Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Omedelbart derefter och utan att afvakta någon förklaring af Clemens, började hon fråga efter biskopens helsa, berömde högligen hans sednaste predikan och utgöt sig derefter i en bitter klagan öfver den trogna församlingens nuvarande betryck.
Under tiden återvann Clemens sin fattning, och när Eusebias tal föll på det sistnämnda ämnet, som var hans eget älsklingsthema och det ständiga föremålet för hans tankar, fick han mod och lust att deltaga i samtalet, samt instämde hjertligt såväl i den fromma Eusebias bittra klagan öfver det närvarande som i hennes otvetydigt uttalade förhoppningar om en snar förändring i verldens tillstånd.
Han kunde nu detta, utan att bländas af det lilla guldskimrande gemakets prakt eller förvirras af Eusebias strålande blickar, som sköto blixtar ömsom af harm eller glädje, och beledsagades af ett vexlande tonfall i hennes välklingande röst allt efter samtalets gång och naturen af det ämne, som blef föremål för detsamma.
Först sedan detta samspråk varat temligen länge, tycktes Eusebia erinra sig, att Clemens anländt i något serskildt ärende, och hon frågade nu i glädtig ton, hvad som föranledt det sena besöket af en så ung, men vördnadsvärd person.
Clemens berättade nu mycket redigt om sitt möte med den unga slafvinnan och om hennes fruktan att återvända hem med anledning af den sönderslagna asken, och han bad Eusebia att förlåta henne det fel, hvartill hon af oaktsamhet och icke af ondt uppsåt gjort sig skyldig.
Den andra delen af sitt ärende, nämligen det att straffa Eusebia för hennes hårdhet mot slafvinnorna, beslöt Clemens att alldeles utelemna, ty under sitt samtal med prokonsulns maka hade han börjat öfvertyga sig, att denna grymhet endast vore förtal, ty den vore ju omöjlig hos en så from, skön och välvillig qvinna.
Clemens hade således funnit, att Eusebia, oberäknadt fromhetens och välviljans oskattbara egenskaper, äfven egde skönhetens.
Men huru öfverraskad blef ej Clemens öfver den förvandling, som Eusebias väsen plötsligt tycktes undergå, såsnart han nämnde den stackars slafvinnan och den sönderslagna asken!
Vreden målade sig så tydligt i samma anletsdrag, der Clemens nyss läst fromhet och välvilja.
Hon tycktes knappt hafva tålamod nog att höra honom till punkt, och när hon talat ut, steg hon upp och stampade med den lilla foten i golfvet.
Hon frågade den unge föreläsaren i häftig ton, huru han kunde våga att taga en vårdslös och uppstudsig slafvinna i försvar mot hennes egen husmoder, samt förklarade, att hennes fel skulle på det strängaste bestraffas, henne sjelf till skräck och det öfriga husfolket till varning.
Sedan den första öfverraskningen var öfverstånden, lät dock Clemens icke afväpna sig af Eusebias vrede.
Det förundrade och smärtade honom, att en qvinna, så ryktbar för sin fromhet och sin kärlek för det gudomliga ordet, kunde lemna herraväldet öfver sin själ åt en så otyglad vrede, då saken gällde, icke theologiska frågor och den rena läran, utan en obetydlig toalettsak.
Han uttryckte i milda, men öppna ordalag sin förvåning häröfver, samt föreställde Eusebia, att om det vore en naturlig och förlåtlig svaghet, isynnerhet hos qvinnan, att i det första ögonblicket gifva vreden rum, så vore det likväl ovärdigt en kristen att framhärda i ett beslut, som föreskrifvits af kärlekens och fördragsamhetens hufvudfiende.
Hon riktade nu sin harm äfven emot Clemens.
Hon påminde honom om sin höga rang i samhället, och om hans egen anspråkslösa ställning; hon ville icke emottaga förmaningar af en ung och oerfaren gosse; hon skulle klaga för biskop
Petros öfver hans opassande uppförande, såvida icke Clemens omedelbart ville erkänna sitt fel och bedja henne om förlåtelse.
Under detta utbrott af sin vrede visste dock Eusebia att hålla sig inom en gräns, der harmen ännu låter para sig med behag och förföriskt väsende.
Hon liknade i Clemens ögon icke en furie, utan en stolt och befallande kejsarinna.
Clemens, hvars bleka kinder öfverdrogos af en stark rodnad, bemannade sig i medvetandet af att ega rätten på sin sida.
Han svarade, att ifall biskopen blefve underrättad om detta uppträde tillika med dess orsak, så skulle det smärta honom mycket icke för Clemens’ skull, utan just för Eusebias egen, emedan de goda tankar han hyste om hennes fromma och kristliga vandel derigenom skulle lida betydligt afbräck.
Clemens föreställde henne vidare, att ingen samhällsställning kan höja menniskan öfver det gudomliga ordet, och att heligheten af detta ingalunda minskas genom ungdomen hos den, som förkunnar det.
Han frågade henne derefter, om det vore sannt, att hon, under sådane utbrott af vrede, som han nu bevittnat, gjorde sig skyldig till grymhet emot sina slafvinnor.
Och då Eusebia icke besvarade denna fråga med annat än ett trotsigt leende (som, i parenthes sagdt, klädde henne förträffligt och förmodligen var instuderadt framför spegeln), kastade den unge föreläsaren alla betänkligheter öfverbord och började en väldig straffpredikan, som ingalunda saknade vältalighet, emedan orden ingåfvos honom af ett brinnande begär att både näpsa och förbättra Eusebia.
Eusebia syntes i början göra våld på sig för att icke afbryta honom.
Det trotsiga leendet satt länge qvar på hennes läppar.
Men småningom var det försvunnet och hade lemnat rum för allvar och uppmärksamhet.
Hennes ögon vore oafvändt riktade på den unge föreläsaren, hvars djerfhet och hänförelse gjorde honom dubbelt vackrare i hennes ögon.
Det var något nytt och i hög grad pikant att emottaga förmaningar af en så ung och oerfaren person.
Det är möjligt, ehuru ovisst, att hennes intresse för straffpredikantens person slutligen gaf vika för sjelfva straffpredikningens styrka.
Clemens hade, utan att veta det, tillegnat sig mycket af Petros’ kraftiga vältalighet; men när hans billiga förtrytelse ändtligen urladdat sig, öfvergick bestraffningen i milda föreställningar, så varma, känsliga och bevekande, att de icke kunde förfela att göra intryck på Eusebia, hvars fromhet var ett fikande efter känslorus, och som i ångern, botgöringen och upprättelsen hade upptäckt vällustiga efterkänningar af synden, ljufvare än sjelfva syndandet.
När Clemens röst blef osäker och allt mer darrande af den rörelse, som han erfor i sitt hjerta, så meddelade denna vibrerande ton sin dallring åt samma känslosträng i Eusebias; och vare sig att hon känt sig väckt af hans förmaningar eller icke, verkade ensamt sympatiens magt och sinnenas lust derhän, att tårar framträngde under hennes ögonfransar, som nu beslöjade de nyss så djerft blickande ögonen.
Hastigt steg hon upp, kastade sig till Clemens fötter, fattade hans hand och förde den till de tårdränkta ögonen.
Derefter följde med bruten röst en bekännelse, att hon hade varit en grym herrskarinna, en stor synderska.
Clemens förlåta sitt högmodiga uppförande samt lofvade högtidligt bot och bättring.
Clemens rördes djupt af denna plötsliga ödmjukhet, och äfven hans ögon tårades, på samma gång som han i sitt hjerta erfor en innerlig glädje öfver denna väckelse, hvars medel han varit.
Eusebia reste sig upp, men Clemens hand, som hon fattat, höll hon ännu emellan sina, då hon återvände till soffan och öfverväldigad af sinnesrörelse nedsjönk i densamma.
– Min syster, sade Clemens, – jag vill bedja, att denna din väckelse måtte bära varaktiga frukter och skapa en sinnesförändring, som vet att besegra ditt häftiga lynnes frestelser.
– Gör det, min älskade broder, hviskade Eusebia.
Hon lutade snyftande sitt riklockiga hufvud helt nära intill hans barm och tryckte, i öfvermåttet af sin rörelse, hans hand till sitt hjerta.
Clemens kände, huru Eusebias bröst höjde och sänkte sig för känslostormen derinom.
Hans ömhet och deltagande förmäldes med en känsla, som han ej förstod att skilja ifrån desamma.
Också lät han utan motstånd sin hand qvarhållas, och då Eusebia ånyo hviskade:
– Min älskade broder! ljöd det som den ljufvaste musik uti hans öra.
När Eusebias känsloutbrott slutligen hunnit dämpa sig, bevekte hon honom med lindrigt våld att taga plats i soffan vid sin sida.
Hon ville bikta för sin broder, för honom upptäcka all den hårdhet och orättvisa, hvartill hon gjort sig skyldig mot sina tjenare och tjenarinnor, för att genom en uppriktig ånger erhålla hans absolution för sina synder.
Och sedan
Clemens åhört hennes bekännelse och högtidligt tillförsäkrat henne syndaförlåtelsen, hade hon ännu en bön till den unge föreläsaren.
Denna bön framställde hon djupt rodnande och med synbar förlägenhet.
Hon önskade, att detta möte, detta uppträde skulle förblifva en hemlighet för biskopen.
Han var ju i allmänhet så sträng, och hon ville för ingenting i verlden, att de goda tankar han hyste för henne skulle blifva förringade derigenom, att han finge kunskap om hennes häftiga lynne och hårdhet mot slafvinnorna.
Hon hade många gånger biktat för biskopen och bekänt för honom alla andra synder och svagheter, men icke denna.
Uraktlåtenheten, det försäkrade hon heligt, hade dock ingen annan grund än hennes svaga förstånd, som hitintills icke kunnat inse, att hårdhet emot menniskor, födda till slafveri och af Försynen utsedda att lyda andra, kunde innebära något oriktigt och straffvärdt.
Eusebia tillade ödmjukt, att denna brist på urskiljning, denna oförmåga att uppfatta visade, huru väl hon behöfde en vän och rådgifvare vid sin sida, och hon besvor Clemens, för hvilken hon nu lagt sitt hjerta öppet i dagen, att icke öfvergifva henne, utan blifva denne hennes trogne vän.
Clemens kunde möjligen ursäktat sig med sin ungdom och oerfarenhet, som gjorde honom mindre lämplig för en sådan plats; men han hade nyss vunnit en triumf, som ingaf honom förtroende till kraften af sina ord, han kände dessutom ett så innerligt deltagande för Eusebia och ville nu icke lemna henne utan ledning vind för våg, sedan han en gång riktat hennes kurs emot en god hamn.
Han biföll för den skull helt blygsamt hennes begäran.
– Ack, kom då snart och ofta, min älskade broder, fortfor Eusebia med ett ljuft leende.
– Jag har så mycket att säga dig och så många sorger att yppa, som nu kännas dubbelt tyngre, emedan jag måste sluta dem inom mig sjelf.
Betrakta mig som din syster – som om vi hade ej endast samma himmelske, utan äfven samme jordiske fader.
Du skall blifva min förtrogne, och höra hvarje svaghet, hvarje syndig tanke, som uppstår i min själ.
Det är en sådan öm och förtrogen biktfader, jag behöfver, och som jag nu funnit i dig.
Ack, kom ofta och snart till din syster, älskade Clemens.
Huru länge Eusebia hade afvaktat detta ögonblick, då hon öppet och utan förlägenhet kunde uttala dessa ord: älskade Clemens!
Hon hade ofta upprepat dem i hemlighet för sig sjelf – i sin budoar, på torget, då hon mellan palankingardinerna spejade efter den unge föreläsaren i lederna af någon mötande prestprocession, i kyrkan, der hon från sin läktare betraktade honom, när han uppläste söndagens evangelium.
Det låg också mycken ömhet och halfförborgad segerglädje i tonen, hvarmed de yttrades.
Eusebias afsigt var i hennes egna ögon den oskyldigaste på jorden.
Hennes böjelse för Clemens skulle vara af rent platonisk natur, en andlig kärlek alldeles obemängd med jordiska beståndsdelar.
Hon önskade blott den lyckan att kunna väcka en genkärlek af samma slag hos ynglingen, helst blandad med en oskyldig tillsats af svärmeri, likasom hos henne sjelf.
Om under utvecklingen af detta ömsesidiga ideala förhållande svärmeriet skulle blandas med en matt gryning af andra känslor, så ville Eusebia ingalunda fälla en sträng dom hvarken öfver sig eller Clemens; hon medgaf tvärtom för sig sjelf, att hon önskade något sådant, ty det blefve eldprofvet för renheten af hennes böjelse.
Hon skulle då, för att öfva sin själsstyrka, medgifva dessa känslor ett visst spelrum – låta dem med frihet ur sitt kaos dana sig till gestalter, halft himmelska, halft jordiska, låta dem framträda och närma sig i all sin förföriska skönhet, men endast för att nedsjunka och upplösas för trollkraften af hennes vilja.
Danade de sig åter, så finge de åter nalkas, men blott för att lida samma tillintetgörelse.
Det blefve en stridslek, nyttig och på samma gång så ljuflig och lockande, utan att i någon mån vara farlig, när hon blott någorlunda vakade öfver sig sjelf.
Ty umgänget mellan henne och Clemens skulle ju i sig sjelft vara af religiös natur, vara en öfning i fromhet och en förening i bönen.
Men komme det en gång derhän, att de begge kände sig halft besegrade och ömsesidigt upptäckte hvarandras svaghet; huru rörande blefve icke denna upptäckt, huru kraftigt de då skulle understödja hvarandra i den gemensamma kampen mot samma böjelse, huru varmt de skulle bedja vid hvarandras sida!
I förkänslan af en sådan möjlighet sänkte sig redan nu Eusebias blick med det eldigaste deltagande, den mest flammande syskonömhet i Clemens’ stora, melankoliska ögon.
Denne satt tyst vid hennes sida, upptagen med en önskan, öfver hvilken han sjelf förundrade sig.
Han kunde icke begripa hvarför – men han önskade, att Eusebia ånyo skulle fatta hans hand och trycka den lika hårdt som förut till sitt hjerta.
Ingen, icke ens Petros, för hvilken Clemens ansåg som en plikt att yppa alla sina tankar och handlingar, skulle erhålla kunskap om detta möte.
Kammarslafvinnan, som varit ett verktyg för dess åstadkommande, skulle åläggas tystnad.
Det fanns således redan en hemlighet emellan Eusebia och Clemens, och denna hemlighet måste utsträckas äfven till deras blifvande sammankomster.
Eusebia bad honom återvända snart och ofta, ty hon vore i starkaste behof af hans andliga bistånd, hans vänskap och förtrolighet.
Men enär deras sammankomster skulle vara hemliga, så vore den sena aftontimman den bäst passande; först då vore Eusebia öfverlemnad åt sig sjelf och kunde njuta af ensamheten.
Den bakport, genom hvilken Clemens denna gång inkommit, skulle då stå öppen för hans räkning, och som inga fönster vette åt gården, som han hade att öfverskrida, så behöfde han icke frukta oinvigda blickar.
Eusebia meddelade honom detta i en ton, som klingade så systerlig, öppen och oskuldsfull.
För Clemens låg i denna hemlighetsfullhet någonting tjusande, som han icke kunde förklara.
Han fann intet skäl att svara nej, och om en aning sagt honom, att han borde göra det, så skulle han i detta ögonblick knappt varit mägtig en sådan uppoffring.
Först sedan han lemnat Eusebia, medan han befann sig på väg genom de folktomma gatorna till sin embetsbroder Eufemios, erinrade han sig, att det nu var långt skridet inpå natten och att han komme nog sent till det heliga arbete, som hos denne väntat uppå honom.
Kanske hade Eufemios redan gått till hvila.
Men att återvända till sitt hem på Skambonide ville han dock icke, ty Petros väntade honom icke i natt, och han kände för tillfället en viss obenägenhet att inför sin fosterfader redogöra för det sätt, hvarpå han tillbragt dessa timmar.
Men huru skulle han för Eufemios förklara sitt långa uteblifvande?
Och huru hädanefter finna tillfälle att uppfylla Eusebias önskan om upprepade besök?
Skulle han ljuga för Petros?
Nej, det vore en gruflig synd och sjelfva tanken derpå en förbrytelse.
Sedan han länge öfverlagt med sig sjelf, stannade han vid det beslut att öppet säga sin fosterfar, det han genom en tillfällighet kommit i beröring med en person, hvars själstillstånd fordrade hans besök och umgänge.
Hvem denna person vore och öfriga härmed sammanhängande omständigheter utgjorde en hemlighet, som han ville bedja sin fosterfader att vörda, emedan den blifvit lemnad honom, Clemens, så godt som under biktens insegel.
När Clemens anlände till Eufemios’ boslad, låg den korthalsade presbytern redan i djupaste sömn.
Clemens fann „S:t Johannes Uppenbarelse“ uppslagen på bordet och derbredvid den ännu endast halffärdiga, af Eufemios och Clemens gemensamt förfärdigade kopian.
Vid en blick i densamma såg den unge föreläsaren, att hans svartlockige vän icke skrifvit en bokstaf under hans frånvaro.
Deremot såg
Clemens åtskilliga papyruslappar, på hvilka Eufemios flitigt öfvat sig i den ädla punkteringskonsten.
Hvad Eufemios med tillhjelp af de insigter, han förvärfvade i denna egna art af spådomskonst, egentligen ville aflocka framtidens sfinx, det visste Clemens icke, ej heller funderade han något deröfver.
Utan att väcka Eufemios, satte han sig att kopiera, till dess sömnen slutligen öfverväldigade honom och han gick till hvila.
Eufemios fann i sjelfva verket större nöje i punkteringskonsten än i afskrifningen af böcker.
Han hade tillbragt sin afton på ett ganska behagligt sätt och ingalunda blifvit otålig öfver Clemens’ dröjsmål.
Följande morgon, då de vaknade och helsade hvarandra, frågade Eufemios ej heller efter orsaken till detsamma.
Clemens slapp att redogöra för den föregående aftonen.
Eufemios steg upp, klädde sig i sin arbetsdrägt och gick till arbetet på Afrodites tempel, ty i dag var ordningen hos honom att deltaga i detsamma.
Clemens tillbragte en stor del af dagen ensam i Eufemios’ lilla kammare.
Eusebias bild stod i lifliga drag för den unge föreläsarens ögon.
Hans inbillningskraft sysslade oupphörligt med densamma och han genomgick i tankarne gång efter annan hela det uppträde, som förefallit mellan henne och honom.
Hvad hon var vacker både i utbrottet af sin vrede och sina tårar!
Hvad hennes barm häfde sig, då hon lade Clemens hand på sitt hjerta!
Och det var han, som förödmjukat hennes hårda sinnelag och kommit henne att besinna sig!
Han erinrade sig vidare hvad hon sagt, att hon var olycklig genom hemliga sorger, som nedtyngde henne, emedan hon icke delade dem med någon förtrogen.
Han beklagade den stackars qvinnan och föresatte sig att för henne blifva den vän, som hon behöfde för sin lycka.
Skulle han redan i afton kunna förnya sitt besök och smyga till det hemliga mötet?
Han tänkte sig den lilla bakporten, som om nätterna skulle stå öppen för hans räkning, den tysta gården, han hade att öfverskrida, den mörka korridoren och den lilla guldskimrande budoaren med sin sköna, ångerfulla egarinna.
Om blott ett tillfälle yppade sig, så skulle han icke försumma att skynda dit.
Hans broderplikt mot syster Eusebia kräfde ju detta.
Under dessa tankar hade timmarne skridit med en fart, som förvånade honom.
Han måste afbryta sina angenäma betraktelser, för att skynda till sin fosterfader, biskopen, inställa sig hos honom och emottaga hans befallningar.
När Clemens anlände till kojan på Skambonide, var Petros ute; men han hemkom vid middagstiden, och medan de intogo sin tarfliga middagsmåltid, underrättade han Clemens, att denne hädanefter icke finge deltaga i arbetet på Afrodites tempel, samt finge tillbringa sin afton efter behag med afskrifning af uppenbarelseboken eller någon annan nyttig sysselsättning.
Den förra befallningen förvånade Clemens mycket, men han var anbefalld och van att aldrig fråga efter biskopens bevekelsegrunder.
Om ett „hvarför?“ någon gång stal sig väg öfver
Clemens läppar, så blef svaret ofta blott en genomträngande blick, mera sällan en redogörelse, hvars ton då tillika gjorde den till en tillrättavisning.
Deremot behagade det Clemens desto mer, att aftonen ställdes till hans fria förfogande.
Han återvände till Eufemios kammare och tillbragte det återstående af dagen med fantiserande öfver Eusebia och grubbleri öfver den helige Johannes’ syner.
Eusebia och mystiken kämpade om företrädet till hans uppmärksamhet; den förra fick dock ännu, ehuru efter starkt motstånd, vika för den sednare, men segern var icke fullständig, innan Clemens hunnit sänka sig mycket djupt i den religiösa spekulation, det haf utaf gissningar, aningar och mörka kombinationer, i hvilket han ville finna nyckeln till uppenbarelsebokens hemligheter.
Att den i henne skildrade striden mellan sanningen och antikrist, som skall föregå verldsbranden och det nya Jerusalems grundläggning, hade afseende på händelserna i hans tid, och att Julianus vore just samme antikrist, derom var han fullkomligt öfvertygad.
Desto ovissare var han om allt det öfriga, och desto mer brinnande hans håg att intränga i gåtan.
Hvad skulle till exempel det märkvärdiga talet 666 betyda?
I detta var förmodligen nyckelstenen, som sammanhöll den mystiska byggnadens dunkla hvalf.
Eufemios hade låtit honom förstå, att man med den kabbalistiska konstens tillhjelp sannolikt skulle kunna lösa uppenbarelsebokens gåta och afslöja dess innersta hemligheter.
Clemens kände för den skull stark åtrå att lära denna mystiska vetenskap.
Men biskopen hade förbjudit honom det, emedan den konsten vore farlig, lätt att missbruka och tvetydig till sitt ursprung.
Det fanns, hade biskopen upplyst honom, en gudomlig kabbala, som Adam fick lära i paradiset och med hvars tillhjelp han gaf djuren och tingen de namn, som motsvara deras väsen och egenskaper; men det fanns ock en kabbala, uppfunnen af djefvulen och genom honom spridd bland menniskorna.
Ingen kabbalist kunde med visshet afgöra, om hans konst vore den himmelska eller den djefvulska kabbalan, ty begge funnes och begge utöfvades, den sednare dock förmodligen vida mer än den förra.
Under sådane förhållanden vore det klokast att alldeles afhålla sig från densamma; Petros anbefallde Clemens det såsom plikt.
Denna uppoffring var för Clemens den tyngsta, som han hitintills hemburit åt sin lydnad.
Han var af naturen fallen för mysticismen, och de åsigter, i hvilka han blifvit uppfostrad, hade utvecklat detta hans anlag.
Förnuftets dödande, det intellektuella sjelfmordet var ju honom en plikt, hvars uppfyllande utgjorde det enda vilkoret för hans räddning undan de kätterska villfarelser, med hvilka djefvulen fångade så många själar.
Hans fromma sinne, beröfvadt förnuftets ledning, hans rika känslolif, stängdt inom sig sjelft, för att ej besmittas af det oheliga yttre lifvet, hans lifliga fantasi, uppjagad genom en verldsåskådning, som uppfyllde naturen med demoniska magter, måste ovilkorligt leda honom in på denna farliga väg, som går igenom mörka ängder, der vansinnet lurar likt en tiger, färdig att hugga sina klor i vandrarens hjerna.
Clemens ej fick ernå medelst den förbjudna kabbalan, hoppades han vinna genom ett annat, i alla händelser tillåtet medel, nämligen bönen.
Det var efter ifriga böner om upplysning för sitt mörka förstånd han gjorde de barnsliga försöken att tolka skriftens förborgade mening.
Afskrifningen gick under sådane förhållanden mycket långsamt framåt.
Han stannade vid hvarje punkt, för att begrunda den, söka dess sammanhang med det föregående såväl som med det efterföljande.
Med lutadt hufvud och sammanknäppta händer satt han försjunken i dimmiga tankar, fruktlöst gripande i töcknet för att forma det till varaktiga gestalter.
När så hans hufvud värkte af de fruktlösa ansträngningarne med en oöfvad tankemekanism, tog han ånyo sin tillflygt till brinnande böner, eller öfverväldigades han utaf sin fantasi och lefde en stund i bildprakten af de sublima taflor, som skildra Kristendomens sista strid, verldens förstöring och den yttersta domen.
Huru skakande måste icke dessa bilder inverka på hans sinne, då han trodde sig lefva midt i den tid, som de skildrade, då han i hvarje dag emotsåg den högtidliga och förfärliga, på hvilken det sista inseglet skulle brytas och domen förkunnas öfver verlden!
Bland dessa bilder uppdök ånyo Eusebias bild.
Qvinnan, som flydde för draken, hade plötsligt antagit hennes drag.
Clemens vaknade ur sina mystiska drömmar.
Skymningen var redan inne.
Det var tid att begifva sig till henne.
Clemens drog kåpan öfver hufvudet och begaf sig ut.
Föreläsaren hann obemärkt och utan alla äfventyr Eusebias budoar.
Hon tycktes hafva väntat honom.
Glädjen strålade tydligt i hennes ögon, när Clemens inträdde, och hon helsade honom med systerlig förtrolighet välkommen.
Eusebia var i afton svartklädd, och ett mildt vemodigt allvar låg uttryckt i hennes anlete.
Den blyghet Clemens kände i hennes grannskap blef inom kort besegrad genom det öppna, hjertliga och ödmjuka sätt, hvarpå hon emottog honom.
Sjelfva det ämne, som likasom af sig sjelft blef föremålet för deras samtal, var egnadt att väcka ömsesidig förtrolighet och närma dem hvarandra.
Eusebia berättade nämligen för Clemens sin barndomshistoria, som erbjöd många rörande drag.
Hon var visserligen född i rikedomens och öfverflödets sköte, men hade likväl pröfvat åtskilliga motgångar, som kunde taga ett känsligt hjertas medlidande i anspråk.
Hon uppehöll sig isynnerhet vid sina späda barndomsår och talade med hänförelse om sin fromma moder, som tidigt hade bortryckts af döden, lemnande henne, det stackars lammet, så godt som värnlöst åt den onda verlden.