Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beräkningen kan visserligen vara intressant på ett sätt betraktad, men den visar icke verkliga förhållandet.
I en sak har han dock rätt, och det är, att när Bankens affärer upgjordes år 1844, sä borde maximum för sedelutgifningen utöfver metalliska kassan hafva bestämts icke till 20,000,000, utan till 20,530,000 r:dr oell att sådant, för möjliga, fastän icke sannolika fall, kan leda till missförhållanden.
En annan värd reservant, Hr Indebetou har framställt Bankens ställning såsom svag, men pä det sätt han sökt att bota detta, tror jag icke det later sig göra.
Han har velat, alt, hvad som utaf Bankovinsten ålerstode, sedan 500,000 ndr årligen till stalsbehofvens fyllande lemnats, skulle användas lill uphöp af silfver.
Men kan silfver få köpas, så har Banken penningar tillräckligt, enär den endast bchöfver utgifva sedlar, och alt utgifva nya sedlar i utbyte emot silfver kan aldrig blifva äfventvrligt.
Men är icke handelsställningen sådan alt tillgång på vcxlar utöfver handelns behof finnes, och man kan inköpa dem och derföre indraga silfver, så kan Banken hafva sä stor tillgång på besparade sedlar som hälst, utan att kunna derföre inköpa ett enda lod silfver, annat än hos guldsmederna.
Jag tror således att bans åsigter hvila på en alldeles oriktig grund, lian och de med honom, som endast vilja årligen lemna 500,000 ruhlin Statsverket disposition, hafva yrkat alt återstoden af bankovinsten skulle lemnäs till Bankens konsoliderande, och sålunda, att jag så må säga skrinläggas.
Jag tror att delta vore elt allt för farligt experiment när man betraktar den vana Statens så väl närande som tärande medlemmar hafva alt begagna Banken såsom förläggare.
Det skulle föranleda lill stor penningebrist för de kommande åren, och blifva många näringars död, utom att det otvifvelaktig! vid en kommande riksdag skulle åstadkomma ett sådant skrik öfver bristande rörelse-medel, att man vore tvungen alt låta källan flöda öfver, och då vore realisationens död icke långt boria.
Många hafva med ord och siffror sökt bevisa, att den omtalade bankovinslen verkligen icke finnes lill.
Men detta grundar sig också enl. min tanka på ett misstag; de hafva betraktat Banken såsom en enskild person, som, när han får in penningar, lägger han dem i kassan eller i elt skrin.
Sådant är icke förhållandet med Banken, den har aldrig någon kassa, den har endast utelöpande skuldförbindelser, som kallas sedlar.
I samma mån en sådan sedel inkommer, kan jag icke kalla den en kontant behållning hos Banken, den är endast en dödad skuldsedel.
Jemför man åter ur en annan synpunkt Banken med en enskild person, så passar i visst fall denna jemförelse till ådagaläggande deraf att man kan hafva vinst utan alt äga contanter.
En enskild person, finner t. ex., då han gör upp sitt bokslut för året, att han det föregule året förtjent t. ex. 5000 r:dr, utöfver hvad som åtgått till lefnadskostnad, men icke är det derföre nödigt, eller ens van - Den 15 Mars f. m. 445 ligt att 5000 r:dr skola finnas kontant; de kunna ju vara nedlagda i fordringar, i egendom, i aktier eller förlager, och fastän de således icke äro i kontanta penningar tillgänglige, är väl vinsten i allt fall verklig.
Så ock med bankens vinst.
Resultatet af hvad jag nu haft äran anföra, är det att Banken visserligen såsom realisations-bank, skulle må väl, om den finge behålla större eller mindre del af den ifrågavar. vinsten, men då jag betraktar
Bankens skyldigheter mot landet, äfvensom industriens ställning och behof så kan jag icke annat än önska att en sådan strypning icke må äga rum, ulan att de medel, som under kommande 3:ne år i form af räntor ingå till Banken ur rörelsen, åter må utgå i denna rörelse i den män de komma in.
Delta är grunför det tillstyrkande jag gjort.
Jag har äfven i min reservation anmärkt, att detta ulelemnande i rörelsen icke skulle vara för Banken skadligt, utan i visst läll fördelaktigt, om det skedde sålunda, att beloppet öfverlemnades lill Statsverket.
Om vinsten skulle användas på annat vis, l. ex. att öka lånetillgångarne, så skulle man möjligen derigenom komma, att för en och annan af de många enskilda skuldsatta, upskjula den kris som eljest torde förestå, men man har icke derföre förbätlradt bankens ställning.
Om deremot bankovinsten öfverlennäs till statsverket, så kan den, genom dess användande antingen till åtskilliga produktiva föremål, såsom kommunikationers lättande, läroanstalter eller dylikt, eller ock till sådana nödiga och nyttiga företag för hvilkas bekostande, i brist af eljest befintliga tillgångar, beskattningen skulle ökas, bereda landet ett stigande välstånd hvarigenom Bankens konsolidering säkrast vinnes.
Klingsporr har i sitt yttrande anmärkt, att reservanterna icke hafva upgifvit några grunder, på hvilka man kan bygga Bankens förbättrande.
Jag kan icke finna annat än alt så väl Hr Mannerskantz, som jag hafva antydt, såsom grund härför, de inflytande sedlarnes återutsläppande i allmänna rörelsen, samt deras användande pä ett sätt, att produktioner direkt eller indirekt derigenom ökas.
Man må icke vänta sig att Utsk:s ledamöter skola vara några konstmakare, ty de kunna ej anvisa på andre än naturliga medel.
Några extra kurer kunna de icke hitta på, och om äfven några sådana skulle försökas, så skulle man troligen snart finna, att de blott voro palliativer eller, hvad man på rent språk, bör kalla vinglerier.
Således har Utsk. ingen annan upgift att lösa, än att föreslå Ständerna de sätt, hvaruppå Banken på det bästa möjliga sätt som kan ske, må kunna uppehållas.
Några gyldene tider, för Banken äro ej alt hoppas på, så vida man icke kraftigt befordrar välmåga inom landet.
Sträfvandet härföre tillhörer icke Utsk. allena, utan en och hvar, som menar väl med sitt fädernesland.
Jag har i min reservation ansett, att hela Bankovinsten skulle utgå i rörelsen, och att bästa sättet härtill vore att de lemnades till statsverkets disposition, men då måhända denna åsigt icke kan vinna bifall, så skall jag inskränka mig till att önska bifall till Utsk:s förslag, med förbehåll likväl att få använda återstoden på ett för Banken nyttigt sätt. 446
Den 15 Mais f. m.
Efter de vidlyftiga diskussioner, som redan hafva föregått i detta ämne i 2:ne andra Stånd, är det visserligen påtagligt, att man icke kan hafva något egentligt nytt att säga i ämnet, och det är att befara det man möjligen kan falla ned till trivialiteter, då man nödgas uprepa hvad sorn förut blifvit sagdt.
Den talare, som yttrat sig näst före den sista, har likväl upgifvit sådana skäl, att jag tror det hvar och en, som nitälskar för denna fråga, bör tillkännagifva sina äsigter, ty det gäller här icke blott den siffra, som är i fråga för tillfället, utan det gäller äfven och förnämligast en princip.
Under diskussionerna så väl i de andra Stånden, som efter hvad jag redan här förmärkt, hafva förekommit åtskilliga åsigter, hvilka synas nog myckel sammanblanda de serskilda bestämmelser, som tillhöra vår Bank i dess olika egenskaper och utvisa att man har svårt för alt gå tillbaka lill grunderna för dess serskilda förrättningar.
Söker man nu det enkla uti denna fråga, så förefaller det mig åtminstone, alt man icke, vid bestämmande af huruvida Bankovinsten bör reserveras för Bankens konsoliderande, får betrakta Banken på annat vis, än såsom realisa tions-bank.
Det egentliga ändamålet med Bankens lifgifvande af sedlar har dock ifrån början icke varit något annat, än att skaffa landet ett lättare bytesmedel.
Detta måtte hafva varit dess första ändamål.
Då nu en Bonk från en sådan utgångspunkt börjas, så blifva dess funktioner i denna egenskap icke annat än att emottaga metaller och utgifva sedlar, och dess skyldighet, att lemna metaller tillbaka för de sedlar, som komma in.
Detta är det enkla a b c, som borde ihågkommas såsom utgörande grunden för hvarje realisations-bank.
Vill jag nu resonera så, så måste jag komma till den skyldigheten för Banken, att kunna när som helst presentera metallisk valuta för alla de sedlar, som kunna presenteras i Banken.
Detta hafva äfven Ständerna i Grundlagen erkänt.
Men när Banken har fått ett visst belopp af silfver för sina sedlar, så kommer Statsverket och säger med skäl:
Banken har så mycken metallisk valuta, alt den icke behöfver hela denna metalliska valuta för att honorera sina förbindelser.
Nu kunna vi använda en del deraf för att bispringa landets näringar.
Derigenom upkommer en lånebank.
Bankens funktioner i båda dessa hänseenden äro obestridligen nyttiga för landet, men en lika Obestridlig sanning är, att Bankens funktioner i det ena hänseendet icke böra fä göra intrång på dess skyldigheter i det andra.
Således säger jag, att om Banken har så mycket i förskott att den kan bispringa näringarne, om den har valuta för de sedlar, som den har titgifvit till bispringande af näringarna, så har Banken enl. min tanka, i alla fall icke fullgjort sin moraliska förbindelse, i fall den, när sedlarne presenteras till inlösen, skulle råka i det dilemma, att behöfva strypa, d. v. s. draga in på sin lånerörelse, för alt kunna honorera sina förbindelser.
Då har det naturliga förhållande uphört, som utgör vilkoret för, att Bankens båda egenskaper af Låne- och Realisationsbank kunna utan allt äfventyr löpa bredvid hvarandra.
Frågan är nu, — har ett sådant förhållande inträffat, och på hvad sätt står faran för dörren?
Jag ber att få gå till Utsk:s yttrande, i hvilket Den 15 Mars f. m. 447 majoriteten har instämt.
Utsk. har sagt: ”att Bankens ställning år 1844 var särdeles fördelaktig men sedermera betydligt försämrats; att uttagningen af silfver dageligen fortgår samt. att genom lånefondernas anlitande beloppet af utelöpande sedlar är i stigande under det att sedlar ingå för uttaget silfver, och under sådana förhållanden anser Utsk. nödig försigtighet och omtanka för Bankens bestånd fordra att Banken icke må förmedelst en större ulsläppning af sedlar befordra den metalliska kassans förminskning, samt håller således före att någon del af den uplupna Bankovinsten bör för Bankens vigtigaste ändamål, eller myntvärdets nprätthållande reserveras.
Detta är hvad majoriteten sagt om den närvar, ställningen.
Går jag nu till reservanterna, så linner jag att de flesta hafva instämt med Hr Mannerskantz, som förklarar pag. G af Utsk:s mern.: ”Dock, om man kastar en blick tillbaka å hela den tidsperiod af 16 år, som förflutit sedan realisationsåret 1834, och då finnér en fortfarande benägenhet hos Bankens silfver att strömma ut ur landet, och Bankens silfver förråd åtminstone någorlunda förvaradt, blott genom de högst betydliga hypothekslän, — märken Mina Hrr nogsamt orden: blott genom de högst betydliga hypothekslän, — som blifvit i utlandet uptagna, dä måste man visserligen erkänna, att verklig anledn. gifves till allvarlig upmärksamhet och omtanka, att ej rikets sedelmynt än en gång, som så ofta tillförene, må rubbas i dess stadgade värde.
Men, om man sålunda icke kan förneka att åtskilliga tecken förebåda en hotande fara för realisationens bestånd, och man, så som man bör, vill densamma kraftigt motarbeta, då måste man nödvändigt upsöka den rätta källan till det onda, som man fruktar och önskar förebygga, emedan man på annan väg säkerligen icke kan lyckas att utfinna några verksamma medel för dess botande.
”Här äro nu på 2:ne särskilda ställen åsigter uttalade, i hvilka de flesta af Utsk:s ledamöter hafva instämt, nemi., att stor anledn. är lill nödig försigtighet, och att förebådande tecken till hotande fara för realisationens bestånd visa sig.
Vill jag öfverväga dessa Utsk:s och reservanternas ord och göra mig klart hurudant förhållandet tillika är med den allmänna penningeställningen så måste jag visserligen nödvändigt taga i betraktande, hvad så väl här, som i ett annat Stånd har blifvit med anförande af många sakförhållanden upgifvet ang:de landets ställning nu, jemförd med dess ställning för 10 å 14 år sedan.
Det kan då omöjligen bestridas att förhållanderna i afseende på förmögenheten och näringarne i det hela betydligt förbättrats sedan år 1834, då realisationen började.
Men jag tror icke att detta får blandas ihop med Bankens ställning.
Vi känna, om vi för en slutsats i detta hänseende vilja hemta jemförelse!' från andra länder, att t. ex. Förenta Staterna i Nord-Amcrika hafva befunnit sig i en ständigt tilltagande upblomstring allt sedan sin grundläggning, men detta har icke hindrat att ju Banker der i landet ramlat många gånger och åstadkommit stora olyckor, som vållat dels Bankernas egna bankrutter, och dels också våldsamma omsättningar i de enskilda forlynerna.
Det går mycket väl an, att ett land på det hela kan befinna sig i tilltagande och att likväl privata lidanden kan äga rum ; L 448 Den 15 Mars f. m. alt dess näringar kunna gä framåt och att likväl genom pcnningelörelsens förryckande nr dess jenina och naturliga riktning, enskilda kunna oförskyldt ruineras.
Detta var lill en del förhållandet efter den sednaste revolutionen i Frankrike, då i affärerna blef en stagnation.
Frankrikes förmögenhet förminskades icke egenteligen och egentligen gick ingenting af dess stora penningemassa ur landet; men den ombytte till en del ägare, i följd af den konjunktur som upstod.
Det är sådant, som jag anser Bankens skyldighet vara att förekomma genom ett vist förutseende, innan det blir för sent.
Tager man nu i betraktande huruvida probabiliteterna äro för eller emot en sådan olycka, så säger jag, att jag för min del väl icke anser den ringaste våda existera, att ej Banken skulle kunna slutligt realisera sina förbindelser.
Jag säger tillika det, att jag hoppas att icke konjunkturerna skola blifva sådana, att det återstående af Bankens valuta, skulle komma att anlitas.
Men jag hemställer, huruvida det är klokt att bygga en Banks framtid pä blotta hoppet och ej på vissheten att denna Bank, hvars valspråk är:
Hine robur et securitas, skall kunna möta alla eventualiteter utan att genom kraftåtgärder i indragningsväg behöfva skada den enskilda krediten.
Det kan måhända ej skada, att härvid erinra sig Konung Pharaos dröm om de 7 magra och 7 feta nöten, och den i alla tider vitsordade klokheten deraf, att han gjorde uplag under de 7 goda åren, för att möta de 7 dåliga.
Han har ju altid citerats såsom en vis Konung, för delta förutseende.
Ser man nu på, huruvida det kan anses omöjligt, att en lika svår konjunktur kunde inträffa härstädes under de följande, som de föreg:de åren, så hemställer jag, huruvida icke det kan hända, att en missväxt inträffar här nu, likaväl sorn en sådan egde rum i en stor del af hela vår verldsdel år 1847.
En föreg:de talare har med mycket skäl åberopat, alt Sverige blifvit ett spanmåls-exporterande land; men Tyskland är ett ännu större spanmåls-exporterande land, och likväl mäste Tyskland, under missväxten år 1847, hämta stora sädesqvanliteter för sin brödföda frän andra länder.
Skulle nu detsamma här inträffa, och det sedermera tillkommer att kaffeprisen fortfarande stiga, hvilken vara åtgår till millioner
U mera nu än för några år sedan, så npstår redan derigenom en stor aftappning af silfver.
Dertill komma vidare de 1,100,000 r:dr, som årligen utgå ur landet i räntor för hypothekslån, m. m. hvilket visst icke kan betyda så mycket på det hela, men dock gör sitt till i förening med andra omständigheter.
Hvad frakthandeln beträffar så hafva vi icke heller ännu någon bestämd förhoppning att komma till en så serdeles gynnande konjunktur.
Vi hafva här hört upgifvas att den dåliga konjunkturen under loppet af åren 1849 och 1850 för frakthandeln, härledde sig från 1848 års revolutioner i Frankrike och Tyskland och de verkningar, som deraf voro en följd.
Detta är ganska sannt till en del; man bör icke heller förbise en annan stor orsak, nemi. den stora missväxten år 1847, det ofantliga pris, hvartill spannmålen då upgick, och de öfverdrifvet höga frakter, som blefve en följd af det stora behofvet att skeppa spanmål från aflägsna länder, och hvilket, genom den Den 15 Mars f. m.
449 den förtjenst det lemnade, sedan ledde till en mycket ökad import, och ökade konsumtionen af kolonialvaror.
Dessa öfverdrifna fraktpriser medförde sedan andra resultater, nemi. dels en ovanligt ökad verksamhet i skeppsbyggeriet, dels också en stor tillökning i spannmålsodlingen öfver hela verlden.
Man kan härvid ej undgå att påminna sig, att ett förhållande inträffat, som den berömde statsmannen Cobden förutsade vid ett tillfälle under loppet af sednare hälften af år 1847, i ett tal, som han höll i en församling i Tyskland, under en af sina resor derstädes; nemi. att till följd af årets missväxt, skulle såväl skeppsrederierna som åkerbruket under loppet af några år fä en dålig konjunktur, hvad frakter och spannmålspriser beträffade, emedan kapitalerna skulle draga sig till dessa näringar just i följd af de föregående höga priserna, och öfverproduktion upstå, hvarföre han varnade mot öfverdrifna spekulationer åt det hållet.
Låtom oss nu antaga den möjligheten, att en ofördelaktig konjunktur här skulle inträffa, och alt ytterligare 10,000,000 r:dr skulle utgå ur landet.
Då står Banken nästan blott och bar.
Hvad halden då att göra?
Behöfver den dä göra bankrutt?
Nej, svarar jag; ty den har utan tvifvel tillgångar, sorn fullt motsvara skulderna.
Men hurudant är förhållandet i landet?
Jo, en större del af sedelförrådet har då redan, genom silfrets utströmmande, galt in i Banken; en ofantlig penningebrist är då för handen, och denna •penningebrist mäste
Banken nödvändigt öka genom indragningar på lånrörelsen, för alt honorera sina förbindelser.
Jag förmodar att den dervid först säljer sina räntebärande obligationer; jag antager att kapitaler ännu finnas qvar i landet och alt personer således finnas, som köpa dessa räntebärande obligationer och skrinlägga dem, men i samma mån blir realisationen underkastad fara, och då inträffar strypningen.
Skulle det icke räcka till, så skulle Banken ytterligare skaffa sig medel genom indragning af sin egen lånerörelse, och då hemställer jag, huru här skulle komma att se ut i landet.
Jag har nu icke talat om hvad som skall ske, utan om hvad som möjligen kan inträffa, hvilket icke är alldeles onaturligt; icke mer onaturligt än så, att Utsk:s egen majoritet och 9 eller 10 af dess ledamöter, som instämt med en af dess reservanter, hafva förespegla!, att detta kan inträffa, och alt förebådande tecken visa sig dertill.
Då hemställer jag om det icke är en skyldighet alt sätta sig i den ställning, att man i lid må se sig före, om de medel, som äro att vidtaga, och hvilka alternativer böra väljas för att möta en sådan eventualitet.
Man har sagt, att om Banken skulle behålla sin vinst, så upstår deraf strypning.
Detta kan på visst sätt låta sig sägas, ehuru jag får säga, att jag tror det denna strypning af några 100,000 r:dr, som gä ur rörelsen, men likväl icke minska sjelfva Bankens lånefond med en enda skilling, är en ganska obetydlig, oskadlig och naturlig sak, emot hvad som kunde inträffa om man nu uraktlåter en sådan försigtighet.
En af reservanterna har sjelf föresagd att om någon osäkerhet skulle för Banken inträffa, ”så lärer ”Fullmägtige icke underlåta att, deras pligt likmätigt, ovilkorligen 4 H. 29 450 Den 15 Mars f. m. ”och utan afseende på andra förhållanden vidtaga de åtgärder för ”betryggande af Bankens säkerhet, som äro dem anbefallda.”
Den andra reservanten, båda bland dem, som vilja använda hela vinsten för Statsverket, anser att man, när omständigheterna föranleda till strypning, icke bör verkställa densamma utan genom en samtida förminskning i Bankens lånerörelse, ty åtgärden vinner derigenom i styrka.
Då inträffar icke blott genom konjunkturernas eget förhållande en sådan kris, som jag nyligen har tecknat, utan då äro Bankofullmägtige äfven skyldige, (och reservanten påpekar äfven denna skyldighet såsom rättmätig) att vidtaga sådana åtgärder på det kraftigaste.
Jag hemställer till R. o. Ad. om man upställer dessa båda alternativer, antingen att helt tyst och stilla låta den vinst, som finnes i Banken, ligga der för att minska missförhållandet emellan Bankens sedlar och dess silfver, eller alt nu släppa ut dem, under det förebådande tecken till hotande fara för realisationens bestånd visa sig, hvilkendera åsigten dä är klokare, ändamålsenligare och försigtigare.
Man har så väl här som i de andra Stånden åberopat det förhållande, att Engelska Banken vid vissa tillfällen haft en vida mindre metallisk valuta i förhållande till sin sedelstock, än vår Bank har.
Delta kan man icke nu ögonblickligen kontrollera ; men hvad jag vet är, att det normala förhållandet med Engelska Banken, emellan valuta och sedelstock, är fördelaktigare, än vår Banks för närvarande.
En värd talare har sagt, att man bör öfverlemna saken åt pen ningens egen instinkt.
Det är sannt då jag tänker mig förhållandet af rörelsens strömmande till och ifrån i handeln fullkomligt fritt, och om allt rörelsemedel bestod af metallisk valuta; men det är lätt begripligt att ett helt annat förhållande upstår, då man vill reglementera om ett myntrepresentativ, som icke blifver mynt förr, än det är invexladt af en publik inrättning.
Palmstjerna har sagt, alt om vinsten helt och hållet skulle reserveras, så skulle den vara alltför ringa för myntvärdets uprätthållande.
Det måste jag medgifva, om frågan blott vore om ögonblickets förhållanden.
Men frågan är här lika mycket om en princip, och om Ständerna fatta ett sådant beslut, som sanktionerar vidmakthållandet af Bankens soliditet, så förutsätter jag att detta beslut, såsom grundsats, komme äfven att följas för framtiden, intilldess Banken hvilar på så säkra grunder, att icke någon farhåga är, att den skall behöfva strypa, för att kunna fullgöra sina förbindelser; ty deruti ligger just det äfventyrliga.
En värd talare, näst före mig, har fästat sig vid och sökt vederlägga en i Hr Indebetous framställning yttrad tanke derom, att
Bankovinsten skulle användas till inköp af silfver.
Jag måste instämma med den siste värde talaren deruti att jag tror, att Hr Indebetou begått ett misstag, då han föreslagit att Banken borde köpa silfver.
Förhållandet kunde naturligtvis icke blifva annat, (så länge siifret icke af sig sjelf inströmmade) än att Banken finge köpa det med ena handen och gifva ut det med den andra.
Men helt annat, och vida enklare är, att Banken reserverar de sedlar, hvilka såsom Bankovinst ingått.
På denna grund kan jag icke finna annat, än att åtskilligt af det ©en 15 Mars f. m. 451 ganska sanna och rätta, som flere talare yttrat i denna sak i sina principer, likväl icke leder till de slutsatser hvartill de kommit.
Det finnes ganska mycket, som är rikligt i Hr Mannerskantz’s reservation, men jag mäste säga, att jag från samma utgångspunkter kommer (ill en annan slutsats, och att då Hr Mannerskantz sjelf ganska visligen talar om nödvändigheten af försigtighet, så måste jag anse att denna försigtighet bäst iakltages om kloka åtgärder vidtagas i lid och icke då det är för sent, d. v. s. om man vidtager dem innan den alkira minsta rubbning i affärsförhållanderna ägt rum.
På denna grund anhåller jag om propos. på bifall till afd:s förslag om öfverlemnande af blott 500,000 r:dr årligen lill Statsverket, alt under åren 1851, 52 och 53 utgå, eller också om återremiss.
Jag öfverensslämmer fullkomligen med den siste talaren i den åsigten, att man i afseende på Banken hufvudsakligen bör fästa sig vid dess egenskap af realisations-bank.
Men då han citerat ett uttryck, som jag begagnat i min reservation, att nemi., ”åtskilliga tecken förebåda en hotande fara för realisationens bestånd”, och har ansett, att det innefattar en motsägelse häremot, då jag på samma gång tillstyrker vinslmedelns öfverlemnande ifrån Banken till Riksg:s-kont., så anhåller jag att få närmare förklara hvad jag dermed menat; hvilket jag visserligen sökt temligen fullständigt utveckla i min reservation, men dock synes mig vara nödigt att här i korthet än vidare utreda.
Jag anser att Banken f. n. eger den fasthet i sin organisation, och hvilar pä sä säkra grunder, att om den fritt och obehindradt får använda alla de medel, som den har till sin disposition, den otvifvelaktig! besitter full förmåga alt alltid, med silfver inlösa sina sedlar.
Och det är således, enl. min tanke, alldeles ingen fara derföre, att ju icke Banken på detta sätt, genom att med silfver betala alla sina utelöpande förbindelser, skall kunna uprälthålla realisationen.