Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det hade varit bättre om han tagit någon annans, någon som han icke kände och aldrig hade sett – ett par namn helt enkelt, hvilka som helst.
Tomas hade sett det af hans löje, då han tog emot växeln och lämnade honom pengarne.
Han hade smålett på ett sätt, som helt enkelt var oförskämdt.
Nå, det kunde vara likgiltigt, han måste i alla fall kunna skaffa pengarne om tre månader, och ingen skulle få veta något.
Ingen i hela världen skulle få veta något, och han ämnade också glömma det själf, när det en gång var förbi och papperslappen var sönderrifven, uppbränd, borta.
Hvem skulle sedan kunna minnas det, när han själf hade glömt det?
Historien om Gabels byxor hade nämligen genom fru Wenschen fått en så vidsträckt spridning, att han icke längre kunde använda vare sig dem eller några som helst byxor af uppseendeväckande natur.
Tomas kände ett lätt slag af en hand på sin axel; det var fadern, som gick om honom med brådskande steg och en vänlig nick, medan han hastigt lyfte på hatten för Märta.
Han hade mycket brådtom, han skulle upp i en bank.
»Nå, hvad ska vi göra?» frågade Tomas.
»Det är kanske inte så många vackra dagar kvar nu ...
Och i eftermiddag är du ju bortbjuden.»
Professorn var redan långt förbi dem, då Tomas såg honom växla en knapp hälsning med en kortväxt herre i rutig sommarkostym under den uppknäppta öfverrocken.
Tegelhandlaren ...
I nästa ögonblick hälsade också löjtnant Gabel på samma herre, och därefter var det Tomas’ tur.
»Hvem var det?» frågade Märta.
»Det var en af mina förra lärare,» svarade Tomas. »Det är en skicklig matematiker, men han är mycket distrait.
Eljes skulle han troligtvis ha tagit cigarren ur munnen, då han hälsade.»
De gingo öfver gatan och kommo in i alléerna, där lindarnes grågula löf dansade kring deras fötter.
Ratsman gick förbi i en af sidoalléerna; han vände bort hufvudet och hälsade icke.
Tomas hade förut hyst en oförklarlig antipati mot honom, men sedan han nu visste, att Ratsman en dag i juli hade fått en korg af Märta, kände han nästan ett slags vänskap för honom.
»Vi ha otur i dag,» anmärkte Märta.
»Eljes gå vi ju nästan aldrig och promenera tillsammans, och så möta vi just i dag alla våra bekanta, den ena efter den andra.
Vi måste gå på några vägar, där ingen ser oss.»
Han hälsade halft förtroligt, medan han betraktade dem med en på en gång leende och svårmodig blick ur sina kupiga, närsynta ögon.
»Om vi skulle fara ut till Drottningholm,» föreslog Tomas.
»Där bör vara vackert en sådan dag som denna.
Och vi behöfva inte vara rädda att träffa några bekanta, nu sedan alla sommargäster ha flyttat in.»
»Ja, Drottningholm ...
I parken, vid svandammarne ...»
De hade kommit in på en af de sidogångar, som föra till Molins fontän.
Ett par små gatpojkar lågo på magen öfver bassinens stenkant och plaskade med händerna i vattnet; de disputerade om en dresserad fisk, som skulle finnas där och till hvilken den smutsigaste af dem påstod sig vara husbonde.
Eljes var det tyst och ensamt i rundeln kring fontänen.
De silfverbleka pilarne, hvilka sist af alla Kungsträdgårdens träd fälla sina sent och långsamt gulnande blad, tycktes böja de ännu sommarfriska kronorna samman till en sakta klagande krets om de åtta svarta svanorna af brons.
»Ja, låt oss fara ut till Drottningholm.»
Tomas och Märta stodo ensamma på Tessins öfverdäck.
Sundet mellan Lofön och Kersön låg nästan lugnt, skyddadt mot vindarne af Kersöns höga, skogiga strand.
Vattnets oroliga, fläckvis krusade och fläckvis blanka yta återgaf en darrande och bruten spegelbild af det underbart hvita sommarslottet, hvars midtparti med det höga och sirligt buktade koppartaket reste en stark kontur mot hösthimmelens blå, medan flyglarnes ärggröna kupoler likt trötta hufvuden sjönko tillbaka mot kuddar, stickade af rödt och gult bladverk.
Trapporna ned mot sjön lågo hvita i solen som om de varit af marmor.
På kajen satt en gammal slottstjänare och halfsof med ett metspö i handen, en gråhårsman med uppknäppt livré och tindrande blanka knappar i rocken.
De fingo ett stort, lågt rum med blommiga gardiner för de gammaldags, sextonrutiga fönsterna, hvilkas utsikt nästan helt och hållet var skymd af det röda vilda vin, som i cirklade och vridna rankor klängde upp utmed husets väggar.
Midt i den breda soffan låg en stor, hvit katt och sof.
Tomas stängde omsorgsfullt dörren efter jungfrun, som serverat dem.
»Jag är så lycklig i dag,» sade Märta, då de efter slutad frukost gingo den aflöfvade poppelallén fram till slottet, förbi kapellflygeln och ned i parken.
»Jag känner mig som om aldrig något ondt skulle kunna hända oss två.
De segla långt bort till främmande trakter, och där kommer det att brista lös öfver människor, som jag inte känner och inte bryr mig om.»
Det mörka vattnet återgaf dem med en djupare färg, än den de hade uppe i rymden.
»Men du grät, när vi träffades i Humlegården, » sade han slutligen.
»Hvarför grät du, när du kysste mig?
Säg mig, hvarför du grät!»
»Det var ingenting ...
Jag kände mig så betryckt ett ögonblick, jag vet inte själf hvarför.
Kanhända var det någonting i alla fall.»
»Du måste säga mig hvad det var!»
»Nej, inte nu.
En annan gång säger jag det kanske, men inte i dag.»
De gingo långsamt nedåt en af de fyrdubbla lindalléerna.
Den smala remsa af himmelen, som trädens spetsiga grenhvalf lämnade fri, lyste öfver deras hufvuden med den ödsligt blanka och frusna färg, som det blåa af himmelen får, då solen har gått i moln.
En sädesärla sprang hit och dit framför deras fötter i meningslöst zig-zag; hon hade en lång mask i näbben.
»Hvart för den här vägen?» frågade
Märta och pekade på en gångstig inne mellan stammarne.
»Tror du att den för till Kina?»
»Ja, låt oss se ...»
De togo af in på gångstigen.
De hade icke gått många steg, förrän stammarne glesnade och Kinapaviljongerna lågo framför dem.
Solen lyste just upp öfver det ärtgröna taket och småtornen med de hundra klockorna, som längesedan tröttnat att ringa, när vinden satte dem i rörelse.
Ett ofantligt bomullshvitt moln, liknande en jätteballong, som slitit sig lös från sin gondol och utan förare slungats ut på någon äfventyrlig irrfärd i rymden, kom långsamt seglande från öster, eröfrade trakt efter trakt af himmelskartan och lade parken i grå skymning.
Tomas och Märta stodo lutade mot ett gammalt kastanjeträd, ur hvars grenar vinden skakade ned ett regn af bleka gula blad öfver deras skuldror.
Och det var icke blott kastanjeträdets löf, som fläktade om deras hufvuden och fastnade i deras kläder: vinden förde i deras armar och till deras fötter alla slags blad från alla slags träd – lönnarnes röda, asparnes svarta, bokarnes bruna och almarnes hvitgula blad.
Ett af de allra största, ett bjärtrödt lönnblad med mörka ådror, fladdrade länge hit och dit för deras ögon.
»Hvar skall det stanna ...»
Plötsligt fördes det af en häftig vindstöt rakt mot Tomas’ ansikte.
Han ville taga bort det, men Märta böjde sig fram och tryckte det fast öfver hans ögon med båda sina händer, och under tiden kysste hon hans mun.
Han stod stilla och lät henne göra med honom hvad hon ville, medan dagern lyste rosenröd in i hans ögon genom bladets tunna väfnad, liksom solljuset någon gång kan skimra rödt genom ett barns eller en ung kvinnas späda hand.
Hon kysste honom långt och länge ...
Men då han till sist i lidelse slog armarne om hennes hals för att trycka henne till sig och hålla henne fången, vred hon sig pilsnabbt ur hans armar och tog till flykten nedåt parken.
»Tag mig om du kan,» ropade hon, »och gör sedan med mig hvad du vill!»
Innan han lyckades hinna henne, var hon redan försvunnen djupt inne bland irrgångarne i en slingrande fransk labyrint af klippta häckar.
Sedan han länge sökt henne förgäfves i labyrintens alla gångar och bersåer, gick han modlös fram på gräsvallen därutanför och spejade åt alla håll.
Hvar skulle han finna henne?
Gräsplanerna lågo tysta och tomma med den gamla barockfontänen af gul sandsten i midten.
Och däruppe jagade skyflockarne hvarandra från öster till väster med alltjämt ökad fart.
Om hon kanske hade fallit omkull någonstädes och slagit hufvudet mot en sten och nu låg afsvimmad och blödande och utan hjälp ...
»Märta, hvar är du?»
Plötsligt stod hon midt framför honom, men hon såg honom icke.
Hon stod upprätt och tyst och betraktade en hvit Venusstod i ett hörn af en undangömd boské.
Det var en Venusstod i marmor, på hvars fötter och ben, ja högt upp på magen, vulgära människor klottrat sina vulgära namn till åminnelse af en eller annan osande varm dag, då någon fullpackad söndagsbåt med löfruskor fram och bak och falsk mässingsmusik ombord fört dem hitut på lustresa att begapa och begrina resterna af deras fäders, nej deras fäders herrars glans.
Bröstet och det stolta hufvudet skimrade hvita, oberörda; dit hade barbarernas händer icke nått.
Tomas smög ljudlöst bakom Märta, slingrade armarne om hennes midja, kysste henne och tvingade henne ned på gräset.
Venusbilden stod leende och hvit och tyst.
Skymassornas vilda jakt ilade fram öfver fästet likt skingrade flockar af en slagen här i upplösningstillstånd, på flykt.
»Hvart går du, Märta?»
»Det ligger ett gammalt torn där borta på kullen – där mellan träden – jag vill komma upp på en höjd ... med utsikt ...»
Det knakade i träden, och luften sjöng öfver deras hufvuden.
Svandammarnes mörka vatten krusades af små toppiga, blygrå vågor med spetsar af fräsande hvitt skum.
Ett brak som af ett sammanstörtande hus tvang dem att tvärstanna.
Det var en gammal murken, fullkomligt aflöfvad ask, som bräcktes af stormen, vacklade och föll, och i sitt fall slog den en bro i spillror, en af de små bukigt hvälfda miniatyrbroarne, som föra öfver de gräfda kanalerna, och som med sina bräckliga hvita balustrader erinra om leksaksbryggorna i en venetiansk vattenpantomim.
En hvit svan, som ensam med högburet hufvud simmade omkring i kanalen, dök förskräckt ned under vattenytan och var länge försvunnen.
Då han åter kom upp, simmade han brådskande mot land, flög upp på svanhusets tak och ställde sig där att flaxa med vingarne, medan han utstötte underliga, dofva skrin.
»Låt oss gå en annan väg,» sade Tomas.
»Träden kunna blåsa omkull på alla vägar,» svarade hon.
Hon hade likväl blifvit blek.
De kunde knappast andas, medan de långsamt arbetade sig upp för branten af den kulle, där tornet stod.
Det var ett gammalt förfallet vattentorn, hvars roströda mur visade gapande svarta hål efter tegelstenar, som bitvis eller helt och hållet fallit bort.
Tomas dunkade med käppens doppsko mot den stängda järnporten, till hvilken det säkert icke på länge hade funnits några nycklar.
Den svarade med ett dån, som för en sekund öfverröstade själfva stormen.
Solen lyste fram några ögonblick ur den svafvelgula breschen i ett sönderrifvet moln.
Nedanför och rundt omkring dem böljade ett upprördt haf med gula och röda vågor, ett haf af träd i höstens färger.
Bortom parken och slottet fräste Mälaren grön och hvit.
Tomas och Märta stodo i lä af tornet, stödda mot muren, och lyssnade till stormens brus.
Hon lutade sitt hufvud mot hans bröst, och han stod och stirrade utåt och visste icke själf på hvad han tänkte.
Tomas kände plötsligt, att det lilla brunhåriga hufvud, som hvilade mot hans bröst, skälfde af en kväfd snyftning.
»Hvarför gråter du?» hviskade han.
»Nej, jag gråter inte ...»
»Jag vill veta, hvarför du gråter, Märta!
Har det händt oss någon olycka?»
»Nej, nej, det är ingenting.
En annan gång kan jag säga dig hvad det är, men inte nu.
– Kom, Tomas, låt oss gå!»
Tessin hade redan gått, då de kommo ned på bryggan; ingen af dem hade tänkt på hvad tiden led.
Klockan var öfver half tre.
Det återstod att gå ned till Nockeby bro och invänta någon af Svartsjölandsbåtarne.
Vägen krökte sig tom och grå mellan skogsdungar, öfvergifna sommarvillor, åkrar och sumpmarker.
Ingen människa syntes; det var som om hösten och de mörka kvällarne i ett slag lagt trakten öde.
Telegrafstolparne vid vägkanten sjöngo monotont.
Emellanåt stannade han midt framför deras fötter, såg på dem och viftade med svansen.
»Han kanske är ute och söker plats,» sade Tomas.
»Han har tappat bort sin herre.»
Märta gick tyst och mumlade något för sig själf.
»Går du och läser psalmer?» frågade Tomas.
»Ja,» sade Märta.
»Jag försöker erinra mig en gammal höstpsalm, som jag lärde mig, då jag var barn.
Med hastadt lopp och dunkelt sken
oss solen snart förlåter,
att uppgå, sorgelig och sen,
på mulna fästet åter.
Förbi är årets sköna tid –
– – – – – – – »
Vinden låg på från öster, och Mälaren vräkte verkliga brottsjöar in öfver den låga flottbron, som vajade och krängde för trycket.
Tomas och Märta började springa; vid midten af bron var en genomfart för ångbåtarne och en tilläggsbrygga, och vid bryggan låg just en af Svartsjölandsbåtarne, på väg till staden.
Det var nätt och jämt att de kommo med.
Den lilla lurfviga, svartgrå hunden stod ensam kvar på bryggan och gnällde sakta, med svansen mellan benen.
Det såg tomt ut därinne nu sedan han flyttat skrifbordet och bokhyllorna till sitt vindsrum uppe vid Adolf Fredrik.
»Hvart skall du gå? frågade Tomas.
»Jag skall gå ut och handla,» svarade Greta.
Det var något så frestande öfver gatorna, just när mörkret föll på och lyktorna började tändas.
Det fanns just då så mycket att undra på och att gissa öfver.
Han lofvade att komma tillbaka och äta kväll.
Himmelen hade klarnat upp, när det led mot skymningen, och blåsten hade saktat af.
Dagens alla oroliga skymassor hade drifvit undan och sjunkit tillbaka; endast vid den västra horisonten, bakom Humlegårdens kvistverk, hade några stelnade molnformationer tornat upp sig till en svartviolett vägg med skarpa kanter.
Tomas skulle just gå hemåt öfver Humlegården, då han långt uppe på Sturegatan såg en smärt man i en vid reskappa komma gående tätt intill husraden.
Det var hans gång, han brukade just gå så där och stryka utmed väggarne ...
Tomas hade hört talas om att han var återkommen sedan en vecka, men han hade icke hört af honom något, och i dubbletten vid Kommendörsgatan bodde nu en annan.
»God afton, Hall.
Välkommen tillbaka!»
»God afton, Tomas – det var längesedan jag såg dig – »
De talade om ett och annat af hvad de upplefvat under sommaren.
Tomas kunde likväl icke vidröra det viktigaste af det som händt honom, och medvetandet härom kom honom att misstänka, att också Hall i sina berättelser undvek allt väsentligt.
De hade icke heller mycket att säga hvarandra; gång på gång uppstod det pauser i deras samtal.
Tomas kände sig nästan förlägen utan att han visste hvarför, och Hall var likgiltig och förströdd.
Vid hörnet af Humlegårdsgatan tog han hastigt farväl af Tomas; han hade lofvat att träffa den och den uppe på Anglais.
»Vi ses väl något,» sade han.
De skakade hand med en hjärtlighet, som skulle ersätta hvad som fattats i deras samtal, och Tomas gick hemåt.
Han hade endast, som det stundom hände honom, känt ett tvingande behof af att vara ensam och drifva omkring bland människorna efter sin egen nyck.
Det var snart teatertid; gatorna fylldes af folk.
Hall gick in på Birger-Jarlsgatan, hvars lyktor just blossade upp omkring honom, en efter en, under en blank och grönblå oktoberhimmel.
Nybrovikens tjocka och orörliga vatten irrade det späda ljuset af en grön lanterna, medan en disig måne i uppgående, med ett snedt ansikte, liksom svullet af tandvärk, långsamt höjde sig öfver frimurarnes hus på Blasieholmen, det höga och mörka Seved Bååthska palatset.
Nej, icke hem ...
»Hvarför skulle jag gå hem?» tänkte han. »Jag har ingenting att göra, och dessutom plågar det mig att sitta och se på det rena, hvita papperet hemma på skrifbordet.
Och likväl måste det alltid ligga där, så att jag har det till hands när jag får någon god idé, ty jag skrifver ju på ett drama, var det inte så?»
Han gick obeslutsam af och an på trottoaren utanför Berzelii park.
»Det hvita papperet är mitt onda samvete ...»
Han steg in i Berns salong, som tillfälligtvis var närmast, satte sig i ett hörn på en af läktarne och beställde en whisky.
En fet dam hoppade omkring och kvittrade på tribunen utan att lyckas öfverrösta orkestern och sorlet bland den drickande, rökande och skränande publiken.
– – Ja, hvarför kunde han icke skrifva?
Och om han också hade haft något, hvad så?
Det var så underliga vråar af tillvaron han hade hämtat sin erfarenhet ifrån.
Hvad äro genierna?
Kvicka och händiga barn, som låtit piska sig i arbetsselen af den gamla feberdrömmen om storhet.
Och af illusionen, att storheten är stor.
– – Hvad skulle han finna på, som kunde narra tiden att åtminstone för några månader flyga på falkvingar i stället för att kräla på snigelfötter?
Han hade haft några tomma äfventyr, korta och bizarra, men lidelsen hade han flytt som pesten, och den hade heller icke sökt upp honom.
De ädlare känslorna kunde på denna lokal endast nå en succès d’estime.
Ett par steg från Hall satt en fet, brun råtta under en stol och knaprade på ett kräftskal, som hon höll mellan framtassarne.
Därefter återgick hon obekymradt till sina egna affärer.
»Om det finns lefvande råttor här, så finns det också döda råttor, ty råttorna ha icke evigt lif.
Under hvilken golfspringa kommer den här att ligga och ruttna?
Han trodde sig med ens känna, att hela etablissementet hade en lukt af döda råttor.
Han knackade på kyparen, betalade och gick mot utgången, medan sex röd– och hvitmålade flickor gallskrikande flaxade omkring på tribunen likt lefvande disktrasor, i vanvettigt virrvar.
Han gick ut genom Berzelii park, öfver Norrmalms torg och kom in på Biblioteksgatan.
Var det inte Greta Weber, som gick framför honom, med det ljusa håret nyligen hopviradt till en knut i nacken ...
De hade icke sett hvarandra, sedan de suttit till bords med hvarandra på Arvidsons middag.
Greta förhöll sig i början tämligen stram och gaf korta svar, men Hall hade en så fri och godhjärtad ton, då han skämtade, att hon snart fick förtroende för honom, glömde sin värdighet och log och skämtade liksom han.
Hur hade han kunnat undgå att minnas henne och tänka på henne ...
»I början förstod jag mig inte alls på orchidéer,» sade Greta. »Jag tyckte att de sågo så besynnerliga ut.
Men nu tycker jag nästan mest om dem af alla blommor – i synnerhet de där stora, blekgröna, som likna hafsdjur – »
I nästa ögonblick kom han åter ut med en grön orchidé i handen.
Greta blef röd.
»A, det skulle ni inte ha gjort – hvarför har ni köpt den – nej, jag vill inte ha den – »
Slutligen kastade han bort blomman, på gatan, i smutsen, sade artigt farväl och vek in på en sidogata.
Det var ju ett helt äfventyr ...
Eller kunde man inte kalla det ett äfventyr?
Hon såg sig omkring åt alla håll: det var väl ingen som stod och gaf akt på henne?
Därefter böjde hon sig ner, tog upp blomman, torkade af den och lindade in den i sin näsduk.
Inte kunde man låta den vackra, dyra blomman ligga där i smutsen ...
Han hade icke tändt någon lampa.
Han satt och såg på takens och skorstenarnes svartnande skuggresningar mot den grönbleka skymningshimmelen och på en blek stjärna, som tindrade fram mellan almarnes glesnade löfverk.
Den nakna brandmuren midt öfver gården flammade gång på gång upp af ett rödt sken; det var en reflex från eldhärden i smedens verkstad nere i bottenvåningen.
Ljudet af släggans fall mot städet var det enda som störde kvällstystnaden i gården.
Om det kunde hända henne något illa ...
Sömmerskan i fönstret snedt emot tände nu sin lampa.
Skenet föll in i Tomas rum; han såg skuggan af sitt eget hufvud röra sig på tapeten.
En svart, krokig gestalt med en påse öfver ryggen och en käpp i handen smög ljudlöst fram öfver gården.
Han tassade fram till soptunnan, lyfte af locket och började peta med sin käpp bland afskrädena, plockade upp några benknotor, vände på dem och stoppade dem i sin påse.
En hund började skälla i granngården – några kvinnor pratade och skrattade i portgången – och det blef åter tyst.
»Å, Märta, är det du – jag satt här ensam i mörkret och tänkte på dig, men jag väntade dig inte ... du skulle ju gå bort!»
»Ja,» sade Märta, »jag kommer just därifrån.
Han följde mig ända till vår port, och där stod jag innanför och väntade en lång stund, innan jag vågade mig ut igen ...
Och nu är jag här!»
Hon lade kappan på en stol och stod framför honom i sin hvita sällskapsdräkt med tyllärmarne.
Men i skärpet och på håret hade hon icke längre violer, utan hvita rosor.
Hon stod ännu upprätt midt på golfvet.
»Jag vill säga dig något, Tomas,» sade hon.
»Jag vill säga dig, hvarför jag grät.»
»Jag tror, att jag kommer att få ett barn.»
Men Märta stod hvit och lugn.
»Vi ha gjort orätt, Tomas, nu går det oss illa!»
Timmarne runno.
Tomas och Märta kunde icke lämna hvarandra.
Hvarje sekund tycktes dem dyrbarare än någonsin.
De kände lyckan glida sig ur händerna; de trodde sig se henne likt en nyckfull, förnärmad gäst vända dem ryggen och lämna dörren på vid gafvel för mörkret, för det okända, för olyckan.
De kunde icke ångra, att de hade älskat hvarandra, och de ångrade då i stället hvarje timme, som de låtit gå tom och obegagnad förbi.
Deras ögon sökte hvarandra med en annan lidelsens eld, deras läppar brunno mot hvarandra med en hetare glöd än förr, deras famntag blefvo krampaktiga, som om det gällt att hålla en flyende kvar, och de älskade från denna dag så, som de fördömda älska.
Novembermörkret tätnade öfver skorstenarne och taken.
Greta stod vid ett af fönstren i matsalen och såg nedåt gatan och ritade krokiga streck med fingret i imman, som bredde sig högre och högre upp öfver glaset.
»Se, det snöar,» sade hon lågt och lät handen falla.
»Det är den första snön i år!»
Och hon stod länge tyst och betraktade snöflingorna, som segnade ned stora och våta och gjorde taken och fönsterblecken hvita och mörkret hvitt.
Slutligen tröttnade han, och det blef tyst.
Hon stannade ett ögonblick bakom Tomas och strök honom några gånger lätt öfver håret med ena handen.
– – Klockan var ännu icke sex.
Vid halfsjutiden skulle han vara hemma hos sig, ty Märta hade lofvat att komma.
»Säg, Tomas – Johannes Hall, är det en bra människa?»
Frågan hade kommit så hastigt öfver honom.
»Jag tror det,» sade han till sist.
»För öfrigt är det visst en mycket sammansatt natur.»
Slutligen kväfde hon en liten gäspning och gick in i sitt rum för att sträcka ut sig på soffan och sofva en stund, ty det var mörkt och tråkigt och dessutom var hon sömnig.
På de sista veckorna brukade hon ligga så länge vaken om kvällarne, innan hon somnade.
– – Hvad allt därinne hade åldrats på det sista året.
– – Klockan och pianot och hela salen – – alltsammans.
Gatan var redan hvit af snö.
Tomas hörde icke ljudet af sina egna steg.
En ung arbetskarl sprang storskrattande nedåt gatan, hack i häl förföljd af ett par dalkullor, som med fulla händer kastade stora högar af lös snö öfver hans hufvud och axlar.
Deras glada skratt gaf eko mellan husväggarne, aflägsnade sig och blef borta.
Tomas hade ännu god tid; han tog vägen upp öfver Esplanaden.
Snön hvirflade upp och ner, tindrande i båglampornas hvitblåa ljus.
Skratt och skrik ströddes ut på deras väg, blandade med refrängen af den sista varietévisan.
Var icke en af dem Hall?
– – Jo, det var säkert han.
Hall var svag för lifligt sällskap numera.
Några steg framför sig upptäckte Tomas plötsligt sin far och sin farbror, som var bokhandlare på söder.
De båda bröderna sågo hvarandra ytterst sällan, men då de någon gång stötte på hvarandra i ett gathörn, brukade de alltid stanna och prata en stund.
Han uppfångade ur de båda gamla herrarnes samtal ordet »Helgeandsholmen».
Då han kommit ut på den tysta och folktomma sträcka af Karlavägen, som löper utmed villakvarteret, kastade han i förbigående en blick uppåt fönstren i Arvidsons villa.
Hvems var nacken, var det Grothusens?
Ja, det var Grothusen och Mary Arvidson ...
Nej, tiden gick ifrån honom, och mötestimman var inne ...
Och han skyndade vidare genom snöyran med blicken fästad på en ljusfläck vid gatans ändpunkt, där en lyktas sken dåsade rödt mot ett rödt plank.
»Tomas – – »
»Har du väntat?»
»Ånej, jag kom nyss ...
Jag var uppe och knackade på din dörr, men det var ingen som öppnade ...»
»Nej, jag går inte upp igen,» sade hon. »Jag vill gå hem.»
»Men hvarför – – Märta – – mår du inte bra, eller har det händt något?»
»Nej, men jag vill gå hem!
Jag vill gå hem!»
Och åter dref han ut i snön.
Medan hon stod ensam uppe i den mörka trappuppgången utanför Tomas’ dörr och knackade och väntade och knackade på nytt, oaktadt hon förstod att han icke var hemma, hade hon plötsligt kommit att fråga sig själf: hvarför står jag här?
Och hon kunde icka fatta det.