Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här är sagdt, att den solidariska ansvarigheten först borde inträda, sedan alla en banks fordringar voro utredde.
Huru lång tid dertill erfordras, är lätt att inse, då ofta decennier åtgå till utredande af någon betydligare concurs hos enskild man, såsom erfarenheten visat.
Skulle nu en bank göra concurs, så måste det vara tydligt, att innan alla dess tillgångar hinna realiseras, måste en betydlig tidrymd förflyta, hvarunder sedelinnehafvarne icke hafva någon regress, till utsökande af sin fordran, hos någon af de s. k. solidariska lottägarne.
Med afseende å detta obestridliga förhållande synes den solidariska ansvarighet, som finnes i reglementena för nu existerande privatbanker, i sanning vara af ringa värde.
I allmänhet hafva Utsktn utgått ifrån den synpunkt, att de solidariske bankerne äro de lämpligaste, och ehuruväl här icke nu är det rätta stället att vidröra olägenheterna och förmånerna af de olika slagen af banker, kan jag likväl ej underlåta att nämna, att hufvudorsaken, hvarföre jag är mera benägen för solidariska än actiebanker, är den, att Svenska jorden är så skuldsatt, att den realcredit, som för sistnämnda banker erfordras, svårligen skulle kunna beredas.
Jag får, för min del, tillstyrka bifall till den i5 §:n, sådan sorn den af Utsk:n är föreslagen, och jag gör det, under förklarande, alt denna §, enl. min öfvertygelse, är den vigtigaste i hela lagförslaget, samt att, om den så tummas och skrufvas som PresteSt. gjort, jag anser det vara bäst att hela förslaget afslås.
Särskildt får jag anmärka en orimlighet i PiesteStts beslut, att inom 6 månader, sedan en sedel icke blifvit inlöst, skall densamma uppvisas, vid äfventyr att innehafyaren eljest förlorar all rätt till ii - Den a4 Februari f. m. 6o3 qvid derför.
Det måtte dock blifva omöjligt för mången sedelinneliafvare att fullgöra ett sådant åliggande inom en så kort praesciiplionstid, då nemi. en ägare af dylika sedlar kan vara boende 100 mil och derutöfver ifrån den ort, der sedlarne skola företes.
Slutligen vill jag endast tillägga, att de förhållanden, man här bör afse, icke äro inskränkta till allenast en enda särskild banks sedlar.
Man måste nemi. erinra sig, alt, om en bank skulle störta, så kommer sådant ofelbart alt inverka på alla andra bankers credit; derföre är det naturligtvis af yttersta angelägenhet att, så vidt vid lagstiftningen är möjligt, tillse, det icke någon enda bank må komma i den ställning alt han nödgas upphöra med sina sedlars inlösande.
För detta vigtiga syftemål tror jag att just i5 §:n i det afgifna lagförslaget är fullt riktigt och ändamålsenligt redigerad, samt vida lämpligare än något annat stadgande, till förekommande af de bedrägerier och den villervalla, som inom enskilda banker i andra länder inträffat, och som äfven här torde vara att för framtiden befara, om enskildta bankintressena för dagen komma att öga för stort inflytande på statsmakternes beslut i dessa frågor.
Vid ansvarigheten i en solidarisk bank kunna icke i anseende till tiden andra frågor Uppstå, än om denna ansvarighet skall inträda genast, i samma ögonblick som en sedel icke inlöses, eller om samma ansvarighet skall inträda sedermera, antingen en viss tid efter catastrophen, eller först sedan bankens tillgångar blifvit använda.
Ytterligare, i anseende till personerna, om den solidariska ansvarigheten skall concentreras mot vissa, eller träffa hvarje delägare lika.
Vid hittills varande banker här i landet har icke den solidariska ansvarigheten i n trä dt, förrän bankens tillgångar blifvit använda; men hvar och en ser, att en sådan ansvarighet är ofullkomlig.
Utsktr. hafva gått en motsatt väg och yrkat att den solidariska ansvarigheten skall i ögonblicket inträffa, så snart en af banken utgifven sedel icke inlöses.
Jag fruktar att man i begge dessa stadganden icke träffat det rätta.
Visserligen bör den solidariska ansvarigheten inträffa förrän banken blifvit utredd, men dock icke genast; ty att något, om också obetydligt, rådrum lemnäs, innan man underkastas utmätning och kanske frihetens förlust, torde vara eli absolut villkor för bankers tillvaro.
PresleShs beslut vid denna i5 § synes väl gå en medelväg, då det stadgar att den solidariska ansvarigheten må begagna 6 månader efter sedan en sedel ej blifvit inlöst.
Här tror jag likväl att man för litet sett på allmänhetens rättvisa fordringar i detta fall, ty 6 månaders fördröjd betalning skall otvifvelaktigt ofta föranleda stora olyckor för den enskilde, som beräknat betalning på dagen.
Jag får derföre förklara, det jag anser alt icke längre uppskof bör äga rum för den solida - 6o4 Den a4 Februari f. m. riska ansvarighetens inträdande, än den minsta möjliga som kan erfordras för banken att rangera sig, och delta bör ske genom crediliver in- eller utomlands för att anlita i nödens stund.
Att längre tid för ett sådant creditivs lyftning skulle behöfvas än aldra högst en månad, kan jag ej förmoda, och derföre föreslår jag, alt så lång respit t i d innan den solidariska ansvarigheten inträder måtte bestämmas, men ej mera.
Denna ansvarighet infaller då äfven samtidigt med bankens concurs.
Andra frågan är den, huruvida oftanämnda art af ansvarighet främst skall drabba bankdireclionen eller alla delägarne lika:
Ulsk:n hafva valt det förra alternativet, och som skäl anfört, att directionen vore den egentligen vållande till hvarje obestånd.
Detta må vara en sanning, och det må bafva till följd alt allmänheten har rätt att fordra en särdeles försigtighet vid valet af direction; men jag tror icke att man kommer till det mål, dit man vill och bör komma genom det föreslagna stadgandet, utan till ett motsatt, nemi. att ingen redbar man vill åtaga sig ett sådant directeursskap.
Om deremot den solidariska ansvarigheten träffar alla delägarne lika, så blir följden deraf, att hvar och en i banken associerad för sin egen säkerhet måste, i fråga om val till direction, utse sådana personer, hvilkas redbarhet är känd, och på hvilka de kunna lita; ty först derigenom att man fått en direction, som är pålitlig, har man betryggat sig sjelf.
På dessa grunder anser jag, att R. o. Ad. bör vid denna § besluta, att den solidariska ansvarigheten skall inträffa en månad efter sedan sedelinvexlingen upphört, eller i samma stund som bankens concurslillstånd begynt, och att den då utan undantag bör träffa alla lika; på hvilket förslag jag anhåller om Hr Frih. o. Landtm:s proposition.
Jag anser mig skyldig att ingå i en litet utförligare förklaring i anledn. af den siste talarens yttrande.
Han är icke en ibland dem, som i böljan af öfverläggningen om detta ämne förklarat att någon banklagstiftning icke borde äga rum, icke heller ibland dem, som gifvit mig anledn. att förmoda, det han önskade att inga privatbanker mätte uppstå; således har jag anledn. att tro, att de omständigheter vid denna lagstiftning, som han förklarar vara af egenskap att hindra privatbankers uppkomst, äro så menade, som de äro sagde.
Af denna orsak anser jag mig skyldig att ingå i vederläggning af hvad den värde talaren anser vara rätt.
Om hufvudsaken vore alt få banker att uppstå, utan att hafva gjort sig reda för huru dessa banker kunna fortgå, så är det visserligen sanni, att man bör göra ansvarigheten hos bankdireclionerna så lindrig som möjligt, att man borde hoppas att bolagen alltid valde de redbaraste män, och att man dermed kunde vara belåten; men här Den a4 Februari f. m. 6o5 är icke frågan om sådan aktningsvärdhet och sådan angelägenhet alt betyga sin aktning för en directions ledamöter, som härrörer af personlig bekantskap med dem.
Jag är långt ifrån att bestrida att Östgötha banks direction är en samling af så aktningsvärde personer, både till karakter och financer, som kunna finnas i Riket; men jag har icke heller någonsin talat om deras aktningsvärdhet eller icke aktningsvärdhet, utan om de juridiska garantierna i Östgötha banklag för att directeurerne må stå i något juridiskt ansvar til! nationen, då fråga är att utgifva sedlar; och kan jag icke finna annat, än att, enär den grundsats måtte vara den första vid all sedelutgifning, alt innehafvaren af en privatbanksedel bör veta att han äger rätt att mot densamma få tillvexla sig Rikets mynt i den bank, som utgifvit en sådan skuldsedel, det är otillbörligt alt säga, att icke directionen står i någon högre ansvarighet än bolagsmännen, då det likvisst är directtn, som utgifvit sedlarna, och det på henne beror att dem utsläppa; ty på directtn beror det att tillse det Rikets mynt finnes i cassan till den mängd som fordras, för att motsvara vexliogsbehofvet för de utelöpande privatbanksedlarna.
Dessa directionsledamöter kunna vara huru hederlige män som helst, så kunna de dock misstaga sig, och jag ber få fästa uppmärksamheten på hvilket inflytande en bankrörelse kan utöfva på hela landsorter, samt på landets fordringar på säkerhet.
Dernäst är det otillbörligt, att tillåta en bank alt få gå i concurs och derigenom på obestämd tid kunna hindra sedelinnehafvare att få sina sedlar inlösta.
Låt vara att denna tid blefve bestämd till en månad; jag påslår deremot att det icke bör finnas någon sådan respittid.
— Hr Rosenblad har talat om den solidariska ansvarigheten i England: den är dock orimlig, men icke i annat hänseende än att den träffar bankdelägarne, som icke vela huru mycket sedlar deras directioner utsläppa.
Den är likväl icke orimlig, om jag vill utsträcka den så långt som lagligen medgifves, och i min Iilla brochure hatjag gått en annan och mera direct väg, för att göra den solidariska ansvarigheten mera tillämplig, endast derigenom, att sedan directtn icke med bankens cassa kunnat inlösa bankens sedlar efter skedd lagsökning, skulle sedelinnehafvaren genast få, icke blott vända sig emot hvilken ledamot inom bolaget som helst, utan äfven, på grund af samma lagsökning hvarmed han vändt sig emot en delägare, gå igenom hela bolaget med något likt vexelrätt.
Härigenom tror jag mig hafva ådagalagt, att jag åsyftar det den solidariska ansvarigheten skall göras så effectiv som möjligt, dock icke som i England, der en person på öppen gata kan kräfvas för en sedel, utgifven af en bank, Iivari han är delägare.
Detta exempel har Hr Rosenblad ofta åberopat, under förklarande, alt om ansvarigheten kunde blifva sådan, då ville han gerna vara med.
I öfrigt får jag säga, att jag upp - 6o6
Den a4 Februari f. m. stod för att besvara Hr Aminoffs anraärkn., då lian ville taga bort ansvarigheten hos bankdirect:n; men deraf följer icke, att jag gillar Utsktns förslag.
Jag har i min reservation sagt, att jag låter lagen vara som den är, emedan jag icke anser mig böra göra anmärkntr dervid, då Utsk:n gått ifrån de vigtigaste delarna i mitt förslag; men jag har icke gjort mig solidariskt ansvarig för redactionen och aldraminst i afseende på ordet oinlöst creditsedel; ty dessa ord kunna fattas så, som vore oinlöst creditsedel alldeles detsamma som om icke en sådan sedel varit till inlösen presenterad.
Jag vill nu ej längre uppehålla R. o. Ad., icke heller längre fortsätta striden, utan anser bäst vara att i god ordning retirera.
Fortsättningen af detta måls pröfning uppsköts till eftermiddagen. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. -§ till 3 e. m.
Onsdagen den 24 Februari 1841.
Plenum kl. 6 e. m. Upplästes K.
St. om ändring i 87 §:n Reg.Fm; gifven Stockholms slolt den i5 Februari 184*.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att denna nåd. propos. till följe af 81 §:n Reg.Fm lomme att öfverlemnas till Const.Utsk., med uppdrag åt nämnda Utsk., att deröfver till R.
St. afgifva sitt utlåtande.
M:s denna dag ankomna nåd. skrifvelse om mötespassevolancens upphörande och de deraf bestridda kostnaders öfverflyttande på statsverket; gifven Stockholms slott den 22 Febr. 184'* Remitterades till StatsUtskottet.
N:o 5, i anleda, af gjorda anmarkntr vid Utsktns betänk.
N:o 1 med förslag till lag för enskilda banker. i5:de §:n.
Det var på i5 §:n 1 mom. jag tror vi stannade på> förmiddagen.
Dervid voro åtskilliga an - Den 24 Februari e. in. roärkntr gjorda och åtskilliga nya redactionsförslag framställda, ett af Hr Aminoff och ett i likhet med hvad PresteSt, beslutat.
Om det var flera kan jag icke påminna mig, men i intetdera af dessa kan jag instämma.
Jag finner nemi. alltför liten säkerhet i begge två.
Jag har vid behandlingen af denna fråga utgått från den hufvudprincip, att det icke vore så nyttigt för landet om blott några få banker funnos, utan fasthellre flere med mindre vidsträckt rörelse.
Jag anser nemi. hufvudsyftemålel med privatbankerna vara att kunna jemnare lemna penningeförslräckningar ä alla landets provinser, än hvad Riksdisconten förmår, och hvars styresmän icke äro i tillfälle att kunna jugera säkerheten hos hvar och en.
Det är på denna grund och med hänsigt till denna rörelses betydliga utvidgande, som jag trott mig böra biträda åtskilliga restrictioner i den blifvande bancolagen, emot hvad hitintills ägt rum.
Den sista, hvartill jag måhända här på detta rum varit orsaken, var i afseende på rättigheten att för creditivhypothek, som förut utgifva sedlar eller förskrifningar, hvilket kanske af många anses oriktigt.
Men då jag det gjort, så önskar jag tillika, att inga andra restrictioner måtte ske, än sådana som äro nödvändiga för alt bibehålla en riktig princip i hela denna lagstiftning.
Det beslut, hvartill jag i sådant hänseende medverkat, var af en sådan beskaffenhet och hörde till stadgandet af rörelsen, hvarigenom både möjliga och supponerade vådor förekommas.
Skulle man nu dertill, efter Ulsktns förslag, vilja i främsta rummet lägga ansvarigheten på direclionens ledamöter, så fruktar jag väl icke någon fara för desse directeurer att blifva lagsökte, alldenstund det kommer på dem an att hushålla så att ingen dylik lagsökning kommer ifråga; men det är efter min öfvertygelse ganska säkert, att desse directeurer, med en sådan ansvarighet i första rummet, komme alt i den allmänna opinionen och hos största delen af landets innevånare förlora den credit de förut haft.
Det är ganska säkert, att om jag, såsom privatbanksdirecteur, utom de moraliska förbindelser jag nu har, äfven finge de juridiska, att för hvilken bankens creditsedel som helst böra i första rummet lagsökas, så skulle de, som icke desto nogare tagit kännedom af privatbankers natur och den säkerhet, som dervid finnes, anse mig vara mindre säker såsom penningelåntagare, eller, med ett ord, mindre förtroende skulle sättas till min soliditet.
Följden af allt detta blefve, såsom jag förmodar, att sådane privatbanksdirecteurer, som bolaget i första band önskade, icke vore så lätt att erhålla, och att ingen åtoge sig detta uppdrag utan en något så när försvarlig lön.
Nu förrättas dessa tjenster för en ringa penning, eller också, såsom t. ex. af landtdirecteurerne i Småländska banken, hvaraf jag är en, för intet.
Detta uppdrag har hitintills ansetts såsom ett municipalbestyr, då det varit fråga om löneersättning.
Hellre vill jag emottaga directeurs - 6o8 Den 24 Februari e. m. plats i en privatbank utan lön och utan denna juridiska ansvarighet i första hand, än med 1000 r:drs lön och sådan ansvarighet, som nu är föreslagen.
Vidtages nu ett sådant beslut, att inga directeurer erhållas under ett par tusende r:drs lön, så Lomme t. ex. Smålands privatbanksdirection, som nu aflönas med omkring i5oo r:dr, att kosta 18,000 r:dr.
Derigenom försvunne minst halfva vinsten, sådan som jag tror den blifver efter de föreskrifter som redan äro bifallne, hvarefter den återstående inkomsten blefve så obetydlig, att icke någon skulle vilja gå in i en sådan privatbank.
Det bör icke anses underligt att actieägarne i en privatbank vilja för det första hafva mer än 5, 6 ä 7 proc. för sina penningar, alldenstund, för att blifva lottägare, han nödgats pantsätta sin fasta egendom, och för det andra ikläda sig en sådan förbindelse, som den att underkasta sig lagsökning i första hand.
På det att nu således det syftemål måtte vinnas, att flera privatbanker, som åtnöja sig med en mindre vinst och kunna vara allmänheten i hela Riket till mera nytta, må uppkomma, så måste man äfven hålla inne med flera restrictioner, och icke åstadkomma en sådan lagstiftning, som helt och hållet motverkar flera bankbolags bildande.
Jag skulle derföre vilja föreslå den förändring i [5 §:n, att 1 mom. blefve så lydande: ”Innehafvare af till inlösen vägrad creditsedel,” (jag anser nemi. nödvändigt att insätta ”till inlösen vägrad,” i stället för oinlösta, emedan lagsökning för oiniösta sedlar i annat fall kunde ske när som helst, oaktadt invexlingen i banken ej blifvit afbruten), ”eller invisning äge jemväl, oberoende af den rätt, som i nästföregående § bankens borgenärer tillägges,” (jag lånar ord från Hr Nordenanckars reservation) ”att i4 dagar efter det sedel blifvit vägrad inlösen lagsöka en eller flere lottägare med samma rätt att använda utmätningstvång” etc., till momentets slut; hvarefter jag anser, att 2.'a mom. helt och hållet bör utgå.
Jag borde icke inblanda i6§:n i discussionen om den i5:de, men då de hafva så nära sammanhang, vill jag blott nämna, huru jag till bibehållande häraf har ämnat föreslå redactionen af 16 §:n.
Den skulle nemi. lyda sålunda: ”Om full tillgång saknas hos den eller de sålunda lagsökte, kan bristen genom ny lagsökning utkräfvas hos öfriga lottägare.”
Jag har derigenom velat undgå föreskriften om lös egendom, som finnes i 16 §:n, i afseende på den primitiva lagsökningen hos directionens ledamöter, men som alldeles icke finnes i i5 §:n uttryckt och således icke kan i öfverensstämmelse dermed i 16 §:n förutsättas.
Jag har blott i korthet velat nämna detta, på det att R. o. Ad. måtte vara i tillfälle att jugera, huruvida det kan blifva något sammanhang i begge §§:na.
Att vilja så länge suspendera den solidariska ansvarigheten, som PresteSt. och Hr Aminoff önskat, det anser jag ganska vådligt både för allmänhetens sä - D c n 24 Feli r uari c. m.
Gog säkerhet oell privatbankernes credit.
Viii tyckes det vid första påseendet vara en fördel för bankbolaget; men ' vid nogare eftersinnande finner man lii 11 att credilen derigenom försvagas, hvarigenom ändamålet med bela anstalten ock skulle förfelas.
Sedan jag i förmiddags tog mig friheten att göra ett förslag, stödt på den grundsatsen, att den solidariska ansvarigheten icke ögonblickligen boide inträda, så snart sedelinlösningen icke mera kan ske, och att ej heller den solidariska ansvarigheten borde ensamt coneentreras på directionen; så bar åtskilligt blifvit anmärkt deremot, som jag ämnade i korthet få upptaga, äfvensom utveckla min tanke något mera, än hvartill jag i mitt förra anförande bade anledning.
Men sedan dess bar den siste värde talaren gjort ett förslag i precist samma syftning, endast med den skilnad, att lian inskränkt respiltiden ifrån en månad, som jag tog mig friheten föreslå, till fjorton dagar.
Hvarföre jag önskade en månad, var endast att jag ej vågar antaga en kortare lid till anskaffade af de penningar, för hvilka banken måhända bade ereditiv eller säkeibet på annat håll; men då Hr Ribbing, som måste känna detta bättre än jag, liar ansett det vara möjligt på fjorton dagar, så vill jag gerna ingå derpå, hvadan mitt förslag kommer att alldeles sammanfalla med Hr Ribbings och jag således afstår från yrkande af propos. på hvad jag förut framställt.
Mot principen, att directeurerne ej skulle vara de, som i första rummet borde utsättas för den solidariska ansvarigheten, bar man anmärkt, att på dem berodde 0111 någon fara kunde uppstå eller icke.
Detta må vara sanni till någon del, men icke till fullo; tv det kan dock bända, oaktadt den största möjliga försigtighet och omtanka på deras sida, att en uppsamling af bankens sedlar kunde ske på något håll, måhända af il I v i II ja, och sedan så hastigt påströmma, att det ej blefve möjligt för banken att med sin riksbankscassa invexla dem.
Skola då ögonblickligt desse personer utsättas för lagsökning, så ar det fara värdt, att ingen skulle vilja blifva directeur och följaktligen ej heller några banker komma alt inrättas.
Detta fäller sig temmeligen klart.
Man har sagt, att allmänheten, som genom desse directeurers förvållande vore förnärmad, borde hos dem i första rummet få söka ut sin rätt, men här måtte väl icke vara fråga om någon hämnd, utan tror jag att allmänhetens rätt ej bör sträcka sig längre, än all i utbyte mot sedlar få penningar, oell denna rätt måste således lättare kunna göras gällande ju flere man har att välja på i anseende lill utsökning.
Här nämndes visserligen något vidare emot milt anförande af en värd ledamot, Gr.
Frölich; men som lian icke är närvarande, så anser jag öfverflödigt att nu upplaga liden med besva 20 11. 77 6jo
Den 24 Februari e. m. rande deraf, inskränkande mig att, såsom jag nyss nämnde? instämma i Hr Ribbings nu afgifna förslag.
Jag kan ej instämma i livad i förmiddags blifvit ytlradt om alt R. o. Ad. skulle biträda PresleSt:s beslut.
Det skulle medföra en sådan långsamhet vid utredningen af bankbolagets skulder, att troligen intet förtroende för ifrågavar. banker kunde hos allmänheten vinnas. i5 §:n skulle jag tro böra erhålla en något förändrad redaction.
Ordet "oinlöst’'’ framför "creditsedel” kan saklöst borttagas såsom öfverflödigt.
Sedeln kan naturligtvis icke inlöst befinnas i någon bankens borgenärs hand.
Således må det ordet blifva borttaget och i stället heta "innehafvare af creditsedel."
Derjemte tror jag, lika med Hr Ribbing, att man knnde inskränka sig lill en tid af fjorton dagar efter det banken upphört att invexla sina sedlar, innan rättigheten lemnäs att lagsöka en eller flera directionens ledamöter, och detta torde lämpligen kunna införas efter ordet ”att" i första perioden, d. v. s. att redactionen blefve så lydande: "innehafvare af creditsedel eller invisning äge jemväl, oberoende af den rätt, som i nästföreg:de § bankens borgenärer tillägges, att, sedan fjorton dagar förflutit efter det banken upphört att sina sedlar invexla, lagsöka en eller flere af directionens ledamöter” etc» då §:n i öfrigt kunde antagas.
Jag har begärt ordet för alt dels besvara några ytterligare anmärkningar vid i5 §:n, och dels göra några tillägg lill det svar jag i förmiddags afgaf på de då redan framställda anmärknlr vid samma §.
Hvad hufvudsaken beträffar eller den särskilda ansvarigheten för directionens ledamöter, så kan jag icke finna, att den bör hindra redbara och lämpliga personer att i directionen inträda.
Jag kan nemi. icke antaga, att, på sätt Hr Ribbing uppgifvit, directionens ledamöter skulle förlora sin enskilda credit derigenom alt de af bancobolagen erhållit dessa på allmänt förtroende grundade uppdrag.
Äro ifrågavar. personer redbare och passande för sina platser, så äger man i deras personlighet en bestämd garanti, att banken aldrig kommer i det skick, ali deras särskilda ansvarighet behöfver utkräfvas.
1 allmänhet tror jag för öfrigt det vara lämpligast, alt icke hvad man egentl. kallar affärsmän blifva dirceteurcr förde enskilda bankerna, utan att sådane personer dertill utses, hvilka uteslutande kunde egna sin tid åt dessa befattningar, och hvilka, utan att äga någon större enskild förmögenhet, likväl befinna sig i en tillräckligt oberoende ställning för att vara rädda om sitt framtida ekonomiska bestånd.
Jag kan således icke heller, lika med Hr Ribbing, anse, att förevar, stadgande skulle komma att betydligt minska behållningen pä bankernes rörelse.
Det ligger möjligen i sakernas natur, att, då dessa bankinrättningar blifva äldr e i landet, man icke D e 11 'ilj F c 1) r u a r i c. ra. lan hädanefter, likasom hittills, få personer, hvilka kostnadsfritt åtaga sig omförmälde maktpåliggande och tidspillande bestyr; men detta lärer icke genom lagstiftning kunna hjelpas, och är ett förhållande, hvilket man i alla full måste för framliden emotse såsom oundvikligt.
Tlancolagförslaget innehåller visserligen åtskilliga vestrictioner i de l)estäminelser, som aro gällande för de hanker, hvilka redan finnas, men en privntbanklng ulan sådana restrictioner skulle jag anse fullkomligen ändamålslös, emedan dessa banker, enligt deras nu ägande octrojer, kunnat röra sig på ett sätt, som ingalunda betryggar det allmännas, d. v. s. creditsedlarnes innehafvares rätt och säkerhet.
Öfvergående till Hr Gripenstedts förslag, får jag deremot göra den erinran, att det skulle komma att vida mera motverka privatbankernes uppkomst än det förslag, som XJtsktn framställt.