Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan boks betydelse för flere än författaren sjelf afgöres i och med den grad af allmängiltighet, uttalandet eger.
Denna åter beror på om författarens enskilda erfarenheter äro kännetecknande för ett flertal individer eller kanske t. o. m. typiska för en hel samhällsklass.
Båda vilkoren förefinnas i, &gt;Erik Grane ».
Ämnet i denna bok är dubbelt; det behandlar dels en ynglings strider och nederlag under kampen för sedlig renhet, dels denne ynglings ställning såsom medlem af det samhälle i smått, som en studentkår utgör.
Det första af dessa ämnen är således ett i hög grad allmänmenskligt, och äfven det senare borde tillvinna sig ganska mycket af allmänhetens intresse.
Att så verkligen varit fallet, derom vitnar den lifliga diskussion boken väckt.
* Från en af våra mest bemärkta, yngre författarinnor, som dock vid detta tillfälle önskat vara okänd, ha vi eraottagit ofvanstående uppsats.
Att vi åt densamma gifvit ofvanstående rubrik, må hr Geijerstam icke misstycka.
Att döma af ett hans uttalande i sin » Revy » (1886) synes det som funne han något försmädligt i uttrycket » det unga Sverige », men detta, enligt hvad vi föreställa oss, alldeles utan skäl.
Då han deljämte undrar, hvem som kan ha påhittat uttrycket, föreställande sig att detta skett helt nyligen, kunna vi meddela att epitetet begagnades redan om Mellin, Blanche m.fl., som för omkring femtio år sedan tillhörde den literära oppositionen.
I sakens natur torde ock ligga, att det unga Sverige kommer alt uppenbara sig i alltjemt nya former, så länge det gamla Sverige finnes * till.
Red.Boken har emellertid, såsom redan antydts, icke inneburit en konstnärlig seger, en insats i vår romanlitteratur, som der får blifvande värde.
» Erik Grane » skulle mera rikligt vunnit erkännande, om den icke burit ordet roman på titelbladet, ty en bok blir icke en roman blott genom att man kallar den så, utan genom att den uppfyller de kraf, vi tillsvidare äro vana att ställa på romaner ocb bvilka ännu komma flertalet att på en bok med den titeln lägga en måttstock, som » Erik Grane », med sin lösa komposition, sin brist på koncentration vid hufvudpersonens utveckling, sitt episodiska, icke psykologiska framställningssätt ej kan anses motsvara.
— Det är skada, att » Erik Grane » icke blef en roman; att författaren icke hade ro nog eller öfversigt nog för att ge ämnet den breda, episka behandling, den allsidiga, objektiva belysning, som skulle ha tillförsäkrat boken en djupare och långvarigare verkan.
Ty den erfarenheten slär aldrig fel att, ju mera en författare kan låta bli att tala sjelf, men der-emot lyckas göra sina diktade personligheters karaktärer och handlingar talande för den sak, han vill föra fram, d. v. s. ju mera öfVertygande likt lifvet sjelft hans bok kommer att te sig, i dess sammansatta, motsägelsefulla, invecklade rikedom, dess flera men-niskor lyckas han också att röra, egga och öfvertyga om den sak, som för honom är bokens hufvudintresse.
Som det emellertid är af ett mycket tvifvelaktigt gagn att orda om, hvad en bok icke är; öfvergår jag helst och med snaraste till hvad » Erik Grane » är, till hvad som varit författarens afsigt med arbetet.
Denna har allra djupast varit: att uttrycka den smärtfylda harm, som gripit den nuvarande generationens män — mellan 20 — 30-talet — hvilka genom sin nya lifsåskådning kommit att inse uppfostrans omätliga betydelse för individens kraft och lycka, men tillika funnit: att kanske det bästa af deras personlighet och den största delen af deras lif blifvit snedvriden eller förstörd genom felaktig uppfostran.
Det är genom intensiteten i detta utbrott af smärta öfver det ohjelpliga, som » Erik Grane » står ensam i sitt slag inom vår litteratur och som den kommer att bli af väckaude betydelse.
Ty den är tillika en anklagelse.
En anklagelse först och främst mot den föråldrade hemuppfostran, der barnet anses som föräldrarnes ti o g, hvilket skall danas efter deras beläte, efter deras tankar och tro, deras mål och ideal.
Den visar hur den innerligaste moderliga ömhet, — i hvilken likväl saknas förståendet af, att barnet är en ny själ, med egna behof och egna rättigheter, — endast kan medföra lidande för både mor oohbaro, men ioke hindra den unga att följa riktningen af sin tid.
Den visar huru ett hem, der rena föredömen och goda maningar höra till dagligt bröd, dock illa förbereder en gosse till den stundande kampen med sinnenas faror, då det hyllar den föråldrade åsigten: att dölja sanningen och uppfostra genom bön och ängslig vaksamhet, i stället för genom insigt i och beröring med verkligheten.
Den visar att ju innerligare en lifsåskådning är hos föräldrarne, dess större är för dem frestelsen att behandla barnet som ett osjelfständigt väsen, hvars redligaste sträfvanden de grymmast missförstå.
— Det är icke den i dessa ämnen blott konventionelle fadern, utan Eriks mor, hvilken genom att äleka sonen mest och genom aty vara fullt lefvande i sin kristna tro, blir farligast för sonens samvete under kampen för att vinna en egen ståndpunkt.
Det är den gamla lifsåskådningens oförmåga att företå en utveckling, Bom leder bort från den af henne som absolut trodda sanningen, hvilken vållar konflikterna mellan mor och son.
Vid skildringen af dessa konflikter, liksom ock af meningsutbytet mellan Erik Grane och den teologiske professorn, märka vi nog att författaren icke — som en fullt objektiv eller rättare en af lifvets alla företeelser gripen romanförfattare plägar kanna — lika väl tänkt sig in i moderns och den kristne lärarens känslor och åskådning; att han icke gifvit samma lefvande deltagande åt dem, i deras lika innerliga pathos, som åt den unge sanningssökaren yelf.
Fullt rättvis har han således icke gjort framställningen.
Men detta har varit oafsigtligt; han har lika litet kunnat vara rättvis, som en part i en tvist fullt ovel-digt kan erkänna sanningen i motståndarens skäl.
Och om någon invänder, att en romanförfattare måste kunna egna hvaije personlighet i sin bok samma ädelmodiga förstående, så hänvisar jag till det ofvan sagda: » Erik Grane » är icke en roman; den är mycket snarare en rättegång.
Och i denna står den anklagande parten, ungdomen, gen t emot sina ledare och lärare, ej blott inom hemmen utan ock inom skolan och universiteten, med den bittra men grundade utsagan: att de icke förstått sin uppgift, att de icke följt med sin tid, att de icke gifvit den nu lefvande generationen hjelp, förstående, deltagande, stöd, utan att de lemnat denna ungdom ensam att kämpa sina strider, ensam att söka sin lifsåskådning, orustad för mötet med lifvets allvar; ja, i många afseenden gjord oduglig att möta detta; kanske för sin återstående tillvaro hänvisad till skenet i stället för väsendet af kunskap, af tro, af arbete, af lycka: emedan de, som haft utvecklingen om händer, icke haftmod att låta den nnge pröfva egna krafter, gä egna vfigar och bli vis genom egna erfarenheter.
Erik Grane hör ej till dem, som stanna inom skenlifvet.
Han når fram till det, som för honom blir verklighet i motsats till det förra skenlifvet, ett nyttigt arbete och ett eget hem.
— Men han har kamrater, hvilka det går sämre, och skildringen af dessa kamrater och lifvet i Upsala Ur, trots ensidigheten, bokens konstnärligt bästa parti.
Ensidig är skildringen också i detta afseende, ty Upsala är ännu för mången något helt annat än för Erik Grane och hans kamratkrets; der finnes mycket mer af ungdomsgläclje, arbetslust och lifsmod, än Erik Grane under sina olikartade erfarenheter kom i beröring med.
Detta är dock icke hufvudfrågan, den så många listat sig ifrån genom att uppehålla sig vid öfverdriftema.
Frågan är om den anklagelse, Erik Grane riktar mot Upsala — eller småstadsuniversitetslifvet — är sann, anklagelsen: att den bildning, som der meddelas, icke afser det stora pulserande samtidslifvet, icke eggar forskningslusten, icke stärker arbetskraften för sannt menskliga mål, icke tillvaratager det friska ungdomsmodet — utan söker att i trånga banor leda forskningen, att dämpa den egna undersökningsifvern, att uppamma till auktoritetstro, slentrian och servilism; att ungdomssta-den således snarare motverkar än uppmuntrar de specifikt ungdomliga krafterna; att lärdomsstaden icke längre ger kunskap för denna, utan för en svunnen tid, en tid, som intet visste om det djupaste af det, som rör sig i vår, och hvilket ungdomen för liksom afsides läsa sig till ur andra lands literatur, men icke höra något om af sina lärare.
Och orsaken finnes icke ensamt i vårt lands beskaffenhet, som ett litet och undangömdt, dit de stora tidsströmningarna komma långsamt, eller i våra universitets olycka att ligga i småstäder.
Nej, orsaken är framför allt: att skola som universitet i vårt land icke haft läijungarnes verkliga behof och sanningens hänsynslösa förkunnelse som sina väsentliga bestämningar, utan att de satt formen, auktoriteterna, traditionerna öfver lifvets och forskningens frihet.
Erik Granes författare har — antagligen af det skäl att skolan nyligen fått sin tecknare i Alexander Kielland (» Gift ») — gått flyktigt förbi skolan.
Men han är ej okunnig om sammanhanget.
— Hos den mera begåfvade, mera tänkande ungdomen, hvilken uppfostras under ett sådant, den hemliga förnekelsens system — det må nu kalla sig huru positivt och troende som helst — alstras just derigenom den pessimism, den lifsleda, den håglöshet, som man sedan förebrår denna samma ungdom!
Redan i skolan slöas lustenatt fråga genom tvånget att svara så, som läraren vill ha det, icke som man qjelf tycker; lasten att verkligen veta något grundligt i ett ämne genom tvånget att kunna årskursen i alla ämnen; och vid universiteten fortaättes samma system, inlärandet af ting man icke behöfver eller frågar efter eller ser sambandet mellan, medan man står törstande efter hjelp att förstå tillvaron, att lära åstadkomma något verkligt på något håll inom densamma: att se sambandet mellan frågorna i ens egen själ och tidens stora rörelser.
— Det är ofta genom denna ej mättade hunger, denna tärande längtan, som ungdomen sedan faller för sinnenas frestelser.
Detta blir så lätt en följd af vårt skol- och universitetslif, just derför att, hvad lifskraften framför allt vill, är att brukas.
Och det system, som i 20 — 25 år gör gossen och ynglingen till kunskapsinhemtande allenast, till receptiv icke producerande, och dertill tvingar honom att mottaga en mängd kunskapsstoff, som han alls icke har bruk fbr, är — oafsedt alla frestelser — mer än något annat egnadt att locka honom att skapa sig illusioner af använd lifskraft, af initiativ, af frihet, af glädje.
Det är derför ett mycket riktigt drag i » Erik Grane, » att den unge mannens kamp mot sinnenas frestelser till bakgrund har ett universitetslif med munterhet utan frigörande gläc^e; med studier utan djupare intresse; småstadsförhållanden och en kamratkrets, men intet familjelif — ty om något lif är egnadt att särskildt utsätta en yngling för att svika sitt ideal af sedlig renhet, så är det detta.
— Icke blott omedelbart, icke blott derför att frestelserna äro många och motvigten ringa, utan derför att i allmänhet hela studietiden lär honom att svika idealet.
Den fria tanken går under polisuppsigt vid universitetet och det fria ordet likaså; lärarne, de äldre kamraterna öfva sitt tryck på de för rabulistiska idéer misstänkte ynglingarne; auktoritet, åtlöje, brödbekymmer, m. m.
äro verksamma krafter, när det gäller att fä en förvillad öfver från den venstra sidan till den högra — der befordringar, utmärkelser och anseende vänta.
De bilder » Erik Grane » ger af detta flersidiga tryck på den ungdomliga entusiasmen, hör till det bästa i boken, det klarast belysande med afseende på det demoraliserande inflytande särskildt ett småstadsuniversitet kan utöfva.
Och eftersom idealism är något enhetligt så, när man icke ser idealerna bli trodda eller anses duga för lifvet i ett fall, lär man sig snart att misstro dem i det fall, der de ställa de strängaste krafven på en sjelf.
Erik Grane har böljat sin ungdom med tro på qvinnan ochmed drömmar om att en gång kunna ingä ett äktenskap, hvilket icke skulle bli en räddning för en redan fallen man ur sinlig-hetens förnedring, utan en segerlön.
Hans öde blir dock det vanliga, att, efter ärliga strider och bittra lidanden, doka under fbr sinlighetens välde; och då han vid bokens slut hamnar i äktenskapet, har han längtat dit som till en räddning ur de lidanden, dem striden mellan renhetslängtan och sinlighetens öf-vermakt beredde honom.
Mot den hänsynslösa och dock på samma gång försynta framställningen af en ynglings plågor och nederlag under dessa strider finnes intet att invända.
Tvärtom är det för deu äldre, tänkande delen af den läsande allmänheten af vigt att sådana öppna bekännelser afgifvas; isynnerhet är det af vigt för qvin-noroa, hvilka länge ordat om sedlig likställighet mellan man ocb qvinna, samt öfver den förre uttalat kategoriska domslut rörande lättheten för mannen att genom sin blotta viljekraft kunna nå denna ståndpunkt.
Erik Granes erfarenhet, att den med stora själsliga och kroppsliga lidanden vunna återhållsamhetm gent emot qvinnan visst icke är renhet; att sinligheten då i stället gör ia-billningen sjuk eller leder till andra onaturliga synder, så att uppgifvandet af återhållsamheten till en tid verkligen kan förefalla som befrielse ur inbillningens vidriga plågor — detta är meddelanden af den art, som endast pryderiet, icke qvinligheten kan neka att lyssna till och af hvilka qvinnorna som mödrar och uppfostrarinnor, systrar och hustrur kunna ha något att lära.
Ty lika visst som att mannen behöfver den utvecklade qvinnan » sedliga renhet som hjelp i sina strider, lika visst behöfva qvia-, norna på sedlighetssträfvandets område vägledas af männens större insigter i huru naturen är danad och huru stora de svårigheter äro, som det gäller att öfvervinna.
Qvinnornas okunnighet om dessa ämnen har varit männens svåraste hinder.
Men framför allt har den hindrat mödrarna att fysiskt och psykiskt härda sina söner mot farorna; den har stält qvinnor och män i tvänne fiendtliga läger mot hvarandra, der qvinnornas anklagelser ofta varit aå orimliga eller så missriktade, att männen förbittrats i stället for att lyssna.
Och inom literaturen har denna strid ju oupphörligen fått nya kämpar.
I främsta ledet bland de skönliterära talmännen för mannens likställighet med qvinnan i sedligt afee-ende står i Norge Björnstjerne Björnson och Henrik Ibsen, hvilka båda med skaldens idealism och hänsynslöshet för » de små lagar, som lägga sig i vägen för de stora », kräfva af mannen samma sedlighet som af qvinnan och i äktenskapet en cljup andlig, ickeblott en sinlig enbet, för att erkäona dess berättigande.
I Sverige har denna uppfattning våra mest framstÅende författarinnor till förkämpar, samt den tänkare och granskare, som under märket Robinson gifvit oss de mest värdefulla icke skönliterära inlägg i ämnet.
Reaktionen mot denna riktning representeras hos oss af Strindberg, hvilken tagit till orda i » Giftas » som försvarare för de » små (eller lägre) lagar », som lägga sig i vägen för de stora, och som otvifvelaktigt (såsom Robinson påpekat i sin arti ' kel i häftet I af Realister och Idealister) haft en behöflig påminnelse att göra med afseende å flertalets långsamma utveckling och stora svårigheter, men deremot haft alldeles orätt i de slutsatser, han ur dessa påminnelser velat draga, med afseende å det sinligas fortfarande öfvermakt i mannens natur och fortfarande primat inom äktenskapet.
Författaren af » Erik Grane » har, synes det, sin plats midt emellan de stridande parterna.
— Han har uttalat genom Erik Granes och dennes vän Sohnltz ' erfarenheter, hvari de nu varande svårigheterna best$, och deri har han haft rätt.
Men sedan har han motsägande yttranden, ur hvilka det icke är oförklarligt att det stora antal, som ej kan läsa framlänges utan endast baklänges, lyckats draga egendomliga slutsatser, isynnerhet som författaren ej sjelf varit nog på det klara med sina åsigter för att yttra sig otvetydigt.
Hvad som emellertid framgår ur hvaije opartisk granskning är, att Erik Granes författare beklagar männens nuvarande ofrihet under sinlighetens öfvervälde, samt att han hoppas att en ändrad uppfostran med fullt förtroende mellan föräldrar och barn samt ändrade sociala förhållanden med möjlighet till tidiga äktenskap skola kunna frigöra männen från nämda öfvervälde.
Men på samma gång har han sökt visa huru, under nuvarande förhållanden, mannens renhet är så godt som omöjlig, efter som återhållsamhet ännu icke är renhet; att de idealistiska krafven icke utan vidare kunna tillämpas på den invecklade verkligheten, och att man blott genom en » stor, långsamt gående sedlighetssträfvan skall småningom komma fram till denna likställighet ».
Det finnes emellertid partier i » Erik Grane », som nästan tyckas motsäga de nyss nämda gruudtankarna.
Ett sådant är t. ex. en för Erik Granes utveckling betydelsefull tilldragelse, skildringen af ett besök hos en prostituerad qvinna under omständigheter, hvilka under åratal förfölja honom med » en stark känsla af skuld ».
Men då denna känsla skildras jemt upp med dessa fem ord, medan besöket upptar lika många sidor, så är det icke blott ett konstnärligt felgrepp, utan missledande medafseende å det otvifvelaktigt allvarliga ändamålet med den, utan ett dylikt ttndamål oförlåtliga skildringen.
Ett annat sådant missledande drag är skildringen af Erik Granes samtal med den sedligbetsifrande professorskan och det komiska framställningssättet af ett sträfvande, som helt visst innebär mycket ovist nit, men hvars afsigter dock i det stora hela stå i tjeust hos det » omdaningsarbete », af hvilket Erik Grane hoppas en bättre framtid.
Detta är emellertid mindre betydande detaljer.
Ett större missgrepp är att » Erik Grane » är en bok utan qvinnor.
Författaren har underskattat å ena sidan hjelpen af ett äkta qvinligt inflytande i en mans renhetsstrider — ty förälskelse-episoden med den unga upsalaflickan är så flyktigt behandlad, att den icke kan medräknas; å den andra sidan utelemnat all skada af det outvecklade eller osunda qvinliga inflytandet inom sällskapslifvet, der begären hos männen ofta väckas, ehuru det är hos en annan klass qvinnor de tillfredsställas.
^Boken är visserligen en upsala-roman, och mången student lefver der lika skild från qvinligt umgänge ur sin egen krets som Erik Grane och hans kamrater; men boken hade vunnit i lifssanning och ftlrg samt argumentationen i kraft, om Grane icke kämpat sina strider &amp; å stäld utanför de inflytelser till både styrka och svaghet, som en qvinlig krets erbjuder.
Denna brist på fullständighet är emellertid icke vilseledande, ty författarens tydligt uttalade åsigt är att sedlighets-frågan är en mannens och qvinnans gemensamma angelägenhet, der de böra lära att förstå, förlåta och hjelpa hvarandra.
Men deremot finnes i Eriks friskt och hurtigt skrifna slut-bref till Schultz, der glädjen att ha fått ett gagneligt arbete, ett hem och en hustru, älskvärdt leker och ler på och emellan raderna, det enda verkligt vilseledande i » Erik Grane ».
Det består icke deri, att förf.
låter den af filosofi och lite-ratur intresserade Erik Grane gifta sig med en flicka, som &gt;icke läst Spencer eller hört talas om Brändes ».
Ingendera är oefter-gifligt vilkor för äktenskaplig lycka.
Denna skulle dock antagligen vinna, när den unge bruksförvaltaren efter några års hvila från böckerna tar dem från hyllan igen, ifall han och hans hustru, för hvilka » tag fatt » leken då troligen inte har nyhetens behag längre, kunde tillsammans läsa och utbyta ömsesidiga tankar om de ämnen, som icke upphört att sysselsätta mannens intresse.
Och för de blifvande barnen hade Spencer otvifvelaktigt varit af mera gagn än » Giftas ».
Snarare kan man invända att Erik Granes skäl för ingåendet af äktenskapet mera äro af den art, som grundlägga ett tycke än ett äktenskap i ordets djupast * mening.
Erik Orane hutar åt sig sjelf, emedan han försökt öf-vertänka, om han med denna flicka skall kunna lefva lifvet, ej blott leka en glad lek för några sommardagar, ja, t. o. m. hånar sin ansats till qjelfpröfning genom att likna den vid en matematisk professor, som räknar och dividerar i stället för att låta sig ryek&amp;s med af den unga, varma verkligheten.
Författaren tyckes anse som Strindberg (i » Giftas » och annorstädes), att äktenskapet mindre är uttryck för den individuella känslan än för den all- n
männa till dragningen könen emellan och att det innerligaste samban * det derför också blir den gemensamma sträfvan för den af komma de ge lifvet.
Redan ett sådant äktenskap är mer uppfostrande till renhet och osjelfviskhet än intet.
Men skall någonsin den omdaning af slägtet ega rum, som Erik Grane talar om, så skall det icke förnämligast — ehuru till stor del — ske genom sädana sociala förändringar, som möjliggöra tidiga giftermål; utan den 9kall ske genom att män och qvinnor ingå äktenskap endast p&amp; grundval af den djupaste personliga kärlek, der det .andliga innehållet i det sinliga får ett uttryck men icke det sinliga är hela innehållet.
Sådana äktenskap komma lika litet att ingås efter kallsinnig värdering, utan, äfven de, af en inre nödvändighet, men en nödvändighet, som är hela väsendets frigörelse tillika.
Krafvet på den fullkomligaste andliga gemenskap i äktenskapet och det andliga innehållets öfvervigt öfver det sinliga är icke gammaldags » idealism ».
Det är bland annat de båda engelske tän-karnes Stuart Mills och Spencers hopp för äktenskapet, att inom detta kunna bättre tillgodose föräldrarnes personligheter, kunna motverka öfverbefolkning och hejda osedligheten i sjelfva dess ursprung.
Ty endast i sådana äktenskap skola barn födas, som från modersskötet föra med sig ut i kampen för renhet ett nytt och större mått af andlig kraft till sinlighetens tyglande, och så
— slutligen — slägten komma, der striden är upphäfd, der ren-hetskrafvet och sinnenas kraf icke äro mot hvarandra fiendtliga utan båda kunna vara friska och båda tillgodosedda, icke behöfva undertrycka eller undertryckas.
Det finnes emellertid intet, som hindrar, att ett på en ännu outvecklad känsla bygdt äktenskap, som Erik Granes, kan utvecklas till denna högre rang.
Det är ej heller häri den an-
* Vi hafva icke velat ulöfva censur på den ärade författarinnans mening, men vi tro dock icke att kiirleken kan så noga specificeras eller reglementeras — den skulle då icke vara hvad skalderna kalla ett fjords och himmels under. » Red: * anm.tydda orätten ftr begången.
Men det finnes ett stycke i Erik Granes slutbref, som, i fall man utdrager dess konseqvenser, står i strid med hela bokens syfte i öfrigt.
Det är följande sida, der Erik Grane omtalar sitt förflutna lif för sin ffestmö:
» Och jag kom till henne och darrade på målet och sa ’, att mitt lif nog inte hade varit i alla stycken — hm!
— rent, och att det var min största sorg, nu, när jag älskade henne.
Sanningen att säga, så var det en missräkning för mig, att hon inte blef arg ellec sårad.
Hon hvarken grät eller stälde till spektakel, utan hon sa ’ bara att det var lika när med alla karlar.
Och mig kunde hon tro om litet af hvarje, sa ’ hon.
Jag frågade henne, om det inte pinade henne.
— Néj, sa ’ hon.
Jag känner ingen svartsjuka mot det förgångna.
Ja, det var inte heller det jag menade.
Svartsjuka.
Inte kan man vara svartsiuk på så ’ nt.
Nej, men indignation, förtrytelse.
Då slog hon armarne om halsen på mig och sade:
— Hvad vill du, att jag skall göra?
Skall jag skilja mig ifrån dig som i romaner och pjeser, derför att du har fel?
Eller skall jag spela komedi med dig och ställa mig oförsonlig, faat jag vet, att jag aldrig kan lefva utan dig, vet jag.
Sedan den stunden har jag aldrig försökt väcka hennes indignation emot mig. » —
De qvinnor, som så upptaga en dylik bekännelse, äro icke de, som kunna medverka att lösa de egentliga utvecklingsuppgifterna inom äktenskapet.
De kunna kanske l \ jelpa sina män » att bära hvardagslifvet utan att förkrympas ».
Men sitt (Jjupaste och heligaste inflytande som qvinnor skola de knappast utöfva.
Det är nämligen det finaste i mannens natur, som känner missräkning öfver att, vid en bekännelse som den ofvan anförda, ej ha vållat den älskade någon smärta.
En sådan smärta är pånyttfödelse för honom, för henne invigningen till allvaret i deras samlif.
Det är mot sitt eget bästa medvetande, som Erik Grane skämtar bort denna missräkning.