Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan bevisning har likväl uteblifvit, och då tror jag icke, att denna punkt kan vara förfallen genom Ståndets föreg:de beslut.
Hvad åter angår anledn., till mitt framställda förslag, sä har jag dermed icke, såsom en värd talare förmenat, haft några taktiska beräkningar, utan helt simpelt hållit mig vid rättvisans fordringar.
Såsom Henne hafva sig bekant, hafva indelningarna uppkommit pä det sätt, alt i fordna tider, då uppbördsverket var i sin linda, lemnades embetsmännen rättighet att, i st. f. att kronan först upptog räntan och sedermera deraf lemnade aflöningar, sjelfve uppbära en del af kronans inkomster till belopp, som motsvarade Den 11 September f. m. ungefär hvad, man ansäg dessa embetsman böra åtnjuta i lön.
Denna fråga hör egentligen icke hit och jag har med dess vidrörande endast afsett, att då kronans räntor voro alla af samma beskaffenhet, så har denna deras lika beskaffenhet icke pä något sätt blifvit rubbad derigenom, att kronan vid indelningsverkets inrättande bibehållit somliga räntor och anslagit andra till löner.
Del är en händelse att ett hemmans räntor äro kronan behällne, och att det andra hemmanets ränta blifvit tillagd en indelningshafvare.
Del är således gifvet att det hemman, som händelsevis är tillagdt en indelningshafvare, icke blifvit påförd annan ränta än den, hvilken eljest skulle vara kronan behållen.
Nu hafva R.
St. vid 1830 års riksdag fattat ett beslut, hvarigenom, (det må nu vara lämpligt eller icke, att så är besluladt är ett faktum), kronan efterskänkte forsellön åt sina räntegifvare, och då mätte det väl äfven vara lämpligt, att de indelte räntegifvarne komma i åtnjutande af samma förmån.
Anser man orätt, att kronan efterskänkt forsellönen lill sina räntegifvare, så må man söka upphäfva ofvannämnda, vid 1830 års riksdag fattade beslut, men så länge detta beslut qvarstår, mäste detsamma hållas i helgd.
Då jag sålunda anser de indelte räntegifvarne böia åtnjuta samma fördelar som de, hvilkas räntor äro kronan behållna, förnyar jag min anhållan om Hr Gr. o.
Landtm:* propos:n på det förslag, jag tagit mig friheten framställa.
Jag var icke lycklig nog att kunna uppfatta början af Gr.
Lagerbjelkes yttrande i afseende pä det förslag, han framställt, ang. den punkt, som nu är under öfverläggning.
Deremot har jag följt Gr:ns fortsättning af sitt anförande med större uppmärksamhet, och jag inhemtade deraf, hurusom Gr:n sökte docera i fråga om sältet huru nuvar:de indelningsverk uppkommit.
Gr:n har dervid erinrat, huruledes rikets drätselverk pä den tiden indelningsverket tillkom, var i sin linda, och att Staten icke hade annan utväg, än att lemna vissa embetsmän indelningar, såsom det lättaste aflöningssältet.
Men det förhåller sig icke sä, som Gr:n uppgifvit.
Sveriges drätselverk var icke på 1000-talet i sin linda, tvertoni erhöll det då en utveckling, som Carl XI bragle lill fullkomlighet.
Och denne Konungs historia visar, att, vid den tid indelningsverket inrättades, penningetillgängen var relativt lika stor som nu, så att Carl XI kunnat, om flan ansett det nyttigt, utan ringaste svårighet lika väl bestämma alla löner i penningar sora i räntor hvilket äfven visar sig deraf, att de löntagare, som begärde utbyte af sina indelningsränlor emot kontanta löner, erhöllo detta byte, ehuru Konungen yttrade, att de icke visste hvad de begärde.
Man kan således icke med något hopp om framgång åberopa landets ställning, vid den tid indelningsverket inrättades, för att deraf draga den slutsats, att man då var nödsakad att handla annorlunda än nu.
Gr:n har ytterligare upprepat hvad här så ofta förut blifvit sagdt, att eftersom R.
St. vid 1830 års riksdag efterskänkt forsellönen för all kronans behållna tionde och afradsspannemål, så fordrar rättvisan, att forsellönen efterskänkes äfven för den spannemål, som är anslagen vissa embetsmän inom landet.
Jag bestrider 246
Den 11 September f. m. och skall alllid bestrida riktigheten af denna satts, emedan jag ännu icke lärt mig begripa, att för det jag gjort en present till en person, jag skall vara skyldig, att göra en lika present till en annan.
Om Gr:n t. ex. slår i afhandling med 2:ne personer, och Gr:n afslutar affären med den ene så kan väl den andre personen icke åberopa någon rättsgrund derför, alt Gr:n jemväl med honom också skall afslnta en affär, hvarigenom denne erhåller samma fördelar, Gr:n funnit sig böra lemna den förstnämnde.
Jag lior icke, att Grin, dragen inför rätta, skall godkänna ett sådant påstående, och jag triflar, att någon domstol skall kunna gilla detsamma.
Så är det äfven med R.
St., och jag påstår dertill, att R.
St., ingalunda handlade välbetänkt, då de år 1830 efterskänkte forsellönen på kronans afradsspannmål.
Men derföre, att R.
St. engång liegått denna oförsigtighet, skall man väl icke alltjemt fortfara på samma sätt.
Hvad nu sjelfva saken beträffar, sä måste det falla af sig sjelf, att, dä R. o.
Ad. vid en föregående punkt förklarat, att rikets alla tjenstemän, vara sig civile, militäre eller ecclesiastike, som äga indelta löner, skola vara berättigade att dem framgent uppbära efter nu gällande författningar, någon eftergift af forsellönen icke kan tillerkännas de räntegifvare, hvilkas räntor blifvit indelade på desse tjenstemäns löner; Och dä sä är förhållandet, är deraf äfven en uppenbar följd, att denne punkt, som omtalar forsellönen, är förfallen och icke kan till pröfning upptagas.
Grin har visserligen såsom stöd för sitt påstående, i motsatt syftning anfört den omständigheten, att åtskilliga efterföljande punkter angå afradsspanuemålens indragning till kronan; men det ligger i sakens natur, att jemväl alla dessa punkter hafva förefallit, sedan R. o. Ad. afslagit den hiifvudsakligaste.
Och af sådan anledn. förnyar jag min anhållan, att denne punkt, såsom icke fordrande vidare åtgärd, må läggas till handlingarne.
Hr Lövenström, Joli.
Det förvånar mig, att man här talar om rättvisa, just då man är färdig att begå den största möjliga orättvisa.
Man bar här velat befria de indelte räntegifvarne från forsellön för räntespannemålen; men då ägarne af de hemman, från hvilka denna spannemål utgår, åtkommit desse hemman efter ett i förhållande till beloppet af denna forsellön lämpadt pris, och i bland emhetsmännens beräknade inkomster jemväl ingär denna forsellön, hvilken, i händelse den skulle räntegifvarne efterskänkas, måste räntetagarne återgäldas, som åter icke kan ske annorledes än genom öfrige skattdragandes betungande; så frågar jag, om uti en sådan eftergift finnes den ringaste rättvisa.
Pä grund af hvad jag nu anfört jemte de skäl, Hr Printzensköld anfört, anhåller jag, alt denne punkt måtte såsom förfallen läggas till handlingarna.
Om Hr Printzensköld hade sträckt sina studier i kameralväsendet något längre tillbaka än till Carl XI, så skulle den värde talaren hafva funnit, att det af denne Konung inrättade indelningsverk endast var ett ordnande af hvad, som i långliga tider funnits till, ehuru uti ett jemförelsevis mindre ordnadt
Den 11 September f. m. 247 skick.
Ty redan under medeltiden indelades löner till upptagande af embetsmännen directe hos de skallskyldige.
På sätt, jag redan haft äran nämna, uppkom detta atlöningssätt deraf, att det, under uppbördsväsendels mindre utvecklade skick, ansågs lämpligare att embetsmännen upptoge sina löner directe utaf de skattskylldige, än att Statskassan först upptog räntorne för att sedermera dermed sjelf bestrida aflöningarne.
Man har visserligen sedermera funnit, att löntagaren hade en större garanti, om han, i st. f. alt uppbära sin lön af Statsverket, erhöllo dem i persedlar, hvars värde icke var så föränderligt som myntets, men derföre, att detta numera är det väsendtligaste af indelningsverket, så hindrar det likväl icke, att indelningsverket uppkommit af den orsak, jag här uppgifvit.
Om så är, ja till och med om indelningsverket uppkommit deraf, att man ansåg deruti ligga en större säkerhet för lönernes utgående, så torde svårligen kunna påstås att det finnes någon grundskillnad emellan skatten till kronan och till indelningshafvare.
Båda dessa skatter hafva uppkommit på samma sätt och hemmansägarne hafva lika rättigheter; deras gärd har blifvit på lika sält skattlagd.
Man har icke velat göra någon skillnad emellan dem, derföre, att den ena jordens räntor utgår lill kronan och den andras till löntagare.
Kronan har endast sagt, att den räntan ingär directe till Staten, och den räntan utgår till det eller det ändamålet, men deraf följer ingalunda, att man velat uppfinna någon annan skillnad emellan dessa räntor än att den ena är kronan behållen och andra blifvit till vissa andre ändamål indelte.
Hr Printzenskölds jemförelse emellan enskilde, hvilka gifva sina underhafvande skänker, och Staten, om den skulle befria de indelte räntegifvarne frän forsellön, synes mig här icke vara lämplig.
Då det torde vara ådagalagdt, att de skattskyldige, antingen deras räntor äro kronan behållne eller blifvit anslagne till embetsmäns löner, äro fullkomligt hvarandra lika utom i fråga om uppbörden, så måste det vara en uppenbar orättvisa, att den ene skall bibehålla en tunga, hvarifrån den andre blifvit befriad, då det endast berott af en händelse hvilkendera grannen fått tillgodonjuta denna befrielse.
Hr Printzensköld har äfven sträckt sitt påstående derhän, att denna punkt vore förfallen till följd af Ståndets beslut vid föreg:de punkterne.
Men den värde talaren har likväl icke visat, att något beslut i denna fråga blifvit fattadt.
Frågan huruvida de indelda räntorna skola af Statens uppbördsman uppbäras eller fortfarande såsom hitintills upptagas af indelningshafvarne, måtte väl icke äga ett så oskiljaktigt sammanhang med frågan om räntegifyarnes befrielse från forsellönen, att den sednare bör anses afgjord genom Ståndets beslut i den förra frågan.
Dessa frågor äro tvänne fullkomligt olika, ty ett är, frågan om uppbördssätt^ af de indelta ränforne, och annat frågan, om skyldigheten alt erlägga forsellön..
Besluten vid de föreg:de punkterne kunna således icke förhindra R. o. Ad:n att nu besluta, det den förmim, som vid 1830 års riksdag blifvit tillerkänd kronans räntegifvare, äfven måtte komma de indelde räntegifvarne tillgodo.
Jag förnyar alltså min, anhållan om bifall till det af mig framställde förslag.
248 Den 11 September f. m.
Det är icke utan en slags märkvärdighet, att Gr.
Lagerbjelke här vill försöka en deduktion till bevisning deraf, att räntornas uppbörd i Sverige uppkommit genom successiv öfverlåtelse till enskildte af Statens rätt, äfvensom Gr:n påstått, att
Staten vidare bör efterskänka en del af sina inkomster, då man finner, att några enskildta redan åtnjutit sådane fördelar. Gr:n har, såsom jag tror, likväl, vid deduktionens uppställning, förbisett den omständighet, nemi. tiden då vi lefde uti ett oulveckladt statsskick, da räntorna uppburos af enskildte personer.
Förhållandet är likväl, att räntorna i forntiden uppburos af Kronans Fogdar på det sätt att de räknade på marken, hvad der vexte, utmärkte, hvad Kronan tillkom, och sålde pä auktion räntorna lill den mästbjudande att hämtas hos räntegifvarne.
Framfarne
Konungar hade visserligen lemnat åt korporationer, att på vinst och förlust inköpa Kronans rätt t. ex. till tionden inom vissa socknar.
Sålunda har ännu i denna stund Upsala akademie vissa socknar i norra delen af riket, der akademien pä vinst och förlust uppbär tionden; men Kronan har vid räntornas försäljning för kronans räkning öfverlemnat bestyret ål fogdarne och följden häraf har varit, att ett icke så ringa antal fogdar blifvit hängde just i och för deras egennyttiga förfarande dervid.
Delta uppbördssätt upphörde, och hvad spanmälen beträffar, bestämde Carl XI spannmålsräntan till ett visst belopp för hvarje hemman i st. f., alt hvad, Kronan tillkom förut, räknades på åkern efter årets skörd, och denne Konung ville således icke att Staten skulle uppbära räntan af årets gröda, emedan Han ansåg förmånligare, att Staten hade sin bestämda inkomst, som kunde beräknas och direkte ingick till Statskassan, derefter
Han vid indelningsverkets inrättande, disponerade en del Slatens räntor till arméen och öfrige embelsmanna-corpser.
Vid sådant förhållande mäste man väl kunna säga, alt det icke är fråga om numera, alt dessa indelningsverket tillhörande räntor äro på vinst och förlust öfverlåtne till räntetagarne, ty de hafva blifvit lemnade i st. f. del fordna uppbördssättet, att pä åkern beräkna kronans ränta endast med undantag af Upsala akademie och några andra korporationer, hvilka ännu i denna stund äga rättighet att uppbära skatten pä vinst och förlust.
Vidare har det blifvit yttradt, att då den fråga, som här förevarit blifvit af R. o. Ad. afslagen, nemi. räntornas indragning till Kronan, så skulle äfven frågan om eflergiften af forsellön till räntegifvarne hafva förfallit; Hvaremot Gr.
Lagerbjelke yrkar, att just denna eftergift bör lemnäs samtlige räntegifvare på den grund, att likhet bör beredas i de skattdragandes skyldigheter.
Det skulle kunna finnas någon rättsgrund för ett sådant påslående, såvida ersättning för Statsverket kunde erhållas, utan alt den behöfde tagas ur räntegifvarnes fickor, hvilket nu likväl icke kan ske.
Vi behöfva icke, såsom Gr.
Lagerbjelke, gå tillbaka till det beslut, hvarigenom Kronan efterskänker forsellön för att finna orimligheten af Gr:ns påstående, emedan eftergiften af forsellön var ovilkorligen sammanhängande med förslaget om räntornas indragning, och då denna punkt blifvit afslagen har äfven frågan om eftergift i forsellönen jemväl förfallit, och jag hoppas, att det för framtiden blir svårt att ytter - Den 11 September f. m. 249 ligare framkomma med dylika samhällsvidriga förslag.
Om nu man måsle erkänna, ali, med afgörandet af 20:de punkten, della förhållande upphört atl vara föremål för öfverläggning, så måste man väl äfven erkänna, att denna af Gr.
Lagerbjelke väckta fråga är på sidan om K. M:s nåd. propos.
Således mäste Hr Gr:ns förslag vara redan förfallet, hvarom jag anhåller att Hr Gr. och Landtm, läcktes framställa propos., likasom att punkten i Utsk:s betänk, torde få läggas till handiingarne.
Jag måste beklaga, att Gr.
Lagerbjelke genom sin afgifna protest emot punktens läggande till handiingarne inledt oss på ett fält, som icke hör till denna fråga.
Då Gr:n likväl ansett sådant vara med parlamentarisk ordning förenligt återstår, icke något annat än att gendrifva de satser, Gr:n framställt.
I anledn. af Gr:ns yttrande, att jag icke skall hafva inträngt längre i kameralväsendets historia än lill Carl XI:s tid, får jag tillkännagifva, att jag lika väl som Gr:n känner denna historia icke blott näst före Carl XI:s regering utan t. o. m. i de mäst aflägsna tiderna; men jag känner ock alt vid den tid Carl XI inrättade indelningsverket, hade han så ordnat Sveriges drätsel, och beredt en så riklig tillgång på mynt, att om han funnit det nödigt och för landet nyttigt, det varit för honom ganska lätt att göra samma reglering för Statens embetsman, som man nu nära 200 år derefter vill införa.
Det är delta förhållande jag åberopar såsom stöd för mina åsigter, ulan att vilja fästa mig vid de anraärkmr som här blifvit framställda derom att det i aflägsna tider varit vanligt, att åt tjenstemän upplåta kronans räntor såsom löner i st. f. att lemna dessa i kontanta penningar.
Således står min sats fast, alt det var klokheten och förutseendet, men ingalunda några tvingande omständigheter som föranledde den store Konungens åtgärder, i detta fall.
Grin har vidare sagt, att min jemförelse emellan enskilde och kronan alldeles icke är hil lämplig, utan måste förfalla.
Detta Grins påstående härrör deraf att lian synes hafva ganska svårt för att fatta, det äfven Slaten under nuvaride förhållanden uppträder genom sina organer såsom enskild person.
Staten står likväl icke i något annat förhållande till sina skatle-hemmansegare än den enskildte till sina skatlegifvare och om Staten vill lagstifta för sina skattehemmansägare, så måste Slaten i delta hänseende förfara på samma sätt som den enskildte mot dem, af hvilka han uppbär sina fiälseränlor.
Men om jag äfven lemnar å sido denna jemförelse, sä skall jag för Gr:n uppgifva ett annat förhållande, som torde kunna tagas i betraktande.
St. behagade, vid 1840 års riksdag, visa den nåden mot ruslhållarne alt efterskänka mölespassevolancen och öfverflytta på rikets öfriga innebyggare skyldigheten alt deltaga i möteskostnaderne, så funnos mänga hundrade hemman hvilka denna eftergift icke kom till godo, och dessa hemman bestodo hufvudsakligast i bålsmanshållet.
Jag är sjelf egare af eli båIsma nsroteradt hemman och har icke erhållit en enda skilling i godlgörelse derföre, att R.
St. hehagat göra mig skyldig, att del - 250 Den 11 September f. m. taga i soldatens underhållande vid möten och mönstringar.
Jag klagar likväl icke deröfver, ehuru jag anser R.
St. hafva genom den omförmäldta frikostigheten begått ett våld, emot mig och alla som dela min ställning och såsom sådant skall jag äfven anse ett bifall lill Gr. Lagerbjelkes förslag.
Gr:n har ytterligare sagt, att det vore af föga vigt, om räntegifvarne fortfarande utgjorde sina räntor till löntagarne, och att derföre dessa räntor borde ingå till statsverket, och löntagarne af statsverket hemta sina löner, då forssellönen naturligtvis skulle efterskänkas och af Staten godtgöras.
Det vore visserligen vigt, alt befria räntegifvarne ifrån denna afgift, men hvem skall den godtgöra om icke öfrige skattdragande?
Vill man göra en nåd, bör man äfven tänka på möjligheten att kunna verkställa den utan andras förnärmande.
Lagerbjelke har sökt att understödja Utsk:s förslag jemväl på den grund, att det skall leda till förenkling i kronans räkenskaper, men om Gr:n närmare tänker på saken så torde han komma till den öfvertygelsen, att jusi den åtgärd, som Gr:n ansett lätt verkställbar, och böra ske för den stora rättvisans skull, ovilkorligen måste i stället föranleda till inveckling af kronans räkenskaper samt af sig yttra så många misstag, besvär och klagomål, alt den eftergift, Gr:n velat göra ingalunda motsvarar de olägenheter, som af förslaget åstadkommas.
Hr Brakel, Maur.
Då jag till alla delar hyser de åsigler, Gr.
Lagerbjelke yttrat, anhåller jag alt få instämma i den propos., han af Hr Gr. o.
Landtm begärt.
Derjemte anhåller jag, att få förklara, att jag hyser en stor högaktning för den värde talaren derföre, att han, ehuru han icke kunnat vinna det goda, han i plenum sistl.
Fredag och Lördag sökte tillegna landet, likväl icke försmår, att fortsätta striden med sina talrika motståndare.
Då jag deltagit i utarbetningen af komilerades betänk., som ligger till grund för StatsUtsk:s tillstyrkande, skulle det måhanda anses underligt, om jag uti förevar:de fall iakttager tystnad, och möjligen skulle sådant kunna tolkas antingen såsom en liknöjdhet bos mig för frågans utgång, eller ock såsom ett medgifvande af hvad här blifvit yttradt.
Då intetdera är förhållandet, anser jag mig derföre böra tillkännagifva, hvad jag redan förut yttrat, alt jag, lika med Gr.
Lagerbjelke, tror billigheten fordra, att de, hvilkas hemmansräntor äro anslagna lill embets- och tjeuslemäns aflöning böra få åtnjuta samma fördelar som de hemmansinnehafvare, hvilkas räntor äro krouan behållne.
Jag bör äfven tillägga, alt det förslag, som här blifvit framstäldt, bvilar på den förutsättning, att alla indelningar skulle till kronan indragas, och således alia de räntor som på ett eller annat sätt voro disponerade, blifva kronan behållne samt att af denna åtgärd det vore en följd, att räntegifvarne skulle befrias från forssellönen, emedan jag icke kunnat inse någon billighet derutinnan, att dessa, derest deras räntor komme alt framgent blifva kronan behållne, skulle försättas i annan ställning än Den 11 September f. m.
251 innehafvare af hemman, hvars räntor ursprungligen ingått och ingå lill kronan.
Ersättningen för forssellön skulle kronan i följd häraf godtgöra räntelagarne, hvarigenom någon förlust sålunda icke drabbade dem.
I sjelfva verket medgifver jag att saken blir densamma, äfven sedan nyssnämnde förslag blifvit ogilladt, men jag bör likväl nämna, att frågan i afseende på formen, är något förändrad, och derföre har jag icke uppträd! till försvar för betänk.
Under del jag har ordet, torde jag tillika få anföra, att jag i likhet med Gr.
Lagerbjelke anser, att äfven fastän R. o.
Ad. vid pröfning af föregtde delarné af betänk, afslagit de mera genomgripande förändringarné, som der förekomma, det ändock skulle vara väl, om man kunde vinna framgång åt de mindre förändringar, som hädanefter i betänk, förekomma förutsatt likväl, att de, oaktadt nyssnämnde afslag kunna verkställas.
Förhållandet med detta betänk, är, att man sökt att bereda en förändring efter ett fullständigt utfördt system och mycket, sora kan vara bra, möter likväl svårigheter om del skall isoleradt verkställas.
Ehuru jag lilligt önskar framgång åt de förslag, betänk, i öfrigt innehåller; och hvilka blifva föremål för Ståndets pröfning, synes likväl, att sluta af de föreg:de frågornas öden, alla bemödanden att vinna någon framgång, vara förgäfves.
Jag kan imedlertid icke frångå de åsigter, jag vid ärendets handläggning i komitcen yttrat, och jag begagnar derföre detta tillfälle, alt för de fall, der jag icke finner mig föranlåten att, i följd af Ståndets redan fattade beslut, yttra en annan åsigt, anhålla, det Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på bifall till betänk., utan att jag för hvarje punkt behöfver göra serskild begäran derom.
Men jag tror också, att, sedan man nu i tre dagar varit sysselsatt med öfverläggningen om detta betänk., man icke bör uppehålla det slutliga afgörande utan ändamål, och derföre anser jag mig böra tillkännagifva, att, derest mina motståndare icke tvinga mig att uppträda, för att i något särskildt fall närmare redogöra för komiterades åtgärder, ämnar jag icke genom upptagande af de anmårkn:r som framställas, förlänga diskussionen.
Hr Sandströmer har erkänt, att koraiterades och Utsk:s förslag afsågo indragning af alla kronans räntor.
Till hvad jag redan yttrat, i anledn. af Gr.
Lagerbjelkes förslag får jag tillägga, att den present till de skattdragande af 60,000 ndr, hvars kapital, efter 6 proc:s ränta, utgör 1,000,000, likväl icke rimligen bör komma räntegifvarne till godo på den grund, att någon likhet skall förefinnas emellan desse räntegifvare och dem, som äro kronan behällne; ty indelningshafvaren har rätt att uppsäga räntorna till leverering in natura och skulle dessa ingå till statskassan, skulle Slaten icke ega denna rättighet, enär den redan förut afsagt sig densamma.
På grund af hvad, jag förut anfört, anhåller jag, att R. o. Ad. måtte afslå alla här framställda förslag.
Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, alt i afseende på ifrågavar:de punkt blifvit 252 Den 11 September f. m. yrkadt, dels alt R. o. Ad. måtte förklara, att densamma, till följd af R. o. Ad:s öfver 20:de punkten fattade beslut, vore förfallen, och dels af Gr. Lagerbjelke, ali R. o. Ad. måtte fatta följande beslut: ”Indelte räntegifvares åliggande, att utgifva forssellön för afrads- och tionde spanmål, upphör; emotsvarande ersättning af statsverket lemnäs vederbör:de indelningshafvare, och åligger riksg:skont. att, intill dess ersältnings-beloppet blifver på rikets stat uppförda vid skeende årsliqvider godtgöra statskont. hvad derifrån för sådant ändamål förskjutes”.
Hvad den förre af dessa propos:r anginge, så och då Utsk. i sitt sednare utlåt, frångått den del af sitt yttrande i 20 punkten, hvarigenom 20:de och 22:dra punklerne stodo i ovilkorlig! sammanhang med hvarandra, syntes det icke vara med verkliga förhållandet fullkomligt öfverensstämande att förklara det den 22:dra punkten hade till följd af beslutet om 20:de punkten, förfallit, och Hr Landtm, finge derföre till de Hrr, som begärt denna propos., hemställa om de icke ville åtnöja sig med en propos., som i sak hade samma verkan, men icke föranledde en sådan motsägelse, som den begärde propos., nemi. att nu ifrågavande punkt i anseende till dess sammanhang med 20:de punkten, på grund af R. o. Ad:s i afseende på sistnämnde punkt fattade beslut, läggas till handlingarne.