Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mina hufvudsakliga anmärkningar röra den 2:dra punkten, som afser inrymmande inom Adeln af plats åt 15 hittills orepresenterade.
Jag anser detta förslag å ena sidan ofullständigt och å den andra hvilande på en oriktig princip.
Det är ofullständigt derför, att det utsträcker valbarheten till ett så ringa antal, att dess praktiska konseqvenser försvinna, att det i en alltför ofullständig mån bidrager att gifva Riddarhuset en ökad karakter af folkrepresentation.
Detta vore dock ej ett tillräckligt skäl till förslagets förkastande, ty detta fel kunde med tiden afhjelpas, men det är dessutom bygdt på en oriktig princip, nemi. upprättandet af embetsmanna-qvalifikationer såsom vilkor för valbarhet.
Utom det att jag anser sådana såsom högst olämpliga att i och för sig berättiga till inträde i representationen, så har Riddarhuset redan alltför tillräckligt, ja öfvervägande embetsmanna-elementer, för att det skulle vara lämpligt alt dertill lägga ännu ett nytt.
Som jag nyss sade, är jag ingen anhängare af Stånds-idéen, men så länge denna i representationen bibehålles, är det till följd af sakens natur nödvändigt, att, i fråga om valbarhet till ett eller annat
Stånd, fästa afseende på vissa qvalifikationer eller kategorier.
Då jag nu tager i betraktande, hvilka sådane, med afseende på Riddarhusets egendomliga förhållanden, bäst skulle lämpa sig till inrymmande deruti, så synes mig otvifvelaktigt
390 att dertill bäst skulle passa ofrälse större jordegare såsom sådana.
Vilkoren för deras valbarhet skulle kunna fästas vid en ganska hög census, men genom att bereda inträde åt sådane större ofrälse jordegare till ett antal, som gåfve åt denna åtgärd någon betydenhet, samt genom att icke inskränka valrätten endast inom dem, utan att lemna den i händerna på någon från folket utgående delegation, t. ex. landstingen, skulle Riddarhuset derigenom verkligen få en, om också partiel, karakter af folkrepresentation.
Det är hufvudsakligen på grund deraf, att det hvilande förslaget skulle, genom att införa en helt annan och i min tanke oriktig princip, försvåra eller göra det omöjligt att framdeles följa den nu af mig antydda utvägen, som jag får tillstyrka afslag å detsamma.
Leijonhufvud, Broder Abraham: Jemföra vi R. o. Ad., sådan den nu är, med hvad den var vid tiden för Riddarhusets inrättande, så finna vi att deruti föregått högst väsendtliga förändringar.
Samhället bestod då af en myckenhet strängt afskilda stånd, skrän, klasser och korporationer.
Bland dessa utgjorde Adeln, anförare i krig och styresmän i fred, den afgjordt starkaste klassen.
Adelsmännens antal var ringa, och hvar och en af dem uppvägde en hel kommun.
Ej under då att sjelfskrifvenheten till representant obestridt tillföll livar och en individ.
Sedan dess hafva skrankorna emellan de olika politiska stånden allt mera gifvit efter för den inifrån och utifrån verkande påtryckningen, och samhället sträfvar allt mera att blifva en homogen massa.
Betrakta vi det n. v.
Riddarhuset, så finna vi der ej längre endast krigaren, embetsmannen och den rike godsegaren, hvilka vid dess instiftande utgjorde dess, snart sagdt, enda beståndsdelar.
Tvärtom finna vi här nu personer af alla stånd, alla yrken, ja, alla bildningsgrader i samhället, eiler vi kunde åtminstone träffa dem här.
Och utom
Riddarhuset betviflar jag att någon skulle kunna — med förbigående af det i arkivet förvarade diplomet — uppställa en definition på hvad en Adelsman är eller icke är.
Riddarhuset tiar blifvit demokratiskt, ej endast inom sig sjelft (det skedde, som vi vete, 1719), utan ock i förhållande till nationen.
Vi se således att ifrån Riddarhusets inrättande intill denna dag har Adels-institutionen undergått en fullständig omhvälfning.
Då var sjelfskrifvenheten den narturliga följden af Adelns inre och yttre styrka; nu är sjelfskrifvenheten det enda yttre band, som sammanhåller
Adeln såsom en politisk korporation.
Orsak och verkan äro ombytta.
Vore det således frågan om att från grunden konstruera ett alldeles nytt samhälle, så folie det säkert ingen in att såsom sjelfskrifna representanter upptaga alla de individer, som nu utgöra Sveriges Adel.
Intet tvifvel således att från rationel synpunkt — och det är på denna, som våra radikaler helst ställa sig — hela adelsinstitutionen, och med den sjelfskrifvenheten, är 400 Den 8 December. förkastlig.
Men denna abstrakt rationella ståndpunkt har en allt för inskränkt synkrets, då frågan är att såsom statsman leda ett folks utveckling.
Den högsta ratio är inom statsmanna velenskapen lika ofta det största oförstånd, som inom lagskipningen den strängaste rätten är en orättvisa.
Det borde ej så vara, men det är så, och vi kunna ej alltid hjelpa det.
Men, Mina Hrr! det finnes en annan ståndpunkt för bedöm mande af vårt n. v. ämne, hvilken, efter min öfvertygelse, är den enda rätta, om man vill undvika sådana steg, som förr eller sednare måste ångras eller återtagas.
Jag menar den historiska utvecklingens ståndpunkt.
Det är lika omöjligt för ett folk att frigöra sig från det inflytande, som föregående århundradens öden utöfva på dess nutid, som för den mognade mannen att h. o. h. tillintetgöra verkan af hvad han upplefvat under sitt förflutna lif.
Och göres försöket — det har blifvit gjordt — så visar utgången att samhället förlorar grundvalarne för sitt bestånd, men medtager tillräckligt mycket af de gamla, i nationalkaraktären grundade felen, för att göra äfven det nydanade samhällsskicket ohållbart.
Det är på denna den historiska utvecklingens grund som R. o. Ad:s nuvarande representationssätt hviiar, och den är tillräckligt fast, för att än en tid uppbära byggnaden, så vida ej andra fel kunna den tillräknas, än det att vara irrationel.
Sådana fel finnas tvifvelsutan, och frågan är om det medel, som nu är föreslaget till deras afhjelpande, länder till målet, utan att i förtid förstöra hela byggnaden.
Förslagets upphofsmän önska tydligen att dagtinga med den radikala sidan, och genom en eftergift i en rigtning söka bibehålla inom representationen det konservativa och aristokratiska element, som de med rätta anse nödvändiga uti ett samhälle.
Afsigten är god, men som de ej ställt sig på den af mig nyss påpekade historiska ståndpunkten, har följden blifvit att eftergiften går i orätt rigtning, och tillfredsställer hvarken den historiska eller den rationela uppfattningen.
Väl möjligt att de radikala rösta för bifall, men det sker då endast för att undanskaffa den för deras nya konstruktioner så besvärliga historiska grundvalen.
Det finnes, Mina Hrr! om det tillätes mig ett svagt försök till karakterisering, inom Riddarhuset) tvänne tillfsin grund åtskilda uppfattningar af adelsväsendet, båda önskande att för samhällets bästa inom detsamma bibehålla den nödvändiga graden af konservativa elementer, båda i vanliga läll arbetande gemensamt i all sköns sämja för samma mål, men skiljande sig åt, då frågan blir huru dessa konservativa och äfven aristokratiska elementer skola skyddas och framträda.
Den efia sidan, den hvarifrån det nu ifrågavarande förslaget utgått, hyllar den uppfattning, att de nämnde elementerna allt framgent måste vara samlade och förvarade hos en viss begränsad korporation, hvilken företrädesvis har deras bevarande till sitt mål.
De strida således för bibe - Den 8 December.
401 bibehållande af Adels-representationen såsom en i och för sig sjelf nödvändig beståndsdel af Svenska folkets representation, och för att bibehålla ett i deras ögon nödvändigt fristående aristokratiskt konservativt Riks-Stånd, draga de ej i betänkande att öfvergifva den enda sannt konservativa ståndpunkten, — den af mig påpekade historiska, — för att på sitt sätt söka konstruera ett nytt rationelt Riddarhus.
Den andra skiftningen af Riddarhuset är mera demokratisk, och det är den som gifver R. o. Ad. dess nuvarande hufvudkarakter.
Det är genom den, och den skiftande mångsidigheten af dess elementer, som R. o.
Ad. för närvarande utgör en fullständigare representant af hela Svenska folket, än något af de öfriga Stånden.
Om ock dessa hvar för sig bättre representera vissa delar af samhället, så är dock intet af dem, som så fullständigt omfattar alla samhällets intressen och klasser, och som så oförbehållsamt tillåter dem uttala sig, som R. o. Ad. nu gör.
Det är denna R. o.
Ad:s nuvarande förnämsta egenskap, dess mångsidighet, som det ifrågavarande förslaget skulle beröfva det.
De blifvande valen skulle helt naturligt falla på några af de rikaste och mest ansedde män i hvarje distrikt, men rikedom och anseende utesluta ej ensidighet.
Denna uppstår tvärtom lättare i den mån alla församlingens medlemmar stå på samma linie och hafva samma intressen.
Jag tror ej behandlingen af landets angelägenheter derpå skulle vinna.
De betydliga summor, som årligen skulle uttaxeras på Adeln i och för de valde representanternas aflöning, har redan blifvit uträknade af Gr.
Rjörnstjerna.
Jag behöfver ej mycket omorda huru många svårigheter detta skulle möta.
Mången fattig adelsman, som nu aldrig tänkt på att begagna sin riksdagsmannarätt, skulle blifva föga tacksam för en sådan mångdubbling af sin debetsedel, erhållen i utbyte för en förlorad rättighet, hvarpå han dock satte värde, och för att befrämja en sak, som han aldrig befattat sig med, utan vant sig vid att anse kunna gå hans hjelp förutan.
Jag fruktar att missnöjet härmed hos den stora pluralitet, som ej någonsin kunnat hoppas att blifva vald till representanter, skulle snarare bidraga att kullkasta den fyrdeliga representationen, än att stadfästa och upphjelpa den, hvilket dock tyckes vara förslagets mål.
Men om R. o. Adis representationssätt således, enligt min uppfattning, ej är mottagligt för någon större vidare utveckling än den det redan uppnått, så följer ej deraf att den historiska uppfattning, som jag i denna fråga tagit till utgångspunkt, lernnar oss utan ledning i afseende på hvad, som måste ske.
Det finnes nemi. en annan på samma historiska grund hvilande institution, af högre ålder och djupare omfattning än sjelfva adelsinstitutionen, jag menar kommunal-väsendet, åt hvars återupplifvande i våra dagar jag af bjertat gläder mig.
Den är af högre ålder, ty den fanns till då adelsmannens stamfader var en Svensk H. I. 26 402 Den 8 December. odalbonde; den är af djupare omfattning, ty på den hvilar ej ett Stånds, utan ett helt folks representation.
Jag kan ej tänka mig Adeln såsom overksamma åskådare af detta nyuppvaknade kommunal-lif.
Den måste gripa in deruti, och den gör det.
Dess inflytande derpå bör bli stort, ty Adeln eger de dertill nödiga vilkoren, dels genom de betydliga jordegendomar, den ännu besitter, dels ännu mera genom sina personliga egenskaper.
Då en gång detta kommunal-lif hunnit till mognad och stadga och uti sig upptagit de nödvändiga konserverande grundsatser, som af gammalt förefinnas öfver allt hos vårt folk — då Svenska folket i (öije deraf är fullmoget att styra sig sjelft —, då, men ej förr, är det tid för Adeln att nedlägga sin sjelfskrifvenhet och öfverlåta den andel af vården om rikets angelägenheter, den så länge med heder innehaft — ej till en ny fåtalig korporation, — bestode den ock af Riddarhusets ädlaste och snillrikaste män — utan till Svenska folket i dess helhet.
Till dess måste jag, och som jag hoppas R. o. Ad., säga nej till hvarje hufvudsaklig omändring uti Adelns n. v. representationssätt.
Annu ett par ord, på det ingen må tro att det Svenska folkets mognad till sjelfstyrelse, hvarom jag talat, är i mina ögon endast en bild, som man kan undanskjuta huru länge man önskar.
Jag tror ej att det lordras någon ovanlig skarpsinnighet eller någon särdeles siare-blick för att se, det vi allt mera gå mot samfälda val.
Vi må önska dét eller frukta det, vi må söka befrämja det eller motarbeta det — visst är att den länge beträdda vägen leder deråt.
Afviker R. o. Ad. från denna väg genom några falska steg, så kan väl vägens längd och svårigheter ökas, men tiden fördröjes ej på sådant sätt.
Hvad jag derföre fruktar mest är att, då stunden kommer då sjelfskrifvenheten måste upphöra — och den kommer förr eller sednare — Adeln ej skall kunna afträda med den värdighet, som den allt hitintills vetat bibehålla, utan blifva såsom »omöjlig» kasserad!
Det är detta jag önskar bespara Adeln.
Hr T ersmeden, Nils:
I likhet med de åsigter, jag framställt vid alla de tillfällen, då denna fråga förevarit, får jag äfven anhålla om bifall till den föreslagna förändringen.
Det är icke mer än 9 år sedan densamma vann ganska mycket bifall inom R. o. oAd.
Den understöddes då af sådana män som Lagerbjelke, Åkerhjelm, Ugglas, Fåhraeus, m. fl., och det skulle verkligen smärta mig att erfara, att intresset för Adelns sjelfbestånd sedan den tiden befunne sig i aftagande, under det på samma gång liberalismen gjort ganska stora framsteg.
Då de öfriga Stånden inom sig upptagit flera förut orepresenterade kategorier af samhällsmedlemmar, måste, enligt min tanka, R. o. Ad. följa exemplet, och det Högloft.
Ståndet löper ingalunda någon fara att förlora sin mångsidighet derföre, att det representeras af valda ledamöter.
Man har invändt, att svårighet skulle uppstå vid att betala dessa valda representanter, men då Svenska Den 8 December. 403 Bonde-St. kan komma ut med att aflöna sina ombud, så torde det väl ej heller blifva omöjligt för den Svenska Adeln.
Hvad beträffar sjelfskrifvenheten, så är denna hvarken en ursprunglig institution eller en rättvis, ty för det första existerade den icke vid den tid, då Riddarhuset först inrättades, och för det andra är derigenom hela representations-rätten lemnad i händerna på de 700 kapita, under det de 2000 ättemännen icke hafva ett ord att säga.
Denna sjelfskrifvenhet må vi gerna afsäga oss och i stället nöja oss med att vara födde valmän, hvilket också vill något säga.
Nogsamt vet jag att de folkvalda Stånden icke hysa stora sympatier för vårt Riddarhus, men på osäker grund skulle efter min öfvertygelse Konungamakten stå, om den icke hade till sitt stöd den återhållande kraft inom samhället, som Adeln är kallad att representera och som icke kan på annat sätt vinnas, aldraminst genom landstingen.
Isynnerhet i en tid sådan som denna, då kronor bortgifvas på behaglig tid, och då throner störtas ned utan synbar svårighet, är nödvändigheten af denna återhållande kraft i samhället större än någonsin, och må man icke låta af en tillfällig enthusiasm förleda sig att kasta hort densamma, der den redan finnes.
Man talar visserligen nu om ett nytt representations-lörslag, som skall komma från regeringen och hvari Adeln såsom sådan ej skall vara upptagen; men vi hafva ännu ej sett detta förslag, och jag skulle för öfrigt beklaga, om regeringen på detta sätt handlade i strid med sitt eget välförstådda intresse.
Jag anhåller för min del, att R. o. Ad. ville skänka sitt bifall lill den föreslagna förändringen.
Jag har för min del alltid ansett, att riksdagsmannakallet icke bör hvila på någon sjelfskrifvenhet.
Då detta förslag snarare utsträcker än inskränker densamma, itliy att alla Adelsmän skulle blifva sjellskrifna valmän, kan jag således icke biträda detsamma.
Förslaget är ej heller åtföljdt af någon vallag, och då denna således ej komme att inflyta i Grundlagen, utan blott i Riddar!). -Ordn., som kan ändras vid hvarje riksdag, utgör detta för mig ett ytterligare skäl att yrka afslag.
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten på en punkt, som hittills ej blifvit framhållen.
Förb Lördag afslog Ståndet förslaget om årliga riksdagar, bland annat af det skäl, att genom dess antagande K.
M. skulle hafva förlorat ett af sina prerogativer.
Samma är förhållandet äfven med detta förslag, ty, blefve det antaget, skulle den största betydelsen bortfalla af Konungens rätt att kreera Adelsmän, då man nemi. bör förutsätta, att K.
M. endast upphöjer i adligt stånd män af utmärkta förtjenster, och desse män, såsom de mest framstående af ofrälse-Stånden, företrädesvis måste hafva stor utsigt att blifva valde till riksdagsombud bland nämnde Stånd, en utmärkelse, såsom nyutsedde adelsmän, vida osäkrare 404 Den 8 December, att vinna bland Adeln; och få, om någon, torde finnas benägna emottaga detta vedermäle af Konungens erkännande af deras förtjenster.
Vill man åter förutsätta att — efter bortlemnandet af Adelns enda återstående prerogativ, sjelfskrifvenheten — sjelfva adelstiteln ännu skulle kunna bibehålla någon lockelse, såsom uttryck af Konungens nåd, kunde just antagandet af det förslag, som nu är föremål för R. o. Ad:s afgörande, sålunda beröfva representationen en eiler annan framstående personlighet, då deremot under närv:de förhållande K. M., genom att i adeligt stånd upphöja, alltid är i tillfälle tillskynda representationen den oskattbara fördelen att öka densamma med män, hvilka på ena eller andra banan gjort sig förtjente om fäderneslandet.
Sjelfskrifvenheten anser jag för öfrigt omöjligen kunna skiljas från sjelfva adels-institutionen, utan böra bestå så länge den sednare varar.
Jag vill dock nu ej längre uppehålla tiden, utan inskränker mig till att anhålla om afslag på förslaget.
Redan den omständigheten, att Konst.-Utsk:t icke beledsagat detta förslag med någon vallag, utgör ett tillräckligt skäl att icke antaga detsamma.
Men det finnes äfven en annan och ännu kraftigare anledning att det afslå.
Inom kort kommer nemi. utan tvifvel att till R. o. Ad. framställas den frågan, huruvida hela detta Stånd skall såsom en särskild politisk enhet upphöra, och det är då af vigt, att svaret på denna fråga afgifves af Adeln mangrannt församlad.
Vore R. o. Ad. deremot vid ett sådant tillfälle .representerad genom valda ombud, så komme dessa i en svår ställning emellan sina pligter mot fosterlandet och de plister, de kunde anse sig ega mot sitt Stånd.
Re män, sorn tid efter annan framlagt förslag i enahanda syftning som det nu förev:de, hafva visserligen icke gjort det till följe af någon afvoghet emot R. o. Ad., och jag, som nu senast upptagit detsamma, känner i mitt hjerta, att jag i tillgifvenhet för detta Stånd icke står tillbaka för mina föregångare.
Man har såsom ett väsendtligt inkast emot förslaget anfört, att en vallag bort framläggas på samma gång som sjelfva grundlagsändringen; men jag tror det vara alldeles tillräckligt, att i 2:dra mom. af 12:te §:n här stadgas, att i valen, som skola ske distriktvis, ega deltaga alla medlemmar af någon på Riddarhuset introducerad ätt; och då sedan i 4:de mom. sägs, att valen skola förrättas enl.
Riddarh.- Ordn., så måtte det väl icke kunna anmärkas som en brist, ett fe), att det öfveriåtes åt R. o. Ad. att sjelf bestämma formen och proceduren.
Att åter i grundlagen införa reglementeringar för dessa val, torde vara mindre lämpligt, då densamma ej innehåller valreglorna för de öfriga Stånden, utan hänvisar till de särskilda Ståndsstadgarna.
Med den kännedom, jag eger om tänkesätten inom detta hus, skulle jag emedlertid anse mig Den 8 Dec ernber.
405 bryta mot grannlagenheten, om jag länge yrkade på bifall till förslaget., icke derföre att jag icke tror mig kunna framlägga de aldra kraftigaste skäl för dess antagande, men derföre att det finnes ett binder, emot hvilket alla skäl stranda, och det är, när man säger: »jag vill icke», —och äfven derföre, att jag skulle icke ens vilja drifva igenom förslaget med en knapp majoritet, ty framgången af denna förändring beror just derpå, att alia Ståndets medlemmar, icke blott de vid riksdagen närvarande, äro lifligt genomträngda af öfvertygelsen om dess nödvändighet, alldenstund det skulle komma att för Ståndet medföra stora uppoffringar.
Jag skulle sål. ej vilja att det antoges med svårighet, och kommer icke ens att begära votering derom.
Jag ar visserligen fullt öfvertygad, att afsigten med detta förslag har varit ganska välmenande, men tror deremot, att det ingalunda bör af K. o. Ad. antagas.
Sammansättningen af Riddarhuset, som inom sig sluter representanter af alla samhällsklasser, är något för vårt land så alldeles eget och oberoende, att något liknande ej återfinnes, hvart man än må vända sig.
Att kasta bort en sådan institution, som historiskt utvecklat sig i jemnbredd med hela samhällslilvet, tror jag icke vara rådligt, isynnerhet då vi blicka oss omkring på de öfriga Europeiska staterna och finna, att under det välden och samhällsförfattningar falla sönder, endast det land, som, likt oss, troget stått fast vid sina gamla institutioner, älven står af stormen orubbadt qvar, och detta land är England.
Man har visserligen på den sista tiden börjat säga, att Sverige borde ombilda sin representation i likhet med hvad som eger rum i våra grannstater, men man besinnar dervid icke de h. o. h. skiljaktiga förhållandena, att så väl
Danmark som Norige bade så länge varit despotiskt styrda, att de nästan glömt bort all representation, och icke mera hade qvar den historiska grunden, hvarpå en sådan bör hvila.
Der blef det således nödvändigt att skapa något nytt, men så behöfva vi lyckligtvis icke gå tillväga, ty vår representation har under mer än 5 sekler till sin grund bibehållit sig, och då Konunga- eller folk-magt velat inkräkta på dess område, har det nästan alltid varit från Adeln, som det kraftigaste motståndet kommit.
Jag tror derföre, för min del, att tiden icke ännu är kommen för en fullständig ombildning af vår representation, så mycket mindre, som våra kommunal-institutioner, hvarpå man möjligen ville grunda en dylik, ännu befinna sig i linda och icke lära vinna tillräcklig utbildning hvarken på ett eller par år.
På grund af hvad jag och flere föreg:de talare anfört, anhåller jag om afslag på detta förslag.
Ropen på propos. förnyades. 406 Den 8 December.
En bland de väsendtligaste anledningarne till anmärkning mot R. o.
Ad:s representationsrätt har hemtats från det påståendet, att den för representant-kallets rätta utöfning erforderliga sjelfständigheten icke kunde finnas inom en representant-kommun, som till största delen utgjordes af embets- och tjenstemän.
De högt uppsatte embetsman, som fordom tillhört detta hus, hafva sjelfve framkallat denna anmärkning derigenom, att de fordrat af sina underlydande samma subordination inom Riddarhuset, som utom detsamma, hvilket haft till följd, att man om Riddarhuset trott sig kunna säga, att der voterades endast för uniformen.
Tiderna äro dock i det afseendet helt och hållet förändrade.
Man kan nu här få se en kapten uppträda emot en general eller amiral.
Man har nyligen hört en protokollssekreterare inom Justitie-Departementet interpellera H.
Exc. Just.-Stats-.Ministern.
Jag sjelf, som är ledamet uti ett embetsverk, hvilket sorterar under Just.-Stats-Ministern, tillåter mig äfven alt motsätta mig antagandet af förslag, som blifvit af honom framställda, ehuru jag tror att ett sådant mitt uppträdande vid denna riksdag icke behöfver blifva fallet så särdeles olta.
Förhållandena i berörde afseende äro således betydligt förändrade emot förr; och då man nu kan vara säker, att äfven tjenstemannen, ehvad han uppträder för eller emot sin förman, alltid följer sin öfvertygelse, så torde R. o. Ad. i afseende på sjelfständighet kunna mäta sig med hvilket af de andra Stånden som helst, samt anledning till ändring af representationssättet inom detta hus icke kunna hemtas från den omständigheten, att en stor del af dess medlemmar utgöras af embets- och tjenstemän.
Sådant oaktadt, medger jag dock gerna, att en förändring i berörde afseende är af behofvet påkallad, äfvensom att val kan vara att föredraga framför den nuv:de sjelfskrifvenheten; men innan jag vill med min röst medverka till en sådan förändring, anser jag det vara nödigt att hafva den lag bestämd, hvarefter val skall verkställas; och som en sådan lag ännu icke blifvit antagen eller ens föreslagen, har jag, såsom ledamot af förra riksdagens Konst.-Utsk., reserverat mig mot det hvilande förslaget, om hvars förkastande jag af samma skäl nu vördsamt anhåller.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af förev:de förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på förslagets antagande, hvartill svarades många nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på detsammas förkastande, då svaren utföllo med starka ja och några nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit den sednare proposm med öfvervägande ja besvarad.
407 12:te punkten, om ändring i 13:de och I6:de §§:ne R. O., ang:de Preste-Sl:s representationsrätt.
13:de punkten, om ändring i 14:de §:n 1 mom. R.
O. Hr von Ehrenheim, Pehr: