Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Mormor hit och Mormor dit, så ljuger du din Uniformsåsna ända in i din innersta hals!” röt nu Magnus, blodröd i ansigtet, och rusade med knuten näfve mot Alfred.
Osäkert är hur långt tillbaka han kört den Grefliga lögnen, om Gösta, bakom hvilken Alfred genast kröp, icke utsträckt sin arm för att hejda Magnus, och med en tvetydig krökning på öfverläppen förklarat, att det för två så högtförnäma gossar ej ginge an att slås på annat än sabel eller pistol.
Till tack för denna vink, kastade sig begge
Fideikommissarierna på Gösta, som ett ögonblick sednare, helt lugn men något röd, med boken under armen förfogade sig in till Elin.
Snöpligt utsträckta på golfvet lågo hans båda motståndare och greto – Alfred ej af fallet, ty Gösta hade helt sakta lagt ner Elins Bror, men ock derunder ryckt ett par knappar ur dolman – Magnus af ilska, ock kanske något af en verkande kula i pannan, som troligen uppstått under det han något våldsamt slungats ut i rummet – begge högst förbittrade, förgrymmade, något litet skamflata och misslynta.
Att Gösta var så stark som två Fideikommissarier trodde han sig nu ha tillfyllest ådagalagt, och Alfred, för sin egen person af samma ogräliga lynne som Fadern, hade nog af en minnesbeta.
Icke så Magnus, som ifrigt spejade efter tillfälle att hämnas sitt skymfliga nederlag.
Ännu ett par gånger, när Gösta ej längre kunde styra sig, slog han Magnus till marken, men sedan var ett: ”Hvad är det värdt” eller: ”Baron H. lär nog icke blifvit starkare sen sist,” Göstas enda svar på Magnus’s alla utmaningar.
Göstas orubblighet, kanske ock hans athletiska grepp, när han någon gång tog i, kommo Magnus på andra tankar, och med Alfreds tillhjelp lyckades honom att hitta på Göstas sårbara sida.
I början af sitt vistande på Högesta hade Magnus ej vidare brytt sig om Elin, än att han en eller annan gång velat på henne öfva de olika skrämningsmetoder han uppfunnit under sammanlefnaden med sina systrar; men sedan Grefvinnan på sitt Imperatoriska sätt förbjudit honom det, hade han knappt sett Elin – Men nu tog han sig före att fjesa och kurtisera för henne, kalla henne sin lilla Fästemö o. s. v.
Numera skulle Gösta gerna slagits med Magnus, om det så varit en gång i minuten; men det hade blifvit Magnus’s tur att vara orubblig, och den stackars Gösta, som gjorde bekantskap med ett nytt slags lidande, led en tid bortåt – förfärligt.
Då, ehuru ännu ganska sällan, började än på den ena, än på den andra af Göstas kinder visa sig en rodnad, hvaråt framtiden gaf namn, ehuru Göstas eleganta, men kraftiga gestalt i det längsta tycktes jäfva det.
På Högesta märktes ej denna rodnad af någon utom af Elin, som, för att känna om den stygga röda fläcken brändes, flera gånger närmade sina läppar till den; vanligtvis försvann den då, och Gösta kunde åter se ut och vara så, som innan den otäcka Magnus kom till Högesta.
Ofta fingo icke Gösta och Elin vara sålunda i fred och ro – Sedan Magnus förklarat sig för Elins riddare, följde han henne i hamn och häl, uppmuntrad dertill isynnerhet af Göstas dystra miner och Elins nedslagenhet, men äfven något af det välbehag, hvarmed hans uppmärksamhet emot sin lilla kusin upptogs af hennes föräldrar, särdeles af Elins Mor, som måhända begynte tycka att Gösta och Elin bra mycket hängde efter hvarandra.
Men Grefvinnan var för öfrigt för stolt och föraktade Gösta alltför mycket, att verkligt oroa sig öfver denna efterhängsenhet.
Dotter skulle nog en dag veta sin plats i samhället, andras äfven.
Visserligen hade andra Fröknar
Ringschöld funnits – det visste Grefvinnan ganska väl – men att ingen Fröken af det namnet förut tillika varit hennes dotter, visste Grefvinnan likaledes, och litade på den omständigheten.
Icke dess mindre tvangs Elin att ej springa och gömma sig vid första skymt af Magnus, att låta honom bevisa sig de små tjenster, som tillkommo Gösta.
Den blick hon vid sådana tillfällen fästade på sitt stöd, sin beskyddare, sin Gösta, den hvarmed han besvarade hennes, uttryckte en smärta vida öfver deras ålder – outredd, men icke mindre bitter för det.
Brukspatron Wahl fångade upp ett par af dessa blickar, suckade och såg att Göstas och Elins öde redan skjutit upp i dagen.
Det var en svår tid för Gösta och Elin!
Än måste Gösta se, huru Magnus drog Elin till och med i hans egen vagn – än var det Elin, som till sin innerliga grämelse af tjenstfolket hörde sig kallas lilla Grefvinnan.
Första gången denna benämning nådde hennes öron, sprang hon förskräckt till Gösta och frågade: ”Jag är ju ingen liten Grefvinna, jag är ju din Elin?” Gösta sökte förklara för henne att efter hennes
Far var Grefve, vore hon Grefvinna, men kunde vara hans Elin ändå – Elins tårar öfver sitt Grefvinneskap kysstes och jollrades bort – men sedan gick Gösta ensam ner i sin trädgård, lade sig der under en hvit törnrosbuske, som han redan ett par år förut planterat åt Elin, och den stygga fläcken brann klarare än någonsin på Göstas kind.
Men Elin var qvinna: hon sörjde och underkastade sig – allt, utom att kalla Magnus för Fästeman – dertill kunde hon af ingenting, icke ens af Moderns strängare blick förmås.
Gösta var karl.
Han hade icke lust att i längden tåla det odrägliga.
Det odrägligaste af allt var ändå att Elin led, och för Göstas skull – ty att Magnus egentligen förföljde Elin för att hämnas på Gösta, hade slutligen blifvit klart för denne.
Helt säkert skulle Elin få vara i ro den tid Magnus ännu hade att vistas på Högesta, om han ej mer hoppades kunna plåga Gösta ......
Om således Gösta icke funnes der ......
Men hvart skulle han taga vägen?
I hela vida verlden kände han ju blott Elin, och just henne skulle han lemna – ...
Jo – det var sant – äfven de goda Brukspatronens på Stånga ..... nästa gång de komma till Högesta ber Gösta dem taga honom med sig ....
Men om de säga Nej ....
Nå, då kan det vara tid för Gösta att tänka på något annat ......
Det fogade sig så lyckligt, att aftonen då dessa tankar hos Gösta mognat till fast beslut att för någon tid aflägsna sig ifrån Högesta, kommo Wahls på ett par dagar dit.
Första qvällen sade Gösta ingenting; han var så ovan att be.
Andra morgonen tog han mod till sig, gick före frukosten, som alltid var tämligen sen, bort till Brukspatronens dörr och klappade på.
”Kom in!” ropade Fru Wahl innanför.
Gösta inträdde.
Elins Tante satt ensam borta vid fönstret, med sitt Nya Testamente i handen.
Brukspatronen hade långt förut, medan hustrun ännu sof, gått ner i trädgården.
Ehuru Gösta höll fullt ut lika mycket af Herr som af Fru Wahl, var han icke nu missnöjd att träffa henne ensam.
Fru Wahl emottog honom med vanlig huldhet.
Redan i afton hade hon, som på någon tid ej varit hos Ringschölds, märkt att Gösta vuxit och blifvit mager.
I dag var han tillika högtidlig – så som man är, när man inom sig hvälfver något stort beslut.
Gösta teg länge – gick af och an i rummet.
Nalkandes hastigt Fru Wahl, sade han sedan stammande: ”Får jag .. får jag följa med Er till Stånga?”
Fru Wahl, något förundrad öfver denna abrupta begäran, gaf först ett par indirekta (qvinno)- svar.
I det första vidrördes lekkamraterna på Högesta, och Gösta, hvars ansigte öfverhöljdes af en harmsen rodnad, såg upp på Fru Wahl med en Et tu Brute-blick – I det sednare omnämndes Elin, och Gösta å nyo rodnande sprang bort i fönstret, der Fru Wahl såg honom med ett finger häftigt stryka sig öfver ögonen.
Efter en stund kom han tillbaka till henne och sade sorgset: ”Jag får då ej lof att följa med?”
”Jo hjertans gerna för mig, söta Gösta lilla, och för min man också, det är jag säker på – bara du inte kommer att leds hos oss ensam –” svarade nu Fru Wahl.
Göstas sammanpressade hjerta måste gifva sig luft.
Kastande armarna om Fru Wahls hals, sade han under frambristande tårar:
”Hur skulle jag kunna leds hos Er, som äro så goda!”
Med moderlig känsla tryckte Frun, som också fick lust att gråta, den fader och moderlösa gossen till sitt bröst.
Hon gaf honom många vänliga namn, och för hvarje gret Gösta allt högre, allt häftigare.
– I det samma återkom Wahl från sin morgonpromenad, och stannade, litet förundrad öfver hvad han såg, i dörren.
Gösta kunde tåla att gråta för Fru Wahl, men ej för hennes Man – Slitande sig ur hennes armar, sprang han åter bort till fönstret och nyttjade flitigt näsduken.
Undertiden gick Wahl bort till sin Fru, slog henne lätt på axeln och hviskade: ”Jag märker nog jag lär få bli jaloux på gamla dar.”
Med ett par ord, nu ganska rakt på saken, gjorde Fru Wahl reda för hvad som var å färde.
Wahl gick till Gösta, klappade honom på hufvudet och sade vänligt: ”Såå – jag hör du vill bli vår gosse för någon tid?”
”Om jag kunde, ville jag vara det för alltid,” svarade Gösta, ännu helt upprörd och fattande Brukspatronens hand, den han förde till sina glödheta läppar.
Brukspatronen såg på sin Fru ... begge hade tårar i ögonen – Ack, hvarföre var Gösta icke deras!
Både före och efter hustruns proposition att stjäla bort Gösta och Elin, hade Wahl gjort alla möjliga försök att på laga väg komma åtminstone åt Gösta.
Men omöjligt.
Grefve Ringschöld hörde alldeles icke på det örat.
Grefvens stora och dagligen sig ökande förbindelser till Wahl, sjelfva Grefvinnans föreställningar, att man aldrig på hederligare vis kunde blifva af med den der gossen – allt var förgäfves.
Såsom allting har mer än en orsak, så ingingo måhända både goda och onda skäl i Grefvens vägran.
Af förra slaget torde en viss ömhet för Gösta varit, hvilken dock aldrig verkade på Grefvens handlingar – en viss stolthet, som kanske icke vore alldeles obegriplig – Till sednare sorten hörde deremot bestämdt åtskilliga andra tankar, som väl egentligen gjorde Grefven orubblig – och det ständigt mera, allt efter som det lyckades honom att mer och mer insvepa dem i en skenfager mantel af faderskärlek.
Enda sättet att få Gösta till egendom, nämligen att göra Alfred till sin Universalarvinge, kunde Wahl icke gå in på, och ingenting blef af hela adoptionen.
Men bättre gick med Göstas provisoriska vistande på Högesta.
Vid första framställningen deraf, hade Grefven, som skämdes att neka Wahl en så ringa sak, sprungit bort till Grefvinnan och hviskat:
”Ma chère Amie – De goda Wahls önska att Gösta måtte få vara någontid på Stånga – men jag tycker hans läsning” ......
”För min del må han stadna der för alltid” – afbröt honom Grefvinnan, utan att se upp från sybågen, och på dessa ord kunde Grefven icke heller décemment annat än låta Gösta fara.
Elin gret mest hela första natten, sedan hon sett Gösta fara åstad med Onkelns, som voro så goda.
Påföljande dagen såg hon så dålig ut, att till och med hennes Mor frågade hur hon mådde.
Med möda kunde Elin återhålla sina tårar, under det hon svarade sig må bra – för att kunna vara ledsen i fred, gick hon sedan ner till Göstas trädgård, – men sommaren var så torr – Elin fick så mycket i trädgården att sköta – Gösta hade dessutom gifvit henne så mycket att lära, indelat så förståndigt de många timmar, hvarunder Elin ej finge se honom, att hon verkligen så der någorlunda framsläpade den blytunga tiden, som Gösta, när han var hemma, visst måtte för henne burit, ty då hade den aldrig känts af.
Undertiden återfick Gösta verkligen på Stånga något hull och färg.
Lycklig kunde han ej vara utan med Elin, glad endast för henne – på detta när, trifdes han förträffligt hos Brukspatronens.
Hur det var, så likasom mådde de också bättre medan Gösta var hos dem, och sjelfva Gertrud storgrälade icke mer än en gång på Hennes Nåd.
Hvarföre kunde Gösta icke för alltid stadna på Stånga?
– Hvarföre?
– Ja hvarföre är det värdt att fråga, när man ej kan få svar?
En sak, som gjorde epok i Göstas och Elins lefnad, inträffade nu:
Elin skref och Gösta fick sitt första bref. Gösta var borta med Brukspatronen, när det kom till Stånga – bäraren, som i ett högst angeläget ärende var skickad ifrån Grefve Ringschöld till Wahl, men som på en viss sekund skulle återvisa sig på Högesta, hade ej tid att invänta de frånvarandes ankomst, utan begaf sig hem, efter att hafva aflemnat sina paquetter i Fru Wahls egna händer, och i stället af dem emottagit diverse förfriskningar.
Vid detta tillfälle var det just som Gertrud grälat, ty för den rika, med så många tjenstehjon signade värdinnan på Stånga passade sig ingalunda, att sjelf gå, och icke allenast ta order af Grefvens underhafvande, utan äfven fram ur skåpen allt hvad i hast kunde åtkommas att stoppa karlens fickor fulla med – och när den rika Frun till på köpet sade, att hon väl måtte kunna för sitt eget nöje göra hvad hon en gång nödgadts för ringa årslön verkställa – hade Gertrud högtidligt förklarat att sådana ting, som årslön, uppassning m. m. för den rika Frun icke passade att ens tala om eller tänka på, utan kanske om Söndagarna i kyrkan inför Gud, som ändå visste allt – hvarvid
Frun gjorde en något häftig anmärkning om att alltid blifva mästrad, uppå hvilken Gertrud med allra största lugn i verlden svarade, det hon ingenting högre önskade än att en mästarinna ej mer vore af nöden – Troligtvis skulle hon tillaggt att hon under hela sin lefnad arbetat för detta mål – om ej Wahls röst hade hörts i rummet utanföre – hvarföre hon utan vidare förklaringar afträdde.
Patron visst aldrig sagt Gertrud ett ondt ord, hyste hon mycken ”rispäkt” för honom, och han måste nog ändå haft någonting ”rispäktabelt”, efter alla, ej blott af hans eget kön, utan äfven af det andra, ända ifrån den stolta Grefvinnan Ringschöld till och med den sträfva Gertrud Börjesdotter, litet djupare nego för honom, än för hvilken annan som helst.
En glädjestråle ljungade ur Göstas ögon, hans hand darrade, när Fru Wahl gaf honom Elins bref – Strax gick han ut, och i dörren såg
Frun hur han tryckte det stora med en silkesända omknutna plakatet, hvarpå med tumslånga bokstäfver hans namn stod skrifvet, till sina läppar.
Han blef länge borta, var vid återkomsten ovanligt tankspridd och gick genast på qvällsvarden upp till sitt rum.
Fru Wahl frågade hur han mådde, efter han så tidigt lemnade dem.
”Hur kan jag må annat än bra hos Er, som äro så goda!” hade Gösta svarat – med en den allratacksammaste blick på sitt goda värdfolk, som stadnade länge qvar i trädgården, der de ätit om aftonen, för att tala om honom.
Uppkommen i sitt rum, tog Gösta åter fram
Elins bref, läste om det väl för hundrade gången.
Det var just icke så väl skrifvit; Elin hade måst mycket skynda sig, det vill säga endast arbetat tio qvart derpå – men Elins lärare var icke så noga.
Dessutom var ju hvarje liten bläckfläck, alla ojemnheter, Elins – – – Fara är att ju Gösta fann allt mästerligt.
”Bara den beskedliga Anders inte skall gå in”nan jag hunnit skrifva!
”Min Gösta sätter jag för god är du ändå.
”Jag gör allt som du sagt utom leka.
Förlåt, men ”Elin kan inte leka utan Gösta.
En handske Gö”sta glömt lägger hon i sin vagn och drar den så ”långt jag får gå på vägen till Onkels som äro så ”goda som du får vara hos som få ha dig.
Ack ”om jag vore med.
Men hvad det skall bli roligt ”att se dig.
Magnus är inte så otäck mer han far ”snart.
Tänk på mig i alla dina böner.
Din Elin ”bara din Elin hör du det.
Förlåt när jag tänker ”på dig så gråter jag ibland och du har sagt jag ”inte skulle.
Två knoppar slå snart ut på min ”buske.”
Otaliga gånger lästes brefvet åter om, tills det började skymma – då satte Gösta sig och skref en stund på ett papper, knöt sedan Elins bref fast i en snodd han hade om halsen, kastade sig klädd på sin säng och somnade.
Morgonen derpå väntades Gösta förgäfves vid frukostbordet.
Man gick upp på hans kammare; der var han icke, i trädgården icke – i stall, fähus heller icke.
Ingen hade sett Gösta ute; ingen mindes sig ha hört honom gå i trappan eller öppna dörren.
Man gick åter upp i Göstas kammare.
Det ena fönstret var öppet och i fönsterhaken ett rep fästadt.
Med dess tillhjelp hade Gösta troligen kommit ur sitt rum (i andra våningen).
I gräset nedanföre syntes ingenting.
– Hela Stånga ville komma i rörelse, springa, undra, fråga, leta, men Wahl ville ej – utan gjorde så litet af och så mycket vid saken som möjligt.
Första underrättelsen om Gösta erhölls i köket, der en nästan fånig yngling, som kommit till Herrgården med smultron, sedan han länge åsett och åhört ransakningen efter Gösta, slutligen fann för godt att berätta, huru han om morgonen bittida, långt innan solen gått upp, sjelf passerat förbi mangården åt trädgården till, och sett någonting karlklädt, som han nu kunde märka bara varit en pojkjänter, dansa ner i gräset från sjelfva byggningen, och af alla krafter springa ner mot sjön – men som pigornas fönster just voro på den delen af huset hvarifrån hoppet skedde, så hade han trott – så hade han trott –
”Ja hva en ock tror, skadar inte en sir,” – inbröt här Gertrud högst onådigt; men ynglingen, som icke utan profit varit någon första Söndag efter Påsk i kyrkan, stod på sig, och menade att den hedersvärda Jungfru Gertrud ej borde ha någonting emot, om han ämnade blifva än saligare än Thomas – hvilken tillämpning af den Heliga Skrift på oheliga tankar förargade Gertrud så, att hon, utan att vidare fråga eller få reda på saken, trippade ned i trädgården bort till sjön.
Medan hon gångade sig å sjöstrand, med ett kaos af vådliga dödssätt sväfvande förbi hennes själs ögon, inhämtades på gården ett och annat om Gösta.
En brukskarl hade kort efter solens uppgång sett någon ro på sjön – en annan hade på hinsidan sjön sett någon springa mot Högesta vägen – en tredje hade verkligen mött Gösta en mil från Stånga i skogen och Gösta, som haft mycket brådtom, hade sagt någonting till honom, som han ej kunnat förstå .... vid middagstiden återkom Gösta sjelf blek och utmattad, men i lifslefvande lifve.
Gertrud, som slutligen tröttnat att på stranden vänta sig få se åtminstone någon sko eller näsduk flyta upp – såg allraförst Gösta – Så fort som möjligt, bar det af för henne in i kabinettet, der Fru Wahl satt ängslig och beklämd (mer än hon ville låta påskina), i synnerhet när hon betänkte Göstas ovanliga beteende aftonen förut, sedan han fått Elins bref – Hvad hade i detta bref kunnat stå, som så förändrat den annars tänkande och ganska ordentligt genom dörrar gående Gösta?
Midt upp i Fruns begrundanden nådde några rop från Gertrud hennes öron – Gertrud sade väl ganska riktigt: ”Nådi Frun!
Hennes Nåd lilla!
Herr Gösta! inte vådelik i huset –”, men blott de tre sista orden hördes tydligt af Nådi Frun, som dervid uppfarande från sin plats vid fönstret, hvarifrån man såg vägen åt Högesta, blek och darrande utropade: ”Hvad säger du menniska?” men vid åsyn af Gösta, som följt Gertrud tämligen tätt i spåren, sjönk åter ned på stolen, och brast i häftig gråt.
Efter en vänlig nick åt Herr Gösta, som intet vådelik var, fortsatte Gertrud, under något mummel öfver ”dä der gråtandet” sin väg med glädjeposten intill Patron.
Stum och slagen hade Gösta stadnat i kabinettet midt för Fru Wahl.
Hittils hade han blott tänkt på Elins glädje, när hon i hans trädgård skulle ta fram vattenkannan och finna ofvan på den ett bref – Elins Tantes tårar framställde hans morgonexpedition i en annan dager, och Gösta blef så ledsen, att Brukspatronen, som snart derpå anlände, fann den skrapa alldeles öfverflödig, hvarmed han ämnat välkomna rymmaren.
Gösta bad om förlåtelse.
Han hade ”bara” varit i sin trädgård med ett bref till Elin.
(Detta bara var fyra mil körvägen, medelst roende och något litet åkning hade Gösta likväl endast gått tre.)
”Ja det må du väl säga bara om, kära gosse,” sade Brukspatronen – ”Gå nu och skaffa dig något att äta och sof sedan.
Efteråt skola vi nog talas vid.”
Gösta hade ingen lust att äta eller sofva, men han måste lyda Brukspatronens, dem han ju redan gjort så mycket emot.
Först gick han dock till Fru Wahl, bad henne icke vara ledsen och Wahl sjelf att icke vara ond –”Ond – hvem kan väl vara det på dig?” hade Wahl så när svarat, men i stället gaf han Gösta ett lätt slag på kinden, som gjorde denne mycket godt.
Allena vorden med sin hustru, som det ändtligen lyckats att torka sina tårar, satte Wahl sig bredvid henne och sade:
”Nå säg nu ärligt, om jag haft orätt att finna för mycket allvar i den leken.”
Fru Wahl visste icke hvad hon skulle säga.
Det var icke så alldeles utan, att hon ju begynte gifva sin Man rätt.
”Ja men också är det väl redan många år sedan du började leta efter sådant, och det var väl ändå allt för tidigt då, och” ... yttrade hon efter en kort tystnad.
”Och så brukade jag ett ord, som egentligen stötte dig,” afbröt Wahl henne leende.
De stackars fruntimmerna kunde väl ha skäl att stöta sig, när genast talades om kärlek, så snart de fästade sig vid någon som ej vore af samma slägte som de, menade nu Fru Wahl, men hennes man försäkrade att så talades ej utan skäl.
Han sjelf måste ju, det märkte han allt tydligare, bereda sig till att om några år blifva jaloux på Gösta.
Fru Wahl satte sin ena hand för mannens hädiska mun.
Oaktadt årslön, uppassning, samt allt annat opassande, hade Fru Wahl de finaste, sötaste händer man ville se.
(Sjelfva Grefvinnan Ringschölds vore ej så vackra, men väl hennes dotters).
Wahl kysste flera gånger den lilla handen.
Om en stund tog Fru Wahl åter upp det stötande ordet.
Hon kunde icke begripa huru hennes Erik, i allt annat så förståndig, så öfverseende, så änglagod, kunde skylla stackars lilla söta, oskyldiga Elin och den d:o d:o d:o d:o d:o Gösta för att redan vara kära, ehuru hon (Frun) visserligen medgaf att de bra mycket höllo af hvarandra.
Wahl, som aldrig tvistade om ord, när man var ense om sak, fruktade blott att Göstas och Elins inbördes tillgifvenhet, ehvad namn man deråt gifva månde, en dag skulle göra deras olycka – helst både Gösta och Elin hörde till det slags förnäma sysslolösa folket, som lefva och dö för kärlek.
”Ja så, skulle det bara vara förnämt, sysslolöst folk, som vore värdiga att hysa kärlek?” frågade nu något lifligt Fru Wahl, som i likhet med alla goda hustrur och qvinnor tyckte, att der i och jemte alla sysselsättningar måtte kunna bli tid öfrig att älska på.
Jo, de som vore i behof och vana att sysselsätta sig, hade knappast tid att dö, och än mindre att romantisera och fantisera dagarna igenom, yrkade Wahl – men han var nu verkligen allt för obillig och orättvis och prosaisk, och med ganska, ganska strålande ögon (man törs icke åter komma fram med det eviga gråtandet) och under det en stark rodnad uppsteg på hennes kinder, tillsporde honom hans Fru: ”Nå hvad skulle du då ”gjort, om du fått korgen när du friade?”
”Friat om tills du gifvit mig ja.”
”Men om du ändå icke fått det, hvad skulle du då gjort?”
Sannerligen Wahl det visste – han kunde derföre icke gifva något svar, men när hans Inga icke dess mindre ifrigt fordrade ett sådant, slog han slutligen sin ena arm om hennes smärta lif, kysste henne och sade halfhögt: ”Men tror du då jag friat, om jag väntat en korg?”
Detta var blott en undanflykt, påstod Inga.
Nog visste hon med sig sjelf, att hon, äfven innan Wahl friade, funnit honom långt ifrån ohygglig, men att han redan då skulle märkt det, var nästan omöjligt, och dessutom mindes hon ganska väl – och i sådana ting hafva fruntimmer ojemförligt bättre minne än Herrarne – att hennes man en gång sagt henne att han ändå, allt sammanräknadt, aldrig varit så till mods, som under de dagarna, då Inga betänkte – ej precist hvad svar hon skulle gifva, men hvad våna der torde vara för henne att, efter detta svars afgifvande, icke få svälta och frysa och slita allt för mycket ondt ..
... men huru härmed än förhöll sig – något mera bestämdt svar fick hon aldrig.
Under tiden hade Gösta, som i mjölkkammaren fått af Gertrud ett glas af hvad hon kallade mjålkvarmer mjålk – (något annat kunde han ej förtära), gått, som Wahl sagt, upp att försöka sofva.
Sent omsider hade han också somnat, men ej fått ro för det.