Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Hon höll för sina öron, men det växte i trots; det skriade, jublade, klagade, bad; det kände alla tongångar, det gick i alla skiftningar, och det var blott detta enda: det, som hon ville frigöra sig ifrån.
Hon kämpade med det och kastade det undan med makt; mångdubbelt starkare kom det igen.
Var hon då så svag, så eländigt svag, att hon ej kunde slita det ur sitt hjerta!
Med känslan af vanmakt kom också ångesten, och den grep henne med tänder och klor.
Hennes sjelftillit var skakad, hon var uppgifven af kampen mot sig sjelf, och det kom en het svettilning af nästan vidskeplig ängslan.
Men hon kunde icke vika!
Om icke blotta viljeakten var nog, så fans det väl andra medel: nya förhållanden, nya omgifningar, resor och förströelse.
Hon reste sig hastigt och gick in i mannens rum.
Han låg på soffan och läste tidningar, d. v. s. han sof.
Vid det buller Selma gjorde med dörren, vaknade han och skyndade att taga upp sin tidning, som sjunkit ned mot golfvet med handen som höll den.
»Pål, jag har något att be dig om», började hon utan förberedelser och satte sig på en stol bredvid soffan.
Patronen såg upp med en blandning af glädje och förskräckelse.
Hvad kunde hon ha att be om?
Ett uttryck af vaksamhet lyste ett ögonblick upp i hennes ögon, men försvann genast.
Skulle han misstänka?
Ja något, – blott icke det rätta.
Endast en qvinnonyck.
»Det är någonting jag så rysligt gerna vill», sade hon lågt, böjde sig ned och stödde armbågarne mot sina knän, medan hon knäppte händerna samman och från hvarandra i tanklös lek.
Hon tystnade, som om hon icke vågat fortsätta.
Patronens fantasi jagade upp sig till de otroligaste gissningar, men också han teg.
Fast han var rädd för hennes förslag, längtade han att hon skulle tala igen, ty det låg något i hennes ton, som ...
»Ja, du tycker naturligtvis att det är mycket barnsligt, men jag har nu en gång fått det för mig.»
Det tycktes vara en annan röst än Selmas, så mjuk var den.
Patronen skulle velat draga henne till sig, smekande, jollrande, men han kände en obestämd farhåga.
Det måste ju vara något så omöjligt, efter hon bad!
Ovissheten brände och eggade.
Han var så öfvertygad om, att det var något till hvilket han måste säga nej, men hvad skulle han icke velat gifva för att kunna säga ja och se henne stråla upp i hängifven tacksamhet.
Det kom något återhållet i hans röst, då han talade; han såg ned i tidningen, och det var icke långt ifrån att Selma på allvar funnit honom tillvinnande.
»Hvad är det du önskar så mycket?» sade han.
»Jo, ser du, det har allt blifvit förskräckligt tomt efter Elvira och Richard ...»
Hon tystnade.
»Jag har aldrig varit i Stockholm.»
»Är det det du vill?»
»Ingenting annat!»
Han skrattade med innerlig lättnad.
»Det kan du väl få.»
»Ja, men jag vill att det skall vara nu.»
»Hur snart?»
Nu kom det värsta.
Hon log, men läpparne darrade nervöst, då hon böjde sig fram och lade armen kring hans nacke.
»I morgon», hviskade hon.
Han studsade och lät tidningen falla till golfvet.
»Men, mitt kära barn, du kan väl tänka att ...»
»Åh Pål, det är ingen konst alls.
Jag ställer om allting, men jag kan inte vänta, jag har fått sådan ryslig längtan.
Du får göra det.»
Hon skrattade ännu mera nervöst, försökte se uppsluppen ut och skakade honom i axlarne.
»Ja, men ...»
»Nej, inte men, utan ja!» ropade hon.
»Men du kan ju tänka ...»
»Att du inte kan säga annat än ja!»
Hon storskrattade och slog båda armarne om hans hals för ett ögonblick.
Så glad och uppspelt hade han icke sett henne den dag han kunde mins, tyckte han.
»Ja», sade han och såg upp i hennes ansigte med en förälskad blick.
Följande dag reste de med snälltåget.
Det var med en viss högtidlighet
Selma för första gången vandrade uppför de breda trapporna till Nationalmuseum.
Hon dyrkade konsten med en viss kritiklös beundran och detta föreföll henne som ett tempel.
Som skåning var hon naturligtvis väl bevandrad i Köpenhamns alla muséer, der allt föreföll så hemvandt, men här var det någonting helt nytt.
Det förvånade henne, att patronen kunde gå der så oberörd och trampa lika trankilt som vanligt med sina stora breda landtjunkarfötter, hvilka alltid satte hälen i först och med en rullning af foten lät tårna komma efter.
Icke ett spår af spänstighet, endast tyngden af ett mammuthdjur.
»Ah du, se Loke och Sigyn!» utropade hon och drog honom i armen, och hon kände sig så grundligt besviken, när han stirrade på taflan så frågande själlöst; det mesta här kände hon genom fotografier, det var som att återse gamla bekanta och hon behöfde knappt katalogen.
Hon drog handen till sig, ty det såg ut som om han inte ens visste hvad det var fråga om, och så gingo de in i nästa sal.
»Ah, du; se der är Wickenberg!» utropade hon, »tänk, du, det är det första jag ser af honom!»
Hon tvärtystnade och lät sina armar sjunka.
Så tog hon ett par steg åt sidan och stannade.
Hennes blick hade fastnat vid en tafla, som hängde högt upp under taket.
En man i svart sammet, liggande död på golfvet, ansigtet från hjessan sedt, i förkortning.
»Richard!» klack det till i hennes inre.
Det var hans krökta näsa, hans raggsvarta hår, det var mer än det: – hans strida sinne, nitadt fast i grönbleka hemska drag.
Denna tafla var en sfinx, som band henne med hemlig makt.
Så slog hon upp sin handbok för att få någon förklaring.
»Epilog», stod der.
Taflan sjelf skulle tala.
Ja, hvarje detalj hade något att berätta.
Bordduken, som den döde nästan dragit af i fallet; medaljongen der med sin kedja; rosor, som fält sina blad och strött dem omkring, – och så hans brustna klinga: det sista som svek hans tro.
I Selmas inbillning blef det till en hel historia och taflan var blott epilog.
Hon drömde sig scen efter scen och såg allt så lefvande verkligt.
Det var sol och värme, och gräset stod jemt som ett sammet.
Kaskaden silade högt uppifrån, bågformigt åt alla sidor, glittrade i solen och föll plaskande ned i sin lugna bassin.
Mellan träden rasslade siden, och ur en berså hördes skratt ...
»Tycker du den är vacker?» sade patronen.
Då hon icke sade mer, gick han bort till jagtnymfen, der han på egen hand föll i beundran.
I tanken följde Selma åter den historia taflan hade att berätta.
Nu var det i salen, – mörkskurna panelningar och bord med silfver och slipad kristall; vin, att gnistrande lifva upp sinnet, och fagraste daggfriska rosor.
Så kom tvisten ... tvisten om en qvinna.
Han var den förskjutne.
Derför låg han der styfnad och kall.
Och alla hade de gått, fegt eller skadegladt ... lemnat honom ... flytt.
Det osköna, dystra – som i döden såg ännu dystrare ut – var det icke det hon borde älskat, denna qvinna?
Var det icke just det som fordrat kärlek och sol!
Den hätska harm – som stelnat i ödsliga drag – hur hade den ej kunnat slå öfver i vekhet och värme!
Och denna kalla qvinna hade icke förstått att all verldens lycka vore intet mot det ...
Sist tyckte hon, att hon stod der sjelf, – icke sörjande i gråt, utan stum, i hopplös förtviflan öfver att lyckan ej kommit och att nu var det för sent.
Och hon kunde kasta sig på mattan bland blommornas blad, vrida sina händer med knakande leder och stirra ... bara tårlöst stirra på detta ansigte.
»Jag tycker den är ful», sade patronen, som kommit igen.
»Jesus, ja: – den är ful», sade hon, vaknade upp med en rysning och vände sig om.
Hon var dödsblek och strök med näsduken öfver sin panna.
»Hur man kan finna på att måla någonting sådant!» anmärkte patronen.
»Ja, det är besynnerligt», svarade hon tungt och gick derifrån.
Men det ansigtet förföljde henne, – pockande som hennes upproriska sinne, anklagande liksom det, – ännu se’n allt var slut.
Hon dref omkring på måfå; allt hade blifvit intresselöst nu.
Vid ingången till ett af sidorummen stannade hon likväl, men det var denna gång icke ett konstverk, som ådrog sig hennes uppmärksamhet, det var en bit verklighet.
Der inne huserade två artister alldeles på egen hand; Nationalmuseum var temligen folktomt den dagen.
Det var en ung man och en ung flicka.
Ingen af dem gaf akt på Selma, inbegripna som de voro i ett lifligt samtal.
Han höll på med att kopiera en tafla.
Längre bort stod hennes staffli, men hon hade rest sig från sitt arbete och gått fram till hans.
Det var synbarligen just om det de kommit i dispyt.
Han hade en gammal fläckig rock, ett fjunlikt, nyanlagdt skägg och ett sorglöst ungt ansigte.
Hon såg icke bra ut, men hade en täck figur.
Klädningen var af billigt tyg, men det fans »stil» i drägten, och den klädde.
Hon talade fort och lågt med sjungande accent, höll sin palett i ena handen och en pensel i den andra.
Han satt och hörde på henne med ett leende; det var tydligt att han gjorde narr åt anmärkningarne.
Men hon var för käck att låta sig bekomma.
Hon skrattade med, men fortsatte att tala, ifrigt demonstrerande med skaftet af sin pensel; då hon kommit till sjelfva slutpåståendet, slog hon ett raskt tag i luften som med en taktpinne, såg vädjande på honom med en viss uppsluppenhet och återvände till sitt arbete.
Han satt och såg efter henne, medan hon gick öfver golfvet, en liten smula sjelfsvåldigt och lätt vaggande i höfterna.
Så tog han en trasa ur sitt färgskrin och torkade beslutsamt bort något på sin tafla.
Selma kunde skrattat helt högt åt denna lilla scen, hvilken hon betraktat i smyg, och friskheten i denna bit verklighet jagade för ett ögonblick undan den qvafva tyngd, som lagt sig öfver hennes sinne.
Men när hon såg de två fördjupa sig i sina arbeten med ett allvar som om det gält lifvet eller brödbiten, då kände hon en förtärande afund och kunde icke uthärda.
Längesedan jordade framtidsdrömmar reste sig och gingo spökande igen i hennes sinne.
»Låt oss gå åt dethär hållet i stället», sade hon till patronen, som pligtskyldigast stod framför en tafla och hade tråkigt.
De vände om och ströfvade åter ur rum och i rum.
Men Selma fann intet intresse i taflorna; hon gick och tänkte på alla dessa, som lefvat och gått bort, lemnande efter sig en tanke, ett lifsvärf, ett spår.
Sjelfva arbetarn, som lagt golfvets rutor ...
Men hon?
Vegetera och dö – det var hennes lif.
Ingen behållning, om det blefve långt eller kort.
Vegetera och dö, – lugnt och likgiltigt.
Hon tänkte på denna flicka derinne; fattig, men fri i sin sträfvan.
– Och hon sjelf, – egde hon ej just hvad andra eftersträfva med sitt arbete? – pengar.
Pengar? – hvilket fattigt ord!
Pengar, men ingen sträfvan.
Nej, kämpa med lifvet, slåss om brödet, det är att lefva ...
Hvilka orimliga tankar!
Hon strök sig långsamt öfver pannan.
Vegetera och dö, det var ju pligten – för henne.
Hon studsade, ty hon kom att se åt sidan, och hennes blick föll på en medelstor tafla, som hängde midt på en vägg i förträfflig belysning.
Det var en gammal bekant.
Men hon hade ej väntat att finna den här.
Hon trodde att den stannat utomlands.
Som det nu var, blef den till en störtsjö af gamla minnen.
Det förflutna och det närvarande smälte tillhopa i stämningen, hon förlorade fotfästet och rycktes med.
Det var samma tafla, men dock så annorlunda mot den hårda färglösa efterbildning, som hon den gången beundrat.
Mot bakgrunden af hennes eget minne blef denna tafla af dubbel verkan; hon stannade i häpen tystnad och bara såg.
Öfver vattnet stod månsken, och långt i fjerran löste sig konturerna af en mörk ruin.
Rullande böljor häfde sig sakta, sköto fram under smeksamt sorl, sjönko ned i en tungsint suck, men kommo alltid igen i långa dynande slag.
Hafsgröna skuggor gledo dunkelt öfver djupen, strimmiga dagrar sträcktes i böljande vexling, och i sitt genomskinliga våghölje lågo hafvets döttrar och drömde, lyssnande till neckens spel.
Det fans en af dem, som var skönare än de alla.
Med armen under sitt hufvud låg hon utsträckt på sin gungande bädd.
Hennes blick var fäst på himlen, der månen skymtade ned genom ett förtunnadt moln, kastande sitt sken öfver hennes mjuka drag.
Drömmande som en qvinnas och oskyldig som ett barns, tycktes denna blick vara en enda lång, undrande fråga.
Ur Selmas erinring klang det som en bortglömd ton ... man känner igen den, röres, bevekes;... så aflägsen, men så klingande ren! O Gud, den gången var hon ett barn.
Och nu, nu ...!
Utan en ryckning i dragen runno tårarne ned, och med hvarje droppe löstes något af det bundna, förkrympta.
Allt det, som legat i jorden som dödt, skall ju en gång spira upp under vind och sol, växa i hårdt väder och blidt, kanske till ogräs och kanske till skörd, men frodigt och starkt – när sommaren kommer.
»Gubevars, hvad står på!» utbrast patronen, som stått framför Kain och Abel, och nu kom igen.
»Ingenting», svarade hon och torkade sitt ansigte, »men kom, låt oss gå hem.»
»Gå?
Med sordin
MED SORDIN.
SKISSER OCH NOVELLETTER
RUST ROEST,
FÖRF.
TILL »DUR OCH MOLL».
VISBY,
GOTLANDS ALLEHANDAS TRYCKERI
Fyrti minuter sid.
Oumbärlig! » 13
Det föll en stjärna » 39
Hennes kosack » 49
Börja på nytt » 65
Mormors kusin » 97
Hilma kommer » 117
Ett eftermäle » 135
Helenas lynne » 153
Quasi una fantasia » 175
FYRTI MINUTER.
Lokomotivet lät höra en lång, utdragen hvissling.
— Nå ändtligen! ljöd det från ena hörnet af kupén, där Ida Löwe satt och såg ut genom fönstret.
Hon reste sig upp och sträckte litet på sig.
— Det har varit en lång dag — fjorton timmar — sedan klockan sju i morse!
— Det är också en ansenlig sträcka mellan Triest och Wien, och den här sista timmen tycker jag har gått märkvärdigt fort, sade hennes man, i det han plockade ner plaidremmen och nattsäckarne ur nätet.
Så såg han på sin klocka.
— Nej, men det är ju inte Wien, vi skola inte vara framme förr än nio och tretti och hon är inte nio än.
Det måtte vara Baden, ja visst, vi ha fyrti minuter kvar.
— Hvad säger du, fyrti minuter?
En halftimme och tio minuter — jag som trodde vi voro framme; jag är så förfärligt trött!
— Se, så mycket folk det är på stationen.
Nu lära vi inte få vara ensamma längre!
Hvad var det jag sa’?
Dörren till kupén rycktes upp, och ett fruntimmer kom in.
Ingen fin dam; en anspråkslös, nästan tarflig dräkt, med en kort handske på och den andra i handen, en röd, stor arbetshand.
Hon såg sig förvirrad omkring, man märkte, att hon var ovan att resa.
Så slog hon sig ner midt emot fru Löwe.
— Kanske jag stör herrskapet? sade hon på någon sydtysk dialekt, jag skulle egentligen resa i tredje klass, men det finns ju ingen tredje klass på det här tåget — och så visade konduktören mig in hit.
— Här är godt om plats, sade fru Löwe, i det hon flyttade undan plaidremmen, som var placerad bredvid den nykomna och som denna synbarligen ej vågade rubba.
— Oh Gott bewahr, jag sitter bra, hur som hälst!
Gnädige
Frau vet väl inte, när vi äro framme i Wien?
— Om fyrti minuter.
— Är det så långt? frågade hon med trött ton.
— Jag trodde, det bara var en halftimme med snälltåg.
— Nå, tio minuter mer eller mindre har ju ingenting att betyda, invände fru Löwe litet otålig.
Hon var trött och började tycka, att det nya ressällskapet var väl konversabelt.
— Jo, tio minuter är mycket för den, som är orolig och har ondt om tid, svarade fruntimret, i det hon vaggade med hufvudet, och lät höra ett sakta stönande, nästan en kvidan.
Hon var synbarligen för nervös och upprörd, för att ej nolens volons meddela sig med den första bästa.
När fru Löwe märkte det, gjorde det henne ondt, och hon började resignera.
Hon vände sig om mot den främmande och betraktade henne uppmärksammare.
Det var inte något vackert eller intressant ansikte, ej heller såg hon synnerligen ung ut, troligen var hon några och tretti år; men de grofva dragen upplystes af ett par mörka, ångestfulla, nästan feberglödande ögon.
Det var en röd kant kring dem, som tydde på nattvak och tårar
Hon såg ut som en handtverkare- eller småborgarefru eller något dylikt.
Det tycktes vara henne omöjligt att sitta stilla många minuter, än tog hon fram ur fickan en sliten portmonnä och såg igenom dess innehåll, lade kopparslantarne i ett fack och silfverpängarne — de voro ej många — i ett annat, än gick hon fram till fönstret och sökte med blicken genomtränga mörkret, än öppnade hon locket på den lilla korg, hon medförde, hennes enda bagage, och vecklade omsorgsfullt tidningspapper om några små flaskor, som lågo där.
— Är die Gnädige från Berlin? frågade hon.
— Nej, jag är från Sverige.
— Ack ja, Sverige, det känner jag mycket väl till, det är därifrån vi få de svenska tändstickorna.
— Ja, svarade fru Löwe småleende åt sitt lands berömmelse.
Och die gnädige Frau skall till Wien, det är då den vackraste stad på jorden!
Känner die Gnädige till Penzing?
— Nej, jag kommer till Wien för första gången.
— Det är en af förstäderna, dit skall jag, jag har mitt lilla barn inackorderadt där, och i går afton, just vid den här tiden, fick jag bref från fosterföräldrarne, att min lille gosse var illa sjuk, något åt strupen — de trodde att han skulle dö!
De skrefvo att jag för all del skulle komma genast, med första morgontåget.
Men det kunde jag omöjligt, det var klart det!
— När ert barn behöfde er, fick det väl gå framför allt annat, sade fru Löwe med litet skärpa i rösten.
— Ja visst, men se, jag är kokerska i hotell Grünen Baum i Baden, och jag kan naturligtvis inte vara borta på dagen, det är så mycket att göra nu midt i säsongen, alla rummen äro upptagna af fina herrskap, som måste ha sitt, och inte kunde jag i hast få någon att sätta i mitt ställe.
Så fick jag vänta tills i afton.
Men Herre Gud, en sådan natt och dag det varit.
Inte en blund har jag fått i mina ögon på hela natten, utan legat och vändt och vridit på mig och tänkt: kanske min lille Ludwig dör just nu.
Det var en riktig välgärning, när det blef dager.
Men dagen har varit ännu värre!
Jag har naturligtvis inte kunnat ha tankarne med mig som vanligt, och den ena anmärkningen efter den andra har skickats ner till köket, soppan var för salt, grönsakerna inte tillräckligt kokta och en af herrarne klagade till och med på hönsfrikassén, som jag annars alltid brukar få beröm för.
Herrn hade rätt, jag hade glömt saffran, tänk gnädige Frau, glömt saffran på hönsfrikassé, då kan man tänka hur det står till inom en!
Du käre Gud, när hjärtat stelnar af ångest för ens enda barn — och ett sådant barn som min lille Ludwig!
Doktorn, som ser till honom, säger att han är ett riktigt litet under för att bara vara aderton månader!
Han går och talar som en stor människa och känner igen mig, fast han ser mig så sällan!
Och jag har skaffat honom kläder som ett riktigt herrebarn, spetsar på linnena och en liten sammetsblus, nå ja, det är hans bästa, om hvardagarne har han en yllekolt, en rödrutig och grå, som tål fläckar, man kan ju inte låta dem gå med söndagsstassen om hvardagarne, då räcker det minsann inte länge.
Ach Du lieber Gott, om jag nu skulle mista honom!
Och hon vaggade fram och åter.
— Det är nog inte så farligt, ni skall få se att er lille gosse lefver, sade fru Löwe.
— Ja, hur som hälst, om lille Ludwig lefver eller är död, så måste jag vara tillbaka i mitt kök klockan helf sex i morgon bittida.
Det var på det uttryckliga vilkoret, jag fick resa.
Herrskapen skola ha färskt bröd till frukosten, vi baka klockan sex; degen lofvade die Sophie att göra i ordning.
Tåget går half fem, så det blir inte mycket tid att vara därborta; jag är nog inte framme förr än vid elfvatiden, det är ett drygt stycke att gå.
— Finns det ingen spårvagn ditut?
— Jo, nästan fram, men det kostar alltid femton kreutzer, och de behöfvas bättre till medicin, om han lefver, och är han död, så kostar det också, allting kostar för den fattige — och jag vill inte att han skall komma i jorden som ett fattiglik.
O, hvad man har för bekymmer i världen, brast hon ut efter ett ögonblicks tystnad.
— Åja, ingen går fri, sade fru Löwe, med tankarne långt borta.
— Ja, men det värsta är, att man inte kan lita på någon!
— Äro inte fosterföräldrarne snälla mot barnet?
— Jo, det får man väl hoppas, men nu tänkte jag på unsere Sophie, underköksan.
Hon lofvade påminna mig, att jag skulle lemna ut mjölet, innan jag reste, och så glömde hon det, naturligtvis, så nu är inte degen knådad, tills jag kommer.
Herre Gud, hur skola vi nu få baket färdigt i tid! Å, ett sådant elände!
Om bara den dumma varelsen tänkte på att låna mjöl i något af de andra hotellen, men det kan man väl inte begära, när man inte själf är med och ordnar och ställer.
Jag borde aldrig ha’ rest, jag visste ju, att det skulle gå på tok därhemma, så fort jag vände ryggen till ...
Hur långt är det kvar?
— Gnädige Frau tror väl inte, att tåget är försenadt?
— Nej, det är det inte.
— En hel kvart till, går det inte ovanligt långsamt, tänk, om jag skulle komma för sent!
— Det gör ni nog inte.
Så länge det är lif, är det hopp!
— Tror ni det värkligen, sade den främmande utan att tänka på, att det vänliga tonfallet var mer tröstande än själfva orden.
Frau har kanske själf en liten gosse, så hon vet hur det käns!
Hon såg ut genom fönstret, under det hennes reskamrat öppnade locket på korgen, tog ur proppen på en af medikamentsflaskorna och luktade på innehållet.
— Jag tyckte det var säkrare att köpa litet medicin i Baden.
Allting är så fasligt dyrt i Wien, fru värdinnan har ett litet barn, som har sådana där attacker som min Ludwig, och hon sa’, att det här skulle vara bra!
Om jag hade fått fara ut med ett senare tåg i morgon, hade jag haft tid att köpa litet fisk till middagen, vi ha inte haft någon skaplig fisk på matsedeln den här veckan, och der Herr Geheimrath tycker så mycket om fisk, men vår uppköpare förstår alls inte att passa på.
Nu kunde jag ha gjort det själf, men i afton är det för sent och i morgon bittida för tidigt.
Får jag fråga hur mycket klockan är?
— Gudskelof, det går ju fast det går långsamt.
Jag undrar om min lille gosse skall känna igen mig, när jag kommer så här midt i natten.
Fyra och en half timme kan jag vara där, det har jag räknat ut.
Jag lägger mig naturligtvis inte, jag skulle i alla fall inte få någon ro, och så är det alltid något att se öfver och laga på barnets kläder, en sådan där fostermor hinner ju inte, hon har fem egna, och så frågar hon naturligtvis inte så mycket efter, om allt är som det skall vara, som en mor gör.
Nu, när hon väntar mig, är nog allt bra, men sist då jag var inne i Wien för hotellets räkning och kvistade ut till Penzing, utan att ha skrifvit, så hade hennes Heinrich min Ludwigs rödrutiga klädning på!
Det är inte rätt handladt mot en stackare, som sliter och sträfvar för att ha sitt barn helt och rent.
Nej, lita kan man inte på någon!
Jag undrar just, om die Sophie skiftar isen på köttet, annars äro vi då rent olyckliga, allt förfar ju i den här värmen!
Månne det är nyttigt för strupåkommor att det är så varmt, för då vill jag visst inte klaga!
— När gossen fyller tio år, blir det mycket lättare, för då får han hjälp af en kassa, där fadern satt in pängar åt honom!
Hon låtsade ej höra frågan.
— Ja, bara han får lefva, när man sträfvat öfver det värsta och har så mycket glädje af honom!
Herre Gud, vi äro visst framme!
— Nej, det är Meidling, om fem minuter!
— Hade han dött, när han var helt liten, då hade det icke varit en sådan sorg, han var så eländig, när han föddes.
Jag hade slitit så förfärligt ondt, innan jag fick platsen i hotellet, och så var det midt i inläggningstiden, han kom till.
Vi hade lyckligtvis fått undan ärterna och höllo på med gurkorna, då jag blef sjuk.
Ja, det var ett elände, pickelsen fick jag lämna ur händerna, den blef också fördärfvad.
Jag visste inte, hvad jag skulle ta mig till med barnet, tills doktorn rekommenderade det här folket i Penzing.
Kläderna hade jag sytt på fristunderna, knypplade spetsar på alla linnena, ett och ett halft dussin!
— Gott im Himmel, nu ser jag lyktorna i Wien!
Äro vi redan framme!
Då vet jag om en timme, hur det är.
Det är nästan bättre att ingenting veta!
Under det jag suttit här och talat, har jag tyckt att allt var som det skulle, men nu kommer ångesten igen!
Nej, låt mig, gnädige Frau!
— Tack, det behöfs inte, uppehåll er för all del inte!
— Jo visst, se här är väskan och plaiden, och paraplyn hör väl också dit.
Der gnädige Herr tog nattsäcken.
— Nej, ni får inte, skynda, se här till en fiaker, så kommer ni fortare!
— Tack, tusen tack!
Mycket nöje i Wien!
Nej, inte skall die Gnädige ...!
Löwe räckte henne korgen med medikamentflaskorna.
— Lycka till att få behålla ert lilla barn, sade hon sakta,
— Ack ja, so Gott will!
Och hon försvann i människovimlet på perrongen.
— Nå, ser du, nu äro vi framme, de fyrti minuterna gingo ju fort nog, sade Löwe, som sofvit öfver dem.
Nej, hvad ni pratade och gick på!
Hvem var det?
— Det vet jag inte, jo — en tjänande syster!
— En nunna, hvad säger du?
— Nej, en moder.