nå en blommande äplegren; – många andra brutna grenar lågo nedanför i det späda gräset.
– Åh, är det ni?
Hon nickade lätt öfver axeln.
Vill ni inte vara snäll att hjelpa mig med den här grenen – jag når inte – –
Med ett raskt, spänstigt hopp fick han strax fatt i grenen – hatten föll af honom.
Men hvad ni går åt trädet!
– – Han såg ner på alla de brutna grenarne, som hon nu samlade upp och ordnade i handen.
– Ja, för jag tycker mer om blommorna än frukten, sade hon bekymmerslöst och satte ännu en liten kvist till mellan fingrarne, som knapt kunde sluta om den.
Hon höll ögonen nedslagna, en vindstöt svepte hennes kjol om höfterna, reste det lockiga håret, så det flägtande stod högt öfver pannan, och blåste massor af rödhvita blomblad öfver hennes bröst och hufvud.
Plötsligt tog han ett steg framåt och lade tungt sin hand på hennes axel.
– Nej, nej – – – hon hörde hans röst så underligt flåsande liksom långt borta och hon blef stående stilla med stora, ängsliga ögon, rädd och nyfiken.
Nej, jag kan inte!
– – – Hjelp mig då!
Och han böjde sig ned öfver hennes hand, som han grep.
– Men – men då – – Hon drog sig lätt tillbaka och talade svagt, oroligt, med uppspärrade, skrämda ögon.
Han ryggade också tillbaka och de sågo ett ögonblick på hvarandra – styft, orörligt.
Så slog han plötsligt båda händerna för ögonen, och, stödd mot trädet, bröt han på en gång ut i våldsamma snyftningar – alldeles obeherrskadt.
Hela kroppen skakades, och axlarne liksom föllo in och sänktes.
Alice blef stående stilla, utan att röra sig, utan att, tänka.
Hon bara lyssnade – till dessa råa, ohämmade, underligt bristande ljud.
Det var som hörde hon lidelsen.
På engång kände hon, att hon var helt kall, och knäna och händerna darrade.
Hon strök handen långsamt öfver pannan och liksom sväljde ett par gånger, innan hon talade.
Åhnej, inte så – – – Gör det inte – – – Hon visste icke, hvad hon sade.
Snyftningarne mattades, hon hörde, hur det arbetade i bröstet på honom.
Han såg upp på henne – hjelplöst, tungt.
– Det är våren, jag tål det inte – –
De gingo stilla öfver gräsplanen, utan att se på hvarandra.
“Om jag bara inte vore så frisk och stark, så skulle jag nog bära det lättare – – – Han hviskade hest.
Och ni magtsjäler mig med era ögon – – – “
“Är ni mycket ond på mig?“
Hans ögon voro ännu fuktiga, så hjelplöst bedröfvade.
Hon smålog emot honom, der hon stod på steget, svagt och ängsligt.
Nej, nej – – – Och plötsligt blef det henne klart alltsammans.
Åh, Felix, kan ni inte?
Han skakade bara tungt på hufvudet och svarade intet.
Alice grufvade sig för nästa gång hon skulle träffa honom.
Hon lyssnade ångestfyllt efter hofslag på vägen, och hvar gång hon hörde någon skrapa af fötterna på trappjärnet, kom hon i darrning.
“Du himmelens Gud, ett sådant elände detta är!
Hvad skall jag säga honom“
– – Men hon kände icke längre denna paniska, bäfvande förlamning, som först betog henne; ångesten hade fått något intressant, något som nästan lockade.
Så en eftermiddag kom han.
Hon hörde hans sporrar på stengolfvet i förstugan, och hur han knackade på dörren till “kontoret“.
– Pappa, du får gå ut och ta emot honom, – hennes röst var brådskande, och hon tog fast med handen i tidningen han läste.
Der är visst någon, som vill tala med dig, tillade hon långsammare.
Brandt gick.
Hjertat klappade så att det nästan slog mot handen, hon tryckte deremot, och utan att veta det spände hon öronen för att urskilja hans röst, medan hon blef stående stilla, framåtböjd.
Det gick igen i dörren – hon hörde fadrens röst helt tydligt: “Men kom då in och helsa på Alice“
– – Hon rätade sig plötsligt och gaf sig till att rasla med tidningarne på bordet.
De öppnade dörren.
– Det är Danner, den rymmaren, som inte har kunnat hitta hit på en hel vecka – – – Han blir nog kvar till kväll, om du ber honom.
– Hon mötte hans ögon, och med ens kom hela hennes säkerhet igen; hon kände sig alldeles lugn, nästan glad – hon skulle kunnat skratta åt sig sjelf.
– Visst blir herr Danner – – – Det var snält af er ni kom, pappa är ändå allt svag för litet sällskap, fastän han så artigt påstår, att jag är honom nog.
– Tag in litet punsch du, Alice – – – Det är allt bistert ute, hvad?
Tre grader i morgse, när jag vaknade – – –
Alice kom sjelf in med banco och tre små glas på en pläterbricka.
– Vet pappa, jag tycker här käns rigtigt kusligt.
Jag sade till Sofi hon kunde elda – –
Husan kom in med ved i en broderad jutebärare och lade sig på knä vid kakelugnen.
“Sofi kan elda en liten brasa i kontoret också.
Jag har litet att skrifva i kväll.
Alice och Felix voro ensamma.
Solnedgången kastade ett blekt gulaktigt, vintrigt ljus in genom de höga fönstren.
Hon stod med böjdt hufvud och rörde om bland vedträden, som flammade och sprakade, när de flyttades.
– Så kyligt det har blifvit med ens i luften – – –
Hon höll hufvudet ännu sänkt, när hon gick öfver golfvet och åter tog fatt på sitt arbete.
– Ja, det ser illa ut för grönsakerna – – Hon talade tvunget.
Husan kom in igen:
Här är ett bref till frun, Nils har varit vid banan – – –
Alice rodnade och lade brefvet bredvid sig – han följde det hela tiden med ögonen.
– Det är från min man, sade hon, liksom ofrivilligt, och med en skygg blick.
Han såg på henne, och plötsligt böjde han sig fram med båda armarne på bordet.
– Om ni visste, hvad jag har varit olycklig – – – Nej, ni kan inte veta det!
Han talade hest, nästan hväsande, och hans ögon hängde ångestfullt vid hennes.
Ni måste ju tro, att jag är en usling – – –
– Nej, nej, min vän – – – Hon försökte småle, men hennes röst skälfde.
Men ni har ju ingenting gjort – – –
Han reste sig och gick ett par slag fram och tillbaka på gångmattan – oroligt, med detta förpinta, sorgsna utseende, som hon ett par gånger under senaste tiden gifvit akt på.
Slutligen kom han bort och stälde sig bakom hennes stol, – hon ville vända sig emot honom.
– Nej, ni får inte se på mig – – Han tog henne om nacken med båda händer och höll henne fast, under det han talade – lågt, mycket fort, i ett.
Ser ni, der är en sak, jag vill ni skall förstå – riktigt.
Jag vill, ni skall begripa, att jag blott vill ha lof till det: att älska er, att ge mig sjelf, ingenting mer.
Ty jag vet ju, att jag aldrig kan få mer.
Åh jag vet det!
– Tror ni kanske inte jag vet det!
– – – Och så skall ni aldrig vara rädd, det vill jag bara säga er.
Den dag, då jag känner, jag inte kan härda ut längre, ni förstår?
– – – Att det inte längre kan gå på detta sätt, så rymmer jag min väg härifrån, reser så långt vägen räcker – jag bryr mig inte om hvart.
Men det har jag lofvat mig sjelf i dessa förfärliga dagar
– Åh, ni begriper bara inte, hur förfärliga de ha varit för mig!
– – – Det har jag lofvat, att ni aldrig en minut skall komma att blygas för min skull.
Tror ni mig?
Han böjde sig fram och såg henne in i ögonen med denna brännande, fanatiskt concentrerade blick hon redan lärt sig frukta.
Hon slöt ögonen och sänkte hufvudet litet, läpparne darrade i smärtsam rörelse.
O, ja, jag vet – – – Och plötsligt brast hon ut i gråt, en förtviflad nervös gråt, som skakade hela hennes kropp.
Han tänkte icke längre.
Han kastade sig ned på knä på golfvet och tog båda hennes händer, som han kysste.
Alice, Alice! – – – Nej, inte så – – – Inte för min skull – Alice, då – – –
– Jag kan inte hjelpa det, snyftade hon otåligt, nästan vredt.
Nej, gå – gå bara –
Han reste sig stilla och gick bort till fönstret.
Alice skyndade in i sitt rum; brefvet låg kvar på bordet.
Det första Alice hörde hans röst bakom sig, då han begynte tala, och hennes blick på samma gång, utan att hon tänkte derpå, kom att fästa sig på brefvet bredvid henne – dessa fina, eleganta, litet vårdslöst fantastiskt slingrade bokstäfver, hon så väl kände, – hade det plötsligt slagit henne, huru olik denne andre var Georg.
Och alltefter som hon vidare lyssnade till denna ström af ord, hvars mening hon knapt hörde blott för ljudets och stämmans skull, kom det för henne – först dunkelt och ansträngdt, som en tankeförbindelse man icke kan finna sammanhang i, sedan helt klart och medvetet – att det, som hade fattats i hennes äktenskap, det var helt enkelt lidelse.
Och när hon hade slutat och hon icke mer hörde hans röst, bara såg dessa brännande, tiggande och underligt fordrande ögon, så greps hon med ens – oemotståndligt – af en bitter saknad, af en obändig förtviflad sorg, som hon inte sjelf kunde finna reda i.
Inne på sitt rum grät hon länge.
Hon satt stilla på en stol vid fönstret och vaggade litet fram och tillbaka, liksom hon hade plågor.
Hela tiden stirrade hon oafvändt och tröstlöst ut i den kalla vårskymningen.