Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sveriges allmänna Lag, 16 Cap. 6 §. sista momentet JordaBalken, stadgar sålunda:
Leger man ut, eller till lego tager Gods och Gärdar med vilkor, rätte sig a båda sidor efter thef, som ajtalt är.
Denna Lag befmnes inom Sveriges område ännu gällande- men sådant oaktadt, och ehuru, jemlikt medföljande handling den 27 Maj 1787, Handlanden i Landscrona Herr Johan Anders Tauson år verklig innehafvare af Herr CommerceRådet
Schaus rått till prolongerade arrendetiden af Uranienborg, har samma Kungsgård
En så beskaffad åtgärd förmenes vara grundad på Riksens Högloflige Stånders beslut af år 18 i o, men att så i sjelfva verket förhåller sig år mer ån otroligt, och ganska svårt, att fatta af i5 §. uti HÖgbemålte Lagtima Riksdagsbeslut, hvarest, i afseende på Uranienborg, verba Formalia åro dessa håfve vi, ined afseende på contracters bestånd, i förening med Kronans rått och fördel beslutit, att Innehafvaren af Uranienborg, må begagna den återstående
Co ntract stiden, mot vilkor, att den fastställda arrendesumman erlägges, reducerad till spannmål efter det årets markegång, då penninger antan bestämdes , eller arrenderättigheten beviljades, och att detta således fixerade tunntal spannmål ärligen betalas efter gällande Markegängspris.
Denna föreskrift, som Riksens Höglofl* Ständer behagat lämna, i hänsigt till förvaltningen af Uranienborgs Kungsgård, år öfverensstämmande med RegeringsFormen ”den 6 Junii 1809, hvars 77 säger: att KungsLadugårdar med flere Lägenheter skola förvaltas efter de grunder, Riksens Ständer derom föreskrifva; dock med tillägg, att de personer och menigheter, sorn, efter hittills gällande Författningar, sådane Kronans tillhörigheter nu innell af - Den 5 Martii. 337 hafva eller nyttja, må njuta laglig rått derå tillgodo.
Att CommerceRådet Schau, och dess rätts innehafvare disponerat Uranienborg under loppet af 5o år, eller från 1761 till 1811, år oemotsågligen i grund af Hans Maj:t Konung Adolph Fredriks nådiga rescript till Röglofl. Kongl.
KammarCollegium af den 9 October 1759, samt Högbemålte Kongl. Collegii, i följd deråt, upprättade Contract den 16 April 1761, hvars första punkt bjuder, att vid hvarje arrendeårs början, eller inora den 1 Maj, uti gångbart mynt prenumerera bela arrendesumman, hvaraf följer, att sista årets arrende, efter det äldre contractet, redan var betalt före Riksens Ständers beslut den 2 Maj 1810, hvilket alltså, då Uranienborg specielt finnes nämnd, måste absolut hafva afseende på sednare contractet, för hvars bibehållande, vilkorligen blifvit utförligt stadgade, nemligen:
,Jatt den fastställda arrendesumman erlägges, reducerad till spannmål efter det årets markegång, då räntan bestämdes, eller arrenderättigheten beviljades, och att spannmålen betatalas efter markegångspris.”
Att RegeringsFormerne den 2 Maj 1720* och 2i Augusti 1772, tillika med förenings- och Såkerhetsacten af den 21 Februari och 3 April 1789, varit gällande Grundlagar ifrån sistnämnde Konungs Regering till Regementsförändringen 1809, år äfven så obestridligt, som att Bil. till Ridd. o. Ad. Pr. 2 Baad. a% 558 Den 5 Martu. dessa lagar försäkrat hvarje Svensk man om oryggiigt ti!!godonjutrinde af sina fri- och rättigheter, och framför ålit, att ingen, utan föregången laga ransakning och dom, kunde något Gods afhandas, vare sig löst eiler fast.
Vål stadgar 2 Cap. i KonungaBalken, Lands-lagen: ”att Kronans Gods ej må förmin» skås, utan att den Konungen, som efterträder, åger våld det återkalla och taga 3 likväl med det uttryckliga förbehåll, eller som orden lyda; Otti lian gitter ”
Att sådant ej får ske efter godiyeko, utan i stöd af lag, säger samma KonungaBalk uti 4 Gap 5 § således:
"Ej skall Han (Konungen! något Gods, fast eller löst, af någon taga eller afhända låta, utan efter lag och laga dom.
Om, oansedt tillvarelsen af sådana håde äldre och nyare Grundförfattningar, i förening med Sveriges allmänna kraftågande lag, det ändock skulle vara tänkbart, och, till råga på all ofullkomlighet, möjligt, att arbiträr», så atf hvad den ena Regenten contraherat, får upphäfvas och ogillt förklaras af den andra, så är förhållandet dermed vida skiljdt från den ordning, som samhållslifvet påkallar för corporationers och enskiita personers säkerhet.
Ett contract desse emellan, förnyadt så ofta som hålst, måste otvifvelaktigt äga bestånd, så långe detsamma fullgöres. lien 5 Marlit. 5.-9
Huru år det då görligt, att ett dylikt con4 tract, gndkåndt under 5o år och prolongeradt på lika lång tid, kan, utan hvarken löregifven, eller bevislig underlåtenhet i skyldigheter, annulle— ras, endast derföre, att Konungen eller ett dess Collegiura år den ene contraherande.
Supponeras nu, hvad äfven bevises, att Arj rendafor sjelf, eljer dess rätts innehafvare icke allenast fullgjort sina åligganden, utan derutöfver på ett berömligt och hedrande sått, nedlagt kostnader för arrenderade Egendomens iståndsåttande till byggnad och häfd, så att Arrendatorn blifvit tillerkänd ersättning för 2 20-^|:dels öfverbyggnadsår å 29 R;dr 8 sk. årligen med 6522 R:dr 4 sk.
B:co, jemte qvittningar, oberäknade oersatte a4g8 R.dr a5 sk. till odling och förbättringar, tillika med Herr CommereeRådet Schaus Sterbhusskuld i5y4 R-.dr 56 sk. 8 r:st., eiler tillsammans lo,5g5 R dr 17 .sk. 8 r:st.
Banco, samt dessutom särskildta skulder, som här förbigås, så måste det vara dubbelt påkostande, att, sedan man anvåndt alla egna tillgångar, och derjemte fördjupat sig i skuld, allt i förlitande på en långvarig rolig besittringstid, blifva på en gång nödsakad en lagligen åtkommen egendom afträda ungefärligen så, soni då biet drifves ur sin boning, att lämna frukten af sina mödor endast för Ofvermagten, men blottadt på allt, utom instincten, att genom nytt släp söka rådda ett uselt lif.
Denna tillämpning får med råtta göras, ej endast på Herr Direcleuren Tauson, hvars 34° Den 5 Martii.
Sterbhus år under Concurs, ån äfven på Brödren, Herr Handelsman Tauson, som tillsatt, snart sagt, hela sin timmeliga välfärd i och för ifrågavarande arrende.
På sätt förut vordet nåmndt och bevist, Siden sednare rätter innehafvare »f Herr CornmerceRådet Schaus öfverlåtelse utaf Uranienborgs Kungsgård , hvilken Herr Directeuren Tauson, nied sin Broders samtycke, i lifstiden begagnat, enligt öfverenskommelse och association dem emellan, som bagge halt till föremål, att uppbygga Ladugården och odla jorden, hvilket, ehuru icke utan mycken uppoffring, skedt, synnerligast i tillit att de sednare femtio årens arrende skulle ersätta deras förut utiagde obeskrifiiga kostnader; men till stor afsaknad, fråntages dem ohördan, sagde egendom, hvilken den oo April 1811 blef på ett år arrenderad till HofMarskalken Högvålborne Herr Baron A. von Platen, som, underrättad 0111 den af Högstsalig Kommg Gustaf IILs lemnade prolongation, afsade sig arrendet, hvarefter Konungens Befallningshafvande, enligt föreskrift, lät för Kongl. Maj;ts och Kronans räkning, bruka och förvalta Uranienborg till den 1 Maj 1812, hvilket af KronoBetjeningen verkställdes med förlust, då, under tiden, emot formelt bestridande, Auction på 30 års arrende utlystes.
De ;sa åtgärder, följder af Kongl. Brefven den 10 December 1810, samt 4 och 18 Februarii 1811 till Kongl. KarnmarCollegium, åro emot Riksens Höglofl.
Ständers hår förut åberopade
Och verbotim införde beslut i uppenbar colli - Den 5 Martil. sion, så vål i anseende till Expeditionernes motsatte lydelser, som deras ordaförstånd och tydning, af hvilka de Kongl. Brefven haft för Herrar Tausöner en heterogen och beklaglig verkan, på sätt nåmndt vordet.
Det torde icke förtydas, om man begagnar tillfället , att utreda, huruledes missförstånd (misstag vill man icke såga) härvid förelupit.
Ständer, hafva med mogen urskiljning vetat att bibehålla en hvar vid sin lagliga rått, och fördenskull uti 13 § , af Lagtima RiksdagsBeslutet den 2 Maj 1810, först specielt föreskrifvit, huru med vissa Kronolägenheter, och deribland Uranienborg komme, att förhållas, samt sedermera generelt stadgadt, att, i afseende på förvaltningen ef de då ledige varande, eller framdeles ledige blifvande Kongs-' och KungsLadugårdar, skulle de samma till den måstbjudande på offentlig
Auction till skatte försäljas uti sådane större eller mindre Hemmantal och delar, sorn, efter hvarje egendoms särskildta beskaffenhet och locala omständigheter finnas mäst passande; hvilket till Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning och stadfästelse vordet i underdånighet anmält.
Hvaremot åter, och sedan Kongl. Maj;t
I Nåder täckts förklara sin vägran till Kronogodsens försäljning, Riksens Höglofl.
Ständers vid påföljde Urtima Riksdag uti sitt allmänna beslut den 12 Nov. 1810, §. 8 förordnat: att Kongs- och KongsLadugårdar borde på allmän Auction till arrende utbjudas, i enlighet med de grunder, som i Kongl. Förordningen den 17 Den 5 Martil* D^c. 1792 finnas utstakade, enar något contract tillåndulupit.
Härunder kunde omöjligen, förstås, pller inbegripas Uranienborgs KongsLadugård, hvars Arrendator blifvit vid den återstående Contractstiden uttryckligen bibehåilen, emot särskilta här förut upprepade vilkor, nemligen primitira arrendesunimaris reducerande^ efter da. varande Markegång till spannmål, och dennas betalning efter nu gällande
M årke gångspris* Mo ti verne bärtil! hafva, å ena sidan, varit lagligen ingårsgne och fastställde contracters helgd och bestånd, samt, å den andra, Statens ökade behof, hvai igenom de arrenden, som lör längre tider tillbaka, och under ett flerfaldigt lägre varupris blifvit alslutne om en viss årlig penuingeafgilt, som vid arrendets beviljande var afpassad efter egendomens afkastning i varuproducter, men nu icke svarar deremot, skola till samina numeraire ulgå; samt emedan Arrendeinnehafvarne icke ht lier synas hafva skål, att beklaga sig, om de vid deras arrenden blifva bi— behållne, emot erläggande af det varubelopp, sorn, med penningeråntans bestämmande koni i beräkning.
En större utveckling vore, måhända, allt för vidlyftig, och icke hår passande; men för den, som åslundar en dylik, lämnas anvisning till Högloll, StatsUtskottets Betänkande af den Den 5 Martu. 343 29 November 180g, till RiksStåndens Utlåtanden, samt slutligen, och såsom följd deraf, till sjelfva Riksdagsbeslutet den 2 Maj 1810.
Om nu härtill kommer, hvad med sanning år öfverensstämmande, att, på sätt protesten, bevisligen styrker, Herr Tauson erbudit sig, att den förhöjda arrendeafgiftén för Uranienborg erlägga, utan att det minsta afseende derå blifvit gjordt, så må ingen neka, att ju han åger allt skäl till klagan öfver en behandling, hvilken bragt honom nära till armodets gråns.
Emot den utlyste Auctionen protesterades förgäfves, så att, oaktadt alla bemödanden, förfrågningar och resor äfven till 181 a års Urtima Riksdag i Örebro, der Herr Tauson tillsades, att med ärendet vänta till nästa Lagtima Riksdag, egendomen aflågsnades honom, samt nu innehafves af de till gården lydande Åboer, sedan Herr Tausons arrende-inrop, den yttersta ansträngning för lågenhetens bibehållande, ej möjligen kunde fullgöras, utan hans befrielse derifrån måste hos Konungen sökas, och såsom en nåd anses, I högsta grad blottställd, har Tauson varit nödsakad afbida denna Lagtima Riksdag, för att, i egenskap af Svensk undersåte och medborgare, få anropa Riksens Högloll.
Ständer' om behjertande af hans lidande, VA Den 3 Martil.
Allt för vål inser man svårigheten af arreride-contractets- upplösning med förenämnde Åboer; men i detta fall, år en och hvar sig sjelf närmast, och Herr Tauson kan icke frånträda den öfvertygelsen, äfvensom jag håller före, att laglig Svensk mannarått ej blifvit honom förunnad genom den Kongl.
Prolongationens upphåfvande utan föregånget hörande, samt vederbörlig
Domareåtgård, enär dessutom samma upphåtvande år rakt stridande mot or«* dainnehädet af Riksens Stånders beslut ej mindre af den 2 Maj än 12 November a 810, grundade uti 77 <jj. af RegeringsFormen den 6 Junii 1809, allt på sått förut blifvit visadt.
I alla afseenden år hans rått förnärmad, hvarföre hos Riksens Höglofl.
Stånder ödmjukast anhålles så vål om lagbehörigt blifvande deraf, som att, i öfrigt, Herr J. A. Tauson, antingen må återkomma i full disposition af arrenderade KongsLadugården Uranienborg på resterande 5o åren, emot de i 1810 års Lagtima Riksdag föreskrefne vilkor, eller att åtminstone undfå billig ersättning för aftrådandet deraf, med jemkade 25,000 R:dr Bancomynt, hvil_ ka på nyssagde tid utgöra allenast 5oo R:dr om äret.
Att detta Memorial måtte få med de öfrige Stånden communiceras och till vederbörligt Utskott remitteras, derom anhålles vördsammast.
Den 3 Martti, 545 N:o il.
Herr Nurclenfalck, J.:
Under ett Riksmöte, då NationalRepresentationens uppmärksamhet år fästad på de mer och mindre grundade klagomålen öfver de skattdragandes allmänt bekymmersamma ställning, synes det icke vara olämpligt, att i de delar, der sådant påfordras, bereda en jemkning af tyngder emellan de olika classer af skattskyldige.
Postföringen i Sverige har ifrån äldre tider tillbaka blifvit verkstäld af Aboerne å vissa dertill anslagne Hemman och innehafvarne af sådan jord hafva, tid efter annan, erhållit åtskilliga friheter och förmåner, hvilka, genom Kongl. Kungörelsen af den 19 Augusti 1801, blifvit till beskaffenheten närmare bestämde, Dessa fördelar, tilläfventyrs vigtige för PostHemmanen i de provincer, der localen gjort mera tryckande de besvär, hvarifrån samma Hemman undantagits, åro likväl i de norra landsorterne på långt når ej svarande emot Postföringens verkligen stora besvärligheter.
Af de Postbönder, hvilkas tankar i detta ämne jag haft tillfälle att höra, finnes ingen enda som icke gerna åtager sig ett Skattehemmans onera emot befrielse från Postföringen', hvilken isynnerhet i sednare tider, af förändrade omständigheter blifvit tryckande.
Jag vågar ej bestämdt påstå, huruvida förhållandet i Rikets öfriga eller södra provinser kan vara detsamma, men 3-16 Den 5 Martii, med tillbörlighet kanner jag, att Postföringsskyldigheten i Norrland år högst tung al anledningar, sorn igenfinnas mera i ortens läge och och i clunatetj ån i sjelfva Postväsendets organisation.
Afståndet imellan Post-stufionerna år i allmänhet mycket långt i Norrland, oftast tvenne och på flere ställen trenne mil.
Afven sommartiden år detta kånbart, reen isynnerhet under vintern, då i denna landsort, svåra snöfall sorn oftast inträffa och under de årstider, då vågarne under öfvergången ifrån höst till vinter och ifrån v' 'rr tili vår, åro, om icke ofaibara, dock för hö.tkr aUiren , förderfvande; halst Postilion*», mm rut mera alltid beledsagar Post n, ide är, såsom andre resande, funden vid nåron föreskrift om tiden, hvarpå en ti'i rygga! äggas, hvarföre man eick af honom sällan h r någon skonsamhet att påräkna, och följ* den af detta förhållande år, att Postbonden, hvars häst aldrig uthärdar långe, måste, oftast med Jänta penningar förse sig med nya dyrköpta dragare.
Af det längre afstå tide t emellan Post-stationerne följer oek en ökad kostnad för föda åt hästar under den tid Postbonden år borta hemifrån och flå Pos t föringen fyra gånger i hvarje vecka inträffar, år äfven denna kostnad icke obetydlig.
Hvad som likväl måst af allt trycker Postföringen, år snöplogningsskyldigheten, hvarifrån Posthemmanen ej åro befria* de.
Snöplogningen, sorn i Norrland utgör en ibland Hemmansägarens större besvärligheter, inträffar för en Postbonde ofta på samma gång Den 5 Martii. 547 med Postföringen, då han för endera nödvändigt måste betala en dryg lega.
Dessa en Postbondes betänkliga tyngder motsvaras visst icke af friheten frän Rotering och Hållskjuts, sorn, i min hemort, äro, ibland Postbönders friheter, de enda af ve.-ändtiighet.
Jag har ännu icke nämnt den omständigheten, som visserligen ock«å förtjenar uppmärksamhet, att jordbruket å Posthemman alltid vanskötes, fy det medhinnes icke, af hvilket allt följer, hvad erfarenheten ock visat, att Postbönderne i de norra provinserne åro af fattigdom tryckte.
Jag får derföre vördsammast föreslå, att Posten hädanefter må, i likhet med fångföringen, fortskaffas med Gästgifvarskjuts åtminstone i de norra provinserne, emot det att innehafvare af de Hemman, som varit till Postföringen anslagne, åtaga sig alla de onera, hvarifrån Posthemmanen varit fritagne eller reduceras till fullkomlig likhet med andre Kronoskattehemman, oc:h öfverlemnar jag tili dem, af hvilka mitt förslag kommer att granskas, att afgöra huruvida enahanda förändring öfver hela Riket må vara lämplig och nyttig.
Genom den Rotefrihetsafgift, som Kronan erhöll af de från Postföringsbesvåret entledigade Posthemmanen,' kunde Kronan, i fall samma Hemman icke till rotering indelades, erhål - 548 Dea 5 Martil. la i penningar ett bidrag till dea förhöjning i skjutslegan., sorn naturligtvis blefve en följd af Postens forslande med Gästgifvarskjuts; och skillnaden eller den Ökade kostnaden till Postfölingen skulle blifva rätt obetydlig.
Det vanliga antalet af Hållhåstar vid Gäst. gifvaregårdsrne skulle också naturligtvis ökas med en häst för hvarje af de dygn, då Posten färdas, hvilken tillökning kotrnne, orri ej helt och hållet, dock till största delen att utgöras af de till hållskjuts, efter sin skatt indeldte Posthemmanen.
Att postföringen, genom den föreslagna föråndringen, icke förlorar i säkerhet, men deremot vinner i skyndsamhet, är ofelbart, ty derigenom att posten nu på längre eller kortara afstånd afviker från landsvägen för att komma till de, icke alltid invid densamma belägne Postgårdarne, förorsakas ett uppehåll, sorn försvinner, när posten GSstgifvaregårdarne emellan får färdas alltid efter stora landsvägen.
Skulle af skål, dem jag ej kan inse, detta förslag ej vinna bifall, så får jag, såsom ett alternativ föreslå, att Postlegan, som i fordna dagar, då Postförings-skyldigheten var en obetydlighet, emot hvad den nu år, alltid var lika med Skjutslegan, måtte åtmindstone till likhet med densamma höjas och postförarne framför allt befrias ifrån snöplognings-skyldigheten, hvil. ken, jemte postföringen, år alldeles förderfvande.
Den 3 Martil, Jag anhåller arn remiss af detta Memorial till vederbörligt Utskott.
„ N;o 12.
Förd af min rättskänsla, och önskande högeligen, att de fel i vår Riddarhusordning, som Allmänheten med skäl ogillar, må undanrödja®; har jag den åran föreslå, att en ny och förbåt. träd Riddarhus-Ordning må varda, vid denna Riksdag utarbetad, för att vid nästa Riksdag blifva gällande: och begär jag ändring och rättelse förnämligast i nedanstående omständigheter, nemligen: 1) Att Bånkmansval må alldeles försvinna, och Ridderskapet och Adeln förunnas den billiga rått, att, sjelf och omedelbarligen välja eine Electorer. 2) Att det missbruk, som i sednare tider inträngt sig i en del af Adelns Representationsrätt, derigenom, att Hufvudmanskapet för flere Åtter, blifvit ensedt kunna af en och samma person utöfvas, må alldeles afskaffas; ett missbruk som varit så mycket mera besynnerligt, som detsamma, emot alla rättsbegrepp, skänker ät den yngre Adeln sådane prerogativer, som af den äldre Adeln aldrig kan delas.
För att härom öfvertygas behöfver man blott påminna sig, •tt om en Grefve Brahe också har flere söner, 55o Den 5 Martil, kan dock ej mera ån ett Hufvud man skap af en Grefve Brahe, på Svenska Riddarhuset utöfvas, då deremot en Grefve Lagerbring, om han öfverlefvat denna Riksdag och hans helsa tillåtit honom att sjelf taga såte för Grefliga Ätten Lagerbring, kunnat derjemte utfärda Fullmagter för trenne andra Ätter, nemligen Friherre Atten Lagerbring, CommendeursAtten Lagerbring och Adeliga Attén Lagerbring; det vill såga, att en och samma Adelsman har kunnat utöfva fyrafaidig representations-rått, ,Tag har mig icke bekant huruvida Herr Grefve af Ugglas begagnat sig af en så beskaffad ratt; men den Iian, i följe af detta missbruk, kunde utöfva att sjelf taga säte för sin Grefliga
Ätt, och tillika, i egenskap af förmyndare för sina söner, utfärda fullmagten för Irenne andre Ätter af Ugglas, kan aldrig förenas med något rättsbegrepp.
Och till undanrödjande af sådane missbruk, föreslår jag, att nya RiddarhusOrdningen må innehålla följande stadgande: ”Sammanträffa flere hufvudmannaskap hos en och samma person, må lian dock icke mera än ett sjelf utöfva: och ligge hans söners Representations-rätt nere, intill dess de uppnå aldren att densamma sjelfve utöfva.” 3)
Att det emot all moralitet stridande bud, sorn nu varande Riddarhusordning gifver, och sorn försätter en blott anklagad person i lika predikament med en för brott lagligen »lömd, må^alldeles afskaffas; samt att der ordet Den 5 Mart ii. 351 nesligt brott nyttjas, tillika må bestämmas, hvad med ordet nesligt rätteligen lörstås.
Som redan flera Memorialer äro i RiksStånden ingifna, angående Bran vins-forfättnin. garne, och antingen äro eller snart blifva remitterade till Bevillraings- och Oeconomie-Ut-1 skotten, och dessa Utskott således i hela sin vidd måste granska dessa författningar, anhåller jag vördsamt få föreslå, att alla nu gällande stadgar, som angå försäljningen af bränvin äfven till pröfning företagas.
Till sedlighetens bibehållande böra krogars antal så vidt ske kan visserligen inskränkas, deremot hemställer jag, om det är riktigt, atthen Hemmansägare, Som sjelf har rättighet bränna, icke skall äga lof att till egna arbetare få sälja mindre än en kanna bränvin, och att om flere af desse, vare sig underhafvande eller legda arbetare, under varelsen hos Hemmansägaren, sammansätta sig att till deras behof af honom handla en kanna brännvin, det icke är samma ägare medgifvit, att låta dem förtära bränvinet inom hans hus.
D etta orimliga förbud brytes dagligen, likasom det, att på ställen der mat hålles till salu, ingen resande rätteligen får köpa en sup emellan måltiderna.
Ingen författning bör finnas, som ostraffadt får brytas, derföre böra inga andra utgifvas än sådana, som allvarsamt kunna hand - 302 Den 5 Mcirtii. hafvas.
Vid alla tillfällen som Lagstiftaren felar emot denna regel, lägger han sjelf grund till Lagbrottet, och åstadkommer derigenom förakt . för Lagarne; ty värr innehålla våra oeconomi., ska författningar allt för ofta detta fel, och det vore en välgerning emot Nationen, om dessa Lagar vid denna Riksdag derifrån kunde befrias.
Om remiss till vederbörande Utskott anhålles. N:q i 4.- Herr Tham, Wollrath Att de Författningar, som nu äro gällande för all Svensk in- och utrikes handel, äro afpassade efter Landets behof eller fylla de kraf medborgaren deraf billigen kan göra, har jag svårt att tro; detta var anledningen, att jag i början af motionstiden väckte fråga om förändring af det i afseende på Handeln införda prohibitiv-systemet, samma systems skadlighet och nödvändighet af dess afskaflånde.
Jag hoppades då, att någon mer kunnig skulle utveckla denna fråga, men enär sådant icke inträffat, och då jag tror, att Landets väl att våra financers bestånd och möjligheten att erhålla ett bestämdt myntvärde, till hufvudsaklig del beror deraf, att Landet äger en handel så fri, som med dess läge, dess egna alster och. nyttiga Den 5 Martti. 555 nyttiga Manufaeturers bestånd öfverensstämmer, anhåller jag att ännu en gång få vid frågan härom fästa Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Enligt våra Grundlagar är det Riksens Stander, som äga bestämma den, såsom ut- och inrikes tull, utgående bevillningen det måste så-i ledes äfven tillhora dem att föreslå och stadga bestämda grunder för hela området af de förforfattningar, som skola ordna handelns mer eller mindre frihet och för den inkomst Staten deraf må kunna påräkna.
Efter dessa grunders stadgande, tillhörer det Rikets Ständer att hos Konungen underdånigst anhålla om Dess åtgärder, att genom underhandlingar med utländska Magter, söka förskaffa Nationen sådane reciproka förmoner, som kunna bereda framgången af de föreslagne författningarne och ernåendet af det mål som sökes.
Såsom anledningar för vederbörande Utskott att med allvar och i liela dess vidd bearbeta detta vigtiga årende, utbeder jag mig få föreslå följande grunder, hvarpå ett friare handelssystem tilläfvenstyrs kunde byggas. 1) Allt hvad som till införande i Riket förbjudes, bor också utan undantag förbjudas till bruk och nyttjande. 2) Vid dessa förbud böra inga artiklar korn; Bil, till Ridd. 0. Ad.