Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gälde då » Fatinitza »: I lägerscenen herskade ett fasligt böstande och trampande på den lilla duodes-sceuen och kadetternas snöbollar fingo ej nog kastområde på scenen utan hveno oupphörligt ned i orke-stem, qvarlemnande pâ herrar spelemäns kostymer åtskilliga bom ulls-souvenirer.
Något motsvarande kan nu sägas om » Boccaccio », sa mycket mer som förmågan af effektfulla sceniska arrangement, som dra tanken bort från det lilla utrymmet och hvari t. ex. man på Söder excellerar, vid denna repris lyste genom sin frånvaro.
Åtminstone vid styckets première voro såväl bål- som tunnbindar-scenerna mycket illa och effektlöst anordnade, hvilket ej öfverskyldes af någon vacker sang, ty sämre ensemble har man ej hört på Vasateatern är vid premièren af denna operett-repris, till hvars lof dock ma tilläggas att solisterna kunde sina roler bra utantill, något som rättnu börjar bli en sannskyldig delikatess vid premiè-rer, det må nu vara Pepa eller — Bébé.
På solister i en operett som Boccaccio äro ej anspråken ringa, hvarken från operettens eller publikens sida.
Att Vasateatern låg under vid jemförelse emellan Nya Teaterns och Fröbergska operett-sällskapets Boccaccio i böljan af detta decennium, behöfver derföre ej vara så grufligt för den lilla teaterns hederskänsla, om det också ej var så roligt för teaterns publik.
Fröken Pettersson hade förestält sig Giovanni som en ung, litet cirklad och hödtiglig menniska, elegant, korrekt och litet — tråkig.
Hvarken fru Östbergs lätta frivolitet eller fröken Grönbergs naiva liffullhet märktes stort af i fröken Petterssons föröfrigt konseqvent och rutineradt hållna framställning.
Att hon ej kunde prestera den förstnämdas fulländade sång eller den senares förtrollande apparition (särdeles i skinnpelsen) må ej läggas sångerskan till last, hvars goda karlfigur, vackra småleende och lifliga ögon ju ej äro att förakta, hvaremot hennes röst onekligen böljar mista sitt behag, en olycka som med hänsyn till åldern dock ej torde behöfva blifva irreparabel!
Tystnad och lektioner!
Boccaccio-amatörer saknade de traditionela röda och hvita benen i festkostvmen i tredje akten.
Det gjorde nu mindre, särdeles som de hvita, som ersatte dem, voro mycket välgjorda, men som alldeles på tok anteckna vi att prinsen och Boccaccio icke i första akten hade samma ben
— jag menar af samma farg.
Annars blir ju Leonettas scen
* Se ur Dagens Krönika, 1887, April-häft.
366.med Pietro ett nonsens och den sistnämde dumbomens replik ännu dummare: » Ah — min herre, jag liknar således Boccaccio bakifrån — således ändå från något håll — ah, ah! »
Efter fröken Pettersson må sättas fru Bergström, som dertill fullt kunde mäta sig med alla sina föregångerskor i gumman Lambertuccios rol.
Hon var både lifligt och moderat komisk, utvecklande deijemte ett stumt spel af verklig konstnärlig rang.
Herr Lambertuccio var mindi e lyckad, antingen man jemfor honom med herrar Holmqvist eller Fröberg eller är för snäll att detta göra.
Hans komik var för ansträngd att verka natur och för enformig att verka skratt, icke ens de oerhördt tacksamma kupletterna uppväckte sedvanlig fanatism.
Jemförelsen med herrar Arlberg, Mallander och Lundgren kullkastar alldeles hr Hirschs barberare, som var orätt både tänkt och gjord, och äfven hr Kloeds Palermoprins mår bäst af att tas för sig sjelf, utan generande tankar på hr Wagners fina spel på Nya Teatern eller hr Strandbergs breda humor och unika skrattsalvor vid Fröbergska sällskapet Utan någon som helst jemförelse var hr Clement-sons Lotteringhi en i alla afseenden klen och matt framställning, hvaremot hr Anderson som Leonetto var temligen tillfredsställande i sitt lilla parti.
Fru Gründer detaljerade ett par kupletter med stor abandon, sjöng första stämman i ensemblenumren med vanlig musikalisk talang, spelade äfven ganska rifvande, men den lilla förföriska fru Isabellas italienska grazie, ungdom och lagring erbjödo oöfverstigliga hinder.
Fiametta var ungefar lika stel som Boccaccio.
Första duetten slarfvades litet med, men den andra var utmärkt väl inöfvad och återgifven.
Fru Carlbeck inlade allt för litet känsla i operettens perla, den toscanska visan, och hade äfven i öfrigt med bibehållen prinsess-värdighet med fordel kunnat te sig litet mindre enformig.
Efter premiéren lära körerna gått bättre, hvilket kunde behöfva8, ty vid denna var det endast hr Halldéns orkesterspel, som hindrade alltsammans att spricka.
Hr Halldéns anförartalang sattes på vådliga prof, ur hvilka han drog sig med heder och hr Nordqvist kan ej ana hur bra det ackom-pagneras å Vasateatern.
Kort före denna operett hedrade sig teatern med en Ur Dagm * Rrönika.
32liten uppmuntran åt den svenska operettfabrikationen, som visade sig med fordel kunna utbytas mot den utländska.
Med ett mindre fordrande ämne än Holbergs » Don Ranudo » är jag säker att herr Kjellanders nätta operett-talang skall slå sig fullkomligt igenom, hvilket nu ej blef fallet derför att akten var för lång, somliga musikstycken lågo hindrande för handlingen och — säga somliga — derför att en operett på Vasateatern utan dess direktris är en fysisk omöjlighet.
Fröken Petterssons älskarrol gafs emellertid ganska bra af hr Lindblad, hvars präktiga tenormateriel ej borde ligga i träde, och fru Grunder lemnade en den bästa prestation jag af henne sett i Donna Olympia, hållning, ögonbryn, mimik, solfjäderplastik, sång och högfardiga rullader
— allt förenade sig till något alldeles förträffligt, som vi knapt trott den skickliga koloratursångerskan om.
Hr Johanson sjöng sina välskrifna partier med präktig röst, som också borde tagas vara på, ganska karakteristiskt äfvenledes, spelade Don Ranudo ej oäfvet, trots sin ungdom och oerfarenhet.
Förträfflig var hr Hirsch som be-tjenten, ehuru det var ledsamt för hr Kjellander att han knapt har en kråkas sångröst.
En liten sparf qvittrar der-emot i fru Cederbergs strupe, efter måttet deraf sjöng hon ganska snällt här såväl som i » Boccaccio », der hon hade Beatrices lilla parti, och gaf i båda prof på sin kända behagliga aktristalang.
Musikföreningen reparerade sitt genom k. jubileikonser-ten något i kanten naggade anseende genom ett på det hela förtjenstrikt framförande af oratoriet » Messias * y gifvet 2 gånger i stilla veckan.
För hvar gång man hör detta gudaingifna mästerverk fattar man klarare och klarare giltigheten af Herders uttryck: en kristlig epopé i toner.
Den kristna trons lif och hänförelse genombrusar » Messias » som i intet annat af vare sig Bachs eller Händels egna öfriga oratorier.
Den förre bands genom de kyrkomusiksformer, från hvilkas af ålder stadgade principer han i sin storslagna diktning hvarken kunde eller ville frigöra sig.
Derför beundrar man väl högeligen det ståtliga snille, som skänkt verlden » Matheus-passion » eller » Johannes-passion », och man gripes djupt isin själ af de alla andra öfverträffande sublima koraler, som der tona i öfverjordisk enkel kraft och höghet.
Men hjertat känner sig mer draget åt den stora musikerns stjernebroder, åt Händels oratoriemusik, hvilken genom sitt mer universela skaplynne stält sig på en friare grund med vidsträcktare vyer och större horizont.
Visserligen må beklagas att den store kompositören ej kunde frigöra sin sångröst från de utförande artisternas tomma och ytliga virtuositetskraf, som icke nöjda med att se sig uppfylda i operan, också pockade på all sköns tillfredsställelse äfven i oratorierna, af hvilka somliga också utförts som operor vid sitt första framträdande.
Dessa beklagliga koncessioner åt tidens smak skämma intrycket af flera solonummer äfven i » Messias », men kunna dock ej förtaga kompositionerna allt det behag eller den höghet de i sig sjelfva ega.
Särdeles sopranariorna äro än i dag hörvärda, såväl den innerliga, smekande » Han skall föda sina far » med sitt böljande varma violinaccom-pagnement som den celebra » Jag vet min förlossare lefver ».
Basens första aria är rätt stolt och kraftig, men uppgår till slut i gammaldags grannlåt.
Tenorens soli äro svårt bekajade med seqvenser, rosalier o. s. v. utan all ända.
Mer uttrycksfulla äro altens soli, af hvilket det första är mindre betydelsefullt än det andra, den djupt gripande, i suckar och klagorop gråtande musiken till profetens ord: » Han var föraktad och försmädad ».
Onskligt hade varit att fru Edling utfört också denna aria, som ej nu kom till sin rätt trots sångerskans präktiga materiel.
Qvartetterna äro .mer intressanta som exponenter på den tidens sätt att Jtombinera stämmor i ensemblestycken än som specifikt musikaliska njutbara verk.
De äro emellertid affattade med mycken såväl kraft som lärdom och fugamotiven ega all den innebörd och tänjbarhet, som var Händels starka sida.
Denna kontrapunktiska lärdom, jemte stor förmåga att skrifva för olika slags röster innebära kla ven till det intryck en Händelsk kör gör.
Melodien kan stundom vara vanlig nog, harmonierna särdeles vid nutida jemförelse enkla och ändå — det helas gruppering, kraften och storheten i anläggningen, till och med det helas enkelhet och brist på effektsökeri lockar och drager med naturens egen outgrundliga men Qettrande poesi.
De mer framstående körerna ega alla sköna karaktärsfulla melodier, flera såsom » Som räddafar » verklig dramatisk flygt, andra en ojemförlig ren och stark djuphet, parad med klarhet lysande som en kristallprisma.
De finare dragen som man beundrar i vissa arior återfinnas ock i några körer framförallt i den 8. k. Långfredagskören, en kristlig elegi, urbilden for alla dylika i innerlighet, ljufhet och djupt rörande vemod.
Glådje och idel glädje strålar deremot i tusen fargbrytningar genom det af trosvisshet och troshänryckning genomglödgade » Halleluja », en musik som englame i himlen kunna afandas jordens barn.
Som redan antydt är, lände det stora och invecklade verkets utförande Musikföreningen till heder, föreningen denna gång tagen i sin vidsträcktaste bemärkelse, innefattande både hofkapell och operakör.
Visserligen må det beklagas att ej flera kombinerade kör- och orkester-repetitioner kunnat anordnas, särdeles då konserterna skulle hållas i ett så otacksamt musikrum som Sanct Nikolaus, der hvarje liten misshällighet mellan kör och orkester eller i kören inbördes så oförblommeradt framträder och blottar sig inför åhörarne.
Af solisterna tog nu som alltid fru Edling första priset.
Efter Louise Michaelis död torde fru Edling vara att betrakta som Nordens förnämsta oratoriesångerska, i hvilken egenskap den värderade sångerskan under årens lopp oaf-brutet gått framåt.
Sjelfva rösten klingar aldrig så skön som under ett tempels höga hvalf, dess metalliska välklang och säregna friskhet understödjas förträffligt af ett stilenligt föredrag i gedigen Händels-anda, förepadt med stor uttrycks-rikedom och en mild hjertevarm känslighet, som aldrig slår öfver i sentimentalitet eller andlig förhäfvelse, utan just genom sin klassiska måtta ypperligt passar in på den musik, som här skall tolkas.
De öfriga sångerskorna, som biträdde vid dessa konserter — resp. damer Nordgren, Wolff, Jungstedt — voro noviser i oratoriesång, förmådde ej besegra akustikens olämplighet, men gjorde utan tvifvel hvad de kunde.
Hr Smith utförde sina begge arior med mycken käckhet, men forcerade stundom vissa toner på klangskönhetens bekostnad.
Recitativen behandlade han med verkligt mästerskap, med de tekniska krafven redde han sig högst obesväradt.
Så ock hr Strandberg, hvars ljufva stämma höll bättre stånd än man vågat hoppas.
Hans parti var dock det minst tack-samma.
Skada att man för tidens skull måst utesluta hans vackra duett med alten: » Du död, hvar är din udd! » De öfriga uteslutningarne voro med ett undantag välbetänkta, konserterna slutade i alla fall ej förrän närmare elfva.
Att konsertarrangementen icke efter aftonsångens slut hinna verkställas i Hedvig Eleonora, har blifvit oss upp-gifvet som skäl för förskjutandet af detta ypperliga musikrum vid Musikföreningens konserter.
Yi beklaga detta, men undra om det skulle vara omöjligt att deijna aftonsång för en gång skull började en timma tidigare.
En gudstjenst i toner sådan som ett Händelskt oratorium bör väl ej kunna anses som en profan orsak till denna lilla förändring, hvars betydelse synes oss försvinnande liten mot det obehag, som nu tillskyndas såväl de utförande som de åhörande genom oratoriers uppförande i en musiklokal, så i alla hänseenden olämplig och ofördelaktig som Sanct Nikolaus.
Många af publiken, som dels ej alls fått sittplatser, dels dåliga sådana, dels ingenting hört, dels hört dåligt och styckadt, sade sig aldrig mer sko) a besöka Musikföreningens konserter, så länge dessa hållas i denna kyrka.
Den välment rikliga ekläre-ringen gjorde det outhärdligt hett, hvadan flere » vattendra-gare » spatserade kring och störde och skänkte i under musiken.
På läktarne var atmosferen rent af odräglig, de skyddes också samvetsgrannt under andra aftonen.
Allt talar for att Musikföreningen måste vara betänkt på någon förändring till nästa år.
Filharm.
Sällskapets vårkonsert upptog en ny ballad af hr Hallén och för öfrigt gamla bekanta: Gades Vårjubel, Wagners Långfredagsunder, Gounods Gallia, af hvilka några delar gafvos f. f. g.
Dessutom Griegs kända Landkjending.
Vi öfvervoro endast en del af konserten, som jjölls å k.
Operan och med biträde af hofkapellet, som skall allting bestyra.
Hvad vi hörde, behagade oss synnerligen, det är friska och unga röster i detta sällskap, som lättare än sin äldre och förnämligare kollega på platsen kan finna känslor och uttryck för ett naturfriskt » Vårjubel ».
Angående den nya Hallénska kompositionen hade vi låtit oss mycket vackert berätta af sällskapets egna ledamöter, som sade sig finna ett nöje att inöfva den, hvilket ju var högst lyckligt för alla parterna.
I Aftonbladet läste vi dagen efter några tillrättavisande ord om den » filosofiska tendens » eller » moraliska sentens », eller hvad det var, som hr Hallén pretende-rade rikta musikhistorien med genom sin nya ballad, som lär kunna hålla sig uppe äfven utan dylika små olyckliga funderingar.
Hugenottreprisen var en sannskyldig tour de force af hr Nordqvist.
Rik som Meyerbeer var, kräfva ock hans operor rikedom: rikedom på bländande dekorationer, lysande baletter, ståtliga körer och första rangens förmågor i solopartien.
Derjemte verkliga talanger också i tredje och fjerde ledet.
Med de inskränkta ekonomiska medel, k.
Operan f. n. rör sig, kan man ej fordra stort af musikverkets materiela utstyrsel, ehuru som jag tror äfven med de dekorationer som finnas med god vilja större effekter i denna väg skulle kunnat åvägabringas.
Också baletten i akt II hade väl bort te sig något mer förförisk.
En flodbalett som man t. ex. får se den i vårt södra grannland hade nog ej varit hr Sjöbloms balettmästaregeni för svår.
Zigenar-baletten skulle väl kunnat bjuda på några mer artistiska solistprestanda.
Belysningen var allestädes ej den bästa.
Månen, som annars på Operan är framme i tid och otid, hade gerna kunnat belysa de tre hugenotterna i sluttrion: » Se öppen himlens klarhet prålar!
* Åskådaren kan ju annars ej se den » hänryckning » och » innerliga tjusning », som enligt libretton bör afmåla sig på de tre trosförvandternas anleten.
Rolfördelningen var på det hela taget lyckad och talet om » operans storhetstid » och dess minnen kan hr Nordqvist bära med temligt jemnmod, emedan denna » storhetstid » alltid funnits vid Operan — för 20 år sedany tidsminimum, i detta fall.
För 20 år sedan då Michaéli-Gelhaar-Strandberg, Arlberg-Arnoldson-Hebbe-Stenhammar-Willman-Behrens gaf-vo operor talade konstvännerna om » storhetstiden » 1840 — 50, då dessa roler gåfvos af M. Gelhaar-Ström-Lind-Beletti-Fundin-Gunther-Kinmanson-Dannström.
Och under denna storhetstid fanns det musikälskare, som hatade Meyerbeer och hans » realism », drömde sig tillbaka till de klassiska operornas » storhetstid » 1815 — 25, illustrerad af namnen Du Puy, Lindström, Wässelius, H. Widerberg, Frösslind, Sellström, men belackad af gustavianerna, som med saknad sågo tillbaka till » den stora operans » dagar eller storhetstid,till Karstens Oedipe eller Achille, Müllers Armide och Alce-ste, till fru Olin, Stenborg, Anders Widerberg, De Broen m. fl.
Dessförinnan fanns visserligen ingen » storhetstid », enär det icke fanns någon tid alls.
Att Hugenotterne på vår scen omkring 1865 hade sin storhetstid par préférence, berodde på det jemna utförande, som från alla håll kom operan till del.
Musikpubliken hade vid denna tid kommit till füll insigt om Meyerbeers för-tjenster, alla fyra hans stora operor gåfvos under detta decennium med framgång.
Någon fbrsta rangens glansprestation kan man väl icke tala om i Hugenotteana på vår scen, dertill ha gåfvorna varit för splittrade.
An har Valentine varit skicklig tragedienne men med små röstmedel, än har hon egt en vacker röst men en liten gummas apparition och intet spel.
Willmans Marcel torde just genom harmonien mellan sångarens och skådespelarens geni stå som N: o 1 i detta bildergalleri och vid hans sida Louise Michaelis gudaröst och koloraturglans i Drottningens rol, som ju annars hvarken passade hennes anspråkslösa yttre eller allvarliga skaplynne.
Om fru Östberg skall kunna sägas öfverträffa denna näktergal i Margaretas parti, så beror det på hennes allsidiga teckning af denna förut mest lyriskt intresserande företeelse.
Fru O. har läst sin allmänna historia väl, hon ger oss Navarras drottning alldeles så som hon der framställes med en fläkt af antikens Venus, sensuel, pikant, kokett, men likväl drottning i hvar tum.
Kunde dertill läggas f. d. majestätet Gelhaars blomstrande fägring vore karakteristiken fulländad, men det vill i detta hänseende synas oss som om fru Ostberg icke uppbringat alla toilettkonstens hjelp-medel denna gång.
Men spel och sång verka historiskt illusoriskt.
Denna lätta, eleganta ton, som herskade vid Valois ’ hof, är superbt funnen i fru Ostbergs fint behandlade fiorityrer, som hon inöfvat med ovanlig omsorg och med hvilka hon tagit ett stort steg fram som koloratursångerska från t. ex. » Den Stumma ».
Hon bjuder visserligen ej på några häpnadsväckande briljantfyrverkerier, men hon sjunger korrekt Meyerbeers noter i stil med drottningens historiskt gifna skaplynne och det är detta, som gör så stor scenisk effekt, åtföljd af ett motsvarande nyanseradt spelsätt.
Fröken Ek är väl den enda lyriska skådespelerska somkan någorlunda gå i land med fröken de Saint-Bris svåra och ansträngande parti.
Att hon icke nu ger rolen, bevisar att hon icke vill ge den.
Med det inflytande denna sångerska f. n. eger vid Operan, äro alla beklaganden malplacerade: » Stackars frk Ek, som tvingas sjunga operett och icke får ha sina gamla stora roler i fred ».
Att fröken Klemmings röst ger musiken mer fraicheur och klang, må medgifvas, men de dynamiska effekter, frk Ek brukar kunna använda, när hon är hågad och disponerad9 förstår sig den förra ännu ej på.
Likväl bör det sägas att som studie betraktad var frk K: s Valentine beröm värd, t, o. m. mycket berömvärd.
Hon sjöng det långa och ansträngande partiet med anmärkningsvärd säkerhet och riktighet, utmejslade vissa delar på ett icke oäfvet sätt, och gaf i fjerde akten öfverraskande vackra prof på den dramatiska raskhet och fart, som vi fornt komplimenterat henne och hr Arlberg för.
Men deijemte gläder det oss att den sköna uppgiften kunnat värma frk K. till mer känslorike&lt; dom och innerlighet än förr.
Må vara att hon ej nådde Fredrika Stenhammar i det herrliga larghettot, men för att vara af denna sångerska sjöngs stället särdeles känsligt och fint.
Den svåra lyriska uppgiften tog naturligtvis mycket den unga sångerskans uppmärksamhet i beslag.
Hennes spel måste derföre dömas med skonsamhet.
När man ej eger dramatisk gnista i sig sjelf och måste vända sig till andra för att fa hjelp, sitter naturligtvis alltid vid premiern dressyren qvar ohöljd och det är först längre fram den verkar mindre schematiskt och afkylande.
Ehuru rolen i sin helhet var för svår, måste dock sångerskan komplimen-teras för det vackra sätt hvarpå hon krafsade sina kastanjer ur elden.
Som Raoul öfverträffade hr SeUman de flesta af sina företrädare i illusorisk apparation, hvars nobless och bravour egde all nödvändig lyftning och kraft.
Spelet bjöd på flera verkligen utmärkta moment, som kunna sättas vid sidan af Arnoldsons bästa, hvilken hr S. öfverträffar i impulsiv nerv.
Den lyriska prestationen kunde naturligtvis icke bli lika jemn, bland annat derför att Baoul fordrar en hjelte-tenor med förmåga af lyrik.
Detta är hr S: s svagaste punkt, hvadan ock den stora arian välbetänkt var förkortad med hälften.
Septuon gick ej hr S. ut med, men duon i fjerde akten lyckades honom förträffligt.
Det var verklig glans iflera hans bravour-passager, lyckligt emanciperade från den skrikmetod hr S. förr begagrade men hvilken han nu genom flitiga studier ej anser sig behöfva anlita för Sforzando.
I detta hänseende har hr S. glädjande gått framåt, om man också måste erkänna att fara är å förde att hans förtjenst öfverskattas genom den mörka att ej säga brunetta bakgrund mot hvilken hr S: s prestation dubbelt fördelaktigt aftecknat sig.
Fröken Karlsohn är nu som förr en alldeles excellent Urbain, der hennes stora fel, känslobrist, snarare är en merit till de många andra af röstfägring, pikant yttre och sprudlande koloratur.
Hr Linden som den yppige Nevus är kanske ej så magnifik grand seigneur som sin mentor, men de goda dragen i karakteren tecknas rätt godt i den vackra scenen i akt IV.
Hr Strömbergs Marcel är en aktningsvärd prestation, hr Rundbergs Tovan nes låter se sig, liksom hrr Malmsjö m.
fl., deras inlägg i konversationen låta mindre angenäma.
Bättre sjunger hr Sellergren, som också i det yttre lemnar en antaglig grefve de Saint-Bris.
Körerna sjöngös försvarligt, men spelet kräfver regissörens korrigering.
Den utomordentliga upprorskören skulle tagit sig helt annorlunda ut, så ock eds-kören i Prés-aux-Clercs.
Damkörerna gingo vackert, men äro af mindre vigt, förutom den charmanta badscenen.
Materian är bättre, rösternas, begripligtvis.
En god tredjedel af musiken uteslöts.
Till operan som komposition skola vi återkomma i höst, i fall — vi båda återkomma.
Till dess öfverlemnar jag stackars Meyer-beer utan skoning åt hrr Hallén, Vult o. s. v.
Vasateatem har under vårsäsongen icke gått särdeles bra, trots dess hjelpmedel, frkn Petterssons popularitet, Sv.
B: 8 understöd, läget i stråkvägen till Carlberg m. m. smått och godt.
Den hyra som för den lilla teatern betalas torde också få anses nästan exempellöst stor, låt vara att ömmande omständigheter finnas deruti att — Sveasalen renderar platt ingenting.
Sista tiden förgyldes dock i någon mån genom frkn Petterssons uppträdande som löjtnant Wladimir i operetten Fatinitxa, som denna gång presenterade sig vida förmånligare än under föregående régime då hufvudrollerna gåfvos af hr Bentzon, fru Åberg och — fröken Pettersson, dockej » Anna », utan en mindre gudinna med detta förtroliga tillnamn.
Hr Kloeds svenska är numera mycket acklimatiserad och långt begripligare än företrädarens med sina » drobbers rörrrrrrrrrelser ».
Näst hr War berg tar hr Kloed rang i journalistens parti, der äfven hans » skabning » tog 6ig särdeles förmånligt ut.
Hr Gründer gick visserligen ej upp mot hr Gardt (fr. Ladan) i generalens parti, der han mor-skade sig för beskedligt i följd af bristande dunderbas och ej nog vildt rullande ryssögon, men hade flera lustiga poin-ter det oaktadt, som väckte salongens deltagande.
I partier som titelrollen i denna operett har fröken Aima Pettei ' sson sitt gifna triumflalt.
Hon var också förträfflig från början till slut och man torde få söka förgafves i alla fem verldsdelarne (och antagligen på Venus eller Mars också) efter en för sådana roller lämpligare framställarinna.
Vi kunna ju säga detta opåtaldt för alla privatinflytelser, då, som allmänheten torde fatt klart för sig, frkn Anna Pettersson icke särdeles högt älskar oss och verkligen icke det minsta stält sig in hos oss till beröms vinnande, som allmänheten desslikes fått bevitna.
För nästa säsong kunde frkn Pettersson taga i öfvervägande om icke » Lille Hertigen », en af den franska operettskolans bättre alster, skulle passa henne bra.
Med Fatinitza slutade hon nu som direktris för teatern, men återvänder som primadonna i höst.
Sans rancune au revoir — allez en paix!
Innan vi lemna Vasateatern ha vi några ord att saga med anledning af ett utfall mot oss i N.