Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta gaf baron Stjernfeldt naturligtvis den mest giltiga anledning att låta grefven erfara sin öfverlägsenhet, och han släppte ej heller gerna något tillfälle ur händerna, att låta den stackars grefven umgälla sitt fel, att vara på vägen att bli fattig.
I grefvens närvaro talade han alltid om, huru han funderade på att lägga den eller den gården under Tunanäs, hur han fann det fördelaktigare att lägga sina kapitaler i fast egendom, än att hafva dem utestående, och beklagade än den ene och än den andre af sina bekanta, som nödgades göra sig af med sina fasta egendomar, ty det vore alltid dåliga tecken o. s. v.
Det gamla skottska blodet började väl härvid att få en hastigare fart i grefvens ådror, men hvad var att göra?
Det var ju bäst att hålla god min, ty annars tog man ju bara sak på bak.
Bäst grefven och baronen nu suto i en causeus, införlifvade i dessa intressanta samtal, kom en betjent in och anmälde, att någon bad ödmjukast att få tala med nådig baron.
– «Hvem är det?
Du ser ju att jag har fremmande, – säg att han kan komma igen en annan gång.»
Betjenten gick med detta besked, men kom snart åter, och förmälde att mannen sagt sig ej ha tid att vänta, hvarföre han nu önskade få tala vid baronen.
«Det är besynnerligt,» sade baronen, – hvem är det?»
– «Det är Olof Ersson ifrån Nybygget, nådig baron,» svarade betjenten.
– «Ack, herr grefve, jag ber tusen gånger om förlåtelse, – jag är rätt ledsen att på ett ögonblick nödgas fela emot min pligt som värd, men en angelägen affär – Lindgren, lägg fram lithografierna; – om fem minuter skall jag hafva den äran att vara tillbaka.
Säg gubben att han möter mig i mitt rum,» sade baronen till betjenten i det han gick.
Hvad baronen och Olof Ersson kunde hafva för affärer, vet jag ej, men då de åter kommo ut ur rummet, var baronen blossande röd i ansigtet, och mumlade något mellan tänderna om «blodsugare», men Olof fäste på honom sina små plirande ögon, stoppade, under det baronen gick upp för stentrappan, en bundt sedlar i sin ficka, och slog till ett gapskratt, så det skallade i korridoren.
En onsdagseftermiddag i December månad satt Stellan i salongs-divanen, halft insomnad vid en bok.
Nanna hade straxt efter middagen dragit sig tillbaka in i sina rum, ty hon mådde ej fullkomligt väl – hon hade tandvärk och diverse små maldispositioner.
Vid fönstret satt Lydia, med en båge framför sig, hvarpå hon ifrigt sydde, och på det lilla bordet tätt bredvid henne lågo trenne amfiteaterbiljetter, som om aftonen skulle begagnas af Nanna, Stellan och henne.
Det började redan att skymma något, så att Lydia hade svårt för att se, och hon ämnade just gå ut och begära ljus, då Stellan bad henne vänta, påstod att skymningen var så angenäm, och obligerade henne att sätta sig bredvid honom i soffan.
Lydia blef väl lite förvånad öfver att Stellan fattade hennes hand, den han behöll i sin, men hon skref det helt och hållet blott på vänskapens räkning, och hade så mycket mindre skäl att ana, att någon annan känsla kunde vara i komplott med vänskapen, som det hvad han med henne samtalade om, hufvudsakligen rörde de julklappar han ämnade sin hustru, och sina råd i dessa saker hade Lydia ej skäl att undandraga honom.
Väl oroades hon någon gång, då Stellan fästade sina blickar på henne, men som hon ej kunde göra sig reda hvarföre, så förebrådde hon blott sig sjelf att hon kunde vara så barnslig och misstrogen.
Men allt närmare och närmare flyttade sig Stellan intill Lydia, och Gud vet om han ej var färdig att lägga sin arm om hennes lif, då i detsamma Nanna kom in.
Lydia hade aldrig känt sig så glad öfver Nannas ankomst, och hon sprang vänligt upp emot Nanna, men Nanna kastade en litet misstrogen blick på henne, och gick åter ut.
Nu fullföljde Lydia sin föresats att begära in ljus, men Stellan, som åter igen var lite kalmerad, erinrade henne att det vore tid för damerna att göra sin toilett till spektaklet.
Klockan en qvart till sju körde vagnen fram, och en stund derefter foro Stjernfeldts på spektaklet, der de på öfra delen af amfiteatern intogo sina platser.
När de kommo dit, var redan ouverturen börjad.
Det var Friskytten, som skulle spelas, och den herrliga ouverturen gick, såsom vanligt, förträffligt.
Stellan vände ryggen mot orkestern, torkade med sin näsduk glasen i dubbelkikaren, och började med ett par unga militärer ett animeradt samtal om en häst, som en af dem nyligen köpt.
Ridån gick upp, och herrarne satte sig långsamt på sina platser.
Strax efter det första akten var slut, hördes ett halfhögt utrop af «ah!» ifrån Lydia, och hon började att fryntligt nicka åt en person i högra parterren, som helsade på henne.
Stellan brukade just ej ofta rodna, men nu gjorde han det upp öfver öronen, och hviskade: «för Guds skull, fröken, akta sig; man ser på fröken från alla håll,» och i detsamma han satte kikarn för ögat, för att se hvem det var som ifrån parterren understått sig att helsa på Lydia, upptäckte han bokhållaren Hellmans glada fysionomi.
Hellman, som såg sig bemärkt af Stellan, gjorde en djup bugning, men Stellan vände sig bort, och låtsade som han ej observerat honom.
Men Lydias blickar voro för det återstående af aftonen mera riktade åt parterren än scenen, och äfven Hellman, för hvilken detta nöje eljest var alldeles nytt, gick till största delen miste om pjesen, ty hans blickar voro fästade på ett föremål, som öfver honom hade mera trollmakt, än alla Friskyttstrollen tillsammans.
När spektaklet var slut, hade Hellman, som stod nere i operaförstugan bland de andra mönsterherrarne, tillfälle att en passant ännu en gång helsa på Lydia, men Stellan hastade med sin friherrinna och henne i vagnen, och for hem, utan att uppehålla sig med att af Hellman göra sig underrättad om huru det stod till hemma.
Det kunde han ju också förutse att han skulle få veta dagen derpå, och det var således ej så brådt om.
Nedkomne i vagnen var Stellans första yttrande, att han hoppades, det fröken, så länge hon gjorde hans hus den äran, intet vidare ville exponera hvarken sig, hans hustru eller honom på det sättet som hon gjort i afton, och Lydia, som ej rätt visste hvad han menade, trodde sig ej, för bullret som den rullande vagnen förorsakade, hafva riktigt hört hvad han sade.
Att hon ej förstod, att det skulle vara något ondt uti att helsa på en hederlig menniska, och dertill en intim vän, det förlåta vi henne gerna.
Redan kl. half åtta påföljande morgon stod Hellman i förstugan till Stjernfeldts våning, hade tagit af sig galoscherna, och sökte förgäfves efter någonting hvarpå han kunde hänga sin kappa.
«Kan inte bokhållarn veta att gå in i tamburen?» sade Bergström, som i detsamma kom uppför trappan med baronens borstade kläder.
Lite förlägen tog Hellman sin kappa och galoscherna, och gick in i tamburen, efter Bergström.
«Bokhållarn får allt vänta en bra stund,» fortfor Bergström, «ty vi stiga inte upp här före kl. nio;» och utan att vidare bekymra sig om bokhållaren, gick Bergström in i förmaket, och slog igen dörren midt för Hellmans näsa.
«Hvem är derute?» frågade Lydia, som redan en bra stund varit uppe, och småsjungande gick genom rummen, för att se efter att det var städadt öfverallt och i ordning.
«Åh det är ingen annan än bokhållar
Hellman hemifrån,» svarade Bergström vårdslöst.
Men som en pil var Lydia vid dörren, den hon öppnade, och hade inte Bergström varit närvarande, så hvem vet om hon vid Hellmans emottagande låtit det stadna vid ett handtag.
Hastigt tog hon Hellman med sig in i förmaket, och vi vilja gerna göra dem den tjensten att en stund låta dem vara för sig sjelfva, tills «vi» hunnit stiga upp.
Den andra, som blef i ordning att visa sig, var Nanna.
Hon blef så glad när hon fick se Hellman, att ingen sett henne så glad, sedan hon kommit till Stockholm.
Och ännu gladare blef hon, när
Hellman ur sin plånbok framtog ett bref till henne från Celestine.
Hon nappade hastigt åt sig brefvet, och sprang in i ett annat rum dermed, dels för att sjelf så mycket mera ostörd få läsa sitt bref, och dels för att lemna Hellman och Lydia allena, hvilket hon väl visste att de så gerna önskade.
«Min älskade Nanna!
Jag borde vara mycket ond på dig, som inte allt sedan du kom till Stockholm har skrifvit till mig mer än en enda gång, och då blott om obetydliga saker, som just ej serdeles kunde intressera hvarken dig eller mig.
Vi lofvade dock att skrifva till hvarandra, om inte hvar postdag, så åtminstone hvar annan, och att jag hållit mitt löfte, vet du.
Hvad i all verlden kan orsaken vara till denna din envisa tystnad? kan jag på något sätt möjligtvis hafva förolämpat dig?
Jag har hållit den strängaste undersökning med mitt uppförande emot dig, men jag är ändå ej i stånd att finna någon giltig orsak, hvarföre du skulle neka mig din vänskap.
Och vi skiljdes ju åt som de bästa vänner i verlden!
Men jag vill nu ej mera grubbla derpå, utan ber dig på det ömaste att uppriktigt säga mig, om jag på minsta vis gjort dig emot, så att jag måtte kunna afbedja, och, om möjligt, reparera mitt fel.
Ack om du visste hur väl jag behöfver då och då någon som förskingrar mitt sorgsna sinne, så skulle du inte vara så hård emot mig.
Men kanske är jag för öfverdrifven i mina anspråk!
Jag borde väl betänka, att du deruppe i stora verlden nog kan hafva mycket roligare, än att skrifva till den stackars Celestine på det tråkiga Sätraholm.
Ja tråkigt är här, det skall Gud veta.
Mamma är oupphörligt vid knarrigt lynne, och jag kan numera aldrig göra henne till lags.
Och hvad äfven alla de andra menniskorna hafva börjat förefalla mig odrägliga!
Den enda, som jag ännu kan sluta mig till, är tant Ulla, men snart är väl också den tillflykten förbi, ty gumman blir med hvarje dag allt sämre i sitt bröst, och hon kan inte ha rätt många dagar qvar.
Jag lärer väl inte kunna slippa ifrån att resa till Alexandras bröllop.
Hvad jag lyckönskar mig och beklagar henne, ehuru alla andra menniskor göra tvertom.
Jag har fått en uppenbarelse om att Albert är i Paris.
Det enda nöje jag nu har, är att läsa alla de beskrifningar öfver Paris, som jag kan komma öfver.
Ofta tar jag fram den karta öfver Paris, som du vet fins i pappas bibliotek, och sitter så andäktigt och studerar den, och snart kan jag alla namnen på gatorna, och vet huru de gå, så att om man en dag säger mig:
’på den eller den gatan, i det eller det huset bor en svensk artist, som heter Albert,’ så kan jag strax säga huru man ginaste vägen skall hitta dit, det må vara från hvad punkt som helst i Paris.
Du kan aldrig tro, hvad man här gjort sig möda att sprida ut de mest fasliga rykten om Albert och Alexis.
Sannolikt äro de beräknade på effekt, och jag kan inte mer än beklaga, att, hvad mig beträffar, den alldeles förfelas.
Söta min goda Nanna, låt nu se att du skrifver snällt, med Hellman åtminstone, till din.
Celestine.»
Nanna blef litet förvånad öfver brefvets innehåll, i hvad det rörde hennes försummelse att skrifva, och satte sig genast ned att besvara detsamma
«Älskade vän!
I detta ögonblick har jag med
Hellman emottagit ett bref ifrån dig, och du måste förlåta, att jag ej rätt fattar dess innehåll.
Du börjar med att förebrå mig att jag varit försumlig i min korrespondens, men det är precist hvad jag redan i flere bref förebrått dig.
Det har gjort mig grufligt ondt att på alla mina bref inte ha fått ett enda svar ifrån dig.
Du vet att jag ej är misstänksam, men kan det vara möjligt, att våra bref blifvit bortslarfvade på posten?
Emedlertid, för säkerhetens skull, hastar jag att besvara ditt bref, som sändes med Hellman, ty han är åtminstone en person, som man kan lita på.
Ack du! man kan aldrig tro, hvad det finnes för mycken elakhet i verlden, förr än man kommer till Stockholm.
Äfven här berättas åtskilligt om Alexis och Albert, men jag låter sådant gå in genom ena örat och ut genom det andra, och ber Gud, att det inte måtte vara sant.
Du tror att min tid är upptagen af nöjen!
Åh ja, visserligen släpas jag omkring rätt mycket på supéer, baler och spektakler, men nöjen – de finnas ej mer för mig.
Det enda verkliga nöje jag har, är att skrifva till dig, och ännu större vore det att ifrån dig få bref, men äfven dessa synes ödet vilja beröfva mig.
Hvad som oroar mig mest, min goda Celestine, är en fruktan, att jag börjar bli elak.
Jag börjar misstro alla menniskor, och till och med Lydia – men jag vill ej vidare tala derom.
Hur innerligt ber jag ej Gud, att han åter till mig skall sända de goda englar, som förr så vänligt kringsväfvade mig, men ofta stannar min bön på mina läppar, och jag känner de goda englarne ej längre vilja bo i mitt hjerta, sedan det börjat bli bittert.
Jag frågade Stellan häromdagen, om han ej tillsammans med mig, innan det gamla året gått till ända, ville gå till skrift.
«Sådana barnsligheter!» svarade han blott – «det kan ju inte vara så brådt om med det der!»
Det lärer ej passa sig, att den ena makan kommunicerar, och ej den andra.
Hvar skall jag finna tröst, och hur skall jag åter bli försonlig och god emot menniskor?
Men jag hör redan Stellans steg der i yttre rummet, och måste derföre sluta.
Jag får blott såsom mitt sista ord bedja dig tacka Gud, att du endast har «tråkigt».
Bed för din
Nanna.»
Nanna skyndade sig att slå tillsammans brefvet, och hade ej väl gjort det, förr än Stellan kom in.
Han fordrade att få se hvem det var till, och då Nanna visade att det var till Celestine, så hade han naturligtvis ej något att anmärka, men han yttrade emedlertid sin önskan att få se innehållet, och blef ej litet förundrad, då Nanna protesterade häremot.
Han yrkade att det vore hans rättighet att få se hvad hans hustru skref, men Nanna förblef bestämd i sitt vägrande, och ehuru hon darrade af fruktan, att Stellans vrede på ett mera våldsamt sätt skulle bryta ut, lät hon dock ej deraf hindra sig att hoplägga och försegla brefvet, hvilket hon stoppade hos sig, och gick ut för att lemna Hellman.
Nöjd med dennes bestämda löfte att framlemna det i Celestines egna händer, begaf hon sig in i sina rum, och en flod af tårar var den hämnd hon tog på Stellan för hans brutala uppförande.
Stellan hade att tala med Hellman, var ganska kort.
Det rörde blott affärer för fadren, i hvilka Hellman hade upprest till Stockholm, och då frukosten bars in, lät Stellan Hellman förstå, att han ej ville uppehålla honom längre.
Fram på förmiddagen gingo Nanna och Lydia ut för att göra den vanliga runden i bodarne på Westerlånggatan.
Bodarne voro i sin högtidsdrägt, ty det led emot jul, och gatorna hvimlade af menniskor.
Bäst det var, fick Lydia syn på Hellman, som kom sträfvande med åtskilliga paketter under armen, och tycktes vara på väg till sitt logis, källaren Freden.
Förbryllad af allt det granna han såg, hade han så när ej observerat Lydia, oaktadt hon hostade när han snuddade förbi, men en herre, som märkte det, gjorde Hellman uppmärksam härpå, och sade honom, att det visst vore något fruntimmer der borta, som önskade tala med honom.
Den obekante herrn hade troligen ej gjort detta, om han ej trott att Hellman var fruntimrets betjent eller något dylikt, ty oaktadt Hellmans vackra figur, hade dock ej landtskräddarne förmått att ge honom ett yttre, som visade att han kunde göra lite anspråk på att bli räknad till den bättre klassen.
Hellman blef ej lite glad öfver detta oväntade sammanträffande med Lydia, ty han hade redan på morgonen tagit afsked.
Nanna, som väl visste att Lydia och Hellman ännu kunde ha något att språka med hvarandra, sade sig redan vara trött af promenaden, ville gå hem, och uppdrog åt Lydia hvad hon ej medhunnit.
Lydia ville så gerna att Hellman skulle vara henne behjelplig härvid, och han var ej mindre beredvillig att lemna sitt biträde, men de många paketerna besvärade honom, och då Lydia insåg det, så föreslog hon, att han först skulle gå hem och lägga från sig dem.
Komne till Freden, frågade Hellman Lydia om hon icke ville stiga upp i hans rum, och Lydia gjorde i sin oskuld ej några invändningar deremot, utan gick beskedligt upp med honom i N:o 7.
Uppasserskan kastade en högst kuriös blick på henne när hon gick in, men i det hela förvånade jungfrun ingenting annat, än att hon ej sett Lydia förr.
«De der landtjunkarne äro inte så dumma att vigilera ändå,» sade uppasserskan till en käring, som låg och skurade i förstugan, och sprang ned för trapporna.
Snart efter kom hon upp med lite frukost på en bricka, som hon satte på bordet och med ett temligen förtroligt:
«se så, söta mamsell,» till Lydia, och en ännu förtroligare hviskning till Hellman: «nu kommer jag inte upp och tar bort, förr än herrn ringer,» aflägsnade hon sig åter.
Hellman och Lydia hade nu trefligt vid sin lilla frukost, men uppehöllo sig ej länge dervid, utan gjorde sig snart åter i ordning att gå ut och fortsätta handeln.
Utkomna utför trapporna, stötte de på Stellan, just som de kommo ut på gatan.
Han gick förbi i sällskap med ett par andra militärer, och uppehöll sig ej, men kastade i förbigående en arg blick på Lydia.
«Det var f–n hvad den der damen var lik henne, fröken P., som är i herrskapets hus,» sade en af Stellans sällskap. «Jag såg icke på henne,» svarade blott Stellan.
«Jag är nästan rädd att det var hon,» sade den andre och ville att man skulle vända om, för att försäkra sig att det ej var förhållandet, men det förekoms af Stellan, som sade sig hoppas att herrarne inte kunde misstänka, att «en person, som vore sällskapsdam åt hans fru, skulle tillåta sig att gå upp på en källare med en karl, och en slusk till.»
När Lydia ändtligen kom hem kl. tre för att äta middag, var hon vid det mest briljanta lynne, ty handeln hade gått så bra; men hvad som mest bidrog dertill var sannolikt, att Hellman berättat att det nu vore afgjordt, att han nästkommande vår skulle få tillträda sin befattning som bruksinspektor, och då var vidare intet hinder för honom att gifta sig med Lydia.
Men den som ej var vid godt lynne, var Stellan.
Han sade ej ett ord under middagen, utom då han snäste betjeningen för en eller annan liten förseelse.
Sedan middagen var slut, aflägsnade sig Nanna som vanligt, Lydia satte sig åter vid sin sybåge, och Stellan tog sin vanliga plats i soffan.
Ungefär samma scen som föregående dagen förnyades med Lydia, blott med den skilnaden, att
Stellan denna gången gjorde mindre omständigheter.
Såsom introduktion begagnade han ett slags moraliserande för Lydias oförsigtighet, att midt på ljusa dagen gå upp med en ensam herre i dess logis på en källare, och ehuruväl han var tillräckligt menniskokännare, för att hafva moralisk visshet att ingenting passerat, som kunde fläcka Lydias dygd, så fann han det dock för ögonblicket mera gynnsamt för sina planer, om han låtsade motsatsen, och den arma flickan var nära ihjelskrämd af hans blandade hotelser och smekningar, när hon ändtligen lyckades slita sig lös ur hans armar.
Med ett högt skri flög hon in i Nannas rum, och var en lång stund mållös af ångest.
Hon hade omfattat
Nannas knän, och då hon ändtligen återfått så mycket fattning, att hon kunde redogöra för orsaken till sin ångest, fann hon likväl ögonblickligt, att om hon alldeles oförstäldt skulle framställa den, så skulle hon derigenom djupt bedröfva Nanna; och när nu Nanna kom med sina frågor, så besvarade ej Lydia dem, utan höll blott händerna för ögonen, och bad att straxt få lemna huset.
Hastigt resolverade hon sig, tog kappa och hatt, och sprang till källaren Freden, der Hellmans skjuts redan var framkörd, och han gjorde sig färdig att om några ögonblick afresa.
Hellman blef både angenämt och oangenämt öfverraskad af detta besök, ty kärt var det visserligen för honom att ännu en gång få se sin Lydia, men det tillstånd, hvaruti hennes själ syntes vara, förskräckte honom.
Han anade dock förhållandet, då Lydia framkastade några vinkar, hvarföre det vore henne så nödvändigt att genast komma från Stjernfeldtska huset, och snart var det beslutadt, att han ännu i denna dag skulle taga Lydia med sig från Stockholm.
Det behöfdes blott att resa tre mil i krok, för att komma till den gård i Södermanland, der Lydias föräldrar numera bodde, och han trodde sig kunna hinna dit till morgondagen på aftonen.
– En liten svårighet uppstod väl, då man betänkte hur underligt det skulle se ut, att så der hufvudstupa lemna ett hus, der man, efter hvad alla andra kunnat finna, blifvit omfattad med så mycken godhet, samt att i en hast få Lydias saker derifrån, men Lydia satte sig genast ned att till Nanna skrifva följande bref:
«Förlåt mig, englagoda Nanna, mitt besynnerliga uppförande emot dig i dag, och förlåt mig allt hvad jag emot dig felat.
Jag kan och bör ej nu säga mer, än att, om jag emot dig felat, så har det dock aldrig varit med uppsåt, och jag inskränker mig till att säga, att jag, för ditt eget lugn och lugnet i ditt hus, beslutat att ej mera dit återvända.
Ack hur gerna skulle jag ej vilja påtaga mig att ensam vara felaktig, derest det kunde hjelpa!
Emedlertid må du gerna anse mig så.
Tag ifrån mig, om du vill, din vänskap och aktning – jag hoppas dock att i tidens längd begge delarne skola återvända.
Jag reser ännu i dag med Hellman hem till mina föräldrar, och hoppas att der återfinna min barndomsfrid och lugn.
Gud, om jag finge taga dig med mig!
Du, liksom jag, passar allt för litet för stockholmslifvet – ja, du är för god derför.
Det svider i mitt hjerta, då jag tänker på att jag skall lemna dig så ensam – ensam! ja, må du och de som omgifva dig förlåta mig detta ord.
Men jag känner att du är det, och derföre säger jag så.
Om du tillåter, så vill jag gerna rätt ofta skrifva till dig, när jag kommer hem, och om du ej ville försmå att också någon gång skrifva till mig, så gjorde du mig en stor glädje.
– Men nu får jag ej skrifva mer för denna gång.
Jag hade så när bedt dig tänka på mig, när jag är borta, men kanske gjorde jag rättare att bedja dig glömma mig.
Jag är så orolig, så jag alls inte vet hvad jag vill och inte vill.
Gud göre din lefnad lättare, önskar din
tacksamma Lydia.»
Mina nödvändiga få effekter kanske du ville vara god och utlemna till budet.
Ack hvad du skulle göra mig glad, om du ibland mina små nipper ville utse något och behålla det som ett litet minne af mig.»
Ett bud affärdades, och återkom snart med ett knyte, hvaruti voro inlagde Lydias angelägnaste saker, och löfte var gifvet att det öfriga skulle med det första blifva henne tillskickadt.
Budet hade talat med en ung fru, som gråtit så att hon knappt kunde tala, hade bedt helsa till fröken så mycket, och lofvat att skrifva snart, men för ögonblicket vore sådant henne alldeles omöjligt.
Lydia suckade vid åtankan på de hårda dagar, som sannolikt väntade Nanna, men snart blef hon vid Hellmans ömma omsorger lite muntrare, och när hon, ombonad med en dugtig respels, som Nanna medskickat, satt på bondvagnen bredvid Hellman, var hon åter vid sitt vanliga, goda lynne.
Hvarken väderlek eller väglag var just det allra trefligaste.
Det var mörkt som i en säck, smågloppade, och vagnshjulen sjönko djupt ner på den bottenlösa vägen utom Södertull.
Ännu värre blef det, sedan de åkt omkring tre fjerdingsväg, ty då klarnade himlen, och det började på samma gång att frysa upp.
Det hvarken bar eller brast, och jag tror att det gick åt hela fyra timmar emellan Stockholm och Fittja.
Men Lydia mådde i alla fall så godt, och hade ej velat byta ut detta mot den briljantaste bal i Stockholm.
Hellman frågade henne alltemellanåt om hon frös, och hade så mycket bestyr med att kring Lydias fötter stoppa hästtäckena, hvilka hon förgäfves påstod att äfven han skulle begagna.
I Södertelje togs nattqvarter.
Då man kom dit, var det temligen sent på natten.
Omsider lyckades man ruska lif i en uppasserska, och hon var högst fnurrig öfver att ha blifvit störd i sin sömn, bäddade under långa gäspningar en säng, och blef ytterligare förargad, då hon fick höra, att herrskapet ej var belåtet med ett rum, utan måste ha två.
Att få någon varm mat, var ej att tänka på, men de gamla qvarlefvorna af den från Tunanäs af Hellman medbragta matsäcken smakade dock våra tvenne resande ganska väl.
Ändtligen erinrade Lydia Hellman, att det vore tid att gå till hvila, och han fick en kyss till belöning för sin beredvillighet att aflägsna sig.
Morgonen derpå i god tid fortsattes resan, och emot aftonen var Lydia hos sina föräldrar, på deras nya boställe Aleryd.