Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag trot' det vore bättre att gå halfva vägen hvar.
Förgäfves invändes det spanmålsbidrag
Barnhuset redan lärer erhålla; vi se ju af den, vid motionen fogade, af den nya Direkt, afgifne framställning, huruledes bebofvet numera icke kan med förhandenvarande tillgångar fyllas.
Det genom minskad dödlighet (såsom följd af en bättre behandling) upkomna större anlitandet af Inrättningens medel bör väl i sin män tillerkännas en stor inflytelse å berörde ökade behof.
Månne icke Staten nu bör sträcka en hjelpsam hand?
— För att vinna detta ändamål, bör denna fråga komma under Ständernas pröfning, och det kan endast ske genom dess remitterande till Stats- och Bevilln.Ulskm.
Jag hemställer således till R. o. Ad., om icke R. o. Ad. skulle läckas bevilja remiss af motionen till berörde hårla Ltsk.
Jag fruktar det kunde anses vara mindre grannlaga å min sida, alt nu vidare orda om denna sak, såsom endast innefattande en fortsättning af hvad Hr Rosenblad, för beredande af understöd åt förslaget i ämnet framställt.
I mina ögon synes saken dessutom tala allt för mycket för sig sjelf, för att ett bättre understöd af mig bör förväntas, utan har jag blott velat fästa mig vid det formella af frågan.
Jag tillråder i afseende härå R. o. Ad. att icke förfalla i den ytterlighet af stränghet, som, förenad med obillighet, skulle yppa sig uti att besluta så, sorn Gr.
Lagerbjelke, härvid hänförd af allt för mycken rigorism, funnit sig böra påyrka.
Den 56 § bör, likaväl sorn alla andra §§ i våra grundlagar, vara och förblifva en sanning, och det blifver den icke, om man ouphörligen förvägrar dess tillämpning.
Orsaken, hvarföre jag tror och anser att denna motion, i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad 56 § Riksd.Ordn. föreskrifver, lagligen blifvit väckt, är ingalunda, hvarken det beslut som i Statsrådet blifvit fattadt, eller det beslut sockenstämmorna vid deras hörande fattat, utan ligger deruti, att sedan det yppat sig i hvilket beklagligt skick Stora Barnhuset kom - 44 Den 30 Juli. mit genom den missvård och misshushållning, som under fordna styrelser varit rådande, anbefallde K.
M. nedsättande af en ny styrelse, jemte förständigande från densamma att ingifva en fullst ändig öfversigt och framställning öfver Barnhusets tillstånd.
Denna framställning öfver Barnhusets tillstånd, afgafs, som jag tror först i April eller
Denna tilldragelse, som passerade långt efter motionstidens slut, var det som först satte personer, som kunde vara intresserade för ämnet, i tillfälle att bedömma sakens ställning.
Det är denna händelse, som jag tror böra utgöra grunden och orsaken hvarföre denna motion enl.
56 § lagligen har kunnat väckas.
Hvad frågans utgång hos K.
M. beträffar, så förklarar jag att jag deröfver icke vill ingå i bedömmande.
Den kan först utgöra föremål för Ständernas pröfning om vid en kommande riksdag K. M. derom aflåter nåd. propos.
Men då man får yttra sig öfver hvilka händelser och förhållanden som helst, så får jag öppet säga, att den af Statsrådet och Chefen för Ecklesiastik-depart:tet uttalade åsigt, att omkostnaderna för Stora Barnhuset endast skulle åligga Stockholms kommun att utgöra, är alldeles oriktig, ty då K. M. ålagt Barnhuset att utbetala understöd för barnhjelp till flere församlingar inom hela riket, så är det således ett institut för hela riket, oberäknad! det förhållande, hvarom Frih.
Cederström ordat, att mängden af barnaföderskor, hvilkas barn skulle blifva offer för vanvård, om icke barnhuset förbarmade sig öfver dem, icke tillhöra Stockholms kommun, utan hvarjehanda kommuner i riket.
Men som sagdt är, huru väl eller illa grundadl Regeringens beslut må vara, så utgör det icke föremål för Ständernas pröfning nu, utan möjligen först vid en kommande riksdag, och det är icke detta beslut, som föranledt motionen, ej heller beslutet inom sockenstämmorne.
Jag anhåller få nämna, alt frågan om Stockholms bidragande till Barnhusets uphjelpande, icke ännu är afgjord, emedan del varit omöjligt att derutinnan kunna fatta beslut.
Frågan derom har blifvit remitterad med afgörande rätt öfver hela Stockholms kommun, till Stadsnämnden, hvilken har 3:ne serskilda gånger varit kallad för att afgöra denna fråga, men icke varit fulltalig nog för att kunna göra det.
Jag skall här ganska gerna säga hvad mitt votum såsom ledamot af Stadsnämnden blir.
Jag anser nemi. att Stockholms kommun icke kan kasta underhållsskyldigheten hell och hållet från sig, utan att för alla de barn, hvilka tillhöra Stockholms kommun, och för hvilka föräldrarne icke kunna erlägga inlösningsafgiften, bör Stockholms kommun bekosta densamma; men deremot anser jag öfriga utgifter i och för Barnhuset, som äro af mera allmän natur, ovillkorligen fordra biträde af Staten.
Jag anhåller att äfven dessa uplysningar måtte af Ståndet tagas i betraktande vid afgörande af frågans remitterande och anhåller att delta mitt anförande, jemte hvad jag förut yttrat, må få åtfölja remissen till vederbörl.
Den 30 Juli. 45 Hr von Troil, Sam.
En värd talare, Hr Frih.
Cederström har yttrat, alt 56 § bör vara och förblifva en sanning, men han har tillika ansett den icke blifva det, om man, såsom han yttrade sig, likt och olikt vägrade dess tillämpning.
Just derföre att jag, lika med Frih.
Cederström hyser den öfvertygelse, att icke blott den 56 §, utan äfven hvar och en annan § af vår grundlag, bör vara och förblifva en sanning, som i alla möjliga afseenden, utan konsideration, bör efter ordalydelsen tillämpas, anhåller jag få förklara, att jag icke ser någon möjlighet att medgifva remiss af nu ifrågavar.-de motion.
De skäl, som för remiss äro i motionen åberopade, hafva redan af Gr.
Lagerbjelke blifvit uptagne.
Dessa skäl skulle vara, att K.
Sig icke kunna aflåta nåd. propos. i ämnet till Ständerna, derföre att K.
M. ansåg det tillkomma Stockholms stad att underhålla dess Barnhus, och för det andra, att frågan hade varit dragen under härvarande sockenstämmors pröfning, och desse förklarat sig icke vilja tillåta medels uptagande af församlingarne till Barnhusets hjelp.
Hr Rosenblad har förklarat, att han ansåg ett tredje skäl böra utgöra grunden för bifall till remiss af motionen, det nemi., att först under loppet af förliden vår komiterades betänk., som utredde saken blifvit afgifvet och till K. M. aflemnadt.
Jag ber då få fästa upmärksamheten uppå att det just är på grund af detta de komiterades betänk., som K. M., enl. mitt förmenande, fattat det beslut, att icke till Ständerna aflåta nåd. propos. i ämnet, och jag för min del kan icke finna alt hvarken det ena eller andra af de åberopade skålen, kan tydas såsom giltig anledn. för beviljande af remiss utaf motionen.
Hvart skulle det taga vägen, om man på så lösliga grunder kunde mot slutet af riksdagen väcka hvad förslag som helst.
Når skulle riksdagarne då sluta?
Jag ber dessutom få i minnet återkalla att vid flere tillfällen det varit fråga om motioner väckta i olaglig tid, och att, så vidt jag påminner mig, för större delen af dessa, jag vågar lill och med säga alla, remiss blifvit vägrad, just derföre alt icke någon gillig anledn. till deras remitterande förefunnits.
Jag ber serskildt bland dessa få nämna den motion som Frih.
Hermelin för få dagar sedan väckte, åsyftande att under loppet intill nästa riksdag, sakkunnige personer skulle utses att resa landet omkring för attinspektera sockenskolorna.
Hermelin åberopade såsom skäl för remiss af denna sin motion, att saken förut varit under Ständernas diskussion, hvartill anledn. hämtades af en reservation afgifven vid ett af Allm. Besv.- o. Ekon.Utskts betänk.
Jag skulle tro, att lika litet skäl som Frih.
Hermelin hade för remiss af sin motion, lika litet skäl torde här kunna åberopas för remiss af den nu ifrågavar:de.
Dessutom anhåller jag få fästa upmärksamheten på, att frågan på långt när icke är utagerad inom Stockholms stad.
Den siste värde talaren har ganska rikligt yttrat, att sedan frågan först blifvit i sockenstämmorna behandlad, kommer den att handläggas af Stockholms Statsnämnd och det är först sedan denna Statsnämnd afgifvit sitt beslut, som man kan säga att frågan undergått sin praeliminära behandling. 40 Don 30 Juli.
Dessutom förefaller det mig underligt alt, då ea barmliertighetsanstalt, som, man må säga livad man vill, likväl i hufvudsaklig! afseende kommer Stockholms stad till godo, råkar i en nödställd linanciell belägenhet, och Stockholms stad handlöst kastar saken ifrån sig under förklarande alt den icke vill lemna medel till understöd lör Inrättningen, raan då genast skall kunna vända sig lill Ständerna med påstående att de skola göra allt.
Eli sådant handlingssätt är föga lämpligt för att upraunlra Ständerna till beviljande af nya anslag.
Jag tviflar mycket pä att hvad den siste värde talaren yttrat, om att Chefens för Ecklesiaslik-depart:t beslut vore oriktigt, låter förena sig med kvad 90 § E.F. föreskrifver.
På de skål jag nu anfört, anhåller jag om Hr Frih. o.
Landlmts propos. uppå att Ståndet måtte vägra remiss af den ifrågavaride motionen, och endast lägga densamma till handlingarne.
Jag är af Hr von Troil förekommen och afslår således från ordet.
Med orätt har, enl. mitt förmenande, Hr von Troil framställt en jemförelse emellan nu förevarande fråga och den, hvilken i ett föreg:de plenum behandlades, nemi. frågan om huruvida Frih.
Hermelins då väckta motion om reseinspektörer hos folkskolorna m. m. skulle kunna remitteras; hvilket med nej af Ståndet besvarades.
Hermelins motion åsyftade att uptaga en fråga, hvilken redan var behandlad, sä till vida, som den till största delen ingick i ett redan då handlagdt ärende.
Sådant är icke förhållandet med den nu ifrågakomne motionen, således hallar jemförelsen, och således eger man icke att densamma åberopa.
Hr von Troil har vidare icke ansett det lofligt att uttrycka den tanke att föredragandens för Ecklesiaslikdeparldet åsigt i denna fråga vore mindre väl grundad.
Hr von Troil har ansett sådant vara stridande mot 90 § R.F.
Men då man å ena sidan åberopar en auktoritet såsom stöd, så måtte det väl icke vara förbjudet att, ulan något det ringaste personliga klander, å den andra förklara sig icke godkänna ifrågavar:de auktoritets åsigter.
Det är icke annat, som i förevande fall af oss åberopats.
Man bör i denna fråga taga i betraktande, icke så mycket huruvida riksdagen är nära sitt slut eller icke, ty för behandlingen af en så vigtig fråga som denna, bör alltid StatsUtsk., hvars göromål nu säkert lida till slut, ega någon tid öfrig, (och torde dessutom icke vara utsigt att riksdagen afslutar före den 25 Augusti); utan man bör vid denna fråga fastmera hufvudsakligen taga i öfvervägande, huruledes, om också församlingarne i Slockholm allt för tvärt afslagit frågan om att biträda med något anslag till Stora Barnhusets underhåll, så borttager detta icke det allmännas förbindelse att å sin sida göra något.
Till ett helsosamt praktiskt resultat kan man ganska väl komma, om blott Stats- och Bevillo.- Utsk:n behaga föreslå Ständerna att gifva ett bidrag, som endast till någon del upfyllde det erforderliga behofvel.
Man bör förmo - Den 30 Juli. 47 da, att med den vändning frågan då tager, församlingarne i Stockholm skola åtaga sig att fylla resten af det äskade behofvet.
Man bör ihågkomma att Barnhus-inrättningens behof icke utan Statens mellankomst kunna fyllas; alt ehuru hufvudstaden synes draga största fördelen af ifrågavar-.de välgörenhetsanstalt, torde likväl flere omständigheter tala för densammas betraktande ur allmännare synpunkt, såsom en för hela landet nödvändig och oumbärlig inrättning.
Del är dessutom bekant, hurusom hufvudstaden lill stor del befolkas genom årliga inflyttningar från landsorterne och man vinner daglig erfarenhet deraf, att ett icke obetydligt antal, utan afgift intagna, barn tillhöra sålunda nyss inflyttade föräldrar och ofta blifvit aflade å andra orter.
Barnhusets tillgångar spridas ock, såsom fosterlöner för utackorderade barn, till landets aflägsnare delar och komma derstädes bosatte mindre bemedlade samhällsklasser till godo, likasom de upvexande, sålunda vårdade barnhusbarnen åt landsorten lemna frukterna af sitt arbete.
Under förutsättning alt Barnhus-inrättningens ädla syfte, alt undan nöd och förderf rädda och till nyttiga medlemmar upfoslra de värnlösa, till sitt uphof skuldfria barnen, af R.
St. behjertas och möjlighet sålunda beredes till inrättningens fortfarande, om äfven lill en början inskräktare verksamhet, har den tillsatta nya Direkt, slutligen uttalat den förhoppning, alt med oaflåtlig sparsamhet och ordning i förvaltningens alla detaljer, denna inrättning åter skall kunna gifvas den utsträckning och tillvinna sig det allmännare deltagande, att Statens ögonblickliga upoffring derå af framtiden rikligen återgäldas.
Då motionären endast bifogat
Direkltns utlåt., men detsamma icke här blifvit upläst, har jag trott mig böra upläsa dessa stropher ur detsamma, för att lägga på Ständernas hjerta den sanning, att frågan är af vigt, och att sålunda R. o.
Ad. icke må, af en för långt drifven formalism, låta sig hänföras till alt, så vidt det på R. o. Ad. beror, afskära den möjlighet, som motionären sökt bereda denna fråga, alt komma under Ständernas definitiva pröfning.
Jag förnekar icke vigten af det ändamål, som motionären afser, men jag föreställer mig, att, då det är fråga om den formella behandlingen af motionen, så kan det icke vara sakens mer eller mindre vigt som bestämmer, huruvida remiss bör ega rum eller icke.
Här mätte det vara fråga om att afgöra, antingen huruvida prtescriplionsliden är iakttagen, eller i annat fall, huruvida den händelse, som skulle anses föranleda motionen, verkligen är en sådan händelse som må anses giltig för att såsom grundlagsenlig anledn. godkännas.
Beklagligen hafva otaliga exempel företedt sig, utvisande att serskilda RiksStånd funnit Riksd.Ordms 56 § alltför elastisk, och vederbör.
Utsk. hafva derigenom fått arbete utöfver hvad som rätteligen bort tillkomma.
Jag anser grundlagsstiftarne, med den gräns som härigenom utstakades för motionsrätten, omöjligen hafva kunnat afse något så tillfälligt som en sockenstämmas eller 48 Den 30 Juli. ens elt Regeringens beslut.
Att frågan varit vid riksdagens början lika väl känd, lärer väl ingen kunna förneka.
Det är detta jag tror bör tagas till regel i allmänhet vid frågor om tillämpning af 56 § Riksd.Ordn., nemi. huruvida någon ny uplysning vunnits, som gifvit en förut okänd anledn. lill väckande af motion.
Hvad denna fråga serskilt beträffar, tror jag, att man vid riksdagens början hade lika mycket reda på som nu, att Barnhusets ekonomiska ställning var illa reglerad och att det behöfdes bidrag för att understödja denna inrättning.
Om det i allmänhet är af vigt, att icke tillämpningen af 56 § Riksd.Ordn. öfverhöfvan utsträckes, så är det enl. min tanke i synnerhet af vigt att så icke sker, dä fråga är om sådana motioner som föranleda betydligare utgifter för Staten.
Det måste nemi. redan vid början af riksdagen tagas i betraktande, huru man må fördela tillgångarne på sådane föremål, som laga dem i anspråk, emedan de eljest svårligen skulle räcka till.
Detta är ännu ett ytterligare skäl för att icke gifva åt Riksd.Ordms 56 § en allt för stor elasticitet.
På grund af hvad jag nu anfört, förenar jag mig med Gr.
Lagerbjelke samt dem som yrkat alt motionen icke måtte blifva remitterad.
De skäl, som Hr Fåhraus anfört, torde helt och hållet förfalla, då man erinrar sig, alt det är ett misstag att påslå, det sedan motionstidens slut inga nya uplysningar vunnits rör:de Barnhusets ekonomiska ställning eller behofvet af biträde för dess understödjande.
Det är nemi. raka motsatsen af hvad som inträffat.
Det är detta jag tillåter mig alt bestämdt få förklara.
Långt ifrån att man vid riksdagens början kände förhållandet, kunde man endast lill följd af lösa rykten sluta till att det var illa hushålladt vid Barnhuset, men någon bestämd kännedom derom fick man icke.
Direkt, sjelf saknade denna fullständiga kännedom ända till dess den hunnit göra den stora utredning af ställningen vid Barnhuset som af K.
M. anbefalldes, hvilken först i April eller
Maj månad detta år till K. M. aflemnades.
Först når denna utredning blef tryckt och spridd bland allmänheten, lärde de som intresserade sig för saken att känna hurudant förhållandet var, och då först kunde man, med fullkomlig sakkännedom om de verkliga behofven, framträda med begäran om det bidrag som lill inrättningens understödjande erfordrades.
Jag hemställer således, om 56 § i Riksd.Ordn. skall blifva en verklighet, och man någonsin skall med anledn. af under riksdagen inträffande händelser få väcka motioner, om det kan finnas bättre skäl derför, än när de omständigheter, hvarpå en motion fullständigt kan grundas, icke hafva kunnat varit kända förr än långt efter motionstidens slut.
Hvad vidare angår den frågan, alt då man så här sent gjort framställning härom, så kunde man icke disponera något anslag, emedan tillgångarne voro tagna i beräkning för redan pröfvade behof, så torde äfven den frågan böra förfalla, enär mig vetterii gen - Den 30 Juli. 49 gen ingen gjort förslag ora utbetalning af något direkt Statsanslag till föremål för denna inrättning, utan det äskade bidraget endast är föreslagit att utgå genom en förhöjning i den andel af kortstämplingsafgiften, som tillfaller Stora Barnhuset och som sålunda utgår från de spelsällskaper, som skola betala denna afgift.
Jag hoppas att Hr Frilun o. Landtm, icke finner några betänkligheter vid alt framställa propos. på remiss af denna motion.
Hindrad genom trägna em* betsgöromål alt från början öfvervara diskussionen öfver den motion, jag tagit mig friheten väcka och som nu utgör föremål för öfverläggning, har jag icke kunnat följa med diskussionens gång, och kan sålunda här icke uptaga de anmärkmr som blifvit gjorda mot dess remitterande.
När jag i gårdagens plenum log mig friheten väcka denna motion, så var det icke utan att stor tvekan hos mig upslod, jag tvekade nemi. iuom mig, om den stödde sig på fullt grundlagsenliga skäl.
Riksd.Ordms 56 § innehåller, att efter motionstidens slut ega Stånden inom sig väcka motioner, som omedelbarligen föranledas antingen af redan fattade beslut, af redan uptagna ärenden eller af under riksdagen inträffande händelser.
Här har verkligen inträffat tvenne sådane händelser.
Den ena, Regeringens beslut, den andra, de sedermera inträffade sockenstämmobeslulen.
Detta är visserligen inga stora händelser, om man så vill säga, på hvilka sålunda motionen stöder sig; men hvilka händelser kan man då bestämma såsom stora, hvilka man sedermera skulle kunna åberopa såsom stöd för rättigheten att väcka motion.
I grundlagen finnes ingen föreskrift derom, men jag har tänkt mig sådana händelser vara tillräckliga, hvaraf kan följa ett oändligt stort godt eller också ett oändligt stort ondt.
Af Barnhusets tillstånd, om det nu icke hjelpes, anser jag någonting komma att följa, som i högsta målto vore svårt, icke blott för Stockholm utan äfven för samhället och som skulle ådraga fäderneslandet många olyckor.
Blir återigen Barnhuset hjelpt, så skall derigenom åstadkommas ett negativt godt, d. v. s. att dessa olyckor undvikas, samt å andra sidan ett positivt godt, d. v. s. att
Barnhusinråltningen stöde qvar såsom en räddningsplanka för de värnlösa, fader- och moderlösa barnen.
Ser jag på de följder som måtte inträffa på grund af de redan förut under riksdagens lopp inträffade händelser, så kan jag icke neka till att de synas mig vara alldeles tillräckligt stora händelser, för att man kan på dem basera en motion; och i stöd deraf anhåller jag att R. o. Ad. ville fatta det beslut alt låta min motion gå till vebörande Utsk.
Jag har lagt vigt vid den omständighet, att man icke egentligen har någon närmare kännedom om Barnhusets ställning nu, än vid början af riksdagen.
Man vet nemi. derom nu icke annat än hvad man visste då, eller att
Barnhusets ekonomiska ställning är vacklande, och att för dess understödjande bidrag behöfvas.
En värd talare har förnekat att detta varit kändt 9 H. 4 50
Den 30 Juli. vid början af riksdagen.
Jag får för min del förklara, att jag genom en offentlig handling kände detta förhållande redan förlidne riksdag och det måste väl äfven vara af allmänheten kändt, då det är skäligen bekant alt redan förlidet år, eller kanske förut, afgiflen för barns intagande blifvit förökad med 140 proc., just till följd af att Barnhusets ekonomiska ställning var på förfall.
De händelser som inträffat och synnerligen den som afses med sockenstämmohesluiet, mäste väl så mycket mindre innefatta giltig anledn. till motionen, som de talare, hvilka yrkat remiss af denna, sjeltve erkänt, det vederbörtdes beslut, att undandraga sig allt bidrag till det åsyftade ändamålet, varit obefogad!.
Jag förnyar min anhållan om vägrande af remiss å ifrågavande motion.
Huru beklagligt det är att nödgas kämpa mot förutfattade meningar, som i någon olycklig stund fått, äfven hos ädlare sinnen, rotfästa sig, erfar jag i detta ögonblick.
Hr Fåhraus har icke en utan tvenne gånger låtit i delta ärende komma sig till last ett väsendtligt förbiseende, och som länder till alldeles oriktigt bedömmande deraf.
Han har frågat, hvad det vore som kunde hafva hindrat en enskild motionär från att under den lagliga motionstiden inkomma med motion i detta ämne.
Han grundar sin förfrågan på den förmodan, att hvar och en torde hafva känt att Barnhusets ekonomiska ställning var derangerad.
Jag svarar härpå, att det ingalunda tillhör någon riksdagsman, att på lösa rykten, vare sig att de af lidningarne eller af enskilde personer kringföras och afltandlas, framkomma med motion till Ständerna, och jag vågar påstå, att före den utredning i ämnet som af nuvarande
Direkt, blifvit lagd i dagen, fanns icke någon fullständig, tillförlitlig och säker kännedom i ämnet hos någon, vare sig riksdagsman eller annan person, som genom riksdagsmäns biträde kunde afgifva motion i ämnet.
Man bör äfven komma ihåg, att det svar, församlingarna helt nyligen beslutat, blifvit remilteradt till Sladsnämnden för att derifrån till K. M. i undrhet afgifvas; och erfarenheten har visat svårigheten af att under denna årstid sammanbringa ett lagligen fullgiltigt antal personer, för att härom göra framställning till K. M.
Del visar sig för mig alitsa helt och hållet sannolikt och troligt, att K.
M. derest han ock skulle eljest finna så för godt, efter den utgång frågan tagit i afseende på det ifrågasatta bidraget från Stockholms stad, icke kan få tillfälle ens i afseende på tiden att göra någon framställning i ämnet.
Jag tror mig således hafva temmeligen tydligt ådagalagt, att frågan icke befinner sig i del skick Hr Fähraeus omnämnt.
Hvad sjelfva saken beträffar, hemställer jag, hvad följden må blifva af del tillstyrkta förqväfvandet af en nyttig sak, under åberopande af några, i min tanke nog småaktiga, formella svårigheter, dem man i många andra fall icke kunnat finna skäl att fästa sig vid.
Följden blir af ett sådant förqväfvande, derest det lyckas, naturligtvis först och främst den, att med detta pris af 240 r:dr, som Direkt, af financiclla skäl funnit sig nödsakad att
SI bestämma, blir inlösningen på Barnhuset ett raonopolium för den rikare, hvarifrån den fattigare finnes utestängd.
Med kännedom af menskliga naturens svaghet, torde man ytterligare få smärta sig med den tanken, att många mord af föräldrar på barn eller hvad som kan vara nära nog liktydigt, ett oförsvarligt missvårdande af de späda varelserne, blifver följden af en sådan afvoghet.
Jag frågar om Ständerna, såsom landets ombud, kunna inför sig sjelfva försvara det beslut af vägrad remiss, hvilken vägran detta Stånd nu möjligen är på väg alt besluta?
Jag är ålminstone glad att hafva uttalat min tanke, och hyser tyvärr, icke de sanguiniska förmodanden, att moraliteten genom en underbarlig försynens skickelse skulle så starkt ökas att aftagandet af oäkta barns antal kan genom minskadt lättsinne i dessa tider förväntas.