Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade tillika med mig varit en af de åtta, som blifvit utnämde till kammarråder.
En händelse gjorde äfven, att han bodde i samma hus, dit jag flyttat från slottet.
Jag såg honom dageligen, men såg ej mer min fordom behagelige vän.
Han var orolig och mjältsjuk och ej mer att igenkänna, sedan han varit sekreterare i ständernas kommission 1756.
De ohyggliga scener, af hvilka han därstädes varit vittne, hade utan tvifvel gjort ett intryck på hans inbillning, som aldrig kunde utplånas.
För öfrigt var han namnkunnig för sällsynta egenskaper, både i tal och skrift.
Alla desse, som utgjorde en skicklig ämbetsman, voro ej tillräcklige för ett godt sällskap.
Jag hade föga bättre hos min bror66, med hvilken jag väl kunde sämjas, men aldrig instämma.
Han var elfva år äldre än jag och hade från ungdomen visat lika så stor afsky för läsning, som jag därpå varit begifven.
Oaktadt ständiga kapriser, svåre att uthärda, hade han ett godt hjärta.
Efter ett kort nej gjorde han allt, hvad man begärt och ofta mer.
Jag vande mig i hans hus vid kortspel, i vanliga sällskaper ett nödvändigt ondt för att undvika ett ännu större, en dödande ledsnad.
Mot all förmodan blef jag vid höstetiden under innevarande år flyttad som kammarråd på några veckor åter till hofvet.
Drottningen hade erhållit ett lån af kronan, det hon aldrig tänkte betala, men hade för en syn skuld begärt, att hennes rika myntkabinett skulle därför pantsättas.
Vid dess inventering af kanslirådet Berch67 blef jag af kammarkollegium förordnad att på kronans vägnar vara tillstädes och verificera densamma (detsamma).
Det tillträde på Drottningholm, som under denna förrättning mig dageligen hos drottningen förunnades, förlänte mig det lyckligaste tillfälle att känna den odödliga Lovisa.
Hon lefde i sin reträtt omgifven af vetenskaperna och de fria konsterna.
Ett utvaldt bibliotek, en dyrbar samling af målningar och i naturalhistorien tillika med myntkabinettet, allt vittnade om hennes smak och vidsträckta kunskaper, som icke inskränktes inom de vackra vetenskaperna.
Hon omfattade dem alla med begärlighet och egde tillräckliga insigter i dem alla att kunna underhålla ett upplysande samtal i hvad ämne som förestäldes.
Ack, om denna stora drottning aldrig hade befattat sig med politiken!
I det tidehvarf, hon lefde, var det törhända en nödvändighet för henne, men det har ej dess mindre skadat hennes rykte i allmänheten och beröfvat henne den kärlek, hon i alla andra afseenden förtjänt.
Eftervärlden är skyldig att fastställa Lovisas ära och teckna hennes namn bland de krönta beskyddare af vetenskaperne, som uppväckt smaken för dem i samhället och befordrat deras tillväxt både genom pris och belöningar.
Hattarne började vid denna tid att förlika sig med hofvet.
Lika så oskyldigt, jag lidit för deras skuld, blef jag för det närvarande gynnad.
Jag spisade vid konungens bord och lärde närmare att känna och vörda den milde Adolf, icke en mindre förmån för mig än den, jag redan hade vunnit under mitt korta vistande vid hofvet.
Förrättningen var slutad.
Jag måste åter begifva mig till Stockholm, flyttas ur vetenskapernas sköt i mina vanliga dumma sällskaper.
Mina omständigheter nekade mig att söka några andra.
Jag lefde i en dépendance, som blef mig odräglig, och sannade, hvad en författare sagt, att trälen den stund, han mister sin frihet, mister tillika halfva delen af sin varelse.
Jag upphörde att tänka och har af min lefnad under ett halft års förlopp ej det ringaste spår att i minnet återkalla.
Det enda medel att slita mig lös ur mina fjättrar var att genom ett fördelaktigt giftermål kunna sättas i tillstånd att ändteligen råda mig själf.
Efter flera förslager stannade jag vid ett, som under en resa nästa sommar 1763 skulle verkställas.
Under afvaktandet af den utsatte tiden till denna resa besökte jag min gamla vän, fru Nordenflycht, i den hydda, hon på landet utvalt.
Hon var sängliggande och väntade hvart ögonblick döden att sluta ett olyckligt lif.
Hermes sista händelser hade gifvit anledning till smädelser, som förföljt äfven hennes minne.
Detta minne anropar en väns försvar, hvarom hon själf under sin lefnad varit obekymrad.
Fru Nordenflycht hade gjort en förlust, som aldrig kunde ersättas.
Klingenberg var död68.
Hon hade förlorat en klok vän, en vän af hennes år, som med sin myndighet var i tillstånd att moderera en ofta otidig liflighet.
Efter hans frånfälle hade hon tillslutit sitt hjärta för kärleken och lefde flera år i en förnöjd enslighet, som med hennes ålder instämde, när den unga Ficherström69 som vitterhetsälskar(e) sökte hennes bekantskap.
Hans kunskaper och behagliga vett gjorde honom förtjänt af fru Nordenflychts vänskap, men det dröjde ej länge, förrän han tillika fattade för henne den häftigaste och tillika besynnerligaste kärlek.
Han var högst tjugufyra år gammal, hon tjugu år äldre70 och var intet mindre än vacker.
Han var galen och hon oförsiktig, som tillät sitt hjärta att intagas af löften, som aldrig kunde hållas.
Till fyllnad i hennes olycka var det ställe på landet, dit hon flyttat, i granskapet af Sjö71 sätesgård, som under arrende åt
Ficherström blifvit uppdragen.
En behaglig grefvinna roade sig därstädes i hans sällskap och betog honom de korta stunder, han hade att besöka sin gamla vän.
Öfverlemnad i enslighet utan sällskap och tidsfördrif, närde fru Nordenflycht en jalousie, som efter några månaders återhåll sluteligen utbrast på Sjö med all den häftighet, som henne var medfödd.
Denna våldsamma scen i fleras närvaro kostade förmodligen tvänne lif.
Grefvinnan höll god contenance, men dog kort därefter.
Att någon hemlig alteration därtill bidragit är troligt.
Fru Nordenflycht, hvars lifskrafter blifvit medtagne, föll i en tärande sjukdom, som bådade hennes upplösning, när jag henne besökte.
Sådan(t) är verkeliga förloppet af en händelse, som gifvit anledning till så många osanna rykten och alla de försmädelser, som blifvit utspridde mot den svenska Sapfo.
Må den fåkunnige hopen sig därmed förlusta, men hade vår vittra Kellgren bort instämma därmed och föreviga dem i sina satyriska »Löjen»72?
Oskyldiga offer af en ynglings ursinniga kärlek, förtjänte fru Nordenflycht ett medlidande, som bör fästas vid hennes minne, och inga förebråelser, allra minst af den, som, namnkunnig tillbedjare af operans damer, betagit sig all rättighet att tadla en mera ädel och menlösare kärlek.
Jag vakade en natt i fru Nordenflychts förmak, under hvilken jag skref sista strofen af »Själens styrka», upplifvad af hennes flyktande ande.
Bittida om morgon reste jag bort utan att taga afsked, hvilket ingendera af oss kunnat uthärda.
Kort efter min ankomst till Stockholm erhöll jag tidning om hennes död.
Jag läser ännu med ömhet efter fyrti års förlopp de vers, jag öfver henne författat.73 De intyga sanningen af min känsla; ingen tillgjord hade kunnat skrifva dem.
Jag behöfde dissipation, och min tillämnade resa var i öfverflöd därtill tjänande.
Efter ett tragiskt äfventyr, som blifvit berättadt, hade jag tillfälle att roa läsaren med ett komiskt på min egen bekostnad, om icke andre än jag däruti varit interesserade.
Jag åtnöjer mig således att korteligen berätta, att ett ganska rikt parti för mig var beredt, att till dess afslutande endast min närvaro fordrades, att jag dageligen var väntad, att jag under resan fastnade i en kärlek, den första allvarsamma, jag känt under hela min lefnad, att jag friade, att betänketid begärdes, att äfven jag fann skäl att betänka mig själf och gjorde det så länge, till dess jag om ett önskadt afslag kunde mig försäkra, att jag således efter tvänne försummade tillfällen till uppfyllande af min önskan, fann mig i början af 1764 i lika belägenhet, som jag varit det förra året, och i en ännu större förlägenhet att i det äkta ståndet söka min lycka.
Lyckan har i detta stånd varit mig till mötes, icke den lycka jag eftersökt, men den jag bort söka som filosof, icke den lysande, men den verkeliga, den lyckan att förenas med en öm och trogen vän för hela min lifstid.
Jag gifte mig den 13 december 1764 med bankokassören Gotzmans dotter, Anna Margareta Gotzman, som nyss hade uppfylt sitt sextonde år.
Uppfödd i oskuld utan kunskap af världen, hade hon ej tagit några vanor och lemnades åt mig att formeras efter mitt tycke.
Jag behöfde det icke, hon gjorde det själf.
Med ungdom och behag intog hon mitt hela hjärta.
Jag var icke kär, men jag var förnöjd.
Jag flyttades ur ostädade ungkarlsrum i en rikt möblerad våning i min svärfars hus, där jag etablerades till öfverflöd med allt det nödvändiga i en hushållning och äfven det lysande.
Jag erhöll min egen betjäning, ett vackert ekipage och mitt eget bord.
Detta sista var det, som mig isynnerhet behagade.
Jag löstes ur en olidelig dépendance.
Jag blef min egen.
Tillika med lösören erhöllo jag och min hustru i fastigheter tvänne säterier, nära vid Stockholm belägne, Sätra och Ladvig74.
Köpebrefvet på dessa egendomar var författadt i mitt namn och köpeskillingen, tvåhundratusend daler kopparmynt, särskildt kvitterad, en ringa del af den rikedom, jag framdeles hade skördat, om ej afunden mellankommit, nära förhanden att utbryta mot förmögne medborgare.
Jag hade med möda åtnjutit en månads ostörd sällhet i mitt lyckliga giftermål, när i januari månad det påföljande året en riksdag börjades, den för så många familjers välfärd fatala 1765 års riksdag.
Partierna hade under den förra till någon del balancerat hvarannan, i denna voro demokraterna allrådande.
Med lika kännetecken som under början af franska revolution utmärkte sig deras våldsamma regering i vårt fädernesland.
Lika principer voro rådande.
Upphäfvandet af all åtskilnad medborgare emellan, jämnlikhetens fast(st)ällande, i hvilken alla landets invånare ifrån den högsta till den lägsta under namn af odalbröder skulle åtnjuta lika anseende, lika förmåner, eller, rättare sagdt, alla blifva lika nedrige, lika usle, lika fattige.
Denna tilltänkta revolution, som icke hunnit att utföras till alla delar, verkstäldes till en början mot rike medborgare eller alla dem, som voro misstänkte att vara det, mot alla med ett ord, dem man kunde komma åt, vanliga talesättet under denna afskyvärda riksdag, som påskyndade med stora steg frihetens förlust.
Regeringssättet, som blifvit föraktligt under den förra, blef under denna senare förhatligt genom brytandet af fast(st)älde kontrakter med kronan, allmänna säkerhetens förstörande under en rättegång75 af ständer, på en gång anklagare och domare.
Alla dessa medel hade varit otillräckliga till den allmänna välmågans ödeläggande, om icke genom våldsamma operationer i finanserna kursens hastiga fall från 108 till 48 mark beröfvat alla egare af fastigheter och speciemynt två tredjedelar af deras egendom och försatt alla dem, som med någon skuld i kopparmynt voro häftade, i största förlägenhet och fattigdom.
I dessa senares antal var min svärfar.
Han hade flera tunnor guld i silfver, med hvilka han understödt banken i dess trängande behof, och lånebankosedlar på speciemynt pantsatte i banken mot ringa däremot svarande lån i kopparmyntssedlar.
Utan tillstånd att betala dessa lån efter hand och däremot återfå det pantsatta silfret, ålades honom att betala alla på en gång och det utan dröjsmål, i brist hvaraf såväl silfret som bankens egna sedlar på speciemynt såldes på auktion till ett pris vida under deras värde äfven i kopparmynt, hvaraf flere af ständernas ledamöter förstodo att sig betjäna och erhöllo deras hemliga afsigt att rikta sig själfve under sken af det allmänna bästa.
Jag lärde i min svärfars hus att känna några af dessa demokrater, dem han budit till middagen i hopp att dem blidka och negociera med dem i stillhet.
Deras uppförande och uppsyn framstälde den fullkomligaste teckning af det vilda demokratiska lynnet.
Knapt bevärdigades värdinnan af en hälsning.
Under en ständig tystnad vid måltiden voro deras ögon aldrig upplyfte från tallriken, om icke att tillse, om något var öfrigt på fatet.
Det ena glaset tömdes efter det andra utan tecken af någon vällust eller nöje.
Intet vid bordet eller i rummen visade något öfver det vanliga bruket, som icke ådrog sig deras stumma förundran.
En stor spegel i förmaket gjorde isynnerhet deras stora förargelse.
Deras ögon voro ständigt fäste på denna spegel och kunde ej af något samtal förmås att därifrån vändas.
Min svärfar vann icke annat af sin visade frikostighet än att des mera reta dessa mänskofrätare.
För öfrigt sökte han i sin klädnad att rätta sig efter deras smak.
»Hans runda peruk och breda skor», sade en af hans ovänner, »hafve bedragit mången».
Om man ej utan åtlöje kunde se dessa vilddjur i privata sällskaper, såg man dem däremot med fasa i allmänna sammankomster.
De skreko, de anfäktade sig med en ifver, hvarom man ej kan göra sig någon tanka.
Djäflarne kunna ej föreställas med hiskligare åtbörder och ansigte än en Gyllensvans76, hvar gång han från läktaren på riddarhuset framstälde något nytt offer att förnöja den allmänna afunden.
Jag mins i justitiedeputation, där jag var ordförande, lektor Kraftman från Finland77, en from man, blek som ett lärft, men när frågan var om Kierman78, uppsteg blodet i hans ansigte, hans ögon blefvo eldröda.
Med all en prestmans ifver mot en fattig syndare predikade han utan att kunna förstås.
Han måste ledas i förmaket att åter komma sig före och under vattendrickande svalka sin hetta.
I domen öfver Kierman åtnöjdes han ej med det mest oförtjänta straff.
Han tillade för sin del: schavotten.
Hvilken prest!
Denna ohyggliga riksdag varade inemot två år och lika så lång tid förföljelserna mot oskyldiga medborgare.
De allmänna nöjena fullföljdes ej dess mindre, och jag uraktlät intet tillfälle att för min unga hustrus skull deruti deltaga.
Vi kunde göra det utan oro i anseende till min svärfar.
Han bar sin del i det allmänna lidandet med all möjlig kallsinnighet, försäkrade oss därigenom att fö(l)jderna däraf skulle vara obetydliga, sörjde med lika frikostighet för våra behof och uppmuntrade oss dageligen att fortsätta vår vanliga lefnad.
Jag hade ej svårt att därtill öfvertalas.
Jag förde min hustru på hofvet, presenterade henne hos alla mina bekantskaper.
Den stora världen, den jag på två år uraktlåtit, behagade mig dubbelt mer, då jag åtföljdes af en behaglig maka, såg henne gillad i alla sällskaper och omfamnad med vänskap.
Min hustru deltog i alla dessa nöjen med mindre liflighet än jag själf.
Jag har varit ung till mitt utseende öfver den vanliga tiden, och mitt lynne har varit det ännu längre; ännu mer var jag det vid den ålder, jag innehade, af tre och trettio år, då jag med mannaålderns styrka förenade all munterheten af min första ungdom.
Den 14 maj, konungens födelsedag, bivistade vi en fête på Ulriksdal.
Vid återresan sjuknade min hustru i mässligen.
Fläckarne syntes redan utslagne.
Jag var deröfver så mycket mer orolig, som följderna af vårt äktenskap börjat att kännas.
Till min stora glädje var sjukdomen lindrig, min hustru inom tre veckor fullkomligen återstäld till hälsan och beredd att följa mig till Skenäs.
Jag hade redan vid jultiden uppfylt min första skyldighet att presentera henne för min mor och min syster, som tillika blifvit hennes för lifstiden.
Vi omfamnades af dem båda med en ömhet, som förtjusade mitt hjärta.
Jag hade den glädjen att finna min mor vid fullkomlig god helsa och i sin höga ålder ännu i tillstånd att göra långa promenader.
Till fyllnad i mitt nöje råkade jag därstädes min älskade systerson Jan Gabriel, då på sitt fjortonde år, i sin blomstrande ungdom.
Bergklint79, åt hvilken jag anförtrott hans uppfostran, uppfylde fullkomligen mitt ändamål.
Det enda, jag fruktade, var, att den unga Oxenstjerna så väl af hans som mitt exempel skulle smittas af skaldekonsten, hvartill han redan visat sin böjelse.
Jag hade genom detta tidsfördrif för mycket eftersatt min lycka för att icke rädas samma öde för honom och ville afvända hans lust för ett så vådligt nöje.
Till skaldekonstens lycka har han ej åtlydt mina råd.
Han har följt ett mera mäktigt, sitt snille, blifvit den behagligaste af svenska skalder och ej dess mindre gjort sig förtjänt af den högsta heder i samhället80.
Min kammarrådssyssla och riksdagen ryckte mig båda efter några veckors förlopp från mina närmaste slägtingars sällskap och åtnjutandet af den sällhet, hvilken, när hon i deras sköte kan erhållas, utgör den fullkomligaste i människans lefnad.
Jag nämde min syssla; jag är skyldig mig själf den rättvisa att försäkra, det jag den icke försummat.
Jag gjorde mig ett nöje att uppfylla min skyldighet, som föreföll mig drägligare, än jag det förmodat.
Så mycket möjligt var, tillslöt jag mina öron för riksdagsnyheter, som dagligen bådade någon medborgares ruin.
Jag undandrog mig äfven att i justitiedeputation deltaga i beslutet öfver den olycklige Kierman som min minsta skyldighet, när jag till hans frälsning intet kunde bidraga.
Resten af sommaren och hösten tillbragte jag, när mina sysslor det tilläto, dels på min brors malmgård, dels hos andre mina närmaste vänner, i hvilkas antal jag för flera år tillbakars hade den lyckan att räkna gref Barck och hans grefvinna Katrin Ebba Horn.
Min hustru delade med mig deras ömmaste vänskap, den jag utan förebråelse af otacksamhet ej kunnat med stillatigande förbigå.
Vi hafva åtnjutit den ostörd under hela deras lefnad och i deras hus det bästa sällskap.
Min hustrus tillstånd, dageligen mera synbart, tillät oss icke vidare att deltaga i de allmänna nöjen.
Med otålighet väntade jag hennes förlossning, som inträffade på min födelsedag den 6 december 1763.
Jag blef far.
Med hvad kärlek emottog jag icke min lilla dotter Marg.
Eleonore Gyllenborg81.
Jag spådde mig ej förgäfves i henne en ålderdomströst.
Hon tillika med en son82, den jag ett år senare erhöll, hafva båda blifvit det.
I min och min hustrus nuvarande ensliga lefnad utgöra dessa våra barn vårt bästa och käraste sällskap83.
Hälften af den eviga riksdagen var endast förfluten; för att bortskymma för mina ögon dess återstående hälft under loppet af 1766 utväljer jag ett behagligare ämne att beskrifva.
Oaktadt omsorger och nöjen, som ömsom intagit min tid, var min lust för skaldekonsten ej utslocknad.
Men i saknad af uppmuntran och vänner att rådfråga, var jag ur tillstånd att fästa mina tankar och hade ej förr utvalt ett ämne, än jag det åter förkastat.
Jag stannade ändteligen vid ett, hvars plan vid hvart steg, jag gjorde till dess utförande, jag funnit mer och mer vidsträckt och till slut oomfattligt för mitt snille.
Den kunskap, jag inhämtat om världssystemet under läsning af flere författare, väckte min åhåga att under en poetisk målning föreställa detsamma under namn af »Naturens tempel».
Stjärnehimlen skulle tjäna till dess hvalf, bergen till dess pelare, jorden till dess altare, där naturens första och enfaldiga dyrkan skulle föreställas tillika med alla de villfarelser, som förledt människoslägtet att därifrån afvika.
Jag hade utvalt scenen till denna målning i den trakt af Persien, som bebos af guebrerne, hvilka bibehållit solens dyrkan såsom den fullkomligaste bild af den högsta varelsen.
För en af de vise bland detta folk skulle naturen uppenbara sig under bild af en gudinna, förklara för honom sina allmänna lagar såväl fysiska som moraliska och återställa bland ett menlöst folk sin första dyrkan.
Flera scener af en oskyldig kärlek och naturens ömmaste känslor voro upptänkta att inblandas i poemet och öka dess interesse.
Af detta korta utkast är lätt att finna, huru omöjligen det varit äfven för det lyckligaste snille att det utföra.
De försök, jag därvid gjort, hafva likväl i andra afseenden ej varit fåfänga.
De hafva med beha(g)liga illusioner distraherat mina tankar från den närvarande tiden.
De hafva underhållit min skaldegåfva till en lyckligare tid för dess utöfning.
Jag mins, att jag meddelat åt någon af mina bekante två sånger af detta oformliga poem, men mins ej till hvem och vet ej, om de förkommit eller icke.
I fall de framdeles skulle igenfinnas i några gömmor, så anhåller jag, att de måtte tillintetgöras såsom af mig till alla delar förkastade.
De enda vers af detta poem, som förtjänt att minnas, hafva blifvit intagne i min Ode öfver naturen.
Allt det öfriga förtjänar icke mitt, ännu mindre framtidens afsaknad84.
Under sommartiden 1766 nytjade jag några veckors ledighet från tjänsten att i sällskap med min hustru besöka vår landtgård.
Ifrån första tiden af vårt giftermål hade det utgjort min ständiga längtan.
Min smak för landtlefnaden, i den jag varit uppfödd, var därtill ej mindre bidragande än min osmak för all tjänst, ur den jag önskade att framdeles retirera mig på någon behaglig landtbygd.
Belägenheten af Sätra vid ett sund af Mälarn, kalladt Bockholmssund, var till alla delar svarande mot den idé, jag om en sådan landtbygd hade fattat.
Gården var omgifven af de vackraste lunder, hade till utsigt på ena sidan Stora Björkfjärden, på den andra segelfarten till Stockholm, och midt öfver sundet upphöjde sig öfver trädgårdarne Kaggeholms85 stenhus och tjänte till den behagligaste variation för ögat.
Jag och min hustru tillbragte på denna landtbygd våra roligaste dagar.
Under ständiga promenader projekterade vi nya förbättringar.
I likhet med Alcinoi86 trädgård, beskrifven i Odysséen, författade jag planen till en trädgård vid Sätra likaså chimerisk, som mitt tempel det varit.
Jag öfverlemnade Sätra efter tre års förlopp af dess egande utan annat tvång, än det mitt hjärta mig ålade, som framdeles skall anföras.
Ett kärt band drog oss tillbakars till Stockholm vår lilla dotter.
Hon hade blifvit lemnad i säkert förvar under sin ömma mormors uppsigt, men omsorgen tillhörde oss närmast, den utgjorde vår skyldighet och tillika vårt nöje.
Det är den omsorg, som knyter förbindelsen mellan barn och föräldrar.
Hvad erkänsla hafva dessa att fordra af barn, hvilkas omvårdnad de själfve sig undandragit!
Under detta vårt ljufliga tidsfördrif nalkades den mörka hösten.
Lysande fester bereddes på Drottningholm till firandet af danska prinsessans87 mottagande, förlofvad med kronprinsen.
I likhet med andre af mitt stånd bivistade jag dem och förmådde min hustru att göra mig sällskap.
Couren vid hofvet hade på lång tid ej varit så talrik som vid detta tillfälle.
De damer, som af ett otjänligt partinit upphört att vid hofvet sig infinna under hattarnes missförstånd med konungen, hade efter en tröstad förening på deras trägna anhållan erhållit tillstånd att sig åter inställa.
Saknaden af hoflefnaden hade varit olidelig för deras fåfänga.
Att ersätta förlusten trängde sig de gamla damerna bland de unga, som under deras frånvaro tillkommit, och gåfvo sig själfva till spektakel under det, hvartill deras nyfikenhet dem dragit.
Couren liknades af maliciöse åskådare icke utan skäl vid Suecia antiqua et hodierna88 och gaf åt de eftertänksamme tillfälle att besinna tidernas lösa tänkesätt, som dageligen omväxlades vid minsta sken af större förmåner.
Vi voro äfven vittnen i Stockholm till de två höga personernas förmälning.
Kärleken lyste ej i deras ögon.
Den fordrade flere år att upptändas.
All möjlig prakt kunde ej ersätta dess saknad.
Vi påminte oss vårt enfaldiga lyckliga äktenskap och beklagade de store.
Fêter hos private i anledning af detta tillfälle åtföljde hvarannan under flere veckors förlopp, som icke funno oss stillasittande.
Öfver all jämförelse med alle andre var den, som blef gifven af ryska ministern, grefve Osterman.
Man har aldrig i Stockholm varit vittne af en mera lysande och inrättad tillika med mera smak.
Illumination på Strömsborg midt emot fönsterne gjorde den största effekt.
Hela Norrström syntes i lågor och kastade sitt sken kring alla stränder.
Fêten hos franska ambassadören markis de Breteuil var däremot utan anseende.
För mig och andre, som lemnade dansen och hällre ville förnöja vår matlust, var supén osmakelig.
Den var inrättad på ett besynnerligt sätt i skåp.
Faten uppfylde hyllorne och framburos det ena efter det andra efter åstundan.
Min otålighet under deras afvaktande betog mig aptiten, och jag reste hungrig tillbakars.
Efter slutade högtidligheter upplöstes den eviga riksdagen.
Ständerna åtskildes.
De hade uppfylt Rysslands föremål, som ansåg öfverflödigt att vidare påkosta deras underhåll.
De lemnade likasom efter en allmän eldsvåda förstörda hus, fattigdom och elände.
De lemnade riket i vanmakt utan försvar till lands och sjös.
De lemnade handeln i engländarns händer eller dess kommissionärer(s), sedan de rikaste svenske comptoirs blifvit plundrade.