Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Karlen försökte; men slag, skrik, ryckningar i tygeln, allt var lika fåfängt.
Han steg slutligen ur, för att leda hästen, den gick några steg, men stannade, och inga medel förmådde numera att röra den ur en fläck.
Slutligen steg fruntimret ur slädan och började vada genom drifvorua, för att försöka hinna till den inbjudande brasan.
Vägen var ej lång, men åtminstone en timmas tid åtgick, innan hon hann fram till kojans dörr.
Marken var jemn och utan qvistar och ruskor, men drifvorna voro ogenomträngliga och yrvädret ryckte i hennes kläder och förde henne än rundt omkring, än kastade det henne ned på drifvan.
Väg visste hon ej, men emellan furustammame är öfverallt väg.
Karlen, som slutligen lyckades få hästen i rörelse, sedan slädan blifvit tom, kom i det samma till kojan, ställde häst och släda på läsidan af det lilla huset, betäckte hästen med ett täcke och såg efter fruntimret, som häftigt ryckte opp dörren.
Han skakade dervid litet på hufvudet, förmodligen åt hennes djerfhet, men sjelf kröp han i släden under fällen, och somnade snart.
I kojan satt lilla mor Annikka framför brasan och runkade fram och åter på sin stol: en rund trädskifva på tre ben.
I hennes famn låg en svart katt, som strök sig under sin matmors hand fram och åter.
Dess svarta skinn gnistrade liksom dess ögon.
”Hi hi ni”, fnittrade gumman, ”jo jo, si man får fremmande, jo. Visste jag inte det när Hiisin spann så nätt.
Ligg stilla Hiisi, spänn inte klorna så der.
Jo jo”, och gumman vacklade med hufvudet åt ömse sidor och nickade nedåt med sin långa näsa, som om hon velat röra i brasan med den.
”Kära mor, kan en vilsekommen resande få herberge hos er”, frågade fruntimret, som förgäfves väntat att gumman skulle vända sig emot henne eller på något vis ge tillkänna att hon märkt hennes ankomst.
”Hi hi hi, herberge, nattqvarter, vill ni sofva på ugnsrakan medan jag rör om glöden, eller vill Hiisin ta henne på sin bädd deroppe på hyllan?
Husch, eller vill hon sofva på dunbädd, gå, plocka i skogen, der flyger fjäder, som sotnäsan plockade af böndernes skinn.
Jag såg nog hur det såg ut, när de flydde för knektarne.
Ser hon inte hur tjockt det flyger af dem derute, så det är helt hvitt.
Sotnäsan plockar fåglarne, innan han slagtar dem, derför far fjädrarne af dem så der.
Hi hi hi.
Är hon hungrig, vill hon ha palt; ugnen blir just färdig.
Gå bara fram efter sotnäsan, nog finnes det blod nog att göra palt af, der han går fram.”
”Hvarföre förevitar ni mig Flemings dåd, icke rår jag för dem.”
”Aha, ni rår inte, nej, ni rår inte.
Jaså ni vill ha nattqvarter här?”
Gumman tog en sticka, tände eld på den och lyste på den nyss ankomna från hufvud till fot.
Snön hade börjat smälta, och rann nu ifrån hennes väderhufva nedåt, utför pelsen och på golfvet.
Hennes långa växt och raka hållning syntes dock tydligt, oaktadt drägten var våt och förderfvad.
Ett par svarta ögon blixtrade fram under mössan, men vattnet rann henne utför ansigtet.
”Nå, hvem är ni då?
Ansigtsdragena äro från Österbotten, pelsen med, bloddroppar sitter i mungiporna.
Men hvem är ni?”
Hastigt for fruntimret med handen åt munnen, och såg sedan på handen, men der syntes intet.
”Ånej, inte ser ni sjelf den bloden.
Nå hvad ser ni på handen, Hans Fordeelskan?”
”Ha! – hvarför frågar ni, då ni vet.
Dock, hvad mer om en ensam qvinna i vildmarken känner mig.
Hvad vet ni af Hans Fordeel, mor?”
”Hans Fordeel, hi hi hi, han som täljt de flesta klubborna.
Har hon sett hur han ska sta och dansa för Flemingen!
Hå hå, har sotnäsan fått tag i henne med, efter hon är så vilsen nu.
Ånej, han håller nog i klorna, hvem han får tag uti.”
Den resande hade emellertid lagt af sig de våta kläderna och satt sig på en stockända, som stod framför ugnen.
Hon strök nu undan sitt svarta hår ur ansigtet och svarade:
”Han har befallt mig att lemna hus och hem och bege mig till den ort, han anvisat, men jag har ej följt den kosan längre, än en af hans knektar följde mig.
En trogen karl har skjutsat mig hit.
Äfven hitåt finnes folk att sätta i rörelse.
Man kan uträtta något här; det är godt om de äro beredda.”
”Jaså, gården heter Pinonäs och hon får ändå inte nog af att pinas der, utan måste ut kring verlden.
Jo jo, ser hon, andra ha ock sin pina, de.
Kände hon Bengt Poutu?
Fanns en ståtligare man än han?
Hvem har gumman mera kär hållit?
Var han ej hennes enda systers enda barn!
Se, då var Annika ännu ung, hon var ännu vacker, när Bengt var en liten pyring och brukade sitta i hennes famn och smeka hennes röda kinder.
Hej, icke talar gumman om, hur sorgerna sen kommo och gingo, och hur hon sen lärde sig att bli klok och veta mer än andra, och flyttade i ödemarkens bo.
Men Bengt förblef henne kär, lika då hon blef gammal och vis, som då hon var ung och fåvis.
Fordeelska, kan du bryta opp Flemingens lås, kan du ta ut honom ur Åbo slott, kan du hjelpa honom att bli fri, eller kanske är han redan död, kanske hacka korparne på hans fagra ögon, kanske bygga tornkajorna bo af hans gullgula hår.
Illka heter en annan gosse, som var Annika kär, har du sett hur luftens fåglar göra sin måltid af honom, hu, har du sett huru hans kropp ligger på stegel och hjul, har du sett de andra mördade och steglade bredvid honom, hu, jag fryser, Fordeelska, kasta ved i ugnen.
Hi hi hi, Fordeelska, vet du hvar din egen man är, vet du så noga om inte Flemingen har tag i honom.
Vet du så säkert om inte hans händer ha blifvit hackade af honom.
Vet du så säkert om inte Flemingen smort omkring sig med hans blod.
Hi hi, vill du kyssa sotnäsan, Fordeelska, vill du kasta söta ögon på honom.”
”Ha, jag ville kyssa honom, om mina läppar vore glödkol ur din ugn, jag ville kasta blickar på honom, om det vore trollpilar som skulle ge honom döden.”
”Hå hå, Fordeelska, är hon så katiger.
Nå nå, hertigen som nu är kung, eller vill vara kung, han skulle väl icke tycka så illa vara heller.
Hi hi hi, Fordeelskan sku vilja kasta trollögon, jo jo.
Men tror ni inte gamla Annika kan kasta trollögon, jo jo, hon är intet vacker, säga de, hennes näsa är så hvass, hennes hake är så hvass.
Det var inte flott som gjorde dem så, det var nöden och barkbrödet.
Men gamla Annika hon kan ändå kasta söta ögon, hon.
Kastar hon sina blickar, så släpper
Flemingen sina fångar ur handen, ty den handen har ingen kraft att hålla dem qvar.”
”Qvinna, hvad mena dina mörka ord, skulle du kunna kasta trollskott i hvem du vill?”
”Hi hi hi, Hiisi min docka, hvad säger du?
Kan vi skjuta trollskott monntro, fast i sjelfvaste Svedjeklas?
Hon strök åter katten, så att den gnistrade och spann.
”Jo jo, jag tänkte vi så skulle kunna.
Nå, Hiisi, du må väl inte vilja klösas.
Nå nå, inte så brodtom.
Nog kan det väl ske ändå sakta.
Men ser du, Hiisin min, så svarta än dina vackra hår äro, icke äro de ändå hans derborta.
Jo jo, ser du, nu är du fast.
Ja, spotta och fräs du!
Hur tror du att du skall kunna skaffa mig tre hårstrån af Svedjeklases hufvud?”
”Tre hårstrån säger J, mor?”
”Åh, jag talar bara med min kisse.
Bra snäll är den, det är visst, men ibland är den just som en smula på sned.
Nog tänker jag den kunde skaffa hårstrån, om den ville.
Nå nå, bäst är vi tänka på saken en och hvar.
Fordeelskan, kan hon skaffa mig hvad jag behöfver?
Bara tre hårstrån af sotnäsans lugg?”
”Tre hårstrån?
Tjenaren som bär in hans morgondryck kunde få dem af hans sofvande hufvud, utau att han visste.
Men mor – jag bäfvar.”
”Ack ja, det ömma hjertat, som icke aktade för rof att tända på kriget, hur många tusendes lif tror hon der stryker med, och Flemingen har ändå bara ett.
Hiisi, tycker du inte det är lustigt?
Hi hi hi.”
”Du skall icke bruka trolldom”, mumlade Fordeelskan för sig sjelf.
”Jaha, jaha, jo. Inte hemtar Fordeeln dem länge, han.
Han ligger väl snart på steglet med de andre.
Och nog lär sotnäsan tycka om hennes egna händer, lika mycket som om karlanäfvar.
Sen han en gång huggit af dem, hemtar hon inga strån mer.
Nå nå, allt som hon vill, Fordeelska!
Vill hon ej ta sotnäsans hår, så får han ta hennes händer.
Vill hon sofva kanske?
Der är halm i knuten, vill ni lägga er der?
På sämre bädd ligger kanske Fordeeln.
Kanske ligger han på pinbänken.
Då ligger ni ändå bättre, fast ni inte ligger på Pinonäs.”
Den fremmande kastade sig på halmen, men att finna ro, var henne omöjligt.
Bloden forsade i hennes ådror, pulsarne klappade hårdt vid tinningarna och hennes hufvud värkte.
Hon slöt dock sina ögon.
Gumman vankade fram och åter, kastade stundom ett vedträd i ugnen, mumlade och småsjöng för sig sjelf, eller ramlade opp underliga ord.
Stundom framtog hon en näfve örter och kastade i elden, än slängde hon dit allehanda andra saker.
”Huu.
Af Svedjeklases kläder den här biten.
Det är säkert, ty jag skar den sjelf, när han rastade på Nokia.
Men han märkte det ej, der han stod och skrek på trappan och kommenderade knektarne, och medan jag tiggde och tog i fållen af hans kappa, gick det lätt med knifven.
Här är blod af nio, som han låtit sina knektar slå ihjäl; i ugnen med det, inlindadt i kapptrasan.
Nio menniskohjertan, som hatat honom djupt, trädda på spett, droppa olja ner i elden.
Huu.
Fattas nu bara tre hårstrån.”
Småningom lät gumman elden slockna och samlade kolen och askan i en lerkruka.
Öfver denna började hon åter läsa; gjöt slutligen några droppar smält bly i krukan och ställde den sist i ugnen.
”Gäs nu gäs, tre nätter och tre, nio nätter och nio, tre gånger nio och nio gånger tre.”
Nu öppnade hon dörren, och en klar och kall morgon strålade emot henne.
”Åhå, Hiisin min.
Godt är att det är färdigt nu.
Sådant rart väder, som i natt, få vi väl ej så snart åter.”
Den resande satte sig opp.
Den inträngande friska vinden gjorde det för henne möjligare att andas.
Hon tyckte att den luft, hon under natten insupit, bränt som eld.
”Hvad har ni beslutit, Fordeelska, skaffar ni mig hårstråna?
Jag behöfver bestämdt svar, för att söka annan hjelp, om ni ej vill.”
Ännu tvekade den tilltalade.
Då tillade mor Annika: ”Nå nå, inte är
Flemingen så seg heller, att man icke kan rå på honom ensam ock.
Och vill inte ni, så vill en ann.
Icke sitta tre hårstrån så fast, att icke man dem kan få.
I detsamma öppnades dörren åter, och in steg fru Metta Liljeholm.
Hon hade ett ögonblick stått utanföre, med handen på dörrknappen.
En liten känsla af räddhåga för att gå in till trollqvinnan, grep henne, men hon öfvervann den snart.
Emellertid hade hon hört de sista orden.
”God morgon, mor, jag ser ni har hunnit få annat främmande också, så här tidigt”, sade hon.
”Jag kommer för att åter be er vara till hjelp.
Elsa sjuknade så alldeles hastigt i går aftons, så att jag fruktar hon skall själas innan middan.
Förvisso är hon trollad.
Jag har försökt både ett och annat, men intet hjelper.
Mor Annika, var nu beskedlig och laga er redo att komma, att icke menskan kolar af emellertid.
Ni kan väl läsa trolldomen ur henne.
När vi baka nästa gång, skall jag skicka er ett helt spett varmbröd.
Elsa är en bra menska, jag ville göra mycket för att hjelpa henne.
Derför kom jag också sjelf hit efter er, ty karlarne hade omöjligt tid, och pigorna, de tossorna, vågade ej.
Så kom jag sjelf, straxt ovädret slog om.
Kom nu mor, ni får sen yfvas öfver hurudan kusk ni haft.”
”Åh ja, åh ja, nog skall gumman komma.
Men har ni, monntro, allt hvad som behöfs.
Mejram och basilika och vigda ljus.
Ja, jag kan väl ta med mig; men är det trollskott, så behöfva vi annat ock.
Tre hårstrån, tunga hårstrån, vigtiga.
Jag kan väl tänka att det är tung trolldom, och den viker ej så lätt.
Måste ha hårstrån af det mäktigaste hufvud i landet, om det skall hjelpa.”
För mor Annikas minne låg, att hon kände fru Metta såsom långt ifrån att vara Fleming tillgifven, och hon förmodade henne ej vara särdeles rädd för att missbruka hans hårstrån; men fru Metta hade andra tankar.
”Vigtigaste hufvud i landet, mor, hm, hvem kunde det väl annars vara, än riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming?
Huru skulle jag sådant ha.”
”Nå nå, nå nå, hvad man ej har, kan man få.
Herr Erik Liljeholm, som Flemingen alla dar har hos sig, så mycket må han väl göra för att rädda en tjenares lif.”
”Herr Erik anser sådant för trolleri, och vill visst ej dermed befatta sig.
Dessutom lefver hon ej så länge, att dermed kunde hinnas.”
”Nå nå, som fru Metta vill; men nog kunde man hålla lifvet i henne så länge; och om hon än skulle se ut som en död, så nog kunde man ställa så, att lifvet ändå låge i bottnen, till dess allt kunde fås ihop.
Det fattas bara hårstråna, allt det öfriga kunde man ju emellertid bruka.”
Fru Metta blef underlig till mods.
Den fremmande, som satt inne i kojan, föreföll henne hemsk och mörk, der hon med gumman vexlade besynnerliga blickar.
I sjelfva rummet rådde ännu en lukt af stygga, brända ämnen.
Gumman såg vild och helt annorlunda ut, än fru Metta förr sett henne.
”Ja, men si för Gu, spinner hon icke något ondt, och jag vill ej vara hennes verktyg”, så var fru Mettas hemliga tankegång.
”Vare sig huru det vill, men jag skaffar inga hårstrån, om jag än kunde.”
Nästan rädd för att mor Annika skulle höra henes tankar, sade hon nu högt: ”Jag har tänkt på saken, mor, men jag törs visst icke be om herr Eriks biträde i hvad han anser för trolleri.
Ni hittar visst på någon annan bot.
nu bara och läs öfver henne.
Det hjelper visst.
I detsamma steg den underliga fremmande qvinnan opp, gick hastigt till Annika och sade betydelsefullt: ”Ni skall få höra af mig.
Jag vill ej dröja längre.
Hon gick och hade snart försvunnit med sin körsven och släde.
Fru Metta blef allt underligare till mods, men när nu mor Annika, utan vidare prut, följde henne, så begaf hon sig å väg.
Men ur fru Mettas hufvud gick ej tanken på att något var å färde.
Under vägen gaf hon sig i samtal med mor Annika, visade mycken håg att lyssna till harmfulla utlåtelser emot riksmarsken, och såg lätt huru hennes själ glödde af hat och hämndlystnad.
Derpå förde hon talet på hertigen och sade: ”Hvad menar J mor, att hertigen ville ge den, som kunde berätta honom att Flemingen vore död.” Gumman nickade och skrattade på sitt vanliga ohyggliga sätt.
Fru Metta kunde icke skilja sina tankar från det hon sett och hört.
Hon tänkte på att skrifva till herr Erik, men huru få fram brefvet till honom?
Fru Metta hade ej länge varit hemma, innan hon varsnade en ryttare, som steg af vid trappan.
Med nöje hade hon i honom igenkänt Enevald Fincke, och skyndade sig nu att välkomna honom och få helsningar från sin man och sin dotter.
Herr Erik Liljeholm mådde väl och hade, jemte krigsfolket, marscherat opp emot Österbotten.
Jungfru Sigrid var äfven frisk och fager, och allt stode väl till.
”Och J, herr Enevald, är icke med på krigståget?”
”Nej, mig synes ringa båtnad och ringa ära, att här vara med.
Kanske dock, om kriget mot denne upprorshopen drar ut på tiden, att äfven jag sedan sluter mig till förstärkningar, som kunna behöfvas; men jag tänker att herr
Klas med lätthet jagar undan en sådan fårskock.
Men till eder, fru Metta, har jag denna gången ett enskildt ärende.
Jag har härom redan talat med herr Erik, innan han lemnade Åbo, men ville ock gerna hafva edert bifall härutinnan.
Min begäran vore nemligen den, att J icke ville motsätta eder min önskan att vinna eder dotter, jungfru Sigrid, till min husfru.
Hennes stilla och fromma väsende låter mig hoppas en foglig och mild hustru.
Herr Erik
Liljeholm har redan gifvit mig sitt bifall att hos jungfrun få begära hennes ja.
Äfven edert önskade jag nu erhålla.”
Med glädje gaf fru Metta sitt samtycke.
En så galant och hygglig ung man, af Enevald
Finckes förmögenhet och utsigter, var ingalunda ett parti att förakta, och att hans gods dertill låg i granskapet af Tannila, var en lycka till. ”Gud välsigne eder, herr Enevald”, sade fru Metta.
”Måtte eder väl gå, och J finna en god husfru i det unga barnet, som J hedrat med edert val.”
”Jag tackar eder, fru Metta, för det förlitande till mig, att J viljen anförtro mig eder dotter.
Jag vill hoppas hon sjelf icke skall lägga hinder deremot, att döma af den huldhet, hon visat mig, ehuru hon väl icke kunnat missförstå mina afsigter.
Jag har nu blott velat först göra en resa till mitt gods, för att der ordna om de blifvande byggnadsarbetena, på det jag må veta, det jag kommer att ega ett hem att erbjuda; och så önskade jag äfven få försäkra mig om ert goda förord hos eder dotter, ehuru jag väl icke snart kan få kalla henne min, då mitt hem ännu är sådant, att jag dit icke kan införa en ung hustru.”
”Tiderna äro ej heller så lugna, att det vore någon tid för bröllopsfröjd nu, herr Enevald, och Siri behöfver väl att stadga sig och bereda sig till sitt blifvande kall som husmoder i edert hus.
Hon är dock ännu helt ung och oförfaren, och J fån väl hafva tålamod med henne.”
”Jag hoppas att i jungfru
Siri vinna en maka, som med fromhet skall fylla en hustrus pligter.
Jag älskar henne högt, men har äfven funnit att mitt förstånd kan gilla mitt hjertas val.
I fru Mettas hufvud började snart röra sig en hel mängd tankar på utstyrsel och linkläder och bröllopsrustningar och dylikt; men alla dessa tankar kunde dock ej förjaga den oro, som låg i hennes sinne, i anledning af besöket i mor Annikas koja.
Hon tänkte en stund på att åt Enevald meddela sina bekymmer, ”men ungdom och visdom följas ej åt, och hvem vet om ej han, på sina resor, blifvit fritänkare och börjat förakta de hemliga kunskaperna.
Men om trollerskan verkligen hade något ondt i sinnet mot herr Klas, så vore det en samvetssak att lemna honom ovarnad.
Ty om han än vore sträng och lade svår tunga på bönderne, så icke kunde man derföre tåla att de skulle trolla lifvet ur honom; och dessutom, när man rätt tänkte på saken, kunde han just inte heller annorlunda vara, och icke voro de bättre värda heller.”
Enevald märkte att fru
Metta syntes så ovanligt tankfull och föga meddelsam, att han frågade om hon vore bekymrad öfver sin dotters framtid.
”Nej, herr Enevald, jag hoppas att hon skall kunna ställa sig så, att J icke skall finna skäl till missnöje med henne, och att hon skall blifva väl till i edert förmögna hus.
Men mig bekymrar det, att jag nödigt borde till herr Erik Liljeholm få afsända ett ytterst angeläget bref, och icke ser utväg att få det fram till honom.
Skickar jag tillochmed en af drängarne från godset, så slipper han visst ej fram helskinnad.
Råka bönderne honom, så slå de ihjäl honom för att han tjenar hos en herre, och få krigarne tag i honom, så är han ej stort bättre fast, emedan han är en bonde.
Men får jag icke brefvet fram, så får herr Erik icke mina varningar sig tillhanda, och dessa gälla dock ett lif, som är för högt uppsatt att sålunda förspillas, det gäller sjelfvaste herr Klas.”
”Herr Klas Fleming, riksmarsken, ståthållaren”, frågade Enevald förvånad.
”Ja, tillochmed riksamiralen och riksrådet dertill, om J älsken att upprepa hans titlar; jag fruktar att det gäller hans lif.”
”Men hvad kan väl möjligen fru Metta hafva sig bekant af anslag emot hans lif?”
”Detta kan jag eder icke uppenbara; men ville det åt herr Eriks omdöme anförtro.”
Enevald funderade en stund för sig sjelf.
Huru fru Metta möjligen kunnat få reda på någon hemlig sammansvärjning emot Klas Fleming, föreföll honom besynnerligt, dock vågade han ej att alldeles misstro henne.
Fru Metta hade ett godt, praktiskt förstånd, och inbillade sig icke gerna faror, der ej sådana voro för handen.
Gerna ville han ock visa henne tjenstvillighet och sade derföre slutligen:
”Om denna sak är af så stor vigt, så torde väl vara bäst, att jag sjelf ger mig af att uppsöka herr Erik.”
”Detta vore visserligen en stor tjenst, och skulle jag, i betraktande af sakens vigt, ej ens neka att antaga edert tillbud; men en färd uppåt landet är denna tid förenad med faror.”
”Icke så alldeles många, der just herr Klas med krigshären tågat fram.
Jag kan ock medtaga en stark och rask karl och ett par hakebyssor, som jag kan få hos en bekant vid vägen.
Sålunda utrustad, har jag ingen fara.”
”Nåväl, herr Enevald, jag måste väl antaga eder tjenstvillighet, ehuru såväl kanske ni, som herr Klas, anser saken onödig att bekymra sig öfver; men i min själ är jag så fullt öfvertygad om dess vigt, att jag sjelf förr ginge till fots fram till herr Erik, än jag ville lemna den outrättad.”
Fru Metta skref: ”Käre herr Erik!
Kan jag eder icke förhålla, hurusom jag förnummit, att en gammal trollkona härstädes, Annika benämnd, är i beråd att vilja herr riksmarsken, riksamiralen och ståthållaren, högborne herr Klas Fleming, friherre till Wik, m. m. genom trolleri om lifvet komma.
Och har jag sjelf i hennes koja, både hört tal ditåt, så ock sett en underlig fremmande qvinna och andra märken till trollkonsts bedrifvande, stygg helvetisk brännestank, och mera dylikt.
Syntes henne dock till hennes onda afsigts genomförande, trenne af förbemälte högt uppsatte herres hårstrån behöfliga vara.
Är derföre min tjenstelige begäran, att J, herr Erik, ville förbemälte herr Klas förvarna, att han sig mot all slags signeri må tillvarataga, icke utan en bit jern på kroppen vara, och att han sina hårstrån ingalunda tillåter af någon vidkommas, i thy att man icke kan veta ho, som kan förrädisk vara.
Och har unge herr Enevald
Fincke, för att J mågen veta att varna bemälte herr
Klas för onda stämplingar, åtagit sig att sjelf denna sedeln framföra.
Har jag dock honom om trolleri intet sagt, betänkandes ungdomens oförstånd.
Näst Gudi befallat, eder trogna husfru
Metta Simonsdotter Abbornät.
Enevald begaf sig på färd, så snart fru Metta hunnit få sin epistel färdig, hvilket dock icke aflopp lika flinkt, som det skulle gått att ordna en hushållsangelägenhet.
Han trodde sig följande dag kunna upphinna lägret, men resan gick långsamt.
Nejden var som utdöd och vägarna förderfvade
af den förut tågande hären.
Herregårdarne voro brända af bönderne, menniskorna skingrade, männen från byarne voro utgångna till bondhären, och sällan fanns i gårdarne andra, än hungrande qvinnor och barn, som bäfvande flydde undan, när de sågo en herre nalkas.
Alla hästar voro bortförda.
Sålunda gick färden långsamt för Enevald och krigshären hann nästan lika fort tåga undan honom.
Han upphann den derföre icke förrän vid Ilmola der den slagit läger.
Några veckor tidigare än den natt då, i Tavastskogens öde djup, mor Annika tillagade sitt trollmedel, satt i natten en liten qvinna på en plats, der stegel med qvarlefvor af afrättade kroppar stodo omkring henne.
Hon nästan icke kunde varsnas ibland stenarne, der hon satt hopkrumpen insvept i sin gråa rock.
Våldsamma rörelser skakade hennes lilla kropp; hastigt sprang hon opp: ”ha, hvad ropar du Jacob, tror du jag sofver.
Ånej inte sofver mor Annika, nog vet hon att du fryser.
Vänta Jacob lille, vänta, mången gång förr har jag bäddat din säng, ha bara tålamod.”
Och bort jagade hon som en skugga i natten, och om morgonen stod hon framför den framtågande bondhopen.
Hon stod på ett enstaka klippstycke vid vägen, så att hon syntes vida omkring.
Vildt fladdrade hennes grå hår för vinden.
Hon syntes öfvernaturligt liten, der hon stod, högt öfver den vida slätten, som om en stenens inbyggare, en dverg, stigit opp derpå, för att se på de annalkande.
”Ha, edra uslingar”, skrek hon, krypen J fram som sniglar, släntren J fram som om J komme från kalas?
Åh ja, kalas hade ni på Abraham, kalas hade ni på hela hans följe; men skolen J derför krypa som paddor.
Borde ni ej ha eld i hjertat, eld i fötterna, borde ni inte skrika ve och förbannelse, så länge edra bäste ligga obegrafne, ett rof för himlens fåglar.
Ha, han som var den skönaste, den ädlaste, honom ha de släpat i sin mörka håla att dö i elände, och de, de som voro edra hufvuden, edra hjertan, edra ögon, dem gifven J ej ens en ärlig graf.
Se denna tröja, se huru Jacobs blod har färgat den röd, för er, för er alla!”
Rörelse förmärktes bland hopen, många röster höjde sig, men ingen hördes tydligt öfver den andra.
”Ha, fort, fort”, och främst på vägen stod mor Annika, tog ur handen på närmsta man en stång, kastade deröfver den blodiga tröjan och bar den högt såsom ett baner, der hon med underlig sväfvande gång gick framför hopen.
Hastigt följde henne alla, ehuru mången ryste för den underliga skepnaden, och tyckte att hon förekom mera trollsk, än godt var.
De döda kropparna nedtogos, en graf gräfdes under tystnad, en af de medföljande presterne förrättade jordfästningen.
Tysta stodo klubbemännen kring grafven, men hat och hämnd glödde i allas sinnen, och när nu en röst ropade: ”nu icke mera sorg, utan hämnd, bitter, oförsonlig hämnd”, då höjdes tusendes stämmor och ropade ”hämnd, hämnd öfver Fleming, öfver herrarne, öfver våra förtryckare!