Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Kungens förstämda lynne kommer säkert af någon dold förtrytelse« – hviskade i drottningens cirkel fru von Stauden till grefvinnan Wrede. – «Det förargar honom väl, att den hemliga förbindelsen måste bli bekant och svågern erkänd; ty det påstås, att nu igen ......«
De sista orden sades bakom solfjädern så sakta och så nära örat, att vi ej tilltro oss kunna återgifva dem.
– «Nej, bevars!« – svarade grefvinnan.
– «Så hänger det icke ihop.
Då är det någon chevalier inconnu; ty de skola till och med redan ångra förbindelsen.«
Vid utgåendet från konungens lever förde den färske excellensen Brahe riksrådet Bunge till en fönsterfördjupning, yttrande med en småslug, men häpen uppsyn:
– «Kungens bekymmer kunna ej härröra från något annat, än fruktan för ett fredsbrott med Ryssland.
Vore jag, som min excellens, ledamot af senaten, så tillstyrkte jag anläggandet af en fästning till mellan Waxholm och Rydboholm.
Egendomarna i den der trakten äro fasligt blottställda för fienders öfverraskning.«
Riksrådet Bunge mätte med en hånande blick grefve Brahe från hufvudet till foten och svarade, försmädligt småleende:
– «Kungen är ledsen öfver herr Gallodiers benbrott, som hindrar inöfvandet af en ny balett.
Min excellens kan sofva tryggt på Rydboholm.«
– «Hvad fattas kungen?« – frågade hofskalden grefve Oxenstjerna (skalden Gyllenborgs systerson) sin vän, konungens nye handsekreterare Adlerbeth. – Han är sig ej lik, och ingenting återger honom glädtigheten, icke ens de herrligaste alexandriner.«
– «Förmodligen sorg öfver Lidners ohjelpliga liderlighet.
Kungen ärnar nu göra sista försöket att bättra honom; Lidner blir derföre skickad till vår ambassadör Creutz i Paris, på kungens egen bekostnad« – svarade Adlerbeth –; «men låt det stadna oss emellan,« tillade han, med sin vanliga försigtighet.
– «Hvilket hjerta på denne monark, och hvilken kunglighet i allt hvad han gör och beslutar!« – utbrast Oxenstierna.
Under hemvägen från Drottningholm till Stockholm en natt, efter aftonmåltiden hos drottningen, yttrade fru Schröderheim till sin man:
– «Gumman på Svartsjö måtte sätta bra många myror i hufvudet på din eljest så glade kung, hvilken nu ser lika butter ut, som hertig Carl.«
– «Jag tror snarare, att det just är den inbundne och opålitlige hertigen, som gör vår dyrkade konung sura dagar,« svarade Schröderheim.
– «Har kungen, som ej tål anstötligheter, märkt något mellan den höge svågern och svägerskan, efter han ser så surmulen ut?« hviskade grefvinnan Höpken till kammarpagen Wright.
– «Sådana svaghetssynder anser han ej för anstötliga« – svarade Wright. – «Tro mig, dyrkade grefvinna! näst hertig Carl sjelf är ingen så likgiltig för den der lilla kärlekshandeln, som konungen.«
«Om Beylon lefvat!« suckade Gustaf. Vi tillägga, att om Beylon lefvat, så hade Gustaf längesedan för honom öppnat sitt hjerta, och läsaren hade då redan vetat hvad som betungade det.
Presidenten i Statskontoret baron Lilljencrantz efterskickades.
Den långa och allvarsamma öfverläggning, konungen nu höll med sin finansminister, lönar icke mödan att här till alla sina enskildheter upptaga.
Konungen behöfde penningar, mycket penningar: för att vidmakthålla glansen af sitt hof, det mest lysande i Europa; för att lifva och sprida glädje och nöjen; för att i vissa afseenden taga hertig Carl under armarna och i andra tillintetgöra hans dolska anslag; för uppbyggandet och inredandet af operahuset och andra offentliga byggnader; för understöd åt behöfvande snillen och uppmuntran af vitterhet och skön konst i allmänhet; för en utrikes resa, som han hade i sinnet, och då han ville uppträda så, som det egnar en svensk monark; samt slutligen för att tillfredsställa sina smekungars behof och nycker.
Gustaf befallde
Lilljencrantz att uppgifva någon utväg, för att anskaffa de erforderliga medlen.
Denne föreslog ständernas sammankallande och en öppen, på utvecklade skäl fotad framställning till dem.
Konungen förkastade, med hetta, detta förslag.
Sjelf funderade han på nedsättning af myntets skrot och korn, åberopande sin morbroders, Fredrik den Stores i Preussen lemnade föresyn; men Lilljencrantz, som fästat sitt namn och vunnit sitt anseende på den då nyligen tillvägabragta realisationen, satte sig med ifver, styrka och fintlighet deremot så, att Gustaf för tillfället slog denna plan ur hågen.
Finansministern hemställde då om öppnandet af anteckningslistor för frivilliga sammanskott.
Denna utväg vann lika litet konungens bifall: han fann den på en gång under sin värdighet och otillräcklig för ändamålet.
Sjelf framkastade han förhållanderna i Frankrike, der domareembetet, bland andra, betaltes med penningar, hvilket den tiden der inbragte ansenliga summor; men Lilljencrantz invände, att detta skulle kasta en mörk skugga på hvad konungen dittills med så mycken framgång, ära och bifall offentligen åtgjort, för att hos sitt lands lagskipare utrota bestickning och åtkomlighet: och Gustaf lät tankan äfven på denna utväg falla.
Nu bragtes på tapeten frågan om husbehofsbrännvinsbränningens afskaffande och rättighetens till denna varas tillverkning fästande uteslutande vid kronan; men olägenheterna och vådan förbisågos ej heller, och denna gång lemnades det förderfliga påhittet å sido.
Finansministern tillät sig slutligen beklaga, att ⅓:del eller 100,000 riksdaler specie af Riksens Ständers åt kronprinsen erbudna faddergåfva blifvit efterskänkta, emedan här eljest en tillgång funnits, som kunnat förskottsvis och mot framdeles ersättning användas; men Gustaf föll härvid lifligt i talet, att han aldrig ångrade en eftergift, som kommit hans minst bemedlade undersåter till godo, och att i alla fall majestätets värdighet nödvändigt skulle nedsättas i folkets begrepp, om konungahusets underhåll slukade alltför betydligt af statsinkomsterna.
Föga belåten med upplösningen af denna rådplägning, affärdade konungen sin finansminister.
Känslan af betrycket och den mulna sinnesstämningen stegrades i förhållande till svårigheterna att afhjelpa det förra.
Ännu var likväl icke bekymrens mått rågadt.
Svensken Sergels i Rom vunna stora konstnärsrykte hade nått konungens öron, och Gustaf var för mycket Svensk, för mycket hängifven konsten, för mycket känslig för äran i alla riktningar af dess uppenbarelser, att kunna smälta, det utländningen förblef i besittning af denna klenod.
Men för att locka en namnkunnig skicklighet från konstens och njutningarnas hemland till en fjellbygd, dittills fattig på begge, och ännu mer: för att värdigt – en Gustaf värdigt – fästa honom här, behöfdes större tillgångar, än konungen då ägde i sitt våld.
På köpet anmälte nu morianen (som blifvit ledamot af både Frimurarnes, Timmermännens och hertigens enskilta Helenæ ordens brödraskap), att prins Carls hemliga sammankomster togo en mer och mer politisk och mot konungen personligen fiendtlig riktning.
Badin upplyste tillika, att mamsell Slottsberg begärt en hop nipper, till hvilkas anskaffande hertigen för närvarande saknade både medel och kredit; men att han skämdes besöka henne, innan han uppfyllt denna hennes önskan.
Under andra omständigheter hade detta sednare meddelande varit konungen rätt kärkommet: nu ökade det endast hans ledsnad öfver sin egen penningeförlägenhet.
Baron Munck frågade en dag sin höge beskyddare hvad som förorsakade hans bekymmer.
Konungen ansåg ej mödan värdt, att längre dölja det för gunstlingen.
– «Ingenting annat!« – utbrast Munck, sjelfklokt och triumferande. – «Det der är något, som Ers Maj:t kan hjelpa när som helst och ju förr desto bättre.«
Medan den egennyttige gunstlingen talade på detta sätt, tänkte han i hemlighet på Gustafs frikostighet, när hans kassa var väl späckad.
– «Och på hvad sätt?« föll konungen genast in, och bekymrens moln skingrades på hans panna.
– «Åh, kors!
Kungen i Frankrike ämnar ju skänka Ers Maj:t vestindiska ön St.
Barthelemy.
Ständerna veta ingenting om den saken.
Ers Maj:t kan anse ön som sin enskilta egendom samt sälja den när som helst och till hvem Ers Maj:t behagar, utan att det angår någon, eller redogörelse ens kan sättas i fråga .....«
Gustaf afbröt, med gnistrande ögon och kinderna blossande af vrede:
– «Fy! fy! hvad skall det heta, min herre?
Vill ni, att jag skall bli en skamfläck i häfderna?
En kung roffa sitt eget land! bete sig som en schackerjude mot sitt eget folk!....
Fy! fy! hvilken förnedring, att ens tänka ditåt!...
Det vore förbi, för evigt förbi med vördnaden för majestätet, den stund en Herrans smorde kunde beträdas med en så smutsig egennytta ....
Låt det vara dig sagdt en gång för alla, Adolf! aldrig mera ett ord af så kränkande syftning; jag skulle då nödgas förvisa dig ur min åsyn.«
Flat och häpen, framstammade Munck en oredig, men ödmjuk bön om förlåtelse.
Samme Gustaf, som med ädel afsky ansåg förslaget att begå stöld från sitt rike, fann ingen betänklighet vid, att genom en annan låta bestjäla sin gemål.
Alla andra makar – tänkte han – hafva gemensam förmögenhet.
Hvarföre skall då min gemål, så sparsam, så föga gifmild, rufva på sina skatter, medan jag saknar utvägar att bestrida nödiga utgifter?
Ännu en motsägelse i hans lynne och åsigter: att af henne begära hjelp, dertill var han för stolt (såvida det icke, törhända, just var ett afslag, han befarade); men att röfva hennes ägodelar fann han icke stridande mot sin värdighet och sina grundsatser.
Konungar, äfven de bäste, hafva en alldeles egen och merendels rätt rymlig sedolära.
Sofia Magdalena ägde dyrbarheter till ett oerhördt värde.
Liksom Gustaf älskade att visa sin storhet i lysande tillställningar och nöjen, så utgjorde det hennes största njutning, att till begapande och beundran utbreda sina rikedomar i smycken af alla slag, det ena präktigare än det andra.
Dessa förevisningar skedde galadagar och vid hoffester, i drottningens guldtoilette, – både så kallad och i allo görande skäl för namnet.
Den verkliggjorde beskrifningarna på féesagornas förtrollade slott.
Rummet och alla dess möbler voro beklädda med grönt dammast och guldfransar.
Sådana voro äfven gardinerna.
Öfver golfvet låg en dyrbar turkisk matta.
På en fotställning af alabaster i form af ett altar stodo tvänne kärleksgudar, af gediget guld och ett 8-årigt barns höjd, vända mot hvarandra, vingarna beströdda med safirer och rubiner, på ryggen ett koger, fyldt med pilar, hvilkas ändar voro besatta med diamanter, och af sådana utgjordes det band öfver axeln, i hvilket kogret var fästadt: med vänstra handen uppburo cupidonerne sjelfva toilettspegeln och i den högra höllo de framför densamma en fackla, innehållande ljuspipor.
Spegeln var aflång, och dess ram, äfven af guld, pryddes öfverst af en kunglig krona, med många ädla stenar af flera färger.
På små mahognybord rundt kring rummet hvilade guldstickade purpurhyenden, öfversådda af juvelsmycken, orientaliska perlor och allt hvad ädelstenar heter, infattade i diademer, halsband och armband, gördlar, spännen, örhängen, bröstsmycken, ringar, ur med kedjor, o. s. v.
Under festen eller förevisningarna höll en statsfru vakt i toiletten, hvarefter kammarfrun, i närvaro
af öfverhofmästarinnan, enligt en skrifven förteckning, räknade och nedlade smyckena i ett schatull, till hvilket nyckeln öfverlemnades åt drottningen.
Toiletten, som låg näst innanför hennes sängkammare, hade blott en dörr, och den ledde dit.
På sängkammaren åter voro tvänne andra: den stora ingången till de öfriga rummen och en hemlig, dold bakom ett af den stora paulunens rika sidenförhängen.
Konungen sjelf förvarade nyckeln till denna lönndörr.
Vid en hoffest hade Gustaf händelsevis tagit sin gemåls guldtoilett i ögonsigte och underrättat sig, hvar dyrbarheterna eljest förvarades.
Hans håg lekte från den stunden ditåt, vakande och drömmande, tills omsider schatullet fick en likartad ryktbarhet i Holstein-Gottorpiska husets annaler, som halsbandet i Bourbonernes, och det till och med nästan samtidigt.
Men en offentlig undersökning rentvättade Marie Antoinettes rykte:
Gustaf föredrog glömskans slöja och verktygets aflägsnande.
Också gällde det i Frankrike ingenting mindre än stöld; i Sverge åter endast bodrägt.
Smekmånaden hade längesedan upphört för morianen och Olivia.
Det vore till och med kanske vådligt att besvärja hans äkta trohet; men Badins anspråk på hennes förblefvo icke desto mindre lika starka, och yttrade sig snart i anfall af svartsjuka, hvilken ej sällan är en väckelse för den misstänkta att förtjena den.
Olivia hade haft täta mellan-fyra- ögon med baron Munck, då han var sysselsatt att underhandla mellan konungaparet; och Badin anade, att den kungliga sängkammarens höga smekningar kunde med ömma känslor smitta de begge uppvaktande, som väntade i yttre rummet, och ägga dem att angenämt fördrifva tiden och sysslolösheten.
Om läsaren befaller oss att på samvete yttra vår mening om saken, så nödgas vi öfvergå på morianens sida, emedan både muntliga och skriftliga berättelser föranleda, att konungens förste hofstallmästare baron Munck och drottningens kammarfru Ramström ej sågo hvarandra med likgiltiga ögon, och att hon skänkte lifvet åt en ljuslätt kärlekspant, hvars utseende jäfvade hvarje tanka på söderländskt ursprung.
Olivia bedyrade väl, att ungen med hvarje dag blef mera svart; men denna gången såg Badin, mot äkta mäns plägsed, för mycket «i hvitt«, och kastade saknande blickar tillbaka på sina pojkår, då allting var honom tillåtet mot hoffolket.
I händelse denna undantagslag ännu gällt för honom, skulle herr förste hofstallmästaren ganska dyrt fått plikta för sin framgång hos den täcka kammarfrun.
En dag var Badins lynne vresigare än vanligt, och han mottog med mycken köld Olivias inställsamhet.
När hon fann, att trollkraften af denna talisman försvunnit, gick hon sjelf en storm till mötes och tänkte, att bättre är förekomma, än förekommas.
– «Du är en bra älskvärd man, det måste jag tillstå.
Om jag kunnat föreställa mig något sådant, skulle jag aldrig låtit narra mig till brudstolen.«
– «Om jag kunnat förutse hvad som inträffat, så skulle jag åtminstone icke blifvit den, som i det afseendet inledt dig i frestelse.«
– «Högst förbunden för så utsökt artighet!
Törs jag likväl fråga, hvad som menas med «förutseendet« och det «inträffade«?
(Med hånlöje pekande på ett ljuslätt barn, klädt i kollt, som ömsom kryper på golfvet, ömsom staplar omkring i rummet). «Fråga den der ungen.«
– (Snyftande) «Nu igen!....
Huru länge skall du plåga mig för de der orimliga misstankarna?«
– «Åtminstone så länge jag har beviset lifslefvande dagligen för mina ögon.«
– «Beviset?«
– «Ja, just beviset!....
Liknar jag kanske en vattenlagd sillmjölke, hä?.... men alldeles så ser den der ungen ut.«
– (Gråter) «Barnet brås på sin stackars mor, kom blir med hvar dag blekare af bara sorg öfver din grymma svartsjuka.
Tänk om jag skulle betala dig med samma mynt?«
– «Låt bli att röra vid den strängen, Olivia! det förbehåller jag mig, en gång för alla.
Först och främst saknar du anledning.
För det andra vore det väl i alla fall en himmelsvid skillnad emellan ett litet snedsprång, som icke belastar en med utgifter till kläder och föda, m. m. åt en annans barn.
För det tredje, så .... så .... (gnuggar sig i pannan).
– «Och för det tredje, så ären j karlar samt- och synnerligen fräcke krabater, som hvarje ögonblick sen grandet i våra ögon, men låtsen ej märka bjelken i edra egna.«
– «Muncken är alltför storväxt att kallas «ett grand.«
– «Huru blind du kan vara, eller huru okunnig du gör dig!
Vet du då icke, att baron Munck är pinkär i mamsell Bassy vid baletten, och att hon icke hör till de obevekliga?«
– «Ja nu, ja!
Åh jo, det vet hela verlden.
Men de voro ej så bekanta med hvarandra den tid du och han biträdde majestäterna.
Vet du hvad folket säger: ett mellan-fyra-ögon med en kammarfru och en teatermamsell är detsamma som halft bevis.«
– «Alltför artigt!
Men sammanställningen påminner mig om en sak.
Det var någon, som såg dig häromdagen i skymningen åka ensam i en täckt hyrvagn med mamsell Slottsberg.
Skall jag nu rifva upp himmel och jord för det der lilla äfventyret?«
– «Visst var det på sätt och vis ett äfventyr, men af det oskyldiga slaget.
Hertig Carls kärlekshandel med
Slottsbergskan hade kommit – fan vet huru! – för hertiginnans öron.
Hon ville nödvändigt se sin lyckliga medtäflerska och gaf mig befallning, att, i tysthet och utan att flickan fick veta annat, än att det bar af till ett möte med hertigen, föra henne upp i hertiginnans garderob.
Du skulle sett mamsellens bestörtning då hon, i stället för sin älskare, träffade hans gemål.
Först mönstrade hertiginnan henne ganska noga och med skarpa blickar, under det Slottsberg ömsom rodnade och bleknade samt skälfde i hela kroppen som ett asplöf.
När hertiginnan blef varse hennes häpnad, antog hon en mild uppsyn och räckte med godhet sin hand att kyssa åt flickan samt yttrade:
«Ni har öfvertagit en bland «mina skönaste rättigheter, mamsell Slottsberg, den, «att göra hertigens lif angenämt.
Om det lyckas er, «och ni uteslutande egnar er åt ett kall, som ni af «fri vilja valt, så önskar jag er framgång och allt «godt, och förlåter att ni gjort mig intrång; ty min «skyldighet och min högsta önskan äro endast, att «bidraga till förljufvande af hertigens dagar.
Men en «sak vill jag anbefalla er och lägga framför allt an«nat på ert minne: blanda er aldrig i politiken, mam«sell Slottsberg; använd aldrig ert inflytande hos her«tigen till förord eller att gifva intryck mot någon.
«Det skulle förorsaka min gemål bekymmer och han «blefve slutligen förtörnad på er.
Ni skulle då tillika «ådraga er min och hans öfriga höga anförvandters «rättmätiga vrede.« 60
– «Den goda, den ädla hertiginnan!«
– «Således, kära Olivia, kan du icke från den händelsen hemta förevändning till svartsjuka misstankar.«
– «Också hör jag ej till deras antal, som se spöken midt på ljusa dagen.«
Badin fäster ögonen på en fingerborg af guld, med emaljerade förgät-mig-ej, hvilken ligger i ett öppet rödt saffiansfodral på Olivias sybord.
– «Den der är rätt vacker: har du köpt eller fått den?«
– «Jag har fått den.«
– «Af hvem?«
– «Af en karl.«
– «Af en karl!«
– «Ja visst! eller af en ung, hygglig herre, om det uttrycket faller dig mera på läppen.«
– «Kanske den der gåfvan också skall räknas till «spöken midt på ljusa dagen«?
– «Alldeles.
Och jag skall löna ditt nyss berättade äfventyr med ett annat, som i märkvärdighet icke ger ditt efter.
Drottningen har lått en älskare ....«
(Badin faller i talet) – «Hvad i Herrans namn säger du, Olivia!«
– «Du hör ju hvad jag säger: att drottningen har fått en älskare; men i all tukt och ära, ty de ha aldrig talats vid, och hon vet till och med i denna stund ingenting om sin nya eröfring.«
– «Huru hänger det ihop?«
– «Dermed hänger så tillsammans, att en ung magister, vid namn Bethén, notarie vid Hofkonsistoriet, råkat förgapa sig på och förälska sig i vackra drottning.
Tokig af kärlek och naturligtvis utan hopp, stryker han ständigt omkring i granskapet af hennes rum, för att åtminstone få se henne, då hon stiger i och ur vagn, eller i portechaise bäres till någon annan del af slottet.
Du kan väl begripa, att jag skulle bli förundrad, då jag alltid stötte på samma menniska vid ingången till drottningens rum eller utanför hennes fönster.
Slutligen frågade jag honom efter orsaken och gaf mig tillkänna som kammarfru.
Han utbad sig då ett samtal i mitt rum.
Efter många invändningar måste jag väl en gång samtycka, och jag har fått både hans förtroende och fingerborgen.
Han skulle vilja ge allt hvad han äger och har, ja, sitt lif, om jag kunde öfvertalas, att emottaga och till drottningen aflemna en skriftlig, brinnande, dock ganska vördnadsfull och underdånig kärleksförklaring, som han alltid bär på fickan; men jag har ännu icke vågat ens underrätta drottningen om hela hans befängda lidelse, ehuru jag inbillar mig, att den skulle både roa och smickra henne, fastän hon kanske aldrig vill se karlen för sina ögon 61.
– «Åh ja, det tror jag nog; ty sådana ären j fruntimmer.
Jag råder dig likväl att gå försigtigt till väga i den saken; ty blir kungen stött, så kommer du hals öfver hufvud ur slottet, det kan du bereda dig på.«
– «Jag är väl icke så dum heller, att löpa åstad i ogjordt väder.
Jag kan nog afpassa min tid; jag är icke din hustru förgäfves.
Det är visst icke för den lumpna gåfvan och de många löftena, som jag befattar mig med den här saken; men händelsen är sällsam, karlen är egen och hans olyckliga lidelse väcker mitt deltagande, hvilket allt sammanlagdt gör, att både han och hans angelägenhet ligger mig om hjertat.
På sistnämnde omständighet tviflade Badin ingalunda.
Han tog sina mått och steg för att komma underfund med, huruvida han möjligtvis för sin egen del hade något att befara af Olivias medlidande för Bethén.
(Konungens kabinett.
Förmiddagen.)
«Så snart drottningen begifvit sig till hertiginnan, der hofcirkeln i afton samlas, går du, Henrik, varsamt och obemärkt, lönngången till drottningens sängkammare, öppnar lönndörren, så tyst, som möjligt – här har du nyckeln (räcker den till en baron, kapten vid gardet, med hvilken konungen samtalar) – går in i guldtoiletten, tar schatullet – du vet hvar det står – och bär det lilla trappan garderobsvägen hit in till mig.
Jag behöfver väl icke anbefalla dig försigtighet och förtegenhet.
Ett ord, ett steg, en åtbörd, som kunde förråda hemligheten, – och du vore förlorad! ty du förlorade då tillika min nåd, på hvilken du eljest kan räkna för hela din framtid.«
Friherren gör en djup bugning och går.
Konungen ringer.
(Till kammarherren) «Låt statssekreteraren Schröderheim komma in.«
Schröderheim inträder.
Konungen ger kammarherren en vink att aflägsna sig.
Sedan yttrar Gustaf till Schröderheim:
– «Har du gjort ett öfverslag på mina extra utgifter?«
– «Ja, Ers Maj:t, här har jag det.
Beloppen göra sammanräknade en dryg summa.
Men törhända Ers Maj:t befaller, att en eller annan post skall utgå, eller utgiften åtminstone uppskjutas.«
– «Läs upp titlarna, så får jag höra.«
(Schröderheim läser:) «1)
Nådegåfva till de brandskadade i Stockholm, 1000 riksdaler. 2) Pension till general Sprengtporten, 5000 riksdaler. 3) Betalning af riksrådet Ulrik Scheffers skulder i Frankrike, åsamkade den tid han der var ambassadör. 4) Ersättning till Stedingk för hans i Frankrike indragna pensioner. 5) Lifstidsunderhåll till grefvinnan Wasaborg i Tyskland, Gustaf II Adolfs sista ättlägg. 6) Äreskänk till grefve Saltza. 7)
Prägling af en skådepenning öfver kronprinsen Gustaf Adolfs födelse, samt utdelning af densamma till de dåvarande fyra talmännen: grefve Saltza, erkebiskop Mennander, borgmästare Eckerman och Anders Mattsson från Malmöhus län. 8)
Förfärdigande af en dyrbar låda, i hvilken några af St.
Brigittas ben skola inläggas, i föräring åt kejsarinnan Maria Theresia. 9) Underhåll till prins Stuart, pretendent af England.
10) Respenningar åt Sergel från Rom. 11) D:o åt Lidner till Paris. 12) D:o åt Naumann från Dresden. 13) D:o till en utrikes konstresa åt Kraus. 14)
Inlösen af några hertig Carls skuldebref. 15) Nipper till mamsell Slottsberg. 16)
Tillbyggnader och ny inredning af rummen vid Gripsholm. 17) Iståndsättandet af vattenkonsterna vid Drottningholm. 18)
Sprängning och anläggning af vägen mellan Stockholm och Drottningholm, samt i sammanhang dermed broars byggande öfver Tranebergs, Nockeby och Lofö fjerdar. 19) Fyllnaden i kostnaden till Gustaf Adolfs ärestod. 20) Stora operans inredning. 21) Brölloppskostnaden till sångaren Karsten. 22) Utstyrsel till kronprinsens förra amma. 23) 8000 daler silfvermynts belöning och dessutom lifstidspension åt konstnären Hallblad för uppfinningen af sättet att öfverflytta taflor så väl på duk, som trä, koppar och gips. 24) Pension till Kellgren. 25) Respenningar till Stockholm och föräring åt Leopoldt. 26) Respenningar från Paris och underhåll till Desprèz. 27) Inköp af konststycken i Rom och Paris. 28)
Förskönande af Haga park och anläggande der af ett stort slott. 29)
Föräring åt Bellman. 30) Inköp och utdelning af spannmål och penningar i Dalarna, för att der mildra eländet och hungersnöden efter den inträffade missväxten. 31) Fonder till Vitterhets- och Målare-akademierna ....62
(Konungen faller in) – «Är det mycket qvar?
– «Mer än hälften, Ers Maj:t.«
– «Nog.
Lägg listan på mitt skrifbord; jag skall gå igenom den rättnu.
Du har väl icke förgätit dig sjelf, Elis?«
– «Min konungs nåd är mig alltid tillräckligt.
Huru skulle jag drista gå dess välgerningar i förväg!«
– «Nå, nå, du skall, foi de gentilhomme, i alla fall ej varda glömd.
– Du är väl befalld till hertiginnan i afton?«