Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du kan tro, jag har köpt henne en liten allt för näpen mössa af tyll med blåa spetsar – och så ett par genombrutna strumpor.
O, hvad hon är söt!
Jag lofvade att sända dig ett recept på en ny sorts marjonaise på hummer.
– Jag innesluter detsamma.
Kom snart och helsa på mig!
Helsa din snälle, gode gubbe, från din
egen vän Kunigunda.
Alrik och Kunigunda de lefde länge lyckliga i sitt hem.
De hade elfva barn – alla flickor – som aldrig svultit i deras hus.
När Kunigunda slutligen sänktes ned på den sjukbädd, hon aldrig skulle lemna, höll hon till dem följande tal:
»Mina flickor!
Af hundra karlar äro nittionio odjur.
Sök derför alltid att få den hundrade.
Behandla honom så att han alltid gör hvad ni befalla.
Tag honom rätt, så blir han er slaf.
Uppfostra edra barn till fria qvinnor som veta att det äro de som skola välja, ej väljas.
Lägg aldrig mer än en handfull salt i potatisgrytan och begagna bottforer i stället för galoscher.
Gud vare med er!»
Freudenburgs permissioner.
Berättelse.
(W. v.
Braun.)
Maj:ts och kronans nådiga rapphönor kuskade auditör Freudenburg genom de bördiga trakterna i Skåne.
Han skulle på en vänlig inbjudan gästa sin gamle vän majoren på Strömborg.
Auditör Freudenburg var en liten glad själ, mycket lik en öltunna – ja, han saknade icke ens sprund.
»Så hett skiner solen på nilvågen ner,» myggen dansa kring Freudenburgs lilla päronnäsa.
Det börjar bli kusligt på landsvägen.
»Hör mig, du lurfvige kusk, säg, hinna vi snart ej till målet, Svara mig, dumbom och Jöns, har du ej mål i din mun?»
»Jo, vi ha fälle ännu en mil fr-r-ram,» svarade Jöns på sin breda dialekt.
»En hel mil,» suckade Freudenburg. – »O himmel! stackars min lilla mage,» och han klappade sig melankoliskt på nämnde, allt annat än lilla kroppsdel – »du försvinner nog alldeles innan jag hinner till Strömborg.»
»Hvad heter den gården der? du, surlimpornas ättelägg.»
»Ved inte!»
»Hvad heter den der då?»
»Fan i mej ja de ved heller.»
»Hvad fan vet du då, hvad kan du då?
Äro alla skåningar lika dumma som du, så må fan ta dem.»
»Hörru herre han, jag kan sjonga!»
»Sjonga!!
Höga olymp!
O, Jupiter slunga din stråle ned i hans trångbodda själ, – sjunga! – nå sjung då ditt fä!
»He, he, de’ ska väl va en lystiger visa då?»
»Ja visst fan, någonting riktigt piffigt, din kanalje!»
»Nå, de kan jag fälle, må han tro:
Dä va’ en gång en herre som många ä’ väl de’
För sjung hopp, hopp, hopp,
För sjung aj aj aj aj aj.
Han skulle uppå resor sig nu en dag bege.
För sjung etc.
Han ville ner i Skåne, den löstige krabat.
Han ville ner å smaka på skåningarnes mat.
Han smorde sig så tappert med limpor å’ med gröt,
Men allra bäst han tyckte ändå om svenska hö’t.
För si, de skånska töser, de gerna kyssas de.
För sjung etc,
Fastän de alltid ropa: »la’ ble, la’ ble, la’ ble!»1
Och pigorna ä’ glada å’ höet det är blött – – – – –
Men! – Kratsch! – O himmel, afgrund! O Gud hvad
jag är stött – – –
Aj, aj, der låg rapphönan på vägen och Freudenburg i diket.
Jöns hade under sången icke sett upp utan kört omkull.
Freudenburg sprattlade som en fisk der han låg, men hans poetiska svallådra gaf sig luft till och med i denna kritiska ställning: det var han som fortsatte den afbrutna sången.
»Jo, du är mig just ljus, din lintotthårade bengel.
Höet du sade var blött – dikena äro det ej! –»
Ändtligen lyckades Freudenburg krafla sig upp – vagnen klar – allt i ordning att fortsätta färden.
Strömborg skymtar redan fram der borta vid vägen.
Freudenburg klättrade upp i vagnen och det bar åstad.
»Ska’ jag fortsätta med min visa?»
»Fan ta’ både dig och din visa – men för fan se der kommer ju majoren mig till mötes – och se, ännu en herre och ett par damer – – min toilett! hur är det med den efter fallet?
Freudenburg reste sig upp för att se efter.
Hans röda ansigte bleknade.
»Corpo di Bacho! O, ve! O, tusenfallt ve mig!
Elände
Byx – – permissionerna – ack! ha sprungit blankt
midt itu.
Och der kommer en mö, så blomstrande, ljuflig och herrlig.
Hör mig, Apollo! O, skänk mig genast ett fikonalöf.
Den gamle majoren, hans brorson, löjtnant X., samt hans dotter, den sköna Julie och den gamla, fryntliga majorskan hade nu hunnit fram.
»Välkommen, välkommen!» ljöd det mot Freudenburg.
»Säg mig ej välkommen när jag kommer
Ej farväl, du hulda, när jag går –»
suckade
Freudenburg der han satt som på nålar, tänkande på sina spräckta permissioner.
»Tack, tack,» ropade han.
»Nå, stig af, Freudenburg, vi ha blott en liten bit att gå – stig af!»
»Nej ... ja ... jag kan inte; den förb .... ursäkta mina damer – den här lymmeln till kusk har kört omkull med mig – jag är alldeles ledbruten.»
»O, Herre Gud!» ljöd det i korus.
»Ja, beklaga mig ni:
Jag låg der en storhet i gruset,
Lik en ann’ Bonaparte efter ett Waterloo-slag!»
»Jag skall springa hem och skicka efter doktorn,» ropade Julie och skyndade utan att vänta på svar upp mot gården.
»Kom låt mig hjelpa dig,» ropade löjtnant X.
»Nej, nej, jag kan ej! O, Gud!
Ack, den som hade en
synål.
Säg mig, o, välborna fru, har ni en nål och en tråd?»
»Nål och tråd bär jag alltid på mig – se här – men hvad skall – – – ?»
»Hurra, hurra!» ropade X. och skrattade med full hals, »kom hit onkel och tant, se här är blessyren.»
Han fick tag i Freudenburgs runda lekamen, och trots dennes protester lyfte han honom ur vagnen – permissionernas ginungagap blottades.
Ett skallande skratt brast ut.
Majoren skrattade så att tårarne trillade ned i hans väldiga mustascher.
»Dunder och blixt! här min lilla gumma får du vara doktor.»
»Högvälborna majorska! O, skona mig arme, jag ber Er:
Aldrig den sidan åt damer vände Freudenburg än.»
»Se, så, – det är inte så farligt.» Och Freudenburg måste deran.
Och, o höjd af skam! der kommer Julie, den sköna Julie, den rika Julie, som Freudenburg tänkt eröfra – tillbaka.
Hellre hade han en hel timma velat gräla med öfverste P. – den värste tjenstedjefvul i armén – än visa sig för henne i denna ställning.
Men allt har en öfvergång här i verlden; snart är hela sällskapet i godt behåll vid matbordet der Freudenburg lätt tröstar sig öfver sitt missöde.
Damerna dra sig tillbaka, snart presenterar sig en rykande bål på bordet, och killekorten valsa i takt med Freudenburgs daktyler.
Så gick några dagar.
Freudenburg är outtröttlig i killen, i poesien – husmodern i att brygga punsch och steka biffar – och ändtligen löjtnant X. i att kurtisera sin vackra kusin.
Det börjar se mörkt ut för Freudenburg på det hållet.
En dag såg han från sitt fönster en mängd vagnar komma körande upp på gården.
Herrar i uniformer och frackar, damer i lysande toiletter stiga ur.
I detsamma kommer löjtnant X. in till Freudenburg.
»Säg mig, du redlige bror, hvad månde väl detta betyda?
Säg, är här bröllop i dag, svara, jag darrar af skräck.»
»Bröllop! – nej, men förlofning.
Kom, du klassiska garçon, frukosten och gästerna vänta.
Julie väntar äfven – det är hon och jag som äro de lycklige.»
»Zevs! o, störta mig ned i det svafvelbrinnande Hades,
Hon! den blåögda mön, gick der min näsa förbi!!»
»Ja, du får trösta dig med killen och biffarne.
Kom nu, supen kallnar!»
»Ja, kära bror, du har rätt, nog tycker jag mycket om
killen,
Dock, aldrig sägas det skall att jag gick värdshus förbi!»
»Värdshus? – »
»Ja, min värds hus begriper du,» suckade Freudenburg.
De gingo arm i arm ned i matsalen.
Gästerna voro församlade.
Löjtnant X. slöt sin rodnande Julie till sitt bröst, ringar och kyssar vexlades.
De voro lyckliga.
Freudenburg suckade, hostade, höjde sitt glas och vände sig till de nyförlofvade.
»Hör mig, du bildsköna mö, som står der så lycklig och
rodnar,
Hör mig, du långe husar, som sluter henne i famn.
Säg, hvem tror du väl nu, har skänkt dig din gränslösa
lycka ?
Otacksamme, så hör: jo, det har jag, tag mig fan.
Eller dock rättare sagdt, just Freudenburgs grå permissioner:
Hade de ej gått itu, vore jag nu din rival.
Och jag fruktar då ej.
Apollo nog seger mig gifvit.
Musernas älskling jag är – flickornas äfven ibland.
Nu jag vänder tillbaks till landet hvarfrån jag kommit,
Hem till den yppiga lax och till det fradgande öl.
Der skall jag hämnd kräfva ut allt för min olyckliga kärlek.
Den som är olycklig så, vinner ju alltid i spel.
Killen skall nu bli min Gud och Kuku den öfverstepresten,
Biffen min enda idol!
Skål för er alla, gutår!»
En tår, en skaldetår föll deri – och en annan tillrade ned på de olycksdigra, nu reparerade permissionerna.
I detsamma kastade han en blick ut genom fönstret.
En lång gestalt skymtades i parken.
Det var tant Annika, en gammal, men rik syster till Majoren.
En idé for genom Freudenburgs hjerna.
»Mister du en, stå dig tusende åter!»
Han hastade ned i parken.
I en skuggig berså höll tant Annika på med att plocka hallon.
Freudenburg rullade fram på sina tjocka ben, tog fram en nytvättad näsduk som han bredde på marken och föll på knä för tant Annika.
Hennes rodnad var rödare än hallonens.
»Hebe!
Venus! och Juno! O, kasta din blick ned i stoftet,
Här för din cendrillonsfot krälar en ovärdig mask.
O, men han älskar dig högst af alla skapade väsen.
(Killen och biffen och guld minus – men i parentes).
O, låt min trånande arm få sluta sig rundt kring din midja,
Skänk med din svällande mund kärlekens kyss uppå min.
Men – om ni stöter nu bort min aldrig utslocknande
kärlek,
O, då störtar jag mig ned uti afgrundens djup!»
»O, Gud!
Freudenburg! jag älsk – – – – ar dig!» suckade den sköna med nedslagna ögon.
Freudenburg klef opp på en bänk och röfvade den första kyssen från hennes läppar.
Hon lyfte honom ned igen och de vandrade upp mot gården, försjunkna i ljufva drömmar.
De blefvo gifta.
Men det påstås att
Freudenburg efter bröllopet aldrig mera talade på hexametrar.
Han begagnade blott »suckarnes språk».
(Aug.
Blanche.)
Första Delen.
Natten.
Midnattens timma slog.
En högrest mörk gestalt i mörk kappa och med hatten djupt nedtryckt i pannan stod och tog sig en funderare på artilleriplan i Stockholm.
A propos – Artilleriplan, så är det märkvärdigt att denna vackra plats skall i evighet vanprydas af de ruckel som på norra och södra sidorna omgifva den.
Men Stockholmarne äro så likgiltiga.
Bästa läsare!
Förlåt att jag gjort en liten afstickare från ämnet, men jag är ju ett naturbarn, som inte tål några bojor.
Ja, som sagdt – den der gestalten tog sig en funderare.
»Ja,» mumlade han mellan tänderna, »så skall det gå till.»
Med fast hållning styrde han sina steg mot
Riddargatan, vek af vid andra gardets kasern, passerade Storgatan och fann sig snart utanför tullen – på garnisonernas kyrkogård.
Med en dyster min tog han fram en spade ur bakfickan och begynte gräfva.
Vindens tjut och ugglornas skrän förskräckte honom ej; snart hade han kastat upp mullen, slagit sönder en kista och befann sig inom fem minuter på väg till sitt hem på Styrmansgatan med en död gardist på ryggen.
Hemkommen i sin enkla boning lade han gardisten i sängen, satte på honom en nattmössa och stoppade täcket om honom.
Derpå skrattade han demoniskt, tog en ask af Jönköpings tändstickor och tände eld på huset samt försvann sedan i den mörka natten.
Brottet var fullbordadt; huset brann och antände äfven ett par andra ruckel.
Det var en rysligt skön syn.
Några dagar derefter framdrog man gardistens qvarlefvor, som man trodde tillhöra egaren af huset, assessor Gråsten – och begrof dem med mycken högtidlighet.
På torget.
»Hörru du,» sa’ madam Andersson till madam Pettersson, »har du hört att assessor Gråsten blifvit innebränd?»
»Hvasa?
Nej pass mante!
De’ tror jag inte.
Ondt krut förgås inte så lätt.
Man påstår att han sjelf tuttat på och så kilat sin väg för att lura sina björnar.»
»Åh! så du säger!»
»Jaha, du! och hans vålnad har Lundströmskan i snusboden sett flera gånger smyga kring huset der hustrun och dottren bor.»
»Hu! det var kusligt!» – och gumman tog sig en styrkdryck ur kannkruset som stod på bordet i hennes stånd.
»Nå!» fortsatte hon, »dottren, det högfärdiga »åbäket», ska’ ju gifta sig med en grefve påstås det.»
»Jo, jo men, nu skulle det allt smakat gamla assessorn att ha lefvat.
Han skulle snart ha gjort »åf» med grefvens pluringar.»
Äfven hon tog sig en styrkdryck ur kruset.
Då hon åter tog det från sina läppar föll hennes blick på en förfärlig gestalt utan hufvud, som grinade emot henne från pepparkaksbordet.
Med ett förfärligt utrop: »Spöket!» tappade hon bränvinskruset och sjönk förintad ned i en korg.
»Hva’ fan ä’ åt madam Andersson?» sa madam Pettersson.
»Se, se! spöket!» stönade denna.
»Spöka mig hit och spöka mig dit, inte fins här något spöke, det är ju midt på ljusa dan.
– Opp nu madam!»
Med svårighet reste hon sig upp och stapplade bort till bordet.
»O, herre jestaness! de’ va’ bara en pepparkaksgubbe, som tappat hufvudet!»
»Ja, och madam som tappat både hufvu’t och min rara bränvinsflaska,» sa madam Pettersson och knyckte på nacken.
En jättelik gestalt smög sig, gynnad af mörkret, med långsamma steg fram åt Handtverkargatan i Stockholm, kastande spanande blickar åt alla håll.
Då syntes en annan gestalt af mindre dimensioner vika om ett gathörn.
»Ah! grefven,» hviskade jätten för sig sjelf samt närmade sig den nykomne.
»God afton, herr grefve?»
»Tst!
Är du färdig?»
»Ja!»
»Godt!
Mins du hvad du har att göra?»
Jätten skakade sin muskulösa arm.
Grefven tycktes vara nöjd dermed.
»Ja,» sade han, »du förstår:
Först käringen svärmor min i sjön – så svågrarne – plåtslagaren stryper du, skomakaren hänger du och skräddaren kan du expediera med lillfingret – men alla, alla måste dö.
Detta arf på millioner som tillfallit min hustru måste bli mitt – mitt allena.
Gå!»
Jätten aflägsnade sig.
Ett gällt skratt, som kom tornväktaren deruppe i Kungsholmskyrkan att hoppa till der han satt och sof, ljöd i detsamma bredvid grefven.
Denne studsade som en kautschukboll.
»Ah, spöket!» mumlade han och tog till bens.
Mordet.
Den jättelike gestalten aflägsnade sig som vi berättat.
Med några steg var han på Norrmalm, ännu några steg och han stod bland Skinnarvikens berg.
I denna uselhetens, nödens, brottets och sorgens vilda hemvist, stannade han framför ett litet trähus, som bokstafligen hängde på en bergspets rakt öfver Mälaren.
»Här bor hon,» gnisslade han så att det sprakade som en skorstenseld kring tänderna.
»Ha! det skall snart vara gjordt,» och med en rörelse af sin senfulla arm störtade han det lilla huset i vågornas djup.
»Det var numro ett – – – »
»Sa’ fan, kasta’ länsman öfver gärdet,» hviskade en dof röst i hans öra.
Jätten bäfvade och darrade som en zittertråd.
»Hu! spöket!» skrek han – och sprang.
Den vilda jagten.
Emellertid vandrade grefven sin väg fram, rufvande på sina mörka gerningar.
Han gick upp och spelade bort några tusenlappar på spelhuset, samt begaf sig sedan hem.
En jättelik gestalt kom då med blixtens fart springande emot honom.
»Skynda, herr grefve, skynda,» hviskade gestalten med andfådd stämma – »skynda, vi äro förföljda af spöket, men allt är undangjordt, käringen är död, skomakaren slog jag ihjel i förbifarten, de andra likaså – men spöket – spöket –»
Och innan grefven hunnit yttra ett ord, tog han honom som ett barn på sina starka armar, hoppade öfver några plank, sprang upp på ett hustak, följde takåsen från den ena byggnaden till den andra – alltjemt troende sig vara förföljd af spöket.
Så gick den vilda jagten genom hela staden.
Slutligen trodde jätten sig hafva funnit grefvens bostad; med en suck af lättnad släppte han sig och sin börda ned genom en skorstenspipa – rakt ned i – poliskammaren.
Han hade tagit fel på hus.
De fängslades genast och fördes ned i ransakningshäktet såsom misstänkte.
»Morgens!» ljöd åter spökets dofva röst.
Icke ens här voro de fria från denna gräsliga vampyr.
Ransakning och slut.
Domaren satt på sin stol.
Han spände sina ögon i de anklagades själ.
Han läste der att de voro brottsliga.
»Erkänn!» röt han till grefven, »att du legt denna usling att mörda din hustrus slägtingar för att komma åt ett arf som tillfallit henne.»
Och han riktade sin skarpa blick på den anklagade.
»Jag nekar,» svarade grefven.
»Äfven jag,» sade jätten.
»Men jag vittnar!» ljöd i detsamma en hemsk röst, och en gammal man framträdde.
»Spöket!» ropade de anklagade och föllo på knä. »Vi erkänna.»
»Hvem är du?» frågade domaren och riktade sin skarpa blick på främlingen.
»Du ser mig ut som en mordbrännare.»
»Jag är det också!
– Jag är spöket – eller assessor Gråsten, mordbrännaren.
Men dessa uslingar skola också dö.»
»Arfvet är mitt, ty min olyckliga dotter dog i går – hon hade druckit hafresoppa något omåttligt.
Pengarne skänker jag åt de fattige som en försoning af mitt brottsliga lif.
Nu är jag redo att dö!»
I den gode polismästarens öga stod en tår.
Alla tre brottslingarne dömdes och afrättades.
Men Gråstens minne lefver än.
Mången tår har gjutits på hans graf af dem som fått moja sig af hans donation.
Det rätta, det goda, skall alltid segra!
Den hemska eden
Petterssons Guddotter.
Historisk Roman.
(Pilgrimen.)
Det finnes ögonblick i vårt lif då det förflutnas blytunga moln kastar sina dystra slagskuggor i vårt hjerta, och vårt sinne längtar att blicka ned i vårt minnes Pantheon, der skuggorna af våra framfarna brott och laster i brokigt virrvarr framställa sig för själens inre öga, som genomtränger allt förborgadt och öppnar hjertats fördoldaste kamrar, visande oss våra synder och ropande:
Ångra dig syndare, medan tid är!
Så tänkte den ålderstigne veteranen Carl Johan Pettersson, som vi nu vilja presentera för dig, käre läsare.
Blicka in uti detta stora gammaldags rum, prydt med i sirater utskurna möbler af ek; på väggarne hänga svärd och vapen och på bordet ligger en gammal bibel, inbunden i läder med ciselerade messingsbeslag i hörnen.
Tidens frätande tand har ej heller gått spårlöst förbi denna antiqvitet till bibel, ty ett af messingsbeslagen var borta.2
Framför detta bord låg den ålderstigne Carl Johan Pettersson på knä, försjunken i bön.
Hans snöhvita hår böljade ned åt axlarne.
Men tyst – han beder.
Läpparne röra sig, men man hör intet ljud.
Händerna äro sammanknäpta.
Nu uppslår han sitt öga mot den Högste och en tår glindrar fram i ögonvrån.
Med ett saligt leende reser han sig upp.
Bönhörelsens milda engel synes ha vidrört hans höghvälfda panna, på hvilken friden tronar.
Nu lägger han tvenne fingrar på den gamla bibeln.
Läpparne röres åter.
Han aflägger en tyst, kanske en hemsk och förfärlig ed.
I detsamma sväfvar in genom den öppnade dörren en ung luftig gestalt.
Det är den gamle veteranens guddotter, Hertha.
Ur hennes djupblå, herrligt sköna öga strålade den renaste oskuld och frid, och det böljande guldgula håret var som en knippa af strålar från den herrliga Guds skapelse, solen, som lyser öfver alla våra synder.
Med öppen famn skyndar hon mot gubben, som med glädjestrålande ögon betraktade sin älskling.
»Mitt kära, älskade barn,» snyftar den gamle, »du fyller i dag 17 år.
Det är tid att uppfylla min ed.
Mins du Fabian?
En purpursky flög öfver Herthas fagra anlete, och med nedslagna ögon svarade hon: »O, älskade fader, om jag mins honom!»
»Du älskar då honom?»
Ur djupet af hennes rena, oförfalskade hjerta dallrade fram, som buret på själens vingar ett sakta »ja!»
»Nåväl!» sade den gamle.
»Må den allvise Guden, som från sin himmel skådar ned på oss, skänka er sin välsignelse!»
Och han framtog en slät guldring och satte på hennes finger.
Läggande sina händer på hennes nedböjda hufvud, hviskade han: »O, Gud! välsigna deras förening!
Härmed är du trolofvad med Fabian, min son.»
De föllo på knä och försjönko i brinnande bön.
Snön for i hvinande hvirflar omkring det svenska lägret i Polen.
Kölden var förfärlig.
Stödd på sitt svärd stod en ung man på vakt utanför ett tält.
Hans ögon stirrade ut i den svarta rymden.
Hvad tänkte väl denne unge krigare på?
På ära och segrar?
Han tänkte på henne, henne den blåögda mön på andra sidan hafvet, flickan han svurit sin tro.
Öfver hans förfrusna läppar banade sig en glödande suck; och han hviskade: »O, Hertha, Hertha!
I detsamma smög sig en mörk gestalt i mörk kappa och slokhatt fram till honom och lade sin hand tungt på hans skuldra.
»God qväll, Fabian!»
»Ah! är ni nu här igen, lede frestare; vik hädan, annars är ni dödens,» sade Fabian och kramade krampaktigt om fästet på sitt svärd.
»Lugn!» sade främlingen.
»Ännu en gång, den sista, erbjuder jag dig att bli general hos fienden i stället för löjtnant här.
Ännu är det ej försent!
Du är dum om du ej gör det, ta mig fan, är du icke dum!» 3
»Ännu en gång, bort!» röt Fabian och drog sitt svärd.
»Dumhufvud!» skrek främlingen och försvann hånskrattande.
Det är en herrlig sommardag.
På en kulle i Liffland sitter en skön flicka och plockar blommor.
Hennes drömmande ögon uttala tydligt hvad hon tänker.
Hon suckar och hviskar emellanåt: »O, Fabian!
Fabian!»
Då störtar fram ur en buske en vild gestalt, insvept i en mörk kappa och med en slokig hatt på hufvudet.
Med en knif i handen rusar han på den intet ondt anande qvinnan.
»Pengar eller lifvet!» hväser han och riktar sin knif mot hennes hjerta.
Men i detsamma störtar han till marken bedöfvad af ett kraftigt slag i hufvudet; och en ung svensk officer skyndar fram till den af förskräckelsen afdånade flickan.
Vid hennes åsyn stod han som förstummad.
Han ville ej tro sina ögon.
»Hertha!» utropar han.
Hon uppslog sina ögon.
»Fabian, min älskling!»
»Och du, usle bof!» säger Fabian och sparkar till den nu uppvaknade banditen.
»Jo du är mig just en ljus fogel.
Först vill du locka folk att desertera, och sen rån och mord på öppen landsväg.
Gå usling och tacka din Gud att jag ej krossar dig.»
Med en ursinnig blick försvann bofven, mumlande: »Ah, min stolte Fabian, jag skall nog finna dig.»
Med glädjedrucken blick vände sig Fabian till Hertha.
»Men hur kan det komma sig att jag finner dig här i Liffland i stället för hemma hos vår fader?»
»Jo,» svarade Hertha.
»Han har nyligen ärft ett stort slott här och vi ha nyss flyttat hit.
Kom så gå vi till slottet!»
»Ja, det göra vi!»
Och arm i arm vandrade det unga paret upp till Petterssons ärfda herresäte.
I det gamla slottets stora sal satt gubben Pettersson då Fabian och Hertha inträdde.
Efter att på sina knän ha uppsändt en brinnande bön och tack för sin räddning omfamnade Fabian och Hertha den gamle.
»Nu,» sade gubben, »har jag något att säga er, barn.
Det är i dag Herthas tjugonde födelsedag.
Det är tid att uppfylla min ed.»
»Fabian, älskar du Hertha?»
En blick blef hans svar.
»Och du Hertha, älskar du Fabian?
Äfven här en blick till svar.
Det var tillräckligt.
»Nåväl, mina barn, i skolen få hvarandra – men först vill jag för er bikta mitt brott.
»Brott!» utropade Fabian och Hertha på en gång och blefvo dödsbleka.
»Ja, brott!
Och i skolen få veta hvarför jag aflagt den hemska eden: att Fabian inte fick gifta sig med någon annan än Hertha.»
Och gubben började med stapplande röst sin bikt:
»Jag hade en vän i kriget.
Han hette Frans.
Vi älskade båda samma qvinna.
Han blef den lycklige.
Jag led.
En natt då han var utkommenderad, smög jag mig till hans hem – och – och – O! – mina barn, darren! – förförde hans brud.
Strax derpå, samma natt, innan Frans hemkom, blef jag med min trupp befald att marschera.
Jag återsåg på tio år hvarken Frans eller hans hustru.
Då vandrade jag en gång öfver slagfältet.
Jag tyckte mig höra mitt namn nämnas.
Jag störtade fram.
Det var Frans, men döende.
Han förlät mig i dödsstunden allt, på vilkor att jag tog vård om hans tioåriga dotter, som fans i en by bredvid, samt att jag svor, att om jag hade någon son denne aldrig skulle få gifta sig med någon annan än hans dotter.
»Så försonar du ditt brott mot mig och min döda hustru.»
I detsamma kom en fiendtlig trupp.
Jag sprang min väg.»
»Se der min förfärliga historia!»
Dödsbleka och med stirrande blickar betraktade de hvarandra.
Ändtligen föllo de båda på knä för fadern.
»Vi förlåta!»
Och Fridens heliga engel steg ned från sin himmel och blandade sina tårar med deras.
En timma efter detta uppträde instörtade till gubben Pettersson ett bud att han genast skulle skynda till svenska lägret, der en lifdömd ville tala med honom.
Han begaf sig åstad.
Efter några ögonblick återkom han likblek och skälfvande.
»O, mina barn, nu har jag fått mitt straff.
Det var Frans som blifvit gripen och dömd till döden som spion.4
Han anförtrodde mig att han för att hämnas tagit den der hemska eden af mig att gifta er med hvarandra, ty du Hertha – O, Gud! – var ej hans – utan – – min dotter!»
Utan att säga ett ord föllo Hertha och Fabian afdånade ned på den mjuka mattan.5
Vansinnets hemska eld gnistrade fram ur deras ögon och omtöcknade deras själar.
Gub-
ben betraktade dem en stund.