Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den instämde med en precision i hvarje refräng, som lemnade intet öfrigt att önska; den gapskrattade, så att man måste skratta med, och den härmade med den mest burleska trohet tågets slingringar och ryckningar för att komma uppför det branta berget.
Slutligen blef Capri-engelsmannen så elektriserad, att äfven han rusade upp och instämde i sangen.
Skratt, stoj, munterhet rådde, till dess slutligen föredraget slutade under åhörarnes bravorop.
Musiken dämpades nu.
Från dur öfvergick den till moll.
Fakinen, som var en framstående talang i pantomimen, började att vackla fram och åter, som om han varit drucken eller sjuk.
Plötsligt föll han till marken, död.
Två af sångarne trädde nu fram, sjungande en munter visa, men ryggade hastigt tillbaka, när de fingo se den på marken utsträckta kroppen.
De gjorde hastigt korstecknet, men beslöto sig slutligen under ett sorgset tremolando, för att undersöka om lifvet verkligen flytt.
Sedan de öfvertygat sig att så var händelsen, uppstämde de en klagosång och började att gräfva en inbillad graf.
Sedan togo de den döde under ett dystert adagio i benen och axlarne samt började att ringa med honom fram och åter, under det att de härmade klockorna: bing, bång, bing, bång.
Men vid en hastig vändning råkade de att tappa sin börda i marken.
Med ett skutt, som kunnat hedra en pajazzo, rusade nu den förmente döde upp och började att med gester och ord anklaga de båda barmhertige samariterne att hafva velat råna och mörda honom.
Den trio, som nu följde, väckte ohejdad munterhet, och slutet blef en den allra vildaste försoningsdans, i hvilken en klumpig nordbo icke ens skulle kunna hafva deltagit, äfven om en stor förmögenhet blifvit hans belöning.
Men skymningen blef allt djupare, klostergården lockade allt mer.
Bland pelarraderna smög en ensam munkgestalt, de engelska artisternas modell, men som här såg ut som en ande, sprungen upp ur jorden; i hvarje vrå hviskades ett sakta ave; den gamla klockan kallade ännu en gång till bön — i fantasiens verld.
Skrattet och skämtet dogo ut så småningom.
Det gamla klosterlifvet hade trängt ut det nya.
S:ta Rosalies kapell.
Ett julminne från Palermo.
Tyskarne i pensionen hade med stort besvär lyckats förskaffa sig ett sexqvarters högt lärkträd, som, uppstäldt på en hög fot, utpymtadt med alla tänkbara granlåter, skulle föreställa julgran. »Granen» stod midt i växthuset mellan två alléer af praktfulla palmträd och såg så förkrympt och sorglig ut, att den med ens framlockade alla hemlängtans andar i min själ.
För att förströ mig gjorde jag en promenad i staden, der lifvet brusade och pulserade som vanligt.
Luften var varm, som en högsommardag, i gathörnen stodo blomsterförsäljare, utropande buketter af rosor, orangeblommor och violer, hafvet vältrade sig i långsamma blåskimrande vågor mot stranden, och på Chiaian koketterade parasollklädda damer för herrar i hvita linnekläder och bredskyggiga halmhattar.
Aldrig hade dessa taflor förefallit mig så främmande som i dag.
Utanför kyrkdörrarne sutto skrumpna käringar, utbjudande skelögda jesusbarn af vax med eldröda mantlar ocln guldkronor af papp på hufvudena.
Det var det enda, som tydde på helg, om man undantager tiggarne, som fördubblat sin efterhängsenhet i förhoppning, att främlingarnes hjertan nu skulle vara lättare att beveka än vanligt.
Utan att märka det hade jag så småningom lemnat staden bakom mig och genom porta Macqueda gått ut på den väg, som förde till landsbygden.
Bullret dog bort allt mer och mer.
De byggnader, som här på ömse sidor instängde vägen, lågo alla gömda i skuggrika trädgårdar och läto mer ana än se sig.
Längre fram togo orangelnderna vid, och de få ekipager, som syntes — det var icke corsotid — rullade framåt med ett visst aristokratiskt lugn.
Pellegrinos mjuka spetsar tycktes alldeles sammansmälta med den lätta, genomskinliga dimma, som hvilade öfver synranden, och aldrig hade det beryktade berget förefallit mig skönare, mer stämningsfullt.
Monte Pellegrino är det gamla Erkte, der Hannibals far, den tappre Hamilcar Barcas, i sju år höll sig befäst, trotsande romarnes flotta, som låg nedanför, och deras kavalleri, som förgäfves försökte storma det mästerligt försvarade berget.
Ännu lefver den tappre afrikanens minne under namnet »Blixten» i folksagan, och ännu visas fragment af vallar och befästningar, som sägas vara från hans tid.
Men Monte Pellegrino har äfven minnen af senare dato.
I tio år var det uppehållsort för ett beryktadt röfvarband, hvars anförare »gick klädd i silke och guld, som han tog från främling så huld», som det står i röfvarvisan, der bandets alla mandater äro upprepade.
Men det var på fredligare väg, som Monte Pellegrino skulle vinna det höga anseende, som det än i dag eger.
Det var nämligen här, som den heliga
Rosalie framlefde och afslutade sitt åt Gud helgade lif.
S:ta Rosalie var en skön, högättad flicka, ja, så högättad till och med, att hon räknade konungar i sin slägt.
En dag flydde hon, i full förtviflan öfver den sedeslöshet hon såg råda så väl vid hofvet som i sitt eget hem, upp till Monte Pellegrinos högsta spets, der hon under tårar och böner anropade Gud om tröst och råd.
Då fick hon se en snöhvit örn kretsa öfver berget, till dess han slutligen sakta sänkte sig ned och försvann i en fördjupning.
Med klappande hjerta följde honom Rosalie och befann sig då i en stor håla, hvars väggar skiftade i de skönaste färger.
Då förstod hon, att det var Guds vilja att hon för alltid skulle draga sig tillbaka från verlden och här, i denna håla, bedja för deras själar, som eljest skulle komma att brinna i evig eld.
I många år lefde den heliga Rosalie, som hon snart kallades, så som hon föresatt sig, och inga befallningar förmådde att ånyo locka henne med i verldshvimlet.
En dag när den uppretade fadern infann sig med beväpnadt följe för att använda våld, sänkte sig ett ogenomträngligt moln som en skyddande sköld ned framför dottern.
Då förstod han, att hon var en af Guds utvalda ocg lemnade henne i fred för alltid.
Slutligen dog den heliga Rosalie i följd af de späkningar och försakelser hon underkastade sig, och när hennes qvarlefvor fördes genom staden för att bisättas i familjegrafven, upphörde pesten, som just då grasserade, att vidare anfalla nya offer.
Undret var tydligt, och nu utnämndes den heliga Rosalie till stadens skyddshelgon, en rang, som hon innehar än i dag.
Hålan, i hvilken hon bott, omskapades till kyrka, och en väg, hvilande på hvalfbågar, anlades dit upp, som har kostat orimliga summor.
Nu emellertid stod jag vid bergets fot.
Till följd af sammanstötande omständigheter hade vi ännu icke gjort vårt besök i »Rosalies kapell», ett besök, som eljest plägar vara ett af främlingarnes första.
Men i dag erfor jag ett oemotståndligt begär att komma upp till bergets spets, för att derifrån få kasta en blick öfver hafvet och hän mot Norden, hvars julfröjder så lockande hägrade för mitt sinne.
På ett klipp utsprång satt en ung herde, sjungande en munter visa, under det hans hjord med ansträngande af all sin intelligens nyfiket betraktade främlingen, som så tydligt önskade komma upp till den; högt uppe i en krökning framskymtade en kavalkad af åsnor, bärande skådelystna misser och gentlemen», och lik skuggor gled den ena prestfiguren efter den andra mig förbi, alla med bönboken i hand, ögonen nedslagna och den vida kåpan uppskörtad för att underlätta det besvärliga uppåtstigandet.
I S:ta Rosalies kapell hålles dagligen gudstjenst, och det råder fullkomlig täflan om, hvilken orden skall få ditskicka sina kandidater.
Strax nedanför berget stodo ett par sadlade åsnor med sina förare.
Jag vet icke riktigt, hur det gick till, men inom några ögonblick satt jag beqvämt placerad på den enas rygg och var, tack vare pådrifvarens påpasslighet med piskan, mot hvars användande jag förgäfves opponerade mig, inom en timme vid det efterlängtade målet.
Det fins väl knappast någon af mina läsare, som icke någon gång erfarit den njutning, som ligger i en bergsbestigning, när man fot för fot känner sig lyftas upp öfver jorden och dess trånga gränser, när bröstet vidgas och sinnet med hänryckning insuper de härliga vyer, som blicken uppfattar.
Palermos oändligt sköna belägenhet har jag redan beskrifvit, hvarför ett återupprepande här torde vara onödigt, men visst är, att jag först i dag fick en klar öfversigt af dess omgifningars i sanning underbara skönhet.
Långt, långt borta bröt sig och skimrade en kägelformig molnmassa, som ibland flammade till i glänsande ljus och ibland försvann i tungt i rödt skiftande mörker; det var Etnas krater, som bestod sceneriet, och ett praktfullare sådant har jag sällan skådat.
Hafvet hade sin lyckligaste belysning, seglare efter seglare aftecknade sig och försvann.
Se der en, som tager kosan mot Norden!
Jag vinkade åt honom med min näsduk och ropade: god jul!
Det föreföll mig, som om orden måste hafva hunnit fram.
Ett par prester, som nyss anländt, blottade sina hufvuden och törsvunno i den byggnad, som blifvit uppförd åt kyrkans betjening och som gömmer ingången till S:ta Rosalies kapell.
Jag följde dem, smög några slantar i handen på dörrvaktaren och insläpptes.
En fuktig varm luft flög mig till mötes.
Först såg jag ingenting, ty belysningen bestod blott af några små rykande lampor, placerade här och der på klipputsprången, men nu inträdde dörrvaktaren och tände de två silfverkronorna i taket.
En mer fantastisk, egendomlig tafla än den, som nu belystes, har man svårt att få se.
De nyckfulla stenväggarne, med sina utsprång och fördjupningar, hade ingen annan beklädnad än den, som fukt och mögel gifvit dem, och glänste i de varmaste, mjukaste färger; i taket voro rännor af bly uppsatta, för att hindra fukten att droppa ned, hvilka likt skimrande, breda silfverband löpte kors och tvärs utan all synbar ordning.
I fonden stod ett rikt prydt altare med alnshöga vaxljus, och i en liten nisch framtittade ett lockigt flickhufvud, omgifvet af en krans med eterneller och välluktande lampor.
Det var den heliga Rosalies porträtt, taget medan hon ännu var i verlden.
Från en underjordisk klyfta, öfverbyggd med ett dyrbart tak, uppburet af glasväggar, strålade ett klart sken.
Här låg en afbildning i kroppslig storlek af helgonet, iklädd en mantel af rent guld och med en krona af blixtrande juveler på det glänsande, utslagna håret.
Bilden, modellerad af en framstående konstnär, föreställer en ung, skön, ljus qvinna med blida, milda drag och tyckes nästan andas, der den ligger.
Åtminstone gjorde den det intrycket på mig, men kanske det var »belysningens » merit.
En dämpad chör började nu sjunga katolska gudstjenstens inledningssång.
Det var stor messa i S:ta Rosalies kapell i dag, men jag vet ej, hur det var.
Rökelsen, de granna drägterna, presternes mumlande, chorgossarnes svängande med de blänkande rökelsekaren, allt föreföll mig så hedniskt och trolskt här inne i det djupa berget, att jag bara ville ut igen, ut i Guds fria natur och inandas Hans friska, lifgifvande luft.
Dörren var stängd, men samma talisman, som förskaffat mig inträde, hjelpte mig ånyo ut, och det var med en känsla af oändligt välbehag, ja, nästan tacksamhet, som jag ånyo såg den klara blå himlen hvälfva sig öfver mig.
»Så löjliga de der kättarne ändå kunna vara ibland», mumlade dörrvaktaren belåtet, stoppande mina slantar i fickan.
Kanske hade han rätt, men hvem rår för sin natur.
Min reskamrat hade just börjat att känna sig orolig öfver min långa bortovaro, när jag slutligen återkom hem.
På qvällen dansade tyskarne kring »julgranen» och roade sig af hjertans lust, men skandinaverne, vi voro tre, firade julen för sig.
Kärkomna bref förkortade tiden; julbrasa hade vi, fast af kol, kaffebordet dignade under jettebuketter af rosor och orangeblommor, men hvetbröd och riktig kaffegrädde gaf det likväl en viss hempregel.
Den fantastiska underbara bilden af S:ta Rosalies kapell ville likväl icke vika ur mitt minne.
Men på natten drömde jag, att klippans tak aflyftes med ens, att den varma, af vällukter mättade luften höjde sig, som en blå genomskinlig pelare och försvann, att altarets teatraliska prakt förbyttes till en enkel altarduk, att orgeln brusade och att hundratals menniskor, som sutto i enkla träbänkar, instämde i den jublande sången.
Utanför låg marken täckt af snö, och i den tidiga morgonen urskilde man otydligt furuskogens mörka massor.
Det blef min »juldröm», en dyrbar behållning af mitt besök i »S:ta Rosalies kapell».
En påskdag i Rom.
Hvem har icke hört talas om de forna påskhögtidligheterna i Rom, när Peterskyrkan strålade af millioner ljus ända från spiran på den beundransvärda kupolen ända ned till bottenvåningen, der mosaikarbetena bedrifvas; när fyrverkerier uppsläpptes från Pincio; när gudstjensten var en fullkomlig exposé af prakt och lyx; när heliga sånger klingade från morgon till qväll; när påfven visade sig som i en guldsky, omgifven af ett hof hvars bländande glans förvirrade och berusade de troende; när hela Rom doftade af rökelse, som sedan spred sig öfver hela verlden, på lätta vingar bärande budskap om kyrkans makt och härlighet!
Vi visste ju, att denna storhetsperiod var förbi, men beslöto dock att ställa vår resa så, att vi kunde tillbringa den »heliga veckan» i den »heliga staden».
Det föreföll mig, som om den, med eller utan festligheter, der borde kunna firas så som ingenstädes eljest.
Det var en mild, klar månskensqväll, när jag såg
Rom för första gången.
Vattenledningarnes tallösa bågar framskymtade skugglikt, hundratal efter hundratal, en värdig inledning till verldens mäktigaste verk; Campagnans oändliga fält utbredde sig skiftande och glänsande i den klara belysningen; från horisonten vältrade sig sakta en mjuk, gråhvit dimma, bildande fantastiska figurer bland stenarne och de enstaka träden; långsamt, ja, nästan högtidligt, som om om äfven det erfarit stundens stämning, gled taget in på perrongen, och så var jag i Rom!
Huru mycket innebar icke det ordet, huru mycken längtan, huru många drömmar, och nu skulle allt förverkligas.
När man kommer från det brusande lifvet i Neapel, inger
Rom en känsla af hvila, höghet och lugn, som verkar ytterst välgörande på sinnet.
Det käns, som om ingen sorg, ingen äflan, ingen oro skulle kunna finna en här.
Den öfriga verlden sjunker tillbaka som tonerna af en nyss brusande orchester.
Man är hemma och erfar en känsla af frid; endast melodien leker ännu sakta i örat, grundtonen, kärnan är funnen.
Rom är så underbart mäktigt.
Det rycker till sig hela ens själ, gjuter sitt lif droppe efter droppe i ens ådror och tröttnar ej i sitt pånyttfödelseverk förr än den blinde blir seende, den tviflande troende.
Umgänget med den konstverld, som här finnes och som i alla tider skall göra
Rom till alla städers stad, verkar först öfverväldigande och oförklarligt tjusande, som en syn ur drömmens verld.
Man vacklar från konstverk till konstverk, till dess man slutligen tror sig se, huru en flik tillbakakastas från den gudaverld, der forntidens konstnärer hemtade sina ideal; då kommer lugnet.
Underbara, mäktiga, förädlande Rom!
Man glömmer dina synder, dina brott och brister för det rika lif, som strömmar en till mötes ur de tusenåriga källor, som skänkt dig odödlighet.
Men, det var ju en påskdag jag skulle beskrifva.
Redan tidigt väcktes vi påskdagsmorgonen af stampet och trampet från en stor folkmassa.
Det var två helsobringande helgon, som buros i procession af prester i full ornat, åtföljde af en mängd tjenstgörande bröder och lekmän, till alla sjuka och kranka, som icke kunde deltaga i de allmänna gudstjensterna.
UTE I SKÄREN 1
FÖRBRYTARE 67
KARIN 103
ENSAM I STOCKHOLM 133
UTE I SKÄREN.
Vid norra spetsen af ön låg hela fjärden på, nordanstormen kastade vågorna upp öfver klipporna, med häftiga regnbyar vältrade den sig in öfver tallskogen och strödde vägen, där den for fram, med ris och grenar.
Sjön var svartgrå med en färg som af osmält bly, och fräsande hvita kammar lyste på böljornas toppar.
Ut med ön svepte vinden, in genom sunden for den, förbi dess södra udde, och mot fasta landet i vester kastade den långa, sugande vågor upp öfver stranden.
Den härjade svårt med strömmingskötarne, som folket i trakten lagt ut den föregående kvällen, när ingen kunnat ana sig till, att det skulle blåsa upp till en sådan storm under natten.
Men när blåsten i dagbräckningen ruskade alt för häftigt i takpannorna, då reste sig Gustaf Erikson upp, där han låg bredvid gumman i stugan, och gick upp på vinden till brodern, som var hemma hos honom på gården.
– Karl August, ropade han, i det han trädde in i rummet.
Den tilltalade reste sig sömnigt upp.
– Hvad är det om?
– Du får ut och hjälpa mig till att bärga skötarna.
Det har blåst upp till en så’n farlig storm.
Att bärga fiskredskapen, när en plötslig storm midt under fisktiden kommer och hotar att rycka själfva förvärfsmedlen ur händerna på dem, för hvilka redskapen betyda en förmögenhet, det kan eljest endast jämföras med att släcka elden, när huset hotar att brinna ned.
Karl August sprang upp och var skyndsamt i kläderna.
Brodern hade redan gått ned och tagit fram, så att de kunde få sig en sup, innan de gåfvo sig på väg.
Karl August såg betänksamt ut genom den immiga rutan.
Granarnas grenar gnisslade, och topparna böjde sig för blåsten.
Regnet dref ned mot tegelpannorna och skvalade mot den uppblötta marken.
Han gick hastigt ned för trappan.
Brodern hade redan fått en af drängarna på benen, och under tystnad begåfvo sig de tre männen ned till båtstället.
Båten sköts ut.
Två utaf dem satte sig till årorna, och Erikson själf gjorde sig i ordning att taga i tu med bärgandet.
Det var en besvärlig rodd och en farlig rodd.
Not och skötar hade rifvits lösa från sina ankarplatser och hittades först efter långvarigt sökande.
Garnen voro sönderslitna eller filtrade ihop till en stor oredig klump, så att man knapt såg dem för det lager af tång och smuts, som betäckte dem.
Ända till middagen fortgick arbetet utan uppehåll.
Karlarna voro genomblöta in på bara kroppen, hungriga och förfrusna.
Blåsten pinade tvärs igenom de våta kläderna, och för hvar bärgad flik af garn blef misstämningen större, alt som skadan antog större och större dimensioner.
Ännu var det en af skötarna kvar, som de ej hade kunnat få reda på, och de hade redan fruktlöst rott omkring och draggat efter den i en och half timme.
Det var lönlös möda, och den måste blifva, där den var, till dess att man åter vid bättre väderlek kunde fara ut och taga reda på spillrorna.
Erikson hade löst af brodern vid årorna.
Han lyfte upp hatten och tog ett tag öfver pannan, som trots regnet och blåsten var våt af svett.
– Det är ingen annan råd än att ge sig hem med det vi har, sade han.
När de fått båten i land, började de, så godt för tillfället var möjligt, reda ut näten och beräkna skadan.
Tålmodigt och varsamt höllo de på, och när altsammans för blåstens och regnets skull var inhängdt i boden, följde de gångstigen, som ledde genom ängen och uppför backen, där stugan låg.
De talade ifrigt hela tiden, och på Eriksons ansigte låg ett drag af tyngd och grämelse.
Han räknade upp, hvad det kostat honom att köpa garnet, och hur lång tid som åtgått att sätta redskapen i stånd under förra vintern.
– Det är alt skadadt för mellan femtie och hundra riksdaler, utom arbetet, slöt han.
– Det är mer, sade brodern.
– Ne-ej, men det är det.
Och när de kommit in, kom hustrun emot dem och frågade, hur det gått, i det hon satte fram varm mat på bordet.
Och Erikson berättade, medan de andra fylde i berättelsen, noggrant och detaljeradt, hur mycket som blifvit förstördt, och hvad som var räddadt.
Han hostade ett par gånger och drog djupt efter andan.
Hustrun märkte det.
– Du må väl aldrig ha blifvit sjuk häller, sade hon.
– Å nej.
Det tror jag väl inte.
När de slutat äta, stälde sig Erikson och såg ut genom fönstret.
– Tänk hvad båd’ not och skötar, som ha förderfvats i natt, sade han, utefter hela landena.
Det går alt te många tusen riksdaler.
Det är värst för dem, som inte har annat te lefva af, förstås.
Ja, blåsten hade farit svårt fram.
Som en farsot hade den tagit med sig redskap och slagit sönder båtar.
På ett ställe långt ute i skären hade mannen varit ute öfver natten för att sätta not vid ett aflägset grund.
Han hade blifvit borta, och flere dagar därefter kom båten drifvande och blef sedd och dragen i land.
Man räknade öfver skadan, man hörde efter, hur grannarna haft det, och man hjälptes åt att rädda, hvad räddas kunde.
En så tidig storm, och en så häftig storm.
I mannaminne kunde ingen erinra sig att hafva varit med om maken.
Stora träd blåste ned, och åskan hade gått, fast det var midt på hösten.
– Kan ni se Guds hand i molnena, pojkdjäflar, sade en båtsmansdräng, som brukade vara inne i Stockholm, och som hade varit med på en långtur.
Men Eriksons hustru bad honom hålla mun och sade för egen del, när blixtarna glänste fram mellan skyarna:
– Jag är altid så glad att vara under tak, när åskan går.
Inte för att någon kan komma undan för Herrans starka hand, inte.
Men det är det, att i skogen eller så där är man ensam.
Men här ä’ en åt minstone flere, så att om man blir så usel, så en inte kan röra sina lemmar, då fins det åt minstone nå’n som kan hjälpa en.
Två dagar rasade stormen.
Den hade härjat rästen af sommarens lämningar.
Våta och dufna hängde björkarnas gulnade blad, och en förkänsla af vintern med sin afstängdhet, sina långa, ensamma kvällar och sin stela, snötäckta dvala trängde sig öfver både natur och människor.
Högt upp på backen, goda tio minuters väg från saltsjön ligger den lilla rödmålade bondgården.
Den är bygd på rama stenhällen, bakom den växer granskogen fritt, nedanför den till höger om förstugukvisten är en liten furukantad insjö, gemenligen kallad träsket, och i en vid båge omslutes dalen inunder själfva gården af skog och ekbackar.
Erikson, som bodde där, hade gården på arrende.
Den lydde under ett större gods på fasta landet, och arrendet hade nu stått fast i tre generationer.
Son hade efterträdt far, och hvar och en hade liksom den föregående gift sig, födt barn, odlat jorden, tagit sin fisk ur sjön och sitt bränsle ur skogen, familjen hade växt till, husfadern hade blifvit gammal och grå, myllats ned i grafven, och den älste sonen hade löst in lösöret till gården och fortsatt som hans far före honom.
De öfriga syskonen hade blifvit spridda ut i världen, hvar och en åt sitt håll.
Den näst siste innehafvaren af stället hade fem barn.
Det var två mer än någon af de öfriga hade haft.
Den yngste af sönerna flyttade ut på en ö långt ut i hafsbandet och omkom vid en af de nordostliga stormarna.
Den älsta systern blef gift och kom hemifrån.
Den andra for till staden och tog sig tjänst.
Den älste sonen gifte sig, öfvertog gården och stod sig bra.
Den andre af bröderna, Karl August, hade en längre tid funderat på, hvad han skulle taga sig till.
Tills vidare gick han hemma i jordbruket och tjänade som dräng hos den äldre brodern.
Han var något långsam i vändningarna, seg i en gång fattade beslut, men trög i att bestämma sig.
Han var en liten karl, tyst och fåordig.
Han talade långsamt och säfligt, men hade ögonen med sig, hvar något var att göra, eller en skilling fans att förtjäna.
Blef han retad eller drucken, kunde han vara farlig att råka ut för.
Men i hvardagslag gick han sin väg för sig, utan att förfördela någon.
Hans lynne var med nämda undantag jämt, och när han skrattade, skedde det gärna på ett skalkaktigt och godmodigt sätt, som lockade folk att stämma in med.
Han hade håg för landtbruk och skulle hälst hafva önskat, att han varit den älste.
Men när nu detta ej varit fallet, föll det honom ej in att göra några invändningar emot ödet.
Han funderade en tid hit och dit och gick slutligen en dag till brodern och sade till honom, att han tänkte köpa sig en storbåt och ligga på sjön om somrarna.
Hvar han skulle få pängar ifrån!
Jo, litet hade han själf, och så hade han tänkt, att brodern skulle gå i borgen för rästen.
Hvad han skulle göra om vintrarna?
Jo, detsamma som nu.
Vara hemma, hjälpa till, med hvad som behöfdes, mocka i ladugården eller hugga ved, knyta not och sy segel.
Den äldre brodern svarade emellertid ingenting bestämdt och en vecka förgick, utan att någon af dem på nytt rörde vid ämnet.
Men en dag, när de gingo hem från arbetet – det var tidigt på våren – sade den yngre:
– Jo, jag har alt tänkt, att jag får lof att ställa med det där med båten nu snart.
Den äldre svarade endast med ett långdraget: Jaaa –
Den yngre fortfor:
– Jag får dig i borgen då?
Brodern frågade efter summan.
Den andre nämde den.