Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och sillen, den handlade han med, så det var, som han sa’, ända miskundeligt både att se’t och höra’t; för han köpte alltid en tunna och så, när han kom hem med ’na, så sålde han ut ’na i tjogavis och vann rent anskrämmeligt.
Men I sko’n inte tro, att han lemnade bort sillen sådan hon skulle vara; för han vred först af nackarna och så sålde han hufvudena till Kristina på Heden och andra fattiga och tog två styfver stycket.
Och så hade han ändå laken för inte och den gjorde han salt af och sålde.
Och han var så vajen om sig, så det fans inte ett led40 mellan Göteborg och Slätthult, som han inte tog staplarna41 på.
Sen sålde han dem till smeden häruppe och så fick han pängar på det viset med.
Men så, kan veta, blefvo folk afundsjuka och så kallte de honom Stapla Nissen.
Så sa’ jag till pojken:
“Here, here42, det går aldrig an, att du gör på detdära viset, för du blir aldrig gifter.“
Så, kan veta, pojken blef rent förskräckter, för han inte blef gifter; men han var och blef ändå den samme.
För jag ska’ säja, en gång så fick han min lille röde häst på en göteborgsäcka, och då tänkte jag la, han skulle ge mig något rart, när han kom hem igen.
Men, tron I, han gaf mig mer än ett halft skålpund snus.
Jag tyckte la, det hade inte varit för mycket med ett helt; men han gaf sig den onde på, att om jag inte var nöjder med hvad jag fick, så skulle han ta igen det med.
Men, veten I, jag är ändå inte onder på honom, för han stjäler inte, han bara tar litet, hvad han ser.
Så kom det andra barnet och det var med en pojke.
Den kallte jag Bängt, för det har jag alltid tyckt vara ett sådant karlavordet namn, och den bar43 mor i Holmelia.
Han var la vajen om sig, han med, det förstår sig; för när han tjänte ute på slättbygden, så var han god för att klämma till sig det ena rågspannet efter det andra och skicka hit opp till skogsbygden, och där blef pängar för det.
Så flytte han till Kurhult, för han friade, som han sa’, till däkan där på stället.
Men där blef ett sådant lefverne, för de slogos hvar dag, vår härre gaf. Kan veta, I känden la Bartelen där i Kurhult, svärfaren hans; den var då rent omöjelig.
Och däkan, han fick, pojken, hon höll med sina föräldrar och var emot Bängt.
Men jag ska’ säja er, att mina pojkar voro inte födda i sopevrån inte, så inte bockade de sig för hvem som hälst, som han sa’, och Bängt allraminst, och slog han till, så kändes det med.
Så en gång Bängt var vid kvarnen, så gick Bartel och fick ihop några karlar, och det var den starke Karl Hindrik där i Månsebo och den lede Bofven i Rya och så dendäre Lars i Yered, som en kunde la locka genom en ekevägg bara med en halfver sup; dem hade gubboleken44 fått med sig, och så skulle de ta emot Bängt, när han kom hem.
Men Bängt fick vä’r af, hur det stod till, och när han kom fram, så gick han in köksvägen och lade kroken på stugedörren.
Så satte han sig till bordet och åt, och det var ändå jordpärer45 och saltdoppe.
Men han hade inte fått många bitar i sig, innan det började dåna i förstun och rycka i dörren.
Och rätt som det var, så flög kroken ur, och karlarne rusade in i stugan och hoppade och lefde och slogo i tak och väggar, så det skrall efter’t; för se, Bartel hade allt gett dem, så de voro inte fastande.
Så säjer Karl Hindrik:
“Sitter du där, ditt leda pipehufvud!
Hvad är det för usel mat, du äter, ditt leda pipehufvud!“
Så säjer Bängt bara:
“Hvad han I med det att sköta! Gån I er väg!
I han inte i min gård att göra, för jag är ingenting skyldig er!“
Så sa’ Karl Hindrik:
“Du ska’ lefva som folk med dina svärföräldrar och inte gå in och spräcka klocketaflan med en spade hos dem, ditt leda pipehufvud!“
Så säjer Bängt:
Det han
I inte med att sköta, säjer jag, utan gån I, medan väl vetter!“
Så spjärnte Karl
Hindrik till bordet, så träskålar och pärer och doppe flögo högt i taket.
Men då, ska’ jag säja, Bängt steg opp och så tog han fram en yks, han hade haft gömd under bordet, och huggde till Karl Hindrik, så han klyfde käkabenet på ’en.
Nu voro karlarna väl belåtna och så brasade de på dörren och in i undantagsstugan, och det var, som de nu säja, i förstukammaren.
Men Bängt han ut och stöttade både dörr och fönsterlämmar för dem, och så fingo hjältarna, som han sa’, sitta på Kurhulta häkte hela natten.
När så ruset gick af dem, så ville de la ut, och Bofven var oppe i skorstenen och sprattlade; men han var, som han sa’, för tjocker i den ene änden, så han måste samme väg tillbaka.
Och Anna Johanna, svärmoren, som det var, hon skrek och ropte på Johanna Pärnilla:
“Du ska’ lucka opp46, för Karl Hindrik dör!“ ropte ’na.
Men Bängt, han tyckte:
“Hm, hm, låt ’en dö, den djäfvulen, sådana uslingar är här nog af.“
Så om mor’nen gick Bängt till Ärnakulla och händte folk och så släppte han ut slagskämparna.
Så efteråt skulle de ta Bängt, för han hade huggit Karl Hindrik, och karlarna gingo i flera da’r och nätter och lette efter honom; men han gömde sig; för än så var han här i Slätthult och än i Skallekulla och än i Gräppered hos slägten, som han sa’, så de fingo inte tag i ’en.
Och länsmannen låg i Rya och svor, och det var ändå den halte Bernströmen, som han sa’.
Till sista byte så blef Bängt ändå kier47 af detdära lifvet och så lät han ta sig.
Så skulle de köra honom till Rya till länsmannen; men när de kommo till Våkelta äng, så läto de honom gå, för där var så illa blött, så hjulen gingo i till nafven.
Så säjer Johannes i Krogsered:
“Spring du åt helvete, Bängt, och följ inte med till Rya!“
Och det gjorde Bängt och han var så glad, så han sprang, som han sa’, rent som en varg sina fyra mil, innan han stante.
Så kom han till en pojke, som var hos honom, när det leda lefvernet var, och den bad ’en vittna, som sant var, att karlarna gingo in med våld.
Sen så gick han själf till Halmstad och satte sig på häktet, och där var han i fyra da’r och huggde ved.
Men vid rättegången så vann han, och det hade’n, som han sa’, pojken att tacka för.
Men det kostade ändå Bängt fyra tusen daler till mutor och sådant där – I veten la, som han sa’, huru det har sig!
Så kom där en tredje pojke, och den kallte jag Bartel.
Se, det var ett gammalt namn i slägten, för min farfar, han hette med Bartel.
Anna, hon tyckte la, det hade inte varit för mycket, om jag hade kallt upp någon efter hännes far, så hon ville, han skulle heta Ola eller Olander, för hon mente på, att Bängt kunde heta efter Bartel.
Men jag gaf mig den onde på, att det skulle bli lögn, för då kunde pojken bli snåler och griggeter48, och det hade vi nog af att ha en i slägten – I kunnen la veta, hvem jag mente!
Och så fick pojken heta Bartel, och Tornilla i Skallekulla bar honom.
Den pojken, ska’ jag säja er, den var allt, som han sa’, bror till Nils; för det var då skam till kropp till att vara vajen om sig, han med.
Så länge han fick husera, så kunde då moren aldrig få ihop en smörbit, för han låg i mjölkaskålarna och flötade jämt och samt och i honingskruset var han med framme och slickade, och han var så visser, så vi kommo aldrig på ’en, och han skyllde på mössen.
Ja, han var så full af hundstycke, så han tog till och med en döder råtta och kastade i en mjölkaskål, och – menen
I inte! – där låg en i honingskruset, sen det var nära tomt.
Och så mycket vet jag, så hade jag inte varit, så hade han bestämdt blifvit en sådan som Lille Pär i Rya49, för – tron I inte! – pojken gick så långt, så han tog säks styfver ifrån mig i galbänken och köpte träakelse50 för utaf den gamle Vätterlinden, lumpesamlaren, som han sa’.
Men det fick jag reda på och då sa’ jag till honom:
“Ditt leda barn, ska’ du ta något, så ska’ du la för det minsta inte ta ’et här hemma i huset!“
Därmed så var det jag, som fick mig ett tort eneris och så gaf jag honom så pass utaf det, så han hade flera timmars göra med att bara plocka ut gråfvor51.
Sen så lät han allt, hvad vi hade där hemma, vara i fred.
Men så hade min gårdboe Arvid en sådan granner katt, och den gick Bartel och spekulerade på; för katten hade ett sådant grant skinn, och det fick pojken för sig, han skulle ha.
Så var det justament på julaftonen, och då säjer jag till honom:
“Here, here, låt katten ha skinnet öfver helgda’rna!“
Men pojken kunde rent inte hålla sig, utan han tog och krängde skinnet af katten, och det ville jag då inte haft på honom, nej, inte för hundra daler, så jag inte ville; för folk fick vä’r af ’et, och så kallte de pojken för Nattman.
Så gick han med till Gräppered både i slåttöl och i brytegille52 och han smet allt dit tidare53 med, och så blef han, som han sa’, tvungen till att gifta sig med Sväns dotter, för han kom till att tycka så illa väl om hänne, som han sa’, kan veta.
Men det tyckte jag inte riktigt om, för Svän var så leder emot mig, medan mor stod för ’et där hemma, och han gick till Slätthult och drog både det ena och det andra ur husen.
En gång så var han oppe i mjölarken på köksloftet och tog mjöl.
Och jag springer opp och får se honom, och han tog en hel säck fuller.
Då fick jag fatt i en dröjastake54, och det var en guds lycka, jag inte slog, som jag hade aktat, för då hade det blifvit bare döden.
Men så fick pojken gården med däkan, och så var det slägten, och de voro vajna om sig, som han sa’.
Och där sitter pojken och har ’et bra.
Så blef där en pojke till, och den grundte jag länge på, hvad jag skulle ge honom för namn.
Jag tänkte la något att låta Anna få sin vilje fram och kalla honom Olander, – Ola det ville jag, som han sa’, inte veta af.
Men så skulle Stina i Gräppered bära’n och då tyckte hon, jag kunde la kalla opp någon af mina brörar, och så kallte jag ’en Svän.
Må tro, den pojken blef goder och snäller och det till gagns, och därför så har jag la inte så illa mycket att säja om honom; för snällt folk för minst väsen af sig.
När så den store branden var hemma, så låg han i vaggan och hållde på att brinna inne; men så sprang jag in igenom eld och rök och fick det lilla fostret i famnen och då brände jag upp min ene näfve och därför så har jag pojken så illa kär.
Och så säfliger var han jämt, så jag tror då inte, en hade fått höra honom skrika, om han så hade slagit ihjäl sig; och en kunde med napp och nöd få jaa och nää ur honom.
Och aldrig såg en honom dra på munnen, utom när vi skulle till att äta och jag då tog honom på knät och började proppa i ’en; då gapade han rent som en liten kråkunge, så det såg ut, som han hade grinat hela tiden.
Men när han kom ut till kräken, då var han, som han hade varit riktigt hemma, för det var det roligaste, han visste, att gå och possla om dem.
Och han skulle bestämdt blifvit en rungande målare, för jämt när han var inne, så stod ’en och spottade på fingrarna, och han var kropp till att måla så konstiga krokediler på väggen, så ingen hade nå’nsin sett maken.
Och han kunde allt låta höra, han hade ljud i sig med, när han trodde, ingen hörde’t, och se, spela klarinett, det tror jag då, han skulle godt dugat till; för när drickatunnan var tom, så var han god för att tuta så miskundeligt i hänne, så det låtte mycket värre, än när Gudmund i Krogsered var i de likaste tagen på håbojan.
Men det bästa af allt, det är, att han alltid har varit så påpasseliger emot mig; för har han kunnat sett på mina ögon, hur jag har velat haft ’et, så har han gjort så med.
Och han var la och är, han som hina pojkarna, vajen om sig, fast de sågo bara på sitt; men Svän tänkte alltid på husets bästa och när han fick en styfver, så lade han den alltid tillhopa med mina i galbänken.
Och så när det behöfdes något, så hade en det med.
Och därför så har jag, gud hjälpe mig, tyckt mer om honom än om de andre pojkarna; och han ska’ ha hemmanet här hemma, för han ska’ bli min ålderdomströst.
Så till slut kom
Lilla, och det tyckte jag då var så illa roligt, att jag fick mig en däka.
Hänne lät jag moren kalla, hvad hon ville, och så fick jag ändå ett barn, som heter efter gamle Ola i Holmelia, för Anna kallte hänne Olena; men jag kallar ’na aldrig för annat än Lilla, och det så länge jag lefver.
Hänne bar hingårdsmor55.
Må tro, nu fick
Anna snart en god stötta i huset; för däkekrypet var inte mer än fyra år, innan hon kunde göra alla slags handräckningar.
Och det stod hällor inte långt om, innan hon var lika god som moren i all handtering; för hon hade sådana kvicka nyper både till att spinna och väfva och sy, och mat rustade hon så goder, så goder så; och renlig var hon la med, för hon hade en bra gudmor att brås på.
Hon ska’ nu vara hemma hos Svän, de kunna vara ihop om att sköta hemmanet; jag tycker, det är lika godt, att de dra in hvarken man eller kvinna, för de ä’ vajna om sig och de bärga sig godt.
Och de ha god tur, de som jag; för de afla upp, som han sa’, granna kreatur, både fä och getter och får.
Och Svän är så rädder om den lille röde hästen, så om han så kör tomme, så går han ändå bakefter vagnen och förer56 uppför backarna.
Och så sko’n
I veta, Lilla, hon är så bra till att flytta värarna57; för hon är, som han sa’, så illa måner om dem och vill rent inte, de sko’ svälta.
Så ett par år efter det
Lilla var kommen till, så dog mor; och hon var så gammal och orkeslöser till slut, så en fick, som han sa’, bära vatten till hänne.
Och det första vi sågo, hon inte rörde sig mer, så var det vi, som lade kopparstyfrar på ögonlocken, för vi ville, som han sa’, inte, att liket skulle glo och vänta någon i slägten efter sig så där i brådske; och hon glodde inte häller, för nu är det många år, sen hon dog, och vi lefva ändå allehopa.
Och saks och psalmebok glömde vi la inte häller att lägga på bröstet och låta ligga, så länge hon stod lik; för vi ville inte, hon skulle omånas58, innan hon kom i grafven.
Så gick jag till prästen och talte med honom, att han skulle kasta jord på mor, och så gaf jag honom en riksdaler i likstol.
Så med detsamma var jag i Krogsered och fick ringt, och ringekarlarna lät jag supa ut ett halfstop brännevin.
Sen så gaf jag mig ut och bad till begrafningen; för jag ville, kan veta, de skulle, som han sa’, ha god tid till att rusta.
Så om lörda’n så kommo slägtingarna och de hade stora, stora rustningar med sig allehopa, ja, fullt ut så goda som till Holmelia bröllop.
Så fingo de kvällmat.
Men det var så tyst och ledsamt hela tiden, och vi fingo inte läsa bordsbönerna högt en gång; för då kunde vi la väckt den gamla, så hon inte fick någon ro i grafven.
Om mor’nen så kom liklaget59 med, och så bjöds där stora brödskifvor tvärs öfver kakan, med ost på, och brännevin, och de fingo både supa och äta och det riktigt ändå, för vi hade, som han sa’, god råd.
Så steg vedkastaprästen fram därefter, och det var Gudmund i Krogsered; för han var, som han sa’, lite slägt med mor och så hade han det bästa målföret med.
Så säjer Gudmund:
“Nu bakar gamla mor i Slätthult inte mer och inte bryggar hon mer och inte tjärnar hon mer och inte yster hon mer och inte lakar hon mer; för hon har både bakat och bryggat och tjärnat och yst och lakat ifrån sig.
Och inte ger hon folket mer och inte ger hon kräken mer och inte ger hon katten en slick mjölk en gång.
Men hon var en dunderkäring och vajen var hon om sig, och det tröt aldrig hvarken såfvel eller bröd i hännes hus.“
Det var, som han sa’, sant hvart eviga ord och där var ingen, som hade ögonen torra; och jag, arme syndare, jag grät, så jag kunde knappt stå på benen.
Så spikade de på kistelocket, och så gåfvo vi oss till Krogsered med liket.
Men för att säja sanningen, så hade jag allt sagt till kocken där hemma, att han skulle strö litet brändt hörfrö60 utom porten.
Jag var, kan veta, som han sa’, lika nöjder om, att mor gick igen; för I veten la, hon ville ha sin hand med i allt och styra och ställa, det skulle hon, så länge hon lefde.
Så framme vid kyrkan, där fägnade vi folket med brännevin och bröd, innan prästen kom.
Sen så begrafde vi mor före mässan, och prästen läste, och klockaren sjöng vid grafven.
Så när vi kommo hem, då, ska’ jag säja, började det först likna sig till gille; för då åto vi middag, och då lästes där och sjöngs där både före och efter måltiden.
Och sen så roade vi oss, bäst vi kunde, den da’n ut.
Så om månda’n, sen vi väl hade ätit frukost, så skulle vi ihåll med arfskiftet.
Då säjer jag:
“Mors kläder, dem sko’ sonakvinnorna byta i tre lika lotter; för det ville mor.“
“Ville mor det, så ska’ det så ske!“ sa’ brörarna mina.
Så säjer jag:
“Mor hade la hundra daler liggande, dem ville mor, att jag skulle ha, för jag har haft ’na så länge och varit så goder emot ’na.
Ja, ja, Jöns i Skallekulla, han sa’ la ingenting om det; men Svän i Gräppered, han blef ryss rasande.
“Jag går och grafver opp käringen igen och har ’na lika så länge som du och är lika så goder emot ’na som du, så får la jag hundra daler, jag med,“ skrek ’en och hoppade och lefde i stugan och så ville’n gå.
Men jag lät honom pelemänta och lefva, bäst han ville; för jag tyckte, jag behöfde la inte ge med mig, när mor ville så ha ’et.
Så gåfvo Jöns i Skallekulla och kvinfolken sig ihåll med honom och bådo honom ta till vettet; för där var la ingen, som hade haft så mycken tunga af den gamla som jag.
Men Svän höll på med sitt och han var så illa arger, så han åt inte middag.
Så voro slägtingarna hemma till om måndagskvällen, och vi gjorde oss så roligt, vi kunde, och Gudmund tog fram håbojan och spelte, och det var inte fritt, än där dansades litet med.
Och så var det slut med den sorgen.
Nu så ska’ jag tala om för er, hur jag har haft ’et med ett och annat.
Se, jag ska’ säja er, att jag har inte justament brukt att vara ovän med folk; men jag har ändå, som han sa’, varit vajen om mig och inte tålt, att de gjort mig någon orätt.
Så veten I la, Tränshultaboarna och vi ha dendäre skogsbacken tillhopa, och de säja, han hörer till Tränshult, och vi säja, han hörer till Slätthult.
Så en gång hade de ställt sig till, dehäre Tränshultaboarna, och kommo med örke61 och skulle hugga och köra hem.
Men det hade nu Bartel varit nere och fått reda på, för I veten la, han är allastädes framme och så är han illmarig.
Så tog jag mina pojkar med mig och gick där opp och så slogo vi karlarna, så de måste springa ifrån både stutar och alltihopa.
Så huggde vi af oket på midten och ydden62 i hundra stumpar och hamlarna63 på slädarna, dem huggde vi af med, och ekerna64 och koksorna65.
Så slogo vi af hornen på stutarna och så körde vi af dem, så de sprungo fram till Tränshult.
Kan la veta, sådan syn där blef, när stutarna kommo hem och hornen voro afslagna och bloden rann!
Så en stund därefter, så kommo Tränshultaboarna, när de trodde, vi voro väl borta, och skulle händta sina slädar, och då fingo de bara stumparna att bära hem.
Nu hade la Tränshultaboarna, som han sa’, så godt om bränne, så de behöfde inte stjäla ifrån oss på lång tid.
Så en annan gång så hade jag dendäre lede Törningen till att grafva brunnen.
Så var han nere i brunnen, och jag stod där oppe och skulle vinda opp grus och sten; men så hade jag, som I veten, min dålige näfve, och huru jag stod där och knaflade, så släppte jag vinden, och spannen ramlade ner i brunnen och slog Törningen i hufvudet.
I tro! – karlen blef så arger på mig, så jag trodde, han blef galen, och han lade i att svärja och skälla, så det var miskundeligt, och han ville slå mig med, den stollen, när han kom opp.
Och så gick han ifrån ’et och gick hem, och jag måste gå efter och be honom med gråtande böner, att han skulle följa med hem igen och göra brunnen i ordning.
Men, veten I, vinden, den släppte jag aldrig mer.
Och så ska’ jag tala om för er den värste skade, jag nå’nsin har skett – ja, ja, jag vill la inte tala om den store branden, för då var det la inte så godt att heta Jon, när jag kom ut naken, med bara ett par små skinbyksor; men då var det vår härre, som styrkte mig och min lille häst, så vi fingo dragit hem timret till husen, och så hjälpte la sockenboarna mig med både ett och annat, så jag fick bättre hus, än jag hade förut, och så blef jag af med alla de usle skäktorna66, och det var jag då så illa glader för – men eljes, som jag sa’, den värste skade, jag har skett, det var, när de togo bien ifrån mig.
Jag ska’ säja, jag hade, som han sa’, både moderkupan och ytingen67; och de voro så vajna om sig, de bien, så de satte skott68 på skott, och där har då aldrig funnits sådana bi i Slätthult förr.
Men se, blomstersvärmen, den sålde jag till Johannes på Enestugan; för han låg öfver mig både natt och dag, att han skulle få den, och så fick han ’en och skulle ge fyra riksdaler för ’en.
Men, som jag sa’ till Anna, en bör aldrig sälja några bi; för sen så flögo mina åt helvete, och bina kunde gärna följt med, för jag fick aldrig två styfver för dem af den lede Enestugen.
Och jag ska’ säja, hur det var, när jag kom ut om mor’nen och skulle gå och ge min lille röde häst.
Så skulle jag, kan veta, titta till bien, men då var där ingenting på bibänken.
Då kunde jag la inte låta bli att svärja och så ropte jag på herarna:
“Herar, herar, han I sett så förbannadt förr!
Satan och skam69 och oleke ha tagit hele fan i natt!“
Då kom Anna utspringande och slog händerna ihop och frågte, hvad det påstår.
“Jo,“ sa’ jag, “alla bien ä’ flögna åt helvete; det fins inte så mycket som en enda liten fluga igen.“
Och – kunnen I tro!
– Anna, hon lade det så hårdt vid sig, så hon blef så illa sjuker.
Så säjer jag till Nils:
“Vi få bestämdt gå till sta’n och få bot till moren!“ säjer jag.
Men då blef Nils himla förbannader.
“Det skulle la inte vara nog,“ tyckte han, “att vi ha förlorat bien, utan nu så sko’ vi kasta ut pängar på mor.
Vi kunde la göra vi, som andra, och purra i ’na litet, så blir käringen nog bra.“
“Ja,“ säjer jag, “då får du göra det, Nils, för du är klyftiger!“
Och det var då den till pojke, för han ut och plockade ihop och han tog litet utaf hvart, litet af ugnsopan och litet af grisslan70 och litet af kvasten och litet af fähusskoflen och litet af hunden och litet af katten och litet af grisen och litet af den lille röde hästen, för den var då, som han sa’, alltid så godhällig.
Det blandte det leda barnet ihop och häfde i moren; för jag smög mig efter och såg, hur han gjorde.
Och kunnen
I säja mig annat, än menen
I inte, att käringen blef bra och det på stunden!
Men jag har allt, som han sa’, varit både illa och väl ute.
För en gång, så voro de så galna, så de ville ha skatt för hundarna i Krogsered, likasom det inte skulle vara nog med att skatta för folket.
Så var där skattemöte på gästgifvaregården, och så skulle jag fram; jag sa’, jag hade ingen hund, men gårdboarna, de sa’, jag hade.
Så till sista byte så blef fogden arger och röt till:
“Du har hund!“ röt han.
“Nej,“ sa’ jag, det har jag visst inte, det är bara en liten hynda.
Då drog fogden till med ett ledt grin och bad mig ryka och dra, så långt vägadt var.
Och det lät jag inte säja mig två gånger, utan jag skyndte mig ut och skattade inte; så gårdboarna hade ingenting för de voro ohälliga mot mig.
Och det säjer jag alltid till mina barn:
“Till att vara vajen om sig, det är hvarken synd eller skam; men det kommer en dag efter denne, och vi sko’ akta oss, så vi slippa att ligga i den lede sjön, för där är, som han sa’, där är ledt.“
Nanne, förkortning av Natanael;
gifta, fästekvinna;
mässingsspiat, mässingstråd;
ohällig, oäfven.
däkerna, flickorna;
bjälken, främre gafveln i en ryggåsstuga, hvarest tennfat, stop och dylikt äro såsom prydnader uppsatta på hyllor;
bålastugan, ryggåsstugan;
häbbaret, rummet i tillbyggnaden, afsedt dels att utgöra härbärge, dels till förvaringsrum.
lottasöer, får, som lemnas ut på bygden och hvilkas afkastning delas mellan ägaren och skötaren;
smalahus, fårhop;
sko’n, skolen;
godhälligt, lyckligt.
bytte, delade;
Lille Kämpe, Thomas a Kempis’ skrifter i sammandrag;
paltatäcke, trastäcke;
hängeklädet är en lång räcka konstväfnad, som hänges rundt kring stugan;
drätternautgöras af flätade linnelister, som fästas utefter kanten af alla hyllor och utsprång;
boningerna äro flyttbara tapeter, bibliska bilder målade på väf eller papp.
galbänken, gafvelbänken;
äckelag, skjutslag;
fly, lemna;
sko’, skola;
bära, kalfva.
hiad, het, otålig.
fyren, spiseln.
nytänne, nymåne.
grötabytta, en låg bytta, i hvilken gröt fördes till gille;
brunost, färsk ost, stekt i smör, ostkaka;
skålaringar, ringar af råmjölk och mjöl; de jäsa ut, så att de blifva skålformiga, däraf namnet;
smalalår, fårlår.
hästakarlarna, karlarne från grannlaget, som lemnade hästar till stassen;
plåt, trettiotre öre.
hinka, hindra, uppehålla;
sömatsfaten, träfaten med såflet;
hackepölsa, köttkorf;
melevett, menuett.
karpas, kifva.
präjelen, slagan;
vajen om sig, om sig, närig.
led, grind;