Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till en början såg länsmannen flat och förvirrad ut, ty först och främst var samlingen ganska fåtalig, förhöll sig alldeles tyst och stilla, samt tycktes på intet sätt låta störa sig i sin andakt af dennes oförmodade ankomst, och för det andra inverkade Elins skönhet och saktmod besynnerligt nog på den unga mannen, som oaktadt sina många fula sidor, oaktadt sitt länsmansskap hvilket han i allmänhet bedref något för mycket con amore, dock hade rätt menskliga känslor i bröstet, hvilka af skönhet och den gloria, som omgifver skönheten när Gud understundom väljer den till sin tolkare, både kunde bländas och tjusas.
Denna tjusning varade dock icke rätt länge, eller bättre sagdt, den jagades snart bort med våld, och herr länsman harskade sig embetsmessigt, och ropade derefter i barsk ton:
– Hvad skall detta föreställa?
Vet ni intet att tocket är förbjudet, godt folk?
– Hvar står det beskrifvet? – frågade Gunnar, med något trotsig ton, dock icke förr än han sjungit ut psalmversen.
– Hvar det står!
Hvar det står!
Det ska’ du din lymmel snart få veta – svarade länsmannen, redan förgrymmad af Gunnars fråga.
– Akta sig, herr länsman – sade Gunnar, af länsmannens hetta kall vorden – akta sig att anfalla stilla, allvarsamt folk, som en söndagsqväll samlat sig för att tillsammans höja sina hjertan till Gud, och be honom om nåd och förbarmande.
Akta sig att lägga sig uti hvad kyrkoherden lemnar oanfäktadt, och som han likväl har långt mera att göra med, än herr länsman.
Ibland träffa somliga menniskor på just de ord, som skola verka hvad de i den stund åsyfta, och när detta icke är en slump, en tillfällighet, utan nästan alltid inträffar, så kunde man måhända med stort skäl kalla sådana personer för talare, antingen de sedan uppträda på talarestolen inför tusental af åhörare, eller i den halfskumma torparstugan.
Gunnar var ock verkligen en talare, och hade måhända kunnat blifva en af de allra största sådana, ty få äro de, som visste så väl som han att välja ord och modulera rösten efter orden, och sålunda aldrig yttra en enda mening, som föll likt ett kärnlöst korn i jorden, utan att spira upp och gifva den frukt, som dermed åsyftades.
Länsmannen blef stum och förlägen; hans medföljare drog honom sakta i rockknapparne på ryggen, och – – halfhögt mumlande om att han (länsman) «nog skulle sätta p för dylika oordningar och otillåtna sammankomster, m. m.» aflägsnade han sig ändteligen, då psalmen åter fortsattes, som hade ingen ting afbrutit den.
Der ingen fanatism, inga villomeningar, intet hyckleri, intet andeligt högmod är med i spelet utan der endast själen och hjertat trängtar att närma sig Gud och höra hans trösterika ord, der tronar äfven toleransen, vid sidan af den högsta, fullkomligaste andakt, och förlåter äfven allt.
– Alla förläto länsmannen, bådo i en kort slutbön Gud för honom, så väl som för alla andra menniskor, talade ej ett ord om hans hastiga uppträdande och försvinnande, utan skiljdes saktmodigt och tyst, så som de kommit tillsammans, och vandrade, styrkte i mod, förtröstan och allt godt, hvar och en hem till sig.
Men länsmannen, han fann deremot för godt att dagen derefter ruska utaf i sin skramlande enbetskärra till kyrkoherden, der han, icke mera under förtrollningen af Elins tjusningsförmåga, berättade: huruledes han – «dels af en händelse, dels af tjenstenit, infunnit sig vid torplägenheten
Viken, under säteriet Grantorp, der funnit mycket folk församladt, som under allahanda vidskepelser och signerier skrålade och sjöngo, samt öfverhopade honom (länsmannen) med ovett när han ville föreställa dem helt beskedligt det orätta af deras förfarande.
«Och» tillade länsmannen – «Gunnar Håkansson i Viken hade till och med den stora oförskämdheten att åberopa sig herr kyrkoherdens tillåtelse till dylika upptåg, hvarför jag just skyndat hit för att anmäla saken, samt äfven omförmäla, att jag bestämdt vet att de bära dit båd’ ostar och smörklimpar och lindockor och ulltappar och slikt.«
– Godt! – svarade den värdige prestmannen, som äfven var stor menniskokännare.
– Edert nit är berömvärdt, när det icke öfverdrifves, men edra berättelser sammanstämma icke så alldeles med de underrättelser jag har derom; ty ingalunda lär ni kunna tro, att dessa andaktsöfningar i Viken äro mig obekanta, fast det goda folket måhända så tror, eller ock tager min tystnad för ett gillande, en tillåtelse, och jag skall nog veta att i sinom tid taga de åtgärder, som jag finner nödiga för att förhindra dessa sammankomster, om jag nota bene finner dem i något afseende menliga.
Med dessa besked och en något lång näsa aflägsnade sig «herr länsman», och kyrkoherden smålog med stor ömkan öfver det onödiga, det otillbörliga och, man kunde nästan säga, det riksförderfliga nitet, som ofta går i bredd med den allra största möjliga otillbörliga och – riksförderfliga liknöjdhet.
Men – så är det: för mycket och för litet äro de afgrundsandar, som hårdast anfäkta oss menniskobarn.
Imedlertid led det till husförhören, en ganska märklig tid i denna församling, der dessa husförhör ej ansågos som en tom demonstration, och endast i statistiskt afseende nödvändiga, utan som den stund, då folkets lärare ville se, om och huru hans läror af folket under loppet af året blifvit förstådda.
Kyrkoherden ansåg alltid som en af sina allra största embetspligter att sjelf förrätta dessa förhör, och förfor under dem med en mindre vanlig allvarlighet.
Detta visste något hvar, och i intet hus, bland inga, hvarken högre eller lägre i församlingen, tittade man icke dagarne före husförhöret i sin katkes något litet, om man ej var desto säkrare på sin kunskap deruti, och försökte att gissa till de särskilda förnuftsfrågor, som kyrkoherden måhända på dem skulle sätta.
På alla herregårdarne var det en vanlig sak under dessa dagar, att pigorna bådo om ett extraljus för att dervid, efter slutade dagens värf, studera i den smala boken, och i hvarje stuga hörde man babblas: «Hvad är det? – svar!
– Ofta här som annorstädes lästes väl dessa utanlexor alldeles så, som det på bondspråket så uttrycksfullt heter, nemligen «utanför,» det vill säga utan att hvarken betänkas eller behjertas, men – Guds ord är något, som måste utsås, utan att dervid beräkna att alla kornen skola råka i god jordmån, gro och bära frukt, det måste jemväl sås på helleberget, ty äfven der fins små fördjupningar fyllda af bördig jord och belysta af varm sol, och äfven dessa måste besås.
Mången från hjertat kommande suck, mången känsla af ånger, mången föresats till bättring, mången helig tanka väcktes ändå af denna förnyade bekantskap med Guds föreskrifter, som hvar och en visste att man icke vågade försumma, om man ej med skam, med den både älskade och fruktade kyrkoherdens ovilja och de omkringståendes begabberi, ville gå ifrån det både stränga och noggranna förhör som stundade.
I Viken var det likväl ingen som «tittade i kakesa» mer än Abraham; men han somnade flera qvällar dervid, hållande en flammande spinnsticka i ena handen och «boka» i den andra, samt slutligen, efter en väldig gäspning, då hela hans hufvud öppnade sig, alldeles som när man bryter upp ett ostron, lade «sticka» till märke i «boka» och släckte henne sålunda, samt slocknade sedan sjelf för allt medvetande.
Lena kunde väl måhända icke sin katkes från perm till perm, men någon skulle ändå stanna vid huset, och detta förbehöll hon sig i år.
Således var det blott mor Ingrid, Gunnar, Elin och Abraham som vandrade en gråaktig Decembermorgon, under en glest fallande snö, till nästa by, der husförhöret skulle hållas.
– Du fryser, Elin! – sade Gunnar, som såg att Elin under vägen ryste tillsammans rätt som hon gick.
Elin tänkte på sin synd, Gunnar tänkte på Elin, ty han såg henne gå bredvid sig, och då var han icke i stånd att tänka på hvarken synd eller brott, bara på Elin.
– Du fryser, Elin lilla! – upprepade han än en gång.
– Vill du ha min rock?
Jag kan mycket väl springa mig varm.
– Gunnar!
Gunnar! – sade mor Ingrid varnande – du ville väl ta’ lifvet af dig med att gå i skjortärmarne i denna bistra kölden.
– Nå ja, än se’n då? – svarade Gunnar.
De ä’ bara lappri att gå och lefva här i verlden.
– Uschiana! – mumlade mor Ingrid halfhögt.
– Jag känner intet igen dig, Gunnar!
Du aktar hvarken ditt eller andras lif, och lifvet är likväl den skönaste af alla Guds gåfvor; för hur skulle vi annars kunna komma till paradiset igen?
Gunnar studsade och såg skyggt på modern.
– Tro en verkligt kommer te paradiset en gång i värla? – sade Abraham, som tyckte sig hafva mindre paradisiska känslor, sammansatta af hunger efter en mer än vanligt skäll välling, af fruktan att ej förr än ganska sent få någon middag, samt af räddhåga för kyrkoherdens förnuftsfrågor, och harm öfver att Elin gick så tyst, så sluten inom sig sjelf, och hvarken ville se på honom, tala eller skämta med honom!
Huru litet känsla han hade, kände han dock att han var försmådd.
Elin blef brännhet af blotta tankan att värmas af Gunnars tillbjudna rock, och i en hastig blick på honom bestod hela hennes nekande svar, hela hennes gränslösa tacksamhet.
Men snart ryste hon åter till af den yttre kölden.
– Du ska’ änna få min rock, för se jag har mi’ hvandanströja unner, hellre än du ska’ gå å frusa å huttra, och se’n ligga sjuk och pipa som sist – sade Abraham, som gått och sett på Elin och märkt hennes fross-skakning, och han började genast att kränga utaf sig den ena rockärmen.
– Nej – fy, tack! – svarade Elin, som ryste vid blotta tankan af «Abrahams rock» – jag fryser alldeles intet.
Hvad kärleken är tacksam!
Men hvad liknöjdheten är förfärligt otacksam, just för kärleksbevis!
Åter vandrade de tysta alla fyra, med bra skiljaktiga tankar inom sig.
Snart hunno de målet för sin färd, och redan på långt håll syntes det i hvilken af stugorna som husförhöret hölls.
Den lilla farstuguqvisten var, oaktadt kölden och snövädret, alldeles som flustret utanför en bikupa; man såg oupphörligt menniskor, som gingo der in och ut, stannade och talade vid hvarandra, helsade och togo farväl af hvarandra.
Ett långt stycke utanför dörren var det sopadt och granrisadt, och en stark granrislukt blandade sig med andra ångor, när man steg in i sjelfva stugan.
Den var temligen stor och nästan alldeles full af menniskor, hvaraf en del sutto och andra stodo, alla tysta och stilla.
Fram i rummet satt kyrkoherden, och den obetydliga dager, som inträngde genom stugans enda fönster, föll nästan odelad på hans talande anlete, hvaraf detta syntes ljust, af ljus kommande både utifrån och inifrån.
Framför honom stod ett bord, på hvilket en hvit duk var bredd, och framför bordet stod, vid våra fyra vandrares inträde, en lång smal flicka, i slyneåren, högst uselt klädd, hvilket särdeles stack utaf mot alla andra, som voro utmärkt väl och snyggt klädda, somliga till och med i full kyrkeskrud.
Flickan stod och nappade i bordduken med ena handen och höll fingrarna af den andra i mun, samt ruskade på sig och hade åtskilliga fula åtbörder.
Med sakta röst, men tydligt och klart, gjorde kyrkoherden henne en fråga ur andra hufvudstycket af «lille-kakesen», men på hans röst hörde man ändå att han upprepade denna fråga och att han gjort den förut.
– Hvarom handlar tredje artikeln? – frågade kyrkoherden ännu en gång, men då ruskade flickan blott ännu mera på sig, ryckte häftigare i duken och stack fingrarne ändå längre in i mun.
Kyrkoherden nickade än en gång åt henne, upprepande ett «nå!» och då gaf flickan ett oartikuleradt ljud, som skulle föreställa en art af svar.
– Tag handen från mun och svara så jag kan förstå dig – sade kyrkoherden allvarligt, men ändå vänligt.
– Flickan tog väl fingrarne ur mun, men svarade intet.
– Herre Gud! hvad detta är bedröfligt! sade kyrkoherden slutligen helt högt.
Finnes då ingen i byn, som kan litet se till denna stackars Lotta, efter hennes mor det icke gör?
Alla tego.
– Så här är det nu, år från år – fortfor kyrkoherden.
– Lotta är redan sjutton år, och kan ej så mycket af sin kristendom, som dessa små åtta års barn, hvilka nyss voro framme.
Min tid tillåter mig icke att sjelf åtaga mig hela hennes undervisning, och förgäfves har jag uppmanat henne att som oftast komma till prestgården, att jag må få höra hvad framsteg hon gör.
Men hon kommer aldrig, utan tvärtom: jag hör med ledsnad att hon brukar ströfva omkring med modern i närmare och fjermare socknar, till föga heder för båda två.
Men Lotta är nu en stor och vuxen flicka, med krafter och förmåga att göra gagn för sitt dagliga bröd och för tarfliga, men snygga kläder på kroppen.
Är det ingen i byn, som skulle vilja antaga henne till hjelp och på samma gång hjelpa henne, som snart sagdt är olyckligare och hjelplösare än om hon vore moder- och faderlös, då fadern sitter som lifstidsarrestant på fästning och modern förer ett dylikt kringirrande och klandervärdt lif?
Elin hade imellertid igenkänt samma fattiga flicka, som hon gaf kjolen och halsduken, hvilka Lena återtog.
Underbara känslor arbetade inom Elin.
Den qvinliga blygheten och fruktan för oförmåga stridde med begäret att rycka denna flicka ur sitt elände, och om alla tegat hade hon måhända icke motstått sitt hjertas kraf, men nu steg en gammal bonde i byn fram, bockade sig och höll hatten öfver käppen mot bröstet.
– Med förlof, nådi’ kyrkherre – började han – så vet jag slättes icke någon i vå’n by som skulle vilja taga Banka-Lotta till sig, för se! litet hvan vill gerna behålla sitt, och hvar och en vet nog hvad vanor Banka-Lotta fått lära af mor-si’, och något litet så när ha’ vi väl kunnat hylla tösa här i byn, efter ho’ ä’ barnfödder här, när vi bara sluppet den satans Bankesan sjelf, men se, allt se’n den deringa stora stölda på våran blekebacke nu i höst, så – med förlof – så har rätt ingen tålt ’na, utan ho’ har gått ut och in i stufvera, och fått en brödbit här och en brödbit der, med förbehåll att ho’ skulle gå sin väg och intet komma igen snart.
– Gode Gud! ett sådant elände! – sade kyrkoherden och såg upp på flickan, utför hvars kinder ett par tårar föllo.
Dessa tårar föllo äfven på Elins hjerta, och vägde ned den vågskålen, som innehöll hennes gränslösa, nästan oemotståndliga håg, att från en synbar afgrund draga ett hjelplöst offer.
Alla hade stint sett på henne vid hennes inträde, och mången hviskning hade hväst under kyrkoherdens upprepade frågor till Banka-Lotta, men nu fästades hvarje öga på henne (Elin), då hon dristigt och utan tvekan, men ändå högt rodnande, banade sig rum genom folkhopen, som gerna vek åt sidan för henne, och då hon framgick till bordet, och sakta men tydligt tilltalade kyrkoherden sålunda:
– Jag är visst icke annat än en fattig tjenstepiga i systers och svågers hus, men ändå tror jag mig om att töras fråga, om intet Lotta kunde bli när oss i Viken en liten tid.
Min halfva mat skall hon få; arbeta skall jag och Lena hålla henne till; läsa med henne skall jag göra, och af mina gamla kläder skall jag leta upp tillräckligt åt henne.
Den usla Banka-Lotta torkade hastigt tårarne ur ögonen med afviga handen, och kastade en strålande tacksamhetsblick på Elin.
Denna vände sig åter, genast efter det hon slutat att tala, till Gunnar, för att i hans anlete läsa hans mening, som hon nu först tyckte sig böra hafva rådfrågat, innan hon följde sin hastiga, men mäktiga ingifvelse.
Gunnar nickade genast åt henne ett af dessa bifall, der hög grad af hyllning och förgudning äfven ligger förborgad, eller – bättre sagdt – synlig.
Nu var Elin nöjd.
Kyrkoherden åter mätte med sina blickar den unga Elin från hufvud till fötter, och tog hela sitt kalla förstånd till hjelp, för att icke bländas af Elins yttre skönhet; hela sin rika menniskokännedom till biträde, för att förmå urskilja om det var en hycklerska eller en, af verklig helig känsla för allt godt, ädelt och skönt uppfylld varelse, som stod framför honom.
– Unga flicka – sade han allvarligt och högtidligt, ja, nästan litet strängt – äfven med dig har jag mycket att orda, och efter du nu sjelfmanad trädt fram till mig, oaktadt det ännu icke var din ordning, så vill jag spörja dig, hvarföre du tror dig framför andra om förmåga att ropa bättring, och rycka syndaren från sitt mörker och föra honom in i ljusare rymder, ledda af ditt ord.
– Icke af mitt, nådige herre, utan af Herrans ord – svarade Elin lugnt och tydligt.
– Ja visst – återtog kyrkoherden – men med hvad rätt och på hvad grund tror du dig kallad att förkunna detta Herrans ord, och huru vet du att du icke uppblandar det med dina egna jordiska, ofullkomliga tankar, och sålunda bortblandar detta Herrans ord, och leder dig sjelf och dem, som du vill förbättra, in i det förderf, som är en frukt af all sjelfviskhet, allt förtroende och förlitande på egen kraft och egen förmåga, i frågan om salighetens vinnande.
– Jag förklarar
Herrans heliga ord så som jag förstår det – sade Elin ödmjukt, men utan att vara försagd – jag lär som jag tror, och är hvarken det ena heller andra rätt, så ber jag Gud i sin stora nåd förlåta mig, och se till min goda vilja och icke min ringa förmåga.
– Så gör äfvenväl jag – svarade kyrkoherden mildt, och af Elins ödmjukhet och sansade svar alldeles böjd till hennes förmån – och jag yttrar aldrig ett ord utan att bedja Gud gifva det sin kraft, sin anda, och förlåta det bristfälliga och felaktiga i mitt föredrag, men – tillade han – jag är af mina bröder kallad till denna post, kallad att för dem förklara ordet, och jag har i min presterliga ed lofvat och svurit att dertill offra hela mitt lif, alla mina krafter, dagens alla mödor och nattens vakor; med ett ord: att lefva för mitt kall och fylla det så väl jag förstår, och – – – om det så skulle behöfvas – strida derför in i sjelfva döden.
Men du, unga qvinna!
Med dig är det annorlunda: dina pligter ligga åt ett helt annat håll.
Din verkningskrets är egentligen så trång, så alldeles inskränkt inom sig sjelf eller din allra närmaste omgifning, att stor fråga blir om det ändå icke kunde kallas förmätenhet af dig, när du så der, sjelfmanad och oombedd, framträder för att räcka handen åt dina medmenniskor, och lofvar att draga dem ur förderfvet, om de lyda dig och dina föreskrifter.
– Det har jag aldrig gjort – svarade Elin fast och ståndaktigt – och jag uppmanar eder alla, som här ären församlade, att vittna mot mig, om j så finnen för godt – (och hon blickade klart och lugnt omkring sig) – om j så orätt ha uppfattat min mening, ty den har blott varit att uppmana eder till bättring och kristeliga dygder, kärlek till Gud och eder nästa, en ren och helig vandel, för att på sistone få en lugn död och en salig uppståndelse.
– Men hvaraf vet du, unga flicka – sporde kyrkoherden ännu en gång – att du framför andra kan och förmår att rätt göra dessa uppmaningar?
Hvarigenom tror du dig fått detta uppdrag?
Tänk nu noga efter innan du svarar mig, och ransaka dig sjelf, om icke egenkärleken och tron på egen fullkomlighet, eget medvetande att icke hafva begått sådana synder, som du dagligen ser omkring dig, ingifvit dig detta förtroende till dig sjelf och sålunda tillhviskat dig, att du har rättighet att uppstå som andras lärare, andras hjelp och bistånd i andeliga ting.
Akta dig och tänk noga efter innan du förnekar allt detta, på det du icke må falla in i en synd, större än alla andra, emedan den kan föra till alla andra, fast man knappast märker den onda frestarens former, utan endast verkningarne af hans sirensång – (kyrkoherden glömde ett ögonblick att detta sista ord troligen var en gåta för Elin, men rättade sig genast) – det vill säga hans fagra lockelser, ty sjelfviskhetens afgrund har inga gränser och ingen botten, och man faller icke plötsligt deruti, utan man drages sakta och omärkligt allt djupare och djupare dit ned, tills mörkret blir fullkomligt och man icke mera förmår skilja rätt från orätt, godt från ondt, Guds vilja från egna lustar.
– O herre Gud och fader!
Må jag aldrig komma dit! – sade Elin hörbart; men på ännu ett ytterligare spörjsmål af kyrkoherden hvarföre hon stigit upp och – tvärtemot
Pauli föreskrift – «talat för församlingen» – svarade hon ödmjukt och sakta, nästan endast för kyrkoherden hörbart:
– Jag har på detta år mycket lidit, lidit både till kropp och själ, mycket syndat och brutit.
Men jag har i min stora nöd anropat Gud och han har hört mig, och han har sändt sin ande ned till mig, hugsvalat mig, lindrat mina plågor, tröstat mig och – såsom jag det förstått – uppmanat mig ej allenast till helig vandel, utan äfvenledes att tjena mina likar, hvilka det begärde, med de uppenbarelser jag sjelf fått.
– Sådana uppenbarelser få alla de, hvilka med verklig tro och tillförsigt tala till den Högste – svarade kyrkoherden – sådana har jag mången gång i nattens tysta timmar, eller under verldslifvets mest bullrande gång, tyckt mig se, höra och förnimma; och det är endast i följd af dylika, som jag öppnar mina läppar och talar till folket.
Och hvilken af oss alla, som har en rätt tro, den kan äfven höra Guds ord omedelbarligen sagda af honom sjelf, och den, men endast den må icke vara förmenadt att – alldeles glömmande sig sjelf – förkunna detta Herrans ord; men strängt måste man ransaka sig sjelf, om man verkligen talar Guds ord eller sin egen inbillnings, och svårt blir det straff som drabbar den inbillske, för att icke tala om hycklaren; och således, unga flicka, råder jag dig, uppmanar jag dig, men befaller dig ingalunda, att afstå från dina bemödanden att omvända andra syndare, i mängd likväl, hvilket möjligtvis kunde ske, dig sjelf ovetande, på din egen salighets bekostnad, utan ber jag dig faderligt och innerligt att blott till din närmaste omgifning inskränka din håg att förkunna och förklara Herrans ord, och blott i enskilda fall uppstå som lärare.
Att du vill antaga dig den arma öfvergifna och snart nog förtappade varelse som här står, det är en så god gerning, att ingen kan hvarken ogilla eller afråda dig derifrån, utan tvärtom: jag vill föregå mina sockenboar med godt exempel, att med ett litet bidrag underlätta din goda gerning, helst du sjelf är tjenande och beroende.
– Nej – sade Gunnar, som steg fram helt frimodigt – nej, hon är hvarken tjenande eller beroende, utan en syster i vårt hus, fattigt och torftigt, det vet Gud, men der hon har frihet att göra och låta som henne lyster, och der henne står fritt att taga till sig Banka-Lotta, om hon behagar.
Kyrkoherden betraktade honom skarpt, och de hastiga blickar af eld undföllo honom icke, som Gunnar då och då kastade på Elin, medan han talade.
Saken var således afgjord med Banka-Lotta, och hon aflägsnade sig från bordet med ett gladt ekorre-språng, i hvilket framlyste hennes vildhet och brist på sådant vett, som man lär sig bland andra menniskor, och hvaraf denna hållning kommer, som är lika nödvändig i den låga, skumma bondstugan, som i den rikt upplysta salongen, om man skall hafva något anseende bland sina likar.
Elin trädde tyst åt sidan, Lotta skuffade sig fram till henne, och började klappa henne och tacka henne så högljudt, att kyrkoherden, Elin och några andra på en gång ropade: «Tyst, var stilla!» och husförhöret fick åter sin gång.
Under tiden hade matmodern i huset varit ute och letat upp en gammal stol, torkat utaf den, dermed gått till gamla mor Ingrid och sagt: «var så go» och mor Ingrid hade svarat:
«många tackar» och suckande satt sig ned, men nu icke mera språksam och tillgänglig som fordom, så att de omkringstående sakta hviskade sins emellan: «gamla Ingrid-mora frå’ Asmundtorp dör snart, för ho’ ser så skräckeligt skröplig ut.»
Många yngre och äldre, som hade att språka med hvarandra, gåfvo hvarandra små tecken, och förfogade sig ut i förstugan eller på förstuguqvisten, och somliga ut i köket, der «matmora» hade stor anstid med att steka fläsk och potatis, koka kål och fläsk, samt steka gris till «kyrkherrn te’ middags-spising.
I sin glädjeyra sprang ock Lotta dit, och äfven i denna samma glädjeyra erbjöd hon sig, när hon hörde att det fattades ved, att gå efter «ett fång», hvilket var rart nog, ty Lotta var, oaktadt sin styrka, ganska lat.
– Ja tack – svarade «matmora» – bara ingenting hänger vid fingra på dig när du kommer eller går.
– Alltid ska’ j tro att jag ä’ ute på stjäla – svarade Lotta, skrattande.
– Ja, allt sedan stora stölden på blekebacken, tror vi dig aldrig mer än hvad vi ser – genmälte matmodern.
– Ja, de’ va’ intet jag med om – svarade Lotta och bifogade sina ord en grof ed.