Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är just det tomma världsliga lekverket för sysslolösa, som snabbast förstås af alla – visor, lustspel, tokroligheter, godtköpstankar.
Tillämpades Tolstoys lära skulle konsten blott än mer förflackas i stället att fördjupas.
Eller förmärkte vi aldrig, att den folkligaste och mest hyllade bland konstnärer med ens fann sig ensam när han bortkastade sin glada skicklighet och vände sig till allvaret ?
Det skulle just uppstå en prydlig religiös konst, om hon icke finge intränga i svårfattligare ämnen än i den för öfrigt vackra berättelsen »Onkel Toms stuga» och om värdet skulle bestämmas genom en allmän omröstning bland våra jungfrur, vedkarlar och torpare – allt medan det sjuka bildade fåtalet stode blygt och tigande med hatten för ansiktet.
Det är icke tu tal om att en Dante blefve hängd.
En rysk bonde skulle säkert djupare tilltalas af ett grant utstyrselstycke än af ett allvarligt drama, men det bevisar icke att »Tsarens kurir» eller »Madame Sans-Gêne» äro god, religiös konst.
Om en rysk bonde ännu lifligare skulle följa ett af medeltidens kristna festspel, beror det därpå att de bibliska legenderna utgöra nära nog hans enda kunskap om det förflutna.
Därför att berättelsen om Josefs fala bröder och om Potifars hustru kan förstås af en rysk bonde, en neger, ett barn, förlänar Tolstoy den emellertid ett värde af god religiös konst, hvilket skulle gå förloradt, så framt berättelsen rörde sig om ett ämne, som endast kunde fattas af ett bildadt fåtal.
Den vackra drömmen om en konst för alla – århundradets kanske orimligaste utopi – har visserligen mången drömt men ingen förverkligat.
Det är omöjligt att skapa en konst, som lika djupt tilltalar generaler och gatsopare, bärare, banvakter och vetenskapsmän.
Till och med i ett land med folkbildning som vårt har jag ännu aldrig sett någon Sergel i porslin på jungfruns spegellåda och aldrig hört någon åkare sjunga Geijer eller deklamera »Svea».
Det enda verkligt folkliga – och enligt Tolstoy alltså religiösa – är versen på marknadskaramellen.
Ropet på folklighet är oftast ingenting annat än ett trögt och materialistiskt tidehvarfs längtan efter tokrolig förströelseläsning och gemytliga bilder, och det är ingen vanära för Brahms att icke spelas på skolorgel.
Därtill kommer sedan ytterligare att, om icke i Ryssland så dock i det öfriga Europa, har folket i våra dagar blifvit en makt inför hvilken det fordrar långt mera mod att säga sanningen än att smickra.
Hvad har en regent att gifva?
Ett blygsamt lönadt ämbete och några stackars ordnar!
Folket däremot, det har äran, makten och härligheten och på folkets händer går vägen till ryktet – och till eftervärlden.
Vid sådana tidpunkter sker därför det undret att Promethevs vänder sig på klippan och utan att pruta på sitt trots mot Zevs också blickar nedåt med pannan rynkad.
Han skulle icke vara en trotsaregud utan en lycksökaregud, om han kunde handla annorlunda.
Och dock kan han icke glömma hvem hans hjärta rätteligen tillhör.
Folket, det är framtiden, det är leran, hvilken han i konstnärsifver kramar allt hårdare ju otåligare han längtar att fullborda den slutliga bilden.
Han smular och smeker i samma grepp.
Tolstoy är icke någon sådan skulpterande framåtsträfvare.
Han vill stanna tidens ur och anser att folket redan är fullkomligt sådant det är och att allt ondt kommer från bildningen och det konstnärliga skönhetssinnet.
Med halft urskuldande nämner han hellenerna, emedan deras konst var folklig och i sitt förhärligande af den jordiska skönheten och lyckan sammanföll med deras religion.
Hvad den hellenska konstens folklighet beträffar, torde den dock näppeligen haft större omfattning än – låt oss säga – det allmänna konstintresset i nutidens Paris.
Tvärtom ha såväl konstnärer som forskare väl aldrig omgifvits af en större publik än just nu, ehuru det icke är deras förtjänst, utan orsakadt af den allmänna bildningens stigande.
Detta ständiga vidgande af folkets fattningsgåfva ägnar
Tolstoy knappast en tanke, och dock borde just han vara mannen att förstå hvad vi redan äro skyldiga upplysningen.
Det är upplysningen, som en gång i en framtid skall omöjliggöra både kriget och revolutionen.
Att efter hundra år af idel upprorisk filosofi våra städer icke nu stå i lågor och våra gator icke täckas af mördade, det beror icke – som några mena – därpå att socialismen och anarkismen, i motsats till franska revolutionen, försmått en ideellt medryckande färg öfver sin åskådning, ty de andra politiska partierna bekänna som bäst en fullt ut lika ohöljd materialism, utan det beror på upplysningen.
Ingen bok och ingen lära är farlig för den, som gjort bekantskap med tillräckligt många böcker och läror, att kunna döma med flera vittnen i målet.
Gif efter hand folket det bästa af den upplysning, som ännu är fåtalets, och det skall icke längre finnas hvarken någon förtrampad eller hotande kast.
Då kan det först bli tid att tala om en hög religiös konst för alla, äfven om den drömmen i det mesta alltid måste stanna vid en vacker afsikt.
Det finns icke två människor, som lefva, tänka eller känna fullständigt lika och därför skall det heller aldrig finnas två människor, hos hvilka ett konstverk åstadkommer fullständigt samma intryck.
Den ena har lättrörd inbillning, den andra icke.
Den ena är stolt, och skall i det stolta finna något upphöjdt, den andra ödmjuk, den tredje enfaldig.
Den fjärde, som till äfventyrs är en mer torr och grof natur, skall i det drastiska mena sig finna kvickhet och mod.
Däremot måste det komma tider, då släktet växer ifrån många drifter, som förr varit starka, och då allt det snille, hvilket ditintills förbrukats på lofprisandet eller förbannandet af kärlekens och könsdriftens hela innehållslösa platthet, kan samla sig i andliga uppgifter och i kärlek till den rättfärdighet, som är tillvarons mål och därför också för mer än människorna själfva.
Tolstoy skänker en del rättvisa åt romarnas konst, som medverkade till folkets storhet och välgång, och kinesernas, som inskärpt gripande vördnad för hänsofna fäder.
Först när han hinner till renässansen, gäller icke längre den ursäkten för konstens hedniska drag, att det religiösa lifvet samtidigt genomgick en omdaning i samma riktning.
Och dock uttalar han själf på ett ställe de ärliga orden, att »oändligt omväxlande och städse nya äro de känslor, som härflyta ur det religiösa medvetandet, ty detta uttrycker alltid det nya under bildning varande förhållandet mellan människorna och den omgifvande världen!»
Än mindre skönjer han att just i de senaste decenniernas konst icke blott det filantropiska, utan också det religiösa är starkt förhärskande, än såsom kristendom, än oftare såsom panteism och någon gång i en ateism, hvilken endast är en omskrifning för en religiös åskådning, detta helst om man med religion hufvudsakligast vill förstå broderskärlek och godhet.
Icke blott en sådan sats som Spinozas, att Gud är substansen, utan än mer själfva den ideella religionsfilosofien har, människorna nästan ovetande, så småningom satt en ateistisk religiositet i den teistiskas ställe.
Det är lika ateistiskt att säga Gud är kärleken som att säga Gud är tyngdlagen, ty i båda fallen upphör han att vara en gud.
En gud är ett väsen.
Tolstoy harmas vidare öfver tidningarnas dagliga sysslande med äfven de svagaste teaterpjeser eller romaner, men tidningarna berätta om så mycket ännu likgiltigare – om baler, middagar, toaletter eller obetydliga men rika och högt uppsatta personer, hvilkas lif och handlingar äro af noll och intet värde för mänskligheten.
Merendels eftersträfva tidningarna just med sina konstgranskningar ett tolstoyanskt särskiljande af agnarna från hvetet och att detta så sällan lyckas beror därpå, att läran om att det goda genast skulle igenkännas af hvar och en aldrig håller streck.
Om den vore riktig, skulle icke så mången förmåga vid sitt framträdande blifvit kallad oförmåga och Olaus Petri skulle icke ha stått i skampallen vid samma kyrka, där han nu står i brons.
Tolstoy upprullar en rolig målning af de arbetare, som dagligen måste förnöta sin tid med att hissa upp teaterfonder eller tända ljusramper, men tillämpa vi nyttighetsläran lika strängt i allt annat, blir det till sist endast bagaren, skräddaren och skomakaren, hvilkas verksamhet fullt berättigas.
Han förklarar, att endast uttalandet af nya tankar kan gagna, men hans egen rousseauism är lika gammal som århundradet och framfördes nära nog i samma ordalag hos oss svenskar redan på åttiotalet.
Från hans batterier slungas heller inga mördande projektiler, utan landtliga rofvor och potäter, hvilka själfva krossas i det ögonblick de träffa.
Det är sorgligt att ännu år nittioåtta behöfva höra, att de bildade endast äro en hop skadliga sjuklingar.
Hvilka äro då de friska och nyttiga?
Bönderna och handtverkarna.
Nu komma emellertid de bildade att ganska snart sätta maskiner i handtverkarnas ställe och att med kemiska preparat ersätta den föda af likkött och växter, hvars förvärfvande kostat så mycket elände.
Säkerligen kan allt detta inträffa redan inom en människoålder.
Fåtalets bildning kommer då att med svindlande snabbhet sprida sig till alla.
Nåväl, förvandlas då också därmed hela släktet till en hop onyttiga sjuklingar?
Om bildningen icke fördärfvar alla, hur kan hon då fördärfva fåtalet?
Eller skola människorna alltjämt tvingas att gräfva diken och pligga skor för slippa att heta onda?
Åtskilliga bland oss kunna till nödtorft både ett och flera handtverk och det kan bereda nyttig omväxling men hjälper oss lika litet att göra religiös konst som klensmidet hjälpte Ludvig XVI att regera Frankrike.
Tolstoys högmod öfver att ha lärt sig göra skor förblindar hans syn, så att han icke med själfironi kan näpsa en ödmjukhet, hvilken icke nöjer sig med mindre än att få tvätta de fattigas fötter offentligen.
Inför de stycken i hans afhandling, som vidröra snarlika spörsmål, måste man mer än en gång fråga, om icke till sist han själf är en af samtidens mest antireligiösa realister.
Att han är den mest omusikaliske har han länge intygat, ty musiken är och förblir enligt hans erfarenheter knappast mer än ett sinnligt retningsmedel, som leder till fördärf.
Han har alltså aldrig själf förnummit, att musiken kan tända längtan till upphöjda gärningar eller egga till ett rent filosofiskt tänkande.
Och voro icke religion och musik i alla tider oskiljaktiga?
Det finns icke en koja så låg, att när några fattiga stackare där mötas till en andaktsöfning, icke också musiken är gäst.
Vill Tolstoy nu verkligen göra rimligt att den fåtoniga och reglementerade mässa, som stammar från antikens och den tidigaste kristendomens andaktsmusik, nödvändigt i följd af sin enkelhet måste vara för mer än Palestrina eller att de af klerker och borgriddare diktade »folkvisorna» så uttömt alla möjligheter till en religiös tonkonst, att icke en sammansatt natur som Beethoven skulle äga rätt att begagna ett mer sammansatt uttrycksmedel?
Måste man alltså förgrymmas öfver att en Tolstoy subjektivt framkastar så många gamla och utslitna påståenden, gömmer dock hans afhandling vid sidan af dessa mycket öfverväldigande och mäktigt, som en konstnär kan ha godt af att beakta.
Konstnären behärskar sin samtids inbillningslif.
Hans makt är följaktligen nära nog utan gräns, men därför också hans ansvar, och ingen förtjänar såsom han en hård dom öfver sin döda mull, om han svikit sitt och sitt folks samvete.
Vid en återblick på de stora konstnärer, hvilka allt sedan encyklopedisternas dagar haft det djupaste inflytandet, kan det synas att åtrån till det upphöjda långt ifrån alltid ledt deras handlingar och verk.
Äfven om dessa stundom till och med kunnat tyckas fördärfliga, ha de dess bättre dock afsiktligt eller oafsiktligt merendels inrymt ett kämpande mot ett ännu större fördärf, ett hyckleri eller en fördom.
Äfven när detta icke kan gälla, visar det sig att summan af till och med så själfviska konstnärers lif som Goethes och Byrons icke blifvit till skada utan till fromma.
Det må ifrågasättas om vi icke med benämningen snille instinktivt mena en intellektuell begåfning hvilken – om också stundom på långa omvägar – medför ett allmänt gagnande och höjande.
Eller nämn ett stort snille från renässansen, medeltiden eller forntiden, hvilket, om än länge skenbart fördärfbringande, icke dock till sist visat sig vara en nödvändig och därför nyttig länk i kedjan!
Ett sådant snille har aldrig funnits och kan aldrig komma att uppstå.
Hvarje snillrik tanke måste gifvetvis i åtminstone något afseende skjuta framom hvad som förut yttrats i ämnet och därmed gagna.
På så sätt är också Tolstoys afhandling, ehuru i det mesta hvarken riktad med något nytt eller lärorikt, i några punkter snillrik och därför till hälsosam och tuktande nytta.
Dock bestyrker hans filosofi allt för mycket subjektivismens oförmåga att med sanningens måttfullhet röra sig på vidtfamnande och allmänna fält, där ett lugnt och objektivt tänkande ser vida klarare.
I sammanhang därmed väcker också hans skrift den aningen, att subjektivismen vid detta laget redan skjutit bort sina bästa pilar och att filosofien snart torde se sig nödd att återgå till en mera generaliserande och objektiv metod, så framt hon vill bli hörd och trodd.
De latinska folken skola icke förstå Tolstoy, knappast tyskarna, men till oss skandinaver talar han som till själsförvanter.
Med en profets allvar drifver han månglarna ur templet och hans gissel träffar rätt ofta den flärd, tomhet, själfbeundran och narraktighet, som här och hvar öfvar sin lindans inom konsten.
Han rycker masken från tillgjordheten, efterapningen och effektsökeriet och visar ihåligheten i låga ämnen, rafflande skildringar och spännande intriger.
Först och sist påminner han människorna om att konstens uppgift icke är att förströ de sysslolösa, utan att förädla, men det är just hvad nästan hvarje ärlig konstnär eftersträfvat och lärt i alla tider.
ÄNGELSBORGEN.
UR EN TECKNARES DAGBOK.
ROM, Rom, städernas stad, den eviga – den enda, till hvilken man kan längta som till ett landskap!
Så blef jag då ännu en gång nog lycklig att få trampa din mark.
Jag vet, att för mitt minne skall
Rom alltid fortfarande framträda som ett landskap, hvilket först vid närmare betraktande sönderfaller i en stads många olika byggnader.
Kyrkornas och ruinernas storlek och den vida utsikten från hustakens löfsalar bidraga att skärpa detta intryck.
Kullarna, de många öde och gräsbevuxna platserna innanför murarna, getskällornas pinglande tidigt om morgonen, de som fjällbäckar dag och natt brusande fontänerna, den starka lukten från blomsterkorgarna på Piazza di Spagna, rosorna och murgrönan djupt nere på gårdarna – allt omslingrar midt i stadens sköte de uråldriga palatsen med ett klassiskt landskaps vilda rankor.
Mer homeriska lunder än pinjeskogarna vid Villa Doria och Villa Borghese äro ingenstädes att finna, och vinterluften, solskensmättad och dock sval, påminner om höglandets och vederkvicker som iskyldt vatten med pärlande kolsyra.
Härtill kommer att främlingen vid sina utflykter till aflägsna kyrkor eller osterior nästan beständigt ser fri himmel och stora linier.
Skuggande ögat med handen vänjer han detta att äfven på afstånd göra sig förtroget med de olika höjderna och murmassorna.
När han långt fjärran mot Campagnans och snöbergens blånande grund igenkänner statyerna på Lateranens facad, gripes han af samma upptäckarefröjd som bland Alperna vid igenkännandet af Finsteraarhorn eller Die Jungfrau, och jag har aldrig förstått hvarför ett verk af mänsklig anda skall skattas lägre än den blinda naturens.
Det ädelt sköna landskap af en stad, som öfverblickas från San Pietro in Montorio, får tvärtom just själ och innehåll därigenom att det är ett verk af världshistoria och triumfatorisk människovilja.
Äfven i detta landskap kunna vi stiga ned i djupa grufvor och betrakta de olika aflagringarna under jordytan, men det är inga kolade sigillariastammar, hvilka här synas i ljusskenet, utan kolonner och fresker.
Det är ingen skridande is, som slipat de nedersta platta stenarna, utan vagnshjul och fotsteg af ett utdödt folk, och fossilerna, som hämtas i dagen, äro icke benskärfvor af flygödlor och stora grodor utan nu senast de i en urna inneslutna lämningarna af Cajus Julius Cæsar.
Därigenom att Rom bildar en afrundad inåtvänd värld för sig, finner man emellertid knappast någon ort som tillika gör ett så starkt och nästan forntidsaktigt intryck just af stad, af de gamles »urbs».
Särskildt vi nordbor ha ingenting liknande, ty våra städer blicka merendels utåt mot sina omgifningar.
I äldre tider förde vår odling ett splittradt vandrarelif allt efter som hofvet flyttade eller olika kloster växte i anseende, och, omgifna af en maktägande landtbefolkning, synas våra hufvudstäder än i dag icke hysa någon verkligt lefvande åstundan att på fullt allvar anlägga en härskarinnas purpur.
Redan blotta namnet
Rom leder däremot tanken på en ytterlig koncentration, hvilken där också ännu kvarlefver i mycket.
Omhägnad af sina murar vänder den eviga staden alla sina ögon inåt mot de förnämsta platserna, och när på Capitolium en talare nämner orden »romerska medborgare», förstår man att han menar ett särskildt undantagsfolk midt bland alla öfriga italienare.
De många statyerna af lokala storheter, kransarna som till frejdade stadsborgares minne i talrik mängd pryda murar och enskilda hus och hvilkas torkande lagerkvistar rassla för nattvinden – det är allt ständiga påminnelser om ett inom sig själft slutet samhälle, hvilket sätter sin stolthet i att förhärliga sitt namn och sina söner.
Denna stadspatriotism, hvilken man, om också i blygsammare former, återfinner allestädes i den italienska och franska landsorten, är till sitt lynne helt och hållet latinsk och har hos oss sin motsvarighet i kärleken till torfvan och gården.
Det är dock först när mörkret faller på, som nutidens Rom åter blir den äkta konstnärsstaden från fordom – en stad för drömmande nattvandringar och filosofiska samtal.
Det är när gitarren tystnar på vinstugan, när den sista hästen står sofvande framför droskan och när högt från Vatikanens byggnadsmassor den ensamma lampan glimmar i Leo XIII:s bönkapell.
Då är timmen att vaka och vandra.
Särskildt älskar jag att styra mina steg ned till floden och Ängelsborgen.
En ruin, en kejsargraf, ett fäste, ett fängelse – och dock en tempelliknande rotunda med konstnärligt sirade loggior!
Sluten inom sig själf och sina minnen och öfverst krönt af svärdets kerub, synes mig i stjärnljuset den väldiga borgen en samlad bild af hela Rom.
Henrik!
I stället att tillskrifva dig ett eller annat bref om likgiltiga ting, gör jag hvarje afton flitiga anteckningar i min dagbok och dem vill jag skicka dig.
På pärmen har jag med stora bokstäfver skrifvit namnet »Ängelsborgen», ty det är nästan alltid efter en af mina nattliga vandringar till floden och det gamla fästet, som jag ett ögonblick vid skrifbordet samlar dagens tankar och intryck.
Det lönar icke att dölja det, Henrik, jag har genom ensamheten och vistelsen här nere råkat i ett häftigare inre uppror än på många och långa år.
Från att vara ung blir människan äldre – att börja med; det är sant.
Och ändå måste jag försäkra dig, att jag aldrig känt mig yngre än just nu, aldrig mer hågad att slåss med utspärrade klor.
Det klingar och spelar för örat som takter ur en dansande hexameter och det börjar plåga och trycka mig att skrifva prosa.
Det är en känsla af lycka att icke längre kunna hålla samman meningarna på ett ark prosa därför att själen vill upp och dansa.
Men jag är tecknare och icke diktare och därför får du nöja dig med en prosa, som känner marken gunga och remna under sina fötter.
Själf däremot är jag oförnöjsam i min längtan efter rythmer och det finns något inom mig, som törstar och som min samtid icke alltid tillfredsställer.
Halfva min själ är ett bäcken, till hvilket jag får leda vattnet från ganska aflägsna höjder.
Kan du ana hvartill dessa dagar tvungit mig?
Jag har börjat längta efter åtskilliga af våra egna gamla svenska klassici och flera af dem har jag slutligen efterskickat.
Om nätterna ligger jag och läser icke blott Lidner, Creutz och Oxenstjerna, utan Choræus och Vitalis, ja, till och med Silfverstolpe och Grafström – och ofta finner jag strofer, till hvilka jag längtar att återvända.
Jag måste dock bekänna, att en af dessa diktare redan långt tillförene alltid troget brukat följa mig på mina ströftåg.
Du anar redan hvem jag menar.
Som gosse fick jag en gång af en ren tillfällighet hans dikter i mina händer och från den stunden begynte jag vallfärda till hans grafsten och bedrifva en hel liten afgudakult med hans minne.
Kanske styrktes jag också därvidlag i min känsla genom att märka den ironiska likgiltighet, med hvilken andra oftast nämnde honom.
Du vet, hur ett dylikt motstånd utifrån kan verka, och kanske behöfver jag icke tillägga, att jag menar Lidner.
När man talar om realismens betydelse för konsten, finner jag ett sådant tal ganska förståndigt, men dock endast under den bestämda förutsättningen, att äfven det reela fattas som något oändligt och icke som en trång motsättning till det ideella.
Inför Lidners alexandriner måste jag nämligen utbrista:
Detta är för mig realism; så känner jag, så är mitt inbillningslif!
Jag kallar icke
Lidner den störste bland våra store, ty ingen är den störste, men Lidner är heller icke den andre eller tredje eller femte.
Du brukar kalla Bellman den störste.
Jag beundrar Bellman likasom du, men en så skygg och stilla natur som du, Henrik, skulle säkerligen aldrig komma till ett sådant påstående, om icke Bellman råkat att vara en mästare äfven i det drastiska och om icke denna hans egenskap händelsevis sammanfallit med smakriktningen i din egen ungdom.
På samma sätt – för att taga en jämförelse från världslitteraturen – utnämner du Goethe till den allra störste hufvudsakligast af den grunden, att det ironiserande och naturvetenskapliga elementet i »Faust» och trotset i »Prometevs» stå i nära frändskap med din egen tid.
Däremot beaktar du föga så härliga strofer som »Alles gaben die Götter» eller därmed besläktade.
Af det tillfälliga gör du alltså ett axiom.
Det är en svaghet, hvilken särskildt i litterära spörsmål sedan gammalt brukar känneteckna hvarje generation, men som vi måste tänka på att befria oss ifrån, och jag skall efter hand försöka att visa dig ett af medlen.
Att börja med måste vi dock först enas om att ett verkligt kärleksfullt inträngande i konstens väsen vid hvart steg framåt blott dubbelt bekräftar den satsen, att alla äkta konstnärer måste betraktas »som inkommensurabla storheter» och långt snarare som en krets af kamrater än som kappspringare.
Att förstå hvar och en för sig, det är tjusningen, det är meningen i det hela; alla försök att efter egen nyck uppsätta rangrullor leda bort från det egentliga till tomma intet.
Det lönlösa i dylika värdesättningar framgår bäst däraf, att de lika skonlöst som regelbundet stjälpas på hufvudet af nästa skede.
En gängse smak är ingenting annat än en gängse fördom, ty den underkänner och öfverskattar med stöd i gårdagen och misstror rörelse och förändring.
När Apollon en gång på de elyseiska fälten skall gifva galataffel för sina trogna, får han duka gående bord, ty det skall icke bli honom möjligt att uttänka en placering efter rang.
Vare det nog sagdt om Lidner, att om en konstnär någonsin skall nämnas stor, så måste det vara den, öfver hvars hufvud man liksom tycker sig skymta något af evighetens stjärnhimmel.
En diktning utan idealitet är som en lampa utan skruf: hon kan både flamma och explodera, men lyser icke vägen för någon – icke ens för den, som själf bär henne i sina händer.
Redan i ämnesvalet har
Lidner manligare och stoltare än någon annan svensk skald tagit steget fullt ut mot det upphöjda.
Det låga vinner alltid ett visst gehör, ty åtskillig låghet finns hos oss alla, men kring trappan mot det upphöjda är det trängsel af skrattare och skeptiska flanörer.
Lidners snille har dock varit nog mäktigt att uthärda gycklets pilskott.
Hans lynne är musikaliskt, hans formgifning stor orkester med orgel.
Hans lyrik är lågande, hans naturskildring vildt storartad, och kring hans sångartempel brusar och skummar världshafvet.
Låt mig nu gå vidare och förklara dig, hvarför just en vistelse i Italien riktar tankarna åt detta håll.
Jag förgrymmas här på mig själf därför att jag i min ungdom så ofta gjorde Italien orätt.
Jag återfann icke där söderns himmel och folklif, icke Greklands eller Egyptens bevarade tempel, allt detta må ju vara riktigt.