Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var snyggt i stugan, spiselden upblåssade af pålagdt ris, så att husbondens på en tång uphängda ullstrumpor började osa – en stor bibel, ett par glasögon utan skänglar och en liten Almanacha tryckt i Strengnäs hos Lect.
Jul. Segerstedt, lågo på en taflett.
Svarta katten satt knorrande eller spinnande på bordet och plirade med smala ögonstenar emot eldskenet, och en liten gris små-grymtade bakom en stor kista.
– Här nödgades, som sagdt är, Uno och Sofi stadna qvar, ledsna öfver det bekymmer de förorsakade Majorn och hans fru; men nöden tvingade dem.
Välvilligt tillböd gumman sig att koka tvenne stycken färska ägg, det enda hon ägde, emedan nådig Frun på Flåstad skickat och lånt det lilla smör hon haft.
Hvad är det för en fru frågade Trasenberg som behöfver låna smör af sin Torpar-hustru?
Gubben berättade då, at det var Fru von Sathén, och at hon väl var bra, men hennes Inspector en tyran, som aldeles utarmade det fattiga folket, och at det just varit en torpare under Flåstad, som en gång kommit ridande i galopp och svarat en Herre som kört omkull och begärt hjelp, at han intet hade tid, emedan han skulle til Herrgåln och piskas.
– Trasenberg skrattade icke åt detta svar, men Sofi fann det rätt roligt, och dock var hon säkert lika ömsint som han.
– Gumman lagade emedlertid til en bädd åt Sofi, men hon tackade och ville ej lägga sig, sluteligen förmåddes hon dock af Trasenbergs begäran så långt, at hon insvepte sig i hans päls och lutade sig på en trädsoffa; sjelf satte han sig på en kubbe utmed spisen, och underhöll en sagta eld.
Erker hade ganska länge varit sysselsatt med at sätta in hästarna i stallet och dröjde ännu ute, då de öfriga redan lagt sig; ändteligen inträdde han svart som en Sotare om munnen.
– Uno begrep nu lätt, at han förledd af bränvinslukten smakat på hans blanksmörja i en butelj, och deraf mått illa, hvilket ännu tycktes fortfara, emedan han på sin bädd hade åtskilliga ljud ur bröstet.
Men då detta aldrig kunde medföra någon skada, skrattade han endast i tystnet deråt.
Mot midnatten somnade äfven Uno, men ganska kort, och väntade sedan med otålighet på den stundande morgonen, hvars aflägsenhet han ofta undersökte på sin klocka.
Ändteligen inträffade den, och de resande voro färdiga at, ledsagade af Erker, begifva sig bort, då en bjällrande släde, med tvenne karlar uti, anlände til stugan, och gjorde et oförväntadt uppehåll.
Far! ropade Erker, det är Länsman och Nämndeman i Stubberyd.
Herre Gu! – ropade Gumman, vi ä olyckliga! mäskkaret står i andra stugan och Bränvins-panna står midt på gålfvet.
Å var intet rädd, det är intet så farligt sade Trasenberg just i detsamma Krono-Länsmannen välbetrodde Anders Muting inträdde i rummet.
Jag skall visa er at det är farligt, ropade Länsmannen och stötte med våld undan gubben som stält sig framför dören til det inre rummet.
Låt bli et sådant der upförande sade Trasenberg och tog Länsmannen i armen.
Hvem tusan knäflar är ni som öfverfaller Konungens Befallningshafvande ropade den nitiska Ämbetsmannen nästan i raseri.
Har ni intet respect för mig så skall jag lära er.
Nämndeman Jöns Ersson!
ni är vittne at karlen öfverfallit mig i Kronans tjenst.
Ja jag är et lefvande vettne dertil sade Nämndemannen, och det skall stå honom dyrt, det liter han på.
Trasenberg började bli något höfligare och äfven något rädd, emedan Sofi blifvit förskräckt för detta upträde, men intet stillade Länsmannens vrede.
– Olyckligtvis hade
Unos skatull blifvit nedsatt i Majorns släde, och således nu omöjligt at derur hemta några skäl at blidka
Muting, på hvilken all höflighet slösades fruktlöst, ty utan nåd förklarade han Trasenberg, såsom arrestant, skyldig at genast följa sig til Grälby Gästgifvaregård, det tinget samma dag skulle börjas.
Hvad heter Häradshövdingen, frågade Uno sluteligen, då han såg all undflygt vara förgäfves, i hopp at han möjligen kunde känna honom och således slippa at förskaffa något pass eller bevis at han var hederlig karl, hvilket Muting äfven satt i fråga.
Han heter Byting och är vice Häradshöfding, svarade Länsman, ehuru det kan vara er det samma at veta hvad han heter; det lär väl ändå mäst bli jag som kommer at afgöra den här saken.
At det således verkeligen var en bekant
Domare, tröstade väl något, men at Trasenberg och Sofi det oaktadt med största missnöje begåfvo sig i Krono-Länsmannens sällskap til Grälby Tingsställe, kan ej förefalla otroligt – Uno höll väl någorlunda god min och sökte äfven at trösta Sofi, men hon stackars flicka, var aldeles förskrämd, och visste icke huru detta skulle aflöpa.
Krono-Länsmannen Muting körde förut, och Trasenberg och Sofi kördes efter af Nämndemannen Jöns Ersson, som i hundskins-mössa, blå kappråck och snösockor, satt sig fram på ryssen; och på sådant sätt anlände de til tingsstället, der en stor myckenhet af menige allmogen var församlad och nu omringade slädarne, samt sedan med våld sökte intränga i rummet der den brottsliga och hans följeslagerska tils vidare infördes.
Häradshöfdingen som stod och spelade
Raffel jemte några resande vid en utdragen byrå-låda, och således ännu icke satt sig i domstolen, underrättades genast af Länsmannen om sakens sammanhang, och hvilken arrestanten var; men som han haft en synnerlig otur i spelet, var han vid et smutsigt lynne och ansåg ej nödigt at personligen tala vid Trasenberg, eller ens at hälsa på honom.
– Tysta ner saken Herre, sade han til Muting – hvad är det värdt at göra tingssak af det der; och dessutom vet jag just intet om den kan tagas opp nu på stället; antingen borde den väl vara ordentligen instämd, eller hör den väl til Landshöfdinge-Embetets åtgärd.
Nej jag tystar intet ner saken, sade Länsman, en sådan näsvis persedel skall näpsas – visst hör saken til Härads-Rätten, fortfor han:
Djerfves någor missfirma Konungens Befallningshafvande i hans embete, med ord eller åtbörder, varde therföre dömd af Rätten i then ort ther brottet skedt – sådant är ju Lagbokens uttryckeliga förordnande i 1 Kapitlet 5 § Utsöknings-Balken.
Jag skall genast gå ut och skrifva ett Embets-memorial, så får
Rätten yttra sig nu på förmiddagen – åtminstone ska vi skrämma på den gunstig herrn, och lära honom at en annan gång visa något större respect för Kronans Embetsmän.
Länsman gjorde verkeligen som han fagdt, och skyndade sig at skrifva sin inlaga, och Byting fortsatte emedlertid sin raffel, utan at bekymra sig om den i ångest och förbittring stadda arrestanten, hvilken fruktlöst anhållit at få tala et par ord vid Häradshöfdingen.
Ändteligen satte sig Rätten, Trasenberg inkallades, och Länsmannen inlemnade sin skrift, hvilken af Häradshöfdingen uplästes så lydande:
”Högädle Herr Häradshöfding så ock then Högtärade Härads-Rätten!
Alldenstund jag under mit Embetes utöfvande, i det jag å ställe stadd var at confiskera en oangifven Bränvinspanna hos Torparen Anders Jansson på Flåstads ägor, öfverfallen blifvit af en resande, den sig Uno von.
Trasenberg kallar, och med skuffningar och slag hotad, i thy och då enligt 1 Cap. 5 § Utsöknings-Balken slike mål vid Härads-Rätt i orten uptagas böra, får jag med åberopande af 18 Cap. 8 § jemförd med 4 Cap. 35 § och 9 Cap. 15 § Missgärnings-Balken, göra påstående, det Trasenberg måtte åläggas böta ethundrade Daler Silfvermynt; eller i brist af böter, straffas med fängelse, vid vatten och bröd, samt göra offentelig afbön; och får jag såsom närvarande åsyna vittnen i ödmjukhet åberopa Nämndemannen Jöns Ersson i Stubberyd och Qvinspersonen Sofia som sig ock Odalsvärd kallar.
Tit. ödmjukaste tjenare
Anders Muting.”
Trasenberg afhörde med stigande förundran detta stränga påstående, och ville mundteligen göra invändning om Domstolens behörighet, men afsnästes, och frågades om han erkände sig hafva öfverfallit Krono-Länsmannen; hvilket han nekade med en sanfärdig berättelse om förloppet.
Vittnen måste derföre til uplysande af saken afhöras, och Sofia Odalsvärd inkallades.
Blyg och rädd berättade hon, efter aflagd vittnesed och påminnelse om edens vigt och värde, huru hon väl sett at Trasenberg tagit Länsmannen i armen, men hvarken fett honom skuffas eller hota honom med något slag.
– Nämndemannen Jöns Ersson berättade detsamma, likväl med tillägg at han tydligen kunnat förmärka at Trasenbergs afsigt varit at hota, Länsmannen med hugg och slag.
Parterne afträdde, hvarunder Härads-Rätten tog målet i öfvervägande, och sedan de å nyo inkallade blifvit, afkunnades följande Utslag: – – Sedan Krono-Länsmannen Välbetrodde Anders Muting denne dag med Embets Memorial inkommit, och påstående gjort det resanden Uno von Trasenberg, som honom i Embets-ärender öfverfalla skolat, borde til ansvar ställas, och böta ethundrade Daler Silfvermynt, samt göra offentelig afbön, och Härads-Rätten sedan vittnen hörde blifvit, och målet utredt, pröfvat skäligt i förmågo af 18 Cap. 8 § Missgärnings-Balken, pligtfälla välbemälte Trasenberg til 40 Dal.
Silfvermynts vite eller 66 R:dr 32 sk.
Banko Specie, thy ansåg Härads-Rätten Trasenberg lagligen öfverbevist, dock aldenstund Härads-Rätten med lugnt medvetande om rättskaffensheten af sina åtgärder, är öfvertygad om, at i oväldige och tänkandes omdöme Krono Länsmannen Anders Muting lika litet skulle förlora genom en underlåten afbön, som vinna någon uprättelse genom en sådan; alt derföre frikallade Härads-Rätten Uno von Trasenberg ifrån dess görande.
Och angående hvad von Trasenberg särskilt anfört rörande förment oriktig Domstol, så hörer slikt ej til Härads-Rättens uptagande, utan förvises Herr v.
Trasenberg, at i den delen å ort och ställe som vederbör, sin talan anmäla, om han dertil sig befogad finner.”
Häröfver förklarade Trasenberg missnöje, med anhållan om anvisning til Besvärs anförande, af hvilken oväntade begäran vice Häradshöfdingen fann sig så besvärad, at han endast mundteligen förklarade, at som detta vore urbota mål, kunde Trasenberg endast gå suplicando til Kungs.
Pligtfäld och öfverbevist, blef nu Trasenberg och Sofi återförda, med hemlig hälsning ifrån Häradshöfdingen att icke vara rädda, och at stiga in i hans rum, dit han sjelf äfven snart ankom.
Herr Trasenberg måste förlåta, sade han, at jag i Domstolen iakttog den värdighet mig der tilkom och således icke hälsade, ehuru jag väl igenkände Herrn, sedan vi gemensamt togo Andra Graden i Sviagriser Orden – Det smärtar mig att jag intet emot tydliga lagen kunde befria ifrån böter, så gerna jag än velat; men vi kunna kanske hjelpa saken om Herr Trasenberg ville contant erlägga en viss summa til Muting.
Det skulle jag gerna göra, för at slippa härifrån, svarade Trasenberg, ehuru jag nästan hoppas att på annan ort helt och hållit befrias, men olyckligtvis har jag ganska litet penningar på mig.
Det går an att ge en liten förskrifning, inföll Byting, här är papper och penna tillreds och sigill ser jag hänger vid klockan.
Trasenberg vidtog denna utväg, under löfte af Häradshöfdingen, att saken då skulle förtigas, och utslaget alldrig inkomma i protocollerna; och satte sig verkeligen att skrifva en skuldsedel till Muting.
Då han börjat den och ämnade ställa den på ett Hundrade R:d, gjorde Byting den lilla erindran att förskrifningen kunde delas i tvenne, den ena ställd till Muting eller ordres och den andra upsatte han sjelf på detta sätt: ”till Herr Kapten Lars Raffelsson betalar undertecknad för Herr Vice Häradshöfdingen G:
Bytings Räkning en summa stor 50 R:d Banko specie, hvarföre jag valuta bekommit.
Grälby d.
_ Dec. 18--
Uno von Trasenberg”
Sigill
Emedan han naturligtvis ägde samma summa att fordra af Länsmannen –
Således ändteligen fri och ledig ur rättvisans händer, skaffade Trasenberg sig et par hästar, och begaf sig jemte Sofi åter på väg at upsöka Majorn och hans Fru – Vid aftonen anlände de til Gästgifvaregården dit de dagen förut ämnat sig, och upväckte dermed den lifligaste glädje hos de ännu der qvarvarande föräldrarna, som förgäfves fogat alla möjliga anstalter att få någon uplysning om deras förlorade dotter.
Majoren hade til och med sjelf rest at upsöka den bonden hvars hästar de unga två om aftonen haft, och kort förut återkommit til sin nästan otröstliga fru, med den olyckliga underrättelsen, at de troligen på vintervägen i mörkret kört ner på någon sjö, och der drunknat.
Glädjen vid detta möte kan lättare fattas än beskrifvas; jag försöker derföre icke at måla det, glad at Trasenberg jemte samtelige öfrige utan flere motgångar få fortsätta resan til Majorns egendom Jarlunda, der han endast dröjde öfver natten och begaf sig sedan skyndesammeligen hem.
De som aldrig så litet läst Romaner, och i synnerhet 5:te Cap. i Ottar Trallings lefnads-målning, äro säkert redan så ledsna vid små landtliga scener, at jag ej, utan at misshaga, vågar uppehålla berättelsen med beskrifning af en backe, der alla barnen i Grindsäters by voro församlade för at åka på kälke, ehuru stor böjelse jag än dertil skulle äga.
Trasenberg stadnade en liten stund, i det han skulle passera denna rolighet och betraktade barnen, men fortsatte snart sin väg för at efter uträkning framkomma til middagen, eller rättare måltiden, ty på Anneholm tilgick förnämt, och det vill på landet och i småstäder sällan säga något annat, än at äta sent, i hvilken omständighet de förnäma lättast kunna efterapas, och til och med öfverträffas.
Huru välkommen hem Uno skulle vara, är påtagligt.
Modern från hatt til klack, behagade han sin mama på det högsta, och hon afhörde med synnerligt nöje hans relation om den utländska resan, hvaraf jag likväl ej anser et utdrag löna mödan, emedan Trasenberg sjelf erkänt at han först sedan ankaret var lyftat vid Götheborg, och en lätt vind upfylt seglen, samt han påtänt sin stora sjöskums pipa, börjat eftersinna rätta ändamålet af sin resa, och då lätt funnit at han ej sjelf visste det.
At bese et främmande land och dess märkvärdigheter, fabriker och inrättningar, samt lära känna invånarnes seder och lefnadssätt, var väl rätt sagdt och tänkt, men visligen fann han, at han, för at i sådan afsigt resa med nytta, ej var nog underbygd.
Ganska få kunskaper ägde han i Byggningskonsten och alldeles inga i flere andra vägar, och då han så illa utrustad komme ut, fruktade han med skäl, at ej kunna draga rätt nytta af en resa företagen i vettenskaplig afsigt.
Han inskränkte derföre sina begär inom den vanliga kretsen för unga resande herrar, nemligen at egenteligen förbättra sin garderob, och med dessa modesta anspråk anlände han til England, och tilbringade der sitt år, utan några särdeles öden; hvarefrer han vid utsatt tid begaf sig åter til Sverige, riktad nästan endast med kunskaper om Skräddare och Skomakare, Källare och Caffehus, samt medvetandet af at hafva varit i London.
Nu fattades således intet i en ädel ynglings upfostran.
Sviagriser Ordens-Broder var han, spelt hade han, druckit litet också, och ändteligen bildat sig genom resor.
– Såsom nyligen myndig, var han derföre genast färdig at emottaga en nyligen köpt egendom, hvilket han äfven gjorde, och fick derigenom et vidsträcktare fält för sin verknings-förmåga och böjelse at göra andra godt.
Härvid kan jag ej underlåta, at til hans heder nämna det bemödande han genast gjorde sig, at, så långt omständigheterna det tilläto, inrätta hushållnings-sättet med de underlydande Bönderne efter exemplet vid Svaneholm i Skåne, och at på samma vackra och hedrande sätt som der, söka i stället för de eländiga plågo-skolar, der allmogens barn nödvändigt måste anse Catechesen med förskräckelse, inrätta en liten undervisnings-anstalt, der innanläsningen häldre fick börjas med Carsus och Moderns än med Tio Guds Bud.
– Åtminstone et bevis at han ville följa et förträffligt exempel, och at han med nöje läst afhandlingen derom i Läsning i Blandade ämnen, hvaraf han, så i det ena som det andra, efter min öfvertygelse, bör åtnjuta all heder.
Under alt detta fattades något för Trasenbergs sällhet, och hvad det var, är icke svårt at utgrunda.
Då han om aftnarne drack sitt Thé, och blott en enda kopp framsattes, eller då han kastade sina blickar på det nyköpta Mahogony-Claveret, och ingen liten hand spelade derpå, och aldramäst då han, som stundom hände, satte sig i den sedan fordna ägarens tid, så kallade fruns sängkammare, och betraktade den stora Gustavianska sängen; då framsmög sig altid en suck ur ynglingens bröst – eller med et ord, honom fattades en hustru – At Sofi vid alla dessa tilfällen framstälde sig för hans inbillning, är klart, men som hans föräldrar ej kände henne och friherrinnan dessutom ansåg det alldeles intet passande för en Trasenberg, at gifta sig med, som hon yttrade sig, Mamfell Huselius dotter, om hvilken hon dessutom fattat rätt klena tankar, och i stället, på det ännu en friherrinna måtte komma i slägten, föreslagit en af sina slägtingar, Fröken Lägervall, mötte häruti et stort hinder för upfyllandet af hans käraste önskan, likväl icke aldeles afskräckande, ty ehuru gerna han ville göra sin fru Mor til viljes, förklarade han en dag sitt oryggeliga beslut, at aldrig gifta sig med Fröken Lägervall, och at han antingen skulle fria til Sofi, eller aldrig.
– Detta ferma språk misshagagade väl friherrinnan något, dock beqvämde hon sig sluteligen at ej längre förhindra sin sons frieri och önskade honom lycka i sitt tiltänkta företag.
Trasenberg hade således beslutit at fria, och reste derföre åstad med dräng i röd surtut och egna hästar, i denna lofliga och ärbara afsigt; blef också på et sådant sätt emottagen af Föräldrarna, at han ej kunde klaga, och visserligen äfven af Sofi så at han bordt vara nöjd, så framt han endast varit en smula större menniskokännare, ty hon såg alfvarsam ut, såsom det höfves en sedesam flicka, som anar sin friares ankomst, hvilket altid några ögnablick förut lär inträffa med bättre flickor, så påstår en viss Skribent.
– Detta hennes upförande, och i synnerhet det at hon undvek at vara ensam med honom, tog Trasenberg för köld, och kom sig derföre intet före med något friei i den gången, utan reste med oförrättadt ärende åter hem.
Så lätt torde just icke heller steget vara, som den oerfarna ungdomen kanske tror, at med någon känsla af misstroende til sin egen fullkomlighet, erbjuda sin person åt en flicka som man älskar och följakteligen anser såsom förtjenande en fullkomligt ädel och bra man.
Jag Agapetus Dolk har väl aldrig friat, ty min salig hustru friade sjelf i verlden, men jag funderade en gång på at erbjuda min ringa person til Ledamot i et Litterärt sällskap, hvilket ehuru olika det synes, förefaller mig ungefärligen som et frieri, åtminstone bar jag mig til på samma sätt som Trasenberg, ty sedan jag då öfvertänkt alla mina förtjenster och infunnit mig hos en viss Ledamot i afsigt at recommendera mig, föreföll det mig aldeles som jag varit utan all förtjenst och jag hade intet at säga, också, har jag aldrig sedermera bifvit Ledamot.
Trasenberg var likväl trägnare; dagen efter denna resa återkom han i skor och hvita strumpor, i det gemenaste väder, men det gick på samma sätt:
Hela månaden fortfor han på detta sätt och kunde derunder alldrig komma fram med det tal han ämnade hålla, och för hvarje förnyad resa blef det svårare.
Ändteligen grep han sig an en dag, då både far och mor, som det tycktes, med flit lemnat den blyga herrn ensam med Sofi.
Kusin Sofi, så började han, vågar jag göra en fråga – skulle min kusin tro att hon kunde bli lycklig som min – här fastnade ordet hustru i halsen.
Hon svarade just intet på denna fråga, men som Uno vid tiltalet fattat hennes hand, och han genom den trodde sig erhålla et nästan omärkligt svar, ropade han sjelf ja! och utan at han visste huru det tilgick, tryckte han en eldig kyss på hennes vältaliga hand –
Nu måste väl Läsaren vara nöjd med min hjeltes upförande, han var det äfven sjelf, och innerligt lycklig återvände han til sitt hem, och flackade sedan dermellan och Jarlunda, Anneholm och Stockholm fram och åter, lät måla sitt porträt och tilverka valknutar och band af Sofis och sitt egit hår, hvarmed hon paraderade på marknads-Assemblèerna i O* * o.s.v.
Ändteligen nalkades den efterlängtade dagen til brölloppet.
Detta skulle ske i Stockholm, emedan Fröken Laura vid samma tid der skulle förmälas med Öfverste Löjtn. och Riddaren af Svärds-Ordens Stora Kors Gabriel Geldarm och familje-högtidligheten igenom detta dubbla Bröllop skulle efter
Öfverstens önskan vinna en viss likhet med Grefvarne von Froburgs i Lejon-Riddarne.
Trasenberg begaf sig derföre til Stockholm, och infann sig på utsatt tid på Liljeholmen der Bröllopet skulle firas.
Huru högtidligt detta tilgick kan svårligen beskrifvas, åtminstone icke af mig, som endast är en liten-liten Elev i princip-Scolan vid Musernas målare-Academie, och hvarur jag troligen alldrig stiger.
Jag försöker derföre icke at skildra andra taflor än de som höra til min klass, och om dessa följakteligen äro enkla och obetydliga, skryter jag ej heller på minsta sätt dermed, utan öfverlemnar dem gerna at upklistras inpå et kistlock, då Rector ej anser dem värdiga at medtagas til expositionen.
Således låter jag nu hela pompen vara oomrörd, endast må jag nämna, at Trasenberg bar uniform med skor och hvita silkesstrumpor samt värja med port d’epé, och svarade med et rent, fritt och otvungit Ja, då kyrkoherden Doctor Husælius, hvilken förrättade vigseln, gjorde honom den vanliga frågan.
Båda Brudarne stodo med myrtenkransar, och vackrare grupp än vid deras knäfall kan icke tänkas:
Hof- Junkaren och Friherrinnan, Öfversten och hans Grefvinna, Majorn och Majorskan, Baron Stjernbock med sin Friherrinna, jemte ännu flere, hvaribland äfven Commissariats-Rådet
Råtturin prydligt visade sig, stodo i en cèrcel omkring båda paren, och önskade dem sedan efter rang och värdighet, hvar efter annan, all sköns lycka och välsignelse.
Hvad Uno nu kände kan jag icke, och sällheten sedan de nygifta i deras egen vagn, sent på natten anländt til staden, har jag ingen rättighet at beskrifva.
– – Nu min Sofi är du min, måtte jag alltid kunna göra dig så lycklig som du förtjehar! så sade Uno då morgonsolen nyss började förgylla de aflägsna fönsterna på södra bergen – Detta uttryck anser jag mig likväl äga full rättighet at yppa.
Kalaser och nöjen uptogo det öfriga af de nygiftas vistande i Stockholm.
Spectaklerna besöktes och Trasenberg såg der gamla hederliga gummor hoppa som figurantskor, visserligen rätt tok-roligt att se; men allt var ett intet emot hans ensamna umgänge med Sofi, och han önskade endast nu att åter få resa hem till sitt landtliga Trazeberg, att der njuta den verkliga och stora sällhet himmelen honom skänkt.
Före skiljsmässan ifrån Stockholm, som anade honom skulle bli ganska långvarig, beslöt Trasenberg, på sin Svärfars inrådan, at emottaga tredje Graden i Sviagriser-Orden.
Majoren hade sjelf lofvat at såsom gammal Ledamot inom Orden förrätta receptionen, och at hålla et litet tal, hvilket i synnerhet förmådde honom dertil, emedan han storligen undrade huru det skulle aflöpa för hans Svärfar som var en gammal militär, at hålla et Ordens tal.
– Du skall få se, sade Majorn under det båda herrarne i en vagn reste up til Orden, at du blir nöjdare än vid första och andra gradens emottagande.
Vid ankomsten til Ordens-huset infördes Trasenberg i et litet rum med tilskrufvade luckor och uplyst af et par talgljus på et bord, hvarunder et papper, lika som händelse-vis blifvit glömt.
Under sin väntan betraktade han papperet, och fann det vara et slags Protocoll hållit inom
Orden öfver tredje Gradens reception och hvilka personer som dervid på tilfrågan upgifvit några egna slägtingar såsom föraktliga, hvilket med bifogade anmärkningar högeligen berömdes såsom fördomsfritt och manligt.
– Sedan han en stund betraktat detta, och dervid endast haft den enkla reflexion, at slika upgifter aldrig kunde hedra den som gjorde dem, inträdde Ceremoni-Mästaren åtföljd af tvenne maskerade personer, hvilka hvar efter annan undersökte Trasenbergs kunskaper i första och andra graden, hvarefter han tilsades at vara Ceremoni-Mästaren följaktig, hvilket han gjorde med oförbundna ögon, emedan han i London ingått förbindelser som förbödo honom at någonsin låta beröfva sig sin syn.
Han följde derföre Ceremoni-Mästaren genom farstun och opp för en lång och smal trappa, som det tycktes opp på vinden, til en med en liten lucka försedd jerndörr, der hans följeslagare med en hammare bultade 3:ne hårda slag.
Den lilla luckan öpnades, och en röst innanföre gallret frågade:
Hvem bultar?
Thors hammare, svara Ceremoni-Mästaren.
Rösten:
Cerem.
Mäst.
Brodren Petrarcha vill töma Brage-bägaren.
Röst.