Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har visat att i skildringen af en stackars kringstrykare kan nedläggas lika mycket konstnärligt värde som i skildringar af Kristus, Cäsar eller Dante, och att kringstrykarens trasiga hatt har lika mycket att förtälja som hjeltens strålande bjelm.O.
Brändes.
S. Schandorph.
Efter portratt från 1870.
Efter porträtt frän 1870.
Brändes och den nyare danska literaturen.
Schandorph.
Uoder min sysselsättning med främmande literaturer, sår * skildt med den nyare franska, då jag hade läst Taines » Histoire de la littérature anglaise » och sedan hans andra verk, fick mitt tidigare romantiska konstideal efter ett studiam af Sainte-Beuve den ena svåra stöten efter den andra.
Länge hade jag sett att vi här hemma uteslutande lefde på tradition.
Hvad poesi, som yppade sig från de yngre, var och förblef effcerklang, litet bättre, eller litet sämre i klangen, men det var knapt möjligt att afgöra, hvilka af dessa skalder som voro konstnärer och hvilka dilettanter.
Jag vågade icke heller tro att jag eger förmåga, som sträckte eig utöfver den » goda traditionen. » » Ja, om man kunde göra något af hvad Bals * £ gjort. » Läsningen af Goldschmidts berättelser väckte denna last
* Dr. S. Schandorph har i sommar författat sina memoarer.
De utkomma i höst på Reitzels förlag.
At » Dagens Krönika » har förf.
på förhand öfverlemnat ofvanstående intressanta kapitel.bos mig, men modet svek mig.
Att fika efter den herskande klickens gunst, att söka de sällskapskretsar, som voro inflytelserika nog, att skapa ett visst skalderenommé, detta föll mig icke in.
Jag kände dem tillräckligt från min ungdom för att de icke Bkulle ha någon lockelse för mig.
Man hade ja ändå rätt lugnt och godt i sin muntra krets, der man helt privat » fronderade ».
Jag tänkte att om en epokgörande kraft skulle komma in i literaturen, så borde den antingen böija med en stormlöpning mot det bestående och skänka poesien kött och blod från det verkliga lifvet, eller om denna kraft var anlagd på den symboliserande idealistiska diktningen, måste den gifva sig luft i en ari-stofanisk satir eller i en Dantes åskviggar.
Så kom tviflet.
Skulle detta lemlästade land, der all kultur till på köpet var samlad i detta evigt lefnadsglada Köpenhamn, kanna åstadkomma något sådant?
Ack, detta Köpenhamn, der man icke spårade något slags genomgripande intresse för andligt lif, som utanför fack vetenskapernas krets icke hade en enda framstående producerande kraft, denna politiskt afsomnade stad, som valde sina representanter i sömnen, den utgjorde min förtvifian, denna danska hufvudstad.
Bland de yngre prosaförfattarne såg jag i G.
Brändes den mest betydande och mest intressanta talangen.
Min hustru och jag läste gerna för hvarandra hvad han skref och disputerade så om honom med några af våra vänner, som icke värderade honom så högt.
Då » Kritiker og porträtter » utkommit, var jag säker på att det låg en ny framtid i perspektiv för författaren, men jag anade icke att han skulle komma att utöfva ett så allsidigt och genomgripande inflytande på vår kultur, och att han skulle blifva mig personligen så innerligt kär.
Det var då, som han efter sin disputation för doktorsgraden med påföljande ulrikesresa haft de föreläsningar vid universitetet, hvilka inbragte honom en så varm beundran och ett så bittert hat.
De höllos på eftermiddagarne.
Då var jag trött af mina lektionstimmar och behöfde spara krafterna till min egen arbetstid: aftonen och natten.
Det var C. Michelsen, * O. Borchsenius * * och skalden Holger Drachmann, som skaffade mig underrättelser om hvad Brändes föreläste.
Men ännu var jag tviflande, jag
* En ungdomsvän Ull Schandorph, språklärare i Köpenhamn.
* * Den i Sverige bekante literatören, numera redaktören af Morgen-bladet.
Ur Dogevs Krönika.
40var B&amp; van vid hopplös väntan på den, » som komma skalle », att jag ansäg att det ännu var god tid.
Men då jag hade läst hans bok om emigrantliteraturen, blef jag så glad som den yngste af Brandes ’ åhörare.
Hvad jag ooh många med mig mer eller mindre längtat efter, men hvarken haft mod eller talang att myndigt uttala med fordran på att landet skalle lyssna till blef här klart och eldigt attaladt.
Der kräfdes starka väckareslag, der kräfdes höga rop.
Det måste sägas, att vi på nästan alla andliga områden lågo i sju-sofvar8ömn: den politik, som hade gjort oss af med nästan hälften af landet, hade ännu stora ord på läpparne liksom om intet hade inträffat, literaturen presterade endast krims krams och de skrif-vande anade vanligen icke hvad man tänkt och diktat i Europa ander de senaste femtio åren; skulpturen sof i skygd af Thor * valdsens väldiga skugga; målningen var nära att fastna i en genialisk teoretikers halfförstådda doktriner.
Vid universitetet var det blott lif i de exakta vetenskaperna; Bröchner, den mest framstående filosofen var ju dödssjuk, ännu tog man pä folk allvar begrepp sådana som » Åndsvirkelighed » och föreföll ganska belåten med » Dualismen i vor nyeste Filosofi ».
Från Brandes ’ ord sprutade gnistor åt alla håll och inånga af dem antände.
Genast tändes Drachmanns ungdomshänförelse, som under en kort följd af år frambragte den skönaste, klang * fullaste lyrik med de kraftigaste vingslag — toner, som ieke hörts så friska sedan Oehlenschlägers ungdom och som vid det tillfallet syntes oss förespå en bana lik Oehlenschlägers.
En del af den dåvarande yngsta generationen af målare slöt sig till Brandes och i närmast uppväxande artistskara fick han ännu talrikare vänner.
Der han blef mottagen, förde haa lif och rörelse med sig.
Han uppeggade oss, han gaf oss lust att pröfva våra krafter, han gaf oss mod.
Hvad man förut icke orkat, eller icke vågat taga itu med, tyckte man nu att m » n måste och borde våga.
Hans klara, bestämda, oförbehållsamma uttalanden skrämde bort många spökande äldre teorier och dogmer, som ännu gingo och pysslade i vårt sinne, och man log åt hvad man fönit varit rädd för.
Åtskilliga hade funnit att jag på ett roande sätt berättade drag ur lifvet på landet och i Köpenhamn och att jag hade för-utsättningar för att uppfatta de karaktäristiska figurer, som der förekomma.
Man uppmanade mig också att göra ett literivtbrak deraf.
Jag försökte det också och uppläste sådana prof-bitar för mina vänner.
Då hette det att dessa profstycken saknade » poetiskt ideal bakgrand », en ideal kontrast till all denna realism; det skulle ställas lyrik app emot komiken liksom i Heibergs vådeviller.
Jag lät imponera på mig.
Det var ännu inte klart för mig att » det poetiska » i ett skaldeverk låg i den konstnärliga energien, att med den kom allt af sig sjelf; jag kom icke i håg att anföra de gamle nederländske målarne, som hade lika stort konstvärde som italienarne.
Det hade icke ännu gått upp för mig att Trop, Ledermann och Klatterup * hade mera lifskraft än Keiser och Viva * trots alla deras » stämningsfulla » kupletter, att Hostrups studentfigurer bleknat inför hans kälkborgare, lika visst som att Henrik och Pernille, Jeronimus och Magdelone, Arv och Oldfux hafva åtskilligt mera poesi i sig än Leander och Leonora.
Det är icke 6.
Brandes ’ minsta förtjenst, att han har varit lika s&amp; sträng mot den estetiska som mot hvarje annan öfvertro.
Men jag hade ju dock läst Sainte-Beuve och Taine.
Ja, jag hade läst så mycket och hade tänkt: hvad detta dock står högt öfver hvad vi sett af literär kritik och konstfilosofi hos oss.
Men huru skola vi kunna fil dessa mäns blick för konsten införd här?
Voro vi icke af en ras som icke var mottaglig för sådan tankegång?
Ett berg af svårigheter upptornade sig för mig.
Balzac!
Den, som ändå vågade taga sigte på vårt danska samhällslif och måla det så obarmhertigt sant!
Förebildernas storhet, storheten af den andliga atmosfer hvari de hade lefvat, vår egen litenhet, våra tryckta och obetydliga förhållanden, hvilka gjorde att vi alla dagligen hyllade oss tätt tillsammans, detta af-skräckte mig.
En verkligt realistisk roman skulle vara en omöjlighet i vårt land.
Då sade Brandes: » Sen er ikring, dikten om hvad I sett, erfarit, upplefvat. »
Den matta idealism vi alla voro fångna i, omslutna af åter-klangen från större tider, som var starkare än det verkliga lifvcts maning till oss, öfver denna gycklade Brandes obarmhertigt i böcker så väl som i samtal.
Han var i sitt personliga umgänge lika så väckande som i sina böcker.
Ett samtal med honom väckte en stark och energisk stämning.
Arbetslust och arbetspligt rörde sig hos oss.
Och hur kunde han icke uppmuntra oss när vårt arbete föreföll honom lyckadt.
Då jag hade utgifvit » Fra provinsen », 1876,
* Fignrer i Heibergaka vådeviller.mötte jag honom en förmiddag på Gammeltorv just som jag skulle ned och gifva lektion i Mariboes skola vid Fredriksholms kanal.
Han sträckte armarne ut emot mig och var mera glad öfrer boken än jag sjelf.
Vi gingo fram och tillbaka i Raadhusstrede och jag tror nog att jag bedrog skolan på en half timme den dagen.
Redan 1874, då jag hade utgifvit * Nogle Digte », intresserade han sig för mig och påpekade hvad jag kunde och borde göra och hvad jag borde afhålla mig ifrån.
Från den ddei kommo vi i vänskapligt personligt förhållande, hvilket senare öfvergick till en varm vänskap, som jag är viss p&amp; räcker si länge jag lefver.
Sällan har en man blifvit så våldsamt angripen, men det borde Brändes vänta.
Folk, som fastnat i rutinen, befinna sig väl och tycka att de sitta bra, de skälla som hundar, ftta hvilka man vill taga köttbenen, när nya tankar störa dem.
Folk, som blifvit för gamla för att se och höra nya andliga strömningar, folk, som äro vana vid en respektabel andakt för det gajnla, de vredgas och bedröfvas, när man bultar på deras dörr och till * kännagifver att de komma, dessa strömmar, och hålla p&amp; att skölj * öfver de gamla husen.
Sjelf lade Brändes icke fingrarne emellan, kunde ioke heller vänta eller begära att så skulle ske med honom.
De angripna, hvilka först satte sig i försvarsposition för egen räkning ock angrepo hans tankegång, kunde visserligen vara mycket aktnings * värda.
De hade rätt att streta emot.
Ädla och framstående män sådana som biskop Monrad och historikern Paludan-Mftller togo till orda emot Brändes i en ton som var nobel och nrbaa.
Det var personer som vi alla togo af hatten för.
Men Brändes har blifvit baktalad, beljugen, skamlöst behandlad af afundsjukan, hyckleriet och halfbildningen.
Afundsjuka är en dansk arfsynd.
I detta land, der det är så stort svängrum för respektabla medelmåttor, ser man snedt på allt som reser sig öfver denna medelmåtta.
Samma medel * måtta är ju väl aflönad, offentligen hedrad, ergo känner den sig som lyft öfver en genialisk privatmans angrepp.
Vid denna
herskade en stor okunnighet i de studerande kretsarne om hvad som föregick i Europas andliga lif och man blef riktigt i mi » * humör öfver hvarje försök att skaffa oss kunskap derom.
Troll * ville vara sig sjelf nog.
Man sade: » La Danemarca fara d » se.
&gt; Liksom om detta stackars lilla lemläst&amp;de land icke behtiffle all den kultur det kunde rymma.
Många hittills ledaode kritiflikände mycket väl Brandes ’ öfverlägsenhet och dessa kritioi hatade honom af innerlig afundsjnka.
De hade nöjt sig med Hei-bergs afiagda kläder och förargade sig öfver att det nya ljuset blottade det luggslitna tyget.
Det är lustigt att se, huru fienderna under årens lopp tagit lärdom af Brandes.
Äfven kritikerna af underordnad rang på den motsatta sidan ha redan länge sökt att tillegna sig hans metod.
Och säkert är det, att bland de unga studerande läses mera och kännes mera af utlandets literatur än fallet var med det BlSgte som Brandes först talade till.
Nu kan man icke visa sig med fordran på att vara liteiärt bildad, så vida man icke kan läsa de stora kulturfolkens literatur på det språk den är skrifven.
Det är dock löjligt tänka sig att blott ett fåtal studenter den tiden kunde läsa engelska, ett språk, som man sjelf kan lära sig att förstå på tre månader, om man orkar hålla på.
De halfbildade genomsnittsmenniskorna tyckte icke om att en spegel hölls för deras ögon, deri deras okunnighet reflekterades.
De danska studenterna hade haft brådtom att kalla t. ex. semi-narister halfbildade; nu visade det sig att de sjelfva tillhörde denna kategori.
Individer med ett sådant minimum af vetande, som flera af dem, hvilka hittills voro erkända som andliga ordförande, voro icke längre möjliga som koryféer, och det är allt-jemt halfbildningen som är på jagt efter Brandes.
Har denna
— med rätt eller orätt — ansett att han begått en vårdslöshet i något faktiskt, då kommer den med stilrättarens vigtiga min.
Liksom om en man, som måste handtera ett så ofantligt stoff som Brandes gjort och som andligen beherskar det såsom f¿ här i landet ha förmått, beginge en svår synd, om han toge fel på ett årtal eller icke citerade ordagrant, om hans minne sloge fel p&amp; en eller annan punkt.
Det är öfver sådant kritikasten gläder sig: Se, se.
här fick jag honom fast!
Tre streck inunder som under de värsta grammatikalbockar i en skolstil.
Jag har en gång hört en biskop säga: — Sören Rirkegaard
— hm.
hans laudatursbetyg i teologisk examen var verkligen allt annat än lysande.
Ett litet samfund, der den ömsesidiga kontrollen kan föras, der man är så rädd på carriérens och avancementets vägnar för att ens synder skola blifva uppenbarade, är också en god jordmån för hyckleriet, det verldsliga och det andliga.
Brandes ’ stundom kanske allt för raskt framkastade yttranden om bestående institutioner frambragte protester dels af dem, som från sin ståndpunkt voro i sin goda rätt, dels och mest från dem somi orden ärade, men som i handling icke respekterade dessa institutioner.
Skamlösheten ooh lögnaktigheten i att förvrid * Brändes * ord och förvränga hans tankar har ioke nekat sig något
Kända libertiner ha mot honom predikat om äktenskapets helgd, kända fritänkare ha inför honom agerat kyrkans väktare.
Jag är icke ense med honom i allt hvad han har uttalat — jag är lika så litet Brandesian som något slags — an, men jag ser i honom en den mest betydande begåfning, en af de finast« andar vårt land har frambragt, sina motståndare så oändligt öfverlägsen att jag blifvit långt mera förargad då jag sett honom bli föremål för småaktigt och lumpet bedömande, än när jag sjelf varit utsatt för en liknande behandling.
Vid ifrågavarande tidpunkt uppstod ibland oss lif och fri * modighet, vi hade fått en domare, för hvilken man hade respekt och som var oss andre öfverlägsen i begåfning och kunskaper.
Om den dittillsvarande kritiken sade ditt eller datt, hade varit mig alldeles likgiltigt, men hans kritik emotsåg jag med spänd väntan-
Eftersom jag alltid hyst ett visst förakt för de misskända genierna, hvilka anse sig gå omkring som oförstådda och förorättade storheter, hade jag sökt att i allsköns lugn utforska h ?ar grunden kunde vara dertill, att blott en så trång krets ansåg mig ega skaldebegfifning.
Jag hade likväl egnat mitt lif deråi.
Åtrån till poetiskt författareskap hade rört sig hos mig si långt jag kunde minnas tillbaka.
Såsom jag sedermera skall berätta, påverkades jag kraftigt genom några ord af Fr. Paludan-Mtiller.
Då nu Brändes på giu sätt sade något dylikt, grep jag mig an ooh sökte finna mitt fklt » Fra Provinsen », min första novellsamling, vann anklang till ock med på ställen, der jag minst väntade det.
Min väg var mig nu anvisad, det var den realistiska diktningens, den nationallokala sedemålningens, med mina egna erfarenheter som grundval.
Min vän Kristian Mantzius, den berömde skådespelaren, som icke hade sympati för Brändes och hans verk, sade till mig då han hade läst hans anmälan af » Fra Provinsen » i » Det nittonde Aarhundrede »: ¿Det är förbannadt bra uppfattadt.
H varifrån känner han dig så noga, den oslickade hundvalpen? » — Mantzius sade ofta hvad andra också sagt mig, att han icke kunde begripa huru jag kunde tycl^a så mycket om G.
Brändes, som var mig si mycket olik.
Jag har haft möda med att göra folk begripligt, att jag alltid intresserat mig mest för de andar, af hvilka jag kunde lära mig mest.
Af samma grund har mitt intresse frångått för de romanska rasernas ideela lif.Det var glada förhoppningsfulla är.
Alla vädrade vi något nytt i luften.
Fastän vi literära menniskor — kanske med undantag af Draohmann — höllo oss på visst afstånd från oppositionens politik, som vi ioke rätt förstodo, voro vi likväl glada öfver att oppositionen tycktes växa till styrka.
Gods-egarne hade vi hvarken sympati för eller antipati emot.
De voro oss främmande.
De hade aldrig tagit del i vår kulturutveckling, hade i det hela icke visat något intresse hvarken för vetenskap, konst eller literatur; för oss fingo de ger na regera, om de blott lcmnade dessa makter i fred och stälde sig opartiskt inför deras idkare, till hvilken riktning de än hörde.
Medan Fischer var kultusminister tycktes det som om de regerande skulle ställa sig så.
Det var nationalliberalismen vi skulle ha en dast med.
Fischer tog sig af både professor Schiödte och Drachmann, och enligt hvad han långt efter sin afgång sade mig, intresserade han sig också för Brändes och skulle gerna ha velat ha honom anstäld vid universitetet.
Mina gamla vänner Arentsen, literaturhistorikern, och Kaalund, skalden, fortsatte att förhålla sig skeptiskt inför denna rörelse, isynnerhet Arentsen.
Det gick honom som så många, hvilka längtat efter något nytt, men hvilka icke funnit behag i det då det visat sig.
Kaalund, som icke hade sin styrka i tankens klarhet eller i kunskaper, var medgörligare, och vacklade en längre tid mellan det nya och det gamla, som visade sig ömsom tilltalande och frånstötande.
Han var och fortfor att vara en känslo-och stämningsmenniska.
En djup och riktig instinkt låg till grund för hans domar beträffande fenomenerna i hemlandet; jag kommer ihåg hor han jublade då jag uppläste för honom Brändes ’ karaktäristik af Goldschmidt, men det utländska, som vi andra voro upptagna af, förstod han icke.
Efter att hafva läst Merimées » Chronique du temps de Charles IX » i min öfver-sättning, kände han sig obehagligt berörd.
När han blef retad, kallade han de nya realistiska konststräfvandena » Tarme-skraberi ».
Dessutom — så hette det i dispyter — realismen är ju icke ny i vår literatur.
Man nämde Blicher.
Mycket riktigt
— hette det då från den motsatta sidan — intet dyker upp i ett folks andliga lif, som icke har sina frön i det förflntna.
Men Blicher hade stått alldeles ensam.
Medan han lefde var det blott få som brydde sig om honom.
Den romantiska idealismen satt i högsätet, förtjenade också sin plats, så länge den frambragte betydande verk; men i matt efterklang kippade den nu efter andan.Blott på verklighetsiakttagelsens väg, genom verklighetsframställ ' ningens konst kunde det bli lif i vår literatur.
Om den na efter snart tjagu års vandring på dessa banor behöfver försöka sig i nya riktningar — hvilket ja helt ungs röster fordra — vet jag icke; säger blott: » Visen oss att I kunnen skapa något godtf något lifskrafligt, något hänförande, så är det mig alldeles likgiltigt, om I dikten en saga eller en roman, en symbolisk diktning med scenen på Sjastjernan eller en Bambocciad, som ageras på den värsta ölkrog.
Fiesole eller Adrian Brower — det är detsamma, om blott konstnärssjälens väldiga andedrägt blåser sitt lif i ett poems näsborrar.
Men jag bryr mig t — n om edra teorier, förrän jag ser deras frukter. »
Ännu var jag tvungen att ge lektioner, men behöfde icke öfveranstränga mig.
Tidskrifternas redaktioner sökte app mig och jag började hoppas på att den tid skulle komma, då jag kunde helt och hållet offra mig åt min konst, att min ungdoms-förhoppning kunde bli verklighet.
Borchsenius var under dessa år för mig en alltjemt uppmuntrande vän.
Han retades med mig på sätt och vis, han kände mig nämligen tillräckligt för att frukta att jag lätt kunde frestas att lägga mig till ro på min lilla lager.
Förut hade han varit benägen tro, att jag borde bli vetenskapsman, och han ville alldeles inte höra på mina försäkringar om att jag kände mina krafter svika inför denna uppgift, att jag, trots ganska grundliga studier på literaturhistoriens område, saknade den framställningsförmåga, som skapar historiska konstverk.
Att vara samlare och blott kritiker passade mig icke.
Nu var Borchsenius lika så ifrig att jag skulle ge studierna en god dag.
Deri var jag icke ense med honom.
Kunskaper äro en god grund för poetiska byggnadsföretag, ansåg jag, och jag anser ännu att de geniala ignoranternas tid längesedan är förbi.
En rad lyckliga år följde.
1877 fick jag min önskan uppfyld att komma till Södern.
Man gaf mig skaldeportionen af det Anckerska legatet.
Det var Molbech (författaren till Ambrosius) jag hade att tacka derför.
IVJin ansökan till detta legat har sin egen lilla historia, som jag genast skall berätta.
Jag var nära 40: talet, men jag kände mig yngre än då jag var 25 år.
Omedelbart före vår afresa, samlade vi våra vänner till en liten afskedsfest i vår nya lokal vid Fredriksborggade.
Der var Arentzen, der var Brändes, der voro politikern Pingel och Hörap.
Der disputerades, sjöngs, spelades, skämtades och skrattades ochett parti gammalt Rhenskt, som jag ärft efter gamle redaktör Jörgen-sen, tömdes till sista droppen.
Mariboes skolas lärare gjorde afskedsfest för mig pä » Skydebanen ».
Min dävarande kollega vid skolan, nuvarande rektor Theisen, hade hittat på en lustig teckning af svartkrita och kaffesump, deri kultusminister Fischer på Parnassens topp bekransade mig.
Jag var klädd i romersk imperatorsrustning med en ofantlig doktorshatt under armen, under det flaskor, hvilka till etiketten hade musernas namn, svängde sig i dans kring klipporna och min hustru i form af en huskatt satt ofvanpå den stora reskofferten.
Brändes var stadd på resa till Berlin för att bosätta sig der, men hans vänner hoppades att han snart skulle komma tillbaka och intaga den plats vid universitetet, hvartill han bade större förutsättningar än någon i landet.
En adress till honom bereddes.
Jag lemnade ät Pingel mitt namn till underskrift.
För fjärde gången lemnade jag dansk botten, denna gång för en längre resa i tid och rum än mina tidigare Pariserturer.Vid en köpenhamnsk badort.
De köpenhamnska badorterna bilda en leende ke^ja längs Strandveien vid öresand mellan Köpenhamn och Helsingör.
De praktfullaste, närmast hafvudstaden, kalla sig anstalter och bebos — då n&amp;gon bor der — af utländingar, diplomater och privata, enormt rika infödingar, eom här föra ett stora rerl-dens lif med ridåsnor, vattenrutschbana, bockekipager, jockejrulett, svenska konserter, franskt kök och kypare, som kunna tyska.
Nordligast ligga de anspråkslösa ställena.
Genom ett idylliskt läge och vackra omgifningar ersätta de saknaden af konstlade förströelser.
Här bada för moderat pris inackorderade köpen * hamnska hustrur, hvilka likt Psyke se sin Amor endast pä natten.
Skådespelare i Jägers normalkostym träna sig på velociped och anlägga skägg.
Unga målare uppträda i fantastiska hufvnd-bonader och iakttaga märkvärdiga soluppgångar.
Strängt moderna skalder samla lokalstudier till sorgesamma noveller om hur det ursprungliga naturtillståndets snaskighet dukar under i kampen mot den framvältrande förfiningen.
Halfvägs mellan dessa poler, der, hvarest idyll och kultur räcka hvarandra handen, der en gammal hedervärd krog, omskuggad af lummiga kastaqjer, på sina knöliga skuldror bär en lätt schweitzervåning med balkong af flätverk och » Hôtel » med guldbokstäfver på gafveln, der den företagsamme värden ute på sin strand har bygt sex badhus, som likna lusthus och uppe på sin backe fyra lusthus, som likna badhus — i klart väder kan man stirra öfver till fönstren i Landskrona — der posten medför tidningarne morgon och afton och eftermiddags-ångaren kommer lämpligt till mattimmen — der är platsen, das ist Tyrol, den äkta köpenhamnska badorten, der några af jordens lyckligaste ligga på landet eller ligga i vattnet.
Naturligtvis fins det grader i lyckan.