Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jag tror väl derföre, att han inte kunde predika, när den der unga flickan, som han ifrån en vilde upptagit till sitt eget barn, blef så der illa tilltygad.
Jag vet inte ändå.
– Nog lär det väl vara så ...
– Att han håller af henne ja ... men har du sett henne.
Hon är också vacker, vacker på allt sätt.
– Hvem kan det ha varit, som ville henne så ondt?
– Man vet inte, man misstänker bara.
– Och hvem?
– Det är orätt att kringsprida blotta misstankar.
Nog ha andra sagt det åt mig, men jag vill inte föra det längre.
Maria såg på Anni med en blick, hvari förvåningen öfver Annis sätt att se sakerna stridde med Marias egen nyfikenhet.
Verkligen bör det också vara förvånande, att en qvinna kan hålla tand för tunga i fråga om rykten och nyheter; man kan blott trösta sig med den omständighet, att samma qvinna säkert bättrar sig, när hon blir äldre.
– Det är kanske Inttilä Jussi, ty af kapellboerne är det väl inte – frestade Maria.
– Jag vet inte om jag nu skall svara eller tiga.
Men ändå, efter dina gissningar träffat alldeles oriktig person, så skall jag upplysa dig så mycket, som att det inte var han, för samma qväll satt han hos far min och hjelpte honom att göra en ny ryssja ... ingen kan det så bra, som Inttilä ... det må vara huru stor fisk som helst, så gå hans ryssjor och nät aldrig sönder ... ja nå, så mycket har jag då sagt åt dig, men mera skall du icke söka fresta ur mig.
– Du är en god och förträfflig flicka, Anni; det är underligt, att inte min Samuel hellre vände sig till dig än mig, för nog är du på allt sätt bättre än jag.
Dessa ord sades kanske med flit så att Samuel förnam dem.
Han gick således närmare till flickornas grupp och menade, att hans Maria var den allrabästa för honom, liksom kanske Anni för någon annan.
Han tog med armen lätt om sin fästmös lif och visst är att, såframt det ej varit söndag eller kanske hellre såframt icke de gamla varit närvarande, hade han knipit sig en rätt välsmakande kyss.
Efter denna lilla tafla från landsvägen vilja vi lemna de båda värda kotterierne i sitt värde, helst de icke egentligen höra till vår berättelse.
Ifrån kyrkan utkomma äfven tvenne, hvilka tycktes sky för sällskap, om man skall döma deraf, att de vandrade hvar för sig och hade någonting skrämmande i blicken, förorsakadt kanske af samvetsqval.
Att de skydde för sällskap kan dock på sin höjd vara sannt, sannare är det dock att andra skydde för dem.
Den ena var Inttilä torparens hustru.
Inttilä torp var icke väl kändt ... derföre skydde folket för henne nu såsom alltid.
Hon gick således ensam.
Den andre var en dräng, hvilken nyligen kommit i tjenst hos kapellanen Ortman.
Dessförinnan hade han varit i tjenst hos baronen på Ristilä.
Nu var detta Ristilä i sådant vanrykte på orten, att tillochmed tjenstefolk derifrån icke gerna emottogs af någon annan husbonde i socknen.
Ortman insåg orättvisan af en sådan fördom och då det nyligen anmält sig en dräng ifrån Ristilä, så såg han icke, hvarföre han icke kunde antaga honom, så gerna som en annan.
Mannen hade förmodligen kommit i hack med sin förre husbonde, efter han blef bortsatt just flyttningstiden och enligt utseendet var det förmodligen en något bångstyrig man, men emedan det nyligen dött en dreng för Ortman, blef denne äfven af nödvändigheten tvungen till antagandet af denne Ristilä Heikki.
Af kyrkfolket var han, såsom vi redan nämnt, skydd; men af olika orsaker.
Större delen hade den skefva och ytliga orsak till förevändning, att han tjenat på Ristilä och det var dem nog.
En annan mindre del hviskade någonting annat, som, om det var sannt, verkligen var mera bindande än hans förut «innehafvande» tjenst.
Nog af, han gick ensam och så skydd som nu tyckte han sig aldrig varit.
Förut hade det icke kostat på honom stort, nu gnagde det i hans innersta och ändå var föraktet eller afskyn oförskyld förr, men nu förskyld och rättvis.
Han vek af ifrån vägen och gick i en skogsdunge.
Der satte han sig på en halftfrusen tufva och dröjde der länge.
Vissa ställen af prestens predikan tecknade sig här lifligt för hans minne och han började att betänka sin själs tillstånd.
Mot aftonen af denna dag blef gamla Regina, hvilken som bäst var sysselsatt med läsningen af en andelig bok, obehagligt störd i detta för henne kära nöje genom ankomsten af en för henne okänd qvinna.
– Är jag känd af hushållerskan? – sade qvinnan men tillade, då svaret icke straxt utföll, en af dessa artigheter, som äfven bondmenniskor stundom förstå att begagna: – har jag den förmånen att vara känd af pastorns aktade hushållerska?
Icke utan en viss nedlåtenhet svarade Regina:
– Jag vill minnas, att jag ibland sett er i kyrkan, men ofta måste ni inte ha varit der, efter jag inte känner er till namnet, utan blott till utseendet och det också inte så särdeles.
Alla flitiga kyrkgångare känner jag nog både till utseendet och till namnet.
Regina affekterade verkeligen att känna alla kapellboer, hvilkas antal kunde ha gått till nära tusen.
Och den hon då icke kände, var säkert en lat kyrkgångare.
– Vårt torp hör icke heller till kapellet utan till moderkyrkan – svarade qvinnan – och vi gå således i moderkyrkan; blott någon gång gå vi här i kapellkyrkan för att höra er goda prest.
– Och hvad tycker ni om vår «goda prest?
– Jag tycker om honom så, att jag nu är här för att tala med honom.
– Och hvarifrån är ni?
– Från Inttilä torp.
– Jag har hört det der namnet förut – sade
Regina icke utan en viss missbelåten min – men hvad vill ni?
– Pastorn har en ung fosterdotter, som man nyligen velat ta lifvet af.
– Jag förstår inte, hvartill det just skulle tjena.
Hon sofver dessutom nu.
– Om hushållerskan skulle veta, att det var under vårt tak, som hon sofde den natt, då hon blef räddad af Ristilä magistern, så skulle hushållerskan inte neka mig hvad jag begär.
Nu minndes Regina, att Stella berättat för henne om torphustrun, hvilken visste hon ej ... och att Stella sagt, att det säkert måste vara en god gumma.
Minnet af dessa hennes älsklings ord gjorde, att Inttilä torphustrun helt hastigt vann i Reginas ögon och att Regina glömde bort det obehagliga intryck, som namnet haft på henne.
– Ja nå, om ni lofvar att gå mycket sakta, så att ni inte väcker det späda barnet ifrån den sömn, som den arma så väl behöfver, så kan ni då komma med mig in till henne.
Tag nu af er emellertid era klumpiga träskor.
Hon trädde nu in och betraktade den sofvande Stella.
Torphustrun började sakta gråta, när hon såg huru blek och tärd Stella var; hon, som oaktadt det rysliga i nattens äfventyr dock var försedd med den friskaste färg, morgonen då hon vaknade i torpet.
– Hvem är det, huru skall den se ut, som kan hafva hjerta att vilja mörda en sådan, som denna – tänkte torphustrun och hennes blickar voro ömma.
– Vill ni vara god emot mig – hviskade hon i Reginas öra – så tillåt mig att sakta skjuta undan linnet, så att jag kan se hennes högra axel.
Eller kanske ni hellre vill göra det sjelf?
Regina, på hvilken torphustruns besynnerliga begäran utöfvade något magiskt välde, fann icke för godt att afslå denna begäran.
Emellertid ville hon hellre göra det sjelf.
Båda sågo de nu på den blottade axeln.
Nära till vecket emellan ryggens skulderblad och armen kunde man märka ett temligen tydligt
Dessa bokstäfver voro nästan för ordentliga för att ha kunnat uppstå genom födelsens slump.
Troligare var att de blifvit på något konstigt sätt ditsatta, kanske inbrända.
Vid denna syn drog torpargumman med all kraft Regina ur rummet och bort till Reginas kammare.
Och när detta var skedt, svimnade hon.
– Hvad i frelsarens namn kan detta betyda – stammade Regina i det hon famlade efter en ättikeflaska.
När gumman slog upp sina ögon, sade hon matt:
– Hvilken lycka det var ... nej, det var Gud, som gaf mig kraft att icke i hennes rum falla till golfvet.
Hon hade vaknat deraf, blifvit skrämd deraf och kanske dött af skrämselns följder.
Min Johanna!
– Vi kalla henne Stella – menade Regina.
– Men om det nu är ... nej, emedan det nu är den Johanna, som jag burit på mina armar, då hon ännu var så liten, så liten, skall jag då inte få kalla henne med samma namn, som då ...
Johanna.
Regina såg på henne förvånad.
Månne hon nånsin haft en flicka, som hetat Johanna?
Månne hon sjelf tror uppå hvad hon säger, menade i sina tankar Regina.
– Men hvarföre har ni inte förr kommit hit, hvarföre just i dag?
– Jag kan inte förklara det för er, men jag vill tala med pastorn.
Är han i sin kammare?
Hvar är hans kammare?
Visa mig dit.
Detta var snart gjordt och Inttilä torphustrun befann sig inför presten.
Fall kunna gifvas, att en menniska, vare sig af bättre eller sämre stånd, inför en rättskaffens prest darrar mera, än vore han en af jordens mäktige, en furste eller konung.
Det räckte länge, innan torphustrun kunde få fram ett ord.
Ortman kunde gissa att det var fråga om något, af särdeles vigt för denna qvinna.
Visserligen förkastade han, såsom lutheran, katholikernas öronbikt, men om en menniska, i vissa fall, som trycka själen vänder sig till en Herrans tjenare, för att af honom begära upplysning, råd eller tröst, så ansåg han det icke illa vara.
Katholikerne fordra det såsom en religiös nödvändighet, han förutsatte den renaste fria vilja.
Då hustrun nämnde, hvarifrån hon var, var det icke utan att en darrning öfverföll Erik i sin ordning; ty han kunde gissa, att det var samma torp, dit Harald infört den halfdöda Stella och han började ana, att det var någonting som rörde Stella, hvilket fört denna fremmande qvinna till honom.
Han bad henne bortlägga all fruktan och utan omsvep sätta sig på en stol och säga sitt ärende.
Gumman drog djupt efter andan och började slutligen att tala.
Hennes ord voro såsom följer.
– Jag vet inte hvar jag skall börja eller sluta, då jag är inför en rättskaffens Guds tjenare på jorden – här betänkte hon sig något, innan hon fortfor – jag var i dag i kyrkan, uti detta kapells kyrka, dit jag väl inte hör, men ändå någon gång varit uti, dels för att det är nästan närmare väg för oss hit, dels för att pastorns predikosätt gått mera till hjertat än moderkyrko-presternes.
Och när pastorn i dag afhandlade den räkenskap vi ha att bestå inför vår himmelske konung, så tyckte jag mig vara en förtappad synderska.
Men slutet af predikan ingaf mig dock någon tröst och gjorde inom mig det beslut, att inför den menniska, som så kunnat röra mig, uppenbara hvad som sedan flera år legat mig tungt på hjertat.
Jag har ändå hittills varit i tvifvel huruvida det var någonting syndigt, det som vi läto förmå oss att göra ... men i dag har jag blifvit förvissad, att så var ... mitt samvete säger mig det nu klarare ...
Härvid torkade gumman bort några tårar och fortfor med mera beslutsamhet och styrka än förut:
– Det är nu nästa Cæciliadag femton år sedan, då min goda gubbe och jag sutto i vårt torp, helt och hållet i tårar och bedröfvelse.
Vår lilla dotter, Johanna, som gick på sitt andra år, hade för några dagar sedan aflidit.
Vår sorg var så mycket större, som vi redan varit gifta i fem år och icke blifvit välsignade med mera än detta enda barn, som kanske äfven skulle komma att bli vårt enda.
Barn äro för fattigmannen en välsignelse och fast man kanske genom dem blir fattigare, tycker man sig ändå bli rikare.
När således Gud tog bort ifrån oss vårt barn, så tyckte vi oss mista en stor skatt och en rikedom.
Och derför sutto vi och greto i spisen.
Ibland gingo vi till barnet, som allt ännu låg i sin vagga, ty ännu hade vi icke velat svepa det, ... dem man älskar vill man inte så snart föra till grafven, ja man hoppas nästan, att de ännu kunna börja lefva, att deras död är blott skenbar.
Äfven lade jag och min gubbe, som nog sörjde så mycket som en far nånsin kan sörja, ty mor är ändå alltid mor ... det är hon som burit barnet under hjertat och hon skall väl sörja mera ... alltnog vi lade ofta våra händer på barnet för att känna, om det ändå inte blifvit varmare, och om stelheten inte började ge vika.
Nej, det var fåfängt.
Vi satte ett spegelglas för dess mun, för att se, om der blef ingen imma; nej.
Vi kittlade det under fötterna, vi stucko det med synålen i fingerspetsarne, för att reta det skenbart flydda lifvet tillbaka.
Far hade nyligen läst i en bok om huru man skall göra med skendöda, och derföre företogo vi oss sådana försök.
Slutligen aflossade han tillochmed ett skott der i stugan, för att låta äfven skrämseln verka.
Men der halp ingenting.
Vi förstodo nu, att lifvet icke skenbart utan verkligen flytt och vi beslöto att icke mera göra illa åt stoftet af vårt barn; ja vi ångrade oss våra tomma försök att till lifvet återkalla en död; det var liksom detta barn sagt oss, att derest vi icke redan lemnade det i fred, skulle det anklaga oss hos Gud .....
Ännu sutto vi en stund och greto vid spisen, men då lågan småningom begynte blifva mattare, började vi i sorgligt mod att svälja våra tårar och laga oss till sängs, för att njuta af den nödvändiga om ock oroliga sömnen ...
Då höra vi, oaktadt stormens gnissling och snöslaggets piskande emot väggar och tak, hastigt hofslagen af en häst, som i sporrstreck närmar sig vår hydda.
Detta var visst icke någonting ovanligt, ty stora körvägen går helt nära torpet, men hvad som var ovanligare var, att min man genom hålet på fönsterluckan såg, att ryttaren icke for förbi, utan vek af på den smala körvägen af ett bösshålls längd, som förer till vår koja.
Det vill säga han stadnade verkligen vid trappan och bultade på.
Min man, som är mycket stark och modig, samt i sin ungdom var det i än högre grad, gick då och släppte in.
För röfvare fruktade han inte ... dertill var han för fattig, kanske också för stark ... han trodde snarare, att det var någon hjelpbehöfvande och han menade, att en tredje persons närvaro kunde förströ oss och litet skingra vår sorg.
Derföre var det då som han släppte in.
Han steg då in åtföljd af fremlingen, som vid eldslågans matta sken såg ganska skrämmande ut.
Han var klädd uti en drägt, alldeles för besynnerlig att rätt kunna beskrifvas.
Han såg ut såsom hälften qvinna, hälften karl, och såsom qvinna var han lång, men som karl temligen kort.
Dock hörde man på rösten, att det var en karl ...
Hans ansigte kunde man icke alls se, men utanpå hade han ett annat ansigte, sådant som komedianterna bruka.
Skulle jag inte varit så sorgsen, så hade jag visst blifvit bra rädd ... ty först när han började tala, kunde man på rösten finna att det var en menniska.
«Jag vet att ert barn är dödt» sade han och förvånade oss, ty på de några dygnen hade knapt någon menniska varit hos oss, åtminstone inte en sådan, som han såg ut att vara.
Han fortfor vidare:
«Hvad gör ni med ett dödt barn, gif mig det döda barnet, jag skall begrafva det; här har ni ett lefvande i stället.»
Med dessa ord tog han fram under sin besynnerliga mantel ett litet bylte, som verkligen innehöll ett vackert sofvande barn.
«Vi vilja sjelfve begrafva vårt barn,» sade far.
«Var säker på, att om ni ger barnet åt mig, skall det åtnjuta en hederligare begrafning än ni kan bestå det.
Jag kunde tvinga er till att antaga mitt tillbud – här visade han fram en dubbelpistol och när far såg den bleknade han, helst han minndes, att han nyligen i onödan aflossat skottet ifrån sin bössa – ja, minns, att jag kunde tvinga er att gå in på hvad jag föreslår, men jag vill tala förnuft med er, jag vill utlägga saken enligt dess rätta förhållande.
Antar ni nu icke detta barn, så måste det dö och ni har utom den sorgen att ha förlorat ert eget barn äfven den att ha varit orsaken till detta barns död.
Antar ni det, så har ni nog af det barnet ett lika godt stöd på er ålderdom, som af ert eget, ifall det lefde.
Det skall tro sig vara ert rätta barn, det likaså väl, som ert eget barn hade trott det, om det fått lefva.
Dessutom ser ni här en mängd med silfvermynt, hvilka blifva era till en början och mera kommer ni att få framdeles, om barnet lefver.
Dör det, så har ni sluppit det och då är den historien slut.
Rådslå nu eremellan, men gör det fort, jag skall undertiden sitta i detta hörn af stugan, så att ni ganska väl kunnen hviska, utan att jag dertill är vittne».....
Jag var så skrämd, alltsedan jag sett hans pistol, att jag skälfde i hela kroppen.
Far, som också lär ha varit skrämd, hviskade då till mig, att vi gjorde en god gerning, om vi antoge detta barn, visst mistade vi vårt eget barn, men det var ju redan förloradt för oss, emedan det var dödt.
Dessutom upprepade han, hvad den hemska fremlingen sagt och isynnerhet fäste han sig vid pengarna, hvilka nog kunde bekomma oss bra, fattigt folk.
Om att vårt lif stod i fråga nämnde han slutligen .....
Hvad skall jag säga mera!
Med sorg i hjertat gåfvo vi nu vårt barns stoft åt det svarta ansigtet; vi lindade det i det fremmande barnets kläder ... dem ville han inte lemna ... och satte det fremmande barnet i vårt eget barns vagga, hvarpå mannen for af, i det han kastade silfvermyntet på bordet ... det besteg sig till tjugu riksdaler ...
Nu först kom det svåra.
Huru skulle vi förklara för de menniskor, som möjligen visste, att vårt barn var dödt, den omständighet, att det ännu lefde och det då att dess utseende var förändradt.
Vi funderade på att gå och ange för domaren hela saken, huru vi blifvit tvungna till att göra, hvad vi gjort ... men, vi fruktade, att man inte skulle tro oss, att man kanske skulle beskylla oss att hafva stulit detta barn ... nog af, vi vågade icke ... det är icke heller så roligt att träda upp på ting och rättegångar.
Vi beslöto således att rädda oss på annat sätt.
Först ginge det an att säga, att barnet blott varit skendödt, och så sade vi äfven åt de få bekanta vi de första tiderna träffade.
För det andra höllo vi en god tid bortåt dörren till vår stuga stängd ända till den tid då vi tyckte, att ett barn kunnat förändra sig så mycket som skillnaden emellan de båda barnen var.
Deraf kom vårt torp uti stort vanrykte, men det kunde vi icke hjelpa; vi vunno emellertid vårt ändamål .....
Se det är nu detta, som jag inte hittills vågat säga åt någon menniska, det som har ständigt oroat mitt samvete, ty fast man stundom lyckas döfva samvetet, så vaknar det ändå snart åter.
Här stadnade gumman några ögonblick och aftorkade tårar, som åter bröto sig fram.
Hon drog en djup suck och fortfor:
– Jag kunde visserligen stadna här, ty allaredan är det yppadt, som ..... pastorn förstår mig nog.
Men en inre röst bjuder mig att tala ännu mer och derföre vill jag också tala .....
Den lilla flickan, som jag kallade Johanna efter min egen dotter och Cæcilia efter dagen, då hon blef mitt fosterbarn, började jag småningom hålla alltmera af.
Hon var för mig alls icke mera såsom ett främmande barn.
Hvad hon var nätt och vacker med sitt redan ganska mörka hår och sina stora bruna ögon.
Och tala började hon kunna allt bättre.
Någonting, som förvånade både mig och min man, var att hon på det ställe af ryggen, som är nära högra armvecket hade liksom ett bomärke som såg så här ut, (gumman ritade härvid i luften H H).
Det såg ut som om någon menniska skurit det dit.
Jag beslöt att af dessa tecken framdeles utspana hennes börd .....
Men jag behöfde ej göra det, ty snart inträffade andra saker ...
En söndags eftermiddag ... det var då nära ett år, efter det vi emottogo henne ... flickan lär nu ha varit två och ett halft år ... gick jag ensam bort ifrån torpet af orsak att jag inte gerna ville vara med min gubbe då, ty han var drucken då och, såsom vanligt då, var han grälig och elak.
Jag gick till en bekant torpsgumma, som bodde en god bit ifrån oss.
När jag kom hem, så voro dörrarna öppna, men man min var borta och barnet äfven.
Jag blef då skrämd öfver, att han, i det tillstånd han var, tagit barnet med sig.
Jag hann inte tänka mycket på det der, ty snart återkom han, men utan barnet.
På mina frågor svarade han, att han inte tagit barnet med sig, utan lemnat det hemma.
Han lade sig då att sofva, men jag vakar och hoppades, att han ändå tagit barnet med sig och sedermera i fyllan lemnat det i byn der han var, fast han inte mindes det ...
Men följande morgon, då han var så godt som redig, upprepade han detsamma och medgaf tillochmed, att han ville minnas, att han den olyckliga eftermiddagen inte reglat till dörren, utan lemnat den vind för våg ...
Alla efterspaningar voro fruktlösa och för andra gången voro vi barnlösa.
Vi tänkte, att barnet i sitt oförstånd gått ut från stugan och förvillat sig och blifvit slutligen offer för hungersdöden eller för vilda djur .....
Hvad skulle vi göra; vi måste finna oss häruti ... det var Guds vilja eller Guds dom ... far brydde sig eljest inte så mycket om barnet, att han inte utan särdeles sorg kunnat se det dö; men att det var han, som var orsaken till barnets försvinnande, det kostade på honom mycket.
Jag åter sörjde barnet, såsom jag varit dess mor ... icke stort mindre än jag sörjde min egen Johanna.
Men såsom sagdt, vi vänjde oss dock vid vårt barnlösa tillstånd och redan ha fjorton år förlidit sedan dess .....
Men hvad säger pastorn nu, om den flicka, som Ristilä informatorn räddade ifrån kärret, densamma, som pastorn upptagit till sin fosterdotter, om det nu vore Johanna Cæcilia, som jag burit på mina armar och lärt att tala!
– Hvaraf drar du en sådan slutsatts, gumma lilla – sade Erik icke utan osäkerhet i rösten.
– Det är hon, det kan inte vara någon annan än densamma.
Vet, herr pastor, på det högra axelbladet finnes detsamma tecken, samma runor eller bokstäfver, som jag nyss visade i luften.
Så här sågo de ut.
Visst äro de icke så tydliga, numera, som när hon var liten, större äro de äfven, ty sådana tecken vexa med den öfriga kroppen och blifva i detsamma mindre klara och bestämda.
Men så klara äro de dock, att jag icke kan misstaga mig på, att de äro af samma form.
– Ni såg då dessa bokstäfver redan den natt då hon låg i torpet?
– Nej olyckligtvis.
Visst hade jag någon dunkel aning, men då jag ämnade vidröra hennes axel, vaknade hon upp och jag spratt till och glömde sedan bort hela saken.
Nej, herr pastor; det var här, som jag såg bokstäfverna.
Samma känsla, hvars mening då blef outförd, kom mig att af pastorns hushållerska begära lof att få se den sjuka mamsell och hon gaf då mig tillstånd dertill.
Pastorn är väl inte ond på henne fördenskull; vi gingo så sakta och så varsamt lyfte jag upp linnet, som täckte hennes högra axel, som då var uppåtvänd, att hon inte vaknade deraf.
Men jag såg, hvad jag såg, och hvad menar nu pastorn om allt detta?
Tror pastorn inte, att det är densamma flickan?
– Jag vet inte, min kära mor, hvad jag skall tro – svarade Erik, som väl af allt såg, att gumman mente det för varmt och uppriktigt för att han på något sätt kunde misstänka henne, eller tro att hon icke trodde på hvad hon sade sig tro.
Men så fullt och fast som torparhustrun trodde på ovanskligheten af dessa bokstäfvers vittnesbörd, trodde Erik dock icke ... och hvem kan förtycka honom det.
– Men om det nu vore klart som en dager och fullt bevisadt, att denna flicka vore den du menar; om det nu så vore, att din Johanna Cæcilia icke blifvit uppäten af skogens vilda djur utan bortröfvad af samhällets vilda menniskor och om det nu vore denna Stella, som du såg ligga blek och sjuk der inne, hvad ville du då?
– Förbjude Gud, att jag nånsin ville ha henne tillbaka till mig; det vore såsom att bortrycka en vacker blomma ifrån en solbelyst örtagård, i hvars luckra och drifvande jord hon frodats så väl, för att omplantera henne i en hed eller ett kärr.
Nej så skall det inte vara ....
Men jag vore belåten med vissheten att det vore hon ... jag skulle bedja Gud för henne, jag skulle älska henne ... om ock på afstånd.
Och finge jag någongång se henne ... blott någongång ... så skulle jag kyssa hennes klädningsfåll och jag vore belåten.
– Men såsom förhållandet nu är?...
– Så vill jag ändå älska henne och bedja Gud för henne.
O måtte hon snart bli frisk och rask åter!
Men blir hon det icke, så låt mig få veta det ... om så fordras skall jag bli hennes sjuksköterska ... jag lofvar att icke somna vid hennes säng, utan mitt öga skall vara vakande och stadigt.
Allt vill jag göra för det barn, som icke var mitt eget, men ändå blef mig så kärt.
– Och jag å min sida skall uppbjuda all min förmåga, att om möjligt skaffa oss en fullkomlig visshet.
Det som synes oss menniskor omöjligt kan vara helt lätt för Gud.
Och presten hade rätt i hvad han sade.
Hvad honom syntes nästan omöjligt kunde dock åstadkommas genom sammanflätningen af några fina trådar, dem vi kunna kalla slump, öde eller rättast ... Guds försyn.