Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty för alla Ingmarsönerna var det som hade de mistat något af sin egen själ, då någon, som hörde till ätten, träffades af en olycka.
Den gamla kvinnan läste och läste och kom till frågan: »Hvilken var nu hans nästa, som för röfvarena kommen var?»
Men innan hon hunnit läsa svaret, sköts dörren upp och gamle Ingmar kom in i rummet.
»Mor, far är här,» sade en af döttrarna, och det blef aldrig uppläst, att mannens nästa var den, som hade bevisat honom barmhärtighet.
Något senare framåt dagen satt husmodern åter på samma plats och läste i sin bibel.
Hon var ensam, kvinnorna hade gått till kyrkan, och männen voro på björnjakt i storskogen.
Så snart Ingmar Ingmarson hade ätit och druckit, hade han tagit sönerna med sig och begifvit sig till skogs på björnjakt.
Ty det är så, att björnen är det en mans plikt att fälla, hvar och när han råkar honom.
Det går ej an att skona en björn, ty förr eller senare får han dock smak på kött, och då sparar han hvarken djur eller människa.
Men sedan de gått bort till jakten, hade den gamla husmodern fått en stor ängslan öfver sig och hade tagit till att läsa.
Nu började hon läsa om det, som den dagen predikades i kyrkan, men hon kom ej längre än till detta, »Frid på jorden, och människorna en god vilje!»
Hon blef sittande och stirrade på dessa ord med sina slocknande blickar, och allt emellanåt drog hon en tung suck.
Hon läste ej vidare, men hon upprepade gång på gång med långsam och släpande röst:
»frid på jorden, människorna en god vilje!»
Så kom äldsta sonen in i stugan, just medan hon på nytt höll på att släpa sig igenom orden.
»Mor,» sade han mycket lågt.
Hon hörde honom, men vände ej ögonen från boken, då hon frågade:
»Är du ej med i skogen?» – »Jo,» sade han än lägre, »jag har varit med där.»
»Kom hit fram till bordet,» sade hon, »så att jag ser dig.»
Han kom närmare, men då hennes blick föll på honom, såg hon, att han darrade.
Han måste gripa om bordkanten för att kunna hålla händerna stilla.
»Har ni fällt björnen?» frågade hon åter.
Nu kunde han ej svara mer, han endast skakade på hufvudet.
Gumman steg upp och gjorde hvad hon ej gjort, sedan sonen varit barn.
Hon gick till honom, lade smekande sin hand på hans arm, klappade honom på kinden och drog ned honom på bänken.
Så satte hon sig bredvid honom och höll hans hand i sin.
»Säg mig nu hvad som har händt, gossen min.»
Karlen kände igen smekningen, som tröstat honom i barndomen, då han varit olycklig och hjälplös, och han blef rörd, så att han började gråta.
»Jag kan förstå, att det är något med far,» sade hon.
– »Ja, men det är värre än så,» snyftade sonen.
– »Är det värre än så?»
Karlen grät allt häftigare, han visste ej hur han skulle få makt med sin röst.
Slutligen lyfte han upp sin grofva hand med de breda fingrarna och pekade på detta, som hon nyss läst.
»Frid på jorden.»
»Är det något med detta?» frågade hon. – »Ja,» svarade han.
– »Är det något med julfreden?» – »Ja.» – »Ni ville göra en ond gärning i morse.» – »Ja.» – »Och Gud har straffat oss?» – »Gud har straffat oss.»
Hon fick nu ändtligen höra hur det hade gått till.
De hade sökt sig fram till björnidet, och då de varit så nära, att de kunnat se rishögen, hade de stannat för att göra i ordning bössorna.
Men innan de voro färdiga, kom björnen rusande ut ur idet och rätt på dem.
Han såg hvarken åt höger eller vänster, han kom rakt emot den gamle Ingmar Ingmarson och gaf honom ett slag öfver hjässan, som fällde honom, såsom hade han träffats af blixten.
Men ingen af de andra anfölls af björnen, utan han bröt sig fram förbi dem och rusade bort genom skogen.
På eftermiddagen foro Ingmar Ingmarsons hustru och son till prostgården och anmälde dödsfallet.
Sonen förde ordet.
Den gamla husmodern satt och hörde på med ett ansikte, som var orörligt som en stenbild.
Prosten satt i sin länstol framme vid skrifbordet.
Han hade haft sina böcker framme och antecknat dödsfallet.
Han gjorde det litet långsamt, han ville ha tid att tänka öfver hvad han skulle säga till änkan och sonen, ty detta var dock ett ovanligt fall.
Sonen hade helt öppet berättat hur alltsammans tillgått, men prosten skulle ha velat veta huru de själfva togo saken.
Det var ett egendomligt folk där borta i Ingmarsgården.
Då nu prosten slog ihop boken, sade sonen:
»Vi tänkte också säga prosten, att vi ej vilja hafva några personalier öfver far.»
Prosten sköt glasögonen upp i pannan och såg skarpt forskande öfver till den gamla kvinnan.
Hon satt lika orörlig som förut.
Hon endast vred något litet på näsduken, som hon höll mellan händerna.
»Vi skola begrafva honom på en hvardag,» fortfor sonen.
»Jaså, jaså,» sade prosten.
Det var så, att det svindlade för honom.
Gamle Ingmar Ingmarson skulle komma i jorden, utan att någon skulle veta det.
Kyrkfolket skulle ej stå på vallen och se ståten, då han bars till grafven.
»Det blir intet graföl efter honom.
Vi ha låtit grannarna veta det, så att de ej skola behöfva tänka på någon förning.»
»Jaså, jaså,» sade prosten på nytt.
Kunde ej komma sig för med något annat.
Han visste väl hvad det var för sådant folk att afstå från grafölet.
Han hade sett hur det tröstat både änkor och faderlösa, att de fått hålla ett ståtligt graföl.
»Det blir intet liktåg, bara jag och bröderna mina.»
Prosten såg liksom vädjande bort till gumman.
Kunde hon då verkligen vara med om detta?
Han undrade om sonen uttalade hennes vilja.
Hon satt där ju och lät plundra sig på allt det, som måste vara henne dyrbarare än silfver eller guld.
»Vi skola ej ha klockringning och ej silfverplåtar på kistan.
Vi vilja ha det så, mor och jag, men vi tala om det för prosten för att höra om han tycker, att det är orätt mot far.»
Nu talade också kvinnan.
»Det är så, att vi vilja veta om prosten tycker, att det kan vara orätt mot far.»
Prosten teg ännu och då fortsatte kvinnan ifrigare: »Jag skall säga prosten, att hade min man brutit mot kung eller fogde eller hade jag måst skära ned honom ur galgen, skulle han ändock fått en hederlig begrafning, såsom hans far före honom, ty Ingemarsönerna frukta ingen, och det är ingen de behöfva gå ur vägen för.
Men om julen har Gud satt fred mellan djur och människor, och det arma djuret höll Guds bud, men vi bröto det, och därför äro vi nu under Guds straff.
Och det går ej an för oss att fara fram med ståt och uppståndelse.»
Prosten reste sig och gick bort till gumman.
»Det är rätt hvad ni säger,» sade han, »och ni skall följa er egen vilja.»
Och ovillkorligen, tillade han, kanske mest för sig själf: »Ingemarerna äro storslaget folk.»
Gumman rätade litet på sig vid dessa ord.
Prosten såg henne för ett ögonblick såsom en symbol för hela ätten.
Han förstod hvad som sekel efter sekel hade gett dessa tungföra och fåmälta människor makt att vara hela socknens ledare.
»Det tillhör
Ingemarsönerna att ge folket ett godt föredöme,» sade hon.
»Det tillkommer oss att visa, att vi äro ödmjuka inför Gud.»
EN HISTORIA FRÅN HALSTANÄS
Någonstädes utmed vägen låg förr i världen en gammal gård, som kallades Halstanäs.
Den hade skogsbrynet alldeles bakom sig och var lågbyggd med långa räckor af rödmålade hus.
Bredvid boningshuset stod en stor hägg, som öfversållade det röda tegeltaket med svarta bär.
En vällingklocka med skärmtak – hängde uppe öfver stallgafveln.
Alldeles utanför köksdörren fanns ett dufslag med små, nätta balustrader vid flyghålen, på kontorsväggen hängde en ekorrbur, som bestod af två små, gröna hus och ett stort ståltrådshjul, och framför den stora syrenhäcken stod en hel lång rad af barktäckta bikupor.
Gården hade en damm, som var full af breda rudor och smärta vattenödlor.
Den hade en hundbur vid inkörsporten, den hade hvita grindar vid allén och vid trädgårdsgången och öfverallt, där en grind kunnat anbringas.
Den hade stora vindar med mörka vindskontor, som gömde urmodiga officersfrackar och hundraåriga fruntimmershattar.
Den hade stora kistor, fyllda med silkeschalar och »brudgrannlåt», den hade gamla klavér och violiner och gitarrer och fagotter.
I byråar och skåp lågo handskrifna visor och gamla, gulnade bref, på väggarna i förstugan hängde jaktgevär och stora pistoler och skinnklädda jaktväskor, på golfven lågo trasmattor, där spillror af gamla satinklädningar voro sammanväfda med utnötta bomullsgardiner.
Gården hade en stor förstugukvist, där hundrofvan sommar efter sommar kröp uppför ett glest spjälgaller.
Den hade stora, gula förstugudörrar, som stängdes med klinka och järnslå, den hade förstuga, som var strödd med enris, den hade låga fönster med många små rutor och tunga träluckor.
En sommar kom gamle öfverste Beerencreutz resande till just denna gård.
Det lär nog ha varit något af åren närmast efter det, då han flyttat från Ekeby.
På den tiden var han inackorderad i en bondgård i Svartsjö, och det var blott sällan han begaf sig ut på resor.
Han hade kariolen och hästen i behåll, men de fingo merendels vara i stillhet året om.
Han sade alltid, att nu hade han blifvit gammal på allvar, och för gammalt folk passar det bäst att sitta hemma.
Beerencreutz hade också svårt att lämna det arbete han hade företagit sig.
Han höll på att väfva mattor till sina två rum, stora, mångfärgade mattor i rikt och underfullt utfunderade mönster.
Detta tog honom en oändlighet af tid, framförallt därför att han hade sin egen metod att väfva på.
Han begagnade nämligen ingen väfstol, utan spände ut garnet tvärs öfver sitt ena rum, från vägg till vägg.
Det gjorde han, på det att han skulle kunna öfverse hela mattan på en gång, men att sedan smyga in väften och slå samman trådarna till en fast mattväf, det var intet litet arbete.
Och så var det mönstret, som han tänkte ut själf, och färgerna, som skulle passas samman.
Det tog mer tid för öfversten än någon kunde tro.
Medan Beerencreutz arbetade på att få mönstret att gå ihop, och medan han arbetade med skel och inslag, satt han ofta och tänkte på Vår Herre.
Han satt nog i en än större väfstol, han, och hade ett än underfullare mönster att väfva efter.
Och öfversten förstod, att det fick lof att vara både ljust och mörkt i den väfven, för att den skulle taga sig något ut.
Men Beerencreutz kunde ibland sitta och fundera på detta så länge, att han tyckte sig se hur hans lif och de människors lif, som han känt och följt, bildade en liten del af Guds stora väf, och han såg det stycket så tydligt utbredt för sig, att han kunde se både konturer och färger.
– Och om man nu frågat Beerencreutz riktigt noga, skulle han erkänt, att han väfde in sitt eget och sina vänners lif i mattan i en ringa efterlikning af det, som han menade, att han hade sett framställdt i Guds väfstol.
Men så upptagen öfversten var, brukade han dock göra en tur till några gamla gästvänner hvarje år strax efter midsommar.
Han tyckte af gammalt bäst om att resa genom landet vid denna tid, då klöfvern ännu doftade på ängarna, och då blåa och gula midsommarblomster blommade utmed vägkanterna i två långa, obrutna linier.
Detta år hade öfversten knappast hunnit ut på stora landsvägen, förrän han mötte sin gamle vän fänrik von Örneclou.
Och fänriken, som året om var ute på resor och kände alla gårdar i Värmland, gaf honom ett godt råd.
»Far till Halstanäs och hälsa på fanjunkar Vestblad,» sade han till öfversten.
»Jag vill säga bror, att jag inte vet en gård i hela landet, där jag trifs bättre.»
»Hvad är det för en Vestblad bror talar om?» sade öfversten.
»Bror kan inte mena den galne fanjunkarn, som majorskan körde på porten.»
»Just den menar jag,» sade fänriken, »men Vestblad är inte den han var förr.
Han har blifvit gift med en fin fröken, med ett riktigt durabelt fruntimmer, öfverste, som har gjort folk af honom.
Det var en särdeles oväntad tur och lycka för Vestblad, att en så utmärkt dam blef kär i honom.
Hon är väl ej så ung just, men ung är ej Vestblad heller.
Käre bror bör fara till Halstanäs och skåda på kärlekens underverk.»
Och så for öfversten till Halstanäs för att se om Örneclou talat sanning.
Han hade nog ibland undrat hvad det blifvit af Vestblad.
I ungdomen hade denne farit fram så vildt, att icke en gång majorskan på Ekeby kunnat ha fördrag med honom.
Hon hade ej kunnat tåla honom på Ekeby mer än ett par år, sedan hade hon nödgats drifva bort honom.
Vestblad hade varit så djupt förfallen, att en kavaljer knappast velat umgås med honom.
Och nu påstod Örneclou, att han ägde en gård och var gift med ett framstående fruntimmer.
Så reste öfversten fram till Halstanäs och såg då vid första ögonkastet, att det var en riktig gammal herregård.
Han behöfde bara se björkallén med alla de inskurna namnen och de höga, utgrenade träden.
Han hade aldrig sett sådana björkar annat än på gamla, ansenliga ställen.
Öfversten körde sakta in på gården och för hvarje ögonblick blef han allt nöjdare.
Där funnos lindhäckar af den riktiga sorten, så täta, att man kunde gå ofvanpå dem, och där funnos ett par terrasser med stentrappsteg, som legat där så länge, att de halft hade gräft sig ned i jorden.
Då öfversten for förbi dammen, såg han rudornas mörka ryggar skymta i det gulaktiga vattnet.
Dufvorna flögo upp från vägen med smällande vingslag, ekorren stannade sitt hjul, bandhunden låg stilla med nosen på frambenen, viftade och småmorrade på samma gång.
Alldeles bredvid förstugukvisten såg öfversten en myrstack, där myrorna gingo ostörda i sina ärenden fram och åter, åter och fram.
Han såg på blomlisten i gräskanten, där växte alla de gamla sorterna, narcissa och vintergröna och morgonstjärna och taklök.
Men uppe i gräsvallen växte små, hvita bellis, som blifvit så gamla på orten, att de sådde sig själfva och voro hållna som ogräs.
Beerencreutz upprepade det för sig själf.
Detta var verkligen en riktig herregård, här hade visserligen både växter och djur och människor den allra största trefnad.
Då han ändtligen körde upp till förstugudörren, blef han mottagen så väl, som han kunde önska, och så snart han borstat af sig resdammet, blef han förd till bords.
Och han bjöds på god, riklig, gammaldags mat, och till efterrätt fick han strufvor, sådana som hans mor brukade bjuda honom, då han kom hem från skolan om julen och som han aldrig förr ätit maken till någonstädes i världen.
Och Beerencreutz lade med förvåning märke till fanjunkar Vestblad.
Där såg han honom gå omkring stilla och nöjd med lång pipa i munnen och rökmössa på hufvudet.
Han hade en gammal hvardagsrock, som han hade svårt för att krypa ur, då han skulle göra sig fin till middagen.
Detta var den enda kvarlefva af gammal vildman, som Beerencreutz såg hos honom.
Han gick och skötte arbetsfolk, räknade dagsverken, såg efter hur det växte på åker och äng, plockade en ros till sin fru, då han gick genom trädgården, och hvarken svor eller spottade.
Men mest förvånad blef öfversten, då han såg, att den gamle fanjunkar Vestblad förde böcker.
Han tog in öfversten på kontoret och visade honom stora böcker med röda skinnryggar.
Och dem förde han själf.
Han linierade upp dem med rödt bläck och svart bläck, textade konton och namn och skref upp allt ända till ett brefporto.
Men fanjunkare Vestblads fru, som var en född fröken, kallade Beerencreutz för kusin, och de kommo snart att räkna släkt med hvarandra, och talade om alla släktingar.
Och till sist fick Beerencreutz sådant förtroende för fru Vestblad, att han rådgjorde med henne om mattväfven.
Det var gifven sak, att Beerencreutz skulle stanna öfver natten.
Han blef bäddad i bred sparlakanssäng på ett helt lass bolstrar i det bästa gästrummet till höger i förstugan, alldeles bredvid sängkammaren.
Öfversten somnade godt, så snart han kommit i säng, men frampå natten vaknade han.
Han steg då genast ur bädden och gick och skrufvade luckorna från fönstret.
Han hade utsikt åt trädgårdssidan, och nu såg han i den ljusa sommarnatten alla gårdens gamla äppelträd, som stodo knotiga med maskstungna blad och med otaliga stöttor under de murkna grenarna.
Han såg den stora vildapeln, där man till hösten skulle kunna skörda hela tunnor af oätbar frukt.
Han såg jordgubbarna, som just hade börjat rodna under de täta tufvorna.
Öfversten stod och såg på det, som om han ej hade råd att sofva.
Utanför sitt fönster hemma i bondgården hade han en stenig skogsbacke med ett par enbuskar.
Det var ej utan, att en sådan man som Beerencreutz kände sig mera hemmastadd bland klippta häckar och blommande rosor.
När man ser en trädgård en stilla natt, får man ofta en känsla af att den ej kan vara äkta och verklig.
Den kan vara så stilla, att man snarast kan tycka sig vara på en teater, man tror, att träden äro målade och rosorna hopklistrade af papper.
Och något sådant var det också, som öfversten kände, bäst han stod där.
Det kan ej vara möjligt, tänkte han, att allt detta är riktigt.
Det är väl en dum dröm.
Men så föllo sakta ett par rosenblad till marken från den stora törnrosbusken, som stod alldeles utanför fönstret, och då kände han åter, att allt var äkta.
Allt var äkta och riktigt, dag som natt var det samma frid och belåtenhet öfver alltsamman.
Då han åter gick och lade sig, lät han fönsterluckorna stå öppna.
Han låg i sin högbäddade säng och såg gång på gång ut på rosenbusken.
Det var ej ord för hvad den behagade honom.
Han tyckte nog, att det var märkvärdigt, att en sådan en som Vestblad skulle ha ett sådant paradisbarn utanför sitt fönster.
Ju mer öfversten tänkte på Vestblad, ju mer förvånade det honom, att den fålen hade hamnat i ett sådant stall.
Det hade ej varit mycket med honom på den tiden, då han blifvit bortkörd från Ekeby.
Det hade ej varit lätt att förutse, att han skulle bli en stadgad och förmögen man.
Öfversten låg och småskrattade och undrade om Vestblad kom ihåg numera hur han brukade roa sig förr i världen, då han bodde på Ekeby.
Så snart det kom en riktigt mörk och ruskig natt, hade han brukat smörja in sig med fosfor, sätta sig upp på en svart häst och rida bort öfver bruksbackarna, där smeder och mjölnare hade sina bostäder.
Och om då någon gammal kvinna händelsevis tittat ut och sett en ryttare spränga förbi, lysande af blåhvitt ljus, så hade hon skyndat sig att stänga både lucka och spjäll och sagt, att i natt var det bäst att väl läsa sina böner, ty nu var den onde själf ute på själajakt.
Åja, åja, att skrämma enfaldigt folk på det där sättet, det var det mången, som roade sig med förr i tiden.
Men Vestblad dref skämtet längre än någon annan öfversten hört talas om.
Det hade dött en gammal rotegumma i Viksta, som var ett torp under Ekeby.
Och Vestblad råkade att få veta det, och likaså fick han veta, att liket var utflyttadt och inburet i en lada.
Då det blef natt tog Vestblad på sig eldkläderna, besteg den svarte hästen och red bort i sporrstreck.
Och folk på torpet, som varit uppe och ute, hade sett en eldryttare rida upp till ladan, där liket låg, kretsa omkring den tre gånger och så försvinna in genom porten.
Man hade också sett ryttaren komma ut, återigen kretsa tre gånger om huset och så försvinna.
Men på morgonen, när man kommit till ladan, för att se till liket, hade det varit borta.
Och då trodde man, att den lede fienden hade bemäktigat sig den döda och fört bort henne, och härmed hade man låtit sig nöja.
Men ett par veckor senare fann man liket uppkastadt på höskullen inne i ladan, och så blef det stort bråk om saken.
Då spanade man ut hvem eldryttaren var, och bönderna lade sig på lur för Vestblad för att få ge honom en minnesbeta, och majorskan ville ej se honom mer vid sitt bord och i sitt hus, utan fyllde hans matsäcksskrin och bad honom draga annorstädes hän.
Och Vestblad for ut i världen, han, och gjorde sin lycka.
Med ens erfor nu öfversten något helt besynnerligt.
Det var nästan något i den vägen, som om han skulle börja bli rädd.
Hade just aldrig förr riktigt tänkt på hur otäck den där historien var.
Hade nog skrattat åt den till och med, det var ju ej vanligt, att man tog sig så mycket af hvad som hände en gammal rotekäring.
Men Gud sig förbarme, så rasande man skulle blifvit, om någon gjort så mot ens egen mor.
Det kom som en kväfvande känsla öfver öfversten.
Han andades med svårighet.
Det stod skrämmande styggt för honom det där, som Vestblad hade gjort.
Det blef till en riktig mara för honom.
Han var rädd för att han skulle få se den döda gumman komma fram bakom sängen.
Han tyckte, att hon måste finnas här i närheten.
Och från rummets fyra hörn ljöd det till öfversten med en förfärande visshet.
Detta förlåter inte Gud.
Detta har aldrig Gud glömt.
Öfversten slöt ögonen, men då såg han med ens framför sig Guds stora väfstol, där väfven var väfd af människoöden.
Och han tyckte sig se den ruta, som var fanjunkar Vestblads, och såg den omgifven af mörker på tre sidor.
Och han insåg, han, som förstod sig på väfning och mönster, att den fjärde sidan också måste beläggas med mörker.
Det gick ej an annorlunda, eljes blefve väfven förfelad.
Kallsvetten bröt fram på pannan på honom.
Han tyckte, att han skådade ned på det obevekligaste och hårdaste i hela världen.
Han såg hur det öde, som en människa skapat sig i sitt flydda lif, förföljde henne.
Och det var detta, som en och annan tänkte, att man skulle kunna komma ifrån!
Komma ifrån, komma ifrån!
Allt var upptecknadt och uppritadt, och den ena färgen och figuren framtvingade den andra, och allt blef så, som det måste bli.
Beerencreutz satte sig med ens rätt upp i sängen, han ville se ut på blommor och rosor och tänka på att kanske ändå Vår Herre kunde glömma.
Då, i samma stund som Beerencreutz satte sig upp i sängen, öppnades sängkammardörren, och en främmande karl stack in hufvudet och nickade till öfversten.
Det var så ljust, att öfversten såg mannen alldeles tydligt.
Det var sannerligen det fulaste ansikte han någonsin sett.
Han hade grå grisögon och intryckt näsa och ett tunt och borstigt skägg.
Inte kunde han säga, att mannen var lik ett djur, ty djur äro oftast vackra.
Men han hade dock något djuriskt öfver sig.
Hans underkäk var framskjuten, hakan var tjock, och hans panna försvann alldeles under det lurfviga håret.
Han nickade åt öfversten tre gånger, och mellan hvar nickning flinade han till med ett bredt grin.
Så sträckte han fram en hand, som var röd af blod, och visade den liksom triumferande.
Ända hittills hade öfversten suttit stilla i någon slags förlamning, men nu rusade han upp och var framme vid dörren i två steg.
Men när han kom dit, så var karlen borta och dörren stängd.
Öfversten ämnade just ropa och bulta, då det föll honom in, att dörren måste vara reglad från hans sida, såsom han själf hade gjort det på kvällen.
Och när han undersökte den, var det så, och den hade ingalunda varit öppnad.
Och det kom som en slags blygsel öfver öfversten, att han på sina gamla dar hade börjat se spöken.
Han gick och lade sig utan vidare.
Då natten ändtligen var öfver och frukosten äten, var öfversten än mer skamsen öfver sig själf.
Han hade skrämt upp sig så, att han både darrat och kallsvettat.
Han nämnde ej ett ord om hela historien.
Men framme på dagen voro Vestblad och han ute på en promenad kring ägorna.
Och då de nu råkade gå förbi en arbetare, som stod och skar upp torf ur ett dike, kände Beerencreutz igen honom.
Det var mannen, som han sett på natten, han kände igen honom drag för drag.
»Käre bror, den mannen skulle jag ej behålla i min tjänst en dag längre,» sade Beerencreutz, då de gått ett stycke.
Och nu berättade han Vestblad hvad han hade sett under natten.
»Jag berättar detta endast och allenast för att bror skall låta varna sig och drifva bort denna människa ur sin tjänst,» sade han.
Men Vestblad ville ej, han ville ej drifva bort just denne arbetare.
Och då Beerencreutz blef allt enträgnare, erkände han till sist, att han ej ville göra den mannen något, därför att han var son till en rotekäring, som dött på Viksta nära Ekeby. »Bror minns nog historien,» tillade han.
»Är det så, då skulle jag hellre fara till världens ända än lefva en dag i närheten af den mannen,» sade Beerencreutz.
Och en timme därefter reste öfversten.
Han hade råkat i sådant vredesmod öfver att ej hans varning blef åtlydd, att han ej ville stanna längre.
»Här sker en olycka, innan jag kommer hit igen,» sade öfversten till Vestblad, då han tog farväl.
Nästa år vid samma tid gjorde sig öfversten redo att fara till Halstanäs.
Men innan han kom fram, fick han höra hemska nyheter därifrån.
Just precis ett år efter den natten, då han legat där, hade fanjunkare Vestblad och hans hustru blifvit mördade inne i sin sängkammare af en bland sina torpare, en man med tjock tjurhals och intryckt näsa och grisögon.
GRAVSKRIFTEN