Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bländas ögon fylldes med tårar, i det hon lutade sig ned öfver kaffekokarn och lyfte på locket för att se om kaffet var klart; då hon åter såg upp var hufvudet en smula stolt tillbakakastadt och läppen litet förtrytsamt svälld.
Sara inträdde nu med ett bref till Halfdan.
“Från mormor,“ sade Halfdan efter att vårdslöst hafva ögnat på utanskriften.
“Bryt det du och läs det för mig, medan jag dricker mitt kaffe,“ tillade han, i det han kastade det öfver bordet till Blända.
“Jag måste ut straxt efter frukosten.“
“Morfar är sjuk,“ utbrast Blända efter första blicken på det öppna brefvet, “och önskar att du ändtligen på det skyndsammaste måtte infinna dig hos honom.“
“Det är ju alldeles omöjligt, midt under terminen.
Det blir bäst att du reser.“
“Men det är dig och ej mig han önskar råka.“
“Det betyder ingenting.
Hvad han kan säga till mig, kan han äfven säga till dig.“
“Men går det väl an att jag reser, Halfdan?
Betänk hur lätt man utsätter sig för förkylning på en så lång resa midt i smällkalla vintern.
Jag skulle visst ej bry mig om det om det blott vore mitt eget lif, som sattes på spel, men ...“
“Du har rätt, Blända, det går ej an.
Jag skrifver så fort jag kommer hem till mormor, att ingen af oss kan komma.“
“Men kunde du ej taga dig en veckas ledighet, Halfdan?
Din morfar är gammal, och detta blir troligen hans sista sjukdom.
Om du ej träffar honom mer i lifvet, skall du evigt ångra att du ej hörsammade hans sista bön.“
“Det kan jag sannerligen ej hjelpa.
Jag kan omöjligt resa från mina föreläsningar och kollegier.
Det är ej värdt att vidare tala om den saken.“
Detta var Halfdans vanliga, obesvärade metod att afklippa ett samtal, som ej behagade honom.
En vecka derefter kom dödsposten.
Generalskans bref andades en häftig bedröfvelse på samma gång som mycken bitterhet mot dottersonen.
“Du kunde sparat den döende den smärtan,“ skref hon, “att ännu på sitt yttersta röna ett så tydligt bevis på din köld.
Hade du haft sonliga känslor för den, som alltid varit dig en så god fader, så skulle intet i verlden kunnat afhålla dig från att hörsamma en kallelse, som utgick från din morfaders dödsbädd.
Det krossade honom alldeles, detta sista slag; han grät som ett barn, då han fick höra att du ej brydde dig om att komma.“
“Nog!“ afbröt Halfdan med dundrande röst och stampade med foten i golfvet.
Blända släppte brefvet och dolde sitt tårsköljda ansigte i sina händer.
Halfdan var häftigt upprörd; han stödde armbågen mot bordet, lutade hufvudet i handen och blickade mörkt framför sig.
Några minuter satt han så, men derefter sköt han häftigt stolen tillbaka, tog sin hatt och gick ut.
Då han återkom till middagen hade Blända läst slutet på brefvet, som innehöll att generalen efterlemnat ett testamente, som gjorde Halfdan till egare af Lindvik, under det att en sondotter, Halfdans kusin, erhöll en motsvarande summa i kontanter.
Generalskan ämnade flytta till ett vackert beläget ställe nära Lindvik, som hennes man byggt enkom till enkesäte åt henne.
Lindvik var för stort och dystert, för att hon skulle kunna trifvas der, sedan hon blifvit ensam på sin ålderdom.
“Hvad jag är glad att morfar bestämt Lindvik åt oss!“ utropade Blända, som gerna ville blanda bort de sorgliga intrycken.
“Nu behöfva vi ej vidare hafva några bekymmer huru de knappa inkomsterna skola gå ihop med utgifterna.
Nu äro vi rika och hafva det herrliga Lindvik till sommarnöje!“
“Då du blef min hustru, Blända,“ sade Halfdan mörkt, “var det med fullt medvetande om att du gifte dig med en fattig man, som endast berodde af sitt arbete.
Jag lofvade dig aldrig några rikedomar, och rikedomar skola heller aldrig falla på vår lott.
Jag afsäger mig arfvet till förmån för min kusin.“
“Men, Halfdan ...“
“Jag vill ej mottaga ett arf, hvaraf jag på intet vis gjort mig förtjent.
Min morfars sista känslor för mig voro af en bitter natur, och det vore oädelt af mig att mottaga en gåfva, som ej gifvits mig af kärlek, utan derför att lagen förordnar att så måste ske.
Jag gör mig ledig på ett par dagar och reser ner till Lindvik för att göra upp denna affär med mormor.“
“Men Halfdan, du glömmer att det skulle göra mormor ondt, om
Lindvik komme i händerna på din kusin och hennes franske marquis till man, som mormor aldrig sett och föga intresserar sig för.
Mormor är, som du vet, skygg för fremmande och skulle ej hafva någon trefnad på sitt enkesäte om det der obekanta herrskapet med alla sina gäster och sitt stora hushåll skulle vistas på Lindvik.“
“Har egennyttan så förblindat dina bättre känslor, Blända, att du ej inser att jag här har intet val!
Du har aldrig egt några rikedomar och kan väl hädanefter, såsom hittills, vara lycklig dem förutan.
Då du bodde i det lilla rödmålade komministersbostället i Wärna och tillbragte hela dagarne i enslighet utan att se någon annan varelse än din gamle, knarrige fader, en dräng och en piga, en hund och två kattor, då ...“
“Halfdan!“ utropade Blända, och blodet rusade upp till hennes kinder.
“Säg icke ett ord mer!
Då var jag obeskrifligt lycklig, då hade jag ej ännu erfarit någon sorg. O, min käre, salige fader, det var en profetisk bön du uttalade öfver mig!
Ja, måtte jag få undergifvenhet att bära, hvad som blifvit mig pålagdt!“
Blända kastade sig på knä vid soffan, dolde ansigtet i händerna och utbrast i lidelsefull gråt.
Halfdan betraktade henne förvånad, rådlös, bestört.
Han kunde ej förstå anledningen till detta häftiga utbrott.
“Om jag sårat dig,“ sade han, i det han tog ett steg närmare sin unga hustru, “så har det skett utan min vilja och vetskap.“
“Naturligtvis!“ svarade Blända, i det hon åter reste sig upp och kastade hufvudet trotsigt tillbaka.
“Du har mördat min frid och min lycka med dagliga nålstygn, men alltid utan att vilja eller veta det.
Ett, tio, tjugu knappnålsstygn mörda icke, men tusendetals ...
Men jag klandrar dig visst icke, ty från din ståndpunkt har du handlat rätt, du har följt dina principer.
Det är ju fullkomligt principenligt, som du varit konsiderationslös och grym, som du oupphörligen sårat mig, utan att någonsin bemöta mig med hårdhet, som du gjort mig olycklig, utan att någonsin förgå dig mot mig.
Men hvad jag minst af allt kan fördraga är denna ringaktande ton då du talar om min vördnadsvärde, tillbedde fader och mitt lyckliga barndomshem.“
“Min kära Blända, hvilken patos, hvilken öfversvallande sentimentalitet!
Du talar som om du vore en olycklig martyr, och jag den onaturligaste tyrann.
Om jag voro en älskare af husliga scener och familjedramer, så skulle jag å min sida blifva häftig och deklamera, men nu föredrager jag att gå ut och taga mig en promenad, till dess stormen gått öfver, och då du framemot aftonen blir lugnare, skall du kanske hafva den godheten att låta mig veta på hvad sätt jag förolämpat dig.
Angående det Lindvikska arfvet, så har jag redan fattat mitt beslut, som inga tårefloder kunna ändra, och i morgon bittida lemnar jag staden på det jag, ju förr desto heldre, måtte få affärerna klara.“
Då Halfdan återkom var han vänlig och öm mot sin hustru, synbarligen mån om att göra henne god igen och få henne att glömma hvad som passerat samt rädd att hon skulle taga honom på orden och ingå i förklaringar öfver hvad hon förut yttrat.
Några sådana förklaringar behöfde han alldeles icke, ty det var honom vid närmare eftersinnande icke svårt att komma underfund med, hvad hon egentligen kunde hafva att förebrå honom.
Men som han hvarken ville eller ansåg sig böra ändra detta, fann han bäst att så litet som möjligt tala i det ämnet.
Hon skulle nog med tiden lära sig inse det rigtiga och förnuftsenliga i hans åsigter.
Blända förhöll sig stolt och kall, och Halfdan tröttnade snart i sina bemödanden att göra henne glad och försjönk i dyster tystnad.
Blända sydde och lyfte ej en enda gång under hela aftonen ögonen från arbetet.
“Jag får nu ej råka dig på några dagar,“ sade Halfdan, då Blända steg upp och tände ett ljus för att gå upp till sig.
“Jag reser så tidigt i morgon bittida att du förmodligen ej är uppe.“
“Lycklig resa!“ sade Blända kallt och räckte honom sin hand med till hälften bortvändt ansigte.
Han steg upp, drog henne intill sig samt kysste hennes panna.
Blända slet sig lös, satte händerna för ansigtet och sprang gråtande ut ur rummet.
Halfdan gjorde en rörelse som för att följa henne men ändrade sig genast, svängde sig om på klacken och satte sig lugnt ned att läsa aftonens tidningar.
“Det der går öfver af sig sjelf,“ menade han.
Med tungt hjerta återvände Halfdan några dagar derefter till hemmet.
Han hade skiljts från en mormor, som med bitterhet visat honom ifrån sig, sedan han kort och utan att uppgifva några skäl afsagt sig hvarje arfsanspråk efter morfadren och omintetgjort dennes testamente.
Han återvände till en hustru, som han lemnat i tårar, till hvilka han visste sig sjelf vara skulden.
Han hade god tid att öfverlemna sig åt dystra betraktelser under sin långa och ensliga resa.
Hvad hade han väl egentligen gjort att de tvenne varelser, som ensamt i hela verlden stodo honom nära, båda voro i harnesk emot honom.
Hade han på något sätt förgått sig emot dem, felat i vördnad mot den ena eller i kärlek mot den andra?
Nej, han hade i intet afseende något att förebrå sig.
Han hade handlat efter sina grundsatser, i öfverensstämmelse med pligtens och samvetets bud, och hade han någongång sårat, hade det skett ofrivilligt.
Vid sin hemkomst mottogs han af den underrättelsen att en liten dotter skådat dagen under hans frånvaro; men glädjen häröfver var mycket blandad, ty Blända låg dödligt sjuk.
Hon låg i en orolig slummer då Halfdan trädde in till henne.
Han rullade ned gardinerna, tände en nattlampa och satte sig vid bädden, uppmärksamt betraktande den sjukas bleka och lidande drag.
En gång under natten såg hon upp och hennes blick mötte Halfdans.
“Käre Halfdan, gå för all del till hvila, du, och skicka sjuksköterskan till mig,“ sade hon med en anstrykning af bitterhet i den låga, brutna stämman.
“Icke skall du offra din nattro för min skull.“
Han steg häftigt upp och vände sig ifrån henne.
Hon såg efter honom med en lång, sorgsen blick, ögonen fylldes så småningom med tårar, och plötsligt dolde hon ansigtet i båda händerna.
“Blända!“ sade slutligen Halfdan, i det han åter nalkades hennes bädd, “Blända, kan jag ingenting gör för dig?
O, Blända, du får ej dö.
Du måste lefva på det jag måtte få tillfälle att visa dig att jag ej är så sjelfvisk, som du tror, visa dig att jag skulle vara i stånd att för din skull offra allt hvad som näst dig är mig dyrbarast på jorden.“
“Så talade du en gång förr, Halfdan; det var då vi blefvo förlofvade.“
“Och jag har brutit hvad jag då lofvade, menar du.“
“Åh nej, visst icke.
Du har ju varit en mycket god man – alltför god i sanning.
Jag har ju haft min frihet i allt – du har aldrig lagt några band på mig – du har aldrig haft några fordringar på mig – – O, om du i stället hade varit en despot, Halfdan!
Det hade varit tusen gånger bättre än denna mördande likgiltighet.
Den man, som tyranniserar sin unga hustru, älskar henne vanligtvis – men den man, som på hvarje hennes bön om råd i ett eller annat, blott har till svar ett kallt “Gör som du sjelf behagar“, han ...“
“Blända, Blända, var icke hård!
Jag har ej kunnat handla annorlunda med det rättesnöre du vet jag satt för mitt lif.“
Blända svarade ej.
Hon tillslöt åter ögonen och talade ej mer.
Den natten var den sista i hennes lif.
Gubben.
Det var en ljum och mild sommarafton.
Lärkorna drillade högt i skyn, fiskmåsarna kretsade öfver vattnets blanka yta, och popplarna, rörda af vestanflägtar, böjde sig, förtroligt hviskande, mot hvarandra.
På gården gick trädgårdsdrängen och krattade; men han släppte krattan bestört och ryckte, vördsamt bugande, mössan från hufvudet, då ett lätt enbetsåkdon rullade upp på gården och stannade framför trappan.
“Jungfru Sara!“ ropade han och tittade in genom det öppna mjölkkammarfönstret i flygelbyggnaden.
Jungfru Sara, en välmående matrona, med bredt hvitt förkläde och hvit duk på hufvudet, visade sig nu på gården och sprang, med en vighet och snabbhet, som skulle förefallit otrolig hos en person med hennes ålder och välmåga, fram till vagnen.
En smärt högväxt flicka, hvars ansigte nästan alldeles doldes af en tät, grön resslöja, hoppade ut ur vagnen och mottogs af jungfru Sara i ett det aldra hjertligaste famntag.
“Ack, käraste lilla fröken Blända, jag kan ej säga hur glad jag är att se henne!“
Den unga fröken mottog med temlig köld den välmenande välkomsthelsningen; hon befallde körsvennen att bära in sina saker och bad jungfru Sara att blifva visad till sitt rum, hvarefter hon gick upp för de breda stentrapporna och lät den bruna sidenklädningen släpa en half aln efter sig.
“Hvar är min far?“ frågade fröken Blända, då hon i sitt rum aflagt sin reskappa och sin hatt och framför spegeln ordnade de rika guldgula hårflätorna.
“Blif ej ledsen, fröken lilla, biskopen har rest bort och väntas först åter om ett par dagar.“
“Hvarför skulle jag blifva ledsen?
Om jag får råka honom ett par dagar förr eller sednare betyder ju ej så mycket.“
“Åh nej icke just för den skull, men jag tänkte det skulle vara sårande för en dotter att fadren ej är henne till mötes då hon första gången kommer till hans hem.“
“Icke sårande för mig, kära Sara.
Jag har inga anspråk på uppmärksamhet, hvarken af min far eller någon annan menniska.“
“Det är snällt af fröken att säga så.
Ej mången dotter skulle taga saken på det viset.
Men så skulle ej heller mången fader göra så, som biskopen.
Han är litet underlig, han, som fröken väl vet.“
“I hvad afseende är han underlig?“
“Åh, litet egen är han allt, det har nog fröken sjelf märkt.“
“Jag har ju aldrig sett min far.“
“Har fröken inte sett sin far.“
“Var ej Sara i tjenst hos mina föräldrar då min mor dog?
Då vet väl Sara att jag, kort efter hennes död, skickades till Lindvik för att uppfostras af min fars kusin, markisinnan d’Almant.“
“Jo, skulle tro att jag vet det.
Men biskopen har väl ofta under sina resor varit och helsat på fröken på Lindvik?“
“Nej, aldrig.
Men hvaruti bestå min fars egenheter, Sara?“
“Ja, det är minsann ej godt att säga i få ord.
Han har så många underliga idéer och för ett helt annat lefnadssätt än menniskor i allmänhet.
“Fröken vet väl eller har hört talas om hur rysligt häftigt han sörjde sin fru, och det var då ingenting underligt, ty älskligare varelse har väl aldrig funnits.
Kort efter hennes död tog han tjenstledighet – han var akademiadjunkt i Upsala på den tiden – tillsade mig att se efter hans våning medan han var borta och reste så utrikes, sedan han först skickat af lilla fröken till Lindvik.
“Först efter ett helt års förlopp kom han igen, och fröken kan ej tänka hvad han då var förändrad!
Han hade varit en sådan munter, ungdomlig och hurtig herre förut.
Nu var han så tyst och allvarsam, så häftig och retlig i sitt sätt; han hade blifvit minst tio år äldre och hade fått flera gråa hår i de ljusbruna lockarna och ett par djupa veck mellan ögonbrynen.
“Jag tyckte det var grufligt synd om den stackars herrn; ty jag kunde förstå att det var sorgen, som gjort honom sådan.
“Nu visste jag inte på jorden något ämne, kärare att tala om, än den välsignade, salig frun; och jag trodde förstås att, som biskopen väl om möjligt hade hållit henne ännu kärare än jag, så skulle han också inte veta roligare än att tala och höra talas om henne.
“Jag försökte derför ofta att komma in på det ämnet och talade om hvilken engel hon varit redan på jorden och hur salig hon nu måtte vara; men det slog sig illa ut, må fröken tro.
“Första och andra gången sade biskopen ingenting men såg mörk ut.
Tredje gången tillsade han mig snäft och kort att gå min väg, emedan han ej hade tid att höra på mitt prat.
Men jag blef ändå ej modfälld, utan hoppades på bättre lycka nästa gång.
“Men då gick det alldeles rasande.
Biskopen flög upp från stolen, slog med knutna handen i bordet så att det gungade och förklarade att om jag någonsin mer öppnade min mun för att tala i det ämnet, så finge jag genast lemna tjensten.
Det der var hårda ord för mig att höra, må fröken tro.
Men jag rättade mig naturligtvis derefter och sedan den tiden – det är 16 år se’n dess nu – har jag aldrig nämnt salig frun annat än i mina böner, och aldrig har hennes namn gått öfver biskopens läppar.
“Det är någonting förfärligt i denna tystnad; den förefaller mig nästan som en förolämpning mot den saliga döda, men Gud vet, och hon vet nog också i sin himmel, att det ej är mitt fel.“
Den trogna tjenarinnan torkade sina fuktade ögon och fortsatte med dämpad, sorgsen röst sin berättelse.
“Alla de möbler, som stått i salig fruns rum, allt hvad som tillhört henne såldes och kom i fremmande menniskors händer.
Gud, hvad detta gjorde mitt hjerta ondt!
Man brukar eljest vilja gömma såsom dyrbara minnen hvad som tillhört de kära aflidna, men biskopen hade ingen ro förrän han utplånat hvarje spår efter henne, som jag tror var den enda han någonsin älskat på jorden, ty han var alltid mycket kall för sina morföräldrar, och några vänner hade han aldrig.
Ett porträtt, som var den mest lefvande afbild af salig frun, hade han qvar några veckor; men en vacker dag var äfven det försvunnet, och icke vet jag hvar han gjort af det, men jag har aldrig sett det sedan.“
Jungfru Sara kunde ej tala mer; snyftningar afbröto henne.
En tår glänste i den unga frökens nattsvarta, af långa fransar beslöjade ögon; men den torkades skyndsamt och liksom otåligt bort, och rösten ljöd klar och lugn, då hon talade:
“Lefver min far mycket ensligt här ute på Poppelhem?
Ser han aldrig fremmande?“
“Jo, han har ganska ofta herrar här till middagen och bevistar äfven ofta tillställningar borta, men blott då sällskapet består af endast herrar.
I fruntimmerssällskap går han aldrig.
Han tycker ej om att behöfva genera sig, men det är då intet nytt, ty sådan var han redan på salig fruns tid.
Mycket ofta är han borta på resor, dels af böjelse, kan jag tro, och dels i och för sitt embete.
Det är under dessa resor som jag trott att han brukade besöka Lindvik; men ingenting har jag vetat, ty lika litet som han talat om frun, har han nämnt fröken.
Jag hade aldrig hört ett ord om att fröken skulle komma hit förrän i går, då vagnen redan stod för trappan och biskopen skulle fara.
Då kommer han plötsligt till mig och säger: “Laga att en vagn möter ångbåten i staden i morgon och ställ i ordning ett eller två trefliga rum deruppe, ty min dotter kommer hit.“
Och så lyfter han litet på hatten till afsked, som han alltid brukar, och hoppar så upp i vagnen och far af.“
“Underrättelsen kom nästan lika oväntadt för mig som för Sara,“ sade fröken Blända, som med intresse lyssnat till tjenarinnans berättelse.
“Under alla dessa 17 år, som jag lefvat på Lindvik, har jag ej inalles fått mer än fyra eller fem bref från min far, då, för ett par dagar sedan, ett bref kommer, som endast innehåller dessa ord: “Blända, din fader längtar efter sin enda dotter!
Kom om Onsdag, den 10, så mötes du af hästar och vagn vid ångbåtsbryggan!“ samt ett postskriptum, innehållande:
“Om det kostar dig någon försakelse att lemna Lindvik, så kom ej!“
“Ja, är han icke allt igenom underlig?“ utbrast jungfru Sara.
Nya utvandrarehistorier
NYA UTVANDRAREHISTORIER
KONNI ZILLIACUS
Wentzel Hagelstams Förlag, Helsingfors, 1897.
Några ord till läsaren.
Hvitt ljus.
Från Urskogen.
Ett dynamit-attentat.
Taivalmaas spanska kärlek.
Elias Möykkäs Amerikafärd.
Huru jag blef bekant med öfverste Beckridge.
Beckridge och hans gorilla.
När Erik Käykkä sprängde banken.
David Anttilas öde.
På prärin.
I skogen.
Nybyggarlif.
En och annan kommer måhända att anmärka mot följande berättelser, att de icke alla röra sig om värkliga utvandrare, ehuru bokens titel utlofvar det.
Men den, som det gör, förstår icke rätt ordet utvandrare.
Utvandrare äro icke allenast kroppsarbetare, de, som uppgifva kampen mot hemlandets karga jord och klimat och draga västerut hän att söka en lättare bärgning för sig och de sina.
De äro visst de mest sympatiska företeelserna, ödemarksborna, som komma rätt från skogarna och kärren långt inne i norra Finland, men de utgöra dock icke mera än en del af våra utvandrare.
Jämte dem bestå emigrantskarorna af otroligt många andra element, ofta nog af element, hvilka det icke är någon förlust för fosterlandet att bli af med, utan stundom till och med ren vinst.
Studenter, som förstört sin framtid i Helsingfors, där det målet kan nås på så mångahanda olika sätt; ungdomar af olika slag, som haft alltför stor kredit, eller alltför lätt att komma åt kassalådan; präster, som lefvat alltför galet att ens duga till själasörjare på bondlandet i Finland -- och det betyder mera än det låter; handtvärkare och affärsmän, som flugit högre än vingarna burit; slutligen en massa obestämbara individer, förfelade existenser, som förfelats utan synnerligt vägande orsaker, mera af slarfvig oföretagsamhet än på grund af värkliga karaktärslyten.
Och någon gång bland den brokiga hopen en eller annan, som drifvit sig själf i landsflykt, ju längre bort desto bättre, för att komma undan de tusen trådar han låtit det dagliga lifvets småhändelser snärja omkring sig, tills de blifvit till ett nät, som gjort tillvaron omöjlig.
Lättast taga sig ödemarksborna fram.
De begära intet bättre än tillfälle att ställa sina musklers och senors sega kraft till dollarns förfogande.
Och dollarn vet för väl hvad sådan under många släktled samlad, i torftighet skolad och af oaflåtligt, ärligt friluftsarbete härdad kraft är värd, att icke uppskatta den till ett pris, hvilket åtminstone till en början förefaller ödemarksborna furstligt.
I jämförelse med rågbröd -- också då det icke är blandadt med bark -- och stensaltad fisk är rent hvetebröd och fläsk dem en kunglig spis, och det är den billigaste näring de kunna finna i Amerika.
För dem är det alls icke svårt att lägga af pengar och inom jämförelsevis kort tid bli sina egna herrar, det vill säga såvida de icke lära sig att också skatta whisky'n alltför högt.
Näst dem reder sig bäst en del af de förfelade existenserna, och många, som af föga annat än lusten att vagabondera lockats ut öfver Atlanten.
Långt flera af de förra än man vore böjd att tro och närapå alla de senare behöfva endast väckelsen af det snart nödvändiga valet mellan arbete och svält för att finna sig i besittning af vanligen betydligt större manlighet och kraft än de själfva skulle vågat hoppas.
Mera än en af desse, som haft mod att utan töfvan ställa sig bland kroppsarbetarne, har mycket snart funnit sig på väg uppåt samhällsstegen, mot de burgnes nivå.
Och de, som engång genomgått den skolan, låta sig aldrig sjunka tillbaka igen.
Svårast blir det nya lifvet för alla de många, hvilka äro "villiga att göra hvad som hälst" -- men icke förr, än de oundgängligt måste försöka sig på värkligt hårdt arbete.
De förstå icke att drifvandet dag efter dag kring gator och torg -- aldrig mera än halfmätt och oftast mindre, aldrig i besittning af mera än de få cents någon tillfällig bekant kunnat förmås att låna -- i själfva värket är långt hårdare arbete än att bära tegel, gräfva diken, eller snart sagdt hvad annat som hälst.
Dessa utvandrare -- och de äro många, ty de äro legio från alla jordens länder -- komma sig aldrig längre upp i nya världen än i den gamla.
De arbeta aldrig längre, då nöden någon gång tvingar dem att arbeta, än tills egandet af en eller annan dollar sätter dem i stånd att på nytt börja drifva omkring på jakt efter något lättare göra -- eller också komma de otroligt fort in i vanan att använda hvar styfver de icke nödtvunget måste utgifva för annat, på något, som döfvar och bringar glömska.
Och det är om möjligt ändå värre.
Men utvandrare äro de alla och hvar i sin stad och i sin mån bidraga de till den mångskiftande brokigheten af utvandrarelifvet i våra dagars Amerika.
Där kallas de invandrare och till dem räknas vi alla, vi, som lämnat hemlandets trygga ankargrund och låtit oss drifva med den väldiga folkström, hvilken ännu oupphörligt flyter från öster mot väster, dit bort till landet på hinsidan hafvet, det land, som för så ytterst få af oss blifvit ett guldland.
Vi ha alla genomgått samma stunder af rådlöst öfvervägande, innan vi vågade taga ut det svåra steget, ha alla i en eller annan egenskap, på ett eller annat sätt och med mera eller mindre framgång kämpat med där borta i den ofta otroligt bittra striden för dagligt bröd.
Och därför höra allas våra minnen, rön och erfarenheter rättvisligen under titeln "Utvandrarehistorier".
"HVITT LJUS"
Isak