Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag är icke, lika med den ädle Grefven, nog hjertnupen för att med min röst understödja sådane olagligheter, hvilka, om de vunno framgång, snart skulle leda till den följd, att man, vid hvarje Riksmöte, skulle från alla landsändar, med förbigående af de i lagarne stadgade former, directe vända sig till Ständerne med petitioner om skatters afskrifning; och jag lemnar derhän, huru belåtne Rikets Ständer dermed skulle blifva.
Om den ädle Grefven icke genom sitt dröjsmål ställt så till, att Ridderskapet och Adeln beröfvats tillfälle att läsa motionen, innan den remitterades, så hade detta sednare troligen icke inträffat.
Jag hade åtminstone då kunnat reservera mig emot ett sådant beslut; och det återstår nu för mig
Den 5 Januarii. 85 ej annat, sedan remiss redan skett, än att protestera emot denna åtgärd, såsom efter min öfvertygelse grundlagsstridig.
Den adle Grefvens framställning angående eftergift af de KammarRättens RevisionsContoir tillkommande s5 procent af anmärkniugsmedlen, är så uppenbart stridande emot ofvan citerade Grundlags §., att jag, till ådagaläggande af denna framställnings obehörighet, icke anser nödigt att yttra ett ord.
Då Grefve Cronhjelms ifrågavarande Motioner ännu icke lära blifvit till vederbörande Utskott afsände, anhåller jag att dessa mina anmärkningar få med desamma dit åtfölja.
Friherre Ridderstolpe^ Fredrik:
Här har blifvit yttradt, att det funnes Län i Sverige, der Häradsskrifvarne blifvit befallte att taxera innevånare för sädeshandel.
Jag tror ej att sådane
Län finnas; hvad jag vet är, att Westmanland ej är deribland.
Det är omöjligt för en Landshöfding att befalla Häradsskrifvare alt beskatta innevånare.
En sådan anmärkning visar en hög grad af okunnighet.
Den befallning jag gifvit mine Häradsskrifvare var, att de borde göra TaxeringsComite^rne uppmärksamme på de §§. af BevillningsFörordningen, som röra handel och rörelse, samt den procent af behållen vinst, som 86 Den 5 Ja nuar i i.
Staten enligt Bevil lnings-förordningen tillkommer.
I)ä det vidlyftiga anförande, som Herr Printzensköld nyss uppläst, innehåller åtskilliga tänkvärde ämnen, öfver hvilka man kan behöfva betänketid, innan discussionen fortgår, hemställer jag till Herr Grefven och LandtMarskalken samt Ridderskapet och Adeln, om icke detta anförande, i stället för att nu upptagas till öfverläggning och remiss, kunde få hvila på bordet; och hoppas jag, att Herr Printzensköld sjelf medgifver oss denna betänketid.
Den värde Talaren har börjat med en anmärkning deremot, att mine motioner ej aflemnades till bordet inom den tid talaren nämnt.
Jag kan ej så noga påminna mig, hvad dalum jag aflemnade dem; men jag minnes, att det var en Måndag, och ett af de sista plena, då motionerne här remitterades.
När jag uppläste motionerne, gjorde jag det dels till följd af skriftliga anteckningar, dels munteligen utur BevillningsFörordningen.
Det var ej möjligt alt utur minnet skrifva ut hvad jag sagt; jag måste collationera det med Prolocollct, och detta äfvensom sedan renskriften har något fördröjt tiden.
Jag har gjort till en lag för mig, att icke med några öfveiilödiga yl - Den 5 J a n u a r i i. 87 Iranden upptaga liden; jag väntade således i det längsta med de anmärkningar jag hade att framställa mot BevillningsFörordningen, i tanka att de af någon annan skulle göras, men då jag såg att detta icke skedde, trodde jag motionstiden icke höra förbigå utan framställning af de motioner, som jag ansåg för mine medborgare nyttige, och de anmärkningar jag förmodade angelägne vid BevillningsFörordningen.
Den dubbla befattning jag äger, såsom Riksdagsman, och såsom Notarie vid Ridderskapets och Adelns Canzli, har hufvudsakligen bidragit till dröjsmålet, då täta plena, äfvensom Notariers sjukdom med flere orsaker, gjort att jag just vid slutet af motionstiden ofta fick sitta vid protocollet.
Detta har gifvit mig vissheten, att man ej bör hafva en dubbel befattning, och den mot mig gjorde anmärkningen är således härigenom lätt förklarad.
När jag hade motionerna färdige, och uppkom till Riddarhuset för att lägga dem på bordet, molte jag den värde Talaren, som genast sjelf tog dem med sig hem, och hade dem flera dagar.
Mig är det obekant, att han haft något tillstånd dertill, äfvensom jag alldeles bestrider att något sådant tillstånd enligt RiddarhusOrdningen kan af någon lemnäs, hvilket talaren säkerligen sjelf också känner, då han sjelf så strängt åberopar formernas helgd.
Vi kunna således qvitta med hvarandra för de begångna felen, syn - 88 Den 5 J a n u a r i i. * nerligen sedan jag uppgifvit cn giltig orsak till mitt.
För att nu komma till sjelfva motionerna; så har jag med dem endast åsyftat, att förtydliga BevillningsFörordningen, och att tillvägabringa stadganden, som der saknas.
Om jag inkommit på området af gamla vanor; och sårat vissa intressen, så är det rätt illa; men jng delar då samma öde, som andra, hvilka vilja rätta missbruk.
Det har blifvit sagt, att jag ej sett långt in i de juridiska formerne, sådane de befinna sig.
Det är ej första gången jag för min del erfarit, att man i disputer med män af det juridiska yrket blir tillvitad, att man ej förstår de juridiska formerne.
Detta leder mig till att tro det vara ett bevis på formernes stora brist; ty när menniskor, som tro sig hafva ett sundt omdöme och en vanlig upplysning, ej äro i stånd att bedömma sådane förhållanden, der den i menniskans hjerta nedlagde rättskänslan borde bestämma hvad som är rätt eller orätt, lagligt eller olagligt; då måste ovilkorligen ett Lagverk, som ej öfverensstämmer med denna känsla, vara i hög grad ofullkomligt, och ej hafva medföljt tidernas utvecklade upplysning och rätta begrepp.
Det vore beklagligt, om de föråldrade formerne tadlades af alla andra , och endast kunde vara gagneliga för de Verk, som handhafva dem.
Jag har af den värde Talaren ej blifvit vederlagd i mina många anmärkningar mot de stad - Den 5 Januarii. 39 ganden i Be villningsFörordningen, som redan finnas-, hvilka anmärkningar dock upptaga största delen af min motion; men man har gjort mig ganska stränga tillvitelser för det jag begärt nya stadganden.
Talaren har trott sig finna, att jag tadlat KammarRätten för den långa lid, som åtgår till Bevillningsmålens afgörande.
Dertill har han ej kunnat finna skäl i mine motioner.
Jag har ej sagt det vara KammarRättens fel, att ett mål på 23 år ej blifvit slutadt.
Men om KammarRätten ej orsakat detta dröjsmål, bevisar det likväl icke motsatsen af hvad jag yrkat, att det bör finnas en prescriptionstid, då de skattskyldige må vara säkre, att ej mera kunna kräfvas.
Det är något hardt, att enka och barn a3 år efter det man och far äro döde, skola få utpantadt hvad de äga, till betalande af den bortgångnes skatter.
Jag har sagt, alt det är fel i administrationen och måste ändras.
Jag har ej velat granska hittills varande förhållanden, utan blott föreslå en lag, som stadgar sättet att förekomma dylika olägenheter.
— Jag har nämt godtycklig behandling af KammarRätten.
Det är mig tillvitadt, att den tafla jag uppdragit är mörk och sådan, att det skulle synas, som om vi ej lefde under en lagbunden regering.
Taflan är verkligen mörk, men beklagligen sann.
Hvems felet är, vill jag ej undersöka, men att man måste kunna tänka sig tjenligare former för Bevillningsmålens 9° Den 5 J a n u a r i i. handläggning, derom är jag öfvertygad; och hvad. sorn handt kan ganska väl stå tillsammans med en lagbunden, med en kraftfull Regering.
Ty om, då Beskattnings- och BevillningsFörordningen är uppgjord af Riksens Ständer, denna Förordning är felaktigt uppgjord; om de Embetsverk, som tro sig satta, om jag så får jättra mig, lill förmän för de beskattande Äuthoriteterne; om säger jag, de tillämpa dessa stadgandeu annorlunda, än de äga rätt lill; så är det ej den lagbundna Regeringens fel, ej eller kan det diktas på mig, att jag sagt det.
— Ordet godtycklig har Talaren fästat sig vid, och det har blifvit ett thema för honom, att mot mig utföra stränga variationer af yttranden.
Jag hemställer , om jag ej haft rätt, när jag nyttjat orden godtycklig behandling.
I BevillningsFörordningen finnes intet ställe, som berättigar KammarRätten att återförvisa mål till TaxeringsComiteerne, ty dessa Comiteer äro ej ansvarige, de äro att anse som jurymän, hvilka, enligt IV Art. 5 §.
BevillningsFörordningen, ”äro Riksens Ständers ”Deputerade, och hvilka äga, icke endast ”att verkställa bestämda föreskrifter, utan ”ock att med Riksens Ständers magt och ”myndighet afgöra och besluta uti frågors ”der endast den enskildta kännedomen och ” öfv ertygels en om medborgares olika stängning och förhållanden, måste ligga till ”grund för prof ningen” &c. Jag frågar Den 5 Jan u a r i i. nu: kan KammarRätten någonsin med något sken af stöd från BevillningsFörordningen återförvisa till nytt afgörande dessa på den enskilde kännedomen grundade, och med Riksens Ständers magt och myndighet afgjorda, mål?
Det är helt annat, att dessa Comiléer lika med andra menniskor kunna misstaga sig; deremot finnas correctivcr.
I sådant ändamål har man stadgadt PröfningsComiteen, en Comité som ej uppgör beskattningen, utan jemnar densamma, och blott afdömmer de klagomål, som kunna inkomma Öfver TaxeringsComitéernes åtgärder.
PröfningsComiteens sammansättning är äfven ganska ändamålsenlig, då den består af någre Ledamöter från TaxeringsComileerne, men pluraliteten utgöres af andre utaf de skattdragande invalde medborgare.
Om således någon skattdragande klagar och anför skäl för denna klagan, så erhåller han i PröfningsComiteen rättelse.
Denna controll, der medborgare conIrollera andra medborgare, och pröfva, om de gjort rätt, tror jag är så långt sträckt, som den bör vara; men sjelfva PröfningsComitéen, sorn visserligen genom BevillningsFörordningen har mycket större magt, :in KammarRätten, och som äfven är en ÖfverDomstol, har aldrig trott sig äga rätt att återförvisa mål till ny handläggning af TaxeringsComitéerna; ty dessa Comiteers befallning är sådan, alt Comilcerna cj äro 92 Den 5 Jannarii. ansvarige för annat än sina samveten.
KammarRätten har i sednare tider således för långt utsträckt sin domsrätt, då den återförvisat mål.
— Talaren har yttrat, att det ålegat KammarRätten tillse, det beskattningen blifvit ordentligt uppgjord; har kallat Taxerings- och PrÖfningsComiteerna underordnade myndigheter ; har sagt, att de böra af KammarRätten tillrättavisas; att KammarRätten ålagt dem; med flere sådane vackra yttranden, sorn de fått sig tillagde.
Detta står likväl ej tillsammans med BevillningsFörordningen och med dessa Comite'ers egenskap af Riksens Ständers deputerade.
KammarRätten har ej annan befattning, än att granska Taxeringslängderne.
Är deruti något felaktigt, så kan KammarRätten vidtaga andra mesurer; den kan hos Konungen anmäla det felaktiga, då Kongl. Maj:t säkerligen lärer anmoda Konungens Befallningshafvande, som fört ordet i den felaktiga Comiteen, altför framtiden sådant misstag förekomma; åtminstone skulle säkerligen ej den ansvarige StatsSecreteraren uppsätta ett beslut, som vore rakt stridande mot BevillningsFörordningen.
Jag tror mig således hafva bevisat, att ordet godtyckligt var riktigt användt, och det så mycket heldre, som KammarRätten återremitterar mål, då den säger att
Domaren icke allenast skall göra om sin dom med upphäfvande af sin förra åtgärd, utan ock att han skall göra den på det eller det
9J sättet, i ett helt annat förhållande, och då BevillningsFörordningen ej lemnar någon anledning dertill, så måste väl detta vara en godtycklig behandling.
Ända till dess Talaren kan öfvertyga mig, att BevillningsFörordningen stadgar en sådan procedure, är jag öfvertygad att den är godtycklig; ty godtyckligt handlingssätt måtte betyda ett handlingssätt, hvartill man ej äger anledning af lagar eller instructioner.
Då jag nu således bevisat, alt KammarRätten tillåtit sig en godtycklig behandling af Riksens Ständers deputerade ; så måtte det väl ej vara origtigt, alt jag begärt, att en gräns för framtiden derföre skall sättas, d. v. s., att sådant för framtiden skall förekommas.
De juridiska formerne man anfört emot mig bevisa här intet, ty alt man uppställer en analogie med hvad som äger rum vid andra Domstolar, gäller icke här, enär Taxerings- och PröfningsComileerne hafva sin lagbok i BevillningsFörordningen; och då allt annat af Rättegångsordningen som der behöfves, äfven der står infördt, hvarföre skulle ej rättigheten att återförvisa mål från KammarRätten till Comiteerna, äfven der vara införd.
— Talaren har vidare sagt, att jag velat borttaga controller.
Jag tror, olika med flere talare på detta rum, att det bör finnas ett Embetsverk, dit alla uppbördslängder ingå, ett verk, der man kan se, huru uppbörds-författningarne tillämpas, der man kan gran - Den 5 J a n u a r i i. ska, om Uppbördsmännen gjort sin pligt; men deraf följer ej, att detta Embetsverk äger att gifva befallningar till Taxeringsoch jPröfningsComiteerne.
Örn KammarRätteil ville jemföra, huru Författningen blifvit tillämpad öfver bela Riket, och ville lemna Kongl. Maj:t eller StatsSecreteraren förFinanceärenderne en promemoria derom, skulle Riksens Ständer få anledning att derefter ändra BevillningsFörordningen, och det skulle säkert gifva bättre resultat, än när en enskild måste framställa sine inom en inskränkt verkningskrets gjorde anmärkningar.
Om KammarRätten på det sättet ville begagna sin granskningsrätt, så vore den af mycket gagn; och jag tror, alt om ock detta icke är ett lagligt åliggande, så borde det dock vara en moralisk pligt.
Talaren bar mycket formalisera! sig öfver det af mig nyttjade ordet mened.
Jag hemställer till Talaren sjelf, om man icke är menedare, då man såsom juryman, sedan man sökt efter sitt samvete tillämpa författningen, och synnerligen den enskilta öfvertygelse man kunnat om andras inkomster o bos sig stadga, ett par år derefter, på en befallning, som egentligen saknar all egenskap af befallning, skall å nyo sammanträda och upphäfva det beslut man fattat, och gå ännu längre eller'fatta ett mot det förra stridigt beslut.
Jag bekänner, alt när jag aflagt min ed såsom Taxeringsman, så anser jag ingen authoritet inom Den 5 Ja nu ar i i. 95 Sveriges Rike finnas, som kan befalla mig att gå ifrån min öfvertygelse.
Talaren har sagt, att nya skäl kunna genom återför visningen tillkomma, meri det bestrider jag; ty innan den klagande kommit till KammarRätten, har han redan klagat hosPröfningsComiteen och der anfört alla skäl, som han ägde till klagan öfver TaxeringsComiteens åtgärd; vinner han ej då hos PröfningsComitéen, vädjar han till KammarRätten, och åberopar sina skäl d. v. s. desamma, som redan hos PröfningsComiteen blifvit anförde; och då har KammarRätten rättighet att upphäfva Comiteens beslut eller fastställa det, men till att återremittera saken, äger KammarRätten ingen rättighet.
— Jag tror således att mitt uttryck viened ej heller torde vara så oriktigt begagnadt.
Jag vill ej tala om, huruvida Domare-eden kan vara underkastad någon bortnötning, eller alltid förblifver i sin första kraft.
— Talaren har framställt den fråga, hvilka de a:ne
Domstolarne skulle vara, som äro instantier öfver PröfningsComitéen.
Om jag af grannlagenhet förut undvikit att nämna dem, bör jag nu frimodigt yttra, ätt de äro KammarRätten och Kongl. Maj:ts FinanceExpedition.
Jag tror, att Riksens Ständer kunna hos Kongl. Maj:t i önskningsväg anhålla, det Hans Majrt täcktes ålägga sin FinanceExpedition, att inom någon viss tid af ett par år föredraga Bevillningsmålen.
Jag kan cj utreda, Den 5 Januari!» hvarifrån målens långvarighet af till och med 23 år härleder sig, och jag är ej bland dem, som tro, på den ofelbara nyttan af att göra anmärkningar mot gamla irringar; roen när man vet, alt sådane anmärkningar framställts, anser jag att man bör söka förekomma dem för framtiden, och således från det förflutna hämta lärdomar för det tillkommande.
Jag vet ej, hvem sorn utdragit på tiden med målen; men det vet jag, att enkor och barn fått betala n3 års gamla skatter för man och far; och jag tror att i ett lagbundet samhälle bor det finnas en tid, efter hvilken man ej kan blifva kräfd, och det så mycket heldre, som det ej är de skattdragandes fel, om vederbörande Embetsverk kunna, af hvad skäl som helst, utdraga med målen på tiden.
Ständer böra också sätta BevillningsFörordningen uti det skick, att sådant ej kan i framtiden hända. i^41 &rs Förordning har Talaren omnämnt; äfven jag har i min motion antydt den.
Jag är föröfrigt ej initierad i de juridiska forroernes labyrint; i lagboken, och en tjock lunta med författningar, som jag äger, finnes den icke; och då man söker afskrifter och upplysningar af vederbörande Embetsverk , som annars påstå sig vara så ofelbara, kan det hända att man ej får reda på hvad man begär, ehuru man kan uppgifva det till datum och årtal.
Det är sannt, att Den 5 J a n u a r i i. 97 att 3 år äro bestämda för reservalionskraf; men låtom oss granska dessa reservationskraf.
Så snart RevisionsContoiren inom 3:ue år utfärdat en anmärkning, låter KamroarRätten, genom den executiva magten, göra så kallade reservationskraf; d. v. s., man anmäler hos den person, som anmärkningen drabbar, att Kronan äger anspråk på så eller så mycket.
För hvarje redlig medborgare äro dessa reservationskraf detsamma, som seqvester på egendom till lika stort värde.
Dylika reservationskraf göras, om jag så får säga, likt eller olikt, d. v. s. så snart anmärkningen är gjord, och innan den äger något Utslag för sig.
Sedan kan målet utdraga, som man sett, i många år; och slutligen kan bända, att högsta instantien förklarar anmärkningen böra förfalla; och hvad händer då?
Jo elen eller de inom KammarRätten, som anmärkningen utfärdat, får intet straff, pliktar intet för det att, genom en olaglig anmärkning, seqvester under en mängd år varit lagd på medborgares egendom; och dessa medborgare erhålla ingen ersättning.
Reservationskrafven äro således ej af så förträfflig egenskap, som det först vill synas, och vådan af att inskränka KammarRätlens verkningskrets är ej heller äfven i detta afseende så utomordentligt stor, som Talaren tyckes vilja bevisa.
— Jag har ej yrkat, alt Kronan skall hafva sämre rätt öf9 H. 7 98 Den 5 J a n u a r i i. ver Uppbördsman, än hittills.
Jag vet, att det finnes en Författning om Uppbördsmäns ansvarighet i 10 år, och jag har ej rört vid denna Författning.
Jag har inskränkt mig till BevillningsFörordningen, och trott, alt om den uppgöres och tillämpas rigtigt, skulle man kunna få en bestämd tid, efter hvilken man vore fri från ytterligare kraf.
Hvad önskas mera, säger Talaren.
Jo, hvad jag sagt i min Motion; jag önskar bestämdare gränsor, bestämd tid, efter hvilken kraf ej få göras.
Om. den sättes till 12 år, är bättre, än att den. blir obestämd; ja, om den ock skulle stadgas till 23 år, är bättre; annars kunde den möjligen någon gång blifva 53 år och derutöfver.
Jag har sagt, att BevillningsFörordningen ej kan uppgöras så, att ej en mängd af brister deruti insmyga sig.
Ledamöterne i BevillningsUtskottet kunna ej känna alla möjliga omständigheter, som vid tillämpningen uppstå.
Derföre har jag trott det vara Riksdagsmannens skyldighet, att gifva tillkänna de anmärkningar, som han kunnat göra mot en sådan Författning.
Jag har trott en sådan Författning god i samma mån, som man noggrant, uppmärksamt vid tillämpningen anmärkte, och vid en blifvande
Riksdag anmälde hvad som behöfde rättas, och derigenom på erfarenhetsgrunder förbättrade Förordningen.
Det är vådligt att gå ifrån ett Bevillningssyslem till ett annat, just derföre, att man ej kan Den 5 Januari!. 99 begära att Författningen första gången skall kunna blifva så god, som den borde vara.
Talaren har tjckt mig finna KammarRätten vara öfverflödig.
Jag vill visst icke bestrida, att KammarRätten är ett nyttigt Verk.
Den kan vara nyttig både för det enskilda och allmänna intresset.
Jag vill ej borttaga en sådan centralpunkt, der beskattningens räkenskaper sammanstöta; men att dess gränsor måtte inskränkas, det yrkar jag, emedan man ser, att det behöfves; och att BevillningsFörordningen derefter måtte rättas, det har jag begärt.
Hvad angar att fråntaga Riksens Ständer rättigheten att efterskänka skatter, som kunna vara lagliga, ehuru obilliga, så vore det att betaga dem en ganska skön rättighet.
Jag har ej begärt, att Ständerne skulle dömma öfver saken, ty den är redan dömd och domens rättvisa får ej sättas i fråga; men Författningen kan vara felaktig.
Derföre kunna skatter blifva lagliga, men obilliga.
Det är då ej för mycket begärdt, om man hemställer till Representanterrie, som uppgjort Författningen, att en obillig skatt blifver jemkad.
Jag har ej trott, att Ständerna vore här för att göra gracer eller emottaga petitioner.
Dertill har Talaren ej haft anledning af mitt anförande.
Jag erkänner, att prejudicat kunde vara farligt, om hvem som helst finge gå in till 100 Den 5 Januari i.
Ständer med petitioner om minskning eller afskrifning af dess skatter; tyman vet ej huru långt detta förhållande då kunde sträcka sig; men min Motion grundar sig på stridigheten i tvänne Författningar, och ett sådant förhållande hoppas jag ej skall inträffa hvart femtionde år.
Jag tror derföre, att petitionsrätten utan fara kan begagnas.
Talaren har förmodat, att de skattdragande, som här till skatters afskrifning äro i fråga, äro rika och förmögna.
Jag bör då upplysa, hvad hos ÖfverStåtliållareEmbetet dessutom kan vittsordas, att en stor del af dem äro dels fattige, dels utfattige, och att några få äro förmögne.
Är nu afgiften obillig för den största eller fattigaste delen, så måste denna afgift äfven vara obillig för de få förmögna.
Jag bör sluta med att anhålla hos Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloflige Ridderskapet och Adeln om tillgift för det att jag så länge upptagit tiden, äfvensom jag bör upplysa, att mine motioner ej varit föranledde af enskilte motiver, samt att jag ej varit commitlent för någre medborgare.
Jag har helt enkelt ansett mig böra anmäla, då jag funnit stadganden, som det är angeläget att ändra.
Då jag sett bristerne, hade det ej varit mig tiilständigt att förtiga dem, enär möjligen en nyttig ändring kunde till mine medbor - Den 5 J a n u a r i i. toi gares gagn genom mine motioner åstadkommas.
I anledning af Friherre Ridderstolpes yttrande, att jag skulle vara okunnig om Författningarne, då jag sagt, alt i ett visst Län Häradsskrifvarne blifvit anbefallde att låta beskatta landtman för handelsrörelse, enär en sådan beskattning icke kunde genom desse tjenstemän åläggas, får jag hemställa till den ädle Friherren, om han icke vid ett tillfälle förklarat, det han, af den orsak, att åtskilliga landtman i Westmanlands
Län år 1826 låto försälja spannemål på 6 månaders credit och mot, i jemförelse med de gångbara, ganska höga priser, anbefallt Länets Häradsskrifvare att fästa TaxeringsComiteernes uppmärksamhet på ett sådant förhållande, och om icke, genom den taxering, som i följd deraf verkställdes, personer blifvit beskattade för en rörelse, hvilken de i sjelfva verket aldrig idkat.
Utaf hvad den siste värde Talaren, Grefve Cronhjelm, anfört till sitt försvar, synes mig nästan ingen ting af hvad som rörer sjelfva saken, vara annat än ett återupprepande af hvad Motionerne innehålla.
Sålunda har Grefven fullföljt sitt påstående, att KammarRätten upphäft sig till Domstol längre, än som vederbordt, och att den godtyckligt behandlat Rikets Ständers loa Den 5 Januari!.
Deputerade.
Det enda bevis härpå, som den adle Grefven framdragit, tror jag mig redan hafva fullständigt vederlagt.
Jag har för öfrigt icke yttrat mig anse KammarRätten vara Domstol öfver Pröfnings- och TaxeringsCorniteerne, och den ädle Grefven lärer icke eller kunna visa , att
KammarRätten någonsin en sådan domsrätt sig tillvällat.
Jag har blott sagt, att Kammar* Rätten äger pröfningsrätt öfver dessa Comiteers gerningar, och jag har sökt att utveckla de åsigter, som legat till grund för detta mitt yttrande.
Jag är likväl icke nog anspråksfull, för att begära det mina raisonementer skola vara tillfvllestgörande •J
O för alt ådagalägga riktigheten af den sals, jag drifvit.
Ett beslut, fattadt af Konungen, i Dess Conseil, hvarest åtminstone jag förutsätter, alt den högsta upplysning måste vara concentrerad, eftersom någon högre Instans för rättvisans skipande och lagarnes tillämpning icke finnes, synes mig dock vara en sådan Auctoritet, som med skäl hör kunna åberopas till styrka för ens mening.