Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det fins minsann inte ett enda ansigte bland alla de franska markattorna, som är så trefligt att se på som den der bondpojken, som står der vid grinden och gapar på oss.
God dag, Kalle!» sade hon och nickade åt den ljushårige bondpojken, som hängde med armarna öfver grinden och utan att röra en muskel i sitt ansigte betraktade sällskapet, som nu vände in i skogen.
»Det är sant, det är ju en norrbagge, nå då heter du något annat, men vacker är du i alla fall.»
Pojken fortfor att se lika oberörd ut och stirrade bara efter dem med stora ljusblå ögon i det solbrända ansigtet.
»Ack, mina vänner, hvilken härlighet!» utropade Julia, då den kyliga luften i skogen slog emot dem.
Framför dem gick en stig, som förde in i skogsdjupet, och till höger genom en uthuggning såg man det vågiga höglandet med fjällen i bakgrunden.
»Här stanna vi hela dagen», sade Julia och tog Nina förtroligt under armen.
De stannade der icke hela dagen, ty de måste hem till frukosten, men de kommo snart igen, och från den dagen var Julia ständigt i deras sällskap.
Hon presenterade också Tofte och Nina för »sin grefvinna» och hennes systerdöttrar, och de togo med mycken vänlighet emot Nina, som de alla funno behag i.
Men dessa damer hade många andra bekanta och deltogo gerna i sällskapslifvet, hvaremot Julia förklarade, att hon hade mer än nog af detta »tråkiga menniskopack», och derför smög sig bort från badsocieteten så ofta hon kunde och deltog med Tofte och Nina i deras promenader.
Ibland uppsökte hon Nina, när hon visste, att hon skulle träffa henne ensam, och vid andra tillfällen kunde hon sitta timtals med Tofte på en bänk på ett eller annat ställe i parken, när Nina skötte sina bad och sin hvila.
Det var icke godt att säga, hvem af dem hon höll mest af.
Tofte trodde, att det var Nina, ty Julia utgöt sig alltid i långa loftal öfver henne till honom.
— Hon var naturen och behaget sjelft!
— Så som hon uppförde sig var att vara lady-like i ordets bästa betydelse!
Och hvad hon var god!
Det var något så välgörande och tröstande i hennes godhet för en så orolig natur som Julias, och så hade hon ju ett ypperligt godt hufvud, fastän hon icke skröt med det som de flesta begåfvade menniskor!
— Tofte hörde på Julias loftal och gaf henne rätt.
Han hade verkligen en ovanlig hustru, medgaf han, och det gladde honom att Julia kunde se det.
»Hvarför skulle jag inte kunna se det?» frågade hon och såg sorgset på honom.
»Ni menar väl, att en sådan stackars flygtig menniska som jag, som knappt har haft något hem och endast af barmhertighet har blifvit upptagen bland fint folk, icke skulle förstå mig på, hur en verklig qvinna skall vara, men deri tar ni miste!
Jag ser mer än de flesta, och mig narrar man icke med falska juveler.
— Jag tycker om sanning, ser ni, och jag älskar den hvar jag finner den.
— Nina är sanningen sjelf (de hade blifvit du under första veckan).
Inte det slags sanning, som anser sig ha till uppgift att gå omkring och säga folk obehagligheter, utan hon är så genomskinlig, så ren!»
Julias röst fick en stilla, vördnadsfull klang.
»Man får lust att vara god, när man ser henne.»
Julia brukade ofta komma med blommor till Nina.
De voro icke så lätta att skaffa der uppe vid badet, men hon sände efter dem från annat håll.
Hon visste, att Nina gladde sig åt dem, och då rosorna började blomma nere i dalarna, kom den ena stora buketten efter den andra upp på fjället, och Julia bar dem till Toftes villa.
En förmiddag hade Tofte varit ute och kom hem i middagshettan.
De gröna jalusierna voro nedfälda i villan, der han och Nina bodde, och öfver verandan var det randiga solseglet utspändt.
— Dörrarna till trädgårdsrummen stodo öppna.
Solen gassade och brände på sandgångarna, och den heta sommarluften var uppfyld af berusande dofter från furuskogen.
Tofte stannade i den öppna dörren.
Der inne i trädgårdsrummet, der ljuset silade dämpadt och grönaktigt in genom jalusierna, satt Nina i en låg länstol, och på golfvet satt Julia vid hennes fötter med hufvudet stödt mot hennes knä.
Nina var klädd i en ljus sommarklädning med lösa ärmar.
Hon såg trött ut, och hennes hår lockade sig starkare än vanligt öfver pannan, som alltid när hon var varm.
Hon låg till hälften bakåtlutad och höll sin ena hand på Julias hufvud.
Tofte kastade en flygtig blick på denna hvita hand, som han ännu icke kunde annat än beundra och hvarpå han förr hade tryckt så många brinnande kyssar.
— Nina såg orörligt framför sig, hennes ögonbryn voro lätt uppdragna, munnen hade ett uttryck af smärta.
I sitt knä hade hon en upplöst bukett af röda rosor.
Julia, som satt på golfvet, hade slutit ögonen.
De kolsvarta ögonbrynen stodo som spända bågar på den lilla hvita pannan, — munnen log, och hon höll vårdslöst i skaftet på sin röda parasoll, som låg uppspänd vid hennes fötter.
Ingen af dem märkte
Tofte, förrän han rörde sig, men då öppnade Julia hastigt ögonen.
»Jaså, är ni redan hemma!
Då är det alltså slut med friden i paradiset», sade hon raskt.
»I så fall skall jag ögonblickligen gå», svarade Tofte och gick mot verandan.
»Åh nej!
Ni har redan stört oss, så att nu kan ni stanna.»
Julia steg upp och skakade ut garneringarna på sin hvita klädning.
»Men det har varit en välgörande stund!»
Hon kysste Nina på pannan, helsade flygtigt på Tofte och gick med små, hoppande steg ned för verandatrappan.
»Hvad var det åt henne?» frågade Tofte och såg efter henne.
»Det såg ut, som om hon var ond på mig!»
»Det tror jag inte alls», svarade Nina, »men hon har suttit och utgjutit sitt hjerta litet för mig.
Stackars liten, det gör mig ondt om henne!»
»Annars tycker jag, att medlidande just är den känsla, som hon minst af alla inger en», svarade Tofte. »En firad ung primadonna!
Ett värre öde kan en menniska ha!»
»Det var just hvad hon nyss sjelf sade, att de flesta menniskor tänka, när de se henne, men de minnas inte, att hon är en föräldralös flicka, utan något hem, utan någon i verlden att hålla sig till; öfverallt utsatt för smicker och frestelser.
Jag har sett henne i ett helt annat ljus i dag.
Vet du, Henrik, sådana menniskor äro inte lyckliga.
Jag tänker vara mycket god emot henne.
»Ja, jag tänker inte alls hindra dig deri», svarade Tofte och log.
Samma eftermiddag, då Nina hvilade, gick Tofte längre in i skogen än vanligt.
Plötsligt vid en krökning af vägen hörde han ett svagt skrik; han var nära att stöta emot Julia, som kom honom till mötes.
»Ni skrämmer då lifvet af en», utbrast hon häftigt.
»Det är alldeles emot min vilja», svarade han och skrattade.
»Jag trodde att skogen var för alla.»
»Nå, kom då och gå ordentligt bredvid mig!»
Hon gjorde en inbjudande rörelse med handen.
Tofte lydde och gick en stund utan att tala bredvid henne ned åt stigen.
»Vet ni egentligen, hvilken förträfflig hustru ni har?» frågade hon derpå plötsligt.
»Jag inbillar mig det», svarade han.
»För resten har ni ju berättat mig det så ofta, att jag snart borde ha lärt mig förstå det.»
»Hon är allt för god för er, det vill jag bara säga er», sade hon utmanande.
»Hvad menar ni egentligen med det?»
Tofte blef förargad.
Han tyckte nog om, att man berömde hans hustru, men icke på hans bekostnad.
Julia brast ut i gapskratt.
»Ack, denna manliga fåfänga!
Att ni verkligen ett ögonblick kan tro, att ni är värd att upplösa hennes skoband.»
»Nå, men förklara er!
Hvad menar ni dermed!» sade han igen.
»Jo», sade hon och stannade, medan hennes ögon plötsligt fingo ett allvarligt uttryck.
»Jag menar, att ni äro så olika som natt och dag.
Hos henne är allting ljus och frid.
Jag kan knappt tänka mig, att hon har någon, till med den allra minsta, lilla menskliga svaghet!
— Och ni! — en sådan der konstnärsnatur!»
Hon stötte honom med den flata handen för bröstet.
»Jag, stackare, som hvarken kan sjunga eller spela», svarade han.
»Åh, ni förstår mycket väl hvad jag menar», svarade hon och snurrade ifrigt på sitt parasollskaft.
»Det kommer inte an på hvad man kan prestera.
Tänk hur många idioter, som fått ett ypperligt instrument i halsen!
Nej det kommer an på hvad man har inom sig!»
Hon tryckte handen mot hjertat.
»Ni är af samma slags oroliga natur som jag sjelf.
Det är något, som beständigt drifver och jagar en.
Man är aldrig lycklig, och dock har man en så outsläcklig törst efter lycka, efter en verklig hjertelycka!
Inte sant?»
»När man har blifvit så gammal som jag, tror man inte på lyckan mer, — man håller sig till pligten», svarade han.
»Pytt!» sade Julia och spärrade ut fingrarna i luften.
»Ni vill inbilla mig, att ni är en förståndig embetsman, som afstått från ungdomens drömmar?»
Hon vände sig om och såg honom rakt i ögonen.
»Från det första ögonblick jag såg er, hade jag er klar för mig!»
»Och törs man fråga, hvad som var resultatet af edra upptäckter?»
Julia gick och smålog.
Man visste aldrig hvad hennes leende betydde.
Var det ironi?
Var det ett öfverlägset hån deri, eller var det endast en öfverflödande munterhet?
»Jo, jag skall säga er», sade hon efter en paus, »ni har inte mer stadga i er än det der!»
Hon pekade upp mot en genomskinlig, hvit sommarsky, som flöt fram öfver skogstopparna.
»Skall den bli till regn eller solsken?
— Hvart flyger den hän?
Och hvad blir det af den?»
»Men det är just det förtjusande med den!
Hvem bryr sig om, hvad man kan förutse!»
Hon gick ett litet stycke ifrån honom och såg ned på marken, som om hon alldeles icke ville, att han skulle använda hennes liknelse på sig sjelf, men han förstod allt för väl, att det var till honom, som de svärmiska orden voro sagda.
»En sak förvånar mig bara», sade hon efter en paus.
»Och det är?» frågade han.
»Jo, det är just, hur ni kan trifvas med en hustru, som är den personifierade fullkomligheten.
Jag tycker — ja, jag vet inte —, men jag tycker, att ni skulle ha en liten smula tråkigt hos henne.»
»Och, hvem säger, att jag inte har det?» svarade han häftigt.
Han kände i det samma han hade uttalat orden, att det var ett förräderi mot henne, som älskade honom så högt, men nu var det sagdt, och han tillade hastigt: »Det är inte hennes skull, men ingen vet ju förrän man har försökt lifvet, hur man passar tillsammans.»
»Det var just hvad jag trodde», sade Julia mildt.
Hon såg upp på honom med ett stilla, medlidsamt uttryck, och Tofte kände sig plötsligt så olycklig.
— Ja, hvad han ofta dunkelt hade anat, hade hon sagt.
Han och Nina passade verkligen icke för hvarandra.
Han hade icke kommit på sin rätta plats.
Han var en missförstådd, hopplös man.
»Naturligtvis tror folk, att ni är utomordentligt lycklig», fortfor Julia efter en stund.
Hennes stämma hade blifvit djup och mild.
»Ni, en rik man, med en vacker, begåfvad hustru!
Hvad skulle ni ha att klaga öfver?
— Det är liksom med mig sjelf.
Jag är också ’den berömda sångerskan’, ’den uppgående stjernan’.
Hvem tänker på, att jag är en stackars ensam menniska, som skall roa och upplifva de andra, medan jag sjelf ——».
Hon fullbordade icke meningen, utan torkade med handen bort ett par tårar, som långsamt trillade ned för kinderna.
»Ack, Julia, gråter ni?» sade han och kysste den hand, hvarmed hon torkat sina tårar.
»Det är ingenting!
Alldeles ingenting!»
Hon bet sig i läppen och ville försöka att skratta, men hennes ögon fyldes oupphörligt med nya tårar.
På en gång bröto de fram med full kraft, och hon sjönk ned på en mossbevuxen sten.
Tofte satte sig bredvid henne och slog armen om hennes lif.
»Om jag blott kunde hjelpa er!»
Han kysste hennes händer och lade hennes hufvud emot sin skuldra.
Ännu snyftade hon, men slutligen upphörde hon och såg upp.
»Var inte ond på mig», sade hon och strök håret ur pannan.
»Det öfverväldigade mig mot min vilja.
Jag brukar annars inte gråta, när andra se det.»
»Men — Julia!» sade han mildt, »jag är väl inte ’andra’?
Hon räckte honom handen, lät honom hålla den ett ögonblick och sade derpå allvarligt:
»Nej! — Ni är min vän!»
Då Tofte kom hem den qvällen, fann han Nina svagare än annars.
Hon hade hela dagen lidit af en svår, nervös hufvudvärk och låg nu, hvit i ansigtet utsträckt på sin chaiselongue.
»Du är då alltid dålig», sade Tofte otåligt och kastade hatten ifrån sig.
»Det gör mig så ondt, — så ondt om dig!» svarade hon, »men jag kämpar verkligen emot så länge jag kan.»
»Men hvarför är du egentligen dålig?» fortsatte han lika otåligt och satte sig, medan han oupphörligt slog med sin tunna promenadkäpp på halmmattan på golfvet.
»Då vi gifte oss, var du alltid så frisk och blomstrande.»
»Ja, det var då!» kom det nästan som en suck.
»Och hvad har sedan händt, som så alldeles har tagit allt mod och all kraft ifrån dig?» frågade han och vände sig om emot henne.
»Har du egentligen slitit eller släpat något vidare för min skull?»
»Henrik!» bad hon.
»Ja, jag förstår det verkligen inte», fortfor han häftigare.
»Du har ju i allt haft din fria vilja, kunnat göra och låta bli hvad du önskade, — och jag, jag har då väl egentligen inte misshandlat dig?»
»Får jag fråga dig, kan du på ditt samvete säga, att jag inte har varit god emot dig?
— Nå, så svara mig då!» ropade han häftigt och steg upp.
»Du håller inte af mig mer», kom det igen som en qväfd suck.
Han gick fram och tillbaka på golfvet med händerna på ryggen och stannade slutligen framför henne.
»Jag ville önska, att du en gång för alla ville upphöra med de der klagovisorna», sade han hårdt.
»Jag håller af dig, som man håller af en god och präktig menniska, men ingen råder öfver sitt hjerta, och jag kan inte hjelpa, att jag inte älskar dig längre.
Du sjelf måtte väl för länge sedan ha upptäckt, att vi två inte passa för hvarandra.»
Hon betäckte hastigt sitt ansigte med båda händerna, som om hon fått ett slag, och utstötte ett svagt skri.
Han gick bort och tog med hård hand hennes händer från ansigtet.
»Inga scener, om jag får lof att be dig.
— Jag vet ingenting obehagligare än hysteriska qvinnor.
I ett nu hade hon hejdat tårarna.
Hon satte sig upp med händerna i knäet, likblek i ansigtet.
»Ser du, du kunde mycket väl beherska dig!
Det behöfdes bara en liten viljeansträngning», sade han.
Han gick mot dörren, men der vände han om och började vrida på sin hatt.
»Kära Nina», sade han med vänligare röst. »Lägg dig att hvila!
Du är nervös och trött, — och låt oss vara vänner!»
Han kom fram till henne med utsträckt hand, och hon lade sin hand i den.
Den var iskall.
»Nej, du måste verkligen gå i säng», sade han ifrigt, »och dricka litet varmt te.» Då han redan var utom dörren, öppnade han den igen och ropade in:
»Jag skall skicka ned en kopp riktigt godt, varmt te», och så skyndade han sig bort.
Det var så uppfriskande att komma från den heta luften i villan till aftonbrisen framför kursalen, och han gick med så lätta steg.
Det gick aldrig en dag, utan att Julia sjöng för Tofte.
Hon valde helst sådana timmar, då badsocieteten var upptagen af bad och promenader, när musiksalen stod tom.
Tyvärr behöfde hon en ackompanjatör, men hon hade förstått att ställa den lille herr Kuhn till sitt förfogande, som om han varit ett dödt ting, en maskin, som gick, när hon drog upp honom.
Hon smickrade honom, och han kunde smälta mycket af den sorten.
Hon kunde icke nog uttrycka hur »reizend», »göttlich» och »wunderschön» hans spel var.
Till Tofte sade hon:
»Hvad bryr jag mig om den som ackompanjerar.
Han är ju bara ett nödvändigt bihang till min sång.
Bara han följer med, är jag nöjd, och den der lilla mopsen kan verkligen vänta på mina insatser, och så läser han noter utmärkt bra.»
Och lille herr Kuhn stirrade på alla de nya noterna, som sattes för honom och ansträngde sig till det yttersta för att följa med, när Julia forcerade tempot eller inflätade plötsliga och oväntade kadanser i melodien.
Hon var mycket oberäknelig och sjöng aldrig samma sak lika två gånger.
Herr Kuhn pustade och svettades, så att han blef mörkröd bakom sin styfva uppstående krage, men han fick sin belöning, när Julia lade sin hand på hans axel och kallade honom: »Mein Hofaccompagnateur!»
Bakom hans rygg gjorde hon grimaser till Tofte, som om hon ville säga: »Stackars lilla apa!
Man måste ge honom litet socker!»
Om det ibland var många menniskor i musiksalen, när Julia sjöng om qvällen, lät hon sig alltid föras fram af någon af de andra herrarne, och hon såg icke på någon, när hon sjöng, men när hon sedan träffade Tofte och han tackade henne, sade hon hastigt och sakta:
»Ja, ni kan tacka mig, jag sjunger aldrig för någon annan än för er, det vet ni nog.»
Detta ’ni’ blef snart till ’du’, och för hvar dag sade hon honom tydligare i glödande toner, hur hennes passion för honom växte.
Han kunde aldrig höra det tillräckligt.
Han lefde af och för dessa timmar.
Hon, som sjöng, och musiken smälte tillsammans för honom, det var kärleken, det ouppnåeliga, drömda idealet, som för hvar dag visade sig för honom, närmare och närmare.
Han tyckte slutligen, att han endast behöfde räcka ut handen för att gripa det.
Från morgon till qväll gick han i ett rus, som om han skulle ha lefvat af champagne.
Han såg tio år yngre ut.
Hans ögon hade fått glans, hans gång spänstighet.
Alla menniskor anmärkte hvilken vacker, intagande man han var.
Men hans hustru! hon deltog mindre och mindre i sällskapslifvet der uppe.
Hon lefde nästan uteslutande i sin villa i skogen eller gick långa, ensamma promenader.
— Hon var sjuklig, sade man, led af melankoli; hon föreföll så kylig och likgiltig, att man icke fick synnerlig lust att närma sig henne.
Nej, hon hade nog af sina egna, tärande tankar, som aldrig lemnade henne ro, dag eller natt.
Hon satt ensam i furuskogen och såg bort mot fjällen, när det redan var kyligt på aftonen och skuggorna föllo i dalarna och kastade långa mörka flikar öfver bergsluttningarna.
Detta var alltså hennes öde!
Hon hade förlorat honom, förlorat honom helt och hållet.
Och hvarmed hade hon förtjenat det?
Hon kunde ransaka sitt hjerta och icke finna en tanke eller känsla, hvarmed hon hade varit honom otrogen.
— Hon hade älskat honom öfver allting i verlden och skulle ha velat tjena honom, uppoffra sig för honom hvarje minut af sitt lif.
Men han behöfde henne icke.
Hon var en börda för honom, och för länge, länge sedan var hennes dragningskraft för honom förbi.
Icke blott hennes förspilda kärlek, men hela hennes förspilda lif! — Hon tänkte på, då hon var en ung flicka, hur hon kunde arbeta, hur stark och handlingskraftig hon känt sig, hur många goda och friska anlag hon haft till sitt förfogande och hvarmed hon en gång hoppades att kunna uträtta något i lifvet, och nu var det alltsammans liksom utsläckt.
Hon kände knappt igen sig.
Hon var ju blott en skugga af sitt forna jag, all hennes originalitet, personlighet, själsstyrka var upplöst och bleknad.
— På en gång kunde det väckas något inom henne liknande vrede.
Hon var för god för att hennes lif skulle förspillas så.
Hon kunde kanske ännu uträtta något, vara till nytta och glädje för någon; men icke så länge hon var i hans närhet — då gick hon endast och väntade.
När hon visste, att han skulle gå eller skulle komma, kunde hon icke samla sina tankar till något verkligt arbete.
Han kunde kanske plötsligt behöfva henne!
— Ja, tänk om han skulle längta efter henne en dag, önska henne i sin närhet, föredraga henne framför alla andra!
Ibland trodde hon nästan, att han helst skulle vilja vara fri från henne — alldeles fri, och kanske, när hon då gick, att han dock skulle börja längta efter henne?
Men om hon blef fri, skulle kanske hennes gamla kraft vakna, så att hon skulle bli lefvande och lycklig igen.
— Lycklig! — Skulle hon kunna tänka sig en lycka utan honom?
I en ständig kretsgång rörde sig samma och samma tankar i hennes utpinade hjerna, men hon kunde icke gifva sig något svar, hon kunde icke fatta något beslut.
Hon kunde blott sitta stilla och dö.
Det var, som om den förlamning, som mer och mer grep hennes själ, också spridde sig till hela hennes kropp.
Hon blef så trött, när hon gick, hennes armar voro så tunga.
Hon satt oftast i en stol med en uppslagen bok, som hon icke läste i, eller ett handarbete, som hon icke sydde på.
Så satt hon en afton efter en lång, het dag.
Tofte hade varit borta många timmar, hvar visste hon icke, men hon anade det.
Värmen hade varit plågsam, — nu gick solen ned.
En fläkt af kyla sväfvade plötsligt öfver hela naturen.
Det susade sakta i grantopparna.
Nina såg upp och inandades den befriande luftströmmen.
I det samma kom Tofte in.
Han helsade flygtigt och kastade sig i en stol, men Nina såg genast på hans ansigte, att det var något, som upptog hans tankar och tryckte honom.
Han satt icke stilla många ögonblick, utan började gå upp och ned och kastade sig så i länstolen igen.
»Nina!» sade han plötsligt högt, med en uppskakad, smärtsam röst. »Detta går inte längre.
Vi två taga lifvet af hvarandra.»
»Ja, jag ser nog, att jag är dig en börda», sade hon sakta.
»Och är jag kanske inte en börda för dig?» utropade han.
»Du kan väl inte påstå, att du är lycklig?»
»Jag är lycklig att få vara i din närhet», svarade hon.
Hon kunde icke tala högt; hennes hjerta slog för hårdt.
»Den lyckan ser jag inte något till», sade han.
»Du blir tystare och svagare för hvar dag.
Jag tycker ibland det ser ut, som om du kunde försvinna.»
»Skulle du helst önska det?» frågade hon och såg på honom.
Han vred sig, som om något plågade honom.
»Säg då inte sådana saker, Nina, hvad tjenar det till!
Låt oss tala öppet och rättframt med hvarandra och få ett slut på det!»
»Hur vill du ha det?» frågade Nina.
»Säg bara hvad du vill, att jag skall göra, du skall få din vilja.»
»Jag vill vara fri», sade han och sprang upp.
Han började gå ifrigt fram och tillbaka på golfvet.
»Fri från mig?» frågade hon.
»Ja, — ja, vi måste skiljas.»
Han gick fortfarande.
»Och hvad vill du göra med din frihet sedan?» frågade hon.
»Hvarför frågar du det?» sade han och såg flygtigt på henne.
»Derför att jag tror, att du redan inte är fri längre», sade hon.
Hennes röst hade blifvit lugnare.
Hon talade klart och tydligt.
»Nåväl!» sade han. »Jag vill vara ärlig emot dig.
— Du har rätt, jag är inte fri längre, jag är inte min egen herre.
Jag tillhör endast en, en som jag älskar mer, än jag någonsin trodde att man kunde älska på jorden.»
»Och hvad vill hon göra med dig?» frågade Nina.
»Hon kan göra med mig hvad hon vill», svarade han.
»Jag är hennes slaf, hennes tillhörighet, jagföljer henne hvart hon går.
Jag kan inte tänka mig någon större lycka än att vara vittne till hennes triumfer.
Jag som sjelf ingenting är.
Och hon, hon bryr sig endast om mitt bifall, om min kärlek!»
Han stannade och tryckte händerna mot bröstet, som om en så stor lycka gjorde ondt.
»Och när hon tröttnar på dig?» sade Nina och såg på honom.
»Hvad skall det då bli af dig?»
»Det hjelper inte, att du vill skrämma mig», sade han.
»Sådana menniskor som hon älska blott en gång, och hennes kärlek är inte af det slaget, som qväfs af hvardagslifvet.
Kan du inte höra på hennes sång, hur hon kan älska?»
Han blef hänförd.
Han glömde, att det var till sin hustru han talade, och tyckte, att han dock ville få henne att förstå, hur högt han kunde älska en sådan som Julia.
»Att älska är att kunna uppoffra sig», sade Nina.
Hennes ansigte hade fått ett lugnt, strängt uttryck.
»Ja då älskar jag henne rätt», utbrast han.
»Hon kan släpa mig bakom sin triumfvagn, till dess hon inte behöfver mig mer, sedan kan hon låta den köra öfver mig.
Men jag vet, — åh, jag vet, att hon inte skall kasta bort mig.
Jag skall följa henne alltid — hela lifvet.»
»Och när hon en gång upphör med detta kringflackande lif, hvar skola ni slå er till ro, när ålderdomen kommer?» frågade Nina.
»Hvem tänker på det nu!» svarade han.
»Till dess kunna vi gudskelof vara döda.
— Men hur det än må gå oss, så ha vi dock en gång känt hvad ungdomen och kärleken kan ge menniskorna, och det är mera värdt än allt det öfriga i lifvet.»
»Man kan bli sjuk», sade Nina.
»Jag blir aldrig sjuk!
— Och hon, hon är kraften och helsan sjelf.»
»Det är alltså bestämdt, att du följer henne», sade Nina.
»Ja, så vida du inte sätter dig deremot och uppställer oöfverstigliga hinder.»
Han såg ängsligt på henne, som om han väntade sin dom.
Nina hade rest sig.
Hon hade blifvit mycket blek, men hon var alldeles lugn, hemskt lugn.
Hennes ögon hade fått ett uttryck, som han aldrig hade sett förr.
Det var icke blott med allvar och stränghet, som de hvilade på honom, de uttryckte köld, — ja förakt.
»Nej», sade hon, »jag sätter mig icke deremot.
Jag skulle icke vilja behålla dig längre, äfven om du nu sjelf kom och bad mig derom.»
Det var något i hela hennes person, som skrämde honom.
»Förvånar det dig?» frågade hon. — »Jag älskar dig icke längre.»
Hon vände honom ryggen och gick bort till fönstret.