Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag gör detta meddelande nu, emedan jag vill föreslå H.H. att försöka sig i en täflan om ett qväde till tidningens ”julbild”.
Bilden föreställer en ung moder – med kronprinsessans drag och drägt – som på sin axel håller en liten pilt, som sträcker ut sina armar mot en tänd julgran, intet säges dock om att det är prinsessan, och intet ord bör heller därom sägas i poemet.
Jag föreslår följande grundtanke:
Hon var alltid from, god och glad; hade med sitt barnasinne firat mången god jul – som hon sjelf trodde.
Men nu, då hon står med sin förstfödde inför julglädjens symbol förnimmer hon, huru matt och svag hennes kärlek varit och hon förnimmer att moderskärleken låtit henne ana hurudan den kärlek måste vara, med hvilken Gud älskar oss.
Det är hennes första jul!
Kan en bättre tanke finnas, så är det – så mycket bättre, men framför allt måste qvädet vara enkelt, stämningsfullt och till formen fritt från allt klingklang och ordprål.
Men ej ett ord om ”furstinnan” eller ”hertigen af Skåne” eller annat dylikt!
Poemet måste slutligen vara i mina händer senast den 19de.
War teckningen till ”Pingsoen,” prinsessan och riddaren af Eder sjelf eller efter Konevka?
I hvarje fall var det ett litet mästerstycke.
Kom med flere sådana!
Hast.
vänligast
Oscar Svahn
Svahn lät emellertid en dikt signerad Waldemar S. beledsaga bilden i julnumret den 22 dec.
VBs dikt trycktes i stället den 29 dec. med orden:
”Till vår julbild hafva vi från en af tidningens vänner emottagit följande poem.”
Dikten var undertecknad Ernst Ahlgren.
I manuskriptet har dikten ytterligare en vers som korsats över och som ej heller finns med i den tryckta versionen i Svensk Folktidning.
Paul Konewka (1840–1871), tysk silhuetttecknare som återuppväckte intresset för silhuettkonsten genom sina arbeten till bl.a. Shakespeares En midsommarnattsdröm och Goethes Faust.
Han studerade först skulptur och målning men fann sitt bästa område inom silhuetten.
Hans silhuettalbum spreds i stora upplagor i Europa.
VB har ägt eller haft tillgång till några av Konewkas i Sverige omkring 1880 utgivna album.
Carl Snoilskys skilsmässa från hans första hustru 1879 och hans omgifte 1880 med grevinnan Ebba Ruuth väckte på sin tid stor skandal i Sverige och kommenterades livligt i pressen.
Det gamla agget mot honom fanns fortfarande kvar inom vissa kretsar när Snoilsky med sin familj återvände till Sverige 1890 från sin mångåriga landsflykt.
När VB i Stora boken skriver av minnesrunan över Snoilskys första hustru är detta inte utslag av något nyvaknat intresse för diktaren.
I sin Studiebok 1 har hon kopierat 2 dikter av Snoilsky och i Studiebok 2, som mest innehåller anteckningar från 1879 har hon flera gånger skrivit av tidningsnotiser om ”skandalen”, så som denna (sid. 231 f.):
”Den Snoilskyska historien har inträdt i ett nytt skede.
Grefvinnan Snoilsky har vid härvarande rådhusrätt sökt skilsmessa från sin make.
Sjelf vistas skalden, efter att hafva tillbringat sommaren i trakten af Genève, för närvarande i Nizza.
De flesta här döma honom strängt; alla hafva ett djupt deltagande för den öfvergifna, ädla och hjertegoda makan – men må vi minnas Tegnérs ord:
’icke mätte du den börda, ödet på hans skuldror lagt!’
Snoilskys närmare bedyra, att han, oaktadt allt hvad lifvet anses bjuda bäst, i rikligaste mått slösats på honom, var den olyckligaste menniska de lärt känna.
Från fosterlandet kan dess nu lefvande störste skald emellertid för alltid anses biltog. [...
]”
(Eslöfs tidningar 12 Nov. 1879)
Händelsen var på allas läppar o. kommenterades i alla tidningar.
För VB hade Snoilskys svåra steg dock mer än sladderintresset.
Hennes almanacka från 1879 visar hur hon under vår och försommar våndades under sin längtan och saknad efter sin ”dear brother”, Charles de Quillfeldt, samtidigt som hon pinades av sin oärlighet emot maken. 23 juni skriver hon: ”What a good husband
I will love him, for he loves my brother.”
Det ligger nära till hands att antaga att hon starkt levt sig in i Snoilskys beslut och dess konsekvenser.
Lars Peter Wåhlin, blivande biblioteksman och klassisk filolog (1861–1930) hör till
VBs dagliga umgänge hos fröknarna Andersson i Malmö.
De var hans mostrar.
Hans föräldrar var telegrafassistenten Lars Johan Wåhlin och Josephina Andersson.
Lars Peters mor dog då han var 2 år och han fick därefter växa upp hos mostrarna.
Lars Peter Wåhlin (L., L.P. el. L.V.) omtalas ofta i Stora boken den närmaste tiden och även almanackan är full av anteckningar kring honom.
I Lars Peter har VB funnit en ung, intellektuellt livaktig kamrat, som svarar mot hennes ständiga sökande efter en manlig vän, en bror, en son.
Lars Peter Wåhlin hade tagit studenten 1879 i Malmö och fortsatte sina studier i Lund, där han 1884 blev fil.kand.
Han blev
VBs lärare i latin och italienska.
Några anteckningar på chiffer i almanackan 1883 visar att VBs intresse för L.P. rörde allt han gjorde o. sade: L.V.
– Äter aldrig smör, tycker om ost, skinn- och benfri anjovis, kokt skinka.
– Tycker illa om när fruntimmer ha benan på sned.
– Älskar lugn hemtrefnad.
Skulle nog gerna vilja omgifva sig med lyx.
– Afskyr skinn på mjölk, choklad etc.
Den unge Einar Christiansen (1861–1939) skulle bli känd som lärare, journalist och författare till en mängd teaterpjäser. 1899–1909 var han direktör för Det kgl.
1881 utkom anonymt hans första skådespel Lindows Börn som haft premiär på Det kgl. Teater redan 1880.
1882 uppfördes lustspelet
En Egoist.
Christiansen var en av medstiftarna till studentföreningen ”Academicum” (se not 133) där han ofta bidrog med uppläsning av egna dikter och dramer.
Victor Hugo Wickström (1856–1907) publicist och politiker.
Fil. kand. i Uppsala 1877, fil. dr.
i Lund 1883.
En sjelfmördares anteckningar kom ut 1882.
Anders Ludvig Frick-Meijer (1850–1919) var pastorsadj. i Petri förs. i Malmö från 1879, sjukhuspräst 1880–1883.
Känd för att vara varmt intresserad av kristendomens sociala sida, gjorde han flera studieresor i Europa och tog bl.a. på 1880-talet initiativet till att fattiga skolbarn skulle bespisas.
Gift med Carolina Mathilda Frick (1862–1938), dotter till rådmannen i Malmö vice häradshövding Rudolf Victor Frick och Mathilda Liljedahl.
Vid denna tid fanns flera familjer Gadd i Malmö.
Brev till Ernst Beckman.
Jmf brevet på sid. 119.
August Bondesons samling av Svenska Folksagor, 1882, innehöll bl.a. sagorna ”Päck” – en variant av den saga VB kallat ”Jöns och Niklas”, ”Skam och Kitta Grå” – en variant av Victorias ”Kitta Grå” – och ”Pojken och Skam” – en variant av den saga VB kallat ”Sven Rike.”
Den 15 jan.
1883 har VB antecknat i almanackan med chiffer: ”Fick mina sagor från Ny ill. utan en rad!”
Amalia Elisabeth
Danielsson från Högatorp i Småland (1851–1918) gifte sig den 4.11 1884 med dåvarande komministern i Forserum, sedermera kyrkoherden i Gärsnäs, Johan Anders Ekholm, död 1907.
(Jmf sid. 148 och not 104).
Brevutkast till SDS angående svaret på recensionen av Georg Nordensvans roman I Harnesk, jmf ovan sid. 127 f.
Ropet tycks dock ha förklingat ohört, VBs svar ”Randbemärkning till ... ” har inte heller i jan. eller febr. 1883 tagits in i SDS.
Kristian Grane är huvudpersonen i titelnovellen i Gustaf af Geijerstams samling Gråkallt, utkommen 1882.
Skådespelaren Lindberg, sannolikt den kände tolkaren av genombrottsdramatik August Lindberg (1846–1916).
Författaren Gustaf af Geijerstam (1858–1909) skulle VB lära personligen känna under sitt Stockholmsbesök 1884–85 och han och hans fru Nennie (1864–1900) skulle därefter tillhöra hennes trognaste vänner.
Brodern Karl af Geijerstam (1860–1899) kommer 1886 att förlova sig med VBs styvdotter Mathilda.
Den franske vänsterpolitikern Léon Gambetta dog den 31 dec. 1882, 44 år gammal.
Vid hans död trycktes även i svenska tidningar många och långa dödsrunor, ofta saxade från utländska pressgrannar.
Artikeln i SDS som VB kopierat har ”kurslistan” i st. f. turlistan, ”Tarino” i st. f.
Torino, vilket rättats här.
Adolfina Elisabeth Stålhammar (1814–1893) gifte sig 1836 med kaptenen vid Kalmar regemente Johan Gustaf Danielsson (1814–1867).
För att försörja sig efter mannens död fick hon sannolikt börja ta emot inackorderingar på gården Högatorp i Lemnhults socken i Småland. (Jmf sid. 142 och not 97).
Sannolikt åsyftas
Vilhelm af Klinteberg, f. 1831.
Adelskalendern meddelar: student i Lund 1849, examen till rättegångsverken 1854; auskultant i Göta hovrätt s.å., tjänstg. i olika ämbetsverk i Stockholm till 1859; död ogift 1919.
Kasta krans
Mina Stenbeck (1858–1924) hette egentligen Johanna Wilhelmina och var dotter till kyrkoherde Wilhelm Theodor Stenbeck i Övraby och Benestad (Lunds stift).
Hon gifte sig 1885 med konstnären Wilhelm Dahlbom (1855–1928), senare mest känd som marin- och bokskogsmålare.
Karl och Helena Wåhlin var kusiner till Lars Peter Wåhlin, som väl berättat historien för VB.
Karl Ludvig (1861–1937) skulle 1892 bli redaktör och utgivare av tidskriften Ord och Bild.
Helena Wåhlin (1863–1907) gifte sig 1884 med komminister Lars Norborg.
Ingeltorps prästgård beboddes 1851–1879 av en farbror till Lars Peter och till Karl och Helena Wåhlin, Peter Samuel Wåhlin (1811–1879), sedan 1852 prost i Ingelstorp och Vallberga pastorat.
Gustafva Dahlbom (1859–1928) var yngre syster till den ovan nämnde målaren Wilhelm Dahlbom (not 106) och även syster till Ida Ulrika Dahlbom (se nedan not 116 och 120).
De var barn till prof. i entomologi Anders Gustaf Dahlbom (1806–1859) i Lund.
Deras mor dog redan 1863 och de sålunda tidigt föräldralösa barnen fick tas om hand av släktingar.
Wilhelm D. fick ett hem hos sin äldre syster Ida Ulrika, som 1866 gifte sig med kyrkoherde J.H. Hägglund i Malmö.
Gustafva Dahlbom gifte sig 1881 med Christian C.G. Sjöbohm (1851–1923), som när episoden med den falska serenaden utspelades var extra postbiträde i Malmö.
Senare blev han postmästare i Eslöv.
Här återberättas i novellistisk form en episod som ligger flera år tillbaka i VBs liv och som på sin tid gav henne stor vånda.
Händelsen utspelades på våren 1878, närmare bestämt den 18 april.
Bakgrunden till det hela kan följas nästan dag för dag i hennes almanacka för 1878.
Dagen innan Charles de Quillfeldt efter en av sina sejourer i Hörby skulle resa hade man druckit ”duskål.”
Almanackan:
5.2 1878. ”Duskål”.
Minnen
MIN HUSTRU
Upsala den 7 Mars 1834.
E. G. G.
Den 1 Febr. 1834.
Jag kommer nyss ur ett hus, der fadren – han var min vän – ligger på bår, – bortryckt – ja väl! – men ordet är ändå ej det rätta – borttärd af långsam sjukdom; tills lifvet, med en knapt hörbar suck, flydde.
Det var en sorgens boning; maka och barn i tårar.
Då slog mig sorgens olika verkan på olika åldrar.
Lifvets förmörkelse är den.
Man vandrar, med åren, allt djupare in i dess skugga, och blir sluteligen der hemmastadd; ehuru den, liksom all häftig vexling af ljus och mörker, börjar med att förblinda.
Plötsligen ut i natten!
– Hur dyster är den ej! – Man vänjer sig ock dervid.
Dagligen, stundeligen stå menniskor vid dagranden af en slocknande lycka – träda oförtänkt öfver dess gräns – öfverraskas af mörkret – jag menar bekymret, sorgen.
De fleste äflas snart att tända sin lilla lyckta, för att se på sina bekymmer, ordna sitt lilla verldsliga bestyr, lysa sin dunkla stig.
De gå, som tusende före dem och med dem.
Man ser de små ljusen oroligt irra allt längre utåt den glädjelösa natten – flämta, slockna.
– Då återstår, att blicka upp till himmelens stjernor.
De finnas, som äro vane att vandra i detta stjerneljus.
– Man känner dem på blicken.
Sköna blick af en lidande, tålig själ!
En mor, som från faderlösa barn ser upp; – vore förbarmandet ofvanifrån för verlden okändt – hon skulle uppsöka och nedkalla det.
Man lär sig ock sörja.
Ingen konst är menniskan medfödd.
Se ungdomen, hur oskickligt den dermed bär sig åt!
Det är ett fiendtligt möte – som mellan eld och vatten.
Hur det fräser och brusar!
Här kastas det stridiga elementet ut, om det ej segrar; och sorgens spår synas ej mer.
Längre ned på lifvets bana – eller rättare, – då vi begynt med grafven – högre upp – når ingen sorg, om ej såsom kroppslig smärta.
Der är barndomens solbeglänsta kulle.
Förgäfves höjer sorgen här sin svarta vinge.
Den skymmer ej.
Den glada oskuldsfulla blicken ser öfver den eller strålar ut sitt eget vårljus i rymden.
Så såg jag den yngsta ängelen le åt verlden öfver fadrens bår; och han hade lärt sitt löje af den första, som i verldens gryning tidigast slog upp sitt öga.
Sådant förgår också ej på jorden.
Heliga barndom!
Att behofvet, svagheten, den ytterliga hjelplösheten skall visa sig i så gudomlig gestalt, det är den himmelska kärlekens mysterium på jorden.
– Välsignelse omger det, välsignelse höljer det.
Det finnes helgedomar på jorden, der ingen vågar annat än välsigna.
En sådan är vid en moders kyska bröst.
Tänk er en förbannelse, sagd af dessa späda läppar!
Tänk er en oskyldig, hvars blotta tillvaro är en förbannelse – för sin far, sitt upphof – aflad i brånad, aflägsnad med vedervilja, kastad på verlden med förakt.
En sådan förbannele måste bränna djupt.
Och tusende känna den ej.
– Huru länge?
Hvad beror ej i trädets vext på roten?
Toppen skall ej inbilla sig, att han är ett träd för sig, om han ock sitter så högt att han ej ser sin rot – har jag på något ställe sagt.
Stiga ej nedifrån de närande safter till honom, så hjelper honom ej himmelens dagg, ej solens stråle.
– Det är sannt och skönt.
– Så beror ock i Samhället det mesta på dess rötter – på hushållen, hemsederna.
Klipp kronan hur ni vill!
Jag har hört dåliga trädgårdsmästare disputera derom, under det rötterna torkade.
Visa mig föräldravördnad hos ett folk: jag vill profetera det en lång framtid.
Alla seglifvade nationer ha tärt på denna oförstörliga lifsprincip, – Israel – Rom – China.
– Hedra fader och moder och du skall lefva länge på jorden!
– Det budet ljuder från Sinai genom verlden.
Jag tackar Gud för de bästa föräldrar.
Minnet af den lyckliga fläck, som deras hulda vård helgade, ligger som ett solsken i mitt bröst.
Det är den fristad i mitt innersta inre, der jag tycker ungdomskällan ännu sorla.
Allt hvad vårens grönska har saftigt, hvad skogens skugga har svalkande, den friska böljan har vederqvickande – lukten af granris och blomster, – landtluft, morgonluft – allt detta lefver och är närvarande i detta minne; och stadslif, kammarlif, böcker oändligt, hela dammet på den lärda stråkvägen har icke kunna utplåna det.
Det väller fram ur sanden, som en springbrunn i öknen.
Jag omför det med mig, och är en ungdomsnarr med grånande hår.
Min hembygd har det lyckliga och egna, att till en stor del ännu alltid vara ett nytt land.
Man skulle ej tro, att det var så länge sedan Olof Trätelja der först satte yxan till skogroten.
Han går der än i dag.
Landet hör till den Norrländska Naturen.
Man ser dess grundritning af vatten och berg; långsträckta vattendrag och dalar, från hvilka smärre sidogrenar förlora sig in åt bergen; emellanåt skog; utefter hvar större åbrädd eller sjöbrädd bygd; in i skogarna många spillda vatten, torp, sätrar, aflägsna fisken, svedjefall, kolmilor, grönskande stigar, som utmärka böndernas vintervägar.
I största delen af landet har först Jernet brutit bygd.
Hamrar klappa i de större och mindre vattendragen.
Der jag är född voro i en liten å, som från en skogssjö faller i Klara elf, tre jernbruk innom en fjerdingsväg.
Der var ett friskt lefverne om vintern.
Jernbruk och nordisk vinter höra tillhopa.
Det är deras vackra årstid.
Midt i sommarhettan äro Vulcans söner, pustande vid härden, en bedröfvelig anblick.
Men om vintern bjuda de och deras omgifning ett skådespel af det hårdaste arbetes munterhet.
Dessa lågor utur djup af snö, det under hvalf och pelare af is framforssande vattnet; de tunga vidt skallande hammarslagen, som i en natur, frusen till hvila, visa att menniskan är vaken; senkraft och svett i köld och drifvor; kol– och tackjerns-körare i långa rader, med rimfrost i skägget, hästarna gnäggande med varma skyar ur näsborrarna, hvimlet af folk och bestyr; det är en tafla att se, det är en tafla att lefva!
Hur mången dag har jag ej sett detta!– en med i hvimlet, bland skator, sparfvar och barn.
– Hur mången qväll har jag ej betraktat de ur smedjan uppstigande eldqvastar och följt de irrande gnistorna, tills de slocknade i den mörka rymden!
Likväl är jag uppfödd i en vrå af verlden.
Det är med ett slags hemnöje jag ännu alltid kommer ihåg, att knapt en half fjerdingsväg från mina föräldrars bostad vägen var slut.
Det var, för den, som blott kan åka i vagn, ändan på den odlade menskligheten.
Det är besynnerligt, att blott föra med sig det grundligaste intryck af lycka, från 80– och 90-talen i förra seklet, då verlden skakades i sina grundfästen, så att den bäfvar än.
Man kände det ej i den nämnda ändan af verlden, eller betraktade skådespelet, såsom jag eldqvastarna ur smedjeskorstenen.
Krig och hvälfningar på vederbörligt afstånd låta njuta sig som en efterrätt vid en middag.
Märkligt, hvad man då kan utstå.
Man känner äfven vid det förskräckligaste blott en ansats af hjeltemod.
Förskräckta voro vi ej.
De vackra talen i Franska National-församlingen, så mycket som deraf genljöd långt bort i skogen, gjorde oss ett oändligt nöje.
På blodscenerna trodde vi ej stort emedan de alldeles ej passade till orden; och jag minnes ännu, huru en af våra hederliga grannar talade om Robespierre (ännu ej Dictator), såsom en förföljd man af dygd, som ej fick vara i fred.
– Då kom öfver oss, såsom ett åskslag ur klar himmel – Gustaf III:s mord.
– Jag erinrar mig det, som vore det i går, – hur den förskräckliga nyheten träffade oss vid bordet – hur första fasan gjorde rum för tårar – hur vi gråtande trängde oss omkring vår förträffliga faders knän, och hur hans ögon och händer upplyftades mot himmelen.
Ännu tycker jag mig höra den dageliga dödsringningen.
Dock – blef ännu det sista årtiondet af adertonde seklet för Sverige lyckosamt.
Åtskilliga ytterligare märken, att tiden ej var ämnad till fredlig njutning skulle väl äfven här kunna anföras – efteråt.
Då såg dem ingen eller glömde dem.
Det finnes ibland de politiska väderspåmän få af de gamle lotsar, hvilka på tecken, som undfalla mängden, kunna förutsäga annalkande stormar.
I allmänhet förspörjes före utbrotten af samhällets jordbäfningar en särdeles glädtighet hos menniskorna.
Hos mängden är det tanklöshetens lättsinne, öfvermodet af fred och goda dagar.
Någre torde ock sjunga bort sin räddsla.
En njutningsrikare, gladare tid, än den som i Europa föregick Franska Revolutionen har knappast funnits.
Sverige njöt af sin neutralitet i den stora striden.
Det Ryska krigets sår voro snart läkta.
På penningar var öfverflöd –’ väl Riksgälds; – men åkerbruk, handel, näringar blomstrade.
Jernet hade förträfflig afsättning.
Vermland, som, genom detta sitt förnämsta alster, är till sin välmåga underkastadt handelns vexlingar, hade sedan 60-talet ej erfarit några af dessa financiella brytningar, som tidtals hemsöka denna provins och flytta egendomar på andra händer.
– Min far hade återupprättat sitt fädernehus ur en sådan brytning.
Han hade nu, väl ej öfverflöd, men välstånd, och ett sådant herrskade i allmänhet i landet.
Det fanns ej en gästfriare boning än min barndoms hem.
Om Julen for en talrik ungdom, stundom i kolskrindor, omkring i granngårdarna.
Jag är uppfödd vid dans och musik.
Väl kunde det ofta kallas att gå på i ullstrumporna.
Ty jag minnes rätt väl, att jag visade mig i Dansskolan med sådana, – hvita, stickade af min mors hand, – vända skor, svarta satins-byxor, omgjorda, efter att ha tillhört ett annat slägte, och grön valmarsjacka med stålknappar.
Likväl blef jag ingen dålig dansare; och, litet bättre utrustad, gjorde jag ett par år derefter uppseende med min dans i Fastings-marknad.
Också saknades ej öfning.
Så snart ungdom kom tillsammans ställde min Far till dans, om höstarna nästan hvar qväll, emellan sina barn, med Informatorn såsom fördansare, och hans egen stora vördnadsvärda gestalt stundom deltagande i ungdomens nöje står ännu för min själs öga.
– Det var ingen själlös glädje.
Jag har sett verlden, och jag tänker nu med beundran tillbaka på den sannt menskliga bildning, som lefde i denna landtliga krets.
– Våra äldre goda författare höllos der i utomordentlig vördning.
Ingen flägt hade ännu kommit vid glansen af deras ära.
Jag har, ännu som barn, hört Gyllenborgs förträffliga fabler, Creutz’ Atis och Camilla, Oxenstjernas Skördar och Dagens Stunder, Kellgrens och Leopolds bästa stycken mer än en gång föreläsas, njutas, beundras.
En gammal vän af huset, som ofta besökte oss, var dervid vanligen föreläsare.
Den samme har jag hört ur boken öfversätta Marmontels och Fru Genlis Conter.
– De främmande nyare språken blefvo oss ej obekanta, under det för gossarna Latin och Grekiska, hemma och i skolan, gick sin vanliga gång.
Mina systrar och deras unga väninnor hade aldrig bjudit till att pladdra ett ord Fransyska.
Men de läste Fransyska böcker.
Senare kom Tyskan in, ej utan någon opposition.
Sedan en äldre vän och slägtinge, far till döttrar, hvilkas besök hörde till husets högtider, sjelf, såsom man, lärde sig språket och deri innan kort bragte det så långt, att han föreläste oss sin egen öfversättning af Schillers Don Carlos.
Jag minnes med hvilken förtjusning jag åhörde honom.
Han blef sedan min Svärfar.
Han spelte tillika Violoncell, såsom ingen i Sverige: en af de rikast begåfvade naturer, som jag någonsin lärt känna.
Både jag och min bror togo hustrur ur denna krets af förvandter och leksystrar.
Och vi ha ej haft skäl att ångra oss.
Skulle jag ej säga ännu ett ord, om all den musik som klingar till mig från min barndom?
– Tag då emot, i grafven, min första tacksägelse, du min goda, gamla, halft döfva, älskade Moster! hvars kärleksfulla nit redan satte mina fingrar vid sex års ålder på klaveret, och ej förtröttades; ehuru det i början ej smakade mig bättre, än att jag vid speltimman tog min flygt ut genom fenstret.
Hvad har jag dig ej att tacka!
Hvilken välgerning är större än meddelandet af en ädel konst, källa af rik njutning för lifvet!
Haf tack också du, bortgångne välgörare! hvilken jag är skyldig ej blott bekantskapen med fosterlandets skalder, hvilkas dikter jag så ofta hörde af din röst, utan ock, att mina första lärospån i tonkonsten ej blefvo fruktlösa!
Ännu tycker jag mig se dig komma åkande i den långa gatan från kyrkan, med din grå hatt, och i chaisen ett helt skrin med musikalier.
– Det var denne sällsynte mans ålderdomslust att inrätta större musikstycken så, att de af få händer kunde utföras.
Det skulle blifva ett helt bibliothek af den musik, han t. ex. arrangerat för två klaver, de enda instrumenter, som i vårt hus voro att tillgå.
Hvilken mängd saker har jag ej med honom under åratal på detta sättet genomspelt!
Från Schobert och Boccherini till Haydn och Mozart!
– Det fanns dessutom på den tiden en mängd musikaliska hus i provinsen, uti hvilka denne vän, på sina årliga färder, förde mig in.
Gossen knöt genom musik vänskapsförbindelser, som hållit ut genom lifvet.
Tvänne ädla fruntimmer ha isynnerhet från denna tid en plats i mitt tacksamma minne, som ej skall utplånas.
Så hade jag vid sexton års ålder ej lemnat min födelsebygd, och, ägde dock en verklig musikalisk bildning.
– Jag drefs redan då att försöka mig i composition, utan att känna dess reglor.
Jag gör med ens ett hopp in i Ynglingaåldern, till mitt första författarskap.
Jag var tjugu år, och kom hem från Academien.
Det beslöts att jag skulle försöka mig i hvad man kallar en condition, en lärare-plats, och om så ske kunde, i ett förnämt hus.
Min förr nämnde faderlige vän, från hvilken isynnerhet denna tanke utgick, hade tillbragt en del af sin ungdom i stora verlden.
Han kallades derifrån och ifrån glänsande utsigter, genom förlusten af sina föräldrars förmögenhet, och, såsom jag tror, genom följderna af en olycklig kärlek.
– Han skref till en af sina ungdomsvänner och anbefallte mig till det bästa.
Den högt uppsatte mannens svar blef mig visadt.
Det innehöll, att man gjort sig underrättad om mig på annat håll.
Denna forskning vid Universitetet hade ej utfallit till min fördel.
Jag vore en yngling utan stadga.
– Det var min första erfarenhet af hvad namn och rykte ville säga.
Jag tyckte mig utpekad för hela verlden.
Mitt hela väsende kom i uppror för att afskudda den oförtänkta namnkunnigheten genom förvärfvandet af en bättre.
Så grep jag till pennan, och skref Äreminnet öfver Sten Sture den äldre, till täfling i Svenska Academien år 1803.
– Rädd och med största hemlighet gick jag till verket.