Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gyldenstolpe har medgifvit, att den tillgång på penningar, som fanns förut, minskats med stora summor, jag tror ända till 19 milhr; men den ädle Gr:n gick alldeles icke längre än att blott statuera detta faktum, och orsaken, hvarföre han ansåg ett dylikt faktum betyda ingenting, kan jag verkligen icke förklara annorlunda än derigenom, att han betraktar saken blott ur Bankens synpunkt och frågar: lider Banken deraf eller icke?
Ty när man vet, att Banken har sin grundfond och sina 8
V* milhr silfver qvar, så är det onekligt, att man icke anser Bankinrättningen någon fara underkastad.
Men vid sidan af detta förhållande, eller att Bankens reela fond sjunker och sedelstocken minskas, hafva vi nyligen hört omtalas ökade utgifter, ökade anspråk af K. M. hos E.
St. att gifva medel till ganska stora företag, och vi hafva deraf funnit, att samma säkerhet i afseende på hvad som kan ske, existerar på högsta ort, likasom den existerar blandjjllrr Fullmäktige i Banken.
Nå väl! är det så, då kommer också ansvaret, i fall dessa åsigter skulle stöta alltför mycket i rosenrödt, att drabba dessa höga auktoriteter, som icke vilja lyssna till eller ens tillåta en närmare undersökning af förhållandet.
Sedan jag yttrat detta, M.
Hrr, skall jag icke, utom på de skäl, som Gr.
Gyldenstolpe anlört, inlåta mig vidare i någon diskussion om den våda jag fruktar.
Det är möjligt, att solen går ned lika klar nästa år, som den lyser i detta ögonblick; och om den gör det, om händelserna ånyo kunna bringa oss på samma ståndpunkt, som vi voro år 1855, är det visserligen mycken anledning att hoppas, det den kris, hvilken jag ansett vara en penningekris, men icke någon handelskris, icke skall kännas till sina följder.
Men, säger jag, detta står ännu på afstånd framför oss, och vi kunna icke derom vara förvissade, och jag tror icke att det finnes många af dem, som närmare följt händelserna, som göra sig i detta fall så säkra förhoppningar som Gr.
Hrr, jag skall icke trötta med att anföra skäl för mitt förslag.
Jag hade måhända från början handlat klokare, om jag blott helt simpelt tagit till bönboken och begärt att få det af mig föreslagna Utsk:t tillsatt.
Jag har alldrig från första stunden kunnat stödja mitt anspråk på, att min stämma här, då jag nu efter tolf års frånvaro ånyo upträder, skulle vinna något särdeles inflytande.
Jag har icke ställt mig hvarken på den högra eller venstra sidan; jag hör icke till något parti; jag har blott trott mig böra göra detta yttersta försök, på det att Svenska folket, likasåväl som dess lagstiftare, kunde en gång riktigt förstå sitt penningeverk, innan det går att för stora företag inkasta sig i ett vidtutseende lånesystem.
Jag tror, att det vore riktigt, att åtminstone först känna sitt penningeväsende; och att icke Svenska folket, ja icke ens höga embetsman, känna detta, derpå har jag i dessa dagar haft de mesta eklatanta bevis, och R. o. Ad. torde tillåta mig att omnämna åtminstone ett sådant.
Sedan för någon tid sedan i Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning influtit en artikel om olämpligheten af att stora summor skulle ligga oanvända i Lånekont derstädes, Den 5 November.
59 så har denna sats blifvit ånyo uprepad i öster, enär Östgöta Korrespondenten, och jag tror äfven Aftonbladet samt ännu en tidning, nyligen uptagit densamma, under ganska skarpa anmärkmr derjemte öfver vederbörandes försumlighet att begagna de medel, som stöde till buds, och dermed afhjelpa den nuvande penningekrisen.
Hurudant är nu förhållandet med dessa stora medel?
Jag har många gånger deltagit i samtal härom, och till min förundran funnit, att man icke vet, det dessa medel omöjligen kunna disponeras.
Hrr:ne torde erinra sig, att i Banko-Reglementet influtit en alldeles ny g ang:de s. k. postvexlar mellan Banken och dess Lånekont., hvilken § har till syftemål att förekomma, det remisser skola vara blottställda för poströfveri.
Detta var ett försök att få vexlar i gång.
Nu hade emellertid, på grund af sagde g, ifrågavande stora summor blifvit till Banken aviserade genom postvexlar, naturligtvis samlade genom tullverket; dessa medel hafva blifvit staten krediterade, — de hafva kanske redan i denna stund blifvit disponerade, fastän sedlarne, som inbetaltes, ligga oöfverkorsade i lånekontm.
Men hvarföre ligga de oöfverkorsade?
Jo derföre, att det väl berott på Banken att anbefalla en sådan öfverkorsning, men Bankens styrelse har ansett det otillständigt att förstöra en sådan mängd sedlar, deribland många kunde åter såsom nya utgifvas, hvarom allt Gr.
Gyldenstolpe torde kunna uplysa.
Hvarföre hafva de då icke blifvit remitterade?
Emedan det hade varit på Eullmäktiges ansvar om sedlarne kommit oöfverkorsade hit och sedermera befunnits falska.
Åtgärden var således ganska klok att heldre genom försändring genom expresser vid lägliga tillfällen föra dessa sedlar och sålunda uphämta dem hit.
Men emellertid ligger det troligen många qvar, med hvilka denna operation icke blifvit verkställd, och huru vill man, att dessa penningar skola åter sättas i omlopp?
Skall äfven, så fort skattemedlen influtit till Eänterierna, derstädes öpnas diskontrörelse?
Beträder man en gång denna väg, torde det slutligen medföra svåra följder.
Jag känner ganska väl igen dessa rubbningar sedan 1818, då det endast arbetades på att få mera penningar.
Och hvarföre använder man icke de penningar, som finnas?
Så frågas öfverallt!
Dessa frågor framställas naturligtvis i okunnighet om den g, som säger att dessa medel må under intet vilkor åter i lånerörelsen användas; men den tid kan komma, då nöden icke har någon lag, utan man måste tillgripa hvad man har.
Så länge emellertid en sådan falsk åsigt om vårt lands penningetillstånd finnes, och så länge dylika grundsatser kunna framställas i de offentliga bladen, utan att blifva vederlagda af dessa Tidningar, som dagligen förse oss med allehanda idéer om handeln och finanserna, då är fara för dörren, och då är det nödigt att i grund undersöka förhållandet.
Liljencrants, Gust. Fredr.; Med den värde motionären ämnar jag icke ingå i någon tvist, huruvida nöd är för handen.
Jag är öfvertygad, att han så tror och att han af ett varmt hjerta och af nit för fäderneslandets väl framställt sin motion.
Jag vill till och med medgifva, att, jemförelsevis med den närmast flydda 60
Den 5 November. tiden, en viss förlägenhet verkligen förefinnes; men, såsom sagdt är, jag vill icke tvista hvarken om tillvaron af denna förlägenhet eller om dess omfång.
Jag vill deremot hålla mig till den uti den väckta motionen gjorda framställning om tillsättande af ett Utskott, som skulle utreda orsakerna till den befintliga förlägenheten och föreslå medlen till dess afhjelpaude.
Hvad beträffar första delen af denna fråga, så ber jag att, om jag så må säga, få komplettera de anledmr till ifrågavar:de förlägenhet, som Gr.
Gyldenstolpe angifvit.
Det förhåller sig nemi., enl. min öfvertygelse, så, att ett folk kan förvärfva egendom på två sätt: det ena naturligt, och det andra konstladt eller onaturligt.
När genom ökad flit och mångfaldigade näringar landet efter hand tillflyta ökade kapitaler, då äro dessa kapitaler förvärfvade på naturlig väg.
Annat är förhållandet, när, till följd af tillfälliga omständigheter och konjunkturer, landet tillflyter en alldeles främmande rikedom; då är denna rikedom tillkommen på onaturlig väg.
Det händer icke sällan då, att denna förmögenhet användes på samma sätt som då en person är lycklig på spel.
Det, som kommit lätt, går också lätt, och så går det också vid dylika tillfällen vanligen med en på sistnämde sätt ett folk tillkommen förmögenhet.
Hvad som blifvit så der utan moda förvärfvadt, förspilles merändels genom mer eller mindre illa beräknade spekulationer eller genom dålig hushållning.
Ar nu detta folk icke särdeles fallet för sparsamhet, och det är icke Svenska folket, då sker detta förspillande så mycket hastigare.
Detta är en komplettering af de många andra skäl Gr.
Gyldenstolpe anfört.
Hvad åter beträffar sättet att förekomma eller undanrödja denna olägenhet, så finnes blott ett sådant, och det är undergifvenhet, inskränkning i utgifterna o. s. v. Till denna undergifvenhet tvingas folket, så vida det icke genom felaktiga utvägar söker undanrödja hvad som icke kan på något sätt undanrödjas.
Denna undergif venhet ger sig oemotståndligen tillkänna derigenom, att importen förminskas och att förbrukningen af alla slags varor äfvenledes minskas, hvarigenom folket åter försättes i normal-tillståndet.
Ett sådant återförsättande är vid detta tillfälle mindre svårt än ofta tillförne.
Det öfverflöd, åt hvilket vi fröjdat oss och som nu är försvunnet, har likväl lemnat oss i en ställning, fördelaktigare än den, hvari vi före öfverflödet befunnit oss.
Vid början af år 1848, så framt jag icke missminuer mig (men jag är viss på, att jag icke gör det), upgick Bankens metalliska fond till 8 milhr; detta var det största belopp i metallisk valuta, som Sveriges Bank någonsin haft; och i denna stund ega vi Vj mill. derutöfver.
Att vi nu, på sätt jag nyss nämnt, på ett onaturligt sätt vant oss vid ett öfverflöd af penningar är ett missförhållande, som varat tvenne år, men föranleder icke någon anledn. till oro, minst af den betydenhet motionären framställt.
Anledn. till våra föreg:de myntoredor återfinnes ej allenast i den totala okunnighet, som i allmänhet, under den tid Bankens sekretess förefanns, då rådde hos Svenska folket, men synnerligen deraf, att vid minsta stockning i allmänna penningerörelsen onaturliga medel för denna olägenhets afhjelpande
Den 5 November. 61 tillgrepos.
Det fanns emellertid icke heller då något annat sätt att afhjelpa denna olägenhet, än undergifvenhet och hushållning.
Hvad nu beträffar tillsättandet af det föreslagna särskilda Utsk., så måste jag så mycket hellre motsätta mig en sådan åtgärd, som det icke kan förnekas och allraminst för någon af detta Stånds medlemmar kan vara obekant, att det ärende, som af detta Utskott skulle komma att behandlas, rörer i närmaste måtto det inflytelserikaste penningeverk vi ega, nemi. Banken.
Skulle nu, utan något egentligt skäl, detta ärende komma att handläggas af ett särskildt Utsk. och icke af BankoUtsk., så skulle ju lätt kunna hända, att dessa båda Utsk. i afseende å penningerörelsen och medlen för verkliga eller inbillade olägenheters afhjelpande komme till alldeles motsatta resultater.
Man må tro hvad man vill i detta afseende, så är det dock ett faktiskt och juridiskt förhållande, att Sveriges Eikes Bank utöfvar på penningeväsendet i landet ett oeftergifligt inflytande, och det är således högst nödvändigt, att Bankens åtgärder sättas i sammanhang med de åtgärder, sorn i allmänhet vidtagas i afseende på penningerörelsen i landet.
Skulle nu ett annat Utsk. komma till andra resultater än BankoUtsk., hvilket uteslutande har till pligt, att hafva myntvärdets uprätthållande till ögonmärke, så komme dessa resultater troligen att bestå deruti, att på onaturlig väg tillskapa penningar.
Jag är likväl öfvertygad, att den värde motionären icke åsyftar någonting dylikt; så mycket har jag förr samtalat med honom härom, att jag tror denna öfvertygelse vara välgrundad; men jag uprepar ännu en gång, att det blott gifves två utvägar att möta den annalkande krisen : den ena att tillskapa onaturligt mynt, och den andra att vara undergifven.
Jag hoppas E. o. Ad. finner, att jag är så godt som tvungen att åter inlåta mig i statsekonomiska undersökningar, så framt jag icke vill anses hafva medgifvit, hvad Gr.
Liljencrants yttrat, hvilket jag i sanning icke kan.
Gr:n började med att uplysa oss derom, att den stora nationella förmögenhet, hvaråt vi under de sista åren glädt oss, tillkommit på en alldeles onaturlig eller ovanlig väg.
De höga priser å alla slags exportartiklar, som kriget framkallade, gjorde att Sverige skördade ovanliga öfverflödshåfvor.
Jag har sjelf yttrat, att denna ovanliga väg medfört välsignelsen af en ökad nationalrikedom.
Men jag frågar om icke denna ökade nationalförmögenhet visat tecken, att den beräknas på ett annat sätt nu, än den gjorde för två ä tre år sedan?
Huru beräknas nu en varas, en egendoms värde mot hvad den då gjorde?
Jo så, att det nu fordras en dubbelt så stor sedelvalör för att kunna lösa samma vara eller egendom.
Således har den ovanligt stora lyckan äfven medfört en ovanlig stegring i priserna.
Jag talar icke endast om exportartiklar; ty destå i förhållande till den utrikes marknaden, och deri ligger vår lycka; men denna prisstegring har äfven sträckt sig till sådana artiklar, som icke hafva att göra med den utrikes exporten, och vid sådant förhållande är det icke rätt att tala om den sedelstock, hvilken var mätare af den varu-mängd vi egde i landet; den har nemi. blifvit 62 Den 5 November. förändrad, ja nedsatt till sitt värde, enär dess mätbarhet sjunkit derhän, att det nu fordras jemt dubbelt så mycket som förut.
Anser man att detta icke betyder någonting, utan tror, att det härrör från handelns fluktuationer, då siiger jag, att man tillsluter sina ögon för tillståndets djupare följder; då vill man blott skåda på ytan, och då är det lätt att komma till samma optitimistiska resultat, som de båda sista talarne.
Jag anser det emellertid vara öfverflödigt, att söka bibringa dem en annan öfvertygelse; ty jag tror fullt och fast, att när de argumentera så emot mig, skola de icke tillåta mig, att leda dem på andra observationer, som mera direkt bevisa, att det verkligen fordras en djupare undersökning af vårt penningeväsende, och liiddarhuset i allmänhet delar säkerligen med mig den åsigt, att denna diskussion icke hör till saken, som är: ett särskildt Utsk.
En omständighet kan jag likväl icke undgå att omnämna.
Liljencrants har, såsom ett skäl till förnöjsamhet, talat om, att vi nu hafva samma silfver qvar. som vi hade tore denna konjunktur.
Nå väl, det är sannt!
Men då var det åtminstone icke någon tanke på att utskeppa denna metall.
Sedan denna tid hafva betydliga förändringar verkligen inträffat i våra myntförliållanden, ja, till den grad, att om jag efterfrågar i Banken, får jag veta, att lika fort som silfver hinner utmyntas, så går det sin kps, och man söker få till export både de större och de mindre sorterna.
Man vet, att en särskild konjunktur upstått för silfret i jemförelse med guld, och detta till följd af den handelsbrist, hvari Europa nu står till Indien.
Detta är dock en sak, som har sin öfvergång, och i det fallet vill jag helt oeh hållet förena mig med de värde talarne, att metallerna flyta väl en gång tillbaka.
Sådant kan fördenskull icke vara för mig att fästa mig vid; men förhållandet förändrar sig med en så liten portion silfver, som vi ega (icke fullt 1 million £), ganska mycket, i synnerhet, när det är så, som Gr.
Liljencrants säger, att Banken har ett stort inflytande på hela Svenska penningerörelsen.
Ja Gudnås, det är just det den har; den har ett så förfärligt inflytande, att det just är Bankosedelstockens fluktuationer, som alltför mycket rubba varupriserna och all inrikes rörelse.
Nu hör jag med förvåning, att dessa fluktuationer och deraf upstående inflytande äro tagna i beräkning, och att det icke vore möjligt, att hinna till någon större välmåga, utan till följd af ovanliga tillfälligheter.
Nå väl! det är möjligt att man har en så dan divinationsförmåga om dylika lyckliga tillfälligheter en annan gång; men den väcker dock tvifvel hos äfven vår Bankstyrelse, och jag tror att man skulle vara föga belåten med att icke hafva velat skåda litet djupare in i saken.
Huru är förhållandet med vårt silfvermynt?
Tillåten mig, M.
Hrr, att i detta hänseende lemna några uplysningar.
Utom den besynnerliga händelsen, att när år 1830 vår myntfot bibehölls vid den af 1664 — på det vi skulle kunna prunka med våra Caroliner —, Specieriksdalern till sitt silfvervärde kom att förblifva hvad den alltjemt varit, nemligen 3 ass högre än Riksdalern Hamb.B:ko, som är den myntsort, med hvilken vår närmast och vanligast jemföres, och hvilken öfvervigt influerar i icke obetydlig mån dertill, Den 5 November. 63 att det, naturligtvis under vanliga förhållanden, och då vi icke hafva alltför stor öfvervigt i handeln, d. v. s. öfverflöd på vexlar, lätteligen upstår en spekulation att föra ut silfret; utom, säger jag, detta förhållande, har jemväl en annan anledning upstått att föra ut vårt smärre mynt.
Det är bekant att den Engelska shillingen, Vedels £, gäller i vårt land nära 32 sk.
B:ko, samt att en franc gäller 22 sk.
Nu har det visat sig, att vårt mindre silfvermynt, 16- och 8-skillingsstycken, begagnas synnerligast af emigranter till Amerika med en vinst, svarande för dem, som räkna i Fransyskt eller Engelskt mynt, mot mellan 11 och 15 sk:r i st. f. 8 sk:r, så att ett 16-sk:s-stycke, som motsvarar Vedels dollar, tages för en sjettedels.
Sådana grofva premier tagas genom exporten af vårt silfver!
Om också icke dylika förhållanden omtalades, tager jag dock för afgjordt, att BankoUtsk. väl kunde komma att nämna något sådant; men jag tror äfven, att det skall hafva samma farhåga att föreslå en ändring i vår myntfot, som det hade år 1830, då realisationen verkställdes.
Jag har nu funnit, att ehuru ganska många till en stor del insett detta missförhållande, har man dock velat dölja det, och då det vid förra Riksdagen lyckades vetenskapsmän att genomdrifva decimal-systemets införande, hvarför jag är dem mycket förbunden, undvek man dock att vidröra denna anomali, af öfvertygelse, att det vore lättare att göra myntreformen till skrot och korn efteråt.
Nu kan man säga: låtom oss göra denna reform!
Hrr, när skola vi uphöra att delvit vidtaga reformer i vårt penningeväsende?
Böra vi icke, så vidt sig göra låter, komma till en i allo klar insigt af vårt penningeväsende i hela dess vidd?
Jag tror att det är orätt att förfara såsom hittills.
Jag tror att det är orätt, i synnerhet om kriser på kontinenten, hvilka kunna af flerehanda anledningar vara att befara, inleda en allmän penningekris öfver hela Europa; vi få säkert då känna verkningarne deraf.
Jag tror, att det vore godt om vi, efter att hafva genomskådat Banksystemets bristfälligheter, intaga en sådan ställning, att vi kunna stå på säker fot, när faran kommer.
Att mitt reformförslag skulle åt ett särskildt Utsk. öfverlemnas, att behandlas sedan Utsk. undersökt anlednme till penningekrisen, känner R. o. Ad. redan, men det ansågs böra skiljas från detta om särskildt Utskott, och jag tager mig friheten upplysa, att det var Hr Gr. och Landtm-.s godhetsfulla yttrande till mig och hans tvekan rörande fördröjd handläggning af hufvudmotionen — då han nemi. ville undvika en kollision med Grundlagen —, som föran ledde mig att liksom klyfva motionen.
Nu har man, fastän stillatigande, när hufvudmotionen föredrogs och remitterades, emellertid mött mig med det inkast, att penningekrisen icke är farlig, ehuru det borde vara allmänt bekant, att min motion tillika åsyftade en betydlig förändriug i vårt penningeväsende.
Huruvida nu BankoUtsk., som skall behandla denna motion, verkligen är qvalificeradt att bedöma frågan ur en så vidsträckt synpunkt, derom ber jag nu att få yttra några ord.
När jag säger qvalificeradt, har jag naturligtvis icke något afseende på ledamöternes personer, utan på de formaliteter, som der måste iakttagas vid frågornas behandling 64 Den 5 November.
Vi känna, att det första Utsk:t gör, är att remittera min motion till Fullmäktige; desse torde svårligen yttra sig deröfver förr än de hört UnderStyrelsen; när denna yttrat sig, skola Fullmäktige deröfver utlåta sig; men dessförinnan, som det vill synas, har deras synglas redan blifvit begränsadt, enär de, såsom jag förmodar, lika med sin Ordf:de, skola betrakta saken blott ur Bankens synpunkt.
Sedermera kommer frågan tillbaka till Utsk., och då må jag spörja, huru djupt dyker man då?
Om jag minnes rätt, sedan jag var Ordf:de i BankoUtsk., sfi aflägga ledamöterna en ed, att de skola skydda Bankens rätt; denna ed är affattad i sådana ordalag, att män, hvilkas samveten äro böjda för undergifvenhet, tveka, huruvida det ens är riktigt och pligtenligt, att röra vid en institution, som visat så vackra resultater af stundtals grof ackumulation, då den såsom en ny Phoenix reser sig ur askan, och som håller på nu som bäst att plantera nya barn i alla våra filialkontor, efter det man, nota bene, sedan den tid då jag följde med, utrotade dessa filialkontor, emedan de ansågos då vara byggda på en falsk grund, nota bene erkannerligen densamma då som nu.
Huruvida detta Utskott skulle göra något annat, än att skänka min motion ronde en revision af vårt penningeväsende en högtidlig begrafning, derom hyser jag mina tvifvel.
Ovissheten härom är orsaken, hvarföre jag väckt förslag om tillsättande af ett särskildt Utsk.
Således, när man nu vill behandla frågan om en undersökning af penningekrisen blott ensidigt, fruktar jag, att det är samma förhållande nu som vid förra Riksdagen, eller att det står något spökande bakom.
Man vill icke undersöka, utan man vill leda ut den stora motionen från allmänhetens och R.
St:rs vidare upmärksamhet.
Ar det så, då må jag bekänna, att min pligt stannar att försöka mera.
Jag ser nu här för mig en man, som, redan för ett par år sedan, till följd af gammal vänskap, tillät mig, då han stod i spetsen för det ministerium, som närmast har att öfverskåda Rikets penningeställning, att utveckla den idé om reform i vårt Bankväsende, som nu är roten till mitt förslag.
Han tillät mig att i flere timmar utveckla detta, och hvad jag då bad om var att få en komité till satt.
Det var då vi stodo på högsta höjden af det välstånd, som rika skördar skänkt oss, och hvarigenom, i fall en reform då skett, vi verkligen kunnat åstadkomma en sådan tillgång för Sverige, att vi kunnat gå ett krig, som då troddes vara i närheten, till mötes.
Jag har naturligtvis icke rättighet att yppa hvad svar jag erhöll; det beror på honom sjelf att säga det.
Mitt förslag ansågs emellertid icke då nödvändigt; det mötte hinder, och jag vill med detta blott hafva sagt, att jag oupphörligt och länge fortsatt mina bemödanden äfven på annat håll, .innan jag nu vändt mig till Ståndet.
Dermed- anser jag mig hafva upfyllt allt, livad pligten mot samhället kan ålägga.
Af den diskussion, som nu fortgått, har jag icke kunnat finna någon lösning af hufvudfrågan, eller om Gr.
Frölichs motion ang:de tillsättande af ett särskildt Utsk. må Den 5 November.
65 må bifallas eller icke.
Visserligen liar jag hört Gr.
Liljencrants hålla ett vackert föredrag i finansläran, som troligen varit ganska uplysande för oss; och jag har äfven hört Gr.
Gyldenstolpe utbreda sig öfver theorierna för penningens rörelse; men jag har af dessa båda yttranden ingalunda kunnat draga någon slutsats i afseende på sjelfva frågan.
Med mera intresse har jag hört Gr.
Frölichs första föredrag, deruti han utvecklar orsakerna till den allmänna penningeförlägenhet, som nu är rådande.
Det låter sig icke betviflas, att ju dessa förhållanden verkligen förtjena en större upmärksanihet; men som Gr.
Frölich icke antydt, hvarföre han vill hafva ett särskildt Utsk., eller hvarföre icke BankoUtsk. skall kunna taga befattning med denna angelägenhet, så får jag nu hemställa huruvida han icke skulle vilja i korthet upplysa oss om de skäl, som ligga till grund för hans önskan, att få sin motion remitterad till ett särskildt Utskott.
Jag medgifver ej gerna, ätt jag verkligen med skäl ådragit mig den anmärkn., den siste värde talaren gjort.
Jag stannade måhända något för tvärt, då jag trodde mig hafva visat, att BankoUtsk. icke vore rätta stället att uptaga min motion.
Jag får nu tillägga, att hos ett Utsk., som har blott ett ärende att behandla, och som består af ett färre antal ledamöter, t. ex. 3 af hvarje Stånd, skulle det vara lättare att kunna hoppas en noggrann pröfning af frågan, än hos BankoUtsk.
Visserligen beror äfven detta på personernas hugskott; ty det är möjligt, att våra Elektorer kunde hitta på tillsätta sådana personer, som stå på samma ståndpunkt, som de båda Gr:ne på första bänken.
Jag hade för öfrigt trott, att det skulle lyckats, att i detta Utsk. få in sådane personer, som, ehuru icke tillhörande representationen, troligen i denna stund ega ett stort intresse att få veta om det finnes ett botemedel mot den nuvande penningekrisen eller icke.
Det är en distinktion, hvarå jag måhända under denna diskussion bordt fästa upmärksamheten, nemi. att den ifrågav:de krisen icke egentligen är någon handelskris, utan en penningekris.
Jag uraktlät, i mitt förra anförande, att nämna, det en handelskris, såsom Gr.