Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade sjelf sträfvat sig upp ifrån armod, ty han var ursprungligen en fattig torpareson ifrån Bohuslän, och hans namn
Knuston var endast en Engelsk omstöpning af det gamla Svenska namnet Knutson.
Då Pettersson slutat sitt vältaliga andragande, räckte grosshandlaren honom handen och sade:
»Jag hör, att herrn har allvarliga föresatser och en lefvande håg att bli en duglig karl.
Och jag skall se till, hvad jag kan göra för herrn, om herrn visar i handling, hvad herrn lofvat med ord.
Någon plats på mitt kontor fins visserligen ej att påräkna för närvarande; men herrn skall tills vidare få arbete i min brädgård.
Det torde ej heller skada om herrn förkofrar sig åtskilligt i sina stycken, innan herrn tänker på att komma in på något kontor.
Hos min vaktmästare kan herrn få reda på, hvar min brädgård är belägen etc. etc. Adjö!»
Pettersson visste knappast, om han skulle vara glad eller icke åt detta anbud.
Först och främst hade han endast det löjliga i sin annons att tacka för platsen.
Vidare inskränkte sig denna till arbete i brädgården – kanske fordrade grosshandlaren, att han skulle gå der och bära plank liksom en annan dagakarl.
Och han, som väntat sig en plats på ett fint och trefligt kontor!
För det sista hade grosshandlaren ej nämnt ett ord om någon lön – och det var ju i sjelfva verket det vigtigaste.
Ty hvad skulle han eljest lefva på!
Inte kunde han nu längre ligga sin uppoffrande vän och välgörare, det var mig, till last, sedan han öfvergått till näringarna.
Han hade nästan lust till att strunta i alltsammans (hans egna ord) och fortfarande hålla stånd under bildningens fana, trots nöd och bekymmer, hellre än att gifva sig i slangen med brädgårdsarbetare och sjåare, ty det var ju det dagliga sällskap, som grosshandlaren bestämt åt honom.
Jag bad honom nu att se saken från sin rätta sida.
Ej hade han skäl till att knorra, då ju allt gått honom så väl i handom.
Icke heller borde han gräma sig öfver den der löjligheten i annonsen, då det var just denna löjlighet, som förskaffat honom platsen.
Ty derom kunde väl ej råda något tvifvel, att grosshandlare
Knuston tänkte bereda honom tillfälle att komma fram på köpmansbanan, sedan denne nu en gång tagit honom under sina vingars hägn.
Man kunde ju lätt begripa, att grosshandlaren önskade, att
Pettersson först och främst skulle taga kännedom om allt, hvad som hörde till affärens fundamenter, då han lät honom intränga i brädgårdens mysterier.
Utan att grundligt känna till handelsvaran kan förvisso ingen köpman göra förståndiga affärer med densamma.
Och hvad aflöningen beträffade, så ansåg jag, som jag också uttryckligen framhöll, min vän Pettersson bra dum, om han ett ögonblick tänkte, att grosshandlaren
Knuston skulle undandraga sig att gifva honom, hvad nödigt var till hans uppehälle, då han tagit honom i sin tjenst.
Pettersson erkände väl det förnuftiga i min utredning af förhållandena.
Men han var allt fortfarande en smula förargad öfver att hafva en löjlighet eller kanske rättare en dumhet att tacka för sin framgång.
Det der »för sökande» etc. pikerade honom både nu och långt efteråt.
Under dessa resonnemanger bortglömde vi maten, som stod der framdukad och väntade på oss.
Men så inträdde madam Andersson och frågade, om det händt någon olycka eller om vi rent af hade tappat förståndet, då vi kunde sitta så der och låta hennes anrättningar stå och kallna på bordet.
»Nej, gudbevars!
Allt har gått förträffligt.
Pettersson fick platsen,» sade jag.
»Gratulerar!» sade madam
Andersson och tryckte Petterssons hand med upprigtig värme.
»Var nu så goda och smaka på det lilla, jag satt fram!» sade hon högtidligt och neg för »herr bokhållaren», ett tilltalsord, som hon sedermera esomoftast begagnade till Pettersson.
Vi bugade oss och tackade madam
Andersson för den fägnad, som hon beredt oss, hvarpå vi läto oss anrättningen väl smaka.
Det dröjde ej heller många minuter, innan njutningen af de sköna rätterna förjagat till och med det sista spåret af missstämning ur vännen Petterssons anlete.
Ty han hade af naturen ett utomordentligt »godt mathjerta», såsom det kallas nere i de stilla bygderna.
Följande morgon begaf sig Pettersson ned till grosshandlare Knustons brädgård, samtidigt som jag gick till seminarium.
Då vi åter träffades om middagen, förklarade han sig redan ganska belåten med sin nya anställning.
Arbetsförmannen hade visat honom både aktning och vänlighet.
Af honom fick han nu lära sig att särskilja olika sorter och qvalitéer bland trävarorna samt handledning i deras uppmätning, förvaring, utskeppning etc.
Ännu mera belåten hemkom Pettersson vid veckans slut.
På lördagseftermiddagen hade han erhållit bud från grosshandlaren att inställa sig på kontoret, der han nu fick emottaga tio kronor, tilllika med löfte om utbekommande af samma belopp per vecka, till dess han kunde göra sig förtjent af en större aflöning.
Således visade det sig, att jag hade rätt i min uppfattning af grosshandlare Knustons afsigter med vännen Pettersson.
Den sistnämnde var så glad öfver penningarne (det var längesedan han hade en sådan summa i sin ego) och ansåg sig så rik, att han i första hänförelsen knappast visste, huru han skulle använda hela denna summa.
Han ville bjuda mig med på teatern, ett ställe dit han länge trängtat; men jag betackade mig för denna hans generositet, emedan jag vid denna tid ansåg det för synd att vistas på dylika förlustelseställen.
Då ville han bjuda mig på en stor biff på hotell Christiania6, hvilken delikatess han i brädgården hört omtalas såsom non plus ultra af allt, hvad man i matväg kunde erhålla i det stora Göteborg.
Äfven detta afböjde jag.
I stället ryckte jag honom helt skonsamt ned ifrån hans falska rikedoms piedestal med den förklaringen, att han hellre än på onödiga utgifter borde tänka på att betala sin förra värdinna, hvilken törhända var i stort behof af sin lilla fordran.
Om han t. ex. betalte henne fyra riksdaler och lemnade fyra till madam
Andersson för anskaffande af mat och dylikt samt endast behölle de två återstående för sin privatissimaste räkning, så handlade han visligast.
Det vore för tidigt att tänka på nöjen och njutningar, innan man fullgjort sina förpligtelser mot andra.
Pettersson gaf mig rätt i detta som uti mycket annat, men icke såg han längre så glad ut, der han satt vid bordet med en dufning i sorter samt gröt och mjölk i perspektivet i stället för teater och biffstek.
Han var nu emellertid en rangerad karl med fyrtio kronors inkomst i månaden och goda föresatser att arbeta sig fram på den bana, han valt.
Vi låta honom således tillsvidare förkofra sig i varukännedom under arbetsförmannens ledning och i nödiga studier under min.
Hvad de senare vidkommer, så slungade han, trots mina föreställningar, helt och hållet sådana bildningsämnen som kristendom, historia och naturkunnighet, hvilka han förklarade alldeles onödiga för en köpman.
I brädgården hade han nemligen låtit berätta sig, att flera af Göteborgs förnämste och rikaste grosshandlare, hvilka till och med slutat såsom kommerseråd, ej alls egt någon sorts boklig bildning.
Räkna och skrifva måste naturligtvis en köpman kunna.
Eljest vore knepet i all handel bara det, att köpa billigt och sälja dyrt.
Sedan gjorde det sak samma, hvad slags varor man handlade med: man kunde bli lika rik på lump och lort som på kläde och spannmål.
Och han citerade en vers:
»Olof Wijk
Sålde spik,
Så han blef rik.»
»Ja, det är nog bra,» sade jag.
»Men jag kan också rimma:
Olof Slank
Sålde plank,
Så han blef pank.»
»Då sålde han dumt,» utbrast Pettersson.
»Det kan väl hända.
Men se du till, att du icke gör sammaledes!» sade jag nästan strängt och afklippte dermed hela detta resonnemanget.
Jag undvek derefter att vidare tala med honom om dylika saker; ty den sidovördnad för allmänbildning, som han började visa, omedelbart efter det han öfvergått till näringarna, stötte mig, så att mitt intresse för honom var nära att lida ett svårt afbräck.
Huru annorlunda lät det icke i hans inträdesansökan till seminarium:
»men mina böcker har varit min mat och dryck och mitt sällskap.» – – »När brist och tvifvel har kommit utpå, vet jag i sanning icke, hvad jag skulle tagit mig till, om jag icke haft löftena i dessa böcker till mitt stöd och bistånd.»
Och nu var han färdig att bortkasta dessa samma böcker såsom värdelösa ting, det första han såg sig i tillfälle att få sin buk mättad.
Nu tänkte han endast på att armbåga sig fram – att bli rik!
Likasom rikedomen vore det högsta målet för vår sträfvan!
Visserligen är den en stor Guds gåfva, om den blifvit ärligt förvärfvad, så att den medför välsignelse för sin egare.
Men rikedomen medförer ock många faror.
Jag hänvisar blott till Skriftens ord, Marci 10: 25: »Lättare är en camel gå igenom ett nålsöga än en rik gå in uti Guds rike.»
Nej, långt hellre vill jag blifva fattig som Lazarus, än jag vill svika bildningens fana.
Ty bildningen i såväl andlig som verldslig vishet är dock mensklighetens högsta och ädlaste mål.
Den sjette November, hjeltekonungen Gustaf II Adolfs dödsdag nalkades.
Göteborg, som hedrar denne store monark såsom sin grundläggare, rustade sig äfven detta år till att värdigt fira hans minne.
Detta skulle ske dels med sång vid hans staty, dels med ett fackeltåg.
Vi seminarister blefvo anmodade om att deltaga uti bådadera, d. v. s. sångarne uti den stora sångkören och de öfriga uti fackeltåget.
Min tanke var naturligtvis från början att deltaga i sången.
Men tiden blef mig för knapp att inöfva 2:dra tenorstämman till de sångstycken, som blifvit bestämda att sjungas vid det högtidliga tillfället.
Jag fick således nöja mig med att deltaga i fackeltåget till den store konungens ära.
Min vän Pettersson visade sig, trots sina materialistiska tendenser, besjälad af samma heliga patriotism, ty äfven han förklarade sig villig att bära en fackla.
Detta gladde mig hjertligen, ty det visade ju, att han fortfarande hade någon känsla qvar för det stora och upphöjda i lifvet.
Högtidsdagens afton samlades vi utanför Exercishuset för att emottaga våra facklor.
Jag hade ifört mig mina bästa kläder, och Pettersson hade äfven sina bästa, n. b. han hade på sig de enda, han egde.
Klockan ½ 8 e. m. antände vi facklorna och så började tåget, som utgjordes af omkring tvåhundra medlemmar, alla besjälade af samma vackra tanke: att hedra hjeltekonungens minne.
Det var förvisso en ståtlig anblick, detta fackeltåg erbjöd, då det, med regementsmusik i spetsen, likt en eldskimrande orm ringlade sig igenom gatorna och så öfver den s. k.
Kämpebron in på Norra Hamngatan samt fram till torget.
På Gustaf Adolfs torg var då församlad en ofantlig menniskomassa.
Hufvud vid hufvud bildade den en väldig, hela torget utfyllande fyrkant kring konungastatyn, tillbakahållen på några alnars afstånd från densamma af ordningens upprätthållare, som bildat en öppen väg för sångarne till den för dem uppförda tribunen, äfvensom invid kanalen en väg för fackeltåget, hvilket der uppställde sig.
Fackeltåget gjorde trots konkurrensen med gasdekorationen kring statyn en bländande effekt.
De rödglänsande facklorna återspeglades i den breda kanalen och kastade sitt skimmer öfver till den andra sidan på Södra Hamngatan, der också en »kompakt majoritet» var samlad; ty från kajbredden till de upplysta butikfönstren stodo der led vid led.
Straxt efter det fackeltåget stannat, hördes från rådhuset tonerna af en marsch, och med artillerimusiken i teten tågade den hundrahöfdade sångarskaran ned från rådhussalen, der den nyss haft repetition på några af sångstyckena, till tribunen, der den tillika med regementsmusiken uppställde sig.
Och omedelbart derpå ljödo öfver den lyssnande menniskoskaran de kända tonerna af »Herrliga land».
Derefter följde »Hjeltar, som bedjen» och »Hör oss Svea», i hvilken senare sång, en bland de mest fosterländska vi ega, synnerlig effekt åstadkoms derigenom, att sångarne vid orden »Vår Gud är oss en väldig borg» blottade sina hufvuden.
Och den derpå kommande strofen »Herrligt är det då, Segrande i striden stå» lät derför så mycket käckare, då sångarne åter påsatte sina hufvudbonader.
Så ljöd vår nuvarande folksång »Ur Svenska hjertans djup», hvilken vackra sång sjöngs med en känsla, som tydligen väckte eko i alla de tusentals bröst, hvilka klappade i takt med de kära och fosterländska tonerna.
Sången i sin helhet utfördes särdeles väl, och tonerna klingade klart och vackert i den stilla, något kalla och stjernklara qvällen utöfver den trots trängseln lugna folkmassan.
Den hördes icke blott af de på torget församlade, utan ock af alla i den täta menniskomuren på Södra och Östra Hamngatorna.
Derefter afmarscherade fackeltåget genom Norra Hamngatan och Alléen ut till Exercisheden, der facklorna kastades i ett bål, och tåget upplöstes.
Jag och Pettersson qvarstodo en stund och åskådade det flammande bålet, hvilket likasom de enskilda facklorna, hvaraf det bildats, utgjorde en symbol af den patriotiska låga, som antändt dem.
Sjelf brinnande af enthusiasm för den store hjeltekonungens minne, föreslog jag då Pettersson, att vi ännu ytterligare skulle fira detsamma genom att vandra upp på Otterhällans branta höjder, från hvilka Gustaf Adolf, enligt sägnen, pekat ut, hvar staden skulle ligga.
Från denna samma plats ville nu jag och Pettersson, som godkänt mitt förslag, taga den stolta staden, hjeltekonungens stad, i betraktande.
Vi tågade fram till Södra Hamngatan och sågo den vackra gasdekorationen kring konungastoden ännu kasta sitt klara sken på de kringströfvande hoparne, hvilka skingrade sig först, då butikerna, en efter annan, släckt sina gaslampor, hvilka på denna, den stora folkfestens dag, upplyste deras mer eller mindre smakfullt anordnade lager.
Pettersson och jag sträfvade emellertid uppför Norra Lidens knaggliga stenläggning.
Men när vi ändtligen kommit högst upp i Telegrafgatan, kunde vi dock för de mellanliggande husen ej se något af den festligt upplysta staden.
Jag föreslog då, att vi skulle klättra upp till den nakna klippans spets.
Men Pettersson, hvars enthusiasm betänkligt aftagit under de stränga strapatserna uppför liden, förklarade helt prosaiskt, att han ej gitte riskera hvarken lemmar eller kläder på ett dylikt äfventyr.
Jag bevärdigade honom ej ens med ett svar på detta hans vanvördiga tal, utan lemnade honom under föraktets tystnad och började ensam min klättring uppför branten.
Min belöning blef stor.
O, du herrliga Göta Rikes borg och prydnad, hjeltekonungen Gustaf II Adolfs stad!
När jag såg dig i den sena aftonen ligga der inunder mina fötter, strålande i festlig skrud, såg dina väldiga kyrkor och palats, med sina höga torn och tinnar, så greps mitt sinne af en poetisk, profetisk inspiration.
Ju längre jag stod deruppe, desto lifligare spelade min fantasi.
De bilder, som denna framlockade, togo lif och gestalt för min själs ögon och flätade sig samman till ett poem, hvilket förvisso skulle hafva slagit både samtid och efterverld med beundran, om jag lyckats nedteckna detsamma med hela dess ursprungliga rikedom och kraft!
Då jag efter omkring en timmas tid åter försigtigt praktiserat mig ned för den hala klippan, var Pettersson försvunnen.
Jag återfann honom emellertid vid hemkomsten, sofvande och snarkande i vår gemensamma bädd.
Den lumpne materialisten!
Ätit qvällsmat hade han grundligt, det syntes nog af de djupa spår, han lemnat efter sig i grötfatet; men tagit något djupare intryck af den stora högtidsdagens firande, det hade han bestämdt icke.
Men jag sjelf, ack, jag var alltför poetiskt och högtidligt stämd för att ens kunna tänka på några materiella behof.
Jag satte mig i stället vid skrifbordet och diktade:
Skaldesyn på Otterhällan
Ljus till hjeltekungens minne
Tänds i fönster, tänds på torg,
Flammar ock i hvarje sinne
I det stolta Göteborg.
Sjelf jag burit festens fackla
Rundt i staden till hans pris,
Uppnått utan till att vackla
Otterhällans frontespis.
O, du höga Otterhälla,
Som af hjelten trampad är,
Uppå dig jag mig vill ställa,
Varsla, hvad oss ödet bär.
Och jag hör ett dån i öster.
O, hvad är, som larmar så!
Liksom tusen åskors röster
Genom eterns salar gå.
Då jag låter blicken ljunga
Som en pil från bågens sträng
Dit, der dundrets röster gunga
Öfver stad och elf och äng.
Si, då ser jag flyga, rusa,
Med en man, som fladdrar kring,
Göta Lejon.
Röster susa.
Här kring klippan slå de ring.
Fram den store Gustaf ilar,
Höjer så sin hjelteröst:
»Gamla Göta Lejon hvilar
Nu ej mera, det är löst.
Det skall flyga öfver länder
Och slå folken ner med magt,
Det skall visa sina tänder
Dem, som visat det förakt.
Oväns här det skall förtära
Och uttömma vredens horn.
Nordens ära skall det bära
Upp i sjelfva påfvens torn.
Häpna slägten skola darra
Allt för detta underdjur.
Oväns troner redan knarra,
När det ryter i sin bur.»
Så han talade, monarken,
Göta Lejon lyddes på.
Alla föllo ned till marken,
Göta Lejon likaså.
Men det skakar åter manen,
Sopar sten från klippans brant,
Som då vilda Oceanen
Störtar sig mot skärets kant.
Men himlens stjernor gå,
Så underfulla
De sakta rulla
På fästet blå,
Och jag ser på.
Dess millioner
I skilda zoner
Från himlatroner
De blicka ned
I långa led.
Men då jag skred
Dit ned
Till kojan,
Och sömnen bojan
Uppå mig lade,
Och sen jag hade
En syn ej mer.
Detta poem är väl egentligen endast ett svagt återsken af hvad som strålade för min fantasi under den oförgätliga högtidsstunden på Otterhällans spets.
Men jag har likväl alltid ansett detsamma som ett af mina bästa »minnen», hvarför jag ock bevarat det oförändradt.
Om det för ett profant öga skulle synas mindre fulländadt, så tilltalar det dock åtminstone mig sjelf på det varmaste, alldenstund det är ett sant uttryck för min allra högsta inspiration.
Då jag om morgonen uppläste mitt skaldestycke för Pettersson, så häpnade han, ty han kunde ej förstå, att jag varit mägtig att skrifva något så högstämdt, förklarade han.
»Du skulle följt med upp på högsta spetsen af Otterhällan, så kunde du nog förstått det,» sade jag.
»Hm!» sade han.
»Hade jag följt med, så hade jag kanske bara skämt bort hela skaldesynen för dig.»
Och deri hade han troligen fullkomligt rätt.
Pettersson var ju för ingen del någon enthusiast.
Detta visade sig framförallt, då han steg upp och skulle taga på sig kläderna.
Han upptäckte nu att dessa föregående afton blifvit illa ramponerade af en mängd beck, som drupit ner ifrån de brinnande facklorna.
Han var alldeles ursinnig öfver denna malör och svor och bedyrade, att han i sitt lefvande lif aldrig mera skulle deltaga i något fackeltåg, om det så vore till firandet af tio hjeltekonungars minne.
Jag pekade då på min präktiga ytterrock, som äfvenledes fått sin beskärda del af beckfläckar, men försäkrade honom på samma gång, att jag som en äkta Svensk för ingen del af denna skada ville blifva så vis, att jag glömde mina pligter mot mitt fosterland och dess stora söners minne.
För resten kunde vi, sade jag, efter anskaffandet af litet terpentin, återställa våra kläder i representabelt skick, något som vi också sedermera gjorde.
Efter den 6 November förflöt den återstående delen af denna första termin i stilla likformighet.
Jag skötte mina studier till såväl mina lärares som min egen belåtenhet, och Pettersson praktiserade i brädgården.
Ju närmare det led mot terminens slut, desto lifligare började mitt hjerta slå vid tanken på att snart få återse den kära hembygden och framför allt det lilla hemmet, der min ömma moder otåligt väntade mig med öppna armar och med riklig julfägnad.
Jag tyckte mig skåda, huru kärleksfullt hon rustade och ordnade med allt, som hon visste glädja sin käre son: lutningen af julfisken, stoppningen af julkorfven, inkokningen af sylta m. m. m. m.
Ja, hade jag ej haft en fast föresats att söka vinna de bästa betygen vid höstterminens slut, så tror jag nästan, att jag skulle kunnat glömma både lexor och allt annat för den ljufva poesi, som tanken på och längtan till hemmet åter och åter igen framlockade i min själ.
Så kom ändtligen den efterlängtade terminsafslutningen.
Redan kl. 8 f. m. samlade sig ungdomen.
(Rektor hade med flit valt denna tidiga timma, på det att en hvar för hemfärden skulle kunna begagna sig af respektive kommunikationsmedel för dagen.)
Samlingsrummet var detsamma, i hvilket vi undergingo vår inträdesexamen.
Högtidligheterna börjades med afsjungandet af psalmen N:o 63, v. 13 och 14.
Rektor sjelf förrättade bönen, hvarefter han uppläste betygen för alla eleverna, stundom uttryckande sitt beklagande, stundom sitt erkännande, allteftersom betygen dertill gåfvo anledning.
Då han kom till min sidokamrat Andersson- Andréen, hvilken hade ej mindre än 3 nollor, så sade han:
»Du stackare, du har väl gjort, så godt du har kunnat, och derför så ha vi ändå gifvit dig högsta betyget i flit.»
Men när han läst upp mina, nickade han belåtet mot mig och sade på samma gång varnande:
»Du skall icke bli högfärdig öfver dina betyg.
Och kom ihåg, att du har noll i gymnastik, det ämnet får du förkofra dig i!»
Mina betyg voro också de bästa i hela klassen.
Sedermera utdelades stipendier, hvarvid jag erhöll det största i vår klass, nemligen 35 riksdaler.
Det var med glädje och stolthet jag såg mig i tillfälle att kunna hemkomma till min kära moder med en så stor summa på fickan.
Jag hade nemligen redan uppgjort min räkning för denna terminen med madam Andersson.
Efter stipendieutdelningen kastade rektor en återblick på den gångna terminen och framhöll serskildt sin glädje öfver, att inga missförhållanden stört det lugna samarbetet mellan lärare och lärjungar.
Han tillönskade oss alla en sann julglädje i de kära hemmen och slutade sitt tal med att öfver läroverket, dess lärare och lärjungar nedkalla den Högstes beskydd och välsignelse.
Till sist afsjöngs nu sista versen af psalmen N:o 500, hvarefter den högtidliga akten var afslutad.
Vi elever hunno knappast att taga afsked af hvarandra; ty hvar och en hade nu brådt att komma på hemfärden.
Då jag vid utgåendet skulle passera förbi den plats, der lärarne ännu qvarstodo, togo såväl rektorn som läraren i Kristendom och äldste adjunkten serskildt afsked med mig och tillönskade mig en god jul, hvilket mycket gladde mig, ja, nästan mera än både stipendiet och betygen.
Läraren i Kristendom hedrade mig serskildt med det kära uppdraget att framföra sin bästa helsning till kyrkoherden Stålbom.
Hvilken hänryckning att under sådana förhållanden kunna återvända till min ömma moder och min ädle lärare och välgörare, kyrkoherden!
Och hvilken heder för hela min hembygd, att just jag erhållit de högsta betygen och det största stipendiet i Göteborgs seminarii första klass!
Min vän Pettersson häpnade öfver min oerhörda framgång och visade sig höfligare, än han gjort på länge, mot mig.
Han hade ännu ej alldeles förlorat aktningen för ideela sträfvanden.
Andersson gret i glädjen öfver, att hennes inackordering utmärkt sig framför alla andra, och försäkrade, att hon allt ifrån vår första bekantskap kunnat ana och anat detta.
Sjelfva hemresan blef emellertid ej af den allra trefligaste och beqvämaste art.
Min kära moder hade vidtalat en bonde från Kröplinge, Krister Persson, som gjorde handelsresor till Göteborg med smör och ägg m. fl. landets produkter och derifrån hemförde specerier såsom kaffe, socker och dylikt, med ett ord en s. k. byteshandlare, att jag skulle få åka med honom till hembygden.
Han kom således till min bostad och pålastade min kista och mina andra reseffekter på sitt redan förut ganska försvarliga lass, hvarefter han bjöd mig att sitta upp.
Jag förklarade då, att jag tyvärr hade ännu ett par smärre ärenden att uträtta i staden, hvarför det vore bäst, om han körde helt sakta iföre, så skulle jag taga fatt honom i Alléen.
Upprigtigt sagdt, så var detta blott en förevändning, ty jag hade rakt ingen lust att presentera mig på ett dylikt åkdon inuti staden, ifall jag möjligen skulle råkat möta någon af mina kamrater eller lärare.
Så lemnade jag, efter ett mycket hjertligt afsked af vännen Pettersson och madam Andersson, för första gången Göteborg.
I Alléen inväntades jag af Krister och satte mig upp på hans lass, högt tronande på min moders blåmålade kista, hvarefter det bar åstad mot söder, mot mitt gamla Halland.