Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när man vädjar till Historien, som onekligen i denna fråga är rätta skiljedomaren, så får man gå till grunden d. v. s. följa Historien ännu mycket längre tillbaka.
Gör man del, så kommer man till det obestridliga factum, att R. o- Ad:s representation egentligen, om jag så får säga, uprann under Magnus Ladulås, ty det var då, som Adeln såsom sådan upkom genom den Adliga rnsltjenstens införande.
Denna rusttjenst var grundad på krigstjenst och jordbesittning, ty hvar och en, som hade jord och ville göra krigstjenst till häst, ingick då i FrälseSlåndel.
Adeln har i Sverige, der den sålunda upväxt från odalmannagrunden, aldrig utgjort en serskild, såsom eröfrande stam på underkufvade hvilande klass, hvilket den deremot varit uti de länder i Europa, 40
Den 15 Februari f. rn. der feodalsystemet utgjorde Adelns grundval.
Hos oss återgingo Frälsemän ifrån denna Adelsklass lill Bondeklassen, under det att å andra sidan, Bönder ingingo i Frälse och detta ännu tvåhundrade år efter Magnus Ladulås.
INär man ihågkommer detta, och verkligen vill erkänna, att dessa uplysta och förmögna Ståndspersoner, hvilka nu skulle tilldelas representationsrätt med afseende på tjenst åt Staten och sin egendom, böra inkomma i representationen, så kan jag för min del icke finna, alt man kan hitta på någon lämpligare plats för dem, eller att de öfverensstämma bättre med något annat
Stånd än det, med hvilket de hafva samma politiska ursprung.
Man har mycket talat om R. o. Ads betydelse.
Man har yttrat, att hellre än att vika en hårsmån ifrån den n. v. institutionen af densamma, så skulle man hellre, likasom Romaren störta sig i sin egen graf, för att derpå kunna upresa ett präktigt monument och så inrista en vacker grafskrift, hvars föreslagna ordalydelse jag tyvärr har glömt.
Mig synes likväl att R. o. Ad. icke bör betrakta sina Statsmanna åligganden från en dylik poetisk synpunkt.
Här är icke fråga om, alt skrifva några vackra poemer, utan att tillse, hvad som är för fäderneslandet nyttigast och bäst, och om man då, saken från denna sidan sedd, måste medgifva, att det är nyttigt att hafva en Adel, med inflytande på -samhällets angelägenheter, dels derföre att Adeln utgör den politiska continuitets-principen i representationen, dels derföre att Adeln representerar det konservativa elementet och den politiska friheten i samhället, så ligger mycken vigt derpå, alt denna Adel icke paralyseras i sina verkningar.
Frågan är således nu endast den: ”Upfyller
Adeln under den form, under hvilken den nu representerar till fullo, de vilkor för dess tillvaro, som voro för samhället mest gagneliga?
Det är då en sorglig sanning alt man måste erkänna derutinnan att, oaktadt Adeln har inflätat så många lagrar i vår historia, oaktadt den stora nytta, som R. o. Ad. åt fosterlandet gjort och gör, är likväl representantkallet numera icke inom R. o. Ad. omfattadt med det stora intresse och det varma nit, som Historien visar, att det fordom varit och dess vigt klafver.
Behöfves bevis för sanning häraf, åberopar jag Ståndets fåtalighet under sommaren oell äfven någon gång om vinteraflnarne.
Det nya förslaget förvissa Sveriges Adel och dess folk, att det alltid kommer att äga det bestämda antalet af Adeln uti representationen.
Alt låta slumpen afgöra huru många af Adelns ledamöter bestämma dess beslut, kan aldrig vara rätt och kan väl ej en gång gillas af förslagets motståndare.
Jag är derföre öfvertygad derom, alt hvar och en, som yrkar att R. o. Ad. skall bibehålla sin nuvarande form, äfven skall finna att, för alt kunna göra beståndet af denna form möjligt, han också mäste här qvarblifva vid sin bänk fortfarande, riksdagen ut, och icke fara härifrån, när de första träden börja löfvas på landel.
Man har här yttrat, att förslaget hade brister derutinnan, alt valordningen icke vore uptagen i förslaget.
Vi vete också, Mine Hrr, alt, för några dagar sedan, framkastades nämnde anmärkn., och att denna fråga blifvit löst, så mycket som på den korta tiden kunde medhinnas.
Frågan var och är emellertid af underordnad vigt; Den i5 Februari f. ra. i 4! livar oell en, sorn betraktar förslaget i sin helhet, lärer val icke för denna omständighets skull tveka, att bifalla förslaget.
Skulle likväl någon tro valordningen vara af denna synnerliga vigt, så får jag erinra derom att Ridd.Ordn., (vår närande valordning, om man så vill kalla den), kan vid hvarje Riksdag ändras af Ståndet med Konungens sanction, och således ingalunda är af den natur som man påstår alt den bör vara för att man skall kunna antaga förslaget.
Tankarne om valrätt och valbarhetsqvalifikalionen äro trogligen föga delade inom Ståndet, likväl har man genom all framkasta detaljbestämmelser härutinnan sökt att gifva näring ät tvisteämnen för att sålunda äfven på denna väg tinna motståndare mot förslaget.
Man har i detta afseende utgått från den supponerade åsigten, del den i förslaget gifna föreskriften alt Adelns val skola ske distriktvis, skulle tillämpas så, att distrikten blefve antingen för stora eller för små.
Men detta beror ju på Adeln sjelf att hindra enär den sjelf skall upgöra distriktsindelningen.
Man har äfven yttrat att sjelfva distriktsvalen vore olämpliga, att R. o. Ad. genom dem skulle förlora sin betydelse och sin sjelfständighet; att ifrån landsorterna endast skulle väljas embets- och tjenstemän och att der skulle spridas listor ifrån en centralbyrå här i hufvudstaden.
Jag erkänner öppet att sådana skäl kunna icke synas mig mycket talande.
Om det vore blott ett distrikt, så kunde vallistor spridas, men då man i förslaget nyttjar ordet ” dislrikler", som betyder mer än ett sådant och antyda på flera, så synes det väl blifva omöjligt, alt skicka listor till dem alla och derigenom bestämma valen.
Jag kan icke heller fatta, huru R. o. Ad., söm alltid visat sig ega sjelfständighet och sjelfkänsla, skulle så ögonblickligen förlora dessa egenskaper, derföre att de skulle välja sig representanter inom distrikter, eller att nämnde egenskaper skulle försvinna, derföre att man atlägger sina valsedlar i landsorterna i st. f. i lnifvudstaden.
Mig vill synas klart, alt sjelfständighetskänslan aldrig förnekar sig hos den som verkligen äger den; och att denna egenskap kan göra sig gällande lika väl vid val i landsorterna som här.
En talare har här upträdt och yttrat, att han icke kunde fatta, huru det vore möjligt, att kunna bibehålla den konstitutionella monarkien, då endast en familj hädanefter om förslaget antoges, skulle ärfva politiska rättigheter.
Härtill vill jag svara att man kan ärfva politiska rättigheter af mer eller mindre omfång.
Det är visserligen sannt, att om man är caput för en familj, så har man, efter nu gällande författningar, större rättighet, än efter det hvilande förslaget; men om man icke är caput, så får man otvifvelaktig! genom förslaget större personlig politisk rätt, än hvad man nu har, ty man är då född till valrätt, och nu äger man ingen sådan.
Denna politiska rätt står så högt, att jag icke kan förstå den liknelse en värd talare gjort, då han jemfört den valrätt, R, o.
Ad. sålunda får på grund af sin födsel, med den valrätt, som tillkommer skoflickaren i en småstad. 42 Den 15 Februari f. m.
Eli annan lalare liar mera roligt än bevisande, sökt ådagalägga förslagets oduglighet derigenom all han gjort en jemförelse emellan R. o. Ad:s utseende efter det hvilande förslagets antagande och PresteSlis nnvartde ställning. R. o. Ad., som skulle representeras af personer, som icke allenast hafva, enl. hvad den värde talaren sjelf medgifvit, en. femtedel af landets förmögenhet utan äfven valrätt till representanter för fäderneslandet och som utgör ett element af politisk continuitet, skulle då, enl. nyssnämnde värde talares åsigt, vara precis af samma beskaffenhet, som det nuvande PresteSt., som icke representerar någon förmögenhet, och som icke utgör något politiskt element, betraktadt ifrån continuiletens synpunkt.
Innan jag slutar kan jag ej underlåta att påpeka en af detta förslags förljenster eller den, alt det utesluter frän grundlagen en mängd småakligheter, som finnas i vår nuvande grundlag.
Det är verkligen löjligt att, såsom nu, i sjelfva grundlagen hafva bestämmelser icke allenast om rummen der man skall vara, utan äfven nästan om sättet huru man skall bocka sig, då Stånden hälsa hvarandra.
Mycket vore alt tillägga, om jag skulle uptaga till besvarande alla de anmärkningar, som emot förslaget blifvit gjorda; men dä jag vet, att flera talare redan anmält sig, hvilka känna förslagets detaljer bättre än jag och hvilka hafva större förmåga att utreda saken än jag äger, så vill jag icke vidare uptaga R. o. Adis tid.
Jag är öfvertygad om att hvar och en, som opartiskt granskar förslaget, skall finna att detsamma gifver verkliga förbättringar åt vår representation, utan alt sjelfva grunden för densamma blifvit förändrad.
Att tänka sig en representationsförändring, utan någon upoffring ifrån nuvande Ständers sida, är icke möjligt så vida man vill i representationen intaga flere elementer, som nu stå derutanföre.
Och detta förslag har, såsom jag är öfvertygad att hvarje förslag mätte komma att göra, fordrat stora upoffringar af R. o. Ad.; men jag är ock öfvertygad derom, att så vida R. o. Ad. anser denna sjelfförsakelse lända till det allmännas hästa, så skall R. o. Ad. icke för upoffringen rygga tillhaka.
Känslan för allmänt väl har alltid hittills uti de flesta frågor dikterat R. o. Adis beslut och det är också med denna känsla för allmänt väl, som jag lägger min röst till bifall för det hvilande förslaget.
Hr von Hartmansdorff, Aug.i De af detta Stånds ledamöter, som voro tillstädes 1851, när förevarande förslag först kom under öfverläggning, torde erinra sig att jag då klandrade det, men alt jag likväl tillstyrkte dess bordläggning.
Det skedde dels derföre att förslaget härrörde från Const.Ulsk. och fördenskuld ansågs måhända af de flesta böra hvila, elium bristfälligt det än måtte vara, dels derföre att det i sig sjelft var mindre farligt och skadligt, än något af de öfriga, som ställdes i fråga.
Min tanka var då temligen lösligt framställd, just af det skäl, att jag ansåg förslaget skola falla, antingen della Stånd så ville eller icke.
Nu då tiden är inne att slutligen pröfva det, förekommer den betänkligheten, att, såsom de flesta af Ståndets ledamöter torde känna, lärer Bon - Den 15 Februari f. m. 43 deSt. redan, hafva, nästan utan föregående öfverläggning ogillat förslaget.
Det har således redan ohjelpligeu fallit kanske äfven i flera Stånd; men jag anser dock icke likgiltigt huru R. o. Ad. derom beslutar.
Efter de anföranden, sorn här mot förslaget egt rum, och efter hvad jag ytterligare vill tillägga, hoppas jag det skola blifva otvifvelaktig!, att om Ståndet, såsom jag förmodar, underkänner förslaget, så sker det hvarken af egennytta eller nyck.
Men här finnes måhända ledamöter, som tänka och säga, alt när förslaget i alla fall gått un der, så kunde det icke skada om R. o. Ad. åtminstone bifölle det.
Detta vore ett äfvenlyrligt företag, som jag gerna ville förekomma, emedan jag anser oss icke böra bifalla något annat förslag, än ett sådant sorn Ståndet kan i framtiden vidhålla och sådant är icke det förevarande.
Om dess egenskap alt vara upplösande af Ståndsförfattningen komme genom våra öfverläggningar alt mera, än eljest, falla i ögonen, så skulle för dem, som önska Ståndsförfattningens omstörtning, ingen åtgärd vara Ijenligare, än att vid en kommande Riksdag förmå de öfriga Stånden antaga delta då återväckta förslag.
Hade R. o. Ad. gillat det förut, så torde Ståndet hafva svårt vid att frångå sitt föregående beslut.
Alla olägenheterna af ett skadligt förslag stodo då qvar.
För dess antagande vid detta tillfälle hafva redan några röster höjt sig; ännu flere och mägligare skola komma efter.
Det är således icke utan behof, sorn jag uptager förslaget till närmare granskning och önskar att Ståndet täcktes skänka mig någon uppmärksamhet.
Jag kunde möjligen befara, att man dertill icke vore rätt villig, åtminstone att åtskilliga medlemmar kunde anse mig, som är förfaltare i representatiousväg, tala af yrkesafund och att jag gjorde det ibland annat, för att bereda möjlighet för mitt förslag alt med tiden blifva antaget.
Men jag öfverlemnar lill en livar af delta Stånd att bedomina, om mitt tal skall röja afund eller bemödande att efter förmåga bidraga till utredning af hvad rätt är.
Om jag anses partisk derföre, att jag upgjort ett förslag, som icke är under öfverläggning: så torde förslagets fäder och farbröder, af hvilka åtskilliga här finnas och otvifvelaktigt komma att yttra sig, icke kunna anses vara mindre partiska å andra sidan.
Då upslår ju jemvigt emellan motsatserna och tillfälle för dem, som äro alldeles oväldiga alt göra jemförelse mellan skälen å ömse sidor.
En serskildt anledning att med obenägenhet afhöra mig torde finnas för många af detta Stånds ledamöter deri, alt de, såsom vi redan funnit af föregående yttranden, nitälska för sjelfskrifvenhetens bibehållande, då jag åter tillstyrkt alt Ståndet måtte afsäga sig densamma.
Men om jag genom detta steg äfventyrat att misshaga
Eder med min upriklighet, så borde jag förtjena, såsom mig synes, mera förtroende, än om jag, för att behaga Eder, hade förtegat min verkliga öfvertygelse.
Jag fruktar att den halfva sjelfskrifvenhet, som här blifvit föreslagen och det bibehållande af Ståndsgrundsatsen, som härmed följer, skola insöfva Eder och mången annan i säkerhet, troende nemligen att delta förslag bör uprälthålla Ståndsförfaltningeu.
Jag är af motsatt mening.
Det är derföre jag önskar, att J häldre måtten för Ståndsförfatlningens bibehållande upoffra sjelfskrifvenheten än antaga detta 44 Den 15 Februari f. m. förslag.
Jag vill för det allmänna bästas skuld, alt sjelfskrifvenhelen ej skall upoffras förr än elt sådant förslag är fraralagdt till antagande alt Sveriges rike kan vara dermed hällre belåtet, än med den nuvarande författningen, hvilket icke är min (anka om förevarande förslag.
Då så myckel redan är (aladt i della ämne och ännu mera otvifvelaktig! kommer att sägas, vill jag ingalunda besvära Eder, mina Hrr med småsaker, med felaktiga redaktioner och motsägelser mellan särskilda paragrafer, utan jag vill i möjligaste målto hålla mig lill hufvudsaken.
Dessförinnan erkänner jag, såsom sjelf författare till ett dylikt förslag, att det är ganska svårt, med nödig noggrannhet upgöra ett sådant.
Derföre vill jag icke klandra obefogadt, utan endast söka bålla mig till sådant, som är värdi att tagas i betraktande.
Det allmänna fel, sora genomgår della förslag är del, som vanligen åtföljer alla jemkningsförsök, nemligen att på det man icke skall slöta någon för hufvudet, utan göra alla till' viljes: så har förslaget blifvit utan karakter och grundsatser.
Det kan följaktligen vingla både hit oell dit. och slå ut till fördel, ej mindre för den ena än andra sidan.
Delta liar redan blifvit af andra talare anmärkt och jag skall söka att ytterligare ådagalägga det.
Första föremålet vid en representationsförändring i vårt land skulle väl vara att förskaffa inträde åt dem, som hil lils saknat representationsrätt.
Men della hufvudsyfte är förfelad!; emedan s. k. ståndspersoner eller ofrälse, verldsliga embetsman och jordegare fält en alllfiir inskränkt, obestämd och osäker representationsrätt.
Utsk. har icke velat medgifva någon representation åt egenskapen af embetsman.
Hvarföre har frälsemannen blifvit adlad?
Hvarföre hafva han sjelf och hans efterkommande erhållit inträde på Riddarhuset, om icke för sina tjenster mot fäderneslandet?
Redan vid första öfverläggningen 0:11 detta ämne, nptog jag denna sats och upmanade en hvar att visa, om någon blifvit adlad för gods eller penningar, men icke förtjenst.
Detsamma gjorde Hr Lagerhjelm, men ingen försökte att vederlägga oss.
Vära Reg.- Former ifrån den första till den sista, bekräfta mitt påstående, att adelskap lillkomme
Rikets tjenst vare sig civil eller militär.
Inskriften ”arle et marte”, öfver
Riddarhusets port är en fortfarande bekräftelse härpå.
Likväl har Const.Utsk. icke velat gifva ofrälse män någon representation för tjenst.
När det mot verldsliga embetsman förfarit sålunda, hvarföre har det åt Prester bibehållit representationsrätt för tjenst?
Jo, svarar Utsk., derföre att de haft den förut.
Så förhöll det sig äfven med krigsbefälet till och med 1778 års Riksdag.
Men om Utsk. sådant förgätit: så kan det icke hafva glömt, huru det förhåller sig med skollärare, nemi. att de tillförene ej haft representationsrätt.
Likväl skulle de nu erhålla den, ehuru de äro verldsliga embetsman.
Ar då en Collega Scholae, som i lägsta klass undervisar gossar att läsa, skrifva och räkna vigtigare för samhället än pn Amiral, General, Landshöfding eller annan hög ofrälse embetsman?
Är det rättvist alt på det sättet behandla de uteslutna?
Kan det väcka annat än en billig barm?
Den 15 Februari f. m. 45 äro Borgmästare och Rådmän bibehåll na ?
Deiföre att de haft representationsrätt förut.
Alltså bör en Häradshöfding, som dömmer öfver landtboer, hafva mindre anspråk att yttra sig i fäderneslandets angelägenheter än den, som skipar lag mellan stadsboer.
Men icke nog med denna obillighet: de ofrälse män som skulle få inträde på Riddarhuset borde vara försedda med Kongl, fullmakt.
När (let således icke skulle gå au för en ofrälse man om han än hade Ofverste fullmakt att vara representant, så skulle likväl en adelsman här få inträda om han blott vore Underofficer och således saknade Kongl, fullmakt.
Bland civile tjenstemän, befinnas åtskilliga, som åtnjuta ganska betydliga löneinkomster, I. ex. i Tullverket, utan att hafva Kongl, fullmakter.
Deras inkomster utgöra stundom lika manga tusende
R:dr, som de ringaste civile eller militära tjenstemän med Kongl, fullmakter bekomma hundrade R:dr i lön; och likväl äro de förre uteslutna frän representation.
Här finnas dessutom civila embetsman, t. ex.
Kommissarier i Banken och Riksgrskont.
, hvilka anses vara lika med Råden i Collegierna, men de hafva icke Kongl, fullmakt och skulle derföre äfven blifva uteslutna från representation.
Likaså alla öfriga tjenstemän i Rikets Stms verk, och en mängd underordnade i Kronans, hvilka, ehuru de hafva löner å rikets stat, dock icke af Konungen utnämnas.
Om en ofrälse embetsman skall få representationsrätt: så måste han, utom Kongl, fullmakt, äfven innehafva jord.
Jo, naturligtvis att de tjenstemän som bo på landet och derigenom föranledas alt köpa jord, skola företrädesvis inlåtas på Riddarhuset.
Hvilka äro dessa?
Jo, i allmänhet Officerare i arméen, som hafva boställen.
Vidare äro det Häradsskrifvare, Kronofogdar och Häradshöfdingar.
Men Officerame på landet äro vanligen antingen Subalterner, Kompani-Chefer eller på sin höjd Majorer.
Ofverstar och Generaler bo vanligen i städerna.
Det vore således ringare civila och militära tjenstemän, som mest skulle komma in på Riddarhuset.
Ofrälse Presidenter, Amiraler, Generaler och Landshöfdingar eller högre embetsman som bo i städerna, skulle deremot utestängas härifrån, men deremot möjligen kunna, i egenskap af husegare, komma in i BorgareSt., hvarom mera framdeles.
Ar sådant väl eller förvändt lillslälldt?
Sorn imedlertid inga tjenstemän erhållit representation för sysslornas utan för andra orsakers skull, så äro de snyltgäster i hvilket Ständ de komma.
Ar delta rälta sältet att tillfredsställa deras billiga anspråk på representation?
Antalet af deras representanter är också allt för ringa.
Om vi antaga att verkliga tjenstemän erhålla alla de femton rum, som äro beviljade ofrälse jordägare som de innehafva Kongl.
Fullmakt, så IStom oss se, huru detta antal förhåller sig lill antalet af verIdsliga frälse tjenstemän i riket.
Förhållandet var 1848 att af civila funnos . . 340. 2,230.
Frälse.
Ofrälse. af Landtförsvaret, Officerare af Sjöförsvaret, Officerare . 870. 710. 90. 220. 1.300. 3,160. 46
Adeliga tjenstemän utgöra alltså föga mer än £ af alla dem, som i Riket finnas.
Likväl har förslaget åt denna fjerdedel gifvit 4 gånger så många runi, som åt de £ ofrälse tjenstemän eller 60 åt de förra och 15 åt de sednare.
Invänder man alt om de fleste Adelsmän tjena Slaten, finnas dessutom många hvilka blott äro jordegare: så svarar jag, alt de 15 rummen äro förbehållna, icke åt ofrälse tjenstemän, utan åt sådane jordegare som hafva Kongl, fullmakt och kunna vara afskedade.
Det kan således hända att ingen enda i tjenst qvarstående ofrälse embetsman får inträda bland Adeln.
Sådan är följaktligen den representationsrätt, förslaget skulle bereda ofrälse embetsman på delta ruin, dit de till följd af sin samhällsställning rätteligen höra.
Lika ofördelaktigt för dem, visar sig förhållandet, om man jemför deras antal med de lefvande adliga ätternas.
De sednare äro, om man fråndrager dem, som för ätllingarnes vistande i Sveriges förlorade landskap, eller för omyndighetstillstånd, ej kunna representeras, 700 eller högst, S00, d. v. s. blott £ mot de 3,160 ofrälse tjenslemännen.
Jemförer raan hela antalet af myndiga adelsmän så befinnas de enligt Riddarh.Ulskis nyligen afgifna memorial, icke vara flera än 3,021, eller icke ens så många som ofrälse tjenstemän voro år 1848.
Likväl skulle de förre få 4 gånger så många representanter som de sednare, eller 8 gånger så många, om de ofrälse rummen såsom troligt är, till hälften intoges af dem som uphört alt vara i tjenst.
På samma sätt, som Ulsk. förhållit sig mot ofrälse tjenstemän, har det äfven förfarit mot ofrälse jordegare.
En sådan får, på sätt redan sagdt är, ej komma här in med mindre, han har Kongl. Fullmakt.
Således erkännes icke hans representationsrätt, blott folden egendom han innehar.
Hvarför får då bonden bibehålla sin representation för jord, ulan Kongl. Fullmakt?
Man vill förmodligen alt fullmakten skulle adla godsägaren.
Men jag kan icke inse hvarföre han skall inträda just på Riddarhuset.
Om man anser den adliga börden utgöra skäl att på den ena sidan bilda ett Stånd af alla dem, som äro frälse embetsman eller godsegare: så kan den ofrälse börden jemväl vara skäl lill att å den andra sidan bilda ett Stånd af alla jordägare och embetsman, sorn icke höra till adeln.
Vill man icke göra det, på sätt jag föreslog 1844, utan sammanföra dem samlelige, så bör det väl ske efter det inbördes förhållandet mellan deras egendom på landet.
Deraf hade Adeln år 1845 fastigheter till ett taxeringsvärde af 61,431,000 R:dr.
Ofrälse Ståndspersoner, hade s. å. landtegendom till ett taxeringsvärde af 29,924,000 R:dr eller ungefär hälften mot Adeln.
Likväl lemnar förslaget de sednare endast £ måhända blott 1,0 af hela representationen på hela Riddarhuset, i händelse hälften af de ofrälse rummen uptagas af embetsmän.
Man har således undanträngt en betydlig samhällsklass af ofrälse jordägare på enahanda sätt, som man gjort med ofrälse embetsman.
Nn kan det emedlertid hända, att ingen afskedad ofrälse embetsman kommer in på Riddarhuset, ulan alt alla de 15 kunna vara i tjenst.
Likasom den ofrälse embetsmannen skall adlas med jord: så skall den ofrälse jordegaren adlas med Kongl, fullmakt för att få Den 15 Februari f. m. 47 inträde på Riddarhuset.
Men jordegendomens belopp är icke bestämd, blott han är i mrlal satt: så är det nog.
Ett 120-dels m:tal kan således vara tillräckligt, om ej för att bilda en egendoms aristokrati, så åtminstone för alt gifva åt ofrälse embetsman en sjelfständighet, hvilken förslagets författare förmodligen befarat dem eljest skola sakna.
Nära nog på samma sätt skulle det blifva med ofrälse jordegares uphöjelse till adeliga vederlikar.
Blott deras fullmakter vore Kongl, så skulle de, fastän utfärdade på de ringaste beställningar, för dem öppna Riddarhusets portar.
Det andra hufvudsakliga felet, som jag tillräkna!' detta representationsförslag är att, för R. o. Aihs representanter saknas, utom börden alla andra qvalifikalioner, ehuru sådana blifvit för samtlige ofrälse
Riksdagsmän bestämda.
Det är klart, att när börden är den enda grunden : så behöfver man icke fråga efter, om någon vet, är eller har något.
Men när man utgår från grundsatsen af val: så blifver det svårt, all undanrödja anspråken, det hvarje adlig representant skall veta, vara eller äga något, synnerligen som dylika egenskaper fordras af alla andra.
När Frih.
Palmstjerna år 1847 gjorde sitt förslag lill inskränkning i Adelns n. v. representation: så fordrades aflagd gradual examen, eller erlagd bevillning för fastighet eller tjenst på stal, eller pension för innehafd sådan beställning.