Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon var van vid tantens sparsamma hushållning; och litet mindre främmande, tyckte hon, kunde allt Albert ha.
Dessutom började soupéerna, att ej taga slut förr än klockan tre, fyra om morgnarne.
Evelina fick aldrig nattro.
«Min lilla goda Albert,» sade hon en dag, «jag tycker, att vi ha bra ofta främmande.
Tror du icke, att det blir för kostsamt i längden?»
«Min söta vän,» svarade Albert, «det är jag som har kassan om hand, och din anmärkning kunde jag nästan taga för misstroende till min klokhet.
Affärerna ligga icke inom qvinnornas sfer.
Men kanske du är besvärad af anrättningarna?»
«Visst icke, söta Albert,» sade Evelina.
«Jag kan gudnås ej mycket lägga hand vid det bestyret sjelf.
Men jag är rädd för din hälsa .... att vaka så mycket, goda Albert ...»
«Ah! för min hälsa kan du vara trankil.
Det är icke nu först jag börjat att vaka.
Man inrättar ej sin tid på annat sätt i Stockholm.
Du känner ännu icke det, min lilla vän.»
Evelina suckade.
«Men,» sade hon, «en annan sak, Albert lilla.
Umgås du ej i några hus? det skulle vara så roligt att känna några fruntimmer.
Jag ser endast karlar här hos dig.»
Albert funderade en stund på svaret.
«Jag tycker,» sade han slutligen, «att du har trefligast hemma, och jag håller dig ju sällskap så mycket jag kan.
Jag känner ej någon familj, der du skulle ha trefligt.
Det är för öfrigt bruket här, att lefva hvar hos sig.
Man springer icke här, såsom i småstäderna, på kaffe och sqvallerkalaser.
Här ha vi i stället offentliga nöjen.
Baler, spektakler, konserter, hvarenda dag.
Jag trodde du skulle vara nöjd med det.»
«Ack nöjen,» sade Evelina, «min goda Albert, dem fordrar jag så litet.
Men ett fruntimmers sällskap, för någon gång, skulle vara så oändligt roligt.»
«Jag skall göra dig till viljes,» sade Albert.
«I morgon är jag bortbjuden till en af mina vänner.
Du kan ju göra mig sällskap dit, om det roar dig.»
Evelina tyckte, att hans ton var så kall.
Kanske, tänkte hon, att Albert tycker, att jag är oförnöjd, och hon förskräcktes för den möjligheten, att han någonsin skulle få orsak, att bli ond på henne.
«Söta goda Albert,» sade hon, «om jag gjort dig ledsen med min önskan, så vill jag gerna bli hemma.
Jag skall aldrig nämna det mera, om du blir missnöjd.»
«Visst icke, min vän;» sade Albert.
«Du har dina önskningar och jag mina, och då vi båda kunna tillfredsställa dem, göra vi hvarandra ju ingen orätt.
Jag skall presentera dig i morgon för sällskapet.»
Och dermed var allting godt igen.
Evelina längtade efter morgondagen.
Hon hoppades finna någon bland fruntimren, som skulle bli hennes vän.
Aftonen derpå var Albert närvarande vid Evelinas toilett.
Hon var förvånad öfver hans ytterliga omsorg.
Hon skulle kläda sig med det bästa, det elegantaste hon egde.
Han ville visa henne i hennes fulla ståt.
Han ville vara stolt öfver henne.
Evelina gjorde det bästa hon kunde.
Hon riktigt fruktade att följa honom till en så pretentiös societé.
Albert förklarade slutligen sitt välbehag, och försäkrade henne, att hon kunde mäta sig med hvilken som häldst.
En hyrvagn väntade dem, och de foro.
Evelina var icke van att åka till kalaser.
Det föreföll henne nu så ståtligt och högtidligt, att hon nästan ångrade sig, att hafva bedt Albert derom.
Hon föreställde sig fruntimren stela, eleganta, och förnäma.
Hon jämförde härtill sin egen landsortsblyghet, och hon fruktade att
Albert skulle tycka henne göra en altför ömklig figur.
Ändtligen höll vagnen.
Albert förde Evelina uppför trenne smala trappor, där endast i den sista, en matt lampa satt emot en nedrökt vägg.
Evelina väntade sig att få se en tamburdörr öppnad, och en vaktmästare, som skulle mottaga hennes kappa.
Men Albert öppnade utan omständigheter en dörr, som hon knappast såg, och de inträdde i ett ... kök.
Här emottog en piga deras kappor, och Evelina, som var så grann, måste se sig noga om på alla sidor, för att icke bli smutsad, eller nedsotad i den smala gången, ty annat namn kunde man knappast ge deråt.
Evelina hörde höga skratt från rummen, hon viste ej hvad hon skulle tänka om allt det här.
Då de inträdde, tystnade sällskapet.
Damerna uppstego genast, och herrarna följde långsamt deras exempel.
Evelina visste icke hvem som var fru i huset.
Albert framförde Evelina, till ett ganska vackert fruntimmer, och sade presenterande: «Fru B. .. min hustru,» och derefter Mamsellerne A. B. C. D. Albert gick med nonchalance förbi dem; och åter för dem ... «min hustru.»
Herrarne kände Evelina nästan allesammans, hon kastade en flygtig blick på dem, hon tyckte att hon neg, men hon var för mycket konsternerad, för att rätt veta hvad hon gjorde.
Fruntimren betraktade Evelina, som en docka från julmarknaden.
Men ingen började ett samtal; rygtet att vara rik och förnäm hade föregått henne hos dem.
Evelina såg sig omkring, då hon ej hade annat göra.
Hon såg framför sig tvenne andra rum lika modest möblerade, som det i hvilket de sutto.
Enkelheten i denna boning gjorde ett öfverraskande intryck på Evelina.
Slutligen då herrarne återtogo sin munterhet, och började omringa Evelina, blandade sig fruntimren också deri.
Värdinnan kom och satte sig hos Evelina.
Hon bad fru Säfve ej betrakta deras anspråkslösa boning.
De voro så nygifta, och utgifterna så stora, och hon sade Evelina en artighet, då hon beklagade, att hennes man icke varit så lycklig, som herr Säfve, som gjort ett så brilljant parti.
Då théet var serveradt blef munterheten nästan stojande.
Evelina harmades öfver den fria ton, herrarna tilläto sig, till och med mot henne, hon jemförde i sitt sinne den ton, som rådde hemma i W., hon förskräcktes för, att man Stockholms-societéerna, sjelfva bildningens centralpunkt, kunde tillåta sig så mycken frivolitè.
Evelina beklagade sig för Albert häröfver.
Hon tyckte att mot henne, såsom hustru betraktad, var en sådan familjarité en ordentlig förolämpning.
Hon visste icke huru hon skulle bemöta dem.
Hon var så fjer hon kunde, men det hjelpte icke.
Albert skrattade åt hennes farhågor.
«Du är för obekant,» sade han, «med tonen här, för att kunna dömma, om det verkligen är förolämpning.
Du är ju min hustru, och mot fruarne får man utan klander vara lite friare.
Var munter och glad, som de andra äro, man skall annars bara skratta åt ditt pruderie.
Ty alla veta ändå att fruntimren tycka om, att bli observerarade.»
Detta resonemang var likväl alldeles motsatsen till Evelinas tankar.
Albert hörde dem säga henne de faddaste artigheter, att hon var vacker, att hon var smakfullt klädd, att hon hade små händer och fötter, med mera dylikt.
Allt detta kunde Albert höra och likväl resonera så.
– Evelina var nästan ond.
Hon önskade ingenting högre, än att få återvända hem.
Herrarne rangerade spelborden och inbjödo fruntimren, att äfven taga plats vid dem.
Evelina såg dem också med mycket nöje antaga bjudningen, men för sin egen del tackade hon.
Albert gjorde Evelina ganska ampra föreställningar, om att det alldeles icke gick an, att så isolera sig, utan att förolämpa sällskapet; hade han trott, att hon skulle visa sådana kapriser, så hade hon fått stanna hemma.
Evelina intog också sin plats, endast af fruktan; ty aldrig hade hon hört Albert yttra sig så bittert emot henne.
Hon satte sig med svidande hjerta.
Hon hade all möjlig möda att svälja sina tårar.
Klockan slog tio.
Evelina stod icke ut längre.
Hon kunde ej, som de, skratta åt alla de historier och qvickheter de utbytte.
För första gången såg hennes öga Albert i annan dager, än den som förut förbländat det.
Hennes hjerta var färdigt att brista.
Med innerlig glädje hörde Evelina att bordet dukades.
Hon var nu säker om uppbrott, och då värdinnan slutligen bjöd dem att gå och taga en smörgås, var det som en sten fallit från hennes hjerta.
Då de således kommit på fötter igen, närmade sig Evelina till Albert.
«Lilla goda Albert,» hviskade hon, «få vi gå hem snart? här är grufligt tråkigt.»
«Gå hem?» upprepade Albert, högt nog för att höras af alla.
«Min söta vän, efter soupéen kommer just vår vira.
Hittills ha vi hållit er sällskap, och spelat bara struntspel.
Nu få ni roa er sjelfva.
Om du tycker dig ha tråkigt, så är det ditt eget fel, min vän.»
«Om jag kunde gå ensam,» sade Evelina, «jag vill visst icke störa ditt nöje.
Du kan ju bli qvar ändå.»
Evelina tänkte ingenting mindre än att så skulle gå.
Hon var öfvertygad, att
Albert nog skulle följa med hem, då han såg hur ledsamt hon hade.
Albert såg sig rundt omkring.
Han ropade slutligen till sig en af sina vänner.
«Skulle du Eduard vilja visa mig den godheten, och följa Evelina hem?» sade han.
«Hon finner sig icke road här, men jag tillstår, att jag gör det allt förmycket, för att så hastigt kunna bryta laget.»
Herr Eduard bockade sig och försäkrade, att han gjorde det med största nöje.
Tårarne stego Evelina i ögonen.
Det var mer än hon kunnat ana.
Albert skulle kunna bli qvar, och låta henne gå! hvad hade hon då gjort efter han visade henne så mycken likgiltighet?
«Du följer icke med sjelf, Albert lilla?» sade hon, och såg så godt hon kunde på honom.
«Tror du dig icke nog säker i Eduards sällskap?» frågade Albert.
«Jo bevars, min vän! men ända ...»
«Min söta vän,» sade Albert, «du får icke göra dig tråkig.
Du följer din önskan.
Och går.
Jag min – och blir qvar.
– Vi ha ju kommit öfverens om, att aldrig genera hvarandra?
Albert gick derefter ifrån henne och började helt trankilt ett samtal med Eduard V.
Evelina gick och satte sig på en stol.
Hon hade tagit en smörgås.
Men hon kunde ej äta.
Hon måtte likväl sätta sig till bordet.
Hon tog så litet hon kunde och lemnade likväl hälften.
Albert på andra sidan bordet säga åt sina vänner: «att man icke bör skämma bort qvinnorna.»
Fru B. hade tagit plats hos Evelina, och Evelina, som hade hört henne flere gånger sucka om aftonen, tyckte sig känna en ovilkorlig sympati.
Hon hade icke någon gång sett herr B. tala vid henne.
«Hon är säkert icke lycklig.» tänkte Evelina, och hon suckade redan med henne.
«Jag hoppas,» sade Evelina, «att fru B. är så god, och snart gör mig en återvisit.
Jag känner inga fruntimmer här.
Jag sitter alltid ensam hemma, då jag icke är ute med Albert.»
Fru B. tackade henne hjertligt.
«Hon hade också, sade hon, sedan hon blef gift, lefvat fullkomligt isolerad.
Hon ville ej genera någon med sitt sällskap
– Och efter hennes lott en gång var kastad, måste hon väl finna sig i sitt öde.»
Evelina hörde åter en suck.
Hon började fundera, hvad fru B. kunde mena med genera någon med sitt sällskap; och finna sig i sitt öde.
Albert hade sagt, att hennes föräldrar voro ett förmöget aktningsvärdt folk.
«Kanske har hon gift sig mot deras vilja,» tänkte Evelina.
Deras tarfliga bostad gaf äfven anledning till denna slutsats.
Säkert hade de annars gifvit henne bättre utstyrsel.
Och kanske ..
Evelina studsade vid denna opåkallade tanke ... hennes bättre känslor fullföljde mot hennes vilja meningen: «kanske är hon också gift som jag.»
Det var då verkligen en vanheder.
Fru Bs. yttrande hade ju påtagligen erkännt detta.
Evelinas första momang till besinning var kommen, hennes tankar sjönko i ett svindlande djup.
Bullret af deras uppstigande från bordet återkallade henne slutligen till sig sjelf.
Hon tyckte, att hon var sjuk, hon darrade i alla leder.
Hon visste icke hvad som fattades henne.
Fru B. intresserade henne nu mera än förut.
Hon föresatte sig att ega hela hennes förtroende.
Hon var qvinna så väl som Evelina.
Endast hon kunde förstå hennes smärta.
Evelina skyndade på att få gå.
Förgäfves bad fru B. henne att stadna.
Evelina kände, att hon ej länge skulle kunna återhålla sina tårar.
Hennes ledsagare stod färdig, och Evelina tog afsked.
Hon bad fru B. att snart, mycket snart helsa på henne.
Albert följde dem till trappan.
«Sof godt min lilla vän,» sade han muntert, «jag skall väcka dig i morgon.»
Under vägen hem försökte herr Eduard förgäfves, att få ett samtal i gång.
Evelina svarade enstafvigt ja och nej, på allt hvad han sade, antingen det träffade rätt eller icke.
Äntligen var hon vid porten.
Evelina slog på, som om elden varit lös.
«Det går ej an att slå så många slag,» sade herr F ...
«endast ett slag för hvar våning.
Således bara två.
Om jag får lof?»
Evelinas piga kom straxt ned.
Evelina tog god natt af herr F., och skyndade uppföre trapporne.
Inkommen väl i rummen kastade hon af sig kappa och shawl.
Hon befallde pigan att gå ut, hon ville vara allena, och skulle sjelf kläda af sig.
Nu kunde hon då gifva sina tårar fritt lopp.
De första hon gjutit, sedan sin ankomst till Stockholm.
Endast tre månaders lycka, och redan så bittra tårar!
Och nu i höjden af sin smärta, gjorde hon sig ett nöje af, att uppleta alla hågkomster af hemmet, det kära hemmet, dit hon aldrig mer skulle kunna återvända, utan blygd och skam.
Nu tänkte hon först på den stackars gumman, och Efverling. «Ack, Efverling!
Efverling!» utropade hon.
«De dagar du spådde mig, äro redan komna.
Albert är icke mera densamme!»
«Är det då ett brott?» tänkte hon, «att uteslutande öfverlemna sig åt den man älskar? är det då en synd, efter straffet följer så hastigt derpå?...
Det fordras således ett kraftigare band, än blott ett innerligt förtroende.
Det fordras ändå denna ceremoni, som Albert lärde mig, att skratta åt.
Jag känner det nu, hur lite jag då tänkte på Gud,» och Evelina snyftade konvulsiviskt.
«Genera någon med mitt sällskap»
Dessa ord ljödo som en dödsringning beständigt i Evelinas öron.
Det hade öppnat hennes ögon till en återblick på sin egen lefnad.
Hon borde ju helt och hållet lämpa dem på sig.
«Men min lott är kastad,» hade fru B. tillagt, «och jag får finna mig i mitt öde.» Borde Evelina väl också resignera sig så?...
Man kunde ju ännu förändra allt; ännu kunde ju det bandet heligare sammanknytas, som kärleken i blindheten och brådskan hopraffsade?..
Men skulle väl Albert nu gå in på det?
Evelina kastade sig på soffan.
Hon gret oupphörligt, ända tills hon utaf mattighet somnade.
Och då Albert kom hem, låg hon ännu der.
Han väckte henne icke.
Han förstod alltförväl orsaken, och han var för mycket upprymd, för att nu börja en scen af tårar och ruelse.
Då Albert om förmiddagen sent omsider vaknade, satt Evelina vid fönstret och stödde sitt hufvud tankfull mot handen.
Albert var ruskig och hade hufvudvärk.
Han blef misslynnt så fort han fick se henne.
Evelina hörde att han var vaken.
Hon steg upp och gick till honom.
«Min goda bästa Albert,» sade hon, och nästan knäföll vid sängen:
«vi äro icke så lyckliga nu som för tre månader sedan.
Säg, söta Albert, är du på något sätt missnöjd med mig?»
Albert gjorde en otålig grimas.
«Du har blifvit så förskräckligt sentimental, min söta vän,» sade han, «alldeles odrägligt pjåkig! du är dig inte lik.
Det minsta ord stöter dig.
En sådan hustru tröttar alltid sin man.»
Evelina snyftade, hon kunde ej svara.
«Ja! tårar,» fortfor Albert, «tårar! de äro alltid qvinnornas första resours, då de tro sig böra vara missnöjda.
Hvarföre gråter du? jag tycker du har allt hvad du behöfver.»
«Nej Albert,» sade Evelina, «du är icke nu sådan du var.
Jag skulle gerna vara fattig! jag ville ega ingenting: bara du Albert altid hölle lika mycket af mig.»
«Du är för besynnerlig, söta Evelina,» sade Albert.
«Hvad orsak har du att tro någon förändring hos mig?.. men du är för mycket romantisk, min vän.
Du talar om att gerna ega intet, det kan möjligtvis gå an i romaner; men i verkligheten dör alltid kärleken utaf fattigdom.
Således bör du tacka Gud för din lott.»
«Min lott!» upprepade Evelina.
«Ack Albert, jag fruktar, att vi misstagit oss om den rätta lyckan, jag finner det nu huru vilse vi gått.
Hur bemötte man mig icke i går?.. och den stackars fru B., sade mig ...»
«Min söta vän,» afbröt henne Albert, «tag inga exempel af henne.
Fru B. är ett pjåk, som narrat sig på sin man.
Den stackars B. kunde ej ana, att fadren skulle göra henne arflös.
Nu har han både henne och fattigdomen på halsen.»
«Stackers fru B.
... det är då som jag trodde,» sade Evelina.
«Men Albert, det var för hans skull, som hon öfvergifvit sina föräldrar.
Det är ju för hans skull hon nu icke är lycklig.
Kanske om de vigdes, att hennes far då skulle förlåta henne.»
«Gudbevars! så tokig blir aldrig B.,» sade Albert.
«Han hyllar mina grundsatser i det fallet.
Ger icke gubben med sig, så gynnar väl lyckan honom bättre på ett annat ställe.»
«Gud i himmelen!» utropade Evelina, «skulle han väl nånsin kunna öfvergifva henne? sedan hon för honom uppoffrat allt!
De kunde ju ännu bli lyckliga, om presten förenade dem.
Gode bäste Albert! jag har äfven tänkt att vi kunde göra detsamma.
Man lefver icke lycklig, jag ser det, utan ....»
«Evelina min bästa vän!» afbröt åter Albert.
«Hvad i Guds namn har du nu fått för griller i hufvudet? hvad fattas då i vår lycka? jag tycker att allt är sig likt, som första dagen.
Kom för Guds skull aldrig fram med sådane fraser.
Först då skulle kanske olyckan begynna.
Det finns ingenting i verlden, man så hastigt ledsnar vid, som qvinnan, då man vet, att man är tvungen att vara hennes man.»
«Ack Albert,» sade Evelina.
«Hur olika jag tycker du nu talar emot förr.
Om du blott ville försöka, söta Albert; försöka den olyckan du talar så mycket om, du skulle alltid finna mig likadan, lika undergifven, du skulle få se att du blefve lycklig, och om du ej blefve nöjd, så lofvar jag dig, att då få förskjuta mig, du skulle åter kunna bli fri, om du funne dig tryckt.
Jag egde åtminstone då anspråk på aktning, som jag fruktar jag icke nu gör.
Fru B. står i samma förhållande.
Hon fruktar att genera någon, bör icke äfven jag frukta detsamma?»
«Kära Evelina,» sade Albert, och klädde sig det fortaste han kunde, «förskona mig ifrån sådana jeremiader.
Vi ha en gång inrättat vår lefnad efter bådas vår vilja.
Du känner mina grundsatser.
Hittills har ju dina öfverensstämt med dem, och jag ber dig en gång för alla, att lägga bort alla svagheter, de göra endast ledsnad och missnöje, min söta vän.»
Evelina såg honom derefter ta sin hatt.
Allt hopp var då ute.
Hon nedsjönk mot kuddarne i sängen, hon kunde icke gråta mer.
«Adjö Evelina,» sade Albert i yttre rummet.
«Jag kommer hem till middagen.»
«Ack Efverling!
Efverling!» utropade Evelina, alldeles utom sig.
«Du föreställde mig, att mitt mod skulle vackla, och hvar skall jag söka mod, om icke Albert åter blir densamma?»
Hon påminte sig att det var postdag.
Hon föresatte sig att skrifva hem, hon ville försöka att lätta sitt hjerta, med tankan på sina vänner; men skulle hon väl beklaga sig?
skulle hon säga dem att hon redan fått ångra sin villfarelse?..
Nej, dertill egde hon ej mod.
Hon hade ingen annan än sig sjelf att skylla.
Evelina skref till tanten, till Efverling, till Clara Nordberg; och hennes bref bar, utan att hon märkte det, hela stämpeln af hennes sinnestillstånd, hon anade icke, att just det hon önskade dölja, framstod i hvarenda rad.
Hon hoplade sina bref med den bittraste känsla, hon afundades deras lycka, att få komma i hennes vänners händer, men vågade knappast inrymma den tankan, att sjelf få följa med.
Med hvilka ögon skulle man väl se henne der?
Evelina kände att hon var förkastad.
Hon afsände genast sina bref.
Hon hade alltid förr låtit Albert läsa dem.
Men nu, hon visste ej rigtigt hvarföre, nu fruktade hon, att han ens skulle få se dem.
Knappt voro de afskickade, förr än Evelina erhöll ett.
Poststämpeln var ifrån W., hon bröt det med den största glädje.
«Till och med deras förebråelser!» utropade hon, «äro mig nu välkomna.
Jag tackar dem innerligt för hvarje bokstaf! jag knotar ej mer, jag har sjelf skapat mitt öde.»
Förr kunde Evelina låta deras bref ligga hela dagen obrutna, hon ville då så sent som möjligt störa sitt goda lynne.
Hon visste att de innehöllo klagovisor och moraler, som hon då kallade det.
Brefvet var ifrån Clara Nordberg, Evelina genomögnade det hastigt.
Clara Nordberg skulle gifta sig; och med Boström! hon hade då icke försmått hans stora näsa.
Hon skall säkert bli lycklig, tänkte hon.
Han är en redlig man.
Jag lyckönskar henne af själ och hjerta, hon har tagit klokheten till råds; men hvad tog jag?.. men men hvad står då der?
Evelina måste torka sina ögon gång på gång, för att kunna urskilja bokstäfverne.
Är det möjligt!
Gud i himmelen, moster Wiberg är sjuk!
Clara har varit beständigt hos henne, man har föga hopp om hennes vederfående.
Hon är nära sin död, och talar jemt om Evelina.
Brefvet föll ur Evelinas händer, moster Wiberg var sjuk, och hon skulle ej få vårda henne, och hon, ingen annan än hon, var kanske orsaken dertill.
Evelina hade aldrig känt en så bitter smärta som nu.
Den stackars gamla gumman kunde ej bära detta slag; hennes samvete sade henne det, men hade hon väl kunnat ana sådant?
Evelina tyckte sig nu se himmelens straff i hvarje dags händelser.
Ingen enda framgick, som icke tillförde henne någon sorg.
Men detta! o! det var för mycket.
Hon trodde sig aldrig kunna uthärda att veta sig vara en orsak, kanske till hennes död.
Evelina återtog brefvet.
Clara Nordberg hade mot slutet skrifvit:
«Det är icke möjligt att du är lycklig, Eve«lina, ty man lefver ej lycklig utan menniskors «aktning och ett godt medvetande; men kanske «har du ej gjort denna upptäckt.
Arma Evelina!
«jag beklagar dig af allt mitt hjerta den dag, «du finner det, och det är denna tanke, som «kanske mer än allt annat graverar din stackars «moster Wiberg.
Hon har längesedan förlåtit dig «den sorg du gjorde henne, men hon vill ej ve«ta dig olycklig.
Det plågar henne, att i grafven «få medtaga den förebråelsen, att hon icke gjort «nog för att hindra dig.
Kanske skulle du kunna «förmå Albert till ett verkligt giftermål.
Du vo«re då lycklig sjelf, och egde kanske den glädjen »att hafva räddat din gamla moster.»
Men Evelina kunde bara gråta, hvad kunde hon väl uträtta? hon insåg hur fruktlöst hon skulle bönfalla härom.
Gerna hade hon med sitt lif velat köpa denna lycka, att en dag kunna få skrifva till tanten och Clara: «nu är jag gift, men icke såsom förra gången.»
Evelina såg på klockan.
Hon väntade
Albert med största otålighet.
Hon skulle ej sjelf trötta honom med nya föreställningar, hon skulle endast visa honom brefvet.
«Det måste hjelpa» tänkte hon.
«Skulle väl han, liksom jag, ej vilja göra allt, för att om möjligt rädda min stackars gamla moster.
Tänk om jag redan i dag skulle få skrifva: varen nöjda! han vill göra både er och mig lyckliga.»
Albert kom, men icke ensam ...
Evelina såg det med verklig förskräckelse.
Han hade främmande med sig till middagen.
Hur skulle hon nu ostörd kunna få tala vid honom?
Evelina bad honom att ett enda ögonblick komma in, han kom och hon gaf honom brefvet.
«Läs det,» sade hon, «men läs det helt och hållet, goda bästa Albert, moster Wiberg är sjuk.»
Albert genomögnade de första raderne, och återlemnade sedan brefvet.
«En annan gång kära Evelina,» sade han, «nu har jag icke tid, jag kan ej lemna mitt främmande allena.
Det är ju inte så brådtom med att läsa det der.»
«Jo! jo!» ropade Evelina, «moster är kanske nära sin död, och för min skuld, vi måste svara Clara i dag.
Kanske Albert, ack! kanske kunde vi rädda henne.
Det beror på dig, om du bara ville läsa.»
«Min bästa vän,» svarade Albert skrattande.
«Jag är ingen Gud.
Hvad kunna vi göra för hennes lif eller död? att hon är sjuk är visst ledsamt, men det är ju också helt naturligt.
Det kunde ju hända både dig och mig, och att en nära sjuttio års gumma kan dö, är också lika naturligt, du måste vara trankil min vän.
Jag får lof att gå nu.»
«Trankil!» upprepade Evelina, «ack Albert, Albert.
Det är förskräckligt, att du kan vara det så mycket.»
«Min söta vän,» sade Albert otåligt, «det är ännu förskräckligare att du så oupphörligt kan pina mig med hvad jag kunde göra.»
Albert öppnade hastigt dörrn, och kom ännu muntrare ut till sina vänner än han lemnat dem.
Gumman var sjuk, kanske död!
Han hade ej väntat sig en sådan glädjepost.
Dagen förgick och Evelina fick ej skrifva, hon lade sig om aftonen med blödande hjerta.
Hon såg tantens vålnad, i hvarenda vrå, tyckte hon.
Postdagen derpå fick Evelina åter ett bref, det var Efverlings stil, hon vände det hastigt om; lacket svart.
Evelina gaf det åt Albert, som hade mera mod än hon att bryta det.
Det innehöll endast notifikation.
Och några få ord ifrån Efverling, om att han med nästa post skulle utförligare skrifva.
Albert var ovanligt öm emot Evelina.
Han försökte att trösta henne så mycket han kunde.
Det var ju enligt naturens ordning, att när man blir gammal, skall man också dö.
Gumman Wiberg var ju icke odödligare än någon annan menniska.
Hvarken Evelina, han, eller någon annan, kunde således ta hennes död på sitt samvete.