Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en sådan reglering vunnit fastställelse, anser jag hvarken rättvist eller klokt; men dä det lärer i allmänhet iä anses gifvet, att högre tjeustebefattningar ej böra medföra minskade ekonomiska fördelar, så torde ock fä antagas, att Staten har ett åliggande att jemna nämnde missförhållande, då verkliga förtjenster och verkligt behof sådant påkalla.
Ett sådant fall är för hand inom den landsort jag tillhörer.
Det är framlidne Landshöfdingen i Westerbotten, Frih. Georg Lars af Schmidts efterlemnade Enkefru, född Hedenberg, för hvilken jag vägar föreslå en, till beloppet föga betydlig pension å allmänna indragningsstaten.
Frih. af Schmidt, född af borgerliga föräldrar, ingick ung i Statens tjenst, tjenade inom både flottan och armeen, och deltog i (lere strider mot fäderneslandets flender; vid 45 års ålder anförtroddes honom länestyrelscn i Westerbotten, hvarifrån han Den 25 Augusti.
501 fiirst efter ganska nära ett fjerdedels sekels förlopp skildes genom döden, som träffade honom vid fyllda 70 års ålder.
Om redlighet oell eli oaöålligt nit att använda alla krafter till sitt kalls fyllande äro egenskaper, som höra värderas, sä är visserligen Frih. af Schmidt förtjent af ett vördadt och tacksamt minne inom den provins hail förvaltade.
Tiderna voro ej alltid angenäma.
Missväxter följde år efter år, så att hoppet om något hällre nästan ville försvinna, och nöden, deri verkliga hungersnöden, var allmän, synnerligen hland den i desse trakter talrika classen af fattiga nybyggare.
Till dess afhjelpande sparade Landshöfdingen under desse många hårda år lika litet sina enskilda tillgångar sorn sina em betsomsorger.
Af sina Konungars nåd emottog han mänga bevis.
Sådane, för en hvar dyrbara, upplättades af honom med en glädje, sådan sorn mången vid äldre år ej är lycklig nog alt kunna njuta; dock verkade denna lilliga känsla aldrig lill mannamån i handlings- och umgängessätt mot dem, som ansågos olika hugnade.
Vid 65 års ålder hade han kunnat erhålla afsked med pension ä allmänna indragningsstaten, som, med tillägg af hvad han för äldre tjenster ägde rätt att ur armeens peusiouscassa erhålla, skulle hafva lemnat full ersättning för landshöfdingelönen.
Han trodde dock, att den, som vill lefva af Staten, bör, sä länge han kan, arbeta för den, och att det är sedan man vunnit erfarenhet af tjernsten oell fullständig kännedom om länet, som man bäst kan gagna detsamma.
Genom att efter denna tidpunkt i 5 år bibehålla sitt embete, besparade han allm. indragningsstaten en sammanräknad utgift af 15,000 r:dr b:co.
— Ett vackert drag af oegennytta förekommer vid hans död, som inträffade år 1842 d. 31 Jan. 4 limme före midnatten.
Ehuru eu pä stället varande läkare försäkrade mig, att verkliga dödsstunden vid delta tillfälle var omöjlig att bestämma, och att han ej skulle hafva kunnat lemna intyg pä, att den ägt rum förr än några timmar sednare, uppgafs dock det skenbara dödsögonblicket, hvarigenom sterbhuset förlorade en månad af lönen.
Enligt bouppteckning utgjorde Friherrinnan af Schmidts andel i boet 4000 r:dr, hvarå dock ej obetydliga afdrag ägt rum för sedermera ådömde förbättringar vid afträdet af 3:ne till landshöfdingelönen hörande boställen.
Räntan å denna lilla summa, jemte en pension ur arme'ens enke- och pupiltcassa af 125 r:dr, utgöra nu hennes enda tillgångar.
Hon är 65 är gammal, sä att hennes återstående lefnad kan efter naturens ordning ej förmodas lång.
Räntan å det capital hennes aflidne man bespart allmaänna indragningsstaten utgör efter 5 proc. 750 r:dr b:co årligen för all framtid.
Jag föreslår, att Enkefru Friherrinnan af Schmidt måtte å allin, indragningsstaten uppföras till en årlig pension af 300 r:dr b:co.
Då jag äger kännedom af särskilda förhållanden, som tala för bifall till denna Hr von Troils motion, uther jag mig R. o. Ad:s tillstånd att Den 25 Augusti. till StatsUtsk. directe få uppgifva hvad jag om desamma har mig bekant.
Det passar icke alt här offentliggöra dessa förhållanden, mea jag anser deni vara af natur att kunna betydligen verka lill beviljande af hvad motionären föreslagit.
Hr Montgommerie, Gustaf Adolph:
Äfven jag täger mig friheten att pä det varmaste understödja Hr von Troils motion.
Det är allmänt bekant, att landshöfdinge-enkor icke åtnjuta offentligt understöd af Staten af brist pä dertill anslagna medel.
Jag hoppas likväl, att Enkefru Friherrinnan af Schmidt, som befinner sig i en behöfvande ställning och förtjenar att af Staten blifva ihågkommen, mätte komma i åtnjutande af den ganska ringa pension, som Hr von Troil föreslagit.
Remitterades till StatsUtsk. 5.
Det i Sverige sedan längre tid begagnade sätt för resandes forlskaflände har, jemfördt med hvad man finner hos andra civiliserade nationer, visat sig i dubbelt afseende illa beräknadt, dä det både varit del för landets allmoge mest betungande och för de resande det mest obeqväma.
Genom det beslut, Regeringen, i öfverensstämmelse med föregående Ständers begäran, fattat, bör man hoppas, att det förstnämnde felet inom kort skall blifva afhjelpt, men det sednare qvarstår oförminskadt och kommer att blifva så mycket kännbarare, som den resande hädanefter kommer att sakna hvad som för honora hittills hufvudsakligen i fortskaffningssättct varit förmånligt nemi. det låga priset.
Deremot qvarstå oförminskade de båda olägenheterna af dåliga qvarter och obeqväma åkdon, och det är förbättrandet af dessa delar, som med denna motion åsyftas.
Man torde invända, att det är enhvar obelaget att för eget åkdon erhålla skjutshästar, och denna utväg begagnas äfven i sjelfva verket af de fleste, men det kan ej nekas, att densamma för den mindre bemedlade medelclassen medför svårigheter, som i andra land äro alldeles okända, och som vålla mången resas inställande.
För industrien och allmänna bildningen äro få saker mera befrämjande än lätta och beqväma communicationsmedel emellan provins och städer, oell de häda nämnda stora nationalkrafterne finna i Europas rikare länder en snart sagdt dagligen förbättrad häfstång i beqväma ångvagnar, postvagnar och diligencer * af flere slag, som på bestämda tider genomlöpa landet i alla riktningar.
Jag vet alltför väl, att något dermed jemförligt, åtminstone ej ännu, hos oss kan åstadkommas, men man hör åtminstone se till hvad som kan göras.
En betydlig uppmuntran för inrättandet af diligencer finnes visserligen i den höjda skjutslegau, men jag befarar dock att den kommer att blifva otillräcklig, så länge desse inrättningar ej kunna begagnas af andra än dem, som finna målet för sin resa på sjelfva diligenceliuicn; de ater, som vilja begifva sig några mil på sidan om Den 25 Augusti. 503 densamma, nödgas, i saknad af drägligt forlskaflhingsmedcl för detta vägstycke, färdas liela vägen med egna åkdon och hållskjuts.
Den förbättring jag åsyftar, har jag påkallat i industriens och bildningens namn, jag tillägger ännu ett som ej saknar betydelse, det är Svenska civilisationens anseende.
UlUindningar af medelclassen, ovane att vid resor begagna egna åkdon, göra det ej eller hos oss, och de återvända öfver våra gränsor med en sönderskakad kropp, sorn någongång kommer dem att glömma andra fördelaktiga intryck, dä ordet kurra samt beskrifningen pä detta pinoinstrumcnt och dess verkningar blifver hvad de om vårt land hafva alt meddela sina hemmavarande, som derigenom afskräckas att besöka våra aflägsna bvgder.
Då jag yrkar, ali vid hvarje gästgifvaregård måtte för resandes behof finnas någorlunda beqväma åkdon, kan det ingalunda vara min mening alt dessa skola vara dyrbara oell praktfulla.
Någon viss modell kan jag sä mycket mindre föreslå, som densamma torde böra i någon män bestämmas olika för särskilda landskap; men såsom allmänna reglor derföre ville jag föreslå, att åkdonets korg eller ock sätet, hvilar pä fjädrar af jern eller träd, att stolen är stoppad och med snygg beklädnad, att foisack och flyglar linnas till skydd mot regn och vägsmuts, och att den som öppnar grindarne ej behöfver taga plats bredvid den resande, hvarigenom denne och det inre af åkdonet skulle nedsmutsas då viigarne äro djupa.
Med iakttagande häraf, tror jag åkdonet kunna vara så enkelt, att det af allmogen eiler dess sockenhandtverkare kan förfärdigas, och torde en eller flere modeller för hvarje län lämpligast kunna af Konungens Bef:h:de fastställas.
Det är tydligt, alt den resande mäste erlägga något högre lega för det förbättrade åkdonet; den torde kunna bestämmas till 12 sk. r:gs för enhet och 18 sk. för parvagn, för milen räknadt.
Beträdande äter gästgifvaregårdarncs förbättrande såsom spis- och nattqvarter, sä är första villkoret derför, alt de ambulatoriske gästgifverierne afskafläs; ty föga torde kunna begäras att någon skall nedlägga capital i byggnader och inventarier för en rörelse, som man ej har rättighet utöfva mer än hvartannat eller hvart tredje år, eller vecka.
Derjemte vore det måhända ej olämpligt, att vissa gästgifvaregårdar, belägne 4 å 5 mil från hvarandra, emot erhållande af något förhöjda förmåner, förpligtades att hålla flere och bättre beskaffade rum, inventarier, spisning m. m.
Desse blefvo dä de vanliga nattoch spisqvarteren; de mellanliggande endast tilIfä 1 lige.
Om hvad jag nu framställt afR.
St. gillas, lärer und. skrifvelse med anhållan om nödige åtgärders vidtagande komma att afgå.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk. Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf, anförde skriftligen:
Som jag icke var tillstädes i går e. m., då Hr West erst rands motion om elementarläroverken remitterades, vill jag nu anhålla att dervid få göra några aumärkmr. — 504 Den 25 Augusti.
Med Hr Westerstrand instämmer ja" fullkomligt., att språkstudiet icke bör börjas med Latin, utan med ett lefvande språk.
Meu i valet af detta språk delar jag icka hans mening.
Det första främmande språk man skall lära, faller sig alltid svårt.
Man bör derföre helst börja med det som är i sig sjelf lättast, nemi. mest beslägtad! med vårt eget.
Tyskan vara för oss lämpligare att börja med, än Franskan.
Men som tankegången och den deraf följande ultrycksmekanismen är till en viss grad lika i alla språk, och många ord i de särskilda språken härstamma från samma rot; sä blir med hvart språk man lärt sig, det följande ännu lättare.
Sedan derföre skolgossen hade inhemtat Tyskan, Franskan och Engelskan, skulle han pä gymnasium icke fä svårare alt lära Latin, än hittills uägot af de lefvande språken.
För öfrigt är det vigtigt, icke blott att språken läras i vederbörlig ordning, utan äfven att en lämplig method följes vid lärandet af hvart särskildt språk.
Den gamla methoden att börja med gammatikan, är helt visst olämplig, i synnerhet för ha rn.
Hvad är nemligen grammatikan annat än en philosophi (ifver språket.
Man bör derföre hafva språket till en viss grad inne, förr än man börjar philosophera öfver detsamma.
Hr Westerslrands mening kan jag deremot icke dela, att christendom bör redan i 1 classen läras efter calechesen. och dermed fortfara i de 2 följande classcrna.
Calechesen tyckes mig innehålla alltför mycken dogmatisk spetsfundighet, för att kunna rätt fattas af barn, hvilkas moraliska känsla den icke bjuder till ali, utbilda.
Deremot tror jag, att en god biblisk historia skulle vara lämpligare att börja med, och en säker grund för den framtida religionsbyggnaden.
Den religiösa läroboken borde, enl. min åsigt, börjas med en enkel betraktelse öfver naturen, sä att barnet kunde ifrån de synliga verkningarne sluta till den osynliga orsaken, och lära sig att med häpnad beundra Skaparens oändliga visdom, godhet och makt.
Föröfrigt skulle jag önska, att Gamla Testamentets 10 Guds Bud framställdes hufvudsakligen såsom lefnadsreglor, för att undgå obehag och lidanden äfven här i tiden, och Nya Testamentets lära om hjertats förädling, eller den s. k. christiina kärleken, såsom medel till vinnande af den högsta timliga sällhet.
Derest ungdomen sålunda blefve upplyst om sin sanna timliga fördel ; så skulle menuiskorna just af begäret efter timlig sällhet säkrare skyddas mot laster och brott, och manas till dygd, än blott genom förespeglingar af slralf och belöningar — efter döden.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Hr von Hartmansdorff, Au g, anförde skriftligen:
Ärligen afgifver K. Comm.coll. und. berättelser dels om beloppet af de varor, som in- och utföras, dels om vära inhemska fabrikers och manufacturers ställning.
Ehuru nyttiga dessa underrättelser må vara för bedömmandet af vår egen konstflit och för mottagandet af de åtgärder, som derpå böra grun - Den 25 Augusti. 505 grundas; sfi förblifver kunskapen dock ofullständig, sä länge de inhemska lillverkningarnes beskaffenhet icke är tillika känd.
För alt bereda denna kunskap, ocb med detsamma visa i hvad män vi kunna åtnöja oss med egna ocb umbära utländska tillverkningar, hafva slöjdexpositioner redan blifvit tid efter annan, under R.
St:s sednaste sammanträden föranstaltade.
Men de bafva skett genom ett sällkaps, Svenska industri-föreningens enskilda åtgärd, ocb med ringa understöd af allmänna medel, e medan intet anslag för sådant ändamål funnits att tillgå.
Följden af dessa expositioners tillfällighet har varit, att slöjdidkaren, oviss när de skolat inträffa, ej kunnat bereda arbeten, för att der framställas.
Mången aflägset boende har, emedan transportkostnaden drabbat bonom enskildt, blifvit afskräckt alt insända sina tillverkningar.
Har lian likväl gjort det, men hvarken fått sälja sin vara i hufvudstaden, eller erhållit någon uppmuntran, icke ens dea, alt offentligen nämnas såsom en utmärkt idkare af sitt yrke, sä må man icke undra, om han vid följan de expositioner varit trög alt förnya sina insändniugar, och om dessa följaktligen för hvarje gång blifvit mindre talrika.
A andra sidan har, dä uti landsorterna ingen pröfning af de insända tillverkningarne ägt rum, industriföreningen nödgats, antingen ulan urskilning framställa allt hvad som blifvit insändt, eller ock utsätta sig för insändarens missnöje och för det framtida utcblifvandet af hans öfriga möjligen bättre arbeten.
För alt betacka expositionens kostnader, har en inlrädes-afgift mäst tagas, högre än som behöfts, för att afhälla dem, hvilkas besök endast skulle medföra oordning eller äfventyr.
Ehuru ringa, har den fordrade afgiftcn dock utan tvifvel utträngt mången bland dem, som skulle haft största nyttan och nöjet af tiliverkningarnes beskådande, nemi. gesäller och andra arbetare.
I Frankrike, hvarest dea första slöjdexpositionen hölls år 1798, och der 9 sådana numera inträffat, anser man hvart 5 år vara den rätta liden för deras förnyande.
De ske der på allmän bekostnad och under allmän tillsyn.
Då således 1844 års exposition skulle föranstaltas, utgafs redan den 3 Sept. 1S43 af Fransmännens Konung en kungörelse, hvarigenom denna expositions öppnande d. 1
Maj och tillslutande d. 30 Juui påföljande är utsattes, samt med anlcdn. deraf grunderna till förberedelserna antyddes.
Dessa voro förnämligast, alt en jury, utnämnd af preleclen i hvarje departement, skulle bestämma hvilka tillverkningar som borde vinna inträde vid expositionen; alt kostnaden för tillverkningarnes förande frän hufvudorlcu i hvarje departement till Paris, och derifrån till samma hufvudort åter, skulle på statens bekostnad bestridas; att en cenlraljury, hvars ledamöter borde utväljas af ministern för åkerbruks- och handelsdepartementet, skulle granska förljensten af de utställda varorna.
Konungen förklarade
Sig vilja, i följd af juryns berättelse, tillerkänna fabrikanter, hvilka ansågos dertill värdiga, belöningar af medaljer i guld, silfver eller bronz.
1 H. 64 500 Dtn 25 Augusti.
De näringsidkare, sorn, genom anläggning af nya verk eiler inrättningar, eller genom nya uppfinningar eller lillverkningssätt, Dvilka ej egnade sig att utställas, bidragit till konsters oell slöjders framsteg sedan 1839, skulle hos Regeringen anmälas af hvarje departemenlsjury, när denna afgjort, att de företedda tillverkningarna varit af beskaffenhet alt förtjena på utställningen upplagas.
Tillämpningen hos oss af dylika, såsom de tjenligaste, efter mångårig erfarenhet i Frankrike bepröfvade befordringsmedel för slöjdexposilioner bör icke mola särdeles svårigheter, om ]:o anslag af allmänna medel af R.
St. beviljas till kostnadernes bestridande; 2:o om en allmän kungörelse af samma syftning, som den ofvanämndc Fransyska, af K.
M. utfärdades till landshöfdingarne, med föreskrift om hvarje expositions begynnelse och slut, och öfriga dithörande omständigheter; 3:o om landshöfdingarne droge försorg, att i hvarje län erforderliga jurymän ulsägos för litlverkuingarnes hedömmande; och om 4:o dessa kostnadsfritt för tillverkaren fördes lill hufvudstaden och, efter utställningens slut, tillbaka igen, sä vida de ej blifvit försålda.
Jag förmodar, alt, genom ett anslag af 5000 r:dr b:eo att utgå hvart 5 år, eller genom 1000 r:dr b:co årligen, skulle Sveriges varuförädling sålunda väsendtligen gagnas.
Varorne skulle vinna i godhet och prydlighet, då lillverkarne sage sig blifva bekanta, hedrade och uppmuntrade för nya framsteg, samt belönade icke blott derigenom, ulan förnämligast genom en större och säkrare afsättning.
Det ifrågavar. anslaget borde på sådant sätt mångfaldigt återgälda sitt belopp, och den inhemska konslfliten minska införseln i samma män, som nationalvälmägan ökades.
Hr von Hartmansdorff muntligen tilläde; Den summa jag nämnt, är tagen efter en ungefärlig beräkning, eller, snarare sagdt, en sannolik förmodan, emedan bestämd ledning i della läll saknas.
Skulle 11.
St. finna för godt att bevilja anslag för detta ändamål, sä skulle detsamma naturligtvis ställas under allmän tillsyn, och offentligen redovisas, Om något då kunde besparas, sä komme det naturligtvis statsverket till godo.
Hr Få hr mus, Olof Immanuel:
Det förslag, som Hr von Hartmansdorff nu väckt, synes mig vara förtjent af mycken uppmärksamhet.
Hufvudvillkoren för slöjdernas uppkomst och trefnad i ett land äro idoghet och konstfärdighet.
Såsom ett dertill kraftigt bidragande medel anser jag äler, att tillfällen beredas slöjdikarue att få sina varor kände och värderade af en större allmänhet, ty derigenom väckes täflan, som, i samma män den uppdrifver konstskickligheten, länder till fördel icke mindre för slöjdidkarne sjelfve än för vartiförbrukarne och det Don 25 Å ug u sti. 507 allmänna.
Jag anser allmänna expositioner af konstalster, på sätt föreslaget blifvit, såsom det ändamålsenligaste medlet till vinnade af denna dubbla fördel.
I detta Ögonblick är jag icke i tillfälle att bedömma, huruvida den summa, som blifvit föreslagen alt härtill anslås som understöd för en sådan anstalt, kan vara för högt eller för lågt beräknad, men tror, lika med motionären, alt, äfven i förra fallet, ingen förlust för statsverket kan uppkomma; emedan det överskjutande beloppet för det allmänna bespares.
Dä jag för öfrigt i sjelfva saken belt och hållet delar den åsigt som motionären framställt, anhåller jag att med min röst fä understödja hans förslag.
Afven jag instämmer med motionären i den tanken, alt slöjdexpositioner kunna vara till stor nytta för näringsflitens utveckling; men jag skiljer mig från honom i afseende derå, alt jag icke anser nödigt att sädane expositioner anställas helt och hållet gratis.
Jag tror nemi., alt pluralitelen af dom som besöka dessa expositioner ganska gerna betala den ringa afgift som hittills erlagts, för nöjet att bese de producler som blifva framställde, och vill man åter bereda dem som icke äro i tillfälle, d. v. s. icke hafva råd att betala denna ringa afgift, tillgång att beskåda produclerna kostnadsfritt, sä kan ju alltför väl en särskild dag i veckan anslås för detta ändamål.
Pä grund häraf tager jag mig friheten, under instämmande i det hela i motionärens förslag, att deruti vördsamt, föreslå den förändring, helst som det begärda anslaget enligt mill förmenande skulle blifva otillräckligt, om alla varorna skola fä fritt transporteras till stället, att den ifrågavar. summan blott må af Staten förskottsvis utbetalas, hvaremot
Staten sedermera bör fä ersättning sä långt det räcker af den inkomst, som tillfaller expositionen genom försålda biljetter.
Detta vore redan en stor förmån för producenterna, och sannolikt är, att Statens uppoffring skall blifva ganska ringa, emedan om tillfälle ali förskaffa vissa produeter till expositionsorten berndes, och artiklarncs antal dymedelst betydligen förökas, sä bör äfven inkomsten af förevisningen blifva större.
Jag befarar för min del, att beloppet af inträdesafgifterne icke skulle blifva sä betydligt som Hr Hjerta förmodar.
Men i alla fall blefve kostnaden för varornas transporterande ifrån tillverkningsorterne till hufvudstaden och derifrån tillbaka utan tvifvel betydligast.
Jag gör denna anmärkning nu, på det att StalsUtsk. icke ma tro att jag velat göra framställning om en utgift, som syntes mindra än bon måhända sedan i verkligheten blefve.
Remitterades lill StalsUtsk.
Hr von Hartmansdorff, anförde ytterligare:
Vid sistl. riksdag yrkade jag, alt ett anslag af R.
St. måtte beviljas, för att fullständiga åtskilliga handlingar i Riksarkivet, 508 Den 25 Angnst!. hvilka för den sednare tiden saknades.
I anledn. deraf besluta 11.
Si. en und. skrifvelse till K.
M. af d. 17 Apr. 1841, af följande innehåll: Dä. ehuru Cancelliord». af den 23 Ocl. 1809 stadgar, alt concepler lill alla utgående K. bref skola af copister och e. o. canceilisler ntskrifvas till s. k. registratur, hvilka böra inbindas och efter 3:ne är tili Riksarchivet öfverlemnas, för att derstädes till framtida efterrättelse förvaras, U. St. likväl utaf en från Riksarchivet meddelad officiel uppgift inhemtat, ali detta åliggande blifvit, särdeles under sednare tider, mer eller mindre försummad!, sä att en mängd handlingar, hvilka bort frän slatsexpcditionerne lill förvarande i Riksarchivet aflemuas, under en längre tidrymd icke dit ingått, men det i många hänseenden är af vigt alt hvad härom iir föreskrifvet varder behörigen iakttaget; sa få R.
St. hos E. K. M. i und. anhålla, del vederb. må undfå nåd. befallning alt tillse och vaka deröfver, alt de handlingar frän vederb. slatsexpedilioner, som skola uli Riksarchivet förvaras, millie tili behörig ordning varda dit öfveilemuade och derstädes finnas fullständigt att lillgå”.
Dä jag förra gi ngen gjorde min motion, anförde jag orsakerna, hvarföre de i fr; gav. bristerna uppkommit, äfvensom de skill, hvarföre jag ansåg otroligt, att felaktigheterna skulle kunna afhjelpas ulan särskildt anslag.
Ständerna beviljade likväl icke något sådant, hvaraf följden äfven blifvit den som man kunde förutse, nemi. att bristerne icke afhulpits.
Jag hade ämnat alt i detta ögonblick framlägga, huru betydliga dessa brister äro: men som det i dag är helgedag och Riksarchivet i följd deraf icke öppet, så har jag icke haft tillfälle att förskaffa mig de dertill nödiga upplysuingar; men jag erhåller deni utan tvifvel med det första och anhåller att då fä foga dem vid den motion jag nu tager mig friheten att väcka.
Jag föreslår nemi., att den summa, som jag förra gången för detta ändamål begärde eller 10,000 r:dr b:co, mätte för en gäng blifva beviljad.
Del skulle vara för tidigt att nu ingå i närmare utredning af förhållandet, då jag icke kan med officiella handl, styrka mina uppgifter, men del 11.
Ståndet torde tillåta mig alt göra det en annan gång.
Frölich, David, uppläste följande 2:ne motioner: 1.
Man hade väl kunnat förvänta, i anledn. af de flere flygskrifter och tidningsartiklar i financiella ämnen, som på de sista åren varit synlige, oell af den dessutom i allmänna samtal lemligen ofta förekommande klagan öfver förlägenhet i allmänna rörelsen, att vid denna riksdag skulle yppas ätskillige förslag, åsyftande genomgripande förändringar i organisationen af riksbanken, i privatbankväsensendet och creditlagarne; men vid en allmän öfversigt af alla de motioner, som intill denna sista timma af motionstiden äro kända, torde dock den reflection upp - Den 25 Augusti. 509 sta — möjligen under någon missbelåtenhet i landsortcrne — att ännu icke något förslag med den vidt omfattande syftning framlrädt i dagen, alt detsamma kunde anses hafva lill uppgift alt nöjaktigt tillfredsställa ens skäliga anspråk, utan hafva samtlige motionärer, som vidrört dessa ämnen, med undantag af en som jag slraxt skall nämna, inskränkt sig till det partieHa, under mer eller mindre yttrad tillförsigt, att de nya detaljbestämmelser de föreslagit skulle kunna afhjelpa den allmänna förlä genheten, eller för framtiden trygga rikets flnarieiella ställning.