Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty de äro en boskapsdrift allihop, tama, ofarliga husdjur, som fösas i fållan af egarens handtlangare för att mjölkas och så igen drifvas ut på markerna att fylla sina jufver för nästa mjölkning.
Det är hela den så kallade statshushållningen.
Och den är till deras eget bästa.
Han var upprörd och knep ihop sina smala läppar så energiskt, att det blef gropar i kinderna, och munnen syntes endast som ett smalt streck med en spotsk böjning nedåt i giporna.
Galghumoristen var totalt försvunnen, och hans skarpa, grå ögon visade fram ett par pupiller, som påminde om pepparkorn.
Jag skulle säga något förmildrande om att jag inte menat precis så som mina ord föllo, då han gissade min afsikt och fick igen sitt gäckande leende:
– Nu skall du inte bjuda till att bli en beskedlig knähund, som slickar såret han bet nyss.
Du har för resten inte knärackans karaktär utan doggens.
Och när doggar bitas, sker det på allvar.
De få kramp i käftarna, ser du, och du får också kramp i hela din varelse, när du blir ond, det vet jag.
Du är orädd som en dogg och räknar inte så noga med att anfalla en fiende, som är tredubbelt starkare än du.
– Tack ska du ha! sade jag.
Därpå gingo vi ut och glömde dispyten.
Ett par dagar senare stodo vi nere vid ångbåtsbryggan och togo emot nya badgäster.
Hästen kastade, småfrustande och otålig, sökande blickar efter sin sköna utan att finna henne, medan Marck och jag mönstrade de ankommande.
Ångaren lade just som bäst till, passagerarne stodo på däck och gapade ganska ointelligent ut öfver badorten, ty antingen voro de turister, för hvilka orten var fullkomligt likgiltig, eller skulle de i land här, och då lade tusen småbestyr beslag på deras tankar och utseende.
–Dumma djur allihop, var Marcks summariska slutkläm, sedan han med blicken granskande farit öfver däcket ett antal gånger.
Då lutade sig i detsamma en axelbred och dryg medelålders man ut öfver räcket för att se efter om landgången icke redan sattes ut.
Jag hade knappast sett på honom närmare, om jag icke märkt hvilket skarpt intryck han gjorde på Marck.
Så snart denne fått syn på den kraftiga gestalten med rofdjurshufvudet mellan de breda skuldrorna, hakade sig hans blick så energiskt fast vid den, att också jag började intresseras af den resande.
Han vände sig snart mot oss och visade facen af sitt brutala ansikte och de väldiga käkarna, den undre skjutande framom den öfre, slutande tätt ihop såsom om en hemlighet.
I detsamma kände han sig observerad, och hans blick träffade oss magnetiskt, utan tvekan om att det var vi, som fixerat honom.
I början var den stickande af ett slags oklar misstanke, hvilken han dock genast fick makt öfver, hvarpå han vände bort ögonen, för att strax därpå sända oss en ny blick, där det förra uttrycket ersatts af ett så talande hån, att jag måste fråga Marck om han gaf akt på det.
– Tror du jag är blind, eller hvarför frågar du?
Skulle jag inte gifva akt på ett sådant monstrum!
En människa, som är hälften gädda och hälften hyäna!
Alt det brutalaste och lömskaste, som fins i djurriket.
Eller har du sett sådana farliga käkar hos andra än gäddan?
Och ögonen sedan!
Den blicken är tjufvens, den fega tjufvens och likplundrarens!
Vore jag fiskal här på orten, lät jag genast fängsla honom.
Han kan omöjligt vara oskyldig.
– Nå nå, invände jag skämtsamt, – det är ju att taga heder och ära af folk.
– Han har hvarken heder eller ära att förlora, vidhöll Marck mycket bestämdt.
– Det skulle någon få höra, så kunde du i en handvändning bli anklagad för ärekränkning.
– Jag skulle vinna processen, svarade Marck kort och närmade sig landgången, där den främmande gjorde sig i ordning att gå i land.
Hästen sällade sig till oss, och vi fingo alla tre ett mykket obehagligt intryck, när den resande gick oss förbi med utmanande tillbakakastadt hufvud och ett spotskt drag öfver läpparna.
Han gaf oss icke en blick, men jag kunde se att det skälfde och irrade i hans ögonvrår, såsom hade han måst beherska sig för att icke visa oss den dolska fiendskapen i sin obehagliga blick.
När han gått uppåt staden, såg Marck i tankar efter honom och sade helt högt, så att alla kringstående kunde höra det:
– Hvem vill hålla vad med mig?
Han sitter på tukthus inom ett år!
– Hvem då? frågade Hästen nyfiket.
– Han, likplundraren naturligtvis, som gick upp till staden nyss!
– Tyst, för fan i våld!
Det är ju disponenten på Kumlinge, en allmänt aktad person, högg Hästen i.
Den upplysningen bekom icke Marck det allra minsta.
– Ni kan ju gärna akta honom tills vidare, sade han lugnt.
– Jag aktar mig för honom, jag.
Och så mycket är säkert att han aldrig skall disponera öfver en fyrk, som jag kan kalla min.
– Seså, låt nu bli att spela orakel, sade Hästen, smått förargad af hans säkra och öfverlägsna ton.
– Du är på alldeles falska vägar med ditt färdiga omdöme.
– Det få vi se sedan, retades Marck och blåste bekymmerslöst och likgiltigt sin cigarrök Hästen rakt i ansiktet.
– Du borde bli detektiv polis, föreslog jag.
– Det fins sämre detektiver än jag.
Och kom ihåg hvad jag har sagt om honom!
Marck svepte in sig i sin orakelsvärdighet och imponerade nästan på oss med sin oryggliga säkerhet.
Han mötte vårt tvifvel och vår spefullhet med sin egendomliga, skarpa och gäckande blick samt slog slutligen bort altsammans i ett ironiskt:
Ja, – hvad tusan angår det oss egentligen, – vi ha ju inte några pengar i Kumlinge bruk – och inte annorstans häller!
Men han förblef hela den dagen besynnerligt fåordig och allvarsam, och hans blick var inåtvänd som en visionärs med ett sällsamt, fjärrskådande uttryck.
På kvällen skulle vi ner och supera i brunnssalongen, men Marck tystnade med sitt skämt och tvärstannade, när han på verandan utanför brunnshuset varseblef Kumlinge disponenten, som med breda, öfvertygande åtbörder höll en utläggning om någonting för ett sällskap herrar.
Vi försökte fåfängt få Marck med oss till vårt vanliga aftonbord.
Han vände om med en anmärkning att han hällre spisade ensam för sig, än han höll till godo med ett grannskap sådant som det på verandan.
Slutligen läto vi leende honom gå sin väg; vi kände hans egenheter och hade en viss respekt för dem.
Men vid aftonbordet höllo vi ifrig diskussion om hans besynnerligheter och betraktade den axelbrede disponenten så envist, att han slutligen, plågad af vår uppmärksamhet, drog sig inom hus med sitt sällskap.
Då gingo anmärkningarna lös på hans rygg, och vårt samstämmiga omdöme blef att han var en till det yttre mycket obehaglig person, men ingen af oss slöt sig till Marcks åsikt.
Tvärtom framhöll en af läkarene med mykken tonvikt att Marck led af idiosynkrasi och hallucinationer samt hällre borde vistas vid en lugn nervkurort än vid ett hafsbad med stor omsättning af människor och de för honom farliga typerna.
Marck gick med jämnmod igenom sin badkur, utan att den gjorde honom stort bättre till hälsan.
Till humöret behöfde han icke bli bättre, – tycktes det – hällre tvärtom, ty hans glada kamratlynne frestade hans vänner att låta honom begå extravaganser.
Och att begå s. k. dumheter var Marcks största glädje både vid badorten och senare i Helsingfors, där han skulle sköta sina studier.
Det blef dock icke något allvarligt arbete af.
Badkuren och det sunda lifvet utom hus hade kommit honom att glömma sitt hjärtfel, så att han vid terminens början tog i med studentlifvets fröjder en smula för häftigt och fick en sträng påminnelse om sin sjukdom.
Den höll honom sedan innestängd mest hela vintern, tillåtande honom endast då och då att deltaga i kamratlifvet, hvilket för honom bibehöll hela sin poesi och en lockelse alt större, ju strängare förbudet var.
Lyckligt nog för Marck var han af förmögen och framstående familj och behöfde icke bli melankoliker på grund af penningbekymmer.
Han var oefterhärmligt rolig och bitande under sin sjuklighet, och slapp han icke ut bland vännerna, så kommo de till honom.
Men så vänfast och god kamrat han än var, kände honom ingen rätt till grunden.
Hans drastiska skämtlynne gjorde en elegisk själfbekännelse af honom alldeles omöjlig.
Och det var kanske bara den obotliga melankolikerns öfvergifna lifsglädje, emedan han såg att den beredde andra ett sådant nöje och för att han genom den bäst dolde och glömde sina egna dystra tankar.
Det var min tro om honom.
Uppe i hans ungkarlsrum vid Alexandersgatan samlades vännerna som oftast för att fördrifva hans ensliga konvalescentstunder – han var alltid konvalescent, så länge jag kände honom – och det blef i de flesta fall icke de, som fördrefvo tiden för honom, utan han för dem.
Han släpade sig fram till pianot, och hade han icke gjort någon ny visa sedan senast, så sjöng han sina gamla, så det ekade genom dubbelfönstren ute på den stenlagda gården, och pigorna sågo leende upp åt hans fönster när de gingo förbi, undrande hvem den glada magistern var, som höll så munter gratiskonsert för alla, som bodde i gården.
När de någon gång efteråt sågo en ombonad, skäggig man med gammalt utseende och böjd hållning mödosamt släpa sig upp i en väntande droska, kunde de aldrig riktigt tro på att det var han, som sjöng de öfverdådiga och glada visorna med ett så friskt lif och sådan öfversvallande känsla.
Det fans mer än en bland Marcks bekanta, som med ett litet missaktande smålöje talade om honom såsom en halft otillräknelig person.
Deras omdöme stödde sig mindre på kännedom om honom själf än på hörsägner om hans galna tilltag, innan han blef allvarsamt sjuk.
Också hade
Marck ett själftillräckligt och utmanande bemötande till hands för alla, som icke gillades af hans första intryck, – och de voro icke få.
De existerade rakt icke för honom, och kommo de i hans väg, behandlade han dem som idel tomrum.
Han kunde se på en person såsom fixerade han ett föremål tvärs igenom honom.
Och en aldrig så litet utvecklad själfkänsla kände sig obehaglig till mods och sårad af denna raffinerade likgiltighet.
För sina många vänner var han en helt annan.
Hans älskvärdhet och vänskap var lika raffinerad som hans likgiltighet.
Ett obetydligt löfte, afgifvet i hög stämning för långa tider tillbaka, inlöste han helt oväntadt en vacker dag såsom af en tillfällighet, men under bagatellen låg en hel väfnad af den finkänsligaste vänskaps dallrande strängar, för fina att visas i fullt, nyktert dagsljus och att tagas på.
Min fulla tillgifvenhet vann han på följande storsympatiska sätt.
Jag hade i ett gladt sällskap förgått mig på ett dumt sätt emot en person, som var mig obehaglig och emot hvilken ganska lågsinta individ jag aldrig bort förgå mig.
Vi hade kommit i dispyt om en bagatell, det ena ordet gaf det andra, jag blef alt hetsigare, men min deloman alt lugnare och otvetydigare, till dess min ilska slutligen sprang ut i mina fingerspetsar, och jag omöjligt kunde beherska mig utan strök honom med flata handen på ett förolämpande vis öfver ansiktet.
Vår lilla kamratkrets hade den goda egenheten att hålla på god ton gent emot mera främmande, och mitt tilltag blef bemött med ett allmänt och högt ogillande från alla mina vänner.
Den förolämpade vred sina mustascher lugnt tillrätta med en viss skadeglädje i sitt illvilliga ansikte och beredde sig att nådigt och förödmjukande ursäkta mig, när jag af kamraterna skulle bli tvungen att bedja honom därom.
Man satt just och diskuterade sättet, på hvilket jag skulle göra min afbön, och i allmänhet voro rösterna ganska enstämmigt emot mig.
Jag hade naturligtvis genast ångrat min häftighet men uppretades af den stränga bot kamraterna förskrefvo.
Jag stod som bäst en hård strid med min stolthet, då Marck, som ditintills suttit alldeles tyst, utan att blanda sig i diskussionen, plötsligt steg upp, närmade sig min deloman och gaf honom tvänne kraftiga strykningar med flata handen öfver ansiktet, alt med den lugnaste min i världen, alldeles som om han uppfylt en naturlig plikt.
Det blef en paus i sällskapet.
Den strukne tappade sin säkerhet vid Marcks förnyade manöver, och så komisk var den genom hans säkra öfvertygelse, att de allvarsammaste brusto i skratt det nästa ögonblicket.
Jag var räddad från förödmjukelsen genom att Marck med full öfverläggning, af vänskap till mig, begått samma dumma handling, som jag af vrede gjort mig skyldig till nyss.
Det var att rädda min situation om något!
– En karl, som är glad åt att någon förgår sig mot honom, förtjänar inte bättre, sade Marck och satte sig.
Sedan den stunden älskade jag honom.
En dag i mars fann jag
Marck ensam hemma, halfliggande i sin stora stol med en toilettspegel framför sig på bordet.
Jag trädde in i rummet, och Marck såg välkomnande upp öfver spegeln men återföll sedan småningom i betraktandet af sig själf.
Han var ovanligt allvarsam, och samtalet, som jag försökte hålla uppe, gled ut i den ena pausen längre än den andra, medan Marck oafbrutet strök sig om skägget med blicken fäst i spegeln.
– Skall du uppträda på scenen eller öfvar du dig redan för nästa landtdag?
– Nej, – jag beundrar mig själf bara.
Igen en lång paus.
– Nå då blir jag kvar.
– Gör det.
Har du redan läst tidningarna i dag?
– Jag har tittat i dem.
– Står där något af vikt då?
– Ne-ej – egentligen inte.
Det vill säga, där står att jag hade rätt.
– I hvilket afseende?
– Där står att disponenten för Kumlinge bruk är fängslad för falsk bokföring och bedrägeri ..
– Hvad säger du?!
Jag ryckte till mig tidningen, där den låg bredvid Marck på golfvet, och läste den summariska notisen om disponentens fängslande, medan Marck granskade sina tänder i spegeln.
– Det är ju bra märkvärdigt, utbröt jag.
– Ånej, – det är alldeles naturligt att det skulle gå så, sade Marck utan det minsta tonfall af triumf.
Jag kunde icke annat än betrakta Marck i tyst undran.
– Och nu ställer jag mitt eget horoskop för sjuttionde gången, sade han trött och såg sig igen i spegeln.
Hans ton lät så högtidlig och allvarsam att jag ansåg det vara på sin plats att rycka fram med ett skämt.
– Du kommer väl åtminstone undan rättvisan, du, och når oskadd Amerika med en half miljon i fickan?
– Nej, jag kommer inte undan rättvisan, jag, svarade han och släpte spegeln.
Han sjönk tillbaka i sin stora stol och såg på mig med sin underliga visionärblick.
– Du fantiserar!
– Asch! – han försökte slå bort allvaret.
– Det är bara fånerier.
Ingen af oss undgår ju den sista rättvisan.
I dag mig, i morgon dig!
Det är altsammans.
Det ringde på tamburdörren, och in kom en munter skara vänner, som läst notisen i tidningarna och ville gratulera den skicklige spåmannen.
Men han var icke vid lynne att taga det hela så lätt som de.
Händelsen hade tydligen gjort mera intryck på honom än på dem, och han ansåg det nog för någonting mera än blott en ödets lek.
Han bjöd till att förtaga saken all mystik, men hans orörliga, sällsamma blick skvallrade om ett helt system allvarsamma tankar bakom skämtsamheten.
– Det var skada att ingen höll vad med mig i somras, sade Marck, – nu skulle det ha renderat mig en liten treflig festmiddag – – !
– Det är nog bäst att du undviker alla festmiddagar, så länge du är så där dålig, sade någon.
Då glimtade det till i Marcks orörliga, drömmande blick.
Han tyckte icke om ordinationer, icke engång af läkaren.
– Tänk om jag ändå skulle fira min triumf med en liten middag på öfre Opris –? framkastade han.
Förslaget möttes med samfäld, stark opposition.
Det gick omöjligt an att släppa Marck ut på fest, så sjuk som han var.
Dessutom hade man inte tid.
De älste och förnuftigaste närmade sig dörren för att afbryta all vidare diskussionsmöjlighet.
Men då steg Marck upp ovanligt spänstigt, läste igen utgångsdörren och stoppade nyckeln på sig.
– Ja, sitt ner nu, sade han, – för ut kommer ni inte, utan att ni följer med mig på middag.
Det var Marcks stora hemlighet att han kunde taga sig till nästan hvad som hälst med folk, utan att det misslyckades.
Han afväpnade alla redan genom sina oberäkneliga påhitt, dem han alltid satte i värket genast, utan tvekan och med en imponerande bestämdhet.
Men synnerligast förlät man honom för det oefterhärmligt komiska allvar, hvarmed han dref skämtet till sin spets, utan att ett dugg bry sig om hvad man tänkte om honom.
Hans slagfärdighet gjorde resten, och den hade räddat honom ur otaliga kinkiga belägenheter bland främmande.
Bland vänner kände man till hans skämtlynne, som åter begynte visa sina källsprång när våren kom.
– Tag hit nyckeln, kommenderade de förnuftiga, som ville gå bort och undandraga sig det moraliska ansvaret af en festmiddag med patienten.
Marck hade plötsligt fått igen hela sin glada energi, han närmade sig fönstret, öppnade vindrutan och stod med nyckeln i handen, färdig att kasta ut den.
– Om ni inte kommer med på min afskedsmiddag i dag, så kastar jag ut nyckeln och stänger in oss här, tills vi få hit en smed, som bryter upp dörren!
– Seså, – skämta inte nu!
Vi ha inte tid!
– Har ni inte tid att taga afsked af mig?
Det är jag, som håller middagen.
– Hvad är det för afsked?
Släpp ut oss!
Kommer ni, eller kommer ni inte?
– Nej, lät det energiskt.
– Då får ni vänta!
I detsamma flög nyckeln ut genom vindrutan.
Marck tog öfverbalans och föll ned på en stol.
Nyckeln hade en sådan fart, att den beskref en båge öfver hela den lilla gårdsplanen och slog klingande ned på ett uthustak i granngården.
Där låg den och blänkte i solskenet, – vi voro innestängda.
– Hvad tusan tjänar det här nu till ...? började förebråelserna.
– Hvarför hör ni inte på mig?
Jag ville bjuda er på middag, för att jag gissat rätt på Kumlingedisponenten redan för ett år sedan, och för att jag gjort upp med min far att följa med honom utrikes redan inom en vecka.
Jag skall sköta min hälsa.
Därför ville jag taga afsked af mina vänner med en liten middag, för vi ses kanske inte så hastigt igen ...
– Åh – prata inte skräp!
Du har visst inte den resan afgjord ännu ....!
– Har jag inte, ropade Marck och visade fram en växel på en Wienerbank. – Brukar jag ljuga?
Allmän och stillsam öfverraskning.
– Hvarför har du inte tidigare talat om det för någon?
– Jag har ju hela vintern talat om att jag på våren skulle söderut, men ni tror jag pratar i vädret, alldeles som när jag spådde sant om disponenten.
Marck var herre öfver situationen och njöt den stilla på rygg i sin hvilstol med växeln mellan sina magra fingrar.
– Ja, släpp ut oss nu, började oppositionen igen efter en paus.
– Det kan jag inte.
Ropa på hjälp genom fönstret!
– Du har en annan nyckel.
Men om ni kommer med på middagen, så skall jag trolla ut er härifrån.
Det är ju lite löjligt, när främmande människor komma för att öppna och hitta er alla här, fångade som råttor i en fälla, eller hur?
Man ville icke gifva med sig.
De, som voro mest onda, försökte bryta upp tamburdörren eller snokade genom vinklar och vrår efter den andra nyckeln.
Tamburdörren förblef stadigt igenläst, och ingen nyckel, som passade, stod att finna.
Inte häller syntes någon på gården.
Det blef en dof stämning med fjärran åska.
Den enda, som icke tycktes känna något inflytande af elektriciteten i luften, var Marck.
Hans minspel blef alt uppsluppnare, och slutligen sade han:
– Asch, seså!
Är det nu något skäl att vara onda för att jag vill bjuda på afskedsmiddag?
Jag kan ju lofva att gå hem efter kaffet, så har ni ingenting på edra samveten.
Det skall tvärtom göra mig godt att få komma ut litet.
Man började tröttna på att vara ledsen.
Sällskapets samvete, vår älste vän doktorn, gjorde sina tillnärmelser till försoning, men Marck förklarade envist att han endast mot allas gemensamma löfte att antaga middagen skulle trolla ut dem.
– Annars får ni bli här till klockan fyra, när madamen kommer med middagsmaten!
– Klockan var tolf nu, och de fyra timmarnas väntan föreföll ganska sannolik för alla, som kände Marck och hans afsides liggande ungkarlsrum, där just ingen, som icke hade ärende till honom, passerade förbi.
Genom fönstret kunde man icke häller komma ut, ty det var beläget i andra våningen.
Man bjöd ännu en gång till att förmå
Marck att lämna nyckeln, efter han hade en annan, men han påstod trovärdigt och bestämdt att han ingen hade.
Så började underhandlingarna, allvarsamt i början, men småningom alt mer skämtsamt.
Vi voro smått nyfikna att se på hvilket vis Marck skulle släppa ut oss, och de flesta hade dessutom ingenting emot själfva middagen, fast man var principfast i det längsta.
Slutligen kunde vi ej motstå Marcks envishet.
Man kom öfverens om att samlas på öfre Opris klockan fyra, men det skulle bli en mycket stilla middag, och
Marck förband sig högtidligt att förfoga sig hem efter kaffet och att icke bryta öfverenskommelsen.
När det var afslutadt som ett formligt kontrakt, gjorde Marck några hokus pokus, stälde sig upp på sin hvilstol och gol i högsta falsett:
– Kuckeli-kuu-uu!
Vi sågo undrande och flinande på hvarandra, osäkra om huruvida han skämtade med oss alt fortfarande eller hade blifvit tokig.
Han gol högt och gällt ett par gånger till med det allra största allvar, och en stund därefter hördes en nyckel skramla i tamburlåset, medan Marck med stor högtidlighet pekade ditåt.
Ögonblicket därpå trädde hans madam helt fredligt in och frågade hvad det var magistern ville.
Det var deras öfverenskomna signal, som madamen tydligt kunde höra genom trossbottnarna i våningen under, där hon bodde.
Marck triumferade, och vi gingo hvar åt sitt håll.
En vårdag med marssol och smältande snö kan bli stämningsfull midt inne i det banalaste Helsingfors, bara man är smått poet själf och icke har altför mycket annat att tänka på.
När vi slogo oss lösa, blefvo vi oftast ett slags glada poeter hela tutten, som gärna hängåfvo oss åt stunden utan att just tyngas ned af öfverflödig reflexion.
Vi lefde upp i stämningen, och den var icke öfverdrifvet svärmisk och eterisk, utan ganska handgriplig, lifskraftig och fyllig.
I solen på öfre Operakällaren, hvars värdshuselegans tog sig litet kantstött ut i den skarpa dagern, sjöngo vi för »helan» och »halfvan» i det allra bästa vårdagshumör, sedan värden knagglat sig uppför trapporna och hält i supen för alla andra utom sig själf.
Han skulle enligt löfte vara måttlighetsvän i dag.
På kuverterna voro små buketter framsatta – en ovanlig lyx, som gaf det hela en viss festprägel – och på bordet stodo fyra eller fem vackra, blommande rosor.
Marck var sig alldeles lik, sådan vi kände honom från många andra glada lag, kanske en liten smula allvarsammare.
Hans trötta varelse fick småningom sin spänstighet igen i det glada sällskapet, och hans sjuklighet, som egentligen aldrig märkbart tyngt honom, var inom kort likasom bortblåst.
Han hade fått sin önskan uppfyld och syntes nöjd.
Vi andra höllo icke förfärligt strängt på måttlighetsprinciperna, när vi hunnit ett stycke framåt på matsedeln, och vinerna hämtade oss dofter från Rhenborgarna med fjärran Loreleymusik eller gåfvo oss förnimmelser af en siesta bland Bourgognes soliga vigner.
Kantänka om det var bara svafvelsyra och alkohol!
Det gaf oss äkta stämning, och annat sökte vi icke för ögonblicket.
Marcks middag blef mycket glad, såsom han önskat.
Den lilla missämjan under instängningen på förmiddagen hade gifvit vika för en uppsluppen och vänlig, kamratlik stämning, som icke ett strömoln fördystrade.
Infallen haglade, och några kvickheter blänkte då och då.
När glädjen närmade sig kulmen, började Marck alt oftare se bort åt ingångsdörren till.
Han tycktes upptagen af en tanke, som han icke ville meddela någon, trots frågorna.
Ändtligen syntes en pojke i dörren med en hel mängd små paket.
Marck steg upp och gick emot honom, tog paketen af honom och delade ut dem åt sällskapet utan ett ord till förklaring.
När vi vecklade upp omslagspappret, funno vi hvar sin kabinettsfotografi af Marck med hans påskrift och dagens datum.
Vi sågo spörjande på hvarandra och förstodo icke rätt meningen med att dela ut dem midt under middagen.
Marck satt åter på sin plats och fortsatte lugnt att spisa.
När han såg de många frågande blickarna, tog han sitt glas, skålade sällskapet till och sade gladt:
– Det är bara ett minne – – till er – – af denna dag.
I midten af meningen stockade sig hans klara röst, han harskade sig, men tonfallet blef underligt tvunget och skorrande mot slutet.
Marck hade blifvit blek, och när vi sågo att han ville undvika alla förklaringar, slapp han dem.
Men det lilla afbrottet kvarlämnade en viss besynnerlig beklämning, en känsla såsom af något ödesdigert.
Alldeles ofrivilligt sjönk stämningen till nollpunkten, och Marcks glada galghumor fans icke häller till hands för att åter bringa den att stiga.