Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill kom saknaden af alla försvunna beundrare, för hvilka hon hade alltför liten ersättning i en så beskedlig fästman.
Hon skref derföre och bad Waldemar komma ned till Knapergården.
Men antingen han saknade lust dertill, eller att hans uppgift var riktig, då han svarade, att en stark nervfeber i W– förbjöd läkarnes afresa, – nog, han kom ej, och nu började stoltheten gifva sig luft i förtrytelse.
Ett dunkelt hopp hviskade väl stundom: ”han kommer;” men det bedrog henne, och förgäfves spanade hennes öga åt den trakt, dit hennes tankar sväfvade i oro och längtan.
En morgon, då Julie, med tillhjelp af sin lorgnett, var sysselsatt härmed, upptäckte hon en mörk punkt i dalen.
Småningom blef föremålet tydligare, och slutligen syntes ett åkdon med tvenne resande.
Krökningen af vägen, som ledde upp till den långa, höga backen, hvilken från den sidan för till sjelfva gården, borttog för henne åsynen af dem; hennes längtan var nu uppdrifven till sin höjd.
Men om någon astrolog ställt hennes horoskop, skulle han visst icke funnit konstellationerna i detta ögonblick gynnande.
Den planet, som bestämde hennes öden, stod färdig att ingå på en annan bana, än den beräknade.
Ödet och hennes egen svaghet bestämde dess riktning.
Julie, otålig att ej igenkänna de i sina kappor insvepta resande, ropade till Carolina, som nu inkom i rummet: ”Bästa du! kom och se hvilka de der herrarne äro, som synas i den lilla vagnen dernere i backen.
Tror du att det är Waldemar?”
Hade Julie kaslat en blick på Carolina, skulle hon tydligt hos henne hafva röjt, att hon kände åtminstone någon af dem i vagnen.
Men Julie hade annat att sysselsätta sig med.
Ett förnyadt: ”Nå, hvad säger du?” bragte Carolina till sin vanliga lugna besinning.
”Det är ej Waldemar, utan, såsom jag tycker, din bror, och den andre en officer.”
”Ah!” ropade Julie och klappade händerna af förnöjelse. ”Det var herrligt; ty är Gustaf den ene, så är den andre säkerligen baron v K–, om hvilken du minns att han skref. Gud vare lof!
Jag tager då åtminstone för en tid god natt af detta tråkiga och enformiga lif.
Bästa Carolina!” hon vände sig till denna, som qvarstod vid fönstret, under det Julie hastigt mönstrade sin drägt framför spegeln.
”Jag vet att du ej är så nogräknad, eller, om du vill, så fåfäng!
Tag du emot herrarne, medan jag putsar om mig.
I stället för svar uppgaf Carolina ett genomträngande rop, och ilade ut som en blixt.
Genast stod Julie vid fönstret och såg den sista skymten af ett uppskakande skådespel.
Vagnen, en liten, lätt holsteinare, hade hunnit nära höjden af backen, då sprinten, som fasthöll tistelstången, sprang ur.
Den ene hästen blef skrämd och slet sönder linorna.
Hästarne kastade sig åt sidan, och vagnen strök med en sådan fart ned i djupet, att den och de resande försvunno i ögonblicket ur den gapande skjutsbondens åsyn, hvilken, oaktadt alla svärjande uppmaningar, då olyckan hände, ej kunde göra annat än se på.
Julie såg detta; men hon hvarken skrek eller dånade.
Hon öppnade fönstret; icke ett ljud hördes af de olyckliga nere i dalen.
Carolina och hela husets personal ilade ned; till och med gamle brukspatronen glömde sin gikt och linkade efter.
Julie stod orörlig.
”Jag kan ingenting uträtta der,” sade hon sakta, liksom för att trösta sig sjelf mot de förebråelser hennes bättre jag gjorde henne, för den hjertlöshet hvarmed hon åskådade sin brors och en likes olycka.
”Vore Gustaf ensam, då betänkte jag mig ej ett ögonblick; men – baronen – huru litet till min fördel skulle jag ej nu visa mig, och det första intrycket!” – En sakta, varnande röst från djupet af hennes hjerta hviskade härvid Waldemars namn.
– ”Åh,” sade hon högt, liksom för att döfva den, ”Waldemar är för mycket liknöjd, och jag ernar ej inrätta Knapergården till ett nunnekloster.” – Hennes öga föll nu på förlofningsringen, och kärleken till den frånvarande uppflammade i en tyst suck.
Men ack! åter höjde lättsinnigheten och fåfängan sin spira, och de togo snart säte och stämma så väl i hufvud som hjerta.
Hon strök det besvärliga vittnet om sin förlorade frihet af fingret, nedlade det i en låda, och sade: ”Jag älskar
Waldemar mer än mitt lif; men jag har varit för svag och blind, tror jag.
Förrän han återkommer, och jag i hans öga och hjerta läser den känsla jag önskar och har rätt att fordra, bär jag ej denna ring.”
Hon slog hastigt igen locket och ställde sig bakom den nedfällda rullgardinen, för att se nedåt dalen.
Julie var icke oädel, hjertat var varmt och godt; men, likt tusende af sitt kön, hade hon aldrig bemödat sig att allvarsamt granska sina egna känslor och bevekelsegrunderna för sina handlingar.
De kunde liknas vid hieroglyfer, och ögonblickets ingifvelse hyllades, hurudan den ock var, i fall den räknade en bundsförvandt i fåfängan.
Emellertid hade Carolina och bruksbokhållaren varit de första nere vid backen; men ej en skymt syntes till af de resande, icke ett ljud, som tillkännagaf hvar de funnos.
De spejade åt sidan, samt upptäckte vagnen öfverändakastad och insnärjd i en mängd buskar.
Drängarne, som nu hunnit fram, grepo uti för ett få den upp, och blefvo varse sin unge herre, som låg öfverhöljd af blod och utan sansning invid vagnen, hvilken, uppburen af busksnåret, likväl ej hvälft öfver honom.
Hufvudet hade stött mot hjulet, och genom ett halft underverk var det ej krossadt mot ett stenrös nära derintill.
Ett ögonblick stodo alla stumma af förvåning och smärta.
Carolina hemtade sig först, och medan bruksbokhållaren och ett par andra personer upplyftade och lade unga herrn på gräsplanen, gaf hon hastigt befallning om en tältsäng, på hvilken den afdånade skulle uppbäras, gick sjelf emot gamla brukspatronen, för att bereda honom på hvad som inträffat, och uppmanade honom att genast låta ett ilbud afgå efter läkare.
Under tiden använde hon, ehuru fruktlöst, både vatten, ättika och eau-de-cologne, med ett ord, allt hvad i en sådan förskräckelse på landet kan tillgripas.
Först sedan den unge brukspatronen erhållit all den omvårdnad omständigheterna medgåfvo, erinrade sig Carolina, att han haft en reskamrat; ingen hade i förvirringen kommit ihåg den stackars ryttmästaren.
Hon och bruksbokhållaren, jemte ett par gapande pigor, vände derföre hastigt om, och sedan de fortsatt sin upptäcktsresa en stund alldeles fruktlöst i flerfaldiga riktningar, förde dem slutligen ljudet af tysta, afbrutna eder åt andra sidan af det djupa diket, der vagnen stjelpt.
”Detta är åtminstone goda tecken,” sade bokhållaren och sprang ned på kanten af detsamma.
Här, i detta sumpiga hål, i en högst obehaglig ställning, befann sig vår gamle bekante, baron v.
K–. ”För tusan! aj, aj – f-n – oh – oh – ack! – tänker då ingen på mig?
– Han bemödade sig förgäfves att få något fotfäste; ena armen var bruten ur led, och ena foten vrickad.
Så ofta han i leran med den friska armen försökte stödja sig, gjorde smärtan i foten, att han gled tillbaka i samma ställning.
Hans tålamod var nära uttömt; och der låg nu Martis son, den slagne hjelten, ur stånd att komma på egna fötter, der låg han, ett föremål för både medömkan och löje, då den redlige bokhållaren, ej utan en viss dragning på munnen, blef varse hans svåra belägenhet och fåfänga sträfvanden, en kanske träffande bild af mångens ständiga längtan att komma uppåt.
Brink bad
Carolina att gå förut, emedan han kunde hjelpa sig ensam med pigorna.
Derefter grep han ett stadigt tag om ryttmästarens lif, hjelptrupparne hoppade ned i diket, för att göra hans ben samma tjenst, och sålunda uppdrogo de med förenade krafter och nedsatte på gräset den af harm, smärta och framför allt af leran nedsmorde och plågade hjelten.
”Jag hoppas,” yttrade bokhållaren, en städad ung man, ”att ni ej är illa skadad?”
”Jag är fördömdt sönderbråkad,” svarade baronen kärft.
”Jag beklagar,” återtog den förre, missnöjd med detta korta, ohöfliga svar.
”Men då unge brukspatronens beklagansvärda tillstånd erfordrar våra omsorger, torde ni ursäkta, att jag lemnar er, så vida ni icke förmår att, stödd på min arm, gå upp till huset.
Som jag förmodar, är det ryttmästaren von K– jag haft äran att bistå?
Mitt namn är Brink, bruksbokhållare härstädes,” tillade han med en höflig bugning.
”Ursäkta, herr bokhållare; men den fördömda smärtan i armen gör mig glömsk af allting,” sade ryttmästaren, med ett inställsamt leende.
”Jag är er högst förbunden, som i denna villervalla tänker på en obekant.”
Brink var lätt försonad, och sedan han med mycken tjenstaktighet hjelpt upp baronen och gifvit honom en stark käpp i den friska handen, företogo och slutade de lyckligt vandringen upp till byggningen.
Brink förde ryttmästaren till ett gästrum.
Och sedan han afhjelpt honom den illa tilltygade resdrägten, lemnade han honom väl ombäddad på en soffa, att göra sina betraktelser öfver det olika sätt, hvarpå han i verkligheten inträdde, och det på hvilket han ernat göra sitt intåg i detta hus.
Men emedan felslagna förhoppningar äro ett spratt, som ödet spelar någon hvar, tröstade sig baronen med den tanken: intet är så ondt, att det ej är godt för något.
Detta blir en tjenlig förevändning att slippa mötet, och denna tid, väl använd, kan göra slutet bättre än början.
Jag påminner mig, det jag hört någon skald yttra, att tiden bringar rosor.
Jag ville dock till en början önska, att den snart bragte hit en skicklig läkare, och sedan, att man under denna oreda icke glömmer bort middagen – och mig på köpet!”
Ställningar och förhållanden i Huset, Ryttmästarens Presentation.
Så satt hon vid hans hufvudgärd,
Af ömkan och af sorg betagen.
Ändtligen var den fjerde dagen nära förfluten efter den förfärliga händelsen.
Doktorn hade nu uttalat det afgörande ordet hopp, med förutsättning af en ytterst noggrann skötsel och trogen efterföljd af hans föreskrifter.
Tvenne dagar hade Gustaf St–hal legat utan sansning.
Derpå inställde sig en brännande feber med stark yrsel.
Likväl gaf doktorn honom icke förlorad; men han förutsade, att en längre tid skulle åtgå, innan han fullkomligt tillfrisknade.
Ryttmästaren befann sig lagom illa, för att, efter sin önskan, få läkarebetyg, att han, genom sina svåra åkommor, var ur stånd att bivista mötet.
Armen hade väl, sedan den blifvit återvriden i sitt behöriga skick, betydligt svullnat.
Men denna plåga var dock ett intet, jemförd med den, att hans fot ej ville låta inklämma sig i stöfveln, hvarigenom han var beröfvad det nöjet att göra damerna sin uppvaktning.
Att låta se sig med armen buren i en svart halsduk, kunde nog låta sig göra.
Ryttmästaren tyckte till och med, då han betraktade sin figur i den stora spegeln, att det gaf honom ett visst pikant utseende.
Men att uppträda med en stöfvel och en toffel, blef hvarken pikant eller anständigt, hvarföre han, tills vidare, måste inställa besöket och återtaga sina gamla tröstegrunder.
Bruksherrn hade gjort honom flera besök, och den lätta, angenäma umgängeston baronen hade fullkomligen i sin makt, då han ansåg det löna mödan, intog värden i den grad till gästens förmån, att han ganska okonstladt bad ryttmästaren anse sig såsom hemma i hans hus, hvilket tillbud denne lofvade med mycken tacksamhet antaga och hemligen beslöt att begagna i det längsta.
Det hade redan lidit några månader af det år, vid hvars slut ackordsumman skulle betalas.
Och ryttmästaren, som ej kände, att hans väns syster var förlofvad, hade, i följd häraf, ganska redbara skäl för sina planer.
Förbindelsen mellan Julie och Waldemar hade blifvit afslutad straxt efter Gustafs afresa.
Han kände icke det ringaste derom, emedan Julie ville öfverraska honom med denna nyhet vid hemkomsten.
I följd af det medvetslösa tillstånd, hvaruti han nu blifvit försatt, kunde ett sådant förtroende icke meddelas honom, och efter hans långsamma tillfrisknande uraktlät hon det af någon orsak, hvars grund hon troligtvis sjelf bäst kände.
Brukspatronen tänkte antingen icke derpå, eller tyckte han Gustafs tillstånd ännu vara för svagt, att oroa honom med något ämne, som kunde inverka på hans känslor.
Allt nog, saken var afgjord och blef ej vidare omnämnd, tilldess en tidpunkt inträffade, som bragte upplysning öfver det dunkel, hvaruti den, med eller utan afsigt, blifvit omhöljd.
Fjerde dagen omkring kl. 6 på aftonen följde gamle brukspatronen doktorn ut genom tamburen.
Doktorn skulle afresa, och de begge herrarne tycktes hafva företagit sig en täflingsstrid i artigaste sättet att utbyta grannlåter och tacksägelser.
Härunder var herr Brink sysselsatt att ställa ett virabord i ryttmästarens rum, hvilken, då han ej kunde använda tiden angenämare, var glad öfver denna anordning.
Under afvaktan på sin värds återkomst, inlät han sig ganska artigt i ett samtal med Brink, om den förträffliga bruksrörelsen, beloppet af afkastningen på en sådan egendom, med flera höfliga frågor, hvilka man naturligtvis blott gör för att hafva ett talämne.
Brink uppskattade dem ock som sådana, och besvarade dem med nöje samt på ett sätt, som synnerligen upprymde baronen.
Men denne så ofta omnämnde Brink förtjenar en närmare bekantskap.
Han var en af dessa trefliga menniskor, som ej inskränka sig till en sak.
Såsom förste bokhållare var han visserligen mycket upptagen; men derjemte utgjorde han Knapergårdens allt i alla.
Befanns t. ex. gamle bruksherrn qvarhållen af sin gikt i länstolen, och den unge icke hemma, hvilket alltför ofta inträffade, så öfvertog Brink värdens pligter, icke allenast vid anmaningen till bränvinsbordet, utan ock i alla andra afseenden.
Fanns der mycket fremmande, så hjelpte han mamsell Julie att anordna om gästernas rum, platser vid bordet, olika nöjen, m. m., hvaremot han åtnjöt lyckan att till de andra herrarnes harm få vända om bladen på notorna, då hon spelade, att, rita mönster och uppsätta de hushållsräkningar, som hvarje månad skulle af Julie inlemnas till hennes far.
Han var i öfrigt hennes verklige vän och den ende af hvilken hon tålde en förnuftig rättelse och ett allvarsamt ord.
Men utom alla dessa olika befattningar, hade han ännu en annan, nemligen, i fall tredje eller fjerde platsen var tom vid ett spelbord, skulle han alltid vara till hands att intaga den.
I följd af en sådan tillfällighet, lemna vi honom nu i ryttmästarens rum.
Julie hade emellertid, trött af längtan, – troligen densamma hvaraf ryttmästaren led, nemligen nyhetens interesse vid första sammanträffandet, – trott vid sin sjuke bror samt doktorn, som aldrig ville blifva resfärdig, och ledsen till och med på Brink, som var hindrad att läsa högt för henne, begifvit sig på sin kammare, för att, om möjligt, glömma alla dessa förtretligheter vid läsningen af Slottet Kennilworth, hvilket arbete hon släpat med sig såsom sällskap.
Och ehuru enhvar, som läst det, gerna medger, att det kan motsvara de mest anspråksfulla fordringar, nödgas vi dock bekänna, att det icke uppfyllde Julies.
Efter en sidas läsning kastade hon boken i en vrå långt bort i rummet, och föröfvade samma våld mot tre eller fyra andra naturligtvis lika oskyldiga föremål för utbrottet af hennes dåliga lynne.
På dessa hade hon ej hunnit längre än till titelbladet.
Helt och hållet fremmande för så revolutionära känslor, satt Carolina ensam hos den sjuke, uttröttad af nattvak och oro; ty doktorn hade alltid vändt sig till henne och herr Brink med de föreskrifter han lemnat.
Arbetet hade nedfallit på hennes knä, en och annan tår stal sig tyst utför kinden, och med återhållen andedrägt lyssnade hon på den i orolig feberslummer försänkte sjukes halfbrutna meningar.
Efter en stund såg hon på klockan, och fann tiden vara inne, då Gustaf borde intaga ett af sina pulver.
Hon blandade det tyst uti litet vatten, väckte honom och stödde hans hufvud, medan han nedsväljde det, hvilket emot all vana skedde utan gensträfvighet.
Han kände tydligen igen henne; ty han behöll hennes hand i sin, och sade knappt hörbart:
”Gå ej bort, i fall jag somnar,” hvarefter han åter straxt inslumrade.
Carolina satt der nu i en lutande, rätt brydsam ställning, utan att våga röra sig, samt blyg och rädd, att någon skulle komma.
Hennes hjerta slog så fort, hvar gång det gick öfver förmaksgolfvet utanföre, att hon tyckte den ankommande gerna kunde höra dess slag innan han öppnat dörren.
Denna fruktan var dock förgäfves.
Unga bruksherrn befanns kinkig och svår att göra i lag, då han var frisk; när han nu låg sjuk, kunde man vara mera än säker, att ingen af den lägre personalen inkom, utan att behörigen kallas.
De hade hellre sprungit en fjerdingsväg i det grufligasle oväder för sin unge herre, än för en qvarts timma bytt plats med mamsell Carolina framför hans sjuksäng.
Husets öfriga ledamöter voro deremot sysselsatta på sätt redan nämndt är.
Men Carolina, som ej kände detta, kunde ej längre uthärda sin ångest, utan drog sin hand tillbaka.
Genast vaknade Gustaf, såg upp med en misstrogen blick, och hviskade: ”Du vill göra dig lös; hvarföre vill ej Carolina vaka en stund hos mig?”
”Ack! säg icke så, Gustaf!” svarade hon, glad att höra honom tala redigt, men likväl ledsen öfver det missnöjda uttrycket i hans blick.
”Jag har ju vakat alla nätter och dagar; Brink, Julie och jag och vi alla,” tillade hon, rädd att hafva sagt för mycket.
”Ack, huru länge har det varat?” frågade han.
”Fyra dagar; men tala ej mera, Gustaf; det är farligt, säger doktorn.”
”Ack, du goda!” suckade han och såg henne vänligt bedjande i ögat.
”Lofva mig att icke gå, så vill jag vara tyst och åter slumra; ty,” tillade han sakta, ”jag ser och talar med dig äfven då.”
”Jag vill gerna blifva qvar, Gustaf; men blott icke ...” – hon gjorde härvid en rörelse att befria sin hand, den han vid de sista orden åter fattat – ”du inser väl ...”
”Åh ja, jag inser mer än väl,” svarade han och släppte den hastigt, ”att du är nyckfull och barnslig, såsom andra qvinnor.”
– Och han, som hittills legat nästan orörlig, vände sig nu så hastigt om, att han gaf till ett svagt anskri öfver den smärta detta förorsakade i hans sårade hufvud.
Den stackars Carolina blef alldeles rådlös.
Hon satt tyst och stilla och gret rätt bittert, både, såsom hon nu tyckte, öfver sin onödiga blygsamhet och öfver Gustafs hårdhet.
Denne, som hon trodde vara insomnad, emedan han förblef tyst, hörde dock mer än väl, att hon snyftade.
Men han var så utmattad, att han ej orkade tala.
Efter en lång, svår stund tyckte hon dock, att hon hörde honom hviska hennes namn.
Hon lutade sig ned, strök med den ena handen lockarne från hans panna, lade den andra utan tvekan i hans, och bad innerligt: ”Kära Gustaf, säg om du förlåter mig, och om du ej är sämre?
Ett mildt leende sväfvade på hans läppar.
”Jag är väl svag, men lycklig; var icke rädd och ropa ingen!”
Dessa ord kunde hon snarare gissa än höra, och ehuru svårt det var att efterkomma dem, gjorde hon dock hvad han bad henne.
Så hade flera timmar förflutit, utan att han varit vaken, och innerligt tackade hon Gud, då Brink kom för att aflösa henne, samt försäkrade att denna sömn var både naturlig och god.
Åter hade några dagar försvunnit.
Nu kunde ryttmästaren ändtligen begagna båda sina stöflar, och instundande afton var bestämd till hans första uppvaktning.
Julie, underrättad att den länge väntade timman ändtligen skulle slå, hade med utmärkt omsorg och smak anordnat sin drägt.
Thébordet var serveradt i det prydligaste förmaket, och sjelf satt hon framför detsamma på en divan, då dubbeldörrarne öppnades, och bruksherrn inträdde, åtföljd af sin gäst.
I stolt medvetande af sina behag, uppsteg Julie, då fadern presenterade ryttmästaren baron von K–.
Och de enkla efterföljande orden: ”min dotter,” ljödo i en ton så full af stolt tillfredsställelse, att Julie fann sin far vara en krona bland fäder.
Nu kom ordningen till Carolina.
Ryttmästarens blick öfverhalkade, under hans lätta, behagliga bugning, hela flickans person.
Han, en kännare af det sköna, fann att hon var ganska täck; men bredvid Julie var detta också allt hvad baronen kunde finna.
Han vände sig genast till sin unga värdinna, och beklagade, med den mest utsökta artighet i ton och uttryck, att nödvändigheten tvungit honom till den djerfheten att på ett så besvärande sätt taga sitt värdfolks gästfrihet i anspråk.
”Nämn det ej så, herr baron,” inföll Julie; ”Gustafs vän kan aldrig i min fars hus blifva en besvärlig gäst.
Vi beklaga alla uppriktigt er olycka.”
”Med er tillåtelse, min nådiga,” yttrade baronen i lätt sällskapston, hvilken var hans egentliga element, ”begagnar jag edra egna ord:
’nämn det ej så!’
Denna olycka, som ni behagar kalla den, anser jag som den största lycka; ty den tillåter mig att, längre än jag vågat hoppas, få qvarstanna på Knapergården.
Och det är endast Gustafs betänkliga tillstånd, som kan förminska glädjen af den fullkomliga trefnad jag här känner.”
”Sannerligen, herr ryttmästare,” skämtade Julie, ”ni måste erkänna, att alla Martis söner hafva en oöfvervinnelig benägenhet att öfva sig i galanteriets konstrika språk, utan afseende på tid och rum.
Jag ville nästan tro, att detta är en förmånsrätt, den ni aldrig tar i betraktande, eller måhända misstager jag mig, och ni är törhända en älskare af ensligheten.
I så fall bekänner jag, att det dystra, ovanligt mörka hörnrummet ni bebor eger alla anspråk på trefnad.”
”Ehuru jag sällan gör mig skyldig till en så stor förseelse, som den att vara af olika tankar med ett fruntimmer, ser jag mig nödsakad att nu göra ett undantag i regeln; ty, utan att det ringaste känna mig saker till något af edra påståenden,” yttrade baronen leende, ”vidblifver jag af full öfvertygelse mina egna, och kan försäkra, att jag icke vill utbyta detta ensliga rum mot något annat, vare sig här eller bland alla verldens rum.”
”Nå, det kan jag säga!” utbrast Julie med oförställd förvåning.
”Aldrig trodde jag, att så mycket behag kunde finnas i ett hörnrum.
Men tillåt mig att lemna er en kopp thé!”
”En gudadryck, vill ni säga, min nådiga!
Men,” återtog vår baron, som fann det stridande mot god ton att längre tala ensam med Julie, och derföre vände sig till hela sällskapet, ”detta påminner mig om ett högst löjligt uppträde, hvartill Gustaf och jag voro vittnen på en bal i L–y, aftonen förrän vi reste till Köpenhamn.”
– Härefter följde i god ordning den händelse, hvartill läsaren sjelf varit vittne.
Och då den slutades, voro både Julie, brukspatronen och Brink nära att kikna af skratt; ty baronen hade mycken förmåga att skildra sådana uppträden.
Endast Carolina, den englagoda Carolina, kunde icke skratta; hon tänkte på den arma friherrinnan H–s stora förlägenhet.
Och som hon personligen kände henne, kunde hon icke afhålla sig att med några allvarsamma yttranden draga i fält emot baronens sarkastiska anfall.
Samtalet vändes snart på andra ämnen, och ibland annat frågade brukspatronen: ”Har du hört, min dotter, när vi få bröllop på prostgården?”
”Till midsommar, pappa, och jag försäkrar, att ryttmästaren skall der få godt tillfälle att förse sin minnesbok med många smånätta anekdoter, hvilka, af honom sedan behörigen uppstufvade, nästa vinter komma att göra lycka i de sällskapskretsar högstdensamme bivistar.”
Brukspatronen gjorde med fingret en hotande rörelse åt sin dotter, och baronen svarade, upprymd af den lifliga sällskapstonen: ”Akta er, min nådiga, att det ej blott blir för er jag omtalar bröllopsanekdoter!”
”I sådant fall önskar jag dem all lycka.”
Carolina blef nu utkallad, och som brukspatronen talade sakta med Brink, tog baronen tillfället i akt, och fortsatte: ”Tillåter ni mig meddela er det mysteriösa behag jag funnit i mitt – rum?”
”Med mycket nöje; jag är ytterst nyfiken.
Herr ryttmästaren har förmodligen haft andesyner?”
”Rätt gissadt!
Synen var himmelsk, ehuru i förkroppsligad gestalt.
Alla förmiddagar har jag från det fönstret, som har utsigt åt trädgården, sett er gå med trädgårdsmästaren fram och åter utmed gångarne, för att meddela honom edra anordningar.
Om eftermiddagarne har jag från det fönster, som ligger åt stora alléen, sett er med herr Brink eller er väninna kasta volant.
Och slutligen om aftnarne, då jag öppnat dörren, har jag varit så outsägligt lycklig att uppfatta tonerna af ert fortepiano, ackompagnerade af den mest klangfulla röst, som någonsin nått mitt öra.
Och efter denna beskrifning hoppas jag ni erkänner, att min trefnad i detta rum har god grund.”
”Mycket förbunden,” genmälte Julie leende; ”om grunden just icke är god, är det åtminstone icke baronens fel.
Men,” tillade hon afbrytande, ”det vore ett stort nöje för Gustaf, om ni en stund före supén tittade in till honom.
Han längtar efter sin reskamrat.”
Baronen iakttog vinken, och aflägsnade sig jemte herrarne.