Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Printzensköld har sagt att Exp.Utsk:t icke har gjort någon ting annat än omkastat Lag-Utsk:ts resonnement; ja, så är det, men med den skillnad att LagUlsk:ts resonnement är fullkomligt logiskt, men icke Exp.Disk:ts. I Exp-Utsk:ts förslag är en preskriptionstid visserligen gifven; häraf synes följa att terminus ad qvem kan dragas ut huru länge som helst, men när ingen terminus a quo är bestämd, uppfyller den icke sitt ändamål.
Orsaken hvarföre tiden kan utdragas huru länge som helst, är just den att någon terminus a quo icke finnes.
Sådant är Utskrts resonnement och jag vidblifver följaktligen mitt yrkande.
Beträffande det sista af Hr Printzcnskölds yttranden eller att realsäkerheten icke har sin plats i denna förordning, så beklagar jag att Hr Printzensköld icke har den ringaste kännedom om detta förslag, ty då skulle han hafva vetat att det omtalar något som kallas grund- och bypotheksböcker, och såvida hypothek afser realsäkerhet, så angtfver sjelfva titeln på boken att det är hälften och mer än hälften af bokens innehåll.
Meningen med dessa böcker är icke allenast att de skola angifva en egares lagliga åtkomst till fastigheten, utan äfven alla gravationer som tillhöra fastigheten.
Hvar och ens af dessa har sitt folium; å ena sidan antecknas eganderätten, å den andra gravationer och inteckningar.
Således är säkert att gravationer uptaga största delen af boken, ty eganderätten till egendomen omflyttas icke s§ ofta som inteckningar.
Den i Angnst i.
Det skulle vara ett alldeles ofantligt stort fel, om författningen icke skulle innefatta ett ord om realsäkerhet, sora är nästan det förnämsta ändamålet med densamma, och således tror jag att just detta Hr Printzenskölds egna medgifvande tillräckligt ådagalägger att han icke var med om sjelfva det beslut, som föranledde skrifvelsen och som derföre är del bästa beviset för nödvändigheten af en återremiss. Hr Printzensköld:
Jag måste beklaga att mitt förstånd är så inskränkt att jag icke kan begripa, det skrifvelsen skulle vara affattad i sådana ordalag, att man skulle kunna utsträcka terminus ad qvem huru långt som helst.
Det är stridande både mot ordalagen i författningen och mot hela skrifvelsen.
Författningens ordalydelse är nemi. den, att första egaren har rätt under sin lifstid att klandra, och efter hans död skola hans arfvingar under 20 år ega samma rätt och med den tiden är klandret slut.
Sålunda om den förste egaren må blifva äldre eller yngre, så vet man ändå att prescription skall ega rum.
Men deremot finnes alldeles icke å andra sidan stadgadt, när tiden för klandret skall taga sin början, och denna anmärkning är gjord af Utsk.t, likasom den äfven uttryckligen förekommer i skrifvelseförslaget.
Att man här omkastat Utsk:ts upställning är helt enkelt så, att man satt det till premiss som Utsk:t omtalt såsom ett förhållande, hvilket Utsk:t i afseende på praescriptionstiden ad qvem icke hade klandrat.
Det måste väl vara rätt att man först omtalar i ett skrifvelseförslag huru nu gällande författning är beskaffad, deraf drager den slutföljd, som författningen otvunget ger, och slutligen säger att den har det fel att icke innehålla någon bestämmelse, som är nödvändig § andra sidan, och således är af ensidig natur.
Det är egentligen hvad jag anser orätt från ötsk:ts sida att först tala om att man saknar terminus, från hvilken häfden skall räknas.
När man uppsätter en skrifvelse, skall man sätta premisser, först och deraf draga konklusion; så är den tankegång jag lärt mig begagna och jag tror icke man med fog kan klandra den.
Hvad Gr:n yttrat derom att jag icke läst Betänka, då jag sagt att här icke är så lämpligt att tala om realsäkerheter, så synes det mig underligt att en sådan anm. blifvit gjord, emedan jag tror mig hafva genomläst Bet:t så väl, att jag vet allt hvad det innehåller, och att Utsk:t äfven icke har att klaga öfver att skrifveiseförsiaget icke innehåller det hvarpå Gr:n fästat upmärksamhet, derom får jag erinra.
Det står nemi. uttryckligen följande ord i skrifvelseförslaget: »att det skulle vara grund- och hypotheksböcker, hvilka i juridiskt hänseende var af nästan enahanda betydelse, som jordeböcker i kammeralt, samt innefattande säker och bestämd uplysning och alla i rättsligt hänseende egendomen rörande omständigheter etc.»
Jag undrar om det icke är en så fullständig beskrifning på hypotheksböckernas natur som någonsinJtehöfves.
Att taga in hvad Utsk:t i detta fall sagt om huru dessa böcker skola vara beskaffade, det anser jag för min del vara obehöfligt och detta så mycket mer som R.
St:r i skrifvelsen sagt att de icke veta huru Deli 4 A u g u s t i.
64 de skola inrättas och de närmare detaljerne, som böra komma i betraktande, när de skola införas, och derföre begära R.
St:r att K.
M:t skall låta uprätta förslag till dessa hypotheksböcker och då närmare öfverväga hvad som i sammanhang med dessa böckers inrättande må i afseende på lagfart och fast egendom ega rum.
St:r på detta sätt hafva i allmänna ordalag förklarat hvad som är deras åsigt och denna åsigt så mycket mindre bör uttryckas i bestämda ordalag som Utsk:t omförmält, huruledes lagberedningen förklarat sådana böcker icke vara lämpliga, synes mig att Exp.Utsk:t gjort allt hvad det bort göra, för att uppfylla det åliggande som Utsk:t tillhör.
Man kan visserligen, för att göra Gr.
Sparre till viljes, sätta in en eller annan mening, men i öfrigt anser jag icke någon återremiss vara behöflig.
Exc, Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels godkännande af ifrågav:rie skrifvelseförslag och dels ålerremiss deraf, framställde H.
Exc. först propos. på förslagets godkännande, dervid svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på detsammas återremitterande, då svaren utföllo med flere ja samt ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Härefter föredrogs ocb godkändes Exped.Utsk:ts den 1 dennes bordlagde skrifvelseförslag N:o 106, ang:de vilkoren för bränvins tillverkning.
Föredrogs ånyo LagUtsk:ts den 25 och 28 sisth Juli på bordet lagde Utlåt.
N:o 40, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utsk:ls Betänk.
Den ändring, sorn Utsk:t här föreslagit i nu gällande lag ang:de äktenskapsskillnad, tror jag måhända alltför mycket underlättar ett så vigtigt steg makarne emellan.
Jag ber att få upläsa den reservation, Hr Olivecrona afgifvit mot Utsk:ts förslag, äfvensom det stadgande han upställt, för att derigenom se huruvida Utsk:t förfarit försigtigast och klokast eller om jemförelsen är till förmån för nämnde reservation.
Hr Olivecrona säger: »Då Utsk:t, allena med en obetydlig förändring, vidhållit sitt i Betänk:t N:o 19 framställda förslag till ny redaktion af 14:de kap. Usta §:n GiftermålsBalken, måste jag mig deremot reservera.
Jag är fortfarande af den öfvertygelse, att om man riktigt fattar ändamålet af de varningsgrader, hvilka i lag böra stadgas, såsom åsyftande att söka bringa oeniga makar till försoning med hvarandra, så måste lagstiftaren afse att dessa varningar blifva dels allvarliga, och ej för få till antalet, dels icke allt för hastigt på hvarannan följande, enär tiden alltid måste betraktas såsom ett särdeles verksamt försonande element.
På sätt jag i min reser* 64 Den 4 Angust). vation vid berörde Betänk, anfört, har jag ansett de i 1734 års lag stadgade böter böra, såsom olämpliga, i egenskap af någon varning för oenighet emellan makar, ur vår lagstiftning utgå.
Deremot anser jag det vara en pligt att, så vidt af mig kan bero, söka förhindra hvarje lagförändring i den syftning att varningen inför domkapitlet skulle försvinna.
Trenne varningar af kyrkans tjenare, nemligen först enskildt af kyrkoherden och sedan af kyrkoherden inför kyrkorådet, och derefter inför domkapitlet böra visst icke anses vara för många omgångar, om ändamålet kan vinnas och ett obetänkt brytande af det heligaste band på jorden förekornmas.
Dessutom torde icke någon varning lämpligare kunna meddelas än just af mån, hvilkas ställning bjuder vördnad och som med Skriftens ord böra kunna tala både bevekande och varnande, både undervisande om makarnas pligter emot hvarandra och verkande försoning och tillgift i afside å makarnes ömsesidiga fel.
Om äfven olägenheter och kostnader i ani. af lång resa till domkapitlet kunna för makarna någon gång upstå, äro dessa olägenheter dock af en underordnad vigt och böra visst icke föranleda till hela varningens borttagande; ty man kan ej förneka sanningen af de fakta, som visa, att mångfaldiga gånger har just varningen inför domkapitlet bringat makarna till besinning och aflägsnat hos dem tanken på skilsmessa.
Skall tiden kunna utöfva sin helsosamma verkan på makar, som måhända af en ganska obetydlig anledning blifvit upretade emot hvarandra, måste icke heller varningarne följa för nära efter hvarandra.
Enligt Utsk:ts förslag skulle emellertid de 2:ne varningarne inför kyrkoherden i församlingen och domstols åtgärd alt döma till skillnad till säng och säte för ett år icke åstadkomma längre uppehåll än måhända några veckor öfver året.
Men utsigten på möjligheten att, efter så kort tids förlopp, kunna erhålla fullständig skiljsmessa, torde mången gång snarare stadga makarnas beslut att frivilligt öfverenskomma om äktenskapets up lösande, än leda till det af lagstiftaren åsyftade ändamålet — försoning.
Jag anser derföre alldeles nödvändigt att en viss tid, t. ex. 6 månader, bör förflyta efter sista varningen af Ordets tjenare, innan det må vara tillåtet att draga saken till verldsligt forum.
På Rätten må det sedan ankomma, att efter omständigheterna döma till skillnad från och med ett, till och med två år, samt att, der så nödigt pröfvas, vid vite af fängelse, förbjuda den felaktiga makan att under tiden besöka den andra, eller begge att besöka hvarandra Riktigast vöre härvid utan tvifvel att i lag stadga ett bestämdt förbud för makarna att vistas tillsammans, på det att makarna genom en temporär skiljsmessa måtte få erfara en känning af följderna af äktenskapets fullständiga uplösning.
Men om omständigheter kunna inträffa, hvilka göra det för makarna nödvändigt att råkas, t. ex. i angelägenheter för deras barns upfostran, torde det böra åt domarens pröfning öfverlämnäs, att, efter förhållandenas beskaffenhet i hvarje särskildt fall, härom meddela föreskrift.
På Den 4 Angnst!. 65
På grund häraf får jag vördsamt föreslå att 1 § i 14 Kap. Giftermålsbalken må erhålla följande, med det af Högv. PresteSt:t, i enlighet med min vid Belänkit N:o 19 fogade reservation, antagna förslag nära öfverensstämmande lydelser § I.
»Der hat och bitterhet emellan man och hustru up»kommer och endera derom hos Kyrkoherden i församlingen gör -anmälan, eiler det eljest varder kun»nigt, ege då Kyrkoherden kalla makarna och varna »dem efter t hy 16 Kap. 11 $ Kyrkolagen bestämmer.
.»Fortfar ändock osämja mellan makar, då skall Kyrko»herden inför
Kyrkorådet dem ytterligare varna och »genom föreställningar söka till enighet förmå, ilar »äfven sådan varning fruktlöst aflupit, då skola makar»na förvisas till
Domkapitlet, som än ytterligare eger »dem varna, på sätt Kyrkolagen innehåller.
Rätta de »sig ej heller deraf, då må, sedan sex månader från »den dag, varningen skedde, framflutit, Rätten efter »stämning pröfva hvad endera eller begge den osämja »vålla samt makarna emellan till skilnad till säng och »säte döma från och med ett till och med två år; »förbjuda ock makarna, der så nödigt pröfvas, vid vite »af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.»
Man bör noga ihågkomma att samma reservant sagt att äktenskapet är en bland de heligaste förbindelser på jorden; då bör •också lagstiftaren aldrig tillåta sig att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom man underlättar uplösandel af en sådan förbindelse, utan tvärtom bör han förfara ensamt på ett sådant sätt att sanno likhet synes vara förhanden att försoning makar emellan må kunna tillvägabringas.
För min del tror jag ock, att hvad fordna lagstiftare i detta fall stadgat om varningar först inför kyrkoherden, sedermera inför kyrkoherden i närvaro af kyrkorådet, och slutligen inför domkapitel, är af högsta behof på k a
I la dt och har många gånger ledt till de bästa följder.
Det är, såsom reservanten ganska riktigt anmärkt, försoning man skall åsyfta genom dessa åtgärder, det är icke allenast toma former, man skall iakttaga, för att derigenom komma tili det mål, som åsyftas.
Den ena maken kan företrädesvis framför den andra önska uplösning af det äktenskapliga bandet och om äfven mången kanske klagar öfver de svårigheter -vid äktenskapsskilnad, som vår lag nu stadgar, så bör likväl moraliteten hos hvar och en vara så stark, att han icke lyssnar till en dylik klagan, utan tvertom anser det vara den heligaste pligt att genom långsamma åtgärder möjligen hindra äktenskapets uplösning.
Jag tror således att LagUtskit förfarit med nog ■litet afs:de på vigten af den förbindelse, hvarom här är fråga, då Dtsk:t här framställt ett lagförslag, som verkligen underlättar till den grad möjligheten af äktenskapsskilnad att de preliminära åtgärder, hvilka skola vidtagas, innan domaren behöfver döma till denna skilnad, endast inskränka sig till några få veckor.
Detta D. IX. 5 66
Den 4 A ngn sti. är en sak, som jag för min del med dea moraliska känsla jag eger, på det högsta bestrider, att den i vår lag må blifva regel, och jag tillstyrker derföre att, med ogillande af Utsk:ts hemställan, det förslag, som Hr Olivecrona afgifvit, måtte af R. o. Ad. antagas.
Det 8r så mycket mera lämpligt, som detta Stånd, hvars ledamöter otvifvelaktigt äro de mest kompetente domare i en sak af så grannlaga art som denna, har vid ett föreg:de tillfälle just antagit en lag-g, i det allra närmaste af samma lydelse som Hr Olivecronas reservation.
Jag fästade mig vid ett yt trande af Hr Printzensköld.
Han har nemi. nu, liksom ganska ofta annars, mycket kathegoriskt yttrat sig.
Han säger att de varningar, som domkapitlet gifvit oeniga makar, skola ganska ofta hafva ledt till dessas försoning.
Jag hemställer till Hr Printzensköld om han kan bevisa detta sitt yttrande, om han med ett enda faktum, ett enda fall, kan ådagalägga att makar försonat sig efter varning inför domkapitlet.
Till min kunskap har något sådant icke kommit, utan är min tro, att kan icke prestön åstadkomma enighet mellan makar, icke lärer domkapitlet göra det.
Jag tror mig hafva ganska grundad anledning till den förmodan att den af Hr Printzensköld så kathegoriskt afgifna upgift ieke stödjer sig på verklig sakkännedom, utan är ett infall för tillfället.
Mot Utsk:ts förslag har jag icke något att anmärka.
Möjligt är att någon längre tid borde vara bestämd mellan varningarne oeh stämningstiden.
Derpå lägger jag doek ieke någon vigt, enär tiden för skiljsmessa nu verkligen blifvit förlängd mot hvad förut egt rum.
Jag tillstyrker således bifall till Utskrts förslag.
Det är så långt från att det i någon mån ingått uti Utsk:ts tanke att underlätta möjligheten till skiljsmessa att det är alldeles motsatsen, som f)tsk:t åsyftat.
Utsk:ts ledamöter bade samtligen den erfarenhet, att nu gällande lagstad ganden om de 2:ne stämningsprocesserna inför domstol, innan skiljsmessa till säng och söte kunde ega rum, snarare bidroge att öka missämjan mellan makar än att minska den, hvarföre Dtsk:t icke drog i något tvifvel lämpligheten af att borttaga desamma.
Man känner nemi., att makarne först skola en gång stämmas till rätta och fällas till böter för osämja i äktenskapet, sedermera, om de icke ändra sig, ännu en gång döma» inför domstol och fällas till böter, och först 3:dje gången dömas till skilnad till säng och säte.
Det är temligen klart att sedan makarne salunda offentligen upträdt mot hvarandra inför domstol, så blir försoningen svår,-, och ett borttagande af detta stadgande ansåg Utsk:t så olvifvelaktigt välgörande i den syftningen att åstadkomma försoning mellan makar, att denna förändring i lagen icke i någon mån kan anses bidraga till äktenskapsskilnad, utan snarare tvärtom.
I fråga om hvilken varning, som borde föregå en skilnad till säng oeh säte, är det egentligen som skiljaktighet i meningar visat sig.
Reservanten, hvilkens yttrande blifvit framhållet af Hr Printzensköld, B en 4 A n gu s ti. har sagt att 3 varningar äro nödvändiga, och Hr Printzensköld har tillagt att 1734 års lagstiftare hafva handlat visligt i att stadga 3 varningar.
Jag får då uplysa att 1734 och 1686 års lagar icke hade 3 utan 2 varningsgrader.
Nu är föreslagen en varning inför kyrkoherden och en ytterligare inför kyrkoiådet.
Således är det 2:ne varningar ännu liksom efter 1686 års kyrkolag och 1734 års lag.
Då upstår frågan.: skalf varning inför domkapitel anses vara af den vigt att den bär bibehållas, innan skilnad till säng •och säte ifrågakommer ?
Till en början får jag erinra, att skilnaden till säng och säte är ännu icke någon uplösning af äktenskapet, tvärtom, det är ett försök att, genom förbud för makar att träffa hvarandra, lära dem inse hvad de förlora genom skilsmessa.
Detta är hvad Utsk:t médgifvit.
Hvad synnerligt företräde kan då varning inför domkapitlet hafva framför öfrige varnmgacne?
öm 2:ne makar vid flera tillfällen blifva varnade inför sin själasörjare, — och man måste val antaga att varningen inför själasörjaren icke •tillgår på det sätt att han en gång kallar dem till sig och sedan låter dem gå, utan den som vill väl sköta sitt kall, mäste ofta repetera dessa varningar innan han kan säga: jag förmår ingenting — och makarna oaktadt dessa förnyade varningar icke låta -sig försonas, så återstår varning inför kyrkoråd.
Jag vill till en början säga, att denna varning af själasörjaren, som eger kännedom örn makarnes lynnen och karakter, är väl den som isynnerhet måste antagas utöfva den mest välgörande verkan.
Dvad återigen beträffar kyrkorådet, hvars medlemmar utdela den andra varningen, så måste de, dels genom den ställning de innehafva inom det lilla samhälle, der de förekomma och verka, dels genom den kännedom äfven de såsom närboende böra hafva om makarnas lynnen, kunna antagas på dem utöfva den välgörande verkan, som är ändamålet med varningen.
Ty meningen kan icke vara, att betrakta dessa varningar såsom grader för att komma till äktenskapsskillnad.
Om, säger jag, första och andra varningen skola uträtta hvad man vill att de skola åstadkomma, så skall det väl vara inom den mindre kretsen af några få personer, som genom sin ställning kunna antagas utöfva någon inverkan på de oeniga.
Men hvad sannolikhet är det väl att domkapitlet, denna auktoritet, som har utseende af en domstol, hvars medlemmar makarne aldrig hafva sett och troligen aldrig mera komma att se, som icke ega kännedom om de oeniga makarnes lynne och karakter, om anledningen till deras osämja, hvilken sannolikhet är det att en sådan domstol, som officiel t utdelar förmaningar, skall i någon synnerlig •mån inverka till försening.
Jag vågar påstå, såsom jag förut yttrat, att framträdandet så väl inför domstol, som äfven de offentliga varningarne inför domkapitel, snarare bidraga att öka: än minska oenigheten mellan makar.
Min erfarenhet har, lika med den sista talarens, varit den att dessa varningar aldrig åstadkommit försoning, men jag vågar säga att de alltid betraktas som ett trappsteg, som måste passeras för att komma till skilsmessa.
Jag tror således att stadgandet om varning inför kyrkoråd, i stället för 1686 års kyrkolag och 1734 års lag om varning inför dom - I) e n i Angnst!. kapitel, 3r lämpligt; och i samma mån komunalandan utvecklas hos oss, i samma mån som de personer, hvilka hedras med förtroendet att sitta i kyrkoråd, liksom andra komunalmyndigheter utöfva ett visst inflytande, i samma mån komma äfven deras förmaningar att verka godt.
Man har anmärkt att det skulle vara en alltför kort tid, inom hvilken äktenskapsskilnad skulle kunna ske.
Jag får då uplysa att först och främst måste förmaningarna inför kyrkoherden taga någon tid, likaså alla varningarne inför kyrkorådet, och slutligen skillnaden till säng och säle, som drager ut ett år.
Således kan aldrig, såsom Hr Printzensköld påstår, blifva förhållandet alt man efter några få veckor kan skiljas i äktenskap, och någon större lätthet eller kortare tid, än den sorn nu eger rum, vinnes visserligen ieke.
Men reservanten har uttryckt och den siste talaren instämt deri, att det tilläfventyrs kunde vara lämpligt att bestämma någon viss längre tid af 6 månader från sista varningen, intilldess domstolen kunde döma till skillnad till säng och säte.
Det är mot denna invändning som jag vill rikta min anmärkning.
Om, Mine Hrr, ett så olyckligt förhållande inträffar att osämja upstår mellan makar, sorn öfvergår i bitterhet och hat, om en man, öfverlastad af starka drycker, misshandlar sin hustru, om han, otillgänglig för de varningar, sorn sålunda af själasörjaren blifva meddelade, fortfar att misshandla henne, är det då menskligt att säga, det hustrun mäste ändock under denna tid af 6 månader uthärda sådan misshandling, innan lagen må mellankomma?
Hvilken af eder, Mine Hrr, som närmare tänker på saken, kan säga att det är rätt gjordt att låta benne bo tillsammans med mannen under sådana förhållanden, då hon i hvarje ögonblick kan riskera att blifva misshandlad?
Ar icke då Utskits åtgörande välbetänkt, när det stadgat att skillnad till säng och säte må ådömas efter sig företeende omständigheter ?
I alla fall måste någon tid åtgå på landel.
Då dessa äro de enda olikheter mellan Utskits förslag och med Utskit anser den tredje varningen inför domkapitlet såsom en alldeles onödig och äfven för parterna kostsam och besvärlig sak, synnerligast för dem, som bo i de norra provinserna, om de begge makarne skulle nödgas resa från hus och hem, kanske barn, för att undergå denna varningsgrad, anhåller jag om bifall till Utskits förslag.
Hr Ca r 1 h e i m-Gy 11 e n s k j ö 1 d, Henrik Adolf Oscar: Utskit säger i sitt Betänk, och dess Ordfide har här uprepat, att det icke i ringaste måu ingått i Utskits tanke att underlätta äktenskapsskillnader.
Jag kan likväl icke hnna annat än att så är förhållandet, och tycker att sjelfva den utredning af nuvido förhållanden, som Grin gjort, visar, att om också med afside på tid någon större skillnad icke eger rum, så finnes dock en sådan med hänsigt till de många omgångar, som nu erfordras i jemförelse med hvad som efter Utskits förslag skulle blifva händelsen.
Då jag icke kan tro att meningen är att sålunda underlätta äktenskapsskillnad och då jag i detta fall stödjer mig på Gr.
Sparres åsigt, Pbu 4 AttguBtl.
B 9 så torde endast en erinran om hvad nu gällande lag innehåller i jemförelse med Utsk:ts förslag vara tillräcklig.
Enl. nu gällande lag är det allra minst 2:ne gånger som makarne instämmas till rätta och erlägga böter, och då ting på flera ställen å landet endast hållas en gång om året, måste i sådant fall 2 år åtgå.
Derjemte skola de varnas inför Kyrkoherde och Domkapitel och slutligen dömas till skillnad till säng och säte.
Utsk:ts förslag skulle nu bötfällandfet och inställelsen inför domkapitlet försvinna»
Skilnad till säng och säte dömer domstolen vid 3;dje tinget; detta stadgande har Utsk:t bibehållit och bestämt ett minimum af tid, under hvilken den skall ega rum.
Således har Utsk:t borttagit instämning för 2:ne ting och varning inför domkapitlet.
Grin yttrade att instämning till domstol bidroge att öka miss-sämjan mellan makarne.
Detta tror jag också och derföre är jag mycket för hvad Utsk:t föreslagit och för hvad Utskit säger att icke något Stånds ledamöter motsatt sig, nemi. dess borttagande.
Jag vet så mycket säkrare att det försvårar försoningen, som jag hört flera personer yttra, att derest de icke hade upträdt inför domstolen mot hvarandra, skulle de öfvergifvit tanken på skiljsmessa, men sedan de blifvit föremål för upmärksamhet och vid fleia ting talats om deras skilsmessa, så förnekade deras stolthet dem att återgå till en försoning, hvartill de annars varit villige.
Sparre har sökt visa att varning inför domkapitel är af ringa betydelse mot varning inför kyrkoherde och kyrkoråd; men jag får fästa upmärksamhet på huru liten sannolikhet som ligger deri.
Man kan antaga att om själasörjaren till sina församlingsboer står i samma förhållande som en vän eller får, så skall, med den kännedom ban har om deras husliga förhållanden, bans varning vara af ganska stor vigt, men så snart makarne upträda inför kyrkorådet, så är det bevisadt att denna varning varit ulan betydelse.