Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De fastidiösa klagomålen, de bittra utfallen, den förnäma medömkan öfver ”verkligheten”, bevisa blott brist på ett sannt, ärligt och fromt sinne för handling och verkande.
De, som föra detta språk, tro sig nämligen stå på en omätligt högre ståndpunkt med sina såkallade ”idéer”.
Men de besinna icke, att emot aktif finnes ej annan motsats än passif, emot verklighet ingen annan motsats än liderlighet (passift njutningslif).
Inskränkning är lifvets grundhandling.
Derpå beror lifvets realitet; deri visar sig dess kraft.
Hvarje sannt lif är nödvändigt ett – ”borneradt”.
All kärlek är fast och solid, all verksamhet positif och produktif, blott genom inskränktheten.
Inskränkningen kommer från Viljan, som alltid är enfaldig.
Förståndet, på egen hand, är oändligt, ett universalgeni, slappt och sönderflytande.
Förståndet harmas öfver det stränga band af inskränkning, som Viljan lägger på det.
Och denna lifvets herrliga, heliga, saliga enfald beklagas såsom ändlighet, förskjutes såsom irrationalitet, begabbas såsom dumhet, smädas såsom intoleras.
Upplysning, jemnlikhet, tolerans, universalitet, förnuft!
Godt.
Men tro och ära, nitälskan, stränghet och samvete, – när nämnas de heliga orden?
Har du känt den dunkla och hårda grund, hvarifrån kärleken skjuter upp i ljus och mildhet?
Vet du, hvad han heter, den udd af skärpa, som ger åt kärlekens sötma dess känbarhet?
– Det är ett hårdt tal, men det felar icke: kärlekens villkor är – tvedrägt, söndring; ty kärleken är Försoning.
Grunden är öfvervunnen i Kärleken; men den står dock qvar såsom tjenande det nya lifvet, såsom dess fäste och band.
Utan hårdhet blir kärleken lösaktig; det är strängheten, som gör honom kysk; det är den förutgående söndringen, som gör honom loflig.
Denna söndring, som ställer individ mot individ, kön mot kön, slägt mot slägt, i skarp afslutenhet och fiendtlig motsats, ger derigenom också både möjligheten och uppfordran till en sann och ren kärlek.
I allmänhet är kärleken fullkomlig blott så vida, som han hvilar på en grund af allvar och stränghet.
Det är denna hårda, fördolda rot, som bär och alstrar hans ljufva blomma.
Det är detta band, som sammanhåller honom, att han icke blir slapp och blott en ”kär lek”.
Det är denna nitälskan och skärpa, som gör, att han icke spelar på ytan, utan tränger igenom själ och ande, märg och ben.
Det är på detta sätt den elementariska elden i organismen omväfves af en saftig klädnad, en fuktig slöja, som mildrar och dämpar dess förtärande kraft till en stilla lifsvärme.
Så är ock Gud förvisso kärlek.
Han är kärleken sjelf, utan afkortning, utan förfalskning.
Men lika visst är han en nitälskande Gud, en förtärande eld; och detta är just villkoret för hans kärleks helighet, majestät och makt.
I sammanhang härmed utgår ock, å menniskans sida, den sanna kärleken till Gud från Guds fruktan.
Räddhågan är väl öfvervunnen i kärleken, såsom elden i lifsvärmen; · men just derföre innebäres, förutsättes och finnes hon der, – nämligen såsom öfvervunnen.
– Omvändes rätta förhållandet; vill menniskan hafva kärleken och fröjden, utan att grunda dem på det stränga allvaret och på Guds fruktan: då blifva, å ena sidan, kärleken och fröjden grundlösa och oheliga; å andra sidan blir strängheten blottad från deras förmildrande omslutning, träder i dagen och gör sig gällande i hela sin skärpa.
Känslan af den stränghet, som då blir kännbar för menniskan såsom straff, men som ock likaså visst blir kännbar för Gud sjelf – denna känsla kalla vi hans vrede.
Den innebär smärta och sorg öfver kärlekens missbrukade gåfva; men denna smärta är ej en fåfäng och svag klagan, en kraftlös begäran, en tom fordran.
Den är en lefvande makt att gifva sig verklighet och verksamhet; den blir – genom känslan af denna makt – nit, brinnande ifver.
Liknelsen om Sol-ljuset begagnas vanligen origtigt.
Ljuset är ett blott ämne utan sjelfständighet; något, som blott ses och kännes, men sjelft ej ser och känner; derföre är det likgiltigt, huru det helst tages och brukas.
Men Gud är ej ett blott lifsämne för verlden, en Verldssjäl; han lefver sjelf, är sjelf personlig; i följd hvaraf han ock sjelf ser och känner lika visst, som han ses och kännes.
I den sinnliga verlden är det Ögat, som förenar egenskaperne att på samma gång lysa och se.
Men ett öga är ej likgiltigt för beskaffenheten af den blick, som möter det; är denna arg, så måste dess egen tändas till brand och smärta.
Gud är ej blott ljus; han är ett öga mot vårt öga.
Att Gud kan vredgas, utgör just sjelfständigheten och majestätet af hans existens; det ger åt hans kärlek betydelsen och värdet af en fri och ansvarsfull gåfva.
En kärlek, som vore likgiltig och liknöjd huru han behandlades, vore ingen kärlek. – – –
Ur Brefven.
– Det första stadium af ett stort lidande är icke det svåraste.
Bittrare är det andra, då sorgens högtid och sabbat gifvit rum för sorgens arbetsdagar och hvardagslif.
Det ligger i denna period en icke mindre svår, ja, en nästan ömtåligare pröfning, än i den första.
Der trängde sig smärtans hela fullhet tillsammans, så att dess skärpa brast, och den dunkla branden, samlad i en enda brännpunkt, tände sig och gick upp i ljus och klarhet.
Här är qvalet splittradt i tusen enskildheter af stingande uddar, svidande gnistor; och det gäller, att i splittringens chaos föra in den skapande enhetens, helhetens, helighetens ande, – att ned i det lillas afgrund taga med sig det oändligt storas invigande, försonande kraft.
Der man icke mäktar detta, förfaller man antingen i knot eller likgiltighet, och förfelar i båda fallen sorgens saliga ändamål.
I allmänhet, så vida lifvet är helgelse, är det dess högsta uppgift att försona det heliga och det profana, att förbinda, att sammangjuta bön och arbete.
Ora et labora är ett språk, hvars djupaste och svåraste innehåll ligger, ej i de särskilda delarna, utan i copulan.
Kärleken är nyckeln till alla gåtor, och mest till den djupaste gåtan: ett lefvande hjerta.
Och till hvarje grubblande, undrande, tviflande varelse ville jag ropa: ”älska”!
– Står det icke skrifvet i sjelfva ordet Philosophia, att hennes enda method är kärleken?
– Men det är svårt för stoftets barn att lära sig denna ödmjukhet, som försakar sitt hela sjelf, och denna djerfhet, som vågar att eröfra en hel verld, ett helt Du.
Och af dessa båda dygder är det dock, som Kärleken är tillhopaväfd.
All kärlek är förvärfvande, allt förvärfvande är strid; men kärlekens strid är den hetaste, djupaste, ty den kämpas mellan tvenne oändliga krafter, – nämligen två personligheter.
Det ligger derföre i all kärlek en skoningslös skärpa, en gränslös eröfringslust, ett slags besinningslös djerfhet; och många kunna blott derföre aldrig rätt älska, emedan de sakna mod dertill.
Men den andra delen är denna:
All kärlek är försakelse, och blott i försakelsen frid; en vilja kan aldrig kufvas, – och således striden aldrig slutas, – utan genom fri, försakande försoning.
Derföre ligger i all kärlek den aktsammaste mildhet, den slillaste förnöjsamhet, den ömmaste blyghet.
Det förra var kärlekens hårda rot; detta är dess ljufva blomma.
Jag uttalade i hast ett större, än jag från början åsyftade.
Hemligheten af Gamla och Nya Testamentets förhållande till hvarandra, hemligheten af vredens inneboende i kärleken, ligger i mina föregående fattiga ord antydd.
– Med Kärlek i denna högsta mening lär man alltså förstå, icke en isärflytande sjelf-löshet, utan en ande, som, sjelf samlad till lefvande personlighet, samlar oss omkring sig i ömsesidigt personliga förhållanden; en kärlek, som kan vredgas, men vill försona; som har makt att dömma, men dcrföre också att förlåta.
I försoningen, i förlåtelsen bevisar sig Guds kärlek fullkommen.
Så är nu vår kärlek till Honom blott genkärlek; betingad af Hans kärlek och af vissheten om den.
Denna visshet, att han först älskat, först älskar oss, kalla vi Tro. – –
Hos Paulus finner man Christendomens historiska konstruktion i dennas rätta mening; det Gamla och Nya Testamentets sammanhang i dettas fulla betydelse.
Christendomen vore icke lefvande religion, om den icke hade en positif basis, en historisk genesis: detta är Judendomen.
Rationalismen, som vill hafva en abstrakt, ej en lefvande religion, begriper icke detta samband; och Paulus är honom en förargelse.
Och likväl behöfver man icke gå längre än till sig sjelf, för att finna, huru dessa två Testamentens nödvändighet uttalar sig äfven i det enskilda.
För den, som aldrig kände Lagens förbannelse, har Nåden icke sin rätta betydelse, och är Christus fåfängt död.
Att det Gamla Testamentet icke är en falsk inbillning, som genom en abstrakt lära kan upphäfvas, utan en tryckande verklighet, som genom handling och lidande måste försonas och lossas; att det Nya Testamente, som härigenom grundas, icke tillintetgör det Gamla, utan fullkomnar och befriar det, ger sanning åt dess profetior, svar på dess frågor, tillfyllestgörelse åt dess fordringar, – detta (och oändligt mycket mera) står hos Paulus i heliga, lefvande, outtömligt betydelsefulla drag.
– Under saknaden af Dig, söker och finner jag en ersättning i åskådandet af ditt Porträtt.
– Detta är ju i allmänhet meningen af allt porträtt, att blifva föremål för andaktsfull åskådning, vehikel för skilda personers personliga umgänge; det är en personlig, historisk, religiös betydelse, som trotsar alla idealisters tal om porträtters för myckna verklighet.
Hvad porträtter af menniskor äro (eller kunna vara) för vår humana tid, det voro för heligare tider helgonens bilder: välsignelserika fästen för en lefvande andakts umgängelse.
Jag erfor detta för några dagar sedan.
I en stund af väckelse föll min blick på en Christusbild; och mitt sinne, hvars varmaste längtan, hvars ljufvaste hopp har blifvit tanken på Hans skådning ansigte mot ansigte, fick nu af Hans anletes bild en underbar uppbyggelse.
När behofvet af en värmande, tröstande kärlek rätt känbart gripit mig, har jag ofta med tårar klagat, att jag icke hade Jesus i synlig måtto personligt närvarande, och finge se Hans ansigte och hvila vid Hans hjerta.
Nu, när jag känner behofvet af en agande, tillrättavisande, säkert ledande och allvarligt fostrande kärlek, står samma längtan och samma klagan för mitt sinne.
Af Hans mun ville jag taga min bestraffning, så vet jag, att den ginge genomträngande, oemotståndligt renande, ned till botten af mitt hjerta; i Hans blick ville jag läsa min pligt och Hans vilja, så vet jag, att jag icke vore oviss om den, eller glömde och tillbakavisade den.
– Min längtan är förgäfves: skådandets salighet, den Trofastes personliga närvaro är himlarna förbehållen; jag är här hänvisad till Hans osynliga närvarelse i Andan, och till de jordiska förhållanden af andlig gemenskap, hvilka Han lofvat att välsigna med denna närvaro.
Så har jag hos Dig och andra älskande hjertan fått den hugsvalelse, de värmande solblickar, som varit mig af nöden; så söker jag nu hos Eder äfven den maning, det eggande allvar, den stödjande, kärleksfulla stränghet, hvaraf jag nu känner behof.
– Jag har börjat i mitt yttre lif införa en strängare ordning, närmare bestämt stunderna för hvila, arbete, umgänge, och ålagt mig bönen såsom en helig pligt.
Den ordning, jag vill ålägga mig, hör visserligen till Lagens spher; men jag känner ock, att jag behöfver
Lagen såsom en tuktomästare till Christum. – –
FRU LENNGREN.
Hon gömde sin lyra under sitt sybord.
Franzén.
ANNA MARIA LENNGREN.
Satiren ler på sluten mund;
Dess udd hon dock syns blygsamt gömma,
Och helst om de Idyller drömma,
Som ljuda blott från hjertats grund.
Euphrosyne.
Om en tillbörlig aktningsgärd åt Fru
Nordenflychts minne var i samma mån en helig pligt, som den tid varit lång, under hvilken denna rättvisa uteblifvit: så kan deremot visserligen ej sägas om hennes närmaste efterträderska bland Sveriges skaldinnor, att det bifall, som enhälligt skänktes af en förtjust samtid, hittills undergått någon afkortning.
Ej heller har detta bifall kunnat vackrare sammanfattas, än långt för detta gjorts i den minnesvård, som förvaras i Svenska Akademiens Handlingar153.
Detsamma, som Fischerström var för Fru Nordenflycht, blef der Franzén för Fru Lenngren: en loftalande vän, som har målat den Hädangångnas bild med hela värman af en personlig tillgifvenhets pensel.
Att hvarje hans ord framqvällt ur djupaste öfvertygelse, kan bevittnas af en hvar, som sett och hört honom, med ögon ömsom blixtrande, ömsom tårade, alltid strålande, tala om sin saknade väninna; ständigt redebogen, om han så trodde behöfvas, än att infläta en ny blomma i hennes krans, än att bryta en lans till hennes försvar.
Den egentlige häfdatecknaren får dock ej vara endast vän och loftalare; så mycket han än, i afseende på sådana föremål, kunde frestas att vara det.
Lyckligtvis kan den plats, som i svenska vitterhetens tempel intages af Anna Maria Lenngren, aldrig befara någon rubbning.
För hvad hon verkligen var och är, skall man der i alla tider förblifva lika erkänsam.
Skenet, att hafva varit någonting ännu mera, skulle minst fördragas af hennes eget blygsamma snille.
Hennes förtrognaste synas betviflat att ens en vrå för ärelystnad fanns i denna från alla starka lidelser fria själ.
Men äfven i motsatt fall, och äfven mindre benägen att sjelf underskatta sina gåfvors värde, skulle hon med välbehag hafva förutsett det äremått, som jemväl hos den senaste framtid kommer att omglänsa hennes namn; under fortsatt besannande af utlåtelsen på Svenska Akademiens skådepenning, att ”ju mindre hon sökte äran, ju mera vann hon den”154.
Det genom sin man erhållna tillnamn, som hon gjort odödligt, har undanträngt hennes ursprungliga; om hvilket nu ej mången har sig bekant, att det var Malmstedt.
Född i Upsala den 18 Juni 1754, bar hon det såsom dotter af Extraordinarie Professorn i Philosophiska Fakulteten Magnus Malmstedt; hvars maka – hennes moder – hette Märta Florin.
Hjertligen älskad af den studerande ungdomen, hvars outtröttlige undervisare i Roms tungomål och vitterhet han var, högaktades fadern såsom en man af mycken kunskap och flerfaldig förtjenst; men syntes (i verldens ögon) glömd af Lyckan, som hade nekat honom alla sina föräringar, med undantag af de tvenne enda, hvilka han sjelf fann vara de största: ett muntert sinnelag och en älskad maka.
Ännu vid den tidpunkt, då jag blef student, hörde man i Upsala berättas månget drag af denne mans ovanliga förmåga att se allt i ljus och rosenfärg; bland annat, huru han, förtjust i sin husliga sällhet, oaktadt all derined förknippad fattigdom, hade för sed att tillråda hvar och en student, som kom till honom bekymrad för sina omsländigheter och utsigter: ”gift er, gift er, gubbe lilla!”
– Kort sagdt: han hade funnit hemligheten, att med de mest inskränkta tillgångar uppföda sina fem barn, göra äfven många främmande till föremål för välgerningar, och låta hvarken armod, eller trägna, i följd af arbetet mångdubblade mödor, förstämma sin glädtighet.
Om modren erhålla vi den klaraste föreställning, då vi veta, att det är efter henne, som dottren har tecknat ”Gummans” bild:
”Se! hon kommer leende och from,
Ärbar i den vackra, simpla drägten,” m. m.
I sådana föräldrars hus, tarfligt, till och med torftigt, men fullt af både frid och glädje, lärde hon, att icke skapa sig stora behof; att, med sin lott belåten, högst skatta de nöjen, som beredas af verksamhet, välgörenhet och hemtrefnad; i allmänhet, att mera vara, än synas.
Först och sist, lärde hon det bästa af allt: det heliga allvar, hvarmed dessa föräldrar vårdade känslan för Religionens sanningar.
Att ”Kärleken är Allt”, var den grundsats, hvarom fadern yrkade bittida och sent, att den i både Religion och Philosophi är den högsta; och om modren förtäljes, att hela hennes lif var ömsom ett leende af välvilja, ömsom en suck af andakt.
Bägge fasthöllo troget den fornåldriga sed, att äfven för omgängslifvet ej undangömma sin gudsfruktan.
Men denna var af ett slag, som ej kunde frånstöta det eldiga barnets lynne.
Den uteslöt på intet vis ett lifligt deltagande för snillets lekar; den trodde, att dottrens tidigt märkbara håg för dem hvarken var oförenlig med andaktens eller med huslighetens fordringar.
Tvärtom: fadern, då han varsnade den qvicka flickans ovanliga själsgåfvor, frestades deraf, att vilja dana henne till ett icke blott vittert, utan äfven lärdt fruntimmer.
Han gaf henne undervisning i det gamla Roms herrliga språk, hvars vigt såsom bildningsämne man då ännu ej hade börjat att – till oberäknelig skada jemväl för vårt eget språk och dess vitterhet – med en högdragen fånighet nedsätta.
Stor var hans fägnad, att med dottren gemensamt läsa romerska skalder; och att hon stundom äfven biträdde honom vid rättandet af latinska chrior, var en frivillig tjenst, som han troligen ej ogerna mottog.
Ett lärdt fruntimmer blef hon likväl ej; emedan hon, vid uppnådd större sjelfrådighet, ej ville blifva det.
”Hon afskydde blotta föreställningen derom”, säger Franzén; och tillägger:
”Hon ville aflägsna allt sken af annan bildning än den, hon, med en kanske öfverdrifven grannlagenhet, ansåg tillhöra sitt kön; hon lade derföre snart bort alla latinska böcker och försakade hellre umgänget med Horatius sjelf, än blottställde sig för misstanken om den lärdom, som dertill fordras”.
– Utan tvifvel låg i denna grannlagenhet en öfverdrift.
Vi förmå ej finna, huru ett fortsatt umgänge med Horatius skulle mera, än det fortsatta umgänget med vissa af de nyare språkens skalder, i någon mån hafva minskat det qvinliga behag, som i hennes person sammanband ett lysande snille med anspråkslös enkelhet, ett vidtfrejdande rykte med huslig indragenhet, en författarinnas förtjenster med en husmoders dygder.
Väl gifvas många, som anse qvinnans läsning böra i alla tider inskränka sig, om ej blott till postillor, åtminstone blott till romaner.
Men för alla andra skulle hon fastmera blifvit ett bevis, att ett älskligt fruntimmer kan, äfven i våra dagar, läsa latinska poeter, utan att derigenom i ringaste måtto bli pedantinna.
Emellertid, och då vi veta att åtskilliga unga män af utmärkta egenskaper plägade besöka hennes föräldrars hus, samt dymedelst ej litet medverkade till hennes snilles utveckling, kunna vi ganska väl hålla sannolikt, att jemväl hennes latin-kunskap härvid kom henne till nytta.
Det beskärde ju henne desto flera tillfällen att tänka, hvad Prinsessan i Goethes ”Tasso” yttrar:
Ich freue mich, wenn kluge Männer sprechen,
Dass ich verstehen kann, wie sie es meinen.
Af dessa första umgängsvänner uppstego några, med tiden, sjelfve till en betydande rang i Sveriges vitterhet.
Leopold, såsom Student, hade varit en ibland dem.
Samtligen sågo de, i den tidiga bekanskapen med henne, ett af sin ungdoms vackraste minnen.
Det svalg, som åtskilde en sådan sällskapskrets från den vanliga stads-fruntimmerskretsen, var större i mån af den låga ståndpunkt, hvarpå svenska fruntimrens dåvarande allmänna bildning stod – äfven i Upsala och sjelfva Stockholm.
Intrycket af denna motsats lockade hennes skaldeåder till den första utgjutelse, som blef känd utom hennes enskildaste omgifning: en satir, kallad ”The-konseljen”.
Öfverflödigt vore att efterspana, huru den upptogs af det ”täcka kön”, som der fick höra:
”Man för en sjukdom dig beskyller,
Som sällan botlig vara plär:
Med allt det bjefs, som dig förgyller,
En tomhet i din hjerna är.”
Sjelf förkastade hon sedermera detta vid sjutton eller aderton års ålder författade lärospån.
Ej heller tål det jemföras med hennes arbeten från en sednare tid; men i hennes egen vitterhets-historia bör det icke förglömmas.
Dess ämne är nämligen just af det slag, som hon sedan så ofta och på så mångahanda sätt behandlade; än i en högre ton än i en lägre; alltid med en henne egen förundransvärd fyndighet och konst.
Derföre se vi ock i detta stycke, liksom i en outslagen knopp, hennes egendomligt utmärkande skaldegåfva redan förete sina grunddrag, ehuru der ännu blott antydda och groftecknade.
– Att hon föröfrigt skulle äfven i våra dagar mångenstädes återfinna sin ”The-konseljs” förebild temligen oförändrad, synes bestyrkt af den mästerliga tafla, hvari en nyare svensk skaldinna tillåtit sig skildra en modern ”Kaffebjudning”, – med frändskap till Fru Lenngren i snille och talent155.
Knappast kan förklaras, hvarför, efter denna början, nära tjugu år förflöto, innan just den diktningsart, der den unga försökarinnan skulle komma att åtminstone i lång tid stå lika ensam och ouppnådd som Bellman i sin, åter anstämdes på hennes lyra.
Sannt är, att de verk, som göra Fru
Lenngren odödlig, förutsätta den större verldskännedom, hvilken blott med åren kan vinnas, äfvensom den behörigt återhållande och sammandragande framställningskonst, som sällan beledsagar den i både skämt och allvar så gerna för öfvermått benägna ungdoms-ingifvelsen.
Orsaken till så sen utveckling af så tidigt och bestämdt framblickande anlag, bör väl dock näppligen sökas i något afsigtligt dröjsmål, som ville afbida de tvenne nyssnämnda villkorens fulla förvärfvande.
Snarare tro vi, att hon hämmades af ett försynt misstroende till sitt snilles egentligaste rigtning.
Hon insåg mer och mer, att de vanliga vittra vägarne ej voro de, som borde väljas af henne; men att gå sin egen, vågade hon ännu ej äfventyra.
Måhända kommo härtill äfven yttre omständigheter, hvilka, om hon ock mer och mer kände sin vittra kallelses rätta beskaffenhet, dock länge afhöllo henne från att deråt öfverlemna sig.
Sådana voro kanske t. ex. det armod, som fortfor under hennes ogifta tid, och det husmoders-nit, som på uteslutande vis upptog de första åren af hennes gifta.
Dock är ej omöjligt, att hon i löndom hade både förnummit och åtlydt kallelsen långt förr, än andra tillätos veta något derom.
Men ehvad hon än sjelf – blygsamt och villrådigt – tänkte om sitt snilles egenskap, så skönjes, att ryktet om den vittra Mamsell Malmstedt ändock snart nog hann till hufvudstaden.
Der var Gustaf III, nyligen uppstigen på thronen, nu som bäst sysselsatt att skapa en Svensk Theater; och hon rönte den utmärkelse, att till denna för inhemska snillen öppnade täflingsbana inbjudas i sällskap med Adlerbeth och Kellgren.
Hertigen af Södermanland hade lärt känna några smärre qväden, dem hon tillåtit spridas under förbehåll af bevarad anonymitet.
Följden blef en anmaning, att från Fransyskan öfversätta sångspelet ”Lucile” (1776): på titelbladet kalladt ”komiskt” (opéra-comique), men med föga större skäl, än det af Franzén kallas ”en dramatisk idyll” 156.
Det är rätt och slätt ett stycke dramatiserad sångvers af ringa betydenhet; men satt i musik af Gretry; och derigenom äfven på den svenska skådeplatsen försäkrad om framgång.
Under en tillegnan på vers till den ej långt förut anlända sextonåriga Hertiginnan, hvilken der helsades såsom kommen att i Sverige ”föra glädjens spira”157, djerfdes hon för första gången utsätta sitt namn.
Oaktadt detta höga beskydd, röjde den unga skaldinnan dock i ett företal den qvinligt skygga känsla, som med tiden befästade sig till en orygglig grundsats, att så litet, som möjligt, inför den större allmänheten synas med sitt namn och sin person.
Likväl motväges denna skygghet här ännu i någon mån af ett ungdomsmod, som dristar yttra både den tro, att den vedertagna gränsen för utvecklingen af qvinnans själsförmögenheter var nog trångt utstakad, och det hopp, att i ”en Gustaf den Tredjes upplysta tidehvarf” skulle denna ”fördom”, likaså många andra, ”lyckligen få sin bane”158.
– Också framstod hon ännu en och annan gång bland dem, som riktade den nya Svenska Theatern.
Hon njöt den uppmuntran, att se sitt namn bredvid Kellgrens; då hon gaf svensk drägt åt Marmontels täcka sångspel ”Zemir och Azor” (1778), hvartill en Prolog diktades af honom.
Detta för henne sjelf angenämare stycke, hvars värde ock betydligt öfverträffar det förras, bibehöll sig på scenen ganska länge; och har derföre att tacka ej blott Gretrys musik, utan äfven det mått poesi, som onekligen här förefinnes i texten.
Denna öfversättning är tillegnad Drottning Sophia Magdalena, – likaledes på vers och med namnets underskrift, – under den sommar, som föregick thronarfvingens födelse; hvarom det väntande Sveriges förhoppning i andra strophen antydes 159.
Af ett par följande dylika öfverflyttningar från Fransyskan, ”Arsène” (1779) och ”Silvain”, känner jag endast den förra: en ”Feeri-Komedi”, med orden af Favart och musiken af Monsigny.
Om texten kan sägas, att den är åtminstone bättre än Luciles 160.
Dessa förberedelser till hennes framtida författarbana kunna likväl ej sägas egentligen förebåda den.