Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det der indecenta, till och med vanvördliga badinaget, han tillät sig mot konungen, min herr fader, då Hans Maj:t för några år sedan gjorde honom present af en dosa, som han sjelf svarfvat, men Hamilton prefererat en af guld, kan ni, när han råkas, corrigera med den underrättelsen, att Dauphin är mycket occuperad att förfärdiga lås, hvaröfver det ej fallit någon in i hela Frankrike att formalisera sig, och att svarfstolen måtte vara lika förenlig med Royautéen, som smedsstädet.
Hvad tager den björnen Pechlin och hans anhang sig nu för?
Han är en af det folket, hvars blotta åtanka förorsakar mig en rysning, jag vet ej hvarföre.
Så länge de menniskorna hafva någon influence, kan Royautéen aldrig komma på den fot, den bör vara i Sverige.
Derom äro vi ju d’accord?
Galanteriet hoppas jag florerar på vanliga viset i alla vinklar och vrår af Birger Jarls gamla stad.
Ni gör mig ett nöje, att ge mig små noticer i den genren ibland.
Jag excuserar på förhand, om de blifva något litet scandaleusa.
Adieu, min bästa grefve!
Var förvissad, att jag alltid gör mig ett plaisir af att med veritable estime och vänskap förblifva
herr grefve och riksråd, min f. d. gouverneur,
synnerligen väl affectionnerade
Gustaf.«
TJUGUSJETTE KAPITLET.
«Åh bevars! jag måtte säga; nu får jag lof att göra ett korss på dörren« – utbrast kammarfrun Ramström, i det Badin inträdde. – «Herrn är nu för tiden så upptagen på andra håll, att det är ett underverk, då han någon gång finner det lägligt, att göra sin ödmjuka tjenarinna den äran.«
– «Lyckligtvis är din englablick ej lika hård, som dina ord, min sötaste Olivia!« – svarade morianen och kysste hennes hand med en häftighet, som något skingrade molnen på flickans panna.
– «Mitt hjerta och mina tankar hafva oafbrutet varit hos dig, fastän drottningens tusen upptåg och befallningar gifvit mig så mycket att syssla, att jag icke haft en enda timma för egen räkning.«
– «Gör sig ej så skenhelig, min gunstige herre!
Det finnes väl underrättadt folk, som sett er gå både in och ut i det der stora huset snedt öfver strömmen.
Jag gissar, att der är någon magnet, som drar.«
– «Så folk kan prata!
Jag begriper lika litet hvad du menar för ett hus, som hvilken magnet der skulle kunna finnas.«
– «Gud bevars! hvad herrn nu är okunnig och har svårt att fatta.« (pekar genom fönstret) «Ser han icke Pechlinska huset der borta?«
– «Aha!........
Ja så .......
Pechlinska huset!
Nu begriper jag de dumma hjernorna och de onda tungorna.
Jag har varit der några gånger i drottningens ärenden, och derföre har man behagat spinna ihop historier, som jag kan höra.«
– «Nå det var sjelfva hin, att hålla god min i elakt spel, men också att finna sig illa!
Det är lycka för min herre, att han icke kan rodna.
Hvem tror ni er kunna inbilla, att drottningen har något obytt med general Pechlin?«
– «Hon fiskar ju alltid i grumligt vatten, är ömsom vän med sina fiender och fiende till sina vänner.
Det är just det otroliga, som i afseende på henne är sannt.
Sinklaire, som var så väl i vantarna: knappt har han blifvit riksråd, än han får hålla till godo snubbor, han så väl som de andre.
Kanske hon nu tänker fånga Pechlin .......«
– «Lika litet, som herr Badin fångar mig med den der sagan.
Om du ändå vore en smula uppriktig och ångrade dig, så kunde mycket förlåtas – kanske!.....«
– (Inställsamt) «Nå väl! jag vill vara uppriktig.
Jag älskar dig mera än någonsin och har aldrig sett dig så vacker som just nu.
Jag ångrar af hjerta och själ, att jag icke långt för detta bortröfvat dig och flytt till det inre af Afrika, der vi åtminstone kunde värma oss gratis och lefva på vår kärlek, utan att behöfva oroa sig med hushållsbekymmer; ty ser du, min sötunge, i det här kalla björnlandet lefver man icke af bara månsken och nordanstormar.
Eller hvad menar du, Olivia?«
– «Jag menar, att vi sluta detta gyckel och börja tala ett solgrand mera förståndigt.
För denna – det vill säga för sista – gången förlåter jag dig.« (Räcker honom handen) «Är du nu nöjd?«
– «Mer, än jag med ord kan uttrycka.«
På denna ömsesidiga förklaring följde en omfamning och försoningen beseglades med en kyss.
Olivia (sliter sig ifrån honom; skalkaktigt): «Denna fick du för alldeles för godt köp.
Det hade också ej skett, derest jag icke haft en liten tjenst att bedja dig om.«
Badin: «O, qvinnolist, qvinnolist och egennytta!
Låt höra: hvad önskar du, att jag skall göra?
– «Gå mig tillhanda med några små underrättelser.«
– «Och hvarom?
– «Om allt hvad du behagar: ju flera och mera omvexlande, desto bättre.
Min nådiga furstinna leds erbarmligt under Hans Kongl.
Höghets frånvaro.
Svärmor bannar och snäser henne jemnt och samt; svägerskan bara kuttrar med riksgrefven; och svärfar, som håller obeskrifligt af sin sonhustru, törs icke knysta, när hans kära gemål sätter den vresiga minen på sig.
Kronprinsessans enda tröst och nöje är, att höra små berättelser och folkets omdömen, hvilket betydligt höjer hennes kammarfruars aktier, då de hafva något sådant att förtälja.«
– «Det der är ett uppdrag, min sötunge, som jag omöjligen kan gå i land med.
Jag vet, i sanning, ingenting, som kunde vara värdigt din Höghets uppmärksamhet.
Hvad som tilldrager sig i den högre sferen känner hon bättre än jag, och de lägre kretsarna lär hon icke stort fråga efter.«
– «Deruti bedrar du dig.
Det är just sådana småsaker, som göra henne det största nöjet.
Om någon grefvinna spelt sin herr man vissa spratt och kärlekspanten mera liknar jägaren, som hänger bakpå vagnskorgen, än Hans Nåd, som gungar inuti; om någon borgarefru, för att härma de förnäma, tagit sin hand från skafferi och kök, och låter maten vidbrännas i kastrullerna, under det hennes fingrar, blixtrande af juveler, leka med guldlorgnetten, som mera besvärar, än gagnar hennes syn; om någon presthustru af misstag användt sin mans juldagspredikan i ugnen under julaftonens smörtårta; om någon fröken snafvat omkull i valsen och de smutsiga strumpebanden, hårdt tillknutna på halfva vaden, hvilken de sålunda, helt och hållet mot naturens afsigt, missfosterligt delat i tu, vittnat om en osnygghet, en brist på skönhetssinne, som tillintetgör verkan af den myckna grannlåten i klädsel och af de formers vackra bildning, hvilka varit beräknade att visas; om någon rik mamsell så länge gifvit korgen, att slutligen för henne ej återstått annat val, än mellan jungfrulifvets kärfhet eller någon af sig kommen ungkarl; om någon lättfärdig värdshuspiga, som i hast är förvandlad till en högvälboren grefvinna, blifvit besatt af högfärd och gudaktighet, och endast talar om hofvet, dit hon aldrig stuckit näsan, samt om andliga ämnen, som hon ej förstår; om någon ofrälse narr bortkastat stora penningesummor för den löjliga äran att dricka brorskålar med uppblåsta förnämheter: – tusen saker af ej större vigt, än dessa, äro ett fynd, som jag med tacksamhet skall taga emot af dig och som skall hjelpa min nådiga furstinna att jollra bort mången ledsam stund.«
– «Aha, nu förstår jag: sqvaller! ingenting mer och ingenting mindre.
Så, att din Höghet är en smula svag för tocket!
Alldeles som de dygdädla matronorna i Gröna Gången.
I sådant fall kan du räkna på mig: icke för det, att jag eljest befattar mig med dylikt, men för att göra dig en tjenst och din Höghet ett nöje.
Låt se!....
Till exempel med de kungliga köken.
I Majestätets eget är en ny kock antagen, just i dessa dagar ankommen från Frankrike: ett besynnerligt stycke kock!
Han ser så lufaktig och spränglärd ut.
Nå, nå!
Köksvetenskapen är så god, som någon annan, det lofvar jag.
Han är tillika en ifrig katholik, gör korsstecknet öfver hvarje pankaka och löper igenom sitt radband mellan hvarje gång han sätter en hjort på spettet.
Hvad som i synnerhet lär komma att roa din Höghet är, att gynnaren både sett och talt med kronprinsen i Paris, alldeles tillber honom, och säger sig ej önska högre lycka, än lefva den dag, då han får åt honom, såsom konung, tillreda kapuner.«
– «Tusen tack, min sötaste Badin!
Det der var just en präktig nyhet, som kommer att göra kronprinsessan ett obeskrifligt nöje.
Säkert får jag nu heta hennes «bästa Ramström«, och du kan lita på, att jag ej går tomhändt ifrån henne nästa gång jag hjelpt henne att kläda sig.«
– «Rätt bra! men då är det också i sin ordning, att jag icke går obelönad från dig, då jag tillåter dig plöja med min kalf.«
– «Jag är just nyfiken att få veta hvad du kan begära .....«
– «Den här, till exempel, att börja med och för att stilla din nyfikenhet«, (ropade morianen, slöt sina armar kring flickans lif och kysste henne eldigt).
Olivia (låtsar göra motstånd och slår honom sakta på kinden med sin ena hand).
«Sådana friheter undanber jag mig för framtiden.
Du hade redan fått en kyss och du har ej lemnat mig mer än en nyhet att berätta.
Eller skall den andra kanske anses för prenumeration?«
– «Som du behagar.
Namnet är mig likgiltigt; det är vid saken, jag håller mig.«
På samvete kunna vi ej upplysa, huruvida det stadnade vid denna andra kyss, eller om prenumerationsafgiften förhöjdes; men något vidare föreföll icke under detta samtal, som förtjenar att nämnas.
Imedlertid inträffade fastlagen.
Dess första måndag hade hofvet haft ett slädparti, genom Djurgårdsparken, hvilket slutats med en bal på Ulriksdahl: allt, för att roa prinsessan Sophia Albertina, som var sin mors ögonsten.
Konungen, som nu hunnit 60 års ålder, fann sig ej väl af nattvak.
Han reste derföre hem, korrt efter midnatt, hvaremot drottningen med de begge prinsessorna höll ut till långt in på följande morgonen.
Också voro de kungliga fruntimren hela fettisdagen sömniga och opassliga, då konungen deremot hela förmiddagen kände sig frisk både till själ och kropp.
Då han märkte, att detta ej var förhållandet med hans gemål, föreslog han henne sjelf, att hon måtte stadna i sina rum och der, oklädd, låta gifva sig mat vid soffan, der hon hvilade.
För denna gången skulle kungen förtära sin middag ensam.
«Det är ett ungkarlsmanér – tillade den fryntlige, fromme, välmenande monarken – som jag väl i allmänhet ej tycker om, men som i dag är på sitt ställe, då du, min älskade Ulrika, icke är riktigt kry, och som jag dessutom hoppas må bli för sista gången!
I alla fall har du afsmak för hetvägg, som deremot just är min älsklingsrätt.
Det passar sig åtminstone bra, att jag slipper besvära dig med att åse min lystnad till de läckert anrättade semlorna, i hvilkas tillredande vi lära fått en ny fransk kock, hvilken skall vara en riktig mästare.«
Drottningen samtyckte utan svårighet, och konungen lemnade henne, i det dubbla ändamål, att hon skulle få njuta någon sömn på dagen, efter den genomvakade natten, och att han i sin kära svarfstol måtte kunna medelst helsosam rörelse öka sin matlust.
Verkan deraf uteblef ej heller.
Adolf Fredrik åt sin efterlängtade hetvägg med verklig glupskhet.
Efter måltidens slut kastade han sig på sin hvilsoffa och insomnade ganska tungt.
Drottningen hade också ätit och låg på nytt inslumrad, efter gifven befallning till kammarfrun Jenny ***, att icke förr, än den vanliga thétimman, blifva väckt.
Men långt innan den utstakade tiden instörtade i drottningens sängkammare Jenny, blek, darrande, bestört, och väckte henne med en häftighet, vida skilld från den skygga vördnad, hvarvid denna furstinna var van att bemötas.
Lovisa Ulrika bestraffade ock i första ögonblicket kammarfrun med vredgad uppsyn och hårda ord; men Jenny urskuldade sig snabbt, då hon öfverraskade med den förkrossande underrättelsen, att konungen våldsamt insjuknat.
Drottningen, alldeles utom sig, ilade till hans rum, der hon fann sin gemål, under rysliga plågor, kämpande med döden.
Allt uti slottet var i rörelse.
Läkare och betjening sprungo om hvarandra.
Hofvagnar dundrade i slottshvalfven.
Ilbud skickades fram och åter kring hela hufvudstaden.
Det ena riksrådet skyndade till konungaborgen efter det andra.
Den ena hofbetjenten efter den andra störtade utför slottstrapporna.
Inom en timma befann sig hela Stockholm i den otåligaste spänning.
Alla frågade, alla undrade, alla beklagade.
De kungliga salarna krälade som en myrstack af folk utaf alla stånd och vilkor.
Belefvenhetens fordringar åsidosattes för tillfället.
De knuffade hvarandra, som båtsmän vid ett biljettförsäljnings-kontor, och sletos om bulletinen angående konungens helsotillstånd, vid hvilken en kammarherre höll vakt, och hvilken bulletin hvarje half timma utbyttes mot en ny, alltid af ännu mera misströstande innehåll, än de förra.
Bedröfvelsen var allmän och hjertlig, ty alla visste, att Adolf Fredrik var en i botten god och välmenande menniska, som aldrig bestal riket, aldrig bedrog, belög och förföljde enskilte, och hvars egentliga fel var brist på sinnesspänstighet, att motstå drottningens och thronföljarens inflytande, sträfvande efter en utvidgad konungamakt.
I slottet var nu ett sorl, ett hvimmel, en trängsel, en likgiltighet för stället och omgifningen, för hvilka de kungliga gemaken endast då äro en skådeplats, när regentens fall är för handen, vare sig genom dödens hand, eller medelst statshvälfning.
Hvarje person, som kom ut från de inre rummen, belägrades af nyfikne, bestormades med frågor.
Med möda kunde man bereda så mycken
plats, som behöfdes för öfver-hofpredikanten, doktor Rosén, i presterlig skrud, bärande det Heliga Sakramentet, att slippa in till den döende monarken.
Men åsynen af det gyldene patenet och kalken häfde alla tvifvelsmål, släckte ända till sista gnistan af hopp, som bulletinernas ordalag ännu kunnat qvarlemna.
Villervallan, bullret, oron ökades med hvarje minut.
Hastigt öppnades en dörr, och morianen, med näsduken för ögonen, ilade genom rummet, ropande, med bruten röst, till den väntande skaran: «Det är förbi ......
Konungen är död!.......»
Under tiden låg katholska kocken, en förklädd jesuit, på knä framför ett litet krucifix i kökskammaren och mumlade sitt: «Ave Maria«.........
TJUGUSJUNDE KAPITLET.
«Hör på, Badin! – yttrade Gustaf III, sittande i en ländstol vid skrifbordet, i det han lade ifrån sig pennan och strödde guldsand öfver en nyss färdigskrifven sida af konceptet till de vackra och med rätta allmänt lofordade personalierna öfver Adolf Fredrik, hvilkas författande utgjorde ett bland hans sons och efterträdares första sysselsättningar, sedan denne från sin utrikes resa återkommit till fäderneslandet, hans nu mera vordna rike – «du måste omständligt förtälja mig allt hvad som under min frånvaro förelupit, så väl inom denna min borg, som på lustslotten.
Jag vill bli underrättad om allt, förstår du, men lofvar, att ingen skall få veta hvad du berättar mig.
Dölj ingenting; ty af din uppriktighet, hvilken jag nog skall kontrollera, beror den nåd, du för framtiden kan påräkna af mig, din herre och konung.«
Denna höga ton och herrskareblicken, hvarmed den beledsagades, gjorde intryck på morianen.
Negerynglingen insåg genast, att det var förbi med den fordna jemlikheten mellan honom och konungaynglingen, samt att ett splitternytt förhållande inträdt, hvilket påkallade undergifvenhet och lydnad, för att vinna och bibehålla bevågenhet.
Att känna och bedömma sin ställning, finna sig i den och tillita alla dess utvägar föll sig temligen lätt för den liflige söderlänningen.
«Majestätet kan räkna på mig« – svarade således Badin, och förblef stående framför skrifbordet, midt emot konungen –; «var endast så nådig att underlätta mitt minne med några frågor, om berättelsen händelsevis skulle stappla.«
Och nu tog morianen till ordet och gjorde konungen reda för allt hvad han visste om regenthuset och hofvet, sedan Gustafs afresa från hufvudstaden förra året.
Sina egna kärleksäfventyr förteg Badin likväl försigtigt: visserligen icke af fruktan, att konungen skulle taga illa upp en eller annan glömska af trohetseden åt drottningens kammarfru, Olivia Ramström – det var i sanning ej den äkta troheten, som af Gustaf togs i beskydd! – utan derföre, att Badin ej vågade låta märka, att han kände vägarna i det gränslöst förhatade Pechlinska huset.
Åt hvad som angick enkedrottningens, prinsessans och Hessensteins inbördes förhållande lånade konungen en synnerlig uppmärksamhet, och han rynkade dervid ögonbrynen mera än en gång.
Ett försmädligt löje krökte hans öfverläpp, då Badin talade om drottningens benägenhet att höra sqvaller af sina kammarfruar.
Men då morianen, i sammanhang dermed, vidrörde sin berättelse för Olivia om den katholske kocken, skiftade konungen färg och föll hastigt i talet: «sådana lumpna kökshistorier äro icke passande för mig att afhöra.«
Vid Badins målande beskrifning på Adolf Fredriks sista stunder blef den nye konungen särdeles upprörd, vinkade åt morianen att sluta sin berättelse, satte näsduken för ansigtet och gret.
Tårarna voro denna gången verkliga, icke förställningens, och Badin blef ej litet förvånad öfver detta känslosvall hos en eljest föga ömsint furste.
Sedan Badin aflägsnat sig, anmälte vakthafvande kammarherrn: «Riddaren Beylon.«
Konungen mottog honom mycket bevåget och tillsade, att denne hädanefter finge begagna samma företrädesrättighet som Badin, att fortfarande insläppas utan anmälan, äfven hos konungen.
Schweitzaren utbredde sig i underdåniga tacksägelser.
Hans uppsyn var likväl besvärad, och det var ej svårt att finna, det något låg honom på hjertat, som var kinkigt att komma fram med.
Konungen märkte det och började derföre sjelf:
– «Jag känner dig af gammalt, kära Beylon, och vet att dina uppvaktningar alltid innebära något annat, än de vanliga vördnadsbetygelserna.
Ditt utseende nu säger mig det äfven.
Behagligt tycks ditt ärende ej vara; men jag har redan under min korta regeringstid blifvit så van vid det obehagliga, hvilket tog sin begynnelse med min oförgätlige högstsalige herr faders alltför tidiga och högst bedröfliga frånfälle, att jag städse är beredd på allt, och du således, utan omsvep, kan gå till saken.«
– «Mitt uppdrag, allernådigste herre och konung, är inskränkt till en underdånig anhållan, att Eders Maj:t täcktes med sitt höga besök hugna dess fru moder, i Hennes Maj:ts sängkammare.«
De flesta personer hafva något eget sätt, att uttrycka sitt missnöje.
Gustaf III, då han blef uppbragt, sade vanligen till den han talade med: «Hvad skall det heta, min herre (min fru etc.)«?
Man visste då hvad klockan slagit.
Till Beylon yttrade han nu:
– «Hvad skall det heta, min herre?
Har min fru mor så glömt etiketten! eller minnes hon icke, att jag numera är konungen, som beviljar företräden, men ej låter efterskicka mig: att hon nedstigit från thronen, och att enke-drottningens Majestät står tillbaka både för konungens och regerande drottningens?«
– «Om Hennes Maj:t ett enda ögonblick misskänt Eders Maj:ts höga värdighet och rättigheter, skulle jag ej vågat åtaga mig uppdraget; men enkedrottningen, hvars helsa blifvit i grund skakad af de våldsamma och så olikartade sinnesrörelserna: sorg öfver sin gemåls död och stolt förtjusning öfver den beundran, vördnad och kärlek, hvilka äro lika oskiljaktiga från Eders Maj:ts höga person och gerningar, som skuggan från kroppen; kännande dessutom Eders Maj:ts ömma sonliga tillgifvenhet och utsökt fina grannlagenhet, förmodade, att Eders Maj:t ej skulle taga onådigt upp, att dess fru moder utber sig ett förtroligt samtal på sina rum, der det kan aflöpa mera obemärkt och Deras Majestäter blifva mera ostörda, än på Eders Maj:ts sida, hvilken ständigt är belägrad af uppvaktande och sökande.«
– «Jag tar för afgjordt att Beylon vet i hvilket ämne, enkedrottningen, min fru moder, önskar rådgöra med mig?«
– «Törhända, att, åtminstone till någon del, Hennes Maj:t i förbigående vidrört några af dessa ämnen under de samtal, med hvilka jag stundom blifvit hedrad.
Den vackra praktvåning i slottet, Hennes Maj:t nu vid pass sjutton år bebott ......
– (Konungen faller i talet) «Kan hon omöjligen få behålla.
Den måste innehafvas af regerande konungens gemål.
Det blefve annars ett upp- och nedvändande på rangbegreppen och lefnadsståten.»
– «Hennes Maj:t tillförser sig allt af Eders Maj:ts vishet och ädelmod, väl vetande, att ehvad Eders Maj:t täckes besluta, det ej kan blifva annat än öfverensstämmande med äran att vara Gustaf III:s mor, Adolf Fredriks enka och Fredrik den Endes syster.«
– «Ja, deruti har du rätt, och derom kan enkedrottningen, min fru moder, vara fullkomligen öfvertygad.
Har du eljest hört henne yttra någon önskan i afseende på valet af bostad, som naturligtvis, hennes och min värdighet likmätigt, måste vara olika vinter och sommar?«
– «Jag nästan betviflar, att Hennes Maj:t ännu gjort sig riktigt hemmastadd med föreställningen af en flyttning, men förmodar, att hon skulle tycka mera om, derest den skedde till något henne enskildt upplåtet palats, än uti hvilken mindre våning som helst på kongl. slottet.«
– «Se der åter ett af hennes vanliga infall!
Och detta kommer säkert att kosta rätt artigt; men, lika godt!
Hon är ett krönt hufvud och min mor.
Till utgiften finner man väl utväg, och jag samtycker således att i denna omständighet gå hennes önskan till mötes.
Har hon yttrat någon i afseende på sin vistelse sommarmånaderna?«
– «Minnet af de sälla dagar, Hennes Maj:t i sällskap med högstsalig konungen, med Eders Maj:t och dess höga syskon tillbragt i det af henne sjelf så till sägandes skapade China ......
(Konungen, afbrytande och med hetta:) – «Omöjligt!
Detta kan jag ej bevilja.
Drottningholm måste jag hafva för min egen räkning.
Det är mycket för stort för en enkedrottning, och det passar icke, att vi bebo samma lustslott.
Tre krönta hufvuden under samma tak, oberäknadt prinsessan, som min mor ej lär vilja skilja ifrån sig, och kanske äfven mina herrar bröder på längre besök!
Det blefve i sanning alltför småaktigt.
Jag tycker redan det är för mycket vintertiden på Stockholms slott, och skall framdeles vara betänkt att skaffa oss mera utrymme äfven i hufvudstaden; men på lustslotten, der man befaller ut hela sin umgängeskrets, för att längre tid bo på stället, skulle det bli alltför trångt att herbergera snart sagdt hela kungliga slägten på ett enda slott.
Nej, Drottningholm kan jag omöjligen afstå.
Jag hade ämnat föreslå min bror, hertigen af Södermanland, ett utbyte af Rosersberg, för att erbjuda det åt enkedrottningen; men om hon skulle tycka mera om Svartsjö, till och med Ulriksdahl, så alltför gerna ......
Det är då till dessa omständigheter, som det samtal egentligen kommer att inskränka sig, hvilket Hennes Maj:t, min fru moder, af mig begär?«
– «Tilläfventyrs torde det äfven omfatta några Hennes Kongl.
Höghets angelägenheter.«
(Konungen skiftar färg, biter sig i läppen, fäster missnöjda och forskande blickar på Beylon, samt utbrister:) – «Huru?
Någonting, som rör min syster?
Den der galna giftermålshistorien måtte väl ej längre spöka, vill jag förmoda!
Hvad skall det heta, min herre?«
– «Frågan är för vigtig och ömtålig, allernådigste herre och konung! att jag skulle drista inmänga mig i ett förtroende, som hvarken Hennes Maj:t eller Hennes Kongl.
Höghet ansett lämpligt att förunna mig.
Jag skulle derföre endast alltför ytligt töras vidröra ett sådant ämne; likväl föreställer jag mig, att fall kunna inträffa, då hvad under vanliga förhållanden knappt vore tänkbart, undantagsvis blefve både görligt, lofligt och prisvärdt, ty ingenting kan undvika nödvändighetens lag.«
(Gustafs ögon skjuta blixtar af harm och han stampar häftigt i golfvet.) – «Du talar gåtor: ve! om jag tyder dem.
Upplösningen må bli hvilken som helst, så erkänner konungen af Sverige aldrig en Hessen-Casselsk oäkting för sin svåger.«
(Beylon, med låtsad förvåning:) – «Ju oftare jag har den nåden att nalkas Eders Maj:t och ju närmare jag begrundar dess höga egenskaper, desto mera träffande framstår likheten i allt mellan Eders Maj:t och en annan sin tids största regent.
Eders Maj:ts ädla värma nu är alldeles lik den, som kejsar Carl den Store visade, då han upptäckte sin dotters hemliga äktenskap med sin handsekreterare.
Eiginhard var dock vida under den furstliga rangen, till hvilken kejsarens egna medfödda anspråk fotades på en härkomst af temligen färsk ålder.
Carl den Stores ädelmod skall lofordas af den sednaste efterverld, och den Store Gustaf ......
(Konungen faller hastigt i talet:)– «Skulle hvarken tillåta eller förlåta en opassande förmälning.
Carl den Store regerade i åttonde seklet; jag i det adertonde.
Hvad som gick an för tusen år sedan, anstår icke mera nu.
Men derpå behöfver jag ej vidare tänka, vill jag hoppas.
(Fixerar Beylon skarpt.)
Man har väl icke, under min frånvaro, djerfts umgås med planen till någon hemlig trolofning?