Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den delen deraf, der Elin hade sitt fönster, kastade om mornarna en skugga i sjön – ibland ända öfver till andra stranden – hvarest då var godt att vara – Ack äfven sedan det blef mörkt om nätterna kunde snart Gösta, när han från sina gömställen för dagen bland träden kröp fram till stranden, tydligt se Elins fönster – Der brändes ljus – och Gösta visste hvad det betydde – Huru gerna hade han ej sett det ljuset släckas, men klart, hemskt fortfor det att brinna tills dager blef – En natt var mycken rörelse på Högesta – Icke blott i Elins fönster utan i de öfriga syntes än här än der strålande ljus – kalla ångestdroppar frampressades på Göstas panna – men ljuset brann allt framgent i Elins rum – Gösta önskade ej mer se det släckt, han lugnades deraf – Äfven nu lyste det fort, tills solen kom upp – Då påminde Gösta sig att den dagen var Elins födelsedag
– Fordom i ro och glädje, hade de ensamme firat den – utom sist förflutna gång när äfven andra gjort en högtid deraf.
Hvad gjorde nu Elin i år?–
Under dessa tankar gick Gösta utan att rätt veta hvart – i skogen – Det började ringa för hans öron – så tyst skedde det, att han i förstone ej gaf akt derpå – men efterhand blef ringningen starkare, allt som Gösta gick längre fram (åt Högesta kyrka till –)
Snart kan han icke längre tvifla – Det är – det är onekligt klockljud – – – – Fordom hade Gösta om Lördags- och högtidsqvällar gerna i Högesta park hört efter dessa ljud.
Elin älskade dem så mycket.
En gång hade de ock hand i hand så länge lyssnat till de underbara tonerna – när Elin suckade och sade: ”Gösta, skulle det ej vara roligt att följa med det som låter så vackert?
Men du skulle hålla mig i handen som nu”– och Elin slöt sig närmare intill Gösta och höll fastare i hans hand ......
Nu stod Gösta ensam och hörde – Men nej det gjorde han icke – I samma stund han ej mer kunde tvifla att det ju vore klockor han hörde, hade han, säker om det sätt hvarpå Elin firat denna födelsedag, sjunkit sanslös till marken –
Om tiden emellan Elins död och begrafning talade Gösta aldrig – Att han derunder ingen gång synts vid torpet, och bestämdt icke heller på Högesta, var det enda Fru Wahl någonsin fick veta, och Fru Wahl, ehuru qvinna, var ej mycket nyfiken.
Förgäfves väntades Gösta den dagen han lofvat komma till Stånga.
Alla rätter Gösta ifrån sin barndom gerna ätit, hade Gertrud i försåt för honom – Fru Wahl hade åt Gösta inrymt Sali Patrons båda rum, obebodda sedan egarens död.
– Allt som möjligen kunde göra Gösta nöje var samladt dit in, men Gösta behöfde icke se det, om han ej ville eller ej kunde ....
Aftonen kom – ännu ingen Gösta.
Med hvar minut fastare öfvertygad att han någonstädes fallit omkull och dött af hunger, höll dock Gertrud för Hennes Nåds sig otillbörligt ökande ängslans skull, visligen inne med sin tro ....
Natten inbröt – en sömnlös för Gertrud – och hennes Fru.
Dagen efter inhämtades att Gösta höll på att dö i en bondgård, ej mycket långt från Högesta kyrka.
– Lyckligtvis var Elins Doktor, fastän stadd på afskedsvisit, hos Fru Wahl – hvilken så godt som enleverade honom med sig till Göstas sjuksäng.
Gösta låg i full feberyra – En gång kände han igen Fru Wahl, vände sig mot väggen och yttrade någonting om att få dö i fred – Frun hörde det, men hon var icke kommen för att få komplimenter.
– Tack vare Doktorn, henne, och Göstas ursprungligt starka konstitution – fick Gösta ej den gången dö i fred – Fru Wahl hade slutligen glädjen att föra honom, blek och affallen, men ändå lefvande, med sig till Stånga.
Under det Fru Wahl i bondgården skötte Gösta, hade hon haft täta besök och mycken hjelp af Gertrud – Vid första underrättelsen om Göstas insjuknande hade Gertrud väl utropat: ”Ack den maten, den maten, jag visste det väl!” men ej sagt något vidare innan Gösta blef på bättringsvägen – då anmärkte hon en dag för sin Hennes Nåd: ”Allt detta lär en ändå att man ej skall släppa uthungradt folk opåtaldt ifrån sej!”
En afton anlände Gertrud mycket affairie till bondgården, med geléer och sylter och buljonger och inkockta kycklingar m. m.
Vid nedstigandet ur vagnen hände sig att en stor burk åkerbärssylt, följande med Gertruds, annars just icke så vida mörkgrå kjortel, (hon bar nu en af den färgen för sorgens skull med Elin) tämligen omildt slungades mot en sten på gården, hvilken enligt Gertrud endast låg der till skada för folk och fä och burkar, samt gick i tusende stycken.
”Kånde just tro der inte skålle bli någon välsignelse me’en” – sade Gertrud torrt, under det hon sökte bringa de öfriga effekterna helbregda ur vagnen, och med hemlig föresats att vid tillfälle gå ut och samla ihop de kringströdda åkerbärs klumparna, de der nog kunde smaka barnen på stället – Men ack, när Gertrud i den meningen smög sig ut till syltqvarlefvorna, befanns, att barnen redan hållit sig framme hos en del, och det öfriga hade en på gården kringvandrande kalf gjort alldeles oätligt!
Efter denna ledsamma upptäckt trädde Gertrud fram för sin Fru: ”Nådi Fru, goa Hennes Nåd lilla” – mälte hon – ”Gertruds dumhet med sin kjortel kostade Sali Friherrinnans egen åkerbärsburk – men välsignelse var i alla fall inte me’en!
Hennes Nåd täcktes vara nådi förlåter”.
Efter en liten tydning af gåtan förlät Hennes Nåd beredvilligt, och frågade hvarföre ej den burken kunnat vara lika välsignad som andra.
Vi våga ej inveckla oss i Gertruds svar, afgifvet under det Herr Görsta för första gången njöt en stilla, uppfriskande sömn, och Fru Wahl sjelf smakade på en af Gertruds inbakta kycklingar
– Dess egentliga innehåll var dock i korthet att på förmiddagen, medan Gertrud nere i köket såg på geliet, hade Ekipasiet på Högesta rullat fram på gården – samt Grefvinnan Ringschöld stigit ur och af en af pigorna släppts in i förmaket.
När så Gertrud kommit dit och beklagat
Fru Grefvinnans stora sorg, hvarpå Grefvinnan slätt ingenting svarat, hade Gertrud frågat om hon ej finge bjuda Fru Grefvinnan någontingen såsom t. ex. syltade åkerbär, som var Sali Friherrinnans, Nådi Grefvinnans Fru Mormoders kötsliga halfsysters lifsylt, näst efter hvilket hon satt lingen, när de voro syltade med Citron, och ej med pomeransskal och derefter persisk sylt, som Sali Friherrinnan mycket fått i sin ungdom, när hon var hos sin Styffar, Nådi Grefvinnans Fru Mors Fru Morfar i Skåne län, äfvensom Reventlor – Längre hade Gertrud ej kommit med sina sylter – ty sedan Grefvinnan ej särdeles häftigt undanbedt sig allt slags förfriskning och en stund suttit och sett på sina skor, hvilket just icke passade, fastän Grefvinnan visserligen alltid hade sina små fötter, hade hon fallit Gertrud tvert i talet med en fråga om ej Jungfru Gertrud 4 – visste hvar Hennes Fru vore tillfinnandes, då Grefvinnan kunde taga den vägen hem och få säga henne Ajö – Men Gertrud, som icke tyckte om att få sitt tal tvers afskuret, som icke tyckte att Grefvinnan, för att ha lagt sin enda dotter stackars lilla söta Fröken Elin i grafven, såg särdeles botfärdig ut, som dessutom hade ett stenhjerta för dem hon icke tyckts om, upplyste då, att om Nådi Grefvinnan ville träffa Hennes Nåd, behöfdes bara taga vägen om * * *, der Hennes Nåd redan varit flera dagar – troligen för att se Herr Gösta ock dö.
Vid Göstas namn hade liksom en ond ande flugit i Grefvinnan och hon blifvit svartblå i ansigtet, i en huj varit i vagnen och kört åstad utan att ens taga det ringaste afsked eller lemna efter helsningar till Hennes Nåd.
Gertruds Sens moral af hela berättelsen var att sylt bjudet åt och försmådt af Grefvinnan Ringschöld, ej kunde ha någon välsignelse med sig, men hennes Hennes Nåd ogillade så kort, så bestämdt, så alldeles på Sali Patrons manér Gertruds upplysning, att Gertrud, ehuru ända till döden triumferande öfver den, ändock alldrig mer tordes tala derom –
Dagen efter Grefvinnan Ringschölds besök lemnade hon Högesta, utan att hvarken då eller sednare taga skriftligt Ajö af Hennes Nåd, och begge Fruarna träffades sedan aldrig mera.
Grefvinnan flyttade upp till sin egendom bredvid Stockholm, för att der invänta Alfred, som efter gradpasseringen passerat – utomlands.
– I Paris erhöll han underrättelsen om Systerns död, gret mycket, och höll sig, helst han dessutom fått snufva och inga sorgkläder hade, en hel dag inne.
Efter den tiden, då sorgdrägten, förfärdigad med den skyndsamhet hufvudstäder allena kunna prestera, anländt, och Alfred dessutom hunnit besinna att, – i anledning af qvarliggande på ett eller annat postkontor – vid sorgbrefvets ankomst de mest betydande första veckorna efter stackars Elins död redan voro tilländalupna, började han åter gå ut i verlden – der han af mången vacker mun erhöll vitsordet att det för hans utseende just passade att sörja ......
Sedan Fru Wahl väl fått Gösta till Stånga, ansåg hon mycket redan vunnit.
Nog hade Doktorn, när Frun ej längre kunde qvarhålla honom hos den tillfrisknande Gösta, vid sin afresa sagt, att hon ej borde räkna på något långt lif för deras patient – Men Doktorer kunna misstaga sig.
Gösta var så ung, ännu icke tjugu år.
Måhända skulle han – ej glömma – fy, fy för den tankan! – hade Gösta kunnat glömma, så hade Elin icke dött – men en himmelsvid skillnad funnes dock emellan att glömma och tröstas, och att sörja ihjäl sig – och för att kunna lefva, vore väl ej för alla karlar oundgängligt nödvändigt att vara lyckliga, opröfvade – knappast för alla fruntimmer – Måhända skulle Fru Wahl ändå få behålla Gösta.
Wahl hade fordom ibland talat om någon ensidig riktning, som Göstas tidiga, exklusiva känsla för Elin skulle gifva honom.
Hvad hennes Man med det uttrycket menade, kunde Fru Wahl aldrig rätt förstå – Numera måtte väl all fara för ensidighet äfvenledes vara försvunnen – ty för att finna Elin, måste ju Gösta blicka åt himmelen.
Med blicken riktad åt det hållet, trodde vår Fru omöjligt för någon att vara ensidig.
Sannt är väl att Gösta länge såg blott Elins graf – på hela vida jorden ingenting annat än den – men i grafven var Göstas Elin ej – Gösta skulle nog söka rätt på henne.
Undertiden skulle han få vara i fred.
Inga utnötta tröstegrunder, inga vänliga uppmuntringar, inga slöa, ljumma ord skulle ständigt ånyo uppreta hans smärta.– Gertrud skulle till och med icke ens få komma med sin Konung David och hans botpsalmer, (Gertruds favorittext vid sorgliga tillfällen, till icke så ringa del emedan Gertrud trodde det vara andra en lika stor hugnad som henne sjelf att veta, det Konungar fingo smaka på samma som annat folk,) eller med någon önskan att Herr Gösta ändå täcktes litet tänka på sig sjelfver.
Ty när Hennes Nåd någongång visste hvad hon ville, visste hon det fulleliga, och ibland Hennes Nåds allra fulleligaste vetanden var, att ingenting dummare vore än att be dem, som af ett eller annat skäl äro utledsna på sig sjelfva och hela sin tillvaro, göra någonting för sin egen skull. – ”Nej, skaffa dig lugn i din blick och öm”het i ditt hjerta – gå så till den lidande, den ”sorgbundne – bed honom, helst utan ord, göra ”någonting för din skull, för dens eller dennes, all”rahelst och bäst för Guds skull – Drag dig så li”tet tillbaka, vänta i tålamod och kärlek – och ”du skall få se, att hvad du bad om blir gjordt.” så lydde Fru Wahls sorg-recept, det vi ingalunda kunna ansvara för att vara enligt konstens reglor, men säkert är att hon var hela sin orts Trösterska på stat, såsom Gertrud en dag i vredesmode sade, när hon tyckte det gå för långt med näsvisheten att ingenting ledsamt kunde ske snart i hela Häradet, utan att alla ”pritangderade, att Hennes
Nåd skålle ha sin näsa åppiett.”
Medan Fru Wahl trodde tänkte, hoppades, ”väntade i tålamod och kärlek” hvad gjorde väl Gösta?
En i sanning svår fråga nog att besvara.
”Ingentingen” – påstod väl Gertrud, fast ej med skäl, ty Gösta sörjde Elin och det medgaf hon sjelf vara syssla nog invärtes – men någon utvärtes sysselsättning hade aldrig kunnat skada – Men hvad kunde man också komma fram med till stackars goda Herr Gösta lilla, som i Gertruds hufvud ännu var så der tio år gammal, och be honom uträtta.
Derpå funderade hon mycket.
Nysta vore visst ett litet nätt göra, men som dammade och lade sig på bröstet – rensa bär till sylt erböd vintern ty värr icke – läsa utom om Söndagarna hade aldrig gagnat någon – skrifva, – af det förbannade skrifvandet dog man knall fall, frisk och sund, som Sali Patron den der dagen han gått till
Skrift med hela sitt hus – – – dessutom tordes ju Gertrud icke för Hennes Nåd, som alltid skämde bort folk, proponera Herr Gösta något tidsfördrif, och det var ganska illa.
Imedlertid förgingo flera månader och Gösta lefde – till egen förundran.
Hvad hade han att lefva för?
Ack mången kind har hvitnat, mången själ skakats ur sina grundvalar för denna fråga, ofullkomligt, eller alls icke besvarad!
Hvad hade Gösta att lefva för?
Och om Gösta icke varit till, så lefde Elin ännu!
Efter de svaren gick ej så riktigt till i Göstas hjerna – men hur det var – Fru Wahl hade lofvat
Elin att Gösta skulle blifva hennes Son – och Gösta började känna af detta löfte.
Att någorstädes vara
Son i huset – att älskas af en Moder är ändå skönt!
I sin djupaste barndom, när Gösta sett Alfred sitta någongång på sin Moders knä och leka med henne, hade underliga rörelser uppstått i Göstas själ.
– Han hade velat vara i Alfreds ställe, fastän kanske – just icke hos Grefvinnan, men han tyckte han då ej skulle såsom Alfred haft lust att leka – Han skulle hellre hafva kastat armarna om sin Mors hals, eller kysst hennes hand eller sett på henne.
Sedermera kom Elin, som heller icke satt på någons knä – och Gösta tänkte icke mer på någon Mor eller Far.
Ibland på Stånga kanske likväl något – men det var redan näsvist att kalla Herr och Fru Wahl för Tante och Onkel – Elin höll ju till och med på att dö en gång för det –
Småningom hade Gösta ”lagt bort barnsliga tankar,” men först i Stockholm allvarligt tänkt på sina egna Föräldrar – önskat att, åtminstone få veta någonting om dem.
Denna önskan uppfylldes – under Göstas sista stormiga samtal med Grefvinnan Ringschöld.
Men till föga fromma – ty om ock Gösta sedermera kunde anse sig lika nära slägt med Elin som ... som Magnus H. – så kunde han hvarken älska henne högre eller komma henne närmare för det – och förut hade Gösta aldrig haft något att skämmas för.
Nu sedan Elin blifvit Gösta fråntagen, och med henne allt som fästat Gösta vid lifvet, lycktes det nyckfulla Ödet vilja gifva hvad hittills varit honom nekadt i en Moder, hvars anlete ljusnade vid hans åsyn, som med tyst, men innerlig ömhet följde hvarje hans steg, ja hvarje lättare eller tyngre andedrag, ett
Hem der man genom ett vänligt ord, genom att endast se litet friskare ut, genom sin blotta tillvaro kunde sprida glädje omkring sig.
En tid hade väl Gösta känt sig förnärmad af allt detta, om man bus bas gjort honom uppmärksam derpå – när han sjelf började se det, blef förhållandet annorlunda.
För att ändock icke gifva Fru Wahl och hennes Recept all förtjenst, vilja vi här tillstå att hos henne fanns någonting, oförskyldt, som måhända ändå mest och bäst verkade på Gösta – nämligen hennes slägttycke med Elin.
Elin var, ehuru icke öfver vanlig fruntimmerslängd, minst ett halft hufvud högre än Fru Wahl, Elin var ovanligt skön, och ingen hade, ens i Fru Wahls ungdom, funnit henne vacker, utom kanske hennes Man.
Fru Wahl kunde släpa, vaka, prata, baka, bära tyngder och sorger om hvart annat, utan att det märktes på henne; för hvarje flägt nedböjde sig Elins hufvud – Fru Wahl var liflig, gladlynt, otålig, och hade, särdeles i sin ungdom, icke svårt för att bli ond, Elin hade alltid varit stilla, snarare vemodig än rolig, och äfven sedan hon blifvit hektisk, undföll henne aldrig något häftigt, otåligt ord.
Ehuru enkel, blyg, och till och med ödmjuk, erbjöd Elin aldrig till förtrolighet; Vi hafva redan hört att ett af Fru Wahls fel var att ”låta folk sätta sej på näsan på sig” – Fru Wahl var rätt och slätt en hvardagsmenniska, Elin mera ett eteriskt väsen, och likväl, och oaktadt allt detta, kom man i Fru Wahls sällskap lätt att tänka på Elin, talade i Elins gerna om Fru Wahl, och slägttycke dem emellan fanns verkligen, och Gösta, som ingenting om det visste, hade mycket godt deraf.
Utom det stilla fredliga
Hem der Gösta funnit en Moder, tog verlden vid med sina menniskor och deras sträfvanden, deras bekymmer, deras lidanden och deras sorger.
Hvem har lidit djupt och icke önskat kunna bespara andra, hvad man genomgått sjelf?
– Åtminstone var det icke Gösta – Han började tänka på andra – ett godt lifstecken – tyckte Fru Wahl, som besynnerligt nog alltid mera räknat på hans själ än på hans fysiska krafter, då hon gjorde sig hopp om Göstas lif.
Nu behöfde Gösta äfven utvärtes sysselsättning och den kom ej att fattas.
I alla tider hade Fru Wahl alltid gerna tagit hjelp, råd – kanske befallningar ock, skulle vi med Gertrud säga, om det icke lät för illa.
Efter ett icke så långt vistande på Stånga, befanns en vacker dag Gösta vara rådande och styrande personen derstädes – Fru Wahls postdagliga bref till Göstas Doktor antogo en allt mer jublande ton – Svaren skakade väl litet på hufvudet, men Frun hoppades behålla rätt.
Änskönt Gösta hvarken nystade, rensade bär, ej mer än högst obetydligt skref, och icke stort mer läste, måste Gertrud dock efterhand medgifva att han kom sig före att göra ”någontingen.”
Nästan litet stött öfver att ej från begynnelsen varit med om detta försigkommande, höll Gertrud likväl för mycket af Gösta, hvilken måhända näst Hennes Nåd och kanske söta Fröken Elin lilla, var den enda Gertruds hjerta någonsin talade för (Sali Patron hade visst mycken rispäkt med sig, men Gertrud hade aldrig rätt kunnat smälta att han ej var Adel, och sedan han blifvit så rik, ändå icke adlat sig) för att icke finna det mycket glädjande att Herr Gösta började bli som andra – Till ytterligare uppmuntran ville hon nu så gerna meddelat honom, huru rik han i följd af Nådi Herrskapets expositioner en gång skulle blifva, men Hennes Nåd satte sig emot det med.
Nådi Herrskapet hade emellanåt underliga idéer.
Så länge Gösta af Grefve Ringschölds dåraktiga och usla åtgärder fasthölls inom Grefvens familj, ville Patron låta honom vara okunnig om det öde han (Patron) åt honom beredt, och Hennes
Nåd var poetisk.
Hon ville ej ådraga sig den förebråelse Skalden gifver vår Moder jord.
”Hur grymt med våra qval du skämtar,
med vårt begär!
Det bröst som efter sällhet flämtar
du guld beskär!”
Vintern var kall men stadig.
I det hela uthärdade Gösta den bra.
Våren kom – löfsprickningstiden.
Ack då måste Fru Wahl erkänna att Göstas bröst ej var att lita på, men han öfvervann äfven den.
Sommarn som derpå följde var så skön att den bordt kunna göra alla sjuka friska – Äfven på Gösta hade den ett välgörande inflytande.
Hans ädla nedböjda gestalt tycktes åter liksom höja sig – ifrån Elins graf.
Han började kunna förtära, visst icke så mycket Gertrud och Hennes Nåd önskade, men ändock något – Sömn infann sig.
Den stygga fläcken, Elin redan som barn så ogerna sett på Göstas kind, visade sig högst sällan – ”En lust och glädje var att se, huru den beskedelige Herr Göstas allt för vackra ansigte pöompö blef gynnadt af vår Herre som förr,” sade Gertrud, som derjemte med mycken stolthet fann sig skapad enkom för att trösta folk som sörjer – ty såsom förr med Hennes Nåd, så med Gösta nu, var Gertrud den förste som kom dem att draga på mun.
Visserligen var väl Herr Göstas leende ej stort bättre än andras tårar, men ler man en gång, om ock med grimasjer, kan man le flera gånger utan, menade Gertrud och hade ej så orätt.
Trots sorg och alla möjliga högtidliga känslor måste man, under samma tak med henne, någongång le – Vid slika tillfällen kunde hon, blott helt litet misstagande sig om orsaken till detta leende, till och med nedlåta sig ändå till ett högt, kort och gällt läte, hvilket skulle vara skratt, som bevis att äfven hon senterade sin qvickhet – Innandess skulle hon dock varit ovanligt qvick.
Att ej öfver tio gånger under sin icke så korta lifstid ha uppnått detta Maximum af qvickhet, var Gertrud troligen blygsam nog att förmoda, oftare skrattade hon åtminstone ej.
Hon hade minsann också merändels annat att göra.
För den sköna sommaren glömde Fru Wahl likvisst icke våren – Nästa vår, ja redan närmaste höst skulle Gösta icke finnas i Sverige, det hade hon fast beslutit.
Men huru få Gösta ifrån granskapet af Högesta kyrkogård!
Huru få honom utomlands!
Ensam nändes Fru Wahl icke låta honom fara – Gösta var öfverallt på jorden i alla fall främling nog – och hans helsa behöfde en vård, ingen var närmare om att egna deråt, än den som icke mer visste huruvida Gösta vore hennes verkliga
Son eller ej.
Fru Wahl hade nära önskat sig sjelf någon sjukdom, som kunnat motivera hennes aftågande till sydligare länder, då ingenting simplare varit än att begära Gösta till ressällskap ; men vår Frus helsa var bättre än någonsin, och att göra sig sjuk hade hon aldrig förstått – Om oaktadt denna obeqväma helsa, Frun ändå varit en bildad qvinna med snille eller smak för Musik, dramatik, plastik, Italiens dunkelblå himmel eller klassiska jord; så hade ju fallit af sig sjelf att hon önskat se Paris – (ack, det är sant, der var ju klimatet snarare sämre än bättre än på Stånga) eller så dock Rom.
Nu var just olyckan att ute från sitt Hem, antingen det bestått af ett vindsrum, ett litet hus med trädgård eller hela Stånga bruk och egendom, hade Frun ifrån sin första bekantskap med Wahl ända till hans död icke längtat, utur sitt Fädernesland aldrig – – – Allt detta försvårade saken – icke dess mindre skulle resan ske.
Frun ville den fulleliga.
Snart felade till dess företagande intet mer än Göstas samtycke dertill och Gertruds – visst icke samtycke, det smickrade Frun sig ej att ernå, men dess underrättande derom jemte afgörande, om hon ville följa med eller ej.
Svåra ting att bringa å bane voro dessa – onekligen det svåraste i hela affären.
Gertruds ogenhet en afton att säga Hennes Nåd hvad dag det var, inledde slutligen, nästan utan Hennes Nåds förvållan, underhandlingarna med henne.
En Fredagsafton, vi tro, den 20 Juli, sedan Gertrud, medan hon hjelpte Hennes Nåd att kläda af sig, först anmärkt att såsen om middagen till kalfsteken ej annat kunnat än vara vidbränder, då kokerskan alltid hade sitt ena öga på stallgården, börjades följande samtal.
Fru Wahl.
Jag tycker just att Gösta i dag sett det friskaste ut, jag nästan på ett par år sett honom.
Inte så illa tog Herr Gösta för sig af första rätten.
Frun:
Han har nästan alls inte hostat i dag.
Åndelitt Herr Gösta annans så förståndiger, inte låter bli potates – Kan inte vara bra.
Frun.
Ja men om potates inte är bra, så vet jag heller inte, hvarföre der alltid kommer potates in på bordet, antingen jag sagt till om potates eller ej.
Gertrud:
Herr Gösta tycker om dem.
Hvad är det för dag i dag.
Frun går till ett litet bord vid fönstret, der hon har sin Almanacka.
Gertrud ser nog hvar den ligger, men rör sig ej ur fläcken.
När Frun funnit Almanackan och börjar bläddra i den, säger
Säges Nya Kommenister predika prof i öfvermorgon.
Då är det väl Söndag i öfvermorgon kan jag tro.
Nåd allti så raljanter utaf sej!
Kort tystnad.
Hennes Nåd läser i Almanackan, Gertrud ser på Hennes Nåd, ej särdeles nådigt, ty Hennes Nåd börjar bli för gammal att icke veta hvad för dag det är om dagarna.
Fru Wahl halfhögt:
Den 6:te till Göteborg.
Gertrud suckar.
Från Götheborg till Hamburg .....
Hamborg!
Gertrud: Burdå.
Från Bordeaux landvägen.
Åh kära Gertrud, vill du inte vara så god och gå ut i kabinettet, och taga hit den stora smala boken?
Jag skulle gå sjelf, om jag hade klädningen på.
Behöfs inte.
Gertrud kan gå.
I dörren stadnar Gertrud och frågar: ”Hva ska Hennes Nåd med den stora smala boken?”
Jag ville bara se någonting.
”Hm Hm” – Går, samt återkommer efter en stund med en kartbok.
Fru Wahl tar den hastigt utan att tacka, slår upp en karta om Södra Frankrike, sätter sig och fördjupar sig i kartans betraktande.
Gertrud emellan tänderna: Gunåda oss.
Hela välsignade natten ska här resas på.
Montpellier eller deromkring
Gertrud: Munkpelja – Hennes Nåd!
Hennes Nåd lilla ...
Hvad vill du min kära Gertrud?
Gertrud svarar ej – för det hon ännu är onådig tror Frun, som fortfar att ifrigt studera sin karta, tills en snyftning från vrån, der Gertrud ställt sig, framtränger till Fruns öron.
Bort från boken till Gertrud springer Frun.
”Hvad vill du min kära Gertrud?” frågar hon mycket vänligt.
Gertrud gråter högt som ett barn och svarar ej.
Frun helt rörd:
Hvad är du ledsen för min kära Gertrud?
Gertrud torkande ögonen: