Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen tycks den gå derhän, att man icke ens i dårskaper gitter vara original.
Men vi få ej förgäta de mäktigt medverkande orsaker, som ligga dels i landets läge och klimat, dels i den genom statsfel och hjeltefel oss ådragna olyckan, att vara ett politiskt småfolk.
Dessa omständigheter böra vi dock ej låta nedslå oss.
Vi uppfordras just genom dem så mycket kraftigare, att mot en nödvändighet, som i alla fall är blott en yttre och således bör vara en underordnad, sätta hela den inre styrkan af en upphöjd själsstämning, ett i sann andlig frihet rotadt och grundfast tänkesätt.
Först om vi deruti lyckas, äro vi värdige att njuta det hopp om en för Skandinavien kommande ny framtid af styrka och ära, hvars anledning synes inneburen i den skönaste af våra dagars företeelser: de skandinaviska brödrafolkens frivilliga brödra-närmande till hvarandra, i vaknad sjelfbesinning af de ursprungliga blodsbandens kraf på både politisk och litterär sammanhållighet.
Det Carolinska tidehvarfvet af vår vitterhet har blifvit skildradt i och med dess förnämsta författare.
Dess kärn-innehåll bestod i en hög föreställning om hvad Sverige varit, vore, och borde vara: en poesi, som af några stora Konungar och Statsmän var på väg att förvandlas till verklighet.
Aldrig syntes denna verklighet hvila på så hållfast prosa-grund, och dymedelst vara hunnen så nära sin fullbordan, som under Carl XI:s envålds-styrelse.
Och likväl inleddes just då den motsatta förvandling, som snart, genom Carl XII:s sublima egensinnighet, blef färdig.
Hade företrädarne nog dristigt uppfört en politisk byggnad på en poetisk grund, i förtröstan på Hjeltesnillets trollmakt att förverkliga idealet: så behandlade han, ännu öfverdådigare, det verkliga af sakernas skick såsom ett rentaf idealiskt, hvilket för honom utgjorde just deras sanning.
Man har liknat honom vid Don Quixote, och haft rätt i liknelsen; ehuru orätt i den dervid fästade meningen; ty det djupt tragiska af denna roman, det höga, det herrliga af denna gengångar-karakter, så ensligt inom sig sluten och derigenom spökande, hafva blott få begripit.
Men oundgängligt måste af slikt handlingssätt följa, att hela den uppnådda half-verkligheten, innan kort, blef ånyo till poesi förflygtigad; så att den numera qvarlefver blott såsom
Som oss eldar och oss anklagar2.
Carl XI:s regering var egentligen ett kraftfullt försök till medelväg: hvad snillet hade tillämnat och sammanbragt, skulle der förståndet consolidera.
Det myckna förträffliga, som i sådan afsigt gjordes, förtjenar utan tvifvel en vördande och tacksam åminnelse.
Olyckligtvis ansågo
Konungen och hans rådgifvare syftet kunna vinnas blott genom en revolutionär dictatur, som kallade sig souverain monarki3.
Den bar, i allt, stämpeln af sin närmaste anledning: ett i både god och ond bemärkelse plebejiskt sinnelag.
Det var detta, som förde honom att så lätt skänka sitt förtroende åt män, bland hvilka – för att ej omnämna dem, som dugde endast till angifvarskap – många, äfven af de utmärktare, voro uppkomlingar utan ädelsinne och kloklingar utan vishet.
Huru hade eljest den beryktade
Reductionen kunnat urarta ända till ett statsbrott?
En sak, i sig sjelf lika rättvis som nödvändig, antog ett sätt, i hvilket var hvarken rättvisa, eller billighet, eller ädelmod, eller slughet.
Visserligen fanns mycket att förebrå den aristokrati, som krossades.
Inom sina behöriga gränsor tillbakavist och tyglad, var den likväl ett hufvudvillkor för en stat, sådan, som Sverige då stod i begrepp att blifva: och att krossa den ädlare aristokratien genom en oädlare, som intog dess rum, var, under starka konungar, rätta vägen till ett christligt – Turki; under svaga, till ett skandinaviskt – Polen.
Lägga vi härtill den vidskepliga lära om Konungamakt, i hvilken Sonen med största nit uppföddes: så finna vi desto mera ohemult, att anklaga denne ensam för Sveriges brådfall ifrån en begynnelse till politisk storhet, som tvifvelsutan, under dåvarande omständigheter, borde kunnat både skyddas och förkofras.
Påminna vi oss, att samme
Son, mera krigslysten än den likväl sjelf ganska soldatiske fadern, lika hugstor och gifmild som denne varit efterräknande och karg, men ingalunda mindre egenrådig, förhjelptes vid femton års ålder till en maktutöfning, om hvars rättigheter man hade bibragt honom än vidsträcktare föreställningar, än fadern sjelf hyst: då må vi sannerligen ej undra, att han, under en utomordentlig personlighets högsta fullglans, genom nya villosteg skyndsamt utvecklade följderna af de äldre, för hvilka han – och med honom Sverige – blef offret.
Men våra historiska betraktelser få ej sväfva utom Vitterhetens gränsor.
För denna voro, ehuru på olika vis, bägge dessa stora Carlars styrelser gynnsamma.
Den förres, genom en för konungapligt ansedd vård om litterära yrken: den sednares, öfverhufvud genom det uppeldande intrycket af monarkens sagosköna egenskaper och bedrifter; men äfven särskildt genom hans personliga, ehuru först efter hemkomsten från Turkiet allmänt synliga, bevågenhet.
Hvad Carl XI:s enskilda ställning till Vitterheten beträffar, så vill det tyckas, att han något närmare omhuldade blott de försök, som i hans tid, och vid hans hof, gjordes till skapande af en svensk Dramatik och Skådebana.
Dessa försök äro icke omärkvärdiga.
Jag hänvisar om dem till de högst interessanta underrättelser, som meddelas i Wieselgrens verk4; med liflig önskan om egen kännedom af det derstädes åberopade
Löberödska folio-bandet; och tilläggande blott, i anledning af utdraget ur ”sorgespelet Hippolitus”, att den Isaac Börk eller Björk, som författat denna tragedi och flera derjemte uppräknade, synes varit en skald af betydliga anlag5.
Om hans lyriska förmåga vittnar fördelaktigt, hvad, i första ”öppningens” fjerde ”inträde”, herdar och herdinnor afsjunga till Dianas ära:
Corydon.
Sälla ro och sälla lefnad,
Som oss blida Himlen ger!
Gyllen tid och englatrefnad,
När vårt glada hjerta ler;
Fullt af glädje, fullt af löje,
När vårt lefva är vår lust,
Lusten blir evärdligt nöje,
Och vår sorg en väderpust.
Amaryllis.
Vackra herdar! låt oss fägnas,
Låt oss sjunga glädjesång!
Vi af vår Diana hägnas,
Oss tillfogas intet tvång.
Intet ondt kan oss nu nalkas;
Späda lammen säkra gå,
Säkra vi i skuggan skalkas:
Säll och väl den det kan få!
Myrtillo.
Klara solen nu upprinner,
Morgonrodnan har gått ner:
Nattens mörker, det försvinner;
Nattens djur, ej synas mer.
Sömnen från vår’ ögon viker,
Fagert glindrar Phoebi bloss:
Du, Diana, aldrig sviker;
Aldrig sviker nu Du oss.
Carl XII:s kärlek för bildning, vittra yrken, sköna konster, är någonting, som våra flesta läsare torde studsa att höra omtalas.
Hvad härom, till bevisning, vore att förtälja, skulle dock lätt kunna fylla ett ark; och troligen blefve detta det läsvärdaste af hela vår bok.
Hvem väntar sig af denne hjelte, att han till Stockholm bjöd införskrifva – till och med en ”tropp franska komedianter”? eller, att han under sina polska fälttåg lät uppföras
Molières lustspel?
Hvem ville ej gerna höra, huru han, på Carlsdagen 1701 i vinterqvarteret vid Lais, fägnas af Stenbock med en heroisk Opera6; eller, under de sömnlösa nätterna näst före Pultava-slaget, låter sin gamle taffeltäckare berätta sig romaner, kämpa-äfventyr, ja féiska barnsagor; eller lyssnar i Turkiet, förtjust, till Racines Mithridate, men slungar Boileau, sönderrifven, i väggen, för ett glopord om Alexander; eller brefvexlar, med Tessin och andra, än om förslag och ritningar i byggnads-ämnen, än om inrättandet af en Vetenskaps- Akademi m. m.; eller, efter sin hemkomst, mellan täta samtal med Rydelius, Swedenborg och Polhem, läser med stor uppmärksamhet Svedbergs Schibboleth och med hjertligt bifallslöje Triewalds satirer; eller från Lunds bibliothek lånar ”Pfeifferi Anti-melancholia”, under det hans omgifvande kämpar7 låna sagorna om Thorsten Vikingsson, om Götrik och Rolf, o. s. v.
Men vi må hoppas, att den dag ej står fjerran, då en af våra yppersta häfdforskare, egnande en gärd af skyldig rättvisa både åt Hjelten och hans Görtz, framställer honom äfven från denna sida i sann dager.
Man har mellertid påstått, att för Sveriges poesi voro hans egenskaper och öden alldeles ofruktbara.
Han besöngs, heter det, endast af släta rimmare.
Freses och Gyllenborgarnes qväden torde intyga motsatsen.
Och för hvilken, som har i bröstet ett svenskt hjerta, bör den herrliga visan om Malcom Sinclair vara obekant?
Den sistnämnda bringar oss åter i beröring med en omständighet, hvars fullständigare uppdagande, som här icke kan medhinnas, engång skall sprida ett nytt ljus öfver Svenska Poesiens värde och häfder.
Vi hafva sett, hurudant det stora flertalet var af dem, som under detta tidehvarf idkade ”svenskt poeteri”.
Från de utmärktaste af skaran, Lucidor och Runius, kunna vi sluta till de öfriga: huru de, sällan drifne af annan ingifvelse, än de beställningars kraf, enligt hvilka de sörjde vid begrafningar och jublade vid bröllopp eller andra glada tillfällen, skötte sitt handtverk såsom ett mellanting af förlustelse och födkrok.
Några frommare och stadigare personer , misslynta öfver dess hejdlösa kyndighet, inbjödo på välmenta prediko-anrättningar, vid hvilka versen och dess tillbehör skulle tjena såsom lock- eller lystmat; så Fru Brenner, hvars dygderika skrifter den ryktbare Ärkeläkaren Hjärne befrämjade till tryckning.
Sådant var allmänna skicket af just den poesi, som egentligen omtaltes; sådana voro sjelfve de auctorer, som nämndes med pris af alla läppar; de få undantagen berömdes sällan mera, stundom mindre, än desse.
Men – besynnerligt nog: under allt detta fortgick hos nationen, bredvid den äldre Folkvisans ännu i trogen öfverlemning bevarade ström, en dermed beslägtad eller derur uppqvälld, af nyare Folksång, fruktbar på vida skönare framalstringar; vid hvilka man dock, inom både sällskapslifvets och lärdomens kretsar, fästade så ringa vigt, att deras författare – mestadels – förblifvit okända.
Ja, det hände äfven, att vid sidan af dessa namnlösa qvädare också män af litterär frejd, men utan anspråk på skaldenamn, uppträdde med ett och annat stycke af långt högre förtjenst, än ”poeterne af profession” vanligen mäktade åstadkomma.
Så t. ex.
Philosophen Rydelius, med den hos Hammarsköld aftryckta klagosången vid sin fästmös död.
Den är utmärkt vacker; men berättigade honom likväl icke, hvarken i hans eget omdöme, eller i hans samtidas, till något rum bland svenska poeter.
Samma fall var väl ungefär med den lärde Liljenstedt, Grefve och Riksråd: hvars likaledes hos Hammarsköld anförda ”Klagan öfver Iris’ afresa” har en fägring, som står i skyldskap med det bästa hos Frese och Fru Nordenflycht.
Det angifna förhållandet fortfor nedåt 1700-talet.
Af sådana alster från icke-poeter, som ändock voro de egentliga poeterne, skulle man kunna sammanleta en anthologi, mera hedrande för den tidens skaldesinne och skaldegåfvor, än man i allmänhet förmodar.
Sakens beskaffenhet synes varit denna.
Poet-värdigheten ansågs företrädesvis tillhöra dem, som befattade sig med – eller åtminstone dugde till – ingenting annat, än Versmakeri.
Desse, med en ymnighet af mythologiska och andra forn-klassiska ordblomster, hvilkas förråd låg tillhands i en mera skryllande än gedigen lärdom, voro gemenligen ock utrustade med en förmåga att i fläng göra verser och hitta rim, hvilken, under modersmålets dåvarande råhet och svårböjlighet, förekom nästan underbar.
Språket misshandlades väl ofta gräsligt; men det fogade sig dock, – om äfven på de hårdaste villkor.
Deremot, när de, som voro ”de stilla i landet”, någongång af en äkta poetisk sinnesstämning hänfördes att i vers gifva den uttryck, tackade de derefter i tysthet Gud för ett så halsbrytande äfventyrs lyckliga utgång, men utan att förhäfva sig till något offentliggörande af namn och person.
Så har en mängd smärre dikter under denna tid uppkommit, som ännu återstår att ur de Palmsköldska samlingarna, ur den Zetterströmska samlingen af Visor och Sagor ”tryckta i år”, jemte flera dylika, utleta och sammanställa.
Det var härom, och om ett sådant förehafvandes vigt, som jag redan tidigt i min ungdom sökte väcka det första begreppet, när jag i den fordna Poetiska Kalendern, under öfverskrift: ”Nordmansharpan”, äfven gaf en (visserligen ringa) början af dess utförande.
En liten ny profbit må i följande ”amoureusa Herde-Vijsa” meddelas:
Du lilla fågel snäll,
Som vet af intet qval!
Ack, flöge jag som du;
Ack, kunde jag ditt tal!
Hvad lust för mig och dig!
Men nöd! att jag skall stå,
Ock med en sorgse själ
Din glädje höra på!
Mitt mod är bundet fast;
Du flyger, qvitt och fri:
Jag slipper aldrig mer
Det qval jag sitter i.
Ju mer jag brytas vill,
Ju större blir min nöd;
Jag aktar ingen fröjd,
Förrän den bleka död.
Så var du glad, som kan:
Jag kan ej glädjas mer;
Förr, än jag till min tröst
Min sista timma ser.
Så sjung! jag svarar dig,
Men blott med sorgelåt:
Ty jag min korta tid
Förnöta vill i gråt.
Sångarn till denna visa är obekant.
Men i närbeslägtad tonart qvad en Friherre Gripenhjelm, hvilken, liksom Dahlstjerna, var på samma gång Skald och Landtmäteri-Directör.
Efter honom, som af sina samtidingar ansågs för blott en poetiserande dilettant, bevaras i Palmsköldska samlingen, bland annat, en ganska täck Serenad eller ”Natte-klagan”.
Den lyktar:
Hur långsamt du ock skrider,
O natt, och dröjer qvar!
Jag minns dock väl de tider,
Då alltför kort du var.
Så sker!
Hvad ljufhet bringar,
Går fort och ändas snart;
Men hvad vårt hjerta tvingar,
Det blir väl längre qvart.
Nu sof i tusen fröjder,
Du högt bekrönta Själ!
Hvi vill jag längre dröja?
Jag väntar utan skäl.
Bort allt, hvad oro retar,
Hvad stim och buller bär!
Bort allt, hvad sömn förtretar!
Min Sköna sofver här.
Du sömn, som oro gömmer,
Du, sköna tankars sköt!
Med vackra, ljufva drömmar
Gör hennes hvila söt!
Låt dig ock, tyst, infinna,
Du, Venus’ lilla son;
Och för i hennes sinne
Dess trogne Celadon!
Men vi måste här återgå till den krets, som gällde för det egentliga vittra författarskapets.
Der började mer och mer en syftning framskymta, att upptukta och leda de vittra ämnesvennerne, genom någon ömsom undervisande, ömsom bestraffande fostrings-vård.
En smula strängare medvetande om den dels låga, dels osäkra ståndpunkt, hvarpå det vittra yrket i allmänhet qvarstod, förde – helt naturligt – de allvarligare af dess idkare och vänner till bemödanden, att upphjelpa det genom något slags Theori och vetenskaplig Disciplin, som skulle lyfta Vitterheten till högre betydelse.
Redan före midten af sjuttonde århundradet, och ungefär vid tiden af Stjernhjelms uppträdande såsom Skald, hade en Poeseos Professor i Upsala, Fornelius, som i vackra latinska verser besungit Gustaf Adolfs idrotter och eröfringar, utgifvit en Poetica tripartita; den vittnar icke oförmånligt om sin författares hufvud och beläsenhet.
Särskildare afseende på svenska skaldekonsten fästade, något längre fram, Lectorn i Strengnäs Andreas Arvidi; med sin ur åtskilliga latinska och tyska Poeticor compilerade ”Manuductio ad Poesin Suecanam, thet är: en kort Handledning till thet Svenske Poeteri, Vers- eller Rijmkonsten”.
Tillsatsen utvisar tydligt nog, huru både ”Poeteriet” och ”Handledningen” voro menade.
Den är i sjelfva verket en handledning till versmakeri: begynner med några enfaldiga betraktelser öfver Poeteriets väsende, hvilka gå derpå ut, att det är ett eget slags skrifsätt, i vers och rim, prydligare än det vanliga; fortfar med en ännu enfaldigare indelning, eller bestämmande uppräkning, af de särskilda diktslagen; och slutar med allahanda mechaniskt-techniska föreskrifter.
Såsom Poeteriets allmänna princip uppställes: ”Thet är icke nog att man slätt med saken omgår, then man sig företager; utan man måste till samma sak något tjenligit, skarpsinnigt och skönt uppfinna, om verket skall hafva någon art och anseende”.
Otvifvelaktigt! äfvensom, att ”på tingsens uppfinning och begripande bör följa theras rätta afdelning och ordning”.
För denna åter är nödigt, att ”veta urskilja Poemata eller Dikterna. 1) En Heroisk Dikt är gemenligen vidlyftig, samt innehåller höga saker och väsende, hvilka man antingen af nyo uppdikta kan, eller ock af andre poeter läna, the ther om sådane saker skrifvit hafva. 2) En Tragoedia är till sitt majestät then Heroiske Dikten likformig; allenast att hon sällan lider, att man ringa stånds-personer och släte saker införer, i thet hon handlar om konungslig’ lefvernes farligheter, och förthenskull i henne införas suckan, landsflyktighet, mord, brand och annat fasligit. 3) En Comoedia handlar om slätte eller private personers lefverne och väsende, och föreställer sådant utan samme personers farligheter.
.... 9)
Sylvæ eller Skogar äro endeles the Dikter, som utan stort arbete, utaf en hetsig tillbevekelse, uti all som största hastighet göras; endeles ock sådana, som innehålla allehanda”.
O. s. v.
Sannolikt är, att mera snille anträffas i Lagerlöfs Introductio brevis ad Poesin Suecanam; som ännu, med undantag af ett och annat capitel, hvilar i det tysta såsom handskrift.
Kanske härstamma från detta håll de Upsaliensiska föreläsnings-anteckningar
, ur hvilka Wieselgren meddelat några rätt märkvärdiga drag8, och der, sedan Aristoteles, Horatius, Scaliger, Vida, Vossius (m. fl.) blifvit uppräknade och bedömda, Fornelius anföres såsom den nyaste ästhetiske lärarn.
Dock verkade Lagerlöf tvifvelsutan långt mera ingripande genom sitt personliga väsende och föredöme, än genom sin theori.
I allmänhet kan väl antagas, att dessa Poeticor, betraktade med hänseende till deras ändamål, gjorde hvarken något till eller ifrån.
De inhemska handräckningarna voro fullt ut så goda, som Scaligers, Vidas, Vossii: men man måste småningom upptäcka, att man genom ingendera kom ur fläcken.
Desto lättare insteg, med desto allmännare och varaktigare verkningar, fingo de theoretiska och kritiska grundsatser, som ifrån Frankrike, just under den för Fransyskhet ingalunda benägne Carl XII:s tid, begynte sin hitflyttning.
Ingenting var naturligare, under dåvarande omständigheter och förhållanden, än att en sådan Smaklära, som Boileaus och hans lärjungars, omsider skulle mottagas med öppna armar.
Var hon, under dessa omständigheter, en vinst?
– Ingen klarsynt undgår, att på slik fråga svara: ja!
Triewald och Dalin.
Det var Ludvig XIV:s Frankrike, hvars universalmakt öfver Europas förnäma sällskapslif, redan märkbar äfven i Sverige, numera också der tillkräktade sig det vittra snillets och den bedömmande smakens ledning.
Spegels måg Düben – Kapellmästarens son, adlad, och slutligen
Riksråd – öfversatte ”den namnkunnige Franske Poeten Boileaus Skaldekonst”, äfvensom hans ”Poetiska Bref.
Satirer eller Tadle-Qväden, och Pulpet”9; på verser, som, i jemnförelse med hans flesta samtidas, icke äro förkastliga.
Lifligare blef dock denna Skaldekonst-lära inskärpt af Samuel von Triewald10: som med egna satirer, ur hennes synpunkt, gisslade sin tids rimmarskara; på ett sätt, hvaraf jemväl hans Konung fann sig så road, att författaren belöntes med en särskild nådeskänk.
Också förföljde han särdeles dem, som dristade sig ”med oskuren fjäder” berömma Nordens Hjelte:
En Alexanders bild, bör en Apelles måla;
Augusti ros kan ej en bönhas-penna tåla:
Men narrar, till Ditt pris, mer verser ha förgjort,
Än, Carol! för ditt svärd man Saxar falla sport.
Dessa satir-dikter äro ej alldeles utan vitter förtjenst.
Väl afviker deras slurfviga skrifart alltför mycket från mönstrens rena och städade: men ännu i dag behagar deras sunda förståndighet med åtskilliga lyckade drag af glädtig qvickhet.
Man får se förbi, att förståndigheten ofta dömmer ganska osäkert (såsom att bland de verkliga skaldernes tal ”bör stå främst vår Nord’ska Sappho, Brenner”), och att qvickheten ofta är ganska plump (såsom framförallt i den cyniska, men onekligt lustbara, Burlesken ”emot våra dumma Poeter”).
Det uppseende och bifall, som Triewalds satiriska härnader vunno, under det den bekrigade rimmarhopens föraktlighet var uppenbar, härledde sig väl mestadels från sjelfva nyheten af en så skarpt afstickande motsats till poetastrernes dåvarande gemensamma plägsed, att ideligen, öfver glatta laget, lyckönska och lofprisa hvarandra.
Så till vida kunna ock dessa ”tadle-qväden” anses för inledningen till den vittra granskning, hvars begynnelse inom Sveriges litteratur, om än matt och blekt, alltifrån denna tidpunkt uppgrydde.
Öfverhufvud måste sägas, att med Triewald började – åtminstone på något bestämdare vis – den rigtning, som Sveriges Vitterhet sedermera, under nästan ett århundrade, bibehöll.
Liksom i Tyskland en fransyskt fostrad nykterhets- och correcthets-reaction följde omedelbart på den Lohensteinska berusningen: så äfven här.
Dock var den hos Triewald ännu fördragsam och syncretistisk.
Han nämner bland dem, som han erkänner för Skalder, jemväl Dahlstjerna; ja, öppnar sina egna ”Lärespån uti Svenska Skaldekonsten”11 med ett ”till en del utur Lohensteins Hyacinther verteradt” läroqväde om ”Hof-lefvernets fåfänga och Landlefvernets rosamhet”.
Men om ock de första begynnelserna till en Vitterhet, som åsyftar att vara Svensk, visserligen förefinnas redan långt bortom
Olof von Dalin12: så vore likväl fåfängt, att före hans framträdande uppspåra någon motsvarighet till det egentliga begreppet af Vitter Granskning.
Triewald upplefde detta framträdande.
Han läste så väl tidskriften ”Argus”, som de öfriga af Dalins äldsta skrifter, med synnerligt nöje.
I sjelfva verket voro de själs-förvandter; Dalin erkände honom för sin föregångare, och hedrade honom med ett åminnelse-tal.
Men vår samtliga nyare vitterhets patriark, vårt nuvarande språks räddande fosterfader, är äfven förste upphofsmannen till den Kritik, som i vårt land alltsedan, under skiftande förvandlingar, på försöken till skapelser inom det Skönas verld tillämpat en pröfvande och dömmande lära om deras värde.
Jemnföras Triewald och Dalin: så är visserligen på Dalins sida öfvervigten af både snille och omsigt.
De hithörande åsigter, med hvilka Dalin uppträdde, voro vida klarare, bestämdare, och uttalades i ett långt mera både qvickt och vårdadt föredrag.
Liksom i poetiskt sinne, hvaraf han både såsom Skald och Häfdatecknare ägde en större andel, än vår nutid plägar erkänna, så öfverträffade han (i allmänhet) både föregångare och samtidingar äfven i smak.
Hammarsköld var i vissa fall bunden af engång förutfattade meningar, dem han oföränderligt fasthöll.
Ett af dessa fall var Leopold.
Ett annat var Dalin.
Hammarsköld såg i honom endast den, som i Sveriges vittra nationalbildning rotfästat just den ensidiga Fransyskhet, mot hvilken han dragit i örlig; endast ur-incarnationen af den dämon, som sedan fortsatte sig i sällskaperna Vitterlek, Utile Dulci, Svenska Akademien, med flera andra mindre betydliga metamorphoser.
Bedömmes nu Dalin tillika blott i förhållande till de högsta tänkbara ästhetiska fordringar, äfvensom till de in- och utländska författare, hvilka tvifvelsutan fullkomligare uppfyllt dem: då kan teckningen af hans bild ej annorlunda utfalla, än den i vår bortgångne väns bok om Svenska Vitterheten är att finna.
Det har derföre blifvit sagdt med skäl13, att den ”Nya Skolan” behandlat Dalin orättvist.
Men hvad?
Om det en dag torde kunna visas, att han ej njutit full rättvisa ens af den ”Gamla”?
En tid var, då man onekligen uppskattade Dalin vida öfver hans värde.
En tid följde, då man redan började underkänna det, men ändock med bibehållande af en viss traditions-aktning.
Derefter kom en tredje tid, då man frånkände honom hvarje tillförne prisad egenskap, med knappt undantag af den enda, att vara, så i vers som prosa, den nyare Svenskans rengörare och förste ordentlige skrifvare.
Härvid har man synnerligen behagat ihågkomma hans ”Svea Rikes Historia”; men blott för stilens skull.
Troligen skall dock omsider dagas en fjerde, för Dalin förmånligare tid: der man i detta häfdaverk skönjer äfven grundlighet och composition, samt öfverhufvud inser, att mången af hans skrifter utmärker sig äfven genom andra förtjenster, än dictionens och versbyggnadens.
Genast i första delen af hans Riks-Historia ådagalägges, vid jemnförelse med de motsvarande bladen hos Holberg och Lagerbring, hvem af de trenne den var, som hade mesta sinnet för den äldsta forntiden och dess mythiska dikt-vishet.
Dalin kände föga vår Nords urtid och Asa-lära.
Men han såg likväl, att deri var ock något annat, än gammalt amm-skråck, eller en rå vidskepelses käringsagor; han anade, att inom denna rymd funnes djup och höjder, hvilka, vid närmare åsyn, skulle påkalla vördnad.