Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den unge mannen fann detta icke så löjligt, som hans kusin uppfattade det; han hade tvertom i sitt eget hjerta, vid sagans enkla ord, erfarit en rörelse af barndomsfriska, sedan länge slumrande känslor och kände sig starkt hågad att trycka Ellens lockiga hufvud till sitt bröst och kyssa tårarne ur hennes sköna ögon.
Men Ellen torkade sjelf sina ögon och sade med hastigt återvunnen glädtighet:
– Man bör icke vara ledsen deröfver, ty det är ju blott en saga ...
Men nu vill jag höra, om ni också kan läsa detta.
Och dermed skyndade hon till en vrå af rummet och återkom med en staf, fullristad med många slags streckar och figurer.
Fröken Skytte sköt den besynnerliga stafven från sig med ett slags vidskeplig fruktan; hon ihågkom i hvems hus hon befann sig, och det rykte, som bland folket var utspridt om Ingrid.
Den unge friherren deremot betraktade den med nyfikenhet, men måste erkänna sin okunnighet om de inristade tecknens betydelse.
Det var en runestaf, hon förevisat, och hon började nu, lik en liten professor, förklara symbolernas mening.
Den omstjelpte båten betydde isläggningen, fåglarne flyttfåglarnes aftågande, hjulet den kortaste dagen på året o. s. v.
Få voro de tecken, för hvilkas betydelse hon ej förmådde redogöra.
Under sådant samspråk förflöt tiden hastigt, i synnerhet för Adolf.
Men nu klingade bjellror utanför stugan, dörren öppnades, och Ingrid, åtföljd af en utaf lagman Johans trotjenare, inträdde.
Denne sednare var kommen för att ledsaga fröken Skytte tillbaka till Signildsborg.
Den unga fröken tackade Ingrid rätt nedlåtande för den åtnjutna gästfriheten, nickade vänligt åt Ellen, lät
Adolf betjena sig vid pelskappans påtagande och satte sig i slädan.
– Adolf, hviskade hon med konstladt leende, just som tjenaren lyfte piskan, för att sätta hästen i gång, – låt icke förhexa dig!
Och framför allt: glöm hvad jag sade dig i natt under yrvädret!
– Jag vet ej, på hvilka ord du syftar, sade Adolf.
– Desto bättre, svarade hon och tryckte under kappan handen hårdt mot sitt hjerta.
Förhöret.
Adolf hade qvarstannat med anledning af sin skadade arm, hvilken Ingrid straxt efter sin återkomst på nytt undersökte.
Hon framtog ur sitt skåp en flaska med någon af henne sjelf tillverkad salva, uppvecklade Adolfs skjortärm, men knäppte, innan hon började bestrykningen, sina händer och mumlade med hemlighetsfull och andäktig uppsyn några ord så tyst, att patienten ej kunde höra, om det skulle vara en bön eller besvärjelseformel.
Bestrykningen var slutad, och den gamla lagade sig till att ombinda armen med linne, då Ellen, som under hela den tid, detta fortgått, sett ut genom det åt landsvägen vettande fönstret, hastigt ropade:
– Moder, här komma tvenne främmande män.
– Må de komma, sade Ingrid och fortsatte att linda armen.
– Den ene af dem är presten, fortfor Ellen bleknande; – och han ser så sträng och mörk ut.
Gud, hvad jag är rädd!
– Din fjolla!
Hvarför fruktar du presten mer än någon annan? sade Ingrid.
– Så, unge herre, låt mig nu försigtigt hjelpa er på med rocken, och jag hoppas, att er arm i morgon bittida skall vara frisk.
Ellen hade ej misstagit sig.
Tvenne personer hade nyss gått igenom grinden och syntes nu, vadande i snön, närma sig Ingrids koja.
Den ene af dem var kyrkoherden magister Suenonius i full embetsskrud, med bibeln under armen.
Den andre, som troget klef i de fotspår, Hans Vördighet trampat, var äfven en betydlig person i samhället, nämligen länsmannen Askelin.
Äfven han var klädd i embetsdrägt.
Tåget tog sig så högtidligt ut, medan det klefjade framåt genom snödrifvorna, att det kunde skrämt en erfarnare person än Ellen, helst om man närmare gifvit akt på det dystra och hotande uttrycket i prestens svartmuskiga ansigte.
– Käre bror går alltför fort, sade den tjocke och i tunga kragstöflor utstyrde länsmannen pustande.
– Vi komma tids nog in i den kulan ändå.
Förlåt mig, käre bror, men jag måste be dig stanna ett ögonblick och låta mig hemta anden.
Pu!
Ursäkta, att jag frågar ännu en gång ... kära bror vet, att jag icke är rädd för sjelfve Fan ... men är du väl beväpnad med andans vapen?
– Helvetets portar skola icke vara oss öfvermäktiga, svarade Suenonius.
– Frukta icke, bror Jöns!
– Frukta?
Tror kära bror, att jag är rädd?
Försigtighet är alla dygders moder.
Länsmannen pustade ännu några ögonblick, lik en tröttkörd häst, och fortsatte derefter marschen med ökadt mod, då han såg förtruppens säkra hållning.
Han ansåg det emellertid icke vara alldeles onödigt att för sig sjelf upprepa ett slags besvärjelseformel, den han lärt i sin barndom och nu, i grefvens tid, erinrade sig:
”Jöns, det är mitt namn,
Mig till heder och ingen skam;
Det är mig i dopet gifvet
Och i lifsens bok inskrifvet.
Mörkrets furste, flykten tag!
Bort, du svarte afgrundshund!
Ty ditt välde afsvor jag
I mitt döpelseförbund.”
– Guds fred! sade Suenonius, i det han kastade sin blick kring rummet och derefter fäste den på Ingrid.
– Jag kommer till dig, qvinna, i Herrans namn och å mitt heliga embetes vägnar.
De i rummet närvarande blefvo synbart förvånade öfver denna högtidliga, i predikareton framsagda helsning.
Ellen darrade och slöt sig nära intill Adolf.
Denne, som nu var färdig att aflägsna sig, betraktade nyfiket presten och den bakom dennes rygg framkoxande länsmannen, i hvars feta ansigte fruktan och en mödosamt tillkämpad embetsmanna-värdighet på ett löjligt sätt blandade sig.
Adolf beslöt att stanna qvar, såvida den i fråga kommande saken tilläte hans närvaro, och han fattade Ellens hand, för att lugna henne.
– Ett ovanligt ärende synes vara på färde, sade Ingrid.
– Sitten ner, gode herrar, och hvilen er!
Och om J ej misstycken en liten förfriskning efter vandringen, vill jag bjuda er smaka mitt öl ...
– Nej, gör er icke besvär dermed, svarade Suenonius.
– Vi förtära ingenting under ert tak.
– Gud bevare oss derifrån! mumlade länsmannen med en åtbörd, som om han skjutit en giftbägare ifrån sig.
– Men hvad kan anledningen vara, att jag finner unge herrn på Signildsborg härstädes? frågade Suenonius med ett misstänksamt ögonkast på Adolf.
Adolf omtalade i få ord nattens äfventyr och den menniskovänliga omvårdnad, han och hans ledsagarinna åtnjutit hos Ingrid.
Men Suenonius rynkade ögonbrynen, mumlade något om ”gjordt” väder och upphäfde derefter åter sin stämma:
– Jag kommer för att i närvaro af denne lagens tjenare förhöra dig, Ingrid, om din själs tillstånd och din jordiska vandel, hvarom mycket ondt säges.
Du är ett af fåren i min hjord, och det är herdens pligt att eftersöka de pestsmittade och skilja dem från de andra, på det att ej hela hjorden må gå till grund.
Svara mig först och främst: hvarför har jag ej sedan länge sett dig i templet, der ordet förkunnas genom min mun?
– En så öppen fråga kräfver ett öppet svar, gaf Ingrid till genmäle.
– Jag och mitt barn förrätta vår andakt här hemma genom läsning af Guds eget, rena och tydliga ord.
Men edra predikningar förstår jag icke: ni talar om papister, kalvinister och synkretister och nedkallar Guds förbannelse öfver deras hufvuden.
Det finnes i verlden nog hat och kif, utan att man behöfver höra sådant från predikostolen.
Suenonii svartmuskiga ansigte svartnade ännu mer, och hans blick glödde under de buskiga ögonbrynen.
– Skrif, sade han till länsmannen, som nu ur sin ficka framdragit ett ark papper, jemte bläckhorn och penna, och lagt det på bordet bredvid prestens bibel, den han, såsom ett säkert värn mot förhexning och trolleri, makat så nära sig som möjligt; – skrif, att denna qvinna öppet förklarat, det hon ej besöker kyrkan, emedan der utlägges den rena evangeliska läran och fördömas papistiska, kalvinistiska och synkretistiska villfarelser.
– Skall ske, sade länsmannen och förde pennan till papperet, men lade den åter bort, sedan han ritat en bokstaf och gjort en stor plump.
– Kära bror, sade han, med tanken på den kinkiga stafningen af ordet synkretist, – jag känner mig så häpen öfver detta gudlösa svar, att min hand nekar sin tjenst.
– Jag förstår, inföll Suenonius, – Satan kan döfva armar, det är kändt, och han vill här komma sin tjenarinna till hjelp.
– Tillåt mig föra protokollet, sade den unge friherren; – äfven min ene arm är visserligen döfvad ...
– Såå! utbrast Suenonius och länsmannen på en gång, och den sednare företedde en bild af den djupaste förskräckelse.
– Men orsaken dertill, fortfor Adolf – är det fall, jag gjorde, då min släda stjelpte i natt under yrvädret, och jag hoppas, att den genom Ingrids försorg snart skall blifva frisk.
Deremot är min högra hand i brukligt tillstånd, och om ni tillåter ...
– Skrif då, hvad jag sagt, nådig herre, uppmanade Suenonius, under det Adolf intog länsmannens plats.
Under tiden hade Ellen tvekande närmat sig presten.
Hon fattade hans hand, såg honom rädd och bedjande i ögonen och sade:
– Tala ej så hårda ord till min mor, bäste herre!
Du förskräcker mig.
– ”Du!” röt Suenonius och stötte flickan tillbaka.
– Har din hedniska mor lärt dig att äfven i det yttre visa förakt för Herrens tjenare?...
Dock, tillade han med mildare röst, då han varseblef det bedjande uttrycket i Ellens oskuldsfulla ansigte, – jag dömer dig kanske för hårdt.
Förlåt min häftighet, mitt barn!
Min själ är i ett upprördt tillstånd ...
Men dina böner äro spillda på hälleberget, ty min pligt bjuder mig förfara med stränghet.
– Gå ut, Ellen, sade Ingrid lugnt och klappade sin dotter på hufvudet; – blif en stund hos vår grannqvinna och kom sedan tillbaka!
Detta samtal skall, såsom jag hoppas, icke räcka länge.
– Nej, jag vill icke gå ifrån dig.
– Lyd mig nu, såsom alltid, mitt barn!
Jag tror, att vi ingenting hafva att frukta.
Ellen tvekade.
Hennes blick riktades ännu en gång, innerligt bedjande, på presten, och vände sig från dennes dystra, afskräckande fysionomi till den unge Skytte, som nu slutat skrifva.
– Lyd din mor!
Jag stannar hos henne, tills du återvändt, sade denne med ett uppmuntrande leende, som likt en ljusstråle trängde till Ellens hjerta.
– Du är god ... du skall försvara henne, så tänkte Ellen, och detta hopp läste Adolf på hennes panna och i den innerliga blick, hon skänkte honom, i det hon långsamt gick ut.
– Jag har nu skrifvit, sade Adolf till Suenonius.
– Vill ni höra?
Adolf läste:
”På herr pastor Suenonii fråga, hvarför ej Ingrid på Tallmossen bevistar gudstjensten i kyrkan, blef af henne svaradt ungefär med de orden, att hon med sin dotter firar sin andakt hemma genom läsningen af Guds klara och tydliga ord, det hon förstår, hvilket åter ej är fallet med herr pastorns predikningar, emedan de, istället för att förkunna Kristi kärleksfulla lära, som bjuder frid på jorden och menniskorna en god vilja, sysselsätta sig med theologiska, för allmogen obegripliga tvistigheter och hufvudsakligen gå ut på förbannelser öfver papister, kalvinister och synkretister.
Och tillfogade nämnda Ingrid sin enfaldiga mening, att det på jorden finnes nog hat och kif, utan att man behöfver höra sådant från predikostolen.
– Hvad är detta? utbrast Suenonius.
– Ni skrifver ej hvad jag dikterar.
– Jag skrifver, såsom jag sjelf hört henne svara.
– Nådig herre, ni lägger ord i denna qvinnas mun, dem hon aldrig yttrat ...
– Andemeningen i mina ord var densamma, inföll Ingrid.
– Tig, qvinna! ...
Och er, nådig herre, säger jag, att ni skymfat mig på ett ovärdigt sätt och förfalskat protokollet ...
– Herr pastor, sade Adolf Skytte, – väg edra ord bättre, eller, vid Gud, skall ni stå till svars för en ärerörig beskyllning mot en riddersman!
– O, min Gud, mumlade Suenonius, – jag ser, hvarthän det redan gått med sonen till den gudfruktige herren till Signildsborg.
Det kommer sig af läsningen utaf gudlösa skrifter, som en gång med sina författare skola uppbrännas i den eviga elden ... det kommer sig af den förbannade Cartesius, som redan erhållit sin dom och nu dväljes i det yttersta mörkret, dit ock alla hans lärjungar skola samlas ...
– Jag märker, att ni snokat bland mina böcker, inföll Adolf. – Men upphör nu med edra anathemer öfver Cartesius och fortsätt, om det lyster er, ert förhör!
Jag fortsätter att anteckna ...
– Det kommer sig, fortfor Suenonius, – af den förhexade luften i detta hus, hvilken lätt angriper ett redan genom ogudliga studier från Herren till det onda bortvändt sinne.
Filosofer, magici och trollkonor tillredas i samma afgrundens gryta.
Uppteckna ni, nådig herre, efter er uppfattning!
Jag hafver ett godt minne, och den här närvarande lagens tjenare likaledes.
I dem skola vi uppteckna.
– Visserligen, visserligen, med friherrens benägna tillåtelse, sade länsmannen tankspridd och fortfor att mumla för sig sjelf:
”Jöns är mitt namn &c.”
– Min andra fråga till dig, Ingrid på Tallmossen, är, om du vill erkänna, att du är erfaren i åtskilliga hemliga konster, såsom att bota menniskor och kreatur medelst trollsalvor och besvärjelser, fortfor Suenonius.
– Jag svarar härpå, att jag är något erfaren i konsten att bota menniskor, icke medelst trollsalvor och besvärjelser, utan medelst salvor och andra läkemedel, tillredda af örter, dem Försynen för sådant ändamål låter vexa på våra marker.
Besvärjelser känner jag icke, och jag tror, att sådane skulle mer lända till skada än nytta.
Men innan jag på mina likar vågar anlita de medel, om hvilkas gagn eller skadlighet i olika fall jag, en fåkunnig menniska, endast kan döma af sannolikheter och osäkra tecken, plägar jag alltid bedja en tyst bön till Gud, ty deraf tycker jag, att min inblick i sjukdomen klarnar, och att mitt sinne, som ofta sträfvar emot, blir mer benäget att uthärda åsynen af plågor och elände.
– Du lägger dina ord så väl, som om en viss ande hviskade dem i ditt öra.
Skrif, broder länsman ... jag menar: skrif i ditt minne ... det Ingrid på Tallmossen på min andra fråga erkände, det hon missbrukar Guds heliga namn att dermed fördrifva sjukdom från menniskor och boskap.
– Från menniskor och boskap, upprepade länsmannen och fortfor för sig sjelf, der han blifvit afbruten:
”Mörkrets furste, flykten tag &c.”
– Herr pastor, inföll nu Adolf, – upptag icke illa, att jag gör er följande förslag:
Uppskjut detta förhör, tilldess ert sinne blifvit lugnare och er uppfattningsförmåga klarare.
Ni skall annars, mot er vilja, bringa en anklagelse till stånd, som möjligen kunde kosta en oskyldig menniska lifvet.
– Nådig herre, sade Suenonius, – jag skall ödmjukt söka fördraga ännu mer smälek af en yngling, hvars förste ledare jag varit på religionens väg.
– Ni förkastar således mitt förslag?
Nåväl, upplys då er fordne lärjunge i följande punkt, i hvilken han är oviss och undrande.
Om Ingrid missbrukar Guds namn, då hon som hjelparinna kommit till qvalens bädd och ber om ljus och styrka åt sig sjelf och helsa eller lindring åt den lidande; så måste väl ni i ännu högre grad göra er skyldig till samma missbruk, då ni, kanske mången gång utan en känsla af verkligt medlidande i ert hjerta, uppläser edra förböner enligt stadgadt ritual och derefter icke lägger två strån i kors, för att med mensklig hjelp bispringa plågans rof?
– O, o! Hvilken gudlöshet! mumlade Suenonius.
– Detta öfverskrider alla gränser!
Fortgå, unge Bileam, på denna väg, och ni skall snart höra, huru sjelfva åsnorna upphäfva sin stämma mot eder!
– O, o! Ja, sjelfva åsnorna! upprepade länsmannen och nickade tankspridd till sin vän pastorn.
– Ni vill således icke upplysa mig i denna punkt? frågade Adolf.
– Jag ämnar ej sätta min fot i de giller, som ni för den utlägger ...
Men jag vill fortsätta mitt förhör och framställa den tredje frågan.
Ingrid, vill ni erkänna, att ni lärt er ogudaktiga läkekonst af Djefvulen?
– Herr pastor, sade Ingrid med värdighet, – mitt tålamod är nu uttömdt.
Jag vill ej spörja, med hvilken rätt ni gör dessa frågor, ej heller i hvilken afsigt; men jag förklarar, att jag ej vidare ämnar besvara dem.
Lemna mig, gå till er sjelf och hör ert samvete, innan ni tager ett steg, som ni måhända i evigheten får ångra.
– Skrif, länsman, i ditt minne, att Ingrid på min tredje fråga, om hon lärt sin ogudaktiga läkekonst af Djefvulen, gaf ett undvikande svar ...
Du vill väl icke heller erkänna, o qvinna, att du med blicken kan förhexa boskap, att du kan tillrättaskaffa tjufgods, slå ut ögat på frånvarande menniskor, ställa till storm och oväder, göra mjölkharar, förvandla dig till ko och varulf ... du vill väl icke erkänna, att du ingått förbund med Satan och under de kristna högtiderna reser till Blåkulla, för att gästa hos din onde brudgum?
Men vänta! här finnes väl medel att i sinom tid lösa en bunden tunga.
Qvinna, bered dig på det värsta!
Med dessa ord reste sig Suenonius från sin stol och slungade mot Ingrid en hotfull fanatisk blick.
– Läs nu, fortfor han, – dina besvärjelser på min rygg, döda boskapen i min ladugård, bringa sjukdom öfver mig och mina barn!
Men jag säger dig, att jag skall stå skottfri under Gideons sköld mot dina onda pilar!
Min förtröstan står till en makt, väldigare än din ... en makt, som krossat Assyriernas tusen sinom tusen stridsvagner i spillror och med jernsko nedtrampat härar, talrikare än hafvets sand.
Efter detta afsked till Ingrid, bugade sig presten för den unge friherren och lemnade stugan, åtföljd af länsmannen, som icke glömde att spotta tre gånger bakom sig, innan han gått öfver tröskeln, och, ända tilldess han hunnit genom grinden, mumlade sitt eviga
Presten och länsmannen hade knappt lemnat rummet, förrän Ingrid nedsignade på en stol, och hennes ansigte antog en likblek färg.
Unge Skytte skyndade att föra vattenkannan till hennes läppar.
– Tack, unge herre, sade hon ett ögonblick derefter, – för ert ädla beteende i denna stund!
Det var Försynen ... o, det känner jag djupt ... som under nattens oväder förde er hit.
Ni har stått som en skyddsengel vid min sida och upprätthållit mitt mod.
När jag hörde er tala så, och då jag betraktade ert vackra ansigte och edra milda ögon, då kände jag, huru jag syndat, att jag i så många år ej förmått qväfva min ovilja och mina misstankar mot alla dem, som tillhöra ert stånd ...
Men säg mig, nådig herre, hvilken afsigt tror ni, att pastorn haft med detta besök och dessa frågor?
– Låt honom hysa hvilka afsigter som helst, sade Adolf; – ni, Ingrid, må i alla hänseenden vara lugn, ty ni har ju ingenting att förebrå er.
– Men ... säg ... kan det vara orätt, kan det vara synd att bistå sjuka medmenniskor?
Jag har gjort det utan all vedergällning; jag har icke ens räknat på de tillfrisknades tacksamhet, sedan jag länge sett, huru de, i stället för att tacka mig, visa mig vidskeplig fruktan och afsky.
Skulle jag verkligen hafva missförstått
Kristi lära om kärleken till nästan?
– Jag åtminstone har uppfattat Hans lära alldeles såsom ni, Ingrid.
Låt icke i sista stunden de grundvalar svigta, på hvilka ni i hela ert lif byggt, stackars qvinna!
Och jaga förskräckelsen ur ert sinne!
Det kan omöjligen drabba er något ondt; om den ursinnige presten i sitt blinda nit verkligen ämnar förfölja er, skall hans tilltag stranda mot lag och rätt.
En oväldig domare måste prisa er verksamhet, i stället för att fördöma den.
– Lagen, herre, stadgar det rysligaste straff för trolleri ...
Och ... jag vill yppa allt för er.
Det är icke blott prestens hotelser, som komma mig att bäfva; det är något fruktansvärdare, något besynnerligt och oförklarligt.
Menniskorna här i trakten hafva plötsligt gripits af en verklig fasa för min person; de bemötte mig förut med skygg aktning; nu fly de mig som en pestsmittad.
Och ännu mer: det bor i socknen en gammal qvinna vid namn Karin, om hvilken folket påstår detsamma som om mig, att hon nämligen är erfaren i hemliga konster.
Jag mötte denna qvinna, som jag aldrig gjort något ondt, för tvenne dagar sedan på landsvägen.
Hon nickade med hemlighetsfullt utseende; jag helsade tillbaka och ville gå förbi henne.
Då fattade hon mig i armen och sade halfhögt:
”du går nu så stolt förbi, som om du ej kände mig, och likväl dansade vi rätt förtroligt tillsammans vid höstgillet på Påskberget.” – Hvad menar du? frågade jag häpen.
”Tyst, tyst”, svarade hon, ”ingen skall veta derom; men till påsken kan du ju taga dotter din med dig till Mästaren.”
Och då hon talade så, liknade hon en vansinnig.
Samma dag mötte jag en gammal grannqvinna, som haft till födkrok att läsa besvärjelser öfver sjuka och ser mig med oblida blickar, emedan hon anser mig ingripa i sitt näringsfång.
Hon hviskade i mitt öra:
”hvarför förledde du mig att deltaga i höstgillet hos Satan?”
Äfven af henne äskade jag förklaring öfver detta vanvettiga påstående, men kunde ingen erhålla 9 ...
Säg mig nu, herre, huru förklara detta?
Och stundom under de sednaste dagarne har en svindel fattat mig och jag derunder sett de rysligaste syner.
Äfven han kom nu att fästa sin uppmärksamhet vid ett fenomen, hvarpå han hitintills icke synnerligen aktat, emedan han ansett det såsom en tillfällighet utan vidare betydelse.
Han hade nämligen märkt, huruledes presterne under de sednast förflutna tiderna, likasom genom en tyst öfverenskommelse, ofta valt till ämne för sina predikningar det välde, som afgrunden alltmer vinner på jorden medelst magiska konsters förlänande åt hedniskt sinnade menniskor; han hade äfven märkt, att samma ämne nu med förkärlek behandlades samtalsvis i de högre kretsarne, och började ana, att detta fenomen stod i samband med de besynnerliga företeelser, som visade sig hos den okunniga massan.
– Det förefaller mig, sade han tankfull, – som om menniskornas sinnen hastigt blifvit smittade af något osynligt gift och hela verlden blifvit förvandlad till ett dårhus.
Detta är väl en gissning utan grund i verkligheten, men det finnes i vår tidsålder många stinkande pölar, ur hvilka ett dylikt gift väl kan utveckla sig.
– Jag tror mig förstå, hvad ni menar, nådig herre, sade Ingrid. – O, man behöfver blott läsa något i de heliga Evangelierna och jemföra deras höga förebilder med oss sjelfva, för att se, huru förderfvade, huru föga kristlige vi äro.
– Och denne prest! sade Adolf, hvars tankar återvände till Suenonius, – hafva väl forntidens blodigaste afgudar egt en tjenare, som kan mäta sig med denne!
Och likväl är han ingen skurk: den dumma, fanatiska menniskan tror sig handla rätt och Gudi behagligt.
– Vet ni, hvad jag vill göra, herre? sade Ingrid hastigt.
– Jag vill skynda till pastorn och på mina knän besvärja honom om förskoning, icke för min, men för min dotters skull.
Han är dock en kristen prest och en menniska och kan ej neka denna bön ...
För min dotters skull ...
Nej, han kan ej stöta mig tillbaka.
Hvad skall det blifva af det fattiga ensamma barnet, om det beröfvas den enda, som vårdar sig om henne!
– Ingrid, ni plågar nu er upprörda själ med det värsta och mest osannolika ...
– Ja, jag känner nu, huru svag jag är.
Jag, en åldrig menniska, borde dock förelysa de unge med förtröstan på den Allgode Guden och i bekymrets stund, då själen försmäktar, icke glömma källan med det eviga lifvets vatten.
Hon öppnade, liksom af en ingifvelse, bibeln, som Suenonius qvarglömt.
Det ställe, på hvilket hennes blick först föll, var likasom skrifvet för henne, och hon läste med en röst, som vittnade om den djupaste ångest:
”Herre, var mig nådelig, ty mig är ångest; mitt ansigte är förfallet för sorgs skull, dertill min själ och mitt inre.
Ty mitt lif är förtärdt vordet af bedröfvelse och mine år af suckande.
– Det går mig så illa, att jag är till stor försmädelse vorden för mina grannar och en styggelse för dem, som känna mig; de som mig se på gatone, de fly för mig.
Jag är förgäten af hjertat såsom en döder; jag är vorden såsom ett sönderslaget käril.
Ty många försmäda mig illa, så att hvar man skyr vid mig; de rådslå med hvarannan om mig och akta taga mig lifvet bort.”
Ingrids röst blef allt osäkrare; hon kunde ej fortsätta, men pekade, med en blick åt sin gäst, vid den punkt, hon slutat.
Den unge Skytte fortsatte med klar röst:
”Men jag, Herre, hoppas uppå dig och säger:
Min tid står i Dina händer: hjelp mig ur mina fienders hand och från dem, som mig förfölja!
Låt Ditt ansigte lysa öfver
Din tjenare!
Hjelp mig genom
Din godhet!
Herre, låt mig icke till skam varda!
Huru stor är
Din godhet, den du dem, som Dig frukta, bevarat hafver och bevisar dem, som tröstar uppå Dig, inför menniskors barn!
Du döljer dem när dig mot hvar mans hotelser och förskyler dem i hyddone för trätosamma tungor.
Lofvad vare Herren, att Han mig en underlig godhet bevisat hafver, i enom fastom stad!
Ty jag sade i min häpenhet: jag är bortdrifven från Dina ögon: likväl hörde Du min böns röst, då jag till Dig ropade.”
Medan Adolf ännu läste, inträdde Ellen i kammaren.