Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fick hela kaskader af godmodiga elakheter öfver mig under hvarje uppehåll.
En sådan lustig menniska han är i alla fall!
Det bröt fram med en sådan envis bitterhet emellan smekningarne.
Jag hade sagt att han var ”latterlig” och det kunde han icke glömma.
Hvad var det för latterligt i det?
– Nej, det var ju inte.
Han visste ju att jag gripit till det bara som ett slags sjelfförsvar, för att värja mig emot det som ville taga mig fången.
– Ja men det var så orättvist att jag gjort honom förebråelser.
Om det varit mig emot hade jag ju endast behöft draga hufvudet tillbaka.
– Jag visste det ju, jag visste det.
Hvarför skulle han tala om det nu!
– Och så haglade det öfver mig hån och förebråelser.
– Jag stod alldeles stilla och stirrade ut i tomma luften.
Han kunde få uttömma hela sitt förråd af bitterhet öfver mig; jag ämnade icke försvara mig.
Så tystnade han.
”Saa gode og saa dumme,” sade han.
Menade han qvinnorna eller mina ögon?
Han mumlade det bara för sig sjelf, och jag hade redan fått så mycket till lifs att jag förlorat lusten att fråga.
Vi gingo bort och satte oss på chäslongen.
Han var i samma stämning hela qvällen, ömsom smekningar, ömsom förebråelser, och dessemellan pratade han och berättade om sig sjelf.
”De ser så ung og saa nydelig ud i aften,” och så kysste han från kinden och upp till pannan, följande luggen med små täta kyssar liksom om han trädt ett perlband rundt kring mitt ansigtes oval, inhägnat det, tillegnat sig det.
Han hade sällan älskat någon fullkomligt regelbunden skönhet, sade han.
Jo, brasilianskan.
Och så den första älskarinnan.
När han första gången såg henne var hon så skön, så rent af bländande skön att andan kunde förgå en vid att se henne.
Då var han bara aderton år och det blef icke till något förhållande; det kom först flera år efteråt.
Hon var något äldre än han.
”En qvinna som man håller riktigt af ser man alltid så, som man första gången såg henne, om än hon i andras ögon är förändrad; hon åldras icke för en.”
– Och så kom det öfver honom igen.
Åh det var så kälkborgerligt!
Hela min uppfattning af honom.
Och det ”mörka skägget”, det var precis som taget ur en roman.
Och – det värsta af allt – det hela tydde på en sådan halfbildning.
(Det var så ”halvdannet”.)
– Åh hvad jag pinades.
– ”Nu skall ni inte vara ledsen.
Det fans i alla fall så många vackra ting emellan de dumma.”
– En sådan menniska! kan man någonsin veta om man skall vara ond eller god på honom! – ”Det otäcka i ett lif sådant som mitt,” sade han, ”är att man slites bort från hvarje stadigvarande förhållande.
Man lär sig att glömma och att ersätta.
Det kommer ni också att lära er.
Men det är i alla fall ledsamt att man icke kan få ha alla som man håller af samlade på en fläck, men då blefve de kanske ovänner sins emellan.”
Tomt var det i alla fall att ha en i Schweitz, en i Polen, två-tre i Tyskland – – – spridda åt alla verldens håll.
Så kom han att tala om den polska flickan.
Hon är 25 år nu.
Så fort de träffades kände de genast att de hörde tillhopa, och det fastän de sedan icke sågo hvarandra på ett helt år.
Och nu äro de så säkra på hvarandra att hvad som än kan inträffa, så skall ingenting bli förändradt emellan dem.
Han känner hela hennes lif fullständigt, hon har berättat honom alltihop, – skrifvit en hel bok om det åt honom.
– Så bröt harmen emot mig fram igen, alldeles omotiveradt.
”Jag har alltid varit så undsenlig emot er, aldrig varit påträngande, alltid finkänslig, men ni har icke förstått det, ni tycktes till och med förebrå mig att jag icke sagt du, hvilket hos mig var ett drag af grannlagenhet.”129
– Så talade han om det egna i att qvinnorna tyckas bli allt tokigare efter honom ju äldre han blir; när han var helt ung brydde de sig icke stort om honom:
”en man kan söka upp den qvinna, han tycker om, i den obemärktaste vrå, men hvad som fängslar qvinnorna det är berømtheden.
– Jag förklarade honom nu helt frimodigt att han sagt mig så många elakheter att jag snart vore alldeles förhärdad emot allt hvad han kunde hitta på att säga.
– Min misstro var ändå en yttring af karlhat, sade han jag betraktade honom som en fiende jag hade att bekämpa.
– Nej, nej! – Det är för resten underligt med qvinnorna; det är som om de med nödvändighet måste göra en riktigt stor dumhet innan de kunna komma på god fot med någon.
Den polska flickan hade också gjort en dumhet, men den var inte alls på det sättet; det var något med en annan herre och som hon – om jag förstod rätt – anförtrodde Brandes.
Det var borta på en bjudning och han kom ihåg att han helt lågt, så att de andra icke hörde det, sade till henne:
”i så fall, fröken, tycker jag det är enklast att man bryter med hvarandra.”
Med hans danska väninna, hon som det är alldeles omöjligt att han kan komma i missförstånd med (är det fröken Knudsen eller fröken Adler?)130 hade det också varit någonting galet i början, liksom med mig, fast inte på det sättet, och liksom nu hade han varit alldeles på vippen att bryta.
Men dagen efter hade hon kommit upp till honom och storgråtande bedt om förlåtelse, och så hade allt blifvit godt igen.
Nu hålla de af och lita så fast på hvarandra att ingenting kan komma emellan.
Det är det fullständigaste förtroende.
– Åh men mitt tilltag det var då någonting alldeles förskräckligt.
Det var så ofint.
Och dessutom – – – hvad hade jag att förebrå honom?
Det är väl icke en som kysser, utan två.
”En karl måtte väl kunna märka på en qvinna om hon har någonting emot att kyssa honom eller ej.
Icke sant.” – ”Ja, ja.”
– Nå hvad hade jag så att förebrå honom?
– Ingenting.
– ”Om jag nu vore likadan som ni, så kunde jag säga: frue, nu har de gaaet i den Fælde jeg har lavet for dem.”
Han lyfte sitt pekfinger mot mig och såg så genomskälmaktig ut.
– ”Ja, ja, jag har gått i fällan,” sade jag skrattande, och han drog mig till sig och kysste mig så långt och så utan motstånd från min sida, att nog var det tydligt att jag gått i fällan.
Så började han tala om hur han kan våndas under någon menniskas öfverlägsenhet, om han tror sig märka en sådan, hvilket dock icke varit ofta.
En gång hade han träffat en svensk, han kunde icke erinra sig hans namn, men han blef strax derefter finansminister, alldeles ovanligt ungt, och han höll sig under två ministerer.
(Hans Forsell.)
Han plågade mig om namnet, men jag kunde inte få tag i det åt honom.
Nå, lika godt.
De hade talat mycket med hvarandra.
”Och han kom med inkast som jag icke kunde gendrifva; sådant har nästan aldrig händt mig förr.
Och jag krympte mig under det, jag krympte mig lik en tiger, som vill göra ett språng och icke kan.”131
– Men jag var väl alldeles trött af hans prat, sade han.
– Trött! Gud – jag som njuter så af att höra honom tala!
– För resten tycker han om lugna, tystlåtna qvinnor.
Han skulle bli alldeles upprifven af sådana som ständigt slå om från storm till solsken och hålla en i ständig spänning.
”Min allra bästa väninna och jag ha nästan aldrig något att säga hvarandra.
– Det var sent, han hade icke tid att stanna längre, ty uppsatsen var icke färdig.
Vi måste tänka på att skiljas.
– Han undrade hur vi skulle träffas igen. – ”Det skall ligga mycket arbete mellan den tiden och denna.” – ”Arbete?
Hå ja, för er kanske.
Men för mig gäller det bara att få ryssarne att applådera för mig.
Jag vill utvidga mitt rike.” – ”Hvarför vill ni icke ta oss?” – ”Er?
Er tar jag i en sked när jag får lust, det är ju bara en munfull, – nej men Ryssland, det vore någonting att eröfra, eller hur?
– Han lade armarne omkring mig och lutade hufvudet mot mitt bröst ett ögonblick likt ett trött barn.
Så satte han sig upp igen, alltjemt med armarne omkring mig, så drog han mig intill sig så att mitt ansigte kom att hvila på hans axel, och så hviskade han med smekande vemod: ”Ni har haft ett lif utan sol och värme, icke sant?” – ”Jo.” – ”Stackare!”
– Jag reste mitt hufvud, kastade det tillbaka och såg på honom.
”Ser jag ut som en stackare nu?” – ”Nej ni ser glad och lefnadsfrisk ut.
Det har kommit ett smil i edra ögon, som jag aldrig sett der förr.” – ”Ja, har det inte det!
Jag tyckte i qväll när jag satt och kammade mig framför spegeln att mina ögon sågo helt annorlunda ut än annars.” – ”Ja, det är märkvärdigt.
Kom och se,” han tog mig om axlarne, förde mig fram till spegeln och stälde sig alldeles intill mig, hållande mig fast der, så att jag tvingades att betrakta våra ansigten, som syntes der bredvid hvarandra, ”se, har ni väl någonsin sett så ut förr?” – ”Nej, nej.”
– Jag skrattade, blef visst en smula generad, men bara lite, och gled bort till chäslongen, der vi ännu vexlade några ord.
– ”Ni kommer väl hit på Foraaret?” sade han tvärt.
Det var något af fordran i hans ton.
– ”Ja.” – ”Tänk så på mig lugnt, tryggt och utan feber.” – ”Ja.”
Jag strök mig uppåt honom som en katt och så reste vi oss.
– ”Så, nu skola vi dricka vårt sista glas” – så god och snäll han stod der, med ena armen löst kring min midja och med andra handen lyftande sitt gröna glas – ”och nu dricka vi på att det aldrig mer måtte komma någonting sådant in emellan oss.
Säg, det får det ju inte?”
”Nej aldrig mer!”
”Utan det skall finnas trygghet och tillit?”
”Ja, ja!”
Vi tömde våra glas och satte dem undan.
Nu, nu skulle det vara farväl på allvar.
Vi stodo i skuggan borta vid spegeln.
Hans ansigte tätt intill mitt, – detta kära ansigte, som jag inte får se mer på så länge, länge.
Och han hviskade upprördt:
”Och så skall du göra ditt vackra namn Ernst Ahlgren kändt och beundradt, det skall du göra, ty inte heller det är att förakta.
Eller hvad säger du sjelf?”
– Han kysste bort mitt svar, som var ett medgifvande. – ”Skrif nu en riktigt god bok.”
En sista handtryckning och dörren slöts efter honom.
Fröken Adler är en ”hög, drottninglik blondine”, sade han.
Knudsen har han aldrig nämnt, hvilket tyder på att hon skulle vara den der bästa väninnan.
Han sade på tal om hur han tillbringat en af sina aftnar ”og saa sad jeg en stund hos en dame jeg godt kan lide.”
Den 19de, just som han skulle gå sade han att han en gång mött en af sina manliga vänner på gatan, denne frågade honom hvad det var för en nyckel han gick och bar i handen. – ”Nøgelen til min elskerindes værelse.
– Då frågade vännen om han brukade betala henne.
Brandes svarade med ett skratt:
”jeg har da ikke en saa stinkende Aand at jeg skulde betale.”
Det var samma qväll han sade till mig: ”Jag kan inte lida att ni tyckte bättre om mig härom aftonen än nu.”
Han såg på mig med en lång fiendtlig blick den qvällen jag lemnat honom de der olyckliga pappersbladen.
”Tag dem i akt,” sade han, ”nu er jeg paa min vagt imod dem.
– Det var under det allra första intrycket.
”bränn upp det der, så att vi slippa att se det mer.”
Det var endast trasorna af bladen, ty jag hade rifvit dem sönder; jag gick bort till ugnen och brände det.
Fru Drachman hatar Brandes emedan han eger en del bref från henne, hvilka hon påstår att han läst upp i Wien eller Berlin, jag mins ej hvilketdera.
Han sjelf påstår att brefven lågo i godt förvar hemma i Köpenhamn.132
Han skulle ha sådan lust att skrifva en roman, men han vågar sig icke på det, ty han fruktar att den icke skulle bli så bra som han gör fordran på.
Han tycker att min stämma är för svag och för monoton, och så afskyr han den skånska dialekten.
Jag är så svår att förstå.
Den dagen vi togo vår långtur utåt Bredgade gick han och talade om äktenskap.
Alla äro vi ju ense om att det är någonting ”forkert” vid det.
Men hvem kan säga hvad man borde sätta i stället!
Det fins något som allting strandar på: barnen.
Enda möjligheten för lycka tyckte han vore om de kunde lefva hvar för sig, liksom nära vänner, samt aldrig sammanblanda erotik och ekonomi.
De två sakerna ha ingenting gemensamt med hvarandra.
En gång senare talade han om Karls och Mattis förlofning, hvilken han finner bedröflig, derför att utsigterna äro så långa.
Det enda de hade att göra tyckte han var att ”flytta tillsamman”, som han uttryckte sig, d.v.s. gifta sig, men inga barn få.
Han finner det så märkvärdigt att endast de som äro älskare och älskarinna kunna hålla i med att icke skaffa sig barn, de gifta göra det alltid, det är precis som om de inte kunde låta bli, bara derför att de ha rättighet.
Han fann det så oförnuftigt.
Men somliga qvinnor vilja absolut ha ett par barn, tillade han, det är alldeles som om det vore ett behof för dem.
Fröken Thoresen, den norska matematikern, som legat och studerat i Kjöbenh. och som sqvallret kört med i sällskap med G.B., skall gifta sig till våren.
Hon tycker fästmannen är snäll och bra, men har inga varmare känslor för honom.
Hon är alldeles blixt kär i Brandes.
”Se, der sitter fröken Thoresen och betraktar dig med sina venetianska ögon,” sade en af hans vänner.
Och så brukar hon göra: slukar honom med sina ögon.
Och när hon träffar honom ensam äro hennes ord lika lidelsefulla som hennes blickar.
– ”Men alla äro vi ense om att qvinnorna böra vara trogna,” sade han en gång.
Thoresen med den stora, kärnsunda kroppen och de venetianska ögonen är visst icke trogen; han talade också om henne med en viss ton af harm och förakt, som han icke begagnat om de andra. – ”Det är visserligen ett förräderi,” sade han då han talade om allt detta, ”men hvad kan det skada att jag berättar det för er!”
Han menar att jag kommer icke längre än der jag är och kan icke få tillfälle att komma förtret åstad.
En gång på en bjudning, jag mins icke om det var i Köpenhamn eller Kristiania, hade hon bedt att få tala några ord ensam med honom.
De hade träffats i ett kapprum, vestibul eller hvar det var, och hon hade varit rysligt passionerad och venetiansk.
Men när det blef tid att gå hem sökte han henne förgäfves öfver allt.
I en droska såg han en dam sitta tillsamman med en herre och damen liknade fröken Thoresen.
– Han frågade.
– Nej, det var fröken Krogh, svarade herrn.
– Brandes sprang in i förstugan igen.
Der stod fröken Krogh, men ingen fröken Thoresen.
Och så var droskan försvunnen.
– Dagen efter eller ett par dagar efter mötte han fröken Thoresen på gatan.
Han kastade sig genast in på ämnet: hvarför hade hon sökt föra honom bakom ljuset?
– Om han trodde att hon suttit och älskat herrn der i droskan.
– Ja det vet gud att han trodde!
Han hade väl både ögon och förstånd.
Men hvad han icke kunde förstå, det var hvad det skulle betyda med hennes lidelsefulla ord till honom sjelf, när hon tog sin skada igen med en annan.
Så talade han om hennes giftermål.
Om man kunde klandra henne för det.
Under våra förhållanden tyckte han icke att man kan klandra en qvinna, som gifter sig bara för att bli gift.
Eller hvad sade jag?
– Ja, jag kunde naturligtvis ingenting säga, som sjelf – – – – .
Nej, jag skulle icke taga det så, han tänkte icke alls på det.
Och han menade nu icke heller det bart könsliga.
Men en ogift qvinna har ju ingen social ställning.
En ”gammel jomfru” är ju en ren löjlighet.
Det är ju endast genom ett godt parti en qvinna kan stiga till någon rang i samhället.
För att nu icke tala om att en qvinna som icke lefver tillsamman med en man blir alldeles förtorkad och gammal i förtid.
Nej, han tyckte icke man kunde klandra dem som gifte sig som fröken Thoresen.133
Det var den fjortonde
December som han satt och talade så mycket om sig sjelf.
Sade att han har icke så stor menniskokännedom som man skulle tro.
Han har för stor tillit och så blir han bedragen, ser att han misstagit sig, att han är en ”torsk”.
Jag ville icke tro honom.
Han berättade om sin första älskarinna.
Han var tjugofem år och hon något äldre då de blefvo – – – ja hvad skall jag säga? – som man och hustru, men i smyg.
Hon var hans älskarinna i sju år utan att någon visste om det.
Jo de pratade nog, men ingen visste något bestämdt. – ”Tänk er, hon hade varit min älskarinna i sju år, vi hade studerat tillsamman, vi hade fullkomligt gemensamma intressen, hon tyckte till och med alltid att jag var alltför försigtig och med den starka verklighetssans, som är qvinnorna egen eggade hon mig alltid till handling och djerfhet, hon var fritänkare, hon var utomordentligt intelligent, hon var en hederlig, god, vänfast qvinna och om koketteri kunde det aldrig vara tal.
– Hon går och ger bort sig åt en åsnedrifvare.
Utan att jag anade det minsta.
Utan att jag hyste ett tvifvel om henne.
Säg, är jag inte en torsk?” – Jag satt och stirrade.
Jag trodde icke att det var en vanlig åsnedrifvare; jag trodde att han begagnat ordet i figurlig bemärkelse. – ”Jag blef sådan när jag fick hennes bref, att jag hvarken visste hvad jag skulle tro eller tänka.
Hon hade tillbringat natten med honom efter att ha varit tillsamman med honom i tre dagar.
Och detta efter att ha varit min älskarinna i sju år!
Kan man efter detta tro att man kan döma om hur en menniska skall handla?
– Se saken är den, att jag har nog skarp blick för hvad en menniska är, men att beräkna hur hon under sådana och sådana förhållanden skall komma att handla, det kan jag icke.
Till det är min blick icke omfattande nog.
– – – Jag var inte rädd för att mista henne, jag var alldeles trygg.
Jag tyckte icke att hon skulle kunna träffa på någon som kunde bli farlig för mig.
Och så går hon och kastar bort sig åt en alldeles vanlig åsnedrifvare.
Om han varit vacker ändå!
Men en den plattaste, hvardagligaste italienare af den lägre befolkningen, icke ett spår bättre än första bästa man träffar på gatan; en karl som hon inte känner och som icke ens kan läsa och skrifva.” – ”Men hur var det möjligt?” – ”Ja hur var det!
En ung flicka af mina bekanta yttrade en gång att efter att så länge ha älskat mig, som är ’lutter Aand’ hade hon väl trængt till en kropp för att få motvigt.
– Jeg lutter Aand!!!”
Han skrattade och teg derefter en stund som om han i minnet genomgått något.134
Hon var rik och oberoende, denna hans älskarinna.
Det var på en resa i Italien hon blifvit bekant med den der karlen; han hade drifvit hennes åsna.
Och hon sjönk under detta förhållande, hon blef icke som samma menniska, hon blef skamlös och grof, hon som förut varit så finkänslig och själfull.
Hon kom till och med till Köpenhamn och hade italienaren med sig som ett slags vän eller resehjelpreda.
Brandes träffade henne.
De tycktes ha brutit i godo.
Det var ett faktum att hon tagit sig en ny älskare, ingenting mer.
– Han hade sagt till henne:
”du har en del bref ifrån mig samt böcker med temligen ömma påskrifter, bränn allt det der, det kunde annars hända att han finge se det, och det vore ju alltid ett obehag, – kunde ge anledning till tvister.
– Då skrattade hon och sade att han kunde icke läsa.
– En gång då hon var bjuden till Brandes’ mor hade hon till och med icke blygts att fråga om hon kunde få taga italienaren med.
Hon kunde icke fatta att det pinade Brandes att se honom.
En gång hade en vän till Brandes besökt henne.
Italienaren skulle följa ut honom, då sade hon på italienska, men som vännen förstod mycket väl: ”Förkyl dig inte, kom ihåg att du glömde taga ylletröjan på dig i morse.” Brandes tillade: ”Tänk, att hon icke blygdes öfver att låta någon höra att hon öfvervarit hans morgontoilett!
Så lågt hade en qvinna som hon kunnat sjunka.”
Hon är död nu, derför tyckte han att han gerna kunde tala om det.
Det andra tillfället då han misstagit sig lika grundligt låg icke så långt tillbaka i tiden.
Det var i Tyskland, jag tror att det var i Berlin; jag är nästan säker på det.
Det var en fru.
Hon var ett mönster af en hustru, hade flera barn och sysselsatte sig mycket med dem.
Han hade aldrig märkt att hans passion för henne var besvarad, han kunde aldrig bli klok på det.
Men han var vanvettigt förälskad, han sade att han under hela denna tid gick med en rent fysisk förnimmelse som om jernklor gripit in i bröstet för att slita hjertat ur honom, det var som om han oupphörligt blödde af ett sår.
Hur väl han kunde minnas det!
Det var en qväll på en större bjudning.
Hon stod midt under ljuskronan då han kom in, hon var klädd i en röd atlasklädning och han såg henne strax.
Hon såg ut att icke ha märkt att han kom.
Han bugade sig men hon vände sig icke och det förvånade honom om hon verkligen icke skulle ha lagt märke till att han kom.
Sådant brukar man ju eljest alltid känna.
Plötsligt vände hon på hufvudet och helsade.
”Kommer icke er fru?” sade hon vårdslöst.
Sedan, vid bordet hade hon alldeles oväntadt höjt sitt glas emot honom med en lång, menande blick, som satte honom i den största förvirring.
Skulle hon verkligen – – – – ? – En eller två dagar derefter träffades de på gatan och hon sade honom med lidelse att hon älskat honom länge.
Han hade flera gånger talat med henne om att hon icke skulle låta inverka på sig af de rykten hon möjligen kunde få höra om honom.
Och hon hade bedyrat vid allt som var heligt att intet i verlden, absolut intet, skulle kunna rubba hennes tillit till honom.
Hon hade skrattat åt att han kunde sätta en sådan möjlighet i fråga.
Det var för henne den allra största orimlighet.
Hon var honom så fullkomligt, så odeladt hängifven att han litade på hennes kärlek lika fast som han litade på sig sjelf.
Hon brukade säga att när hon skulle dö, då ville hon betro sin man allt, så skulle han skrifva efter Brandes, så att han kunde komma och vara hos henne i hennes dödsstund, så skulle hon icke vara rädd, utan endast lycklig.
Deras lycka var kort tror jag.
Hon fick höra några röfvarhistorier om Brandes.
Jag vet icke om de hade någon förklaring med hvarandra, men det grep henne så att hon blef vansinnig.
Och han led, han led så förfärligt.
Han kunde icke arbeta, ingenting.
Det varade två månader.
Hon blef frisk igen.
Hon är nu lycklig med sin man och sina barn, åt hvilka hon egnar hela sitt lif.
En gång emellan har han ett bref från henne.
Hon är fullkomligt lugn nu.
När jag tänker efter måste det förhållandet dock icke varat så kort, ty hon tog utan att han visste det lektioner i danska, och till hans gränslösa förvåning säger hon en qväll på ren danska: ”giv mig mine handsker.
– Hvad behagas? sade han.
Han trodde icke sina öron.
”Giv mig mine handsker, siger jeg,” upprepade hon.
– ”Men de taler jo dansk!”
– Hon log triumferande.
Ja, hon hade lärt sig det för hans skull.
Och denna qvinna hade vändt sig ifrån honom bara för några af dessa vanliga röfvarhistorier!
”Så har jag misstagit mig, och det när det varit mina allra djupaste känslor som stått på spel.”
Jag kunde icke fatta det.
Allra minst henne med åsnedrifvaren.
”Hon fruktade att vårt förhållande skulle upplösas,” sade han.
Der hade jag ju nyckeln!
Jag förstod henne nu fullkomligt, men jag nämnde ingenting om det.
Hon hade gjort det i ett slags förtviflan.
Detta nya, grofva förhållande var blott ett bedöfningsmedel för det hon kände sig icke ha kraft att med nyktert sinne uthärda saknaden och ångesten.
Hon visste att hon skulle ställas undan som ett par utslitna skor, och derför föredrog hon att bryta sjelf, – skaffa sig ersättning hur hon kunde.
”Det ligger också i mitt eget lynne,” tillade han.
”Det fins intet stillastående för det.
Det har ett behof af omvexling, af nya och starka intryck.
Det måste med nödvändighet föra sådant med sig.”
Sant!
Men hvarför säger han då att det är qvinnorna som svikit honom?
”Man kan aldrig säga att man känner en menniska förr än man vet hur hon skall uppföra sig då hon står vid randen af vansinne eller sjelfmord.
Det ligger någonting hos mig som inverkar på qvinnorna så att de komma till den gränsen, och der är det omöjligt att på förhand kunna beräkna hur de skola handla.
Derför misstager jag mig ständigt på qvinnor, – sällan på män.
Det är att tänka sig som om man vore skeppsbrutna utan lifsmedel, med endast himmel och haf omkring sig.
Om den som aldrig varit i det läget är det omöjligt att bestämma om han icke skall hugga tänderna i en af de andra hellre än att omkomma sjelf.
Jag kan aldrig på förhand bestämma om en qvinna skall böja ned sitt hufvud helt stilla och dö, eller om hon skall hugga tänderna i mig.
Se der min stora brist och min begränsning.”
Det låg någonting ohyggligt i hans ord, som klämde mig om hjertat.
När han tog på sig för att gå sade han:
”nu har jag berättat något för er, som jag aldrig berättat för någon menniska, min mor undantagen, – det om den tyska frun.”
– Och då han skakade min hand till god natt sade han: ”skall ni nu berätta detta, som jag talat om i qväll, för någon?”
Dagen efter tittade han upp på förmiddagen.
”Jag ångrar nästan att jag berättade för er i går så mycket som jag gjorde.” – ”Åh, jag kunde just tro det, att ni skulle ångra det!”
Hur hjertebedröfvad gjorde han mig icke med de orden! – ”Nej, nej, jag ångrar mig icke.