Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men med kappan öfver näsan Till en smutsig gränd vid hamnen Styr han sina stolta steg.
Och af sidenmasken skyddad Söker han drogisten Joseph Som kan blanda hvitt i hvitt.
“ — Mohren Djeddur, vattendragarn! ”
* ' — Godt Hidalgo!
Känner mannen! ”
Kostar? ” — ” Fem piaster! ” — ” Qvitt! ” När ängarne börja blomma,
Och björken löfvas i lund,
Då sjunger göken i skogen Båd arla- och serlastund.
När lien gått fram på ängen Och blomstren ligga på bår,
Då tystnar göken i skogen,
Och tiger tills åter blir vår.
Men bönderna tro han är döder, Och barnen tro han blir hök,
Men kärngar ha hört honom skratta Han är för besätter den gök.
I markna ’ n vid tyska torget,
Hos urmakar Schnabelbart Der kan du få köpa gökar,
Som gala båd timme och qvart.
De gala till jul och påska De gala med urets lopp Om blott de smörjas i munnen Och verket dras riktigt opp.Der gamla kåkar stodo tätt Och skymde ljuset för hvarandra Dit sågs en dag med stång och spett En skara ungfolk muntert vandra.
Och snart i sky Stod dam och boss,
Då plank och läkt De bröto löss.
Det murkna trät,
Så torrt som snus,
Det virflar om Med kalk och grus.
Och hackan högg Och stången bröt Och väggen föll För kraftig stöt.
Och skrapan ref Och tången nöp,
Att taket föll Och skorsten stöp.
Från kåk till kåk Man sig beger Från sy 11 till ås Allt brytes ner.En gammal man går der förbi Och ser med häpnad hur man rifver.
Han stannar; tyckes ledsen ' bli,
När bland ruinerna han klifver.
” — Hvad skall ni bygga här min vän?
Skall här bli nya Villastaden? ”
” — Här skall ej byggas upp igen;
Här röjes blott för Esplanaden! ”
” — Ha!
Tidens sed: att rifva hus!
Men bygga upp?
— Det är förskräckligt! ” ” — Här rifs för att få luft och ljus;
Är kanske inte det tillräckligt? ” - Påfven och konungen af Italien.
Originalbidrag till Dagens Krönika af Angelo De Gubernatis (öfvers.
från förf: s handskrift af H.
För några månader sedan afled i Rom en af vår tids spirituelaste män, en person, som med en ädel karakter förenade en ej vanlig konstnärlig begåfning och var en lycklig tolkare af Dante, en af de utmärktaste romare — Michel-angelo Caetani; hertig af Sermoneta.
Efter att under hela sitt lif hafva egnat sin intellektuela begåfning åt påfvens och kardinalernas tjenst, hvilkas tusen svagheter han bättre än någon annan kände, höll han kort före sin död ett anmärk-ningsvärdt tal till den närvarande själasörjaren med begäran, att hans yttranden skulle bringas för Leo XIII: s öron.
I detta tal lät den döende hertigen till påfven framställa en anhållan om, att denne måtte försona sig med konungen af Italien och göra slut på den sorgliga misshällighet, hvaraf de radikale draga all möjlig fördel.
Jag hoppas, att det skall intressera äfven en icke italiensk läsekrets att erhålla någon inblick i den omhvälf-ning, som försiggår i italienarnes sinnen med afseende å romerska frågan.
I Rom har förut varande jesuiten Gurci hållit offentliga möten i samma syfte.
Intressant är att.
undersöka, hvilka utsigterna äro för en dylik försoning.
Romerska frågan har ofta vexlat form; men den har måhända aldrig stått så nära sin lösning som i detta ögonblick.
Man har hittills i denna fråga endast velat setvå sins emellan stridiga intressen; nu börjar man inse, att dessa två intressen äro förenliga.
Då man fullt insett detta, skall det endast finnas en romersk fråga.
Hans Helighet påfven Leo XIII är utomordentligt väl bevaijdrad i historien.
Hans Helighet är alldeles icke okunnig om, att huset Savoyen i alla tider utmärkt sig för stor fromhet men samtidigt hållit mycket på sina rättigheter.
I alla tvister mellan furstarne af Savoyen och konungarne af Sardinien samt Heliga stolen hafva de förstnämda ständigt ådagalagt den största vördnad för religionen, men på samma gång det största oberoende i de politiska frågorna.
När återigen påfvarne uppstält herskareanspråk på huset Savoyens besittningar, har detta gifvit anledning till en tvist, som nästan alltid afgjorts till påfvedömets nackdel.
Efter annexionerna 1860 och 1870 har romerska frågan antagit en något invecklad form; påfven var furste och han är.
det ej längre; hans stater hafva uppgått i konungariket Italien, under ansvarighet af konungen af Sardinien, proklamerad konung af Italien, och af hans ministrar.
I påf-vens ögon skall konungen af Italien alltid vara en usurpator, så vida påfven ej får klart för sig, att han med förlusten af sin stat återtagit sina verkliga påfliga funktioner.
Den verlds-liga makten är till och med enligt de upplyste presternas åsigt ej någon gudomlig inrättning; det är på grund af några främmande furstars tillmötesgående och af några påf-vars inkräktning, som en del af det italienska området tillfallit påfven såsom prebende.
Det, som utgjorde en gåfva af någon utländsk furste, kunde med full rätt af en kon-stitutionel italiensk furste åter afhändas påfven; öfver det, som i slutet af 15: de och början af 16: de seklet togs med våld och utan allmänna opinionens hörande, hade folket rätt att efter behag förfoga.
Påfliga staten är en alldeles modem skapelse; det var ej på en sådan klippa Jesus ämnade bygga sin kyrka.
Han predikade fattigdom, försakelse af verlden; han bjöd menniskorna att söka vinna den högstes behag genom goda gerningar.
Han åsyftade såsomPaulus ej annat än makten af den tro och den kärlek, som försätter berg; han framhöll själens lif, dyrkan af det ide-ela, det vill säga sträfvandet att varda fullkomlig.
Under de första århundradena af vår tidräkning fasthöllo de troende vid denna evangeliska lärdom.
De första påfvarne voro evangeliska apostlar.
Hafva de senare mycket bekymrat sig om evangeliet?
Mr Gladstone beskylde en gång bourbonernas regering i Neapel för att vara ateistisk; man skulle nästan kunna säga det samma om påfvarnes regering under de senaste århundradena.
Påfvarne kunde i sitt enskilda lif vara goda eller dåliga; men i sin egenskap af furstar sysselsatte de sig vida mer med verldsliga än med gudomliga ting.
Till det senare hade de ej tid; och äfven om de haft det, skulle dessa kyrkans furstar eller turkiska paschor, som kallas kardinaler, hafva åstadkommit så många svårigheter, att.
det i påfvedömets då varande läge skulle hafva blifvit omöjligt att handla annorlunda.
Pius IX: s motstånd mot italienska regeringen, hans systematiska non possumus hade helt och hållet sin grund i sakernas natur; såsom furste måste han protestera; då han i sin egenskap af den katolska verldens öfverhufvud ej kunde lemna Rom, måste han qvarstanna der med en fullständig dimi-nutio capitis, så mycket känbarare, som han behöll omkring sig ett hof, kardinalkollegiet, hvilket strängt höll på alla sina furstliga företrädesrättigheter.
Nuvarande påfven tyckes mer tänka på kyrkans andliga intressen än på Heliga stolens materiela välfärd.
Vid de utnämningar af nya kardinaler, han företagit, har han ej synnerligen bekymrat sig om dessas politiska ståndpunkt; han har gifvit företrädet åt män, som studerat kyrkohistorien, åt goda teologer, åt kyrkliga vältalare; han har visat takt och omdöme i sina val.
Han sträfvar framför allt efter att skaffa sig en aktningsvärd, föga verldslig omgifning och jag är öfvertygad, att han gerna skulle vilja omvända dessa kyrkans furstar till nya sanna apostlar för religionen.
Om så är, måste man önska, att han må kunna bringa «in ädla afsigt tillverkställighet.
Verlden har behof af tro.
Bristen derpå gör sig allestädes märkbar; de sanna troende äro så sällsynta; jag menar ej endast sådana, som hylla kyrkans credo, utan sådana, som tro på något godt, som åtrå det sköna, som lefva för att fullkomna sig, som lyfta själen till tanken på det idéela, som kufva de lumpna känslorna för att höja tanken till en renare verld, der man står Gud närmare och i följd deraf kommer i större delaktighet af skaparens ande.
Påfven Leo XIII märker utan tvifvel, att denna tro allt mer och mer slappas, att skepticismen i moralen skall ända med nihilism; och han tyckes vida mer bekymra sig om dessa katolicismens idéela förhållanden än om sin ställning såsom afsatt furste.
De till ytterlighet gående partierna skona honom ej; de låtsas hysa ett högmodigt förakt för den nuvarande påfven; Roms röda tidning, La Lega della demo- * crazia, benämner påfven endast signor PeccL Vi närma oss det hundrade året efter franska revolutionen.
Vi få vid den tidpunkten säkerligen bevitna ett högligen groteskt skådespel.
Historiens fakta förnyas aldrig under samma form; man skall söka efterlikna bedrifterna från 1789 och i synnerhet från 1793; men tiderna hafva förändrats; vi skolä endast få se en karikatyr af förra seklets tilldragelser.
Men om man ej skäll utgjuta så mycket blod som då, om man ej kommer att tillåta alla galningar att bemäktiga sig tronen för att deraf göra en domstol, skola dock alla grundsatser taga betänklig skada; man borde derför allvarligt öfverväga sättet att finna botemedlen häremot.
Det enda botemedlet vore en liberal allians mellan påfven och konungen af Italien, liksom fordom mellan kyrkan och staten existerade en reaktionär allians.
Mitt recept är, såsom man finner, mycket enkelt, men, om jag ej misstager mig, ligger deri Italiens räddning.
Hvarken påfven eller konungen be-höfver för en sådan allians blifva revolutionär.
* De skulle tvärtom sluta förbund mot revolutionen till förmån för den sanna friheten och det verkliga framåtskridandet, som motarbetas af revolutionen.
Om ett dylikt fredsförbund brag-tes å bane, skulle konungen röna något motstånd bland sina röda rådgifvare och påfven bland sina svarta; men ljuset är hvarken rödt eller svart; det förenar alla farger till ett enda klart sken; det är efter detta enda ljus man bör sträfva, för kärleken till den sanna och goda.
Depretis är en slug man.
Men skall han, innan han dör, våga göra denna ärofulla dröm till en verklighet?
Påfven Leo XIII är en klok man.
Skall han hafva nog styrka att erkänna, att i Italien plats finnes endast för en konung och att hans eget herradöme är trons rike, hvilket är mycket vidsträcktare och mäktigare än konungariket Italien?
Ett förbund mellan påfven och konungen är till stor fördel för Italien sjelft, från allmänna sedelagens synpunkt, såvida ändamålet med en dylik samdrägt är upphöjdt och frisinnadt.
Det handlar om att sammansluta två betydelsefulla makter, den borgerliga, företrädd af konungen, och den moraliska eller religiösa, företrädd af påfven, för att bilda ett idéelt italienskt samfund, som är genomträngdt af framåtskridandets nödvändighet och sträfvar mot ett högt mål.
Man måste hindra affärsmän, intriganta personer, skälmar och sofister från att blanda sig i detta förbund; hela denna lågsinnade hop måste trängas åt sidan och lemna plats för män med hjerta i bröstet; vår tids skönaste verk skall vara en försoning mellan staten och kyrkan i framåtskridandets anda.
Om man uppnår detta resultat, skall Italien också vara utsatt för en fara mindre; man skall der med mindre oro upptaga återställandet af monarkien i Frankrike; vare sig en Napoleon eller en prins af huset Orleans bestiger franska tronen, skulle vi ej hysa någon farhåga för ett heligt krig; ett sådant vore omöjligt från det ögonblick, då kyrkans öfverhuf-vud slöt förbund med konungen af Italien.
Vi skulle till och med kunna önska, att Frankrike återvunne sitt lugn i monarkiens sköte, så snart vi voro öfvertygade, att monarkien ej längre innebure en fara för oss.
Om vi ännu i Italien hade skickliga statsmän, borde dessa till och med uppmuntra hvarje sträfvan hos dén franska nationen att åter-vinna den monarkiska ordningen och tryggheten samt skaffa sin liberala försonlighetspolitik ett stöd genom upprättandet af en ny fransk monarki, som vore trogen sina ärofulla traditioner och på samma gång befordrade framåtskridandet.
De nuvarande franska republikens intransigenter uppmuntra alltför mycket den italienska monarkiens fiender.
Vi skulle utan tvifvel vilja vara dem förutan; men detta vore ej föl * oss fördelaktigt så länge dualismen mellan konungen af Italien och påfven splittrar krafter, som hade allt möjligt intresse af att sluta sig tillsammans och samverka.
Jag kan här endast tala om en önskan.
Om påfven och konungen af Italien åstunda, att denna önskan realiseras, skall den ej längre vara en utopi; men hvilken af de två skall besluta sig för att taga första steget?
2Medaljonger och statyetter.
Två samtida.
Af A. F. Åkerberg1.
Målsmännen för nya idéer, nya riktningar i folkens lif blifva alltid hårdt bedömda af det beståendes försvarare och stämplade såsom dåliga eller .dåraktiga.
Deras renaste af-sigter missförstås och misstydas.
Men om deras tankar — oafsedt vidlådande misstag och ensidigheter — ha uti sig en kärna af sanning och uppbäras af en karakter, förstummas slutligen tadlet och hånet mot dem, och deras förtjen-ster vinna, stundom till en del redan under deras lifstid, alltid åtminstone efter deras död, ett mera allmänt erkännande.
Denna långvariga ogunst och denna sena rättvisa kommo ock den ädle fosterlandsvän till del, hvilkens lifs-gerning vi här i några korta drag vilja skildra.
Jean Joseph Louis Blanc föddes den 29 Oktober 1811 i Madrid, der hans fader var öfverdirektör för finanserna under Joseph Bonapartes korta regering.
Hans moder tillhörde den corsicanska adelsslägten Pozzo di Borgo.
Efter konung Josephs död återvände Blancs fader med sin familj till Frankrike.
Efter att ha tillbragt en del af sin barndom på Gorsica hos sin moders slägt, studerade den unge Blanc vid ett collège i Rhodez och sedan i Paris.
Hans familje-
* Vi fortsätta härmed den serie, som böljades i föregående häfte med Cantors nppsats om Gambetta.
Red.traditioner och de förhållanden, under hvilka han växte upp, tycktes vara allt annat än egnade att göra honom till den ifrige republikan och demokrat, han med tiden blef.
Under skräckperioden hade hans farfar blifvit guillotinerad såsom rojalist, och hans far hade endast genom flykten undgått samma öde.
Genom julirevolutionen förlorade hans * far sin förmögenhet, geh den vid alla ett * välmående hems beqväm-ligheter vande ynglingen måste under försakelser och strängt arbete kämpa för sin utkomst.
Men derigenom riktades tidigt hans blick på de mödor och försakelser, med hvilka folkets flertal alltifrån barndomen har att kämpa, väcktes tidigt hans medkänsla för alla armodets barn.
Under studier och begrundande mognade småningom hos honom tanken på att blifva de arbetande och obemedlade klassernas förespråkare och förkämpe.
Efter att några år ha såsom privatlärare förvärfvat ett torftigt uppehälle, kastade han sig derför in på den publicistiska banan.
Den småväxte, klent bygde unge mannen med det barnsliga ansigtet och den blyga hållningen hade i början ej så lätt att göra sig bemärkt inom tidningsverlden.
Hvart han kom, ansåg man honom för blott en gosse.
Men genom sin begåfning och duglighet lyckades han snart göra sig gällande.
1834 började han skrifva artiklar för de republikanska tidningarna ” Le bon sens ” och ” National ”.
En märklig episod under denna hans första publicistiska verksamhet var ett uppträde mellan honom och redaktören för National, Armand Garrel, då han till denne öfverlem-nade en för hans tidning skrifven studie öfver adertonde seklets tänkare, hvari han gaf Rousseau, folkvännen, demokraten, företrädet framför Voltaire.
Garrel hyste, i enlighet med den inom bourgeoisien rådande uppfattningen, en motsatt åsigt.
Under det att han läste artikeln, mörknade hans uppsyn mer och mer.
Slutligen for han upp, kastade manuskriptet ifrån sig och utropade förargad:
“ Sådana äro de unga männen nu för tiden! “ Härpå följde en störtsjö af starka uttryck mot den i: artikeln framstälda åsigten.
Då Carrel, trött, hemtade andan, begagnade Blanc tillfallet att säga: “ Förlåt mig, monsieur, jag gjorde mitt bästa, jag beklagar att min åsigt skiljer sig från er, farväl! “ Han tog sitt manuskript, bugade sig och gick mot dörren.
“ Nej, nej “, sade CTarrel, “ ni skall icke % undslippa mig på detta sätt; sitt ned och försvara er! “
Louis Blanc satte sig åter och utvecklade blygsamt men med fasthet de historiska och filosofiska skäl, han hade för sin uppfattning af upplysningstidehvarfvets båda representativa män.
Garrel åhörde honom uppmärksamt och med återhållen rörelse och sade när han slutat:
“ När allt kommer omkring måste man ändå vara sann här i verlden!
Jag är blott en soldat; jag har icke haft tid att studera det adertonde århundradet så som det förtjenar att studeras, och j$g är icke alldeles säker på att ni icke har rätt ... Er artikel kommer i morgon in i National, och ingenting skall ändras deruti. “
Icke långt derefter bief Blanc en af redaktörerna för “ Bon Sens “.
1838 lemnade han denna tidning, till följd af en meningsskiljaktighet mellan honom och egarne, och grundläde tidskriften “ Revue du progrès “.
Hans lifs tanke hade nu kommit till mognad.
I den nya tidskriftens program trädde derför arbetsklassens sak i förgrunden.
Ett år derefter utgaf Louis Bonaparte (sedermera Napoleon III) sin ryktbara skrift “ Les idées napoléoniennes “, som, äfven den, tog till ordet för de arbetande klassernas intressen.
De beröringspunkter, den egde med Blancs egen uppfattning, kunde dock icke besticka hans omdöme i fråga om bokens innersta syfte.
Med en nästan profetisk blick och i kraftiga ord visade han i sin tidskrift, hvart denna ärelystnad, om den finge hållas, skulle föra Frankrike.
Hans ord föllo så, att man efteråt nästan kunde tro, att han anat nederlaget vid Sedan.
En mystisk tilldragelse följde nästan omedelbart efterdenna polemik.
Den 19 Augusti på qvällen fann man Blanc ligga sanslös och mörbultad på gatan.
Sjelf visste han blott, att han blifvit öfverfallen och slagen.
Hvem som begått våldsdådet upptäcktes aldrig; men de “ napoleonska idéerna “ voro för tillfället hämnade.
I en följd af artiklar i ofvannämda tidskrift framstälde Louis Blanc sitt förslag till den sociala frågans lösning genom “ Arbetets organisation “ (L ’ organisation du travail).
Denna serie utgafs sedan (1840) i bokform.
Såsom orsak till det sociala eländet framstäldes här den individualism, som i det bestående samhället herskar på det ekonomiska området — allas krig mot alla, konkurrensen.
De, hvilka duka under i denna rastlösa kamp för tillvaron individerna emellan, nedsjunka i fysiskt och moraliskt elände; och detta verkar som en hämsko på utvecklingen af samhället i dess helhet.
Såsom botemedel mot detta sociala onda betecknade författaren individualismens uppgående i “ solidariska förhållanden “ genom en omfattande association mellan arbe-tarne, hvilka skulle aflönas af staten efter en särskild budget.
Hvar och en, den mera så väl som den mindre arbetsföre skulle — på det ingen mâtte ' behôfva lida nöd — få ett minimum af lön, motsvarande hvad hvar och en behöfde.
(Författaren framkastade den bizarra tanken att, för att kunna beräkna de olika behofven, mäta hvars och ens mage).
Sålunda skulle mau åstadkomma “ den moraliska och materiela förbättringen af allas lott genom allas fria samverkan och.
broderliga förening “.
Genom sin i denna bok framstälda lära bief Blanc den moderna statssocialismens fader.
Idéen om arbetets organisation genom staten omfattades med hänförelse och blindt nit af stora arbetareskaror i olika länder såsom ett universalmedel mot snart sagdt allt ondt i det meuskliga lifvet, medan den å motsatta sidan bekämpades med ett lika så blindt hat.
Ännu har icke denna hätskhet hos de motsatta partierna upphört; men många tecken synas häntyda pä, att den tid icke kan vara aflägsen, då de socialistiska sam-hällsteoriernas såväl förtjenster som brister skola granskas och bedömas mera lugnt och oväldigt än nu.
Redan i våra dagar ha försök framträdt, å ena sidan att mildra den hittillsvarande socialismens ensidighet, genom sådana modifikationer af densamma, som utan att frångå dess grundtanke lemna större utrymme åt individualismen (t. ex. den tysk-österrikiske nationalekonomen Schäffles system), å andra sidan att befria det nuvarande, på privategendom grundade produktionssättet från de brister, på grund af hvilka socialisterna yrka dess afskaffande (t. ex. katedersocialisternas åsigter).
Den europeiska arbetarrörelse, i hvilkens uppkomst Louis Blancs “ Organisation du travail “ hade en så vigtig del, bragte öfver allt de sociala frågorna under diskussion och förberedde, direkt eller indirekt, deras framtida lösning.
Redan sedan lång tid hade Babeufs, Saint Simons och Fouriers läror slagit rot bland arbetarebefolkningarna i de stora städerna.
Men först genom Blancs i detalj utarbetade förslag om nationalproduktionens öfvertagande af staten fingo de socialistiska sträfvandena en bestämd hållpunkt och en — enligt deras anhängares uppfattning — praktisk vägledning för ett genomförande i stort.
Från detta ögonblick var Louis Blanc i ordets fulla mening arbetsklassens man.
Det i Frankrike under Julimonarkien herskande politiska systemet — en förmögenhetsaristokrati af 300,000 val-berättigade på en befolkning af 36 millioner, med en ärftlig statschef i spetsen, som gjorde sig solidarisk med denna herskande klass — lade, som det syntes, oöfverstigliga hinder i vägen för förverkligandet af äfven de mest anspråkslösa kraf på reformer i arbetarnes och de obemedlade klassernas intresse, för att icke tala om en så oerhörd omhvälf-ning i sociala och ekonomiska förhållanden som den Louis Blanc och hans själsfränder åsyftade.
Dessa måste derför i främsta rummet sträfva till en politisk omgestaltning.
Af-skaffandet af den ärftliga monarkien och den af en förmö-genhetscensus begränsade rösträtten och införandet af republik med allmän rösträtt blef det mål, hvartill de när-mast syftade.
Häruti sammanträffade déras sträfvanden med ett stort antal andras, §om ej voro socialister.
Julimonarkiens ofolkliga och frihetsfiendtliga politik hade snart skingrat den popularitet, hon en kort tid åtnjutit.
Oppositionen
— inom hvilken det borgerligt republikanska och det socialistiska elementet tillsammans bildade den venstra flygeln
— tilltog derför städse i styrka.
Louis Blancs djupt betydelsefulla och med öfverlägsen talang skrifha Histoire de dix ans 1830 — 1840 (5 band, Paris 1841 — 44) blef det fulländade uttrycket för denna oppositions anklagelser, strider och förhoppningar.
Med djup medkänsla skildrade författaren det arbetande folkets lidanden under ett styrelsesystem, som helt och hållet var eg-nadt att främja den rika bourgeoisiens intressen, de förtvif-lade upprorsförsök, som arbetslöshet och hungersnöd framkallade hos de stora städernas arbetarebefolkningar, den hänsynslösa stränghet, med hvilken dessa försök undertrycktes af de ledande statsmännen, de tvångsåtgärder, som vid-togos för att upprätthålla ordningen, den spridning de nya lärorna, trots alla hinder, vunno bland massorna.
Boken bidrog i ej ringa mån till att undergräfva Julimonarkien och förbereda dess fall.
Från behandlingen af samtidens företeelser öfvergick Blanc till deras förutsättningar i det förflutna och skref sitt stora arbete Histoire de la révolution française (12 band, Paris 1846 — 64).
I det första bandet, en inledning till hela verket, följde han den stora revolutionens ursprung tillbaka ända till reformationstidens rörelser.
I dessa rörelser skiljer han mellan en individualistisk riktning, som ville, med undanrödjande af kyrkans ofelbara auktoritet, göra den heliga skrift, tolkad efter den troende individens eget samvete, till den enda religiösa auktoriteten, men blott i intresset af individens frälsning och utan att vidröra den yttre samhällsordningen; och en social riktning, enligt hvilken trons lif icke kan förverkligas, utan att den evangeliska jemn-likheten och broderligheten göra sig gällande i samhällslif-vets alla förhållanden.
Den förra riktningen representerades af Luthers och Galvins reformationer, den senare af ana-baptisterna m. il.
sekter.
Författaren visar, huru Galvins lära om en del menniskors förutbestämmelse till evig salighet och andras till evig fördömelse i grunden upphäfde tanken om mensklighetens enhet och med nödvändighet ledde till uppfattandet af äfven de yttre motsatserna inom sam-hällslifvet såsom anordningar af ett gudomligt godtycke, hvilka menniskan måste underkasta sig, hvarför denna lära i grunden är aristokratisk.
Den calvinska reformationens misslyckande i Frankrike berodde derför icke uteslutande på de yttre maktmedel, öfver hvilka katolicismen kunde förfoga, utan äfven på en demokratisk instinkt hos det franska folket, som kände sig frånstött af dessa hårda läror.