Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifv. angående Bankens öppnande till utvexling af silfver.
Då jag vid sisth Piiksdag för /jlde gången, under en tid af 15 år, deltog i 11.
St:s bemödande att för sig reda de allmännaste begreppen om myntväsendet, hoppades jag , att, sedan beslut, oaktadt icke alldeles efter min önskan, då blifvit fattadt om realisation medelst fri silfvervexling å 128 sk., den svåra kampen skolat vara utkämpad, och man nu kunnat fä börja i lugn njuta frukterna af sanningens och rättvisans seger.
Och om jag än skulle finna mig sviken i detta hopp, samt få se striden förnyas nästan på samma punkt, der den fordom börjades; så vill jag likväl icke vid hvarje sådant tillfälle genast trötta It. o. Ad. med upprepandet af de gamla argumenten, utan hysa den tillit till Banco-Utsk., att det icke låter förvilla sig af de genom bevisningens oemotståndliga kraft redan längesedan krossade villomeningarnas spökande irrbloss.
Men som en värd ledamot af sjelfva Banco-Utsk. i sista plenum utvecklade åsigter af myntväsendet, om hvilkas riktighet jag tror mig hafva skäl att i vissa delar hysa tvifvelsmål; så torde det tillåtas mig att i största korthet underkasta dessa åsigter en flyktig granskning.’
Den värde ledamoten säger: ”att i83o års myntbestämningslag ej mer är bindande."
Det vore besynnerligt, om lagen skulle hafva 'förlorat sin bindande kraft blott derföre, att det i lagen bestämda vilkoret för dess inträdande i verksamhet ej kunnat uppfyllas inom den tid, som blifvit utom lagen bestämdt.
Eller skulle t. ex. den nva Civil- och Criminal-Lagen, sedan den hunnit antagas, för att efter en viss lid börja tjena till efterrättelse, förlora all bindande kraft och alldeles förfalla blott derföre, att den, för mellankomne hinder, icke kunnat försättas i verksamhet på den utsatta tiden.
”Men” tillägger den värde ledamoten, ”om någonting deri (nemi. i denna lag)-bör hållas uti helgd, så är ”det proportionen af 5 till 8.”
Det vöre icke mindre besynnerligt, om det heligaste uti denne lag, just skulle vara det, som deruti alldeles icke finnes.
Ty äfven proportionen af 5 till 8 söker man deruti förgäfves.
För öfrigt torde få påminnas, att denna proportion var redan till sitt ursprung blott ett slags hugskott.
Det är med detta hugskott ungefär
Ijka som det säges om vädret: ”man hör dess susan”de; men ingen vet hvarifrån det kommer, eller hvarthän ”det går.”
Saulina värde ledamot säger vidare: ”alt vexling efter ”dagens cours är den enda rätta; och lian önskade, att äf”ven sedan vexlingen börjat, vexelgrunden kunde olika bestämmas hvar 3:dje månad.” Jag tilltror 111ig icke att kun - 46 Dcu ao
Fe bni ar ii f. m. na fatta, hvad den värde ledamoten menar med en sålunda föränderlig vexlingsgrund; ty begreppet om silfvermynt tyckes vara svårt att förena med begreppet om vexlingsgrundens föränderlighet.
Om den värde ledamotens mening är, att man, i händelse coursen stege t. ex. 4 eller 5 sk., skulle i Banken gifva eller erhålla så mycket mer i sedlar för en R:dr i silfver, så vore Bankens sedlar icke mer reverser, utgifna på bestämda belopp i silfver; de gällde icke mer för mynt: jag vet icke hvad de skulle kunna anses vara.
Den värde ledamoten förmenar, ”att Bankens fall må-» ”hända vore det säkraste sättet att komma till ett nytt, på ”rationella grunder bygdt hank-system.”
Om det system, hvartill man kunde komma genom Bankens fall, skulle blif» va af det slags rationalitet, som nästföregående punkt antyder; så anser jag för en särskild lycka, att Bankens fall val icke lär vara att befara.
Och slutligen säger den värde ledamoten, ”att, sedan ”vexling är beslutad, måste man uppoffra allt, för att betrygga den och bevara äganderättens helgd, äfven oin ”ett tvångslån uti silfver från landet hlefve nödigt.”
Genom dylika förespeglingar af tvångslån och stora uppoffringar till vexlingens bibehållande lär yä| ingen låta skräma sig: likaså litet, som någon lär kunna föreställa sig, huru äganderättens helgd skall kunna bevaras genom tvångslån, hvilka i sig sjelfva äro föga annat än just densammas uppenbara kränkning.
Hr von Troil, Emil: Till hvad jag rédan förut an-, fört skulle jag nu icke tillägga något, om jag ej hört Hr Nordenanckar yttra, att öfverensstämmelse ville finnas emellan hans och mina åsigter i denna fråga.
Jag kan icke inse någon sådan i mer än en enda punkt, och det är den, att vi troligen båda önska realisationens bestånd, sedan den blifvit verkställd.
Hr Nordenackar har sagt, att vexlingsgrunden lika väl nu kan förändras ifrån 128 sk., som den vid sista Riksdag förändrades från 4$ sk* Jag skulle tro, att det är en himmelsvid skillnad emellan dessa jemnförda förhållanden.
År 1828 kunde Banken icke göra rätt.
Det hade till och med varit omöjligt att uträkna, hvad de särskilda försträckningsgifvarna, i förhållande till de olika försträckningstiderna, rätteligen bort hafva, För dem, sorn lånt ut sina penningar, t- ex. år 1808, och oafbrutet sedan haft dem utlånade, är förlusten visserligen högst betydlig; men desse äro få: och då man ej kan göra al(a fått, har man icke annat val, än att söka göra hvar och en så litet orätt som möjligt.
Enligt sådana åsigter fattades realisationsbeslutet; och under de fyra år, som förflutit, sedan ett lagligt tillstånd bestämdes, hafva förhållandena ingalunda förändrat sig.
Skulle man då nu, utan ringaste anledning, rubba detta lagliga tillstånd?
Jag befarar, att följderna deraf klefve Den ao Februarii f. m. 4? högst betänkliga.
De intecknade fordringarna i landet uppgå till öfver 70 millioner; de icke intecknade säkerligen till dubbelt, så att man kan antaga sammanräknade beloppet till öfver 200 millioner.
Bestämde man nu utvexlingsgrunden till 144 sk., så beröfvade man ju fordringsägärne vid pass af deras egendom, för att lättsinnigt bortskänka till de skuldsatta 11 å 12 procent af deras gäld.
Vi besinna oss, oell med skäl, då fråga är om en ökad beskattning af några 1000 R:dr.
Denna fördelas dock på hela Nationen.
Nu vill man taga från en enda medborgare-class icke mindre än 25 millioner, för att gifva åt en annan.
Svårligen skulle en eröfrare tillåta sig ett sådant förfarande i någon provins, den han besatt med sina trupper.
Och hvarföre besluta en sådan orättvisa, då vi känna, att realisationen kan verkställas enligt den grund, som finnes stadgad; då Bankens fonder äro mer än tillräckliga för att afvända alla farhågor för realisationens bestånd?
Det är sannt, att coursen en tid varit ganska hög; men den är nu betydligt lägre, och dessutom har Frih.
Kantzou nöjaktigt upplyst, huru det verkligen förhåller sig med coursen, att den hufvudsakligen beror på tillgången af vexlar.
En annan orsak, än den af brist på vexlar, har jemväl föranledt till den höga coursen; det var nemligen den, att så länge
Banken borde göra silfverköp, hvar och en naturligtvis gömde på sina vexlar, för att få dela vinsten af silfverköpen.
Det skulle måhända synas öfverflödigt af mig att nu upptaga till besvarande hvad Hr Nordenanckar anfört; enär jag, såsom tillika med honom Ledamot i Banco-Utsk., der blir i tillfälle att bemöta hans framställda åsigter.
Men då ett hufvudsakligt ändamål med våra discussioner, innan målen från Utskotten återkomma, är att verka på opinionen, så vill jag nu på förhand varna Ståndet och den allmänna opinionen, att ej, utan föregående pröfning, anse Hr Nordenanckar beräkningar vara grundade på så säkra calculer, som man utaf de många silfertalen måhända kunde förledas att tro; och jag vill i sådant afseende nu i korthet anmärka 3:ne omständigheter, uti hvilka han bestämdt misstagit sig.
Det första är, att han påstått, det bibehållandet af proportionen utaf 5 till 8 är ett i myntbestämuingslagen stadgadt vilkor för realisationens verkställighet.
En annan talare har likväl upplyst, att något sådant vilkor i lagen icke finnes.
För det andra har Hr Nordenanckar uppgifvit beloppet af sedcdstocken i skillingssedlar till 3,236,000 R:dr, ehuru de enligt Banco-Fullmägtiges officiella tableau icke utgöra mer än 2,200,000 R:dr.
För det tredje har samma ledamot uppgifvit, att fastighetslån emot lägre ränta, men med betalningsskyldighet i silfver, icke haft afgång, hvilket skulle 48 Den ao Fcbruarii f. m. bevisa, att man icke trott på utvexlingen.
Härmed hänger så tillsammans, att, enligt R.
St:s beslut, dessa lån icke fingo beviljas, så vida inteckning ej var sökt och vunnen före d. 3o Junii i83o.
Det har således sedan varit omöjligt att erhålla silfverlån, och man har följaktligen icke varit i tillfälle att bedomina, huru begärliga de kunnat vara.
Då misstag i dessa delar ägt ruin, torde hända, att det samma inträffat med flera af de mångfaldiga uppgifna förhållanden å särskilda orter ända till andra sidan af jordklotet.
Jag är i flera fall förekommen i hvad jag i anledning af Hr Nordenanckar yttrande ämnat anmärka; men en omständighet återstår ännu, vid hvilken jag ber att något få uppehålla mig.
I afseende på hvad Frih. Rantzou anfört, att nemi. all farlig silfveruttagning från Banken skulle, bland annat, hämmas derigenom, att en så betydlig penningesumma hålles i beständig vandring i och för skatteuppbörden, har Hr Nordenanckar påstått, att den sålunda uppgifna summan icke kunde så högt beräknas, emedan åtskilliga liqvider till Uppbördsverket verkställdes med samma sedlar, som förut under året dertill varit använda, men åter utgått i rörelsen.
Jag får härvid påminna, att det är så stäldt med skatteuppbörden, att, om den just icke sker på samma dag, den likväl sker så, att samma sedlar icke kunna, under samma år, dertill mer än en gång användas.
De tvenne uppbördsstämmorna följa nära efter hvarandra; d. i Maj skola Fogdarne redovisa , och medlen skola då på en gång ingå i Ränteriet samt derifrån till StatsContoret.
Det visar sig således klart, att samma sedlar icke kunna, under samma år, flera gånger användas i uppbördsliqviderna.
I afseende på den ifrågaställa proportionen af 5 till 8, hvilken man påstått böra iakttagas, emedan den skall ingredierat i myntbestämningsbeslutet, skulle jag tro, att, då realisationens motståndare uti denna omständighet äga sitt enda egentliga skäl, och endast 35o,ooo R:dr Specie fordras för att uppnå det påyrkade förhållandet, man gerna kunde fylla den öfverklagade bristen.
Jag har alltid varit bland dem, som trott, att bestämmandet af proportionen 5 till 8 icke behöfdes, utan att realisationen derförutan kunnat och bort verkställas, och jag vet, att påfundet härom utgick från dem, som motverkade realisationen; men emedlertid utgör det nu för dessa ett skäl, hvilket man så lätt kan undanrödja.
Jag anser det, som sagdt är, icke af någon vigt för sjelfva saken; men då Banken har en tillgång af 2,159,000 R:dr till silfverköp, önskar jag, att Banco-Utsk. ville utaf dessa tillgångar använda hvad som erfordras till anskaffande af den felande silfverqvantiteten, för att derigenom fråntaga realisationens flender deras enda vapen.
_ Dea 20 Februarii f. ra. 49 Särskildt ber jag att la hänvisa våra motståndare till hvad vi hört yttras i dag.
Vi hafva nemligen hört någon saga, att han rent af funnit skäl att förandra öfvertygelse i denna fråga.
En annan (Frih. L. Boye) har sagt, att förhållandena nu äro annorlunda, och att han derföre öfvergått till van af realisationen.
Äro förhållandena icke värre, bättre äro de åtminstone icke; oell jag tror mig, i det jag framställer till återskådning den tafla, en värd ledamot för oss uppdragit, skola ådagalägga, alt taflans färg ofta beror på den mer eller mindre ljusa blick, hvarmed man ser den.
Det har blifvit sagdt, att realisationen, då den beslöts, stod blottställd för faran af första krig, första missväxt, &c. Jag hemställer, örn garantierna emot den ena eller andra af sådana händelser äro större nu, än de voro då?
Jag skulle snarare vara färdig att tro motsatsen, i afseende på möjlighet af krig.
Vidare har man sagt, att en morgonrodnad uppgått för vår industri genom PrjvatBanks-inrättningar m. m.
Lagar för dem voro stiftade långt förut, och säkerligen hade, vid sista Riksdagen, intet mera kunnat betrygga deras tillvaro, än just realisationen.
Man har sagt, att utsigterna äro lofvande för inkallande af främmande capitaler genom vexling till 128 sk.
Hvarföre månne nu, mera än då?
Jag torde måhända härmed hafva visat, att från samma förhållanden, från hvilka man vid sista Riksdag liemtade skäl emot, har man, utan att de förra förändrat sig vid denna, hemtat skäl för realisationen.
Må realisationens motståndare häruti skåda, hvad som behöfves för att få dem att öfvergå till den motsatta sidan: endast litet mera välvilja för saken, d. v. s. en ljusare blick.
Hr Nordenanckar, Fredi’. Wilh.:
Med erkännande af den obehagliga ställning, uti hvilken jag synes befinna mig till opinionen inom detta Stånd, skulle jag nu ej åter uppträda, om jag ej ansåg min Riddersmanna-pligt fordra det.
Jag vill således gå Hr von Troil till mötes med deri upplysning, att jag aldrig sagt, det han med mig tänkte lika i mer än en enda sak, och denna vöre i klandret mot i83o års Banco-lagstiftning och i det hinder, som derigenom blifvit lagdt för Banken att fritt begagna sina tillgångar ; och, om jag ej allt för mycket misstager mig, är detta samma åsigt, som Hr von Troils.
Hr von Troil har vidare tillvitat mig ett misstag uti beräkningen af skillingssedlarnas belopp, hvilket jag uppgifvit till något öfver 3,000,000 R:dr.
Jag tror likväl, att denna räkning blir riktig, om man till de utelöpande skillingssedlarna äfven lägger dalerssedlarna.
Cronhjelms yttrande, i afseende å de sedelbelopp, sorn skulle absorberas af skatte-uppbörden, så skulle denna beräkning vara riktig, om hela skattebeloppet gin 2 H. 7 So Den 20 Februarii f. m. ge genom Kronobetjeningen; men, som man vet, är förhållandet icke sådant.
Det är visserligen grannlaga ätt vara af en annan tanka än Hr Nordenanckar, som så lätt finner sin Riddersmanna-pligt förnärmad; men då jag icke vill träda någon, äfven den ringastes person eller dess ära för nära, anser jag dock ruin pligt vara, att söka vederlägga allmänna förvillelser, eller upplysa och rätta begångna misstag.
Detta har varit orsaken, hvarföre jag uppträdt emot Hr Nordenanckar.
Hr Nordenanckar har trott, att ett af de anmärkta misstagen kunnat härleda sig derifrån, att jag icke i min beräkning upptagit sedlar, utfärdade i dalerssedlar; men jag får upplysa, att dessa, äfven med inberäkning af sådana, som lyda å 5o daler, och alltså icke kunna anses tillhöra skillingssedlarna, likväl tillsammans icke utgöra mer än y3,7o5 R:dr och sålunda icke kunna betäcka skillnaden, af omkring en million, emellan Hr Nordenanckar? uppgift och den officiella tableauen.
Jag begagnar ordet för att besvara en ledamots yttrande, att löftet om proportionen af 5 till 8 borde hållas.
Ett sådant löfte har aldrig blifvit gifvet.
Contractet lyder, att hvar och en skall kunna erhålla utvexling efter 128 sk.
Ranken är således alltid skyldig att uppfylla detta löfte; men hvilka medel den dertill använder, angår ej fordringsägaren.
Jag anser, lika med Gr.
Cronhjelm, att det icke är af vigt, om den ifrågavarande proportionen anskaffas; men jag tror dock icke med Grefven, att ett sådant anskaffande vore lätt, eller att det, utan skadligt inflytande för Banken, kunde åstadkommas.
Det är af högsta vigt för realisationen, att opinionen är trygg; och denna trygghet fruktar jag skulle störas, om man började med att vidtaga åtgärder, hvilka orsakade corn sens höjning.
Skulle vexelköp beslutas för 800,000 R:dr, så är jag rädd, att sådant i betydlig mån komrae att nedtynga handelsvågen.
Jag tror alltså, att sådana operationer, utan skada för Ranken, kunna och böra uteblifva.
Jag vill blott upplysa, att jag icke sagt, att silfverköp äro nyttiga; men det finnes andra utvägar att anskaffa silfver, än genom directa silfverköp, t. ex. mot depositioner af Bankens obligationer, ställda att betalas å viss tid efter utvexlingens början, och utan rätt att sätta panten i omlopp.
Jag anser det visserligen icke vara af någon egentlig vigt för sjelfva saken, utan blot t såsom ett medel att fråntaga realisationens motståndare det enda skäl, de för sina påståenden äga att framdraga.
Jag känner visserligen, att Banken kan köpa antingen för cotatant eller på credit; men köpet skall dock alltid medföra betalning, och på hvad tid Den ao Februarii f. ra. 5i eiler sätt sådant sker, nedtynger det dock handelsvågen, måhända mindre, då credit användes.
Men då liela mesuren är onödig och alltid medför någon olägenhet, vet jag icke, hvarföre man utan skäl skall underkasta sig en sådan.
Hr Nprdenanckars nu föredragna anförande, jemte de i anledning deraf afgifna yttranden, remitterades till BancoUlskottet.
Jag får blott hemställa, om R. o. Ad. icke skulle täckas anmoda Banoo-TJtsk. att ofördröjligen inkomma med ett cathegpriskt svar i ämnet.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. A. behagade instämma uti det af Hr Cederschjöld gjorde förslag, att BancoUtsk. måtte anmodas ofördröjligen till R.
St. inkomma med ett cathegoriskt svar i frågan om silfverutvexlingen.
Ånyo föredrogs Hr von Troils, Emil, d. 17 dennes på hordet lagde anförande, angående medel till betryggande af möjlighet för Banken, att fortfarande bestrida silfverutvexljngen.
Hr Cederschjöld, Pehr Gust,, anförde skriftligen:
Det nu föredragna anförande innehåller en mängd theoretiska satser för myntväsendet, hvilka jag anser till större delen vara ganska riktiga.
Men i tillämpningen fruktar jag, att den värde författaren icke är alldeles fi’i från ett eller annat misstag.
Han erkänner väl, att mynt vandrar ut och in; men säger sig dock nödgas ”medgifva, att det silfver, ”mångå ännu lefvande landsmän begagnat i handel och van’’del, gått bort, utan att af sig sjelf återkomma.”
Att detta silfver icke pregladt återkommit, är ganska sannt, och bör icke synas underligt; ty hvartill hade det skolat begagnas, då det icke mer kunde användas i handel och vandel såsom mynt.
Men att det likväl återkommit och i vida större myckenhet, lär ingen kunna bestrida, som blott kastar en flyktig blick på lyxens tillväxt i silfverkärl, på de stora qvantiteter silfver, sorn årligen controlleras, och på de ofantliga massor, som blifvit inlagda i Banken.
Med mycket skäl klandrar den värde författaren föreskriften i 4 Art. 1 Afd. §. 11. af nuvarande Banco-regletnente, hvarest Fullmägtige ålägges. att, då mera silfver utvexlas än invexlas, bibehålla reella fonden vid nödig styr-r ka, ej allenast genom återutgifvqndet af de sedlar, som blifr vit invexlade, utan äfven genom Ökandet af sedelstocken.
Denna föreskrift anser äfven jag för ganska oriktig och äfventyrlig, hufvudsakligen för dess obestämdhet och derigenom lemnade möjlighet till farliga misstag.
Hurudant skall reella fondens förhållande vara, för att kunna anses äga 5 a
Den ao Februarii f. m. nödig styrka?
På hvad sätt skulle de invexiade sedlarnas utsläppning och nyås tillverkning kunna befästa vexlingens jemna gång?
Allt detta är liksom på ett hemlighetsfullt sätt endast antydt och öfverlemnadt åt
Fullmägtige att handla efter deras bästa förstånd.
Det kunde sålunda bero på dem att göra sig hvad begrepp de behagade om beskaffenheten af reella fondens nödiga styrka.
För kloka och lugna Fullmägtige kunde föreskriften sålanda hafva varit temligen likgiltig; men för annorlunda beskaffade hade den kunnat blifva ytterst vådlig, nemi. om de tiade tillämpat den såsom den värde författaren vill hafva föreskrifvet såsom en lag, nemi. att reella fonden alltid skulle bibehållas i förhållande till utelöpande sedelstocken såsom i till i\ och om de hade velat, såsom han föreslår under N:o 6, bibehålla denna proportion äfven med köp af silfver.
Mig synes den värde motionären här hafva till en del sjelf begått just det fel, han förut förebrått Banco-reglemenlet.
Åtminstone anser jag Banco-reglementets fel förnämlignst ligga i befallningen att bibehålla den reella fonden vid nödig styrka, naturligtvis genom uppköp af silfver; och just samma fel begår den värde motionären i vida högre grad, då han lill och med bestämmer denna styrka att skola svara emot sedelstocken såsom i mot 2.
Hvad skulle väl följden blifva af en sådan föreskrift?
Det är högst troligt, eller nästan säkert, att så mycket silfver genast de första dagarne uttages, att silfverfondcn nedsjunker under det bestämda förhållandet.
Skulle Banken då genast börja försälja sina statsobligationer och inställa utlåningarna?
Hvilka oredor skulle icke derigenom uppkomma, och vådor för allmänna rörelsen.
Och om Banken då genast skulle börja köpa silfver, huru länge skulle han väl då kunna äga bestånd?
Sedan denna tidpunkt vore upphunnen — och det måste, såsom nyss förut blifvit anmärkt, genast inträffa —, skulle ett ganska litet capital i sedlar erfordras, för att ganska snart utpumpa hela den reella fonden.
Man uttoge t. ex. några tusen It:dr silfver, naturligtvis å (9.8 sk., och saide det till Banken tillbaka t. ex, för lii sk.
Denna operation kunde förnyas liera gånger oin dagen, hvarje gång med ökadt capital, och Banken sålunda ganska hastigt tömmas, blott till följd af en sådan föreskrift om reella fondens bibehållande vid en bestämd proportion till sedelstocken, I min tanka bör derföre ringaste försök till silfverköp icke få göras, sedan vexlingen blifvit börjad, utan Fullmägtige hellre förses med ett creditiv på Hamburg, att användas till vexlar, icke derföre, att jag ens inser någon möjlighet, att det någonsin skulle kunna behöfvas, utan blott för att lugna äfven de mest uppskrämda sinnen, Hr von Troil, Emil:
Jag hade visserligen väntat mig åtskilliga sådana anmärkningar emot mitt förslag, att det nemi. skulle blifva svårt att bringa till verkställighetj
Den 20 Februarii f. m. 53 men icke hade jag kunnat föreställa mig, att man skulle påstå, att det komme att leda till osäkerhet för realisationens bestånd.
Jag hade trott det böra vara för hvar och en fattJigt, att, derigenom alt man visste, det sista silfverriksdaiern ej kunde utgå, förr än sista sedeln inginge, och sålunda aldrig behöfde frukta att komma för sent, man bast skulle afhålla allmänheten från Bancoluckan.
Hr Cederschjöld har sagt, att silfret, som bortgått, af sig sjelf äterkomine, om icke såsom mynt, åtminstone såsom controlleradt husgeråd.
Sådant är visserligen möjligt, men bebofvet af verksilfver är oberoende af bebofvet utaf mynt; nog är det sanni, att silfret återkommit i Bankens hvalf; men banken har dervid fåll vidkännas betydliga uppoffringar.
Och jag hemställer, 0111 det är statsceconomiskt, klokt att först låta silfret utgå, för att sedan återköpa det med förlust.
Jag trodde mig hafva förebyggt alla sådana misstag om mitt förslag , som skulle det tillstyrka silfverköp jemväl vid sådana tillfällen, då coursens stegring deraf kunde följa, enär jag föreslagit denna åtgärd för reella fondens förstärkning, att vidtagas endast under en fördelaktig handelsconjunctur och cours, då, oberoende af handelsvågen, af någon tillfällig anledning större sedelsummor inströmmade i Banken, på samma gång som, af andra orsaker, silfret visade benägenhet att inkomma i landet.
Om t. ex., genom någon Finska Begeringens åtgärd, de der i landet befintliga Bancosedlar i större myckenhet presenterades till inlösen, då borde man ej indraga sedelstocken, utan söka anskaffa silfver, så att, om coursen t. ex. vore 126 eller 124 sk., man då dertill lade hvad som felade uti den erforderliga transportkostnaden och sålunda införskaffade silfver.
Om myntet utgår ur landet, så finnes det icke någon annan utväg att återställa jemnvigten, än en ökad industri eller ock att minska rörelsecapitalet.
Man har här yttrat, alt principen af sedelindragning icke följes utrikes.
Jag betviflar, att så förhåller sig; och dessutom är skillnaden väsendtlig i länder, der Banken icke utgifver sedlar på mindre valör än 100 R:dr, och der alltså allt det gångbara skiljemyntet är båldt, samt Banken sålunda har lättare att i sista stund anskaffa möjligen uppkommande behof.
Hvad angar det af Hr Rosenblad omtalade förhållandet med Engelska Banken år 1825, så tror jag icke, att den dåvarande crisen härrörde från underbalance i handeln, utan från ett verkligt slags raseri att ingå i speoulationer i Arne1'icanska fonder och andra handelsföretag på andra sidan verldshafvet.
Den kloke bankiei-n förutsåg då, att det utströmmande guldet snart skillIp återkomma; så skedde äfven.
Jag har aldrig förutsatt rörelsecapitalets minskning, utan såsom den sista utvägen för myntvärdets upprätthållande.