Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På första arkets elfte sida förekommer en irring, som jag här begagnar tillfället att rätta.
Grefvinnan Mejerfelt, för hvars söner
Kellgren en tid var enskilt lärare, var visserligen den Lovisa, som förekommer i poemet «Gratiernas döpelse,» men hennes familjenamn var icke, såsom Författaren uppgifver, Fersen, utan Wrede-Sparre.
Många Atterboms vänner erinra sig säkert ännu, hurusom han i början af 1847 tillkännagaf sin afsigt att i hufvudstaden öppna en rad af offentliga föreläsningar öfver Sveriges äldre och nyare skalder, och huru hans vid samma tid svåra insjuknande då gjorde denna plan om intet.
Redan hade han likväl färdig den inledningssång, hvarmed han vid detta tillfälle ämnade helsa allmänheten.
Den har, efter hans död, återfunnits bland hans handskrifter, och meddelas läsaren på nästa sidor.
Jag har trott, att, från den som menniska och skald lika oförgätlige, allmänheten ej borde gå miste om en helsning, som nu tillika är hans afsked.
Upsala d. 6 Nov. 1855.
C. W. Böttiger.
Förord sid.
Helsning till allmänheten „ VII.
Kellgren „ 1.
Bihang: E. J. F.
Kjellander „ 158.
Fru Lenngren „ 201.
Strödda tillägg till femte delen „ 244.
Fransyska revolutionen „ 244.
Leopold „ 248.
Adel „ 252.
Gustaf III „ 255.
Lidner „ 258.
Atterbom, poem af Ingemann „ 259.
HELSNING
SVENSKA ALLMÄNHETEN.
Blott ett!
– Jag är (om någonting jag är)
En Minnets man.
I det Förflutna bor
Min tankas umgängskrets, och Sagans tempel
Är helgedomen för min offertjenst.
Det gifves andar, hvilka trifvas bäst
I svunna tiders ensliga beskådning;
Likt Ossian på månklar midnattshed
Bland vålnader af hjeltar, sångmör, barder,
Framlockade från kumlen, eller skyn.
Af älskande besvärjningsljud, som härma
Lifstonerna af deras eget fordom.
Så jag.
Sjelf oförmögen, att i värf
De hädangångna höga fäder likna,
Mot deras ädla bilder har jag vändt
Den trogna spegeln af en tacksam hågkomst,
Och så, om speglingen är sann och ren,
Kanske ej alldeles förgäfves lefvat.
Ty icke dådlös, icke dystert sjelfvisk
En sådan spegling är.
Sin glans den kastar
Med skär belysning öfver nutid, framtid,
Och tyder, när den målar hvad som varit,
Derur ock, hvad som är och varda bör.
Så, utur skumma grifters innandömen
Föryngringsämnen hämtar andens lif;
Liksom de nyss på mumier funna korn
Af Faraoners hvete, sådt ånyo,
Som ur mångtusenårig död stått upp
Till gyllne skörd på dagens åkertegar.
I Svenska Vitterhetens bildsal,
Till flygtig genomvandring – tidens knapphet
Förnekar annat – vågar in jag bjuda.
Arm, liksom
Norden sjelf, men arm likväl
Med gömda, omedvetna skatter, – fattig
På stora verk, men rik på stora utkast,
Han stolt ändock kan uppslå sina portar:
Med Odin börjar han, med Brage, Vala,
Och lyktar med Stagnelius och Tegnér.
Förtörnens icke, höga föremål,
J, sångens, talets drottar, om ert lof
Jag tolkar matt, och med ett sken af dom!
Af allt i verlden, lättast är, att mästra;
Af allt är svårast, vara mästare.
Det finns en granskning, – tadlets lumpna konst
Att se i allting, endast eller helst,
De värden, som det icke har; det finns
En annan ock, som i hvart mått af snille,
Det minsta som det största, skönjer gladt
En själ af skaparkraft, en blick af sol,
En grad af Skönt, en ton af Harmoni.
Har detta slag jag valt, helt visst J då
Från himmelskt brödralag med blidhet lyssnen,
Om jag er kallar med ett Kellgrens-ljud,
Om jag begynner med en känd accord:
Ädla skuggor, vördade fäder,
Sveriges skalder och siarmän!
Tänden Skönhetens lif igen!
Kommen, att vårda dess helga gnista!
Skulle väl hjertat i döden brista, –
Glömma, hvad fordom dess kärlek drog?
Nej! det vidgas – att famna jorden;
Nej! det vidgas – att slå för Norden
Ännu högre, än här det slog.
Sångens tempel är rikt på gudar;
Edra throner beredda stå.
Minnen, i snöhvita offerskrudar,
Till er hyllning med kransar gå,
Kasten, strålande stjernelågor,
Återsken öfver tidens vågor,
Från försoningens hembygd än!
Bortom grafven i evig dager,
Hvar förtjenst har sin egen lager,
Hvarje täflan är väns med vän.
Ja! det finnes ett stilla rike.
Der en odödlig endrägt rår:
Kärlek vid kärlek! like vid like!
Älskar ej mest den, som mest förstår?
Blomsterdrömmen af sommarns ängar,
Stjernesången af lyrans strängar,
Hoppets löje och minnets tår, –
Alla tala ju samma mening:
Alla trängta till den förening,
Om hvars frid sjelfva striden spår.
Allting åldras – blott Diktens panna
Ristas aldrig af flydda år;
Sjelf är hon jordens och hjertats vår.
Viljor gifvas, som aldrig hisna;
Känslor gifvas som aldrig vissna:
Bragd och sång deras tolkar bli.
Lifvets makter må vexla, brista,
Men dess första bli ock dess sista:
Tro, och Kärlek, och Poesi!
Atterbom.
KELLGREN.
Men hvad är skönheten af bildningsgåfvans drag, –
Hvad är, af Sångens röst, det starka eller ljufva;
Hon oss förskräcka må med dundergudens slag,
Hon må förtjusa oss med suckningens behag
Af myrtenskogens turturdufva:
Om Himlen, unge man, ej skänkte dig en själ
Med kraft att sig mot våld och dikt och flärd bemanna;
Ljus, i sin flygt upp till det Sanna,
Och brinnande för menskors väl?
Leopold (i sin ”Sång öfver Kellgrens död”).
JOHAN HENRIK KELLGREN.
Du, som af Skönhet och Behagen
Jag såg dig – och från denna dagen
Och jorden nya skrudar drog,
Och Bildningen och Snillet väcktes,
Och Skönheten stod upp och log.
Vore det möjligt att förgäta, huru mycket Häfderna – och således äfven Vitterhetens – äro, på samma gång, ett enhetens och motsatsernas rike: så kunde man knappt lifligare derom påminnas, än då man, å ena sidan från den dystre och tanklöse Lidner, å andra sidan från den gladare, men likaledes öfver sin bestämmelse föga tänkande Bellman och de lustiga bröder, hvilka vi kallat hans ”fränder”, begifver sig till Kellgren och Leopold.
Hos den förre stå vi nämligen framför bilden af ett snille, som, från nog mycket (och ofta lättsinnigt) lekande begynnelser, från en länge nästan obetydlig uppväxt och i viss måtto tvetydig knoppning, omsider, i sin slutliga syftning till mognad, företer en af de vackraste karakterer någon vitterhets tideböcker mäkta framvisa: en man, rigtande med otröttlig ifver sina krafter åt det för hans öfvertygelse mest sanna och mest sköna; samvetsgrannt vårdande och förkofrande det pund, som var honom ombetrodt, under den oförtrutnaste sträfvan att fylla sin ungdoms brister och rätta sin första banas fel; lyftande sig, ur en trång och af smittor härjad lifskrets, på mer och mer frigjorda vingar till en vidare, renare, skönare ljusrymd; en skald, som tillika är litteratör, och som är bäggedera med ständigt mera klarnadt begrepp om det dubbla kallets ansvarsdigra förpligtelser, med ständigt allvarligare uppfattning af deras dyrd för Mensklighet och Fädernesland.
Samma intryck meddelar sig – så långt skildringen hittills blifvit förd – äfven från den sednare af dessa båda vördnadsvärda gestalter.
Det är för dem gemensamt, eller innebär deras allmänna likhet.
Den utan tvifvel väsendlliga särskillnad, som vid nogare skärskådning yppar sig, kan i förväg dermed kortast betecknas, att i Kellgrens varelse kom alltmera den känslige skalden, i Leopolds åter alltmera den reflekterande litteratören till öfvervigt; hvadan ock snilleutvecklingen, hos den förre alltmera en fritt diktande och slutligen rent poetisk, blef hos den sednare alltmera en läro-diktande och slutligen (åtminstone i sin afsigt) strängt philosophisk.
Man skall i det följande finna utredt, huru djupt härmed sammanhänger, att den sednare skepnaden mera framställer ett inom sig afslutadt helt af en under fransyska och fransyskt-engelska inflytelser fostrad, men i sitt slag fallfärdig förflutenhet, – under det att den förra, i aningar, i spridda föreljud, i morgonstrimmor af gryende daningar, mera häntyder på en framtid af konst och vitter bildning, sannt svensk i kraft af egenskapen att vara sannt fri.
Rättvist har man förebrått denna häfdateckning, att vid slutet af en bland dess föregående delar 1 hafva inrymt blott några få och flygtiga blad åt just de tvenne män från den Tredje Gustafs tidehvarf, dem Konungen sjelf ansåg för hufvudrepresentanterne af den svenska vitterhet, som i hans ögon var den egentligt klassiska.
Jag fogade mig dervid efter orsaker af yttre art; likväl med afsigt, att till de i alltför stor korthet vidrörda föremålen återkomma med vigtiga tillägg.
Också har man, ehuru på strödda ställen och blott såsom episoder af berättelserna om Thorild och Bellman, i de följande delarne af detta verk sett flera sådana gifvas.
Tiden är nu inne, att ändttigen försöka uppresa de helbilder eller fullgjutna minnesstoder, på hvilka, förvisso! båda de ifrågavarande männen äga kraf, heliga för hvarje vän af Sveriges själsodling och ära.
Sannolikt skall man icke heller ogerna se, att jag med dem båda till gemensam grupp sammanställer en tredje bild; på grunden af en uppenbar syskonfrändskap, – i sjelfva verket så stor, att samme Konung, om han fått upplefva detta tredje skaldesnilles fullt framträdande egendomlighet, otvifvelaktigt skulle ansett det för sin unga svenska vitterhets tredje klassiska hufvudgestalt.
Anna Maria Lenngren – ty hvem har ej redan gissat, att den här bebådade är hon? – började väl först omkring tidpunkten af Gustafs bortgång sin egentligt utmärkande bana; hvilken hon sedan, i likhet med Leopold, tilläts fortsätta långt utöfver både den Gustaviska tidsålderns och dess eftersommars gräns.
Men i hela skaplynnet af sitt bildningsmått, sin glädtighet, sin qvickhet, sitt på samma gång fritt spelande och didaktiskt-satiriska skämt, är hon alltigenom oförändradt Gustavisk; och ställes här lämpligen bredvid Kellgren och Leopold såsom en systerlig mellanlänk, då hon, i jordlifvet med bägge förbunden genom enskild vänskap, äfven i vissa egenskaper och tonarter af poesi var bägges närmaste själsförvandt.
Johan Henrik Kellgren föddes, i Vestergötland på Floby prestgård, den 1 December 1751.
Hans fader var Kyrkoherden derstädes, Jonas Kellgren.
Son af en bonde, som varit brukare af Kaptens-bostället Kellstorp i Kellby församling, hade denne prestman derifrån tagit sitt namn.
Berömligt frejdad till förstånd, kunskapsmått och sinnesart, hade han jemväl mycken kärlek för vitterhet, mycken smak för måleri, bildhuggeri, musik, skref sjelf vers (både latinsk och svensk), och spelade på åtskilliga instrumenter.
Modren, Christina Elisabeth Aminoff, beskrifves såsom ett ”stilla, fromt och gudfruktigt fruntimmer”, som gjorde sitt hem till en fridsäll omkrets af husliga dygder.
Ur en så lycklig förening af föräldrar uppsprang ådran till sonens snille, och enkom till de diktljud af en innerlighet ej mindre djup än ljuf, som blefvo hans lyras skönaste – och sista.
Innan fem års ålder läste han redan obehindradt, och nödgade sin fader, som under de nästföljande åren förblef hans ende läromästare, att låta honom begynna Grammatikan.
Allvarsam och tyst, sällan deltagande i barnlekar, satt han helst inne vid boken och mestadels hos fadern, hvilken han ständigt sysselsatte med vetgiriga frågor.
Öfverhufvud sökte han sällskap hellre med män, än med gossar; ty hans fattningsgåfva, lika trägen som snabb, tyckte sig nästan blott i äldre personers samtal finna något innehåll.
Mest lefde han bland de vittra verk och samlingar, hvilka, dels såsom böcker, dels såsom handskrifter, anträffades i faderns ägo.
Vid fyllda tio år öfverlemnades han af den faderliga undervisningen åt den allmänna.
Läroverket i Skara, der han nu mottogs med genast börjande uppmärksamhet, såg honom snart utveckla egenskaper, som gjorde honom till lärarnes gunstling, men bland lärjungarne förvärfvade honom både beundrare och ovänner.
Hans kamrater funno honom nämligen något förmycket i tankar försänkt, ojemn i lynne, egensinnig, förbehållsam; och dertill kom, att en stark håg för satir, tidigt eggad genom läsning af Dalins Argus och Holbergs Komedier, dagligen yttrade sig i allahanda in- och utfall.
De, som icke voro föremålen, förtjustes af deras ”qvickhet”; de andra, vanligtvis äldre och mera groflemmade än han, klappade ej sällan upp honom för deras ”kitslighet”.
Studierna försummades härunder ej: framstegen fortgingo med skyndande fart; blott med möda kunde fadern hejda lärarnes lust, att belöna den snillrike gossen medelst tätare flyttningar, eller förkortningar af hans skol- och gymnasii-tid.
Hvad fadern dervid befarade, var först och främst menliga följder för sonens helsa; följder, som befrämjades af nätternas offrande åt hans hufvudstudium, Vitterheten.
Också sjuknade han 1767, eller vid sitt sextonde år, i en feber, som var nära att sluta hans dagar och qvarlemnade en svår inverkan på hans bröst.
Snart nog syntes han dock, åtminstone i själskrafter, ånyo sig lik; och redan året derefter, eller 1768, afreste han till universitetet i Åbo.
Fadern hade studerat der, och en dit förut anländ äldre broder (Jonas, sedermera Prost i Skatelöf) inväntade honom.
Sin helsa skötte han ingalunda bättre såsom Student.
Särdeles under de tvenne första åren höll det hårdt, att någongång draga honom från kammaren och boken till annat, än föreläsningars afhörande.
Huru förträffligt han deremot skötte sina studier, ådagalades äfven för dem, som kände honom mindre nära, då han redan 1772, på sitt tjugondeförsta år, vid nyssbemälta universitet ”med beröm” promoverades till Philosophiæ Magister 2.
Besannade voro emellertid – och förblefvo alltmera – de faderliga farhågorna: det nästan jemna stillasittandet grundlade hos den eldiga, äfven till kroppen fint danade varelsen en sjuklighet, som med åren ökades.
Kanske medverkade dertill redan nu en orsak, hvilken, efter hans ankomst till Stockholm, af beställsamma rykten öfverlemnades åt pratlystna tungor, att längre fram af hans ovänner utbasunas med förstoring.
Men derom några ord senare.
I allmänhet funno dock hans jemnårige vid högskolan ingenting annat hos honom att klandra, än en stor svårighet att erhålla hans förtroende, en af stickande skämt förskansad tillslutenhet; densamma, hvaröfver skolkamraterne i Skara hade beklagat sig.
Redan nu var han tillgänglig blott för de menniskor, som kunde i någon liflig grad tillvinna sig hans interesse och aktning.
Denna egenskap gjorde honom, i hans första ungdom, sjelf mera aktad, och framförallt mera afundad, än älskad.
Sådan blef dess naturliga följd; denna åter verkade sin orsaks fortsättning, och rotade den i hans hjerta.
Deraf utspridde sig öfver hans umgänge med okända (eller mindre kända) ett visst tvång, ett visst återhåll, som först af en närmare kännedom blef skingrad.
Men denna förvärfvade han snart; och dolde sig aldrig för den han högaktade.
År 1771 afled hans fader; som alltså ej hann upplefva sonens magister-promotion.
Från det i torftiga omständigheter försatta barndomshemmet upphörde dermed allt penninge-understöd.
Förvärfvande sitt bröd genom enskild undervisning, qvarstannade han, till en början, i Åbo. Vitterheten, i hvilken han der 1774 blef Docens – såsom
Rosenstein förtäljer, ”med allmänt bifall” – var alltredan utkorad till hans lefnads yrke.
Om hans dåvarande theoretiska och litterärhistoriska bildningsmått erhålla vi ett begrepp, när vi läsa den præsidii-dissertation de Poësi, philosophiæ ubivis gentium prævia, som af den unge Magistern utgafs just enkom till prof deraf.
Skulle den mätas efter nutida fordringar, så undginge den icke, att synas ganska ytlig.
Men lyckligt är, att skaldegåfvornas utveckling ej oinskränkt beror af innehafvarens lärdom och reflexion.
De flesta unga magistrar kunna nu om slika ämnen skrifva lärdare disputationer: men hur mången af dem blir en Dante? eller ens en Kellgren?
– Dock är ej utan, att ju äfven den praktiska beskaffenhet af hans ungdomsbildning, som uppenbarar sig i de skaldestycken han under dessa och de nästföljande åren lät trycka, omisskännligt förråder en motsvarande knapphet.
Rosenstein berättar, att han ”kort efter ankomsten till Åbo hade gjort sina första poetiska försök, som bestodo i verser vid tillfälligheter”; men att han ”alltid återtog och förstörde dem”.
Om dessa försök voro hans allraförsta, lemna vi derhän.
Säkert är, att han under sitt vistande i Åbo (enligt Rosenstein, ”vid slutet” deraf) författade skaldestycken, som trycktes i Åbo Tidningar, allmänt prisades, och snart införde honom såsom en oskattbar ledamot i vitterhets-gillet Aurora.
Det var en finsk utgrening af det treeniga samfund, som i Upsala ägde en annan under namnet Apollini Sacra, men i Stockholm, der dess af Schröderheim sammanhållna hufvud-afdelning vistades, kallade sig Utile Dulci. Frändskapen i kärlek för vittra yrken knöt här Kellgrens vänskapsband med två unga män, sedermera vidtfrejdade af vetenskaplig och medborgerlig förtjenst:
Porthan och Tengström.
Såsom karakteristiskt för denna tid må tvifvelsutan anses, att sjelfve Porthan då sysselsatte sig med – ”öfversättningar ur Anakreon” 3!
Men hvad för vännerne var blott vitter lek, blef för Kellgren allvar och pligtkall.
Af de åtskilliga stycken, som efter honom finnas qvar ifrån dessa år, och af hvilka somliga sedan ur Åbo Tidningar omtrycktes dels i Stockholms-Posten, dels i Gjörwells tidskrift ”Samlaren”, skönjes (hvad man kunde vänta), att platsen såsom förebild hade Dalin måst afträda till Creutz och Gyllenborg; samt föröfrigt, att den unge skalden väl då och då stämde sin lyra till såkallade ”oder” af än didaktiskt, än panegyriskt medborgerlig art (t. ex.
”Ode öfver Aristidis död” och ”Ode till Konungen, af Sällskapet Aurora”), men med ännu större lust hängaf sig åt erotiska och satiriska qväden.
Dessa voro ock de, som, emellan de visst icke uteblifvande berömmen öfver de förra, dock löntes med ojemförligt högljuddare bifallsrop.
Bland dem samtligen var det företrädesvis den fordom allbekanta satirdikten ”Mina Löjen”, som hos den större svenska allmänheten – enligt
Rosensteins vittsord – ”började den namnkunnighet han sedermera ständigt ökade och utvidgade”.
Onekligt utmärka sig dessa ”Löjen” genom täckhet och flerahanda näpna infall.
Men för att i våra dagar ej bedömma dem med mindre än rättvisa, måste man kunna helt återförsätta sig i den tidens lynne och förhållanden; der – bland annat – ett versificeradt språk, som mäktade vara både korrekt och elegant, ännu gaf, redan i och för sig sjelft, intrycket af en förvånande och förtjusande sällsynthet.
Huru än härmed var: så öppnade sig år 1777 ett nytt och löftesrikt vägstycke af den med så mycken uppmuntran beträdda banan.
”Originale författare”, säger Rosenstein, ”kunna träffas på alla ställen; men knappt lärer något land kunna framvisa i Vitterheten någon författare af en allmän, stadgad och fullkomnad smak, som icke tillbragt en betydlig del af sin lefnad i hufvudstaden”.
Kellgren – fortsätter han – ”sökte derföre af öfvertygelse tillfälle att få vistas i Stockholm; och fick ett af de önskeligaste i sin ställning och för sitt ändamål, då han emottog till undervisning dåvarande General-Löjtnanten (sedermera Fältmarskalken) Grefve Mejerfelts tvenne söner”.
Hans rykte hade föregått honom, och ej lätteligen kunde någon ung författare, i hans villkor, under gynsammare omständigheter i hufvudstaden uppträda.
Redan prisad skald just i den rigtning, som då inom dess tongifvande kretsar var den högsta sällskapsbildningens egen, hade han ådagalagt genom äfven inför dessa kretsar fullgiltiga prof, att hans sångmö ägde allt det lätta och ofta tillika lättfärdiga behag, hvars anda och uttryck var för dem det yppersta af Vitterhetens värden.
De saknade der, visserligen, en enda – och hufvudsaklig – förtjenst:
Frankrikes tungomål; men så långt möjligt var att finna någon ersättning i en försvenskad fransyskhet, hade ingen före, ingen jemte honom i Sverige lefvande poet framburit en sådan i finare och läckrare verser.
Desto djupare måste det inverka på hans nästföljande utvecklingsgång, att det hus, hvars medlem han blef, var ett af de både förnämaste och smakfullaste i det Stockholm, som då ännu, till alla delar, sjelft var – Gustaf den Tredjes.
Väl har Grefve
Mejerfelt blifvit af en samtiding4 beskrifven såsom ”en lång, ful, obetydlig man, som icke blott arbetade att vara ansedd för favorit, utan lopp derefter”: men deremot var Grefvinnan den såsom en af Hofvets skönaste prydnader namnkunniga Lovisa Fersen; en af de trenne grefliga Gratier, som kort derefter af Kellgren besjöngos i det afundade lofqvädet ”Gratiernas Döpelse”.
Ett rykte tillade, att hon var den af honom eldigast och omedelbarast dyrkade bland dem alla.
Det nämnde bland de många, som för hennes fötter lågo suckande af ömma qval, ej blott den med utsöktaste parisiska grannlåt slösande Ambassadören D’Usson, utan tillika den i sin naiva och ännu blommande ungdomlighet långt älskvärdare svenske Poeten; som, jemte sina ingalunda mindre utsökta verser, endast kunde förära offret af en låga, hvarom man påstod, att den ej brann obelönt.
I alla fall är ingenting lättare att begripa, än huru umgänget i ett sådant hus, och förtroligheten med en sådan dame, skulle i allmänhet yttermera förstärka och försköna de inflytelser, som den unge skalden alltredan från sina fransyska förebilder mottagit.
Sjelfnödvändigt måste nu den tjugusex-årige
Magisterns smak utbildas till fullkomligt hofmessig.
Äfven deri låg åtskilligt ur konstnärlig synpunkt godt, – om ock mera stilistiskt än egentligen poetiskt.
Det onda var, att dermed tillika följde en ännu fastare tillknytning af de band, som länge höllo hans snille fängsladt inom en ytlig och snäf smaklära.
Hans fiender hafva låtit trycka, att han, såsom informator, gjort sina lärjungar mycken skada genom sitt ”fritänkeri”.
Den uppsats 5, der denna anklagelse förekommer, gör honom till och med till ”Atheist”.
Men den hvimlar af dels falska, dels öfverdrifna beskyllningar.
Säkert är dock, att jemväl en grundligare religions-undervisning, än han vid denna tid förmådde meddela, skulle i unga sinnen blott svagt hafva motvägt vissa vittra föredömen, dem han, just under sin vistelse i Mejerfeltska huset, offentligen gaf med dess och en talrik allmänhets bifall.
Man har derjemte påstått, att dessa föredömen voro poetiska öfversättningar af verkligheter, hvilka icke omedelbart kunde tillhöra offentligheten.
Det gifves en förvillelse, som är vådligast genom sin siren-konst att antaga skepnaden af en skön naturdyrkan; och den bedömdes af flertalet bland Kellgrens samtida ur en så mild synpunkt, att man deri knappt såg annat fel, än sjelf-ådragandet af en brådskyndad förvissning.
Man kallade det att ”lefva fort”, eller ock (i fall man ville uttrycka något ogillande) att ”lefva för fort”.
Från detta slags fortfärdighet synes Kellgrens lif, under de första åren af vistandet i Stockholm, ej kunna frikännas.
Rosenstein, i sitt företal till hans skrifter, antyder den med de prydliga orden:
”hans ungdom offrade åt nöjet”.
Stenhammar, i sitt akademiska minnestal, efter ungefär samma utlåtelser att ”han hade dyrkat nöjet i sin ungdom”, bifogar (ett par sidor längre fram), att ”hans physiska varelse, hvars sammansättning stillasittande och en för trägen arbetsamhet hade redan i den första ungdomen undergräft”, blifvit af ”Stockholms-lefnaden” ännu vidare ”försvagad”.
Båda omnämna, med nästan enstämmiga uttryck, ”häftiga lidelser och svallande sinnesrörelser”, hvilka sedermera kufvades, men qvarlemnade tärande verkningar.
Det kan ej nekas, att man i åtskilliga af hans tidigast bekanta poemer, och öfverhufvud i den ej så litet Grécourtska ton, som genomklingar de första årgångarne af hans Stockholms-Post, har hjelpredor nog till förståendet af dessa halfqvädna visor.
Historien, hvars obevekliga grundfordran är sanning, får således ej med tystnad förbigå en ungdomsvilla, hvars tillvaro och följder, dessutom, äfven vissa klagotoner från hans lyra hördes bevittna; sedan den omsider, – och icke för sent för hans andes helsa, – hunnit besegras af hans manligare vordna själ.
I ögonen faller mellertid, såsom någonting ganska betecknande för både skalden och hans dåvarande umgängskrets, att det i den tiden så allförtrollande qvädet ”Sinnenas Förening” trycktes i Gjörwells ”Samlare” på sjelfva det år (1777), då han i det nyssnämnda huset inflyttade.
Stycket var nämligen en med det möjligast tunna flor beslöjad lofsång till Köns-vällustens ära.
Det bekröntes med en omätlig beundran, hvars hågkomst fortfor under Kellgrens hela lefnad.
Obestucken deraf, inrymde han dock sedermera, i samlingen af sina skrifter, lika litet någon plats åt detta erotiska qväde, som åt det till allvarsammare läsares uppbyggelse författade moraliska, för hvilket han 1778 erhöll priset af Sällskapet Utile Dulci.