Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kom onda glimtar inne i hennes ögon, när någon annan kom henne för nära; hon kunde sitta långa stunder, medan de andra drucko och skämtade och bullrade, tyst och stilla, med ögonen tindrande fästa på honom, alldeles som om han allena funnes till och som om hon icke hörde annat än det som han sade, men lyssnade till detta som den fromme till Guds ord i kyrkan; på samma gång rädd att synas påflugen och dock tillika dragen oemotståndligt såsom af en animalisk magnet, hade hon ingen ro på sig, nyttade sig hit och dit, reste sig och satte sig åter, dref fram och tillbaka, allt närmare och närmare till Truls, i allt trängre cirklar ikring honom, ända till dess hon skamsen och glad fått sin plats vid hans sida.
Och under allt detta fortforo brefven från Ringsjön att komma, följde allt tätare på hvarandra och blefvo allt längre.
Det var något underligt med de brefven, med deras verkning på Truls.
Visserligen utöfvade de verkning på honom, och en stor verkning, hvar gång på nytt densamma som vid det första brefvet; men den blef allt mer momentan, det fans ingen kontinuitet i densamma; den var stark i det ögonblick den kom, men derefter var den med ens och som spårlöst borta.
Brefven verkade såsom incitament i ögonblicket af läsningen, i ögonblicken af hågkomsten deraf; men mellanrummen emellan dessa ögonblick egde de ingen makt öfver; det var icke bilderna och stämningarna uppe från Ringsjön som fylde dem, utan det verkliga dagliga lifvet, som han personligen lefde i Malmö.
Och veckorna gingo.
Dagarne vordo allt blekare, svalare, kortare; det mörknade tidigt; månskenet fick en anstrykning af sjukt i sin svällande yppighet.
Det var september som kom.
Då erhöll Truls en dag ett bref från fröken Clara, hvilket måste vara skrifvet just i en sådan der månskensnatt, ty det var ända till brädden rågadt dermed, sjukt, vildt och fullt af ångest.
Hvarför han då icke komme, såsom han lofvat?
Det begynte redan stillna till höst inne i skogarne.
Och Ebba frågade och frågade och ville också så gerna se honom, innan hon for upp till Stockholm, dit hon ju som han visste skulle återvända för att tillbringa vintern hos anförvandter.
Truls ville resa.
På aftonen gick han upp till Hilda för att meddela henne sin frånvaro under den kommande veckan.
«När du kommer tillbaka, så skall du finna mig bättre installerad än här,» sade hon, när han ut på natten gick sin väg, – så andfådt och töfvande, som vore hon rädd för, att han skulle taga det illa upp.
«Flyttar du?» sporde han.
Men du får inte säga det för de andra.
Icke för en menniska, hör du.
Ingen vet af det.
Ser du, jag får två nätta, snygga rum alldeles för mig sjelf.
Der kan man sitta så hyggligt samman.
Vill du komma till mig der, när du kommer tillbaka?»
«Ja, naturligtvis.
Hvar är det?»
«Det får ingen lof att komma dit; derför får heller ingen veta om att jag flyttar.
Du skall vara den förste.
Bara du inte glömmer det?
Följande dag steg
Truls af på Stehags jernvägsstation.
De begge systrarne voro honom till mötes.
Redan då tåget brusade in på perrongen, hade han genom kupéfönstret uppfångat en skymt af Clara: spejande och misstroget mönstrade hon den ena vagnen efter den andra.
Ett trött tillfreds leende gled öfver hennes ansigte, när han med kappsäcken i hand sprang ut.
«Jag trodde inte mer på, att ni skulle komma,» sade hon, då han tog henne i hand, och vände sig med det samma om för att gå genom väntsalen ut till vagnen.
Ebba stod bredvid, tvunget småleende, som om hon visste med sig, att hon icke kunde dölja den besvikenhet och det groll, hvilket hon kände emot gästen och hvilket hon sjelf icke rigtigt visste om hon skulle dölja eller icke.
Det var en vacker dag; det hade med ens blifvit full högsommar igen: luften var tryckande.
Komna halfvägs stego de ur, läto ekipaget fara i förväg, samt begåfvo sig in i skogen för att tillryggalägga återstoden af vägen till fots.
Det skymde tidigt; mörkret föll på, den begynnande höstens tunga mörker.
Månen var redan uppe, och lyste klart.
De gingo mest tysta vid sidan af hvarandra, alla tre fylda af höstaftonens stämning.
Villan skymtade upplyst och inbjudande fram mellan trädstammarne; fru Hjort tog emot dem på verandan, rund och nyter som alltid, sjelfva oföränderligheten och goda humöret; och aftonbordet stod dukadt och väntade dem.
Efter måltiden gingo de in i salongen; dörrarne ut till verandan stodo vidöppna; då och då gick en vindflägt prasslande genom trädkronorna; annars allt tyst, tryckande, mörkt och månljust.
«När reser ni, fröken Ebba?» sporde Truls. «Icke så snart väl?»
«I morgon.»
Truls såg upp till henne och läste i hennes ansigte, att hon gladde sig åt att taga hämd på honom, medan gråten satt i halsen.
Det låg feber i blodet, oro i naturen; och det blixtrade borta öfver Ringsjön.
Man satt och väntade på att höra åskmullret; väggklockan knäppte och knäppte, det kom intet muller, men efter en stund blixtrade det till igen.
«Men hvarför sitta vi inne,» ropade Ebba med en tvär och nervös gest.
«Man kan ju inte draga andan härinne!
Och det är ju sista kvällen.»
Det var redan sent; fru Hjort afrådde.
Truls hade redan villigt rest sig; Clara gick stillatigande ut i tamburen och kom tillbaka påklädd till promenad.
«En liten stund, mamma,» bad hon.
Ebba satt i soffan, het och orolig, nervöst fingrande i bordduken.
Truls kom också in med hatt i handen.
«Nå, Ebba,» sade modern.
«Nej, jag vill inte.
Jag vill inte!»
«Men Ebba,» förmanade modern, «hvad går då åt dig?»
«Ebba beter sig verkligen besynnerligt,» tillrättavisade systern.
Den unga flickan hade sprungit upp; hela den starka ungmökroppen skälfde af nervositet; det gnistrade febrilt och vildt inne i de varma rådvilla flickögonen.
Så vände hon sig till hälften bort ifrån de andra, stod en stund, gick derpå resolut ut efter sina plagg och kom tillbaka in, lugn och stillsam.
De gjorde ett slag i skogen och gingo tidigt till hvila.
Det var icke det gamla sommarlifvet, sådant som han mindes det i sin stämning, hvilket Truls nu kom att föra å landtställe vid Ringsjön.
Först och främst var sommaren borta, solen sken blekt, luften stillnade, och bladen föllo inne i skogar, som blefvo gula och röda.
Och så var der ett tomrum, som de båda, Truls och Clara, gingo rundt om utan att någonsin komma så pass långt ifrån det, att de förlorade detsamma ur sigte i sin förnimmelse: tomrummet efter Ebba.
Hon och sommaren hade hört samman; hennes ande och sommarens ande hade varit ett; hennes unga blodfulla kropp hade stått så naturligt in i miliöet, som vore den sjelfva högsommaren förkroppsligad.
Nu var sommaren borta, och hon med den; och Truls kunde icke skilja dem åt i sin erinring.
Och han gick omkring i en annan verld; nejden var densamma, samma skogar och samma sjö, samma veranda och samma menniskor; men alltsammans hade liksom skiftat själ, och han kände sig så underlig till mods, som om han hos en gammal vän, hvilken han återser efter en kort skilsmessa, funnit ett par nya ögon med ett nytt uttryck.
Hvarifrån komme det väl, allt detta?
Från honom sjelf?
Ja, förvisso; i alla fall var han förändrad på samma gång och på samma sätt som den yttre omgifningen; han kände icke heller sig sjelf igen; han hade, äfven han, fått en ny själ, en ny stämning, en ny blick.
Truls och Clara gå långsamt fram på vägen långs den öfvervuxna gärdesgården vid skogsbrynet.
På något afstånd är plöjningen i gång, fem, sex redskap med man och dragare; billen skär i den mjuka jorden, och de svarta, feta, glänsande kokorna vändas upp.
Der bortom hvilar Ringsjön till hela sin utsträckning, stilla, orörlig och blek, orörlig som luften, blek som himlen.
Clara, som gått i sina tankar, har stannat; Truls, som gått i sina tankar, stannar äfvenledes, helt mekaniskt, fönimmer landskapet, förnimmer den unga varelsen vid sin sida.
Det är så tyst, så tyst; icke sommardagens tystnad, hvilken är orolig, febril, söfvande, och sammansatt af tusen ljud, utan ett annat slags tystnad.
Det ligger en förväntning öfver naturen, och dock tillika en djup hvila; man hör henne icke så mycket som andas, det är som egde hon ingen kropp, utan vore helt själ, helt blick, besjälad blick, ymnig men stilla stämning; det är som lyssnade hon till något, men icke till något utom sig, utan till ett eller annat som försiggår inom henne, – lyssnade till, hur bladen lossna inne i skogarne, vissna och förtorkade – – –
Truls vaknade upp ur sitt drömmeri och fann, att det var sin följeslagarinnas anlete, som han betraktade, och icke naturens.
Äfven hon stod andlös och lyssnande, – lyssnade med det lilla bleka ansigtet framåtsträckt, med skumma, drömmande ögon fästa på något eller ingenting långt borta; – lyssnade efter ljud, som måste komma fjerran ifrån, antingen långt borta bakom alla horisonter eller ock långt inne ifrån hos henne sjelf, men som torde ega något af ljudet hos bladen, när de falla, hopskrumpna och vissna, att döma af draget ikring hennes mun, ett drag så besviket bittert och stillsamt undergifvet, så förvånadt förebrående och melankoliskt leende, så mättadt af förgängelsekänslans smärta och vällust, som allenast en höstdag eger det, – ett drag så talande i sin stumhet, att Truls hörde det säga, öfverallt och ingenstädes, omkring honom och i honom, sakta och tydligt:
Ja, ja, nu är det slut.
Hur vackert det var alltsammans; men det blef aldrig mitt.
Och nu är det för sent, för sent; ty nu kommer det andra, hösten, förintelsen, hvilan, – det stora ofattbara ingenting.
Det gick en kåre, förebådande den tidiga och kalla kvällen, osynligt hän genom naturen, och den unga flickan svepte sjalen kring sig med en frysande rörelse.
Den gåta, som följde Truls vid sidan, der han och Clara allena ströfvade kring i långa ensamma höstdagar och höstkvällar!
När månskenet böljade hän igenom den tysta natten, såsom en enda, hela naturen fyllande flod af trånad, medan skogen stod mörk som en mur midt i allt det hvita, kunde hon hänga sig fast vid hans arm så tungt, så trött, att mannen fattades af lusten, af behofvet, att taga denna kvinna på sina armar och bära henne till det gemensamma hvilolägret; hon bar på oro och väckte oro; sinligheten stod ut ur alla porer som lika många sugmunnar, löste sig som elektricitet ur hvarje liten gest och flöt kring henne som eld, en brutal, opersonlig sinlighet, som ville tillfredsställas utan att ha valt.
Och i samma ögonblick kunde hon luta sitt hufvud mot sin följeslagares skuldra och lyfta ansigtet, dödsblekt och vaxmjukt i månskenet, och hålla sina ögon in i hans, leende som sist under deras middagspromenad; och Truls såg plötsligt inunder sig inom svarta ringar två onaturligt vidgade, blankmörka ögon med ett uttryck som i djurets, i det oskäliga och lidande djurets, spörjande och bedjande, skrämdt och svårmodigt, men tillika så främmande och i sig slutet, att mannen med ens kände sig stå utanför en dörr, afsigtligt hållen stängd.
Men när de återigen suto samman med modern och hade det hyggligt kring aftonlampan, så der behagligt trötta och förtumlade, som man blir efter ett långt kringströfvande ute i fria naturen samt efter många och starka sensationer och stämningar, – medan gardinerna voro dragna framför fönsterna och vägguret knäppte och tystnaden var så hel, som om ingen verld funnes derutanför, och lampskenet bröt sig varmt och smekande öfver möbelöfverdrag och portierer, – då kunde hon bli ännu en annan person, hälften verldsdam och hälften förtrolig vänninna gent emot honom, hälften tillgifven syster och hälften dock en främmande, hvilken roade sig med att i spirituella sarkasmer visa sitt goda hufvud och med att genom små raillerier leka kvinnan-kattens eviga koketterilek med mannen, medan ögonbrynen drogos upp under den yfviga, askgula pannluggen.
Truls bröt sig ut ur den ena af dessa stämningar blott för att genast derpå falla i någon af de andra; ut ur den kvinnas makt, som skapade dem, den ena som de andra, omkring honom, kom han icke; hon hade slagit en trollring om honom, och inom den ringen låg hela hans verld för ögonblicket, en egen verld för sig, med sina egna proportioner och sin egen belysning.
Den andra, stora, egentliga verlden existerade icke, eller, om den kom inom synhåll i någon minut af frivordenhet, drogs strax in i och sammansmälte med den nya.
En eftermiddag, då himlen bleknade ute öfver
Ringsjön och luften lyste så der underligt upp, ögonblicket innan det skall till att kvällas, blickade fru Hjort hastigt och förvånadt upp till vägguret.
«Icke mer,» utbrast hon.
«Ja, ja, dagarna bli korta.
Det är snart hög tid att bryta upp till vinterlifvet i Malmö.»
Efter kvällsmaten gingo Truls och Clara en tur.
Truls ville resa följande dag.
De följde en väg, som lopp fram öfver ett öppet fält emellan tvenne skogsdungar.
Skyar drefvo jemt och ständigt fram öfver månen, den ena efter den andra, och det såg ut som om månen sam inne under dem.
I ena ögonblicket var nejden så ljus som på dagen, i nästa åter var det så mörkt, att allt flöt hop till ett.
«Truls,» sade hon och blef stående.
«Ja, fröken Clara?»
«Förgrip er aldrig på detta vårt sommarminne!»
Truls försökte få fatt i hennes ögon, men månen hade just gått bakom ett moln, och hennes anlete skymtade bara helt dunkelt vid hans sida.
Hon hade tagit hans hand och behållit den i sin.
Han förstod henne icke fullt och svarade ingenting, men tryckte den varma lilla handen.
När Truls följande eftermiddagen satt på tåget och närmade sig Malmö, var han till mods, som reste han in i en gammal kär och välkänd verld, ungefär så som när han eljes gick ifrån ett familjesällskap till sitt vänlag, lätt i hågen, förväntningsfull och obekymrad.
Redan på perrongen spanade han efter bekanta ansigten – han tänkte på Ek närmast; men det fans inga.
Nå, jag finner dem nog, menade han.
Gick hem om och styrde derpå, förlitande sig på sin instinkt, sina steg till Bryggeriträdgården.
Salen var fullproppad.
Ja, rigtigt: vid midtelbordet strax framför scenen satt bandet.
Truls lotsade sig fram emellan småborden; vid åsynen af honom vände Ek sig helt om och bort, täckte ansigtet med händerna och uttryckte sin gränslöst glada öfverraskning, d. v. s. skrattade så att det genljöd genom hela salen och så att den fräjdade chansonetten Hanna, hvilken som bäst höll på med sin folkvisa, kom af sig och sände fridstöraren en gjord blick af indignerad förvåning, medan ögonen gåfvo ett snedskjutet sympatiskt glimt.
Det dracks väldeliga, och Truls var i sjunde himmelen.
När klockan blef elfva och lokalen tömdes, drog sig bandet upp på läktaren för att vid nedskrufvad gas fortsätta samkvämet.
Utanför, genom vägglaset, öfver trädgården och hustaken, sken månen, klar och gul på en vattenblå himmel.
Truls smög sig ned för trappan i hörnet och ut.
Gatorna lågo tomma och tysta och fulla af månsken; icke en menniska att se; här och hvar stodo fönsterna öppna.
Utanför gamla kyrkogården, n:r –, här alltså: han blef stående på andra sidan uppåt staketet.
Der var tändt, och fönstret stod öppet; och der inne rörde sig en gestalt med sin skugga fram och tillbaka.
Truls skred på tåspetsarne öfver gatan, lade armbågarne på fönsterkarmen och stack hufvudet försigtigt in genom fönsteröppningen.
Hon hade satt sig vid bordet och sysslade med ett handarbete, med ryggen vänd mot fönstren, stickade en stund, hvilade en stund, och stickade igen.
Han kunde se hennes nacke, det rika, från halsen uppåt kammade blonda håret och sjelfva den hvita halsen, hvilken föreföll lång, emedan hon lutade hufvudet framöfver.
Genom dörren på motsatta väggen sköt en bred ljusstrimma in i sidorummet och lyste på en hvit sänghimmel och en hvit hufvudkudde och ett hvitt ofvanlakan, viket tillbaka ordentligt och prydligt.
«God kväll, Hilda,» sade han stilla.
Det gaf ett ryck i henne, och hon vände hufvudet halft åt sidan.
Han varseblef ett leende, misstroget och dock säkert på sin sak, men i alla fall väntande på ytterligare garantier, – gladt och öfverraskadt.
Han stod, och log, och väntade; en liten paus; så reste hon sig och kom bort till fönstret.
«Hvarför har du dröjt så länge,» sade hon kelet.
Truls såg sig om: borta vid gathörnet stodo ett par nattsölare och iakttogo honom nyfiket-impertinent.
Så fattade han tag i fönsterposten, lade knäet mot karmen och hoppade in i rummet.
Hilda stängde fönstret och drog för gardinerna.
Kraschen.
En lördagseftermiddag sist i september går Truls utåt Södra Förstadsgatan för att få tag i Lorens Ek.
Öfver hela den halflandtliga stadsdelen ligger stämningen af helgdagsafton: hvarje husvärd sopar gatan utanför sitt hus, och ut igenom de öppna fönsterna höres öfverallt skurviskans skrapande.
Det är en stilla, gul dag; ingen vindflägt, himlen en enda gul ensformighet, töcken och icke töcken, och nästan ljumt, – Truls går med uppslagen sommarulster och hatten ned i nacken.
Lorens Ek och hans gamla mor ega långt ute mot Södervärns jernvägsstation till en miniatyrfastighet, som de ärft efter den aflidne maken och fadern, en hederlig taktäckare till yrket, – ett hus med en våning, tvenne fyrrutiga fönster jemte ingångsdörr, samt en vindskupa.
Truls blir stående utanför fönstret, som ligger temligen lågt intill gatplanet, sätter ansigtet mot rutan och blickar öfver spjelljalousien in i rummet, som emellertid är tomt.
Går derpå in genom gatdörren, hvilken efter gammaldags skick är försedd med en hjertformig glasruta på hvardera halfvan, stannar i en trång, skum gång med tegelstensgolf och lågt till loftet, samt hör en kvast gå värre med borste och skaft inne i köket vid andra ändan af gången.
När han slår dörren i efter sig, blir det tyst, och i nästa ögonblick stickes ett hufvud ut genom köksdörren, – ett gammalt rynkigt gummeanlete med det grå håret i oordning.
«God dag, mor Ek.»
«God dag, kandidat.»
«Lorens inte hemma?»
«Nej, han är ännu inte kommen från byrån.
Men han är här visst i samma ögonblick.
Vill han inte stiga in så länge?»
Mor Ek hade under tiden kommit ut i förstugan, och Truls hade räckt henne handen.
«Ja, han ska inte ta mej i hand, för jag är våt,» sade gumman urskuldande och strök sig öfver armarne, hvilka till följd af skurbestyren voro uppkaflade ända till armbågen.
«Det gör ingenting, för mig,» förklarade Truls och grep mot hennes vilja hennes hand, som han skakade.
«Ja, då går jag in så länge och sitter, till Lorens kommer.»
Mor Ek satte sopkvasten mot väggen och sprang tillbaka mot köksdörren.
«Vänta lite, så springer jag in och öppnar dörren,» ropade hon.
«Behöfs inte, mor Ek,» utbrast Truls och ville efter.
Mor Ek vände sitt gamla hederliga, bekymrade gummeanlete emot honom.
«Inte ska han se på det der svineriet,» sade hon sakta och förebrående, medan de gamla barnaögonen vädjade allvarligt till Truls. «Vänta han bara!»
Truls hörde henne beskäftigt springa genom rummen, en rigel sköts från, och dörren in till vännens rum gick upp.
Mor Ek satte fram gungstolen och sökte rådvill kring på bord och hyllor.
«Jag vet aldrig, hvar Lorens sätter sina cigarrer,» mumlade hon förtvifladt.
«Ja nu må kandidaten finna sig sjelf till rätta.
Han känner ju Lorens, och Lorens är som han är.
Lorens är en bra påg, men han som andra har sina lyckjor.
– Om jag bara kunde begripa, hvar han stält sina cigarrer!»
«Jag vet det, mor Ek, de står under bokhyllan.
Se här!»
«Ja, se der!
Han vet det ju bäst sjelf.
Ja nu går jag till mitt, och så får han sköta sig sjelf som han kan.
Men Lorens kommer visst i det samma.»
Truls tände sig en cigarr ur den välkända lådan, tog ett tidskriftshäfte, som låg på bordet, ouppskuret, nyss kommet från bokhandeln «till påseende», och satt och läste och rökte och gungade.
Rummet var ytterligt lågt samt möbleradt i mycket gammaldags och mycket tarflig stil; bokhyllorna fylde tvenne väggar; de begge öfriga upptogos af liggsoffa – nattetid säng –, skrifbord, tvättkommod, kakelugn, samt en bukig, vackert beslagen byrå från århundradets begynnelse; öfver den senare hängde en samling tobakspipor, och golfvet var täckt med hemmaväfda trasmattor.
Huset bestod af summa summarum tvänne rum; det ena mot gatan, sonens rum, det andra mot gården, moderns sängkammare och gemensamt matrum.
Truls hade sutit en lång stund, dåsat öfver boken och lyssnat till skurkvastens verksamhet i köket och förstugan, medan det kring honom luktade af våt renskurning, då det plötsligt skymde öfver halfva rummet.
Han vände sig om i gungstolen och såg Lorens Eks jättegestalt täcka för hela ena fönstret.
«Är det du?» bullrade det.
«Nå!
Har du fått nånting att röka?
Och dricka?
Det klapprade af fotsteg, rök i dörrar, och Lorens Ek stod framför honom, med hjessan mot loftet och fyllande hela det lilla låga rummet med sin ansenliga person.
«Herre Jesus, ingenting att dricka!
Men det är också ena helvetes fasoner!
God dag, Truls.
Hvar är mor?
Mor!!!»
Gumman kom traskande in på sina mjuka tofflor.
«Nå, der är du, mor!
Men hvad är det för ett sätt, du kunde väl gett Truls nånting till lifs!
En kopp kaffe.
Eller en konjak.
Men det är för galet.
Han sitter ju och torkar, mor.»
Och Lorens såg på modern, och såg på Truls, med en rådvillt vädjande, humoristisk blick i sina hjertegoda ögon, och skrattade så att väggarne blefvo dubbelt trånga och taket dubbelt lågt, medan modern stod handlös och såg förfjamskad ut och icke visste, hvad hon skulle svara för att urskulda sig.
«Och till på köpet i dag,» satte sonen i på nytt, i det att han bröt skrattet midt af med en häpen min.
«I dag, mor!
Du skall nemligen veta, Truls, att det är gumman mors födelsedag.»
«Nej då!
Gratulerar, mor Ek,» sade Truls leende, och skakade hennes hand.
«Ja, så så,» afvärjde gumman, «det är inte värdt att göra så stor stass af det, kandidat.
– Var det också nånting att komma med,» fortsatte hon och vände sig mot sonen, som betraktade skådespelet, strykande sitt skägg.
Plötsligt syntes han ha fått en idé: han knäppte med fingrarne och myste bakom glasögonen.
«Inte det,» anknöt han till der modern slutat, i sin godmodigt raillerande ton.
«Det skall bli mer än så; det går inte för så litet.
Fram med champagnen, mor; det är inte värdt att knussla.
Den är till att dricka, mor.
Ja ja, det fins ännu kvar deraf.
– Ser du,» upplyste han Truls, «jag inropade häromdagen en hel laddning på en vinauktion.»
Gumman kom tillbaka med flaska och två glas.
«Hvad är det för något, mor,» bullrade Ek.
«Ja, det är inte något för mig, schampis eller hvad
I kallar det för.
Drick I bara på och låt det smaka.»
Ek var i en handvändning efter ett tredje glas.
«Nu ska
I två dricka med hvarandra.
Skål, mor.
Skål, Truls.
Drick nu med Truls, mor.»
«Ja,» sade gumman blygt, stötte försigtigt sitt glas emot den unge mannens och läppjade på den perlande gula vätskan.
«Ja, Lorens har förtalt så mycket godt om kandidaten,» begynte hon.
I det samma strök någon hastigt förbi fönstret.
«Det var Malm,» ropade Ek, – det klang så underligt, tyckte Truls, utan att han gjorde sig reda för i hvad hänseende.
Mor Ek gick och öppnade.
Malm steg in, i handskar och cylinder, mörk och grå i synen.
När han såg situationen, löste sig dragen, och det kom ett solglimt öfver ansigtet.
Lorens hade sändt honom en orolig, frågande blick öfver glasögonen, men Malm röjde ingenting, icke så mycket som genom en min.
«Du i Malmö,» sade Ek och drog i sitt skägg.
«Vill du ha ett glas champis?»
«Ja, kör till.
Det var fan, hvad här festas, mor Ek!
Mor skulle hålla Lorens i öronen.
Han känner inte penningens värde.»
«Ah, han är inte sjelf bättre, vet han, herr Bror,» sade gumman och slog honom på handen.
Det kom ett glas till, och Malm drack också med mor Ek på hennes hedersdag.
«Ja, nu går jag till mitt, så kunna de hålla på med sitt,» sade hon, torkade sig om munnen, tog glaset med sig och gick.
I nästa ögonblick hörde de tre vännerna skurviskan väsnas ute i förstugan.
«Nå?» väntade Ek.
Malms anlete hade i samma ögonblick som mor Ek försvann återtagit sitt slutna och mörka uttryck.
«Det är rakt åt helvete,» sade han.
«Billing kan inte mer reda sig.»
Det hade blifvit moltyst i laget; man hörde bara den gamla slagklockans stadiga knäppande samt ljudet af mor Eks skurviska.
Ek satt och såg på Malm.
«Djef-vu-len-a-nam-ma,» sade han sakta och långsamt och dängde knytnäfven i bordet, så att champagneglasen hoppade.
Anteckningsböckerna kommo fram: man måste se efter, hur mycket hvar och en vore engagerad.
Billing var medicinare, gammal juvenal och medlem af gardet; och de hade alla tre tillhört hans «affärskrets».
Truls kom snart på det klara med sitt konto till
Billing: han fann sig bara stå som trassent på en vexel, hvilken till på köpet genom flere omsättningar reducerats till en ren bagatell.