Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad de voteringspropositioner Utskottet uppsatt, angår, är det icke gifvet, att sjelfva frågan tillhör realisationen, för det att den stått i samma Betänkande.
Jag kan ej finna annat sammanhang mellan
Depositionsräkningen och realisationen, än att den förra lägger hinder i vägen för den senare.
Endast i detta afseende förenar jag mig med Herrarne Hjerta, Ribbing och Cederschjöld, och önskar, alt vi så snart som möjligt måtte få votera i en sak, der enskilta interesset gör all öfverbevisning omöjlig.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskcilken yttrade, att ehuru 75 §.
RegeringsFormen föreskref:
Skulle tvåStånd stadna emot tvä förf alle frågan och för - Ben 17 Dec-m ber f. m. 37 blifve vid det som tillförene stadgadt varit _, z/^öt/2 att samma fråga må kunna vid den Riksdagen ä nyo väckas eller upptagas; likväl och som berörde §. näst derefter tillika innehöll: är åter frågan af sådan beskaffenhet, att den ej kan förfalla, gånge som i y3 f. stadgadt är; ansåg Hans Excellence häraf uppenbart följa, att en pröfning borde äga rum, huruvida frågan om öppnande af en
Deposilräkning i Banken kunde förfalla, eller icke.
Denna pröfning fann Hans Excellence böra tillkomma Ståndet, och ehuru flere Ledamöter önskat, att Hans Excellence skulle derom tillkännagifva sin mening, trodde Hans Excellence dock, enär Hans Excellences omdöme i denna del endast vore enskildt, sig lika litet nu, sorn vid föregående tillfällen, böra intränga uti, eller gifva någon slags ledning åt Ridderskapets och Adelns egen rätt att pröfva och afgöra detta ämne, Grefve von Schwerin:
Det är en vanlig taktik, när giltiga skäl saknas för hvad man vill, att förringa kraften af de lagar, som blifvit till efterlefnad föreskrifne.
Utskottens jemkningsförslag grundar sig på 73 §.
Den säger, att jemkning skall försökas, innan den tvistiga frågan förvises till afgörande af Förstärkt Utskott.
• Hadej Förstärkt Utskott, redan varit 38 Den 17 December f. m, valdt, hade
Utskotten icke gjort någon framställning i ämnet.
Den uti 75 §. uttryckta satts, att, enär 2tne Stånd stanna mot 2, frågan skall förfalla, gäller blott om isoleradt slående frågor, som saklöst kunna förfalla, eller förblifva oafgjorda.
Ett Utskott äger icke rättighet att förklara, det en fråga skull förfalla; dess rätt sträcker sig endast till framställandet af sin opinion.
Jag delar Herr Grefvens och LandtMarskalkens tanka, att det beror af Ståndet att besluta, antingen frågan må förfalla, eller icke får förfalla.
Härmed anser jag mig hafva försvarat Utskotten mot tillmålet, att hafva handlat sjelfmyndigt.
Rigtigheten af Utskottens opinion om införandet af en interims-deposit-räkning torde icke vara svårare att försvara.
Utskotten säga; under det att Banken söker bereda den föreskrifne fondförstärkningen, hvarförinnan Banken ej får till allmän vexling öppnas, må det stå hvem som helst fritt, att mot sedlar efter myntbestämningsgrunden insätta silfver, som skall ställas på hans speciella räkning intill den dagen, då allmän utvexling af silfver mot sedlar börjar.
Nej, säges deremot; friheten att disponera det silfver, som underd etta inte - Den 17 December f. in. 39 rim insattes i Banken mot sedlar, kan icke beviljas.
Under sådan frihet blir det omöjligt för Bunken, att få sitt silfverbehof fylldl.
Således genom nekad frihet att ställa silfret på sitt eget namn, den man önskar få utöfva, för det att tron på ord och löften ännu icke hunnit återkomma, vill man tvinga dem, att afhända sig sin äganderätt.
Vacker liberalitet!
Jag är de Herrar mycket förbunden, som upptagit min mening till vederläggning, och derigenom lemnat mig bevis för min satts.
Om Herr Cederschjöld icke bevisat någon ting för sig sjelf, bar han bevisat för mig, att saken icke kan förfalla.
Herr Cederschjöld har hemställt om icke, i fall tre Stånd afslagit saken, den då skulle förfalla.
Jag hemställer åter om två Stånd antagit denna garanti, och två Stånd en annan, t. ex. en partiel utvexling för högre curs, såsom Engelska Banken, och således två Stånd slädnät mot två i frågan om garantierne, huruvida alla garantier, enligt Herr Cederschjölds påstående, och tvärtemot ^3 §.
Riksdagsordningen, borde förfalla, ehuru samtlige Stånden varit eniga, att garantier behöfts, fastän skiljaktiga i valet?
Sedermera har Herr Cederschjöld anfört en händelse från förra Riksdagen, huru frågan om mindre afbetulningar i Disconten kom att förfalla; men skillnaden består deruti, att fråga då var 4°
Den 17 December f. m. om att förändra en gällande föreskrift, en fråga, sora genom tvänne Stånds afslag förföll.
Men så är icke förhållandet här, ty myntbestämningen kan icke förfalla; den är af 4 Stånd antagen, och en af dess garantier kan ej från densamma afskäras.
Herr Ribbing har haft den godheten förklara, att depositionsräkningen på intet vis tillhörde mynlbestämningen.
Denna mening må vara Herr Ribbings, men Herr Ribbing torde ursägta, om tvänne RiksStånd varit af en alldeles motsatt tanka, och om jag tillåter mig instämma med dessa RiksStånd.
De största hinder, som kunna uppkomma mot realisationens början vid den förmodade tiden, vore cursens höjande, och såsom ett medel mot della höjande är depositionsräkningen af mycken vigt, och vigtigare än om Banken betalar 1 sk. mera för sitt silfver.
Herr Tham har omtalat reservationerna vid förra Riksdagen.
Jag afgaf då en af de skarpaste i financefrågan, och det är sant, att så olyckligt är icke tillståndet nu, som jag då befarade; men jag tror dock, att Landet mera vunnit, om det 5 år förr fått stadga i sitt m3'nt.
Två facta bestyrka detta.
Om ordning då blifvit i myntet, så hade hvarken nu vid en stark skeppning, de utländska Vexlarne blifvit betalta 6 sk. mindre än 128 sk:s medelcurs, eller efter missväxten 1827 cursen stigit till i4o sk., hvarigenom de fattiga måste betala i5 procent mera för sin brödföda, än de annars behöft.
Det - Den 17 December f. m. ta tror jag vara värre än de uppoffringar, som 1823 fordrades för verkställandet af en myntbestämning.
Sedan 3:ne Talmän förut ej funnit
Memorialet lagstridigt, anhåller jag vördsammast om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition, och om votering, i hopp att kunna vinna densamma, emedan förra gången frågan förevar, nemligen om natten, icke särdeles många voterande voro tillstädes.
Herr Ribenj Carl Willielm:
Då frågan i Stats- och BancoUtskotten förevar, hyste jag den öfvertygelse, att den borde förfalla, såsom med realisationen icke ägande ringaste sammanhang.
Jag anhåller nu blott, att för min enskildta tillfredsställelse få förklara, att jag i Utskotten, äfvensom vid förra voteringen härstädes, röstat emot deposit-räkningen.
Jag anser den blott bereda ett spel med silfver, om uttrycket tillätes mig; och hvilken är det, som kan drifva detta spel?
Jo några capitalister i Stockholm, som just i Depositräkningens tillvaro skola finna nya medel att hindra den beslutade realisationen.
Man tror sig genom depositräkningeu bereda på förhand det lyckligare tillstånd, som vi hoppas, att realisationen skall medföra; jag fruktar, alt man misstagit sig, och jag tror, att det efter en tjuguårig oreda i penningeväsendet varit bäst, att utaf realisationen ensamt vänta de följder, som endast af den kunna åstadkommas.
Friherre Sprengtporten, Jacob IVil - 42 Den 17 December f. m. helm:
Denna enkla formfråga lär svårligen kunna betraktas ur någon ny synpunkt, sedan så väl Herr Grefven och LandtMarskalken, som Grefve von Schwerin klart och fullständigt utvecklat deri.
Således återstår för mig blott, att anhålla om proposition å Utskottens jemkningsförslag.
Herr Cederschiöld:
En värd talare har frågat mig, huru jag ville, att det skulle förhållas, örn två Stånd beslutade depositräkningen såsom en garanti för realisationen, och tvänne andra Stånd, att i stället för en sådan garanti skulle tillåtas partiel utvexling af silfver.
Jag får då påminna, att om alla fyra Stånden voro ense om att en sådan garanti skulle äga rum, kunde detaillerna icke förfalla, utan ett beslut deröfver mäste fattas.
Men i anledning af hvad Herr Grefven och LandtMarskalken behagat yttra, då han öfverlemna! till Ståndet att afgöra, huruvida frågan kunde förfalla, eller icke, ber jag få erinra om den stora skillnad, som är emellan en frågas möjlighet att kunna förfalla, eller att böra förfalla.
Om det senare kan Ståndet besluta; men huruvida en fråga kan förfalla, beror belt och hållet på frågans natur.
Ty står frågan i osk i Ijag ti gt samband med det öfriga förslaget, så äger Ståndet lika litet rätt att pröfva, om den bör förfalla, som det skulle äga att afgöra, huruvida 2 gånger 2 bör vara något annat än Jag fåljsäledes reservera mig ernoL Herr Gref - Den 17 December f. m. 43 vens och LandtMarskalkens åsigt i denna del, emedan jag anser Herr Grefven och LandtMarskalken icke hafva bordt tillåta Ståndet att deröfver besluta.
Jag hyser icke den farhåga emot depositräkningen, som af några talare här blifvit yttrad; men i afseende på formen anser jag besynnerligt, att man här beslutar, det frågan icke skall förfalla.
Man behöfver blott läsa den af Utskotten föreslagne voterings-proposition, får man se, att det ena alternativet innehåller, att frågan kommer att förfalla.
Örn den nu icke kunde förfalla; huru skulle väl då detta kunna framställas i voterings-propositionen.
Ridderskapet och Adeln äger visserligen rätt, att efter erhållen underrättelse, huru de andra Stånden beslutat i frågan, jemka sitt eget beslut derefter och instämma i deras.
Men att skicka frågan till Nämnd, lärer icke rimligen kunna göras till följd af den slutsalts, att ämnet icke kan förfalla, Herr Stråle:
I afseende på frågan, huruvida saken bör gå till Nämnd eller icke, vill jag blott fästa uppmärksamheten derpå, att många af Statsreglerings-frågorna äro af beskaffenhet att kunna förfalla.
Likväl har Grundlagen bestämt, att Nämnd skall afgöra sådane frågor, och, då Statsregleringen mäste grunda sig på Statens fuianciella förhållanden, torde det vara svårt 44 Den 17 December f. m. att bestämdt säga, att en fråga, som rörer realisationen, och följakteligen finance-regleringen, icke har sammanhang med Statsregleringen och såsom sådan bör behandlas.
Detta måtte vara den egentliga frågan.
Att icke alla frågor, som röra Banken, tillhöra Statsregleringen, är emedlertid gifvit, och jag tillstår således, alt det torde vara något svårt att uppgöra gränsskillnaden härutinnan.
För öfrigt beror det på hvars och ens omdöme, huruvida han anser frågan höra förfalla, eller icke.
De, som anse en depositräkning nödvändig, finna, att den icke bör förfalla, och andra åter tvärtom.
Under discussionen har man omtalat sjelfva saken, och jag skall derföre äfven anhålla, att ytterligare få fästa uppmärksamheten derpå.
Först får jag påminna, att när realisationen år 1800 beslöts, sökte man äfven medel, att framdraga i dagsljuset allt silfver, som kunde till mynt användas.
Man förbjöd bruk och nyttjande af silfver till större vigt än 10 lod.
Man inrättade en Discont, der silfver skulle insättas för att blifva Aclieegare.
Ideen om depositräkning utgår ifrån samma synpunkt, eller att söka bringa i omlopp såsom mynt det disponibla silfver, hvilket inom landet kan finnas, eller utifrån införas.
När Banken först inrättades, var VexelBancoRäkningen i sjelfva verket ej annat än depo - D e n 17 December f. m. 45 siträkning.
Man insatte silfver, erhöll derföre sedlar, och återfick lika mycket silfver för samma sedlar.
Det är sannt, att Banken ifrån början erhöll fonden af Staten, hvarpå sedan sedlar utgåfvos; men hvar och en fick insätta silfver emot sedlar.
Också blefvo dessa sedlar så begärliga, att man med Författningar måste förbjuda Landträntmästare att taga agio för deras utvexling emot silfver.
Man har yttrat åtskilliga farhågor emot depositräkningen, såsom en anledning till de största vinglerier.
Jag bekänner, att jag icke kunnat fatta, hvaruti dessa vinglerier skola bestå, ty de, sorn speculera på cursen, måste nödvändigt vända sin uppmärksamhet på vexelköp, men icke på silfverköp, hvilket senare ofelbart kostar 7 å 8 sk:r på Riksdalern, för silfrets in- och utförande ur landet; hvilket utgör hela den skillnad i cursen, som sedan år 1823 ägt rum.
Vill man närmare undersöka, huruvida någon anledning till farhåga är, så måste man göra sig reda för hvilka de äro, som troligen komma att begagna depositräkningen.
Först och främst torde många af dem, som nu låna på silfverpanter, öfverflytta sitt silfver på depositräkningen, när icke panten, genom deri nedlagd arbetskostnad, har ett högre värde eller egaren af annan orsak vill behålla densamma.
För det andra tror jag, att de, som gömt speciemynt i den tankan, att osäkerheten vore så stor, 46 Den 17
December f. m. att de heldre cederade räntan än förlorade capita let, gerna skulle vidtaga denna utväg att göra ett sådant mynt frugtbart.
För det tredje torde mången, som har ett öfverflödigt husgeråd af silfver, heldre insätta detta på depositräkningen, i stället för att sälja det lill Guldsmeden.
För det fjerde skulle alla, som hafva fordringar i utländskt mynt, och alla, som kunde skaffa sig utländska lån, vidtaga en utväg, hvarigenom de kunde få säkerhet att betala sitt lån efter samma värde, som det gjordes.
Af alla dessa personer är knappt någon, som sätter in silfver i Banken, om icke depositräkning existerar, och den måste således vara af stor vigt för ett ökadt rörelse-capital.
Om man betragtar denna anstalt såsom ett medel för vexelhandel och vingleri, skall man likväl finna, att detta blir förenadt med så stora svårigheter, att alla dylika operationer blifvd vida lättare med vexlar.
Den hufvudsakligaste anmärkningen emot depositräkningen är, att Banco-Fullmägtige derigenom hindras att uppköpa silfver.
Jag har likväl förra gången visat, att häruti icke ligger något hinder för realisationens verkställighet; ty om också Fullmäktige icke uppköpa en enda SpecieRiksdaler, måste det deponerade silfret inberäknas i reela fondens förhållande till sedelstocken, när utvexlingen begynner.
På dessa grunder har jag trott, att Ridderskapet och Adeln äger fullkomligt skäl
Den r7 December f. m. 47 att ändra sitt beslut, om Ståndet finner det ieke stå i strid med Grundlagens föreskrifter.
Herr Munck af Rosenschöld: Jag til!- styrker Ridderskapet och Adeln att förblifva vid sitt förut fattade beslut.
Jag hör väl ifrågavarande anstalt framställas såsom det enda säkra värn för Capitalisten emot sina penningars försämring; men det kan nästan endast sträcka sig till några få capitalister i Stockholm, som hafva tillfälle alt uppköpa vexlar, och draga in silfver utifrån, när cursen är lägre, hvaraf skulle blifva mindre tillgång i framtiden på vexlar, således cursen stiga, och de då taga ut det i Banken deponerade silfver, för att sälja del.
Man förebär angelägenheten af myntvärdets upprätthållande; men dess försämring förekommes säkrast genom realisation, då depositräkningen skulle snarare bidraga till cursens stigande, och försvåra realisationen, samt endast försäkra några få Capitalister om sitt silfver.
Om man derföre upprigtigt vill realisationen, måste man icke önska depositräkningen, innan den för utvexlingen stadgade proportion emellan Bankens egit silfver och sedelstocken redan blifvit uppnådd, ty ju mera silfver deponeras i Banken, desto mindre silfveruppköp och invexling kan åstadkommas, för att vinna den proportion, som är stadgad emellan silfverfond 48 Den 17 December f. m. och sedelstock.
Hade beslutet om denna proportion ej blifvit tagit, skulle jag ej motsatt mig depositräkningens antagande.
Men genom silfvers deponerande i Banken, ökes dennas reela fond icke med en skilling, utan tvärtom dess erforderliga tillökning motverkas.
Kortligen: ju mera silfver deponeras, ju mindre och desto dyrare säljes samt invexlas till Banken.
Hvad åter rörer frågan, huruvida målet skall förfalla eller icke, så är jag af den senare tankan.
Ty den är en integrerande del af en hel financeplan, antagen af fyra Stånd, och då tvänne Stånd hafva så ansett den, torde det
Blifva ett farligt prejudicat, om man sålunda vill lösrycka en del från det hela.
Jag anhåller derföre å nyo om proposition, att Ridderskapet och Adeln må förblifva vid sitt redan fattade beslut.
Jag är så förekommen af Friherre Cederström, att jag icke har något alt tillägga till hans yttrande, när Utskotten sjelfve icke kunnat underkänna den sanning, att sakens förfallande vore grundlagsenligt.
Det synes här såsom vi skulle komma i samma ställning, som då i början af Riksdagen Ordföranden en gång vägrade proposition derföre att contrapropositionen innehöll något, som lian ansåg lagstridigt.
Jag vill likväl nu icke yrka, att alldeles intet beslut skall af Ståndet fattas, Den 17 December f. m. 49 tas, utan blott proposition, huruvida Ståndet anser frågan bora förfalla.
Herr Ribbing: Herr Grefven och LandtMarskalken har förklarat, att frågans återupptagande bestämdt vöre emot Grundlagen, så vida icke sjelfva ordalydelsen ur ^5 §. blifvit inryckt i propositionen.
Frågan, huruvida ämnet kan förfalla, eller icke, är precist densamma, som om man ville säga, att en gäldenär, (hvilken här är Banken) kan åläggas betala sin skuld, utan att tillika åläggas låna på Depositräkning eller pant.
Jag instämmer således med Herr Cederschjöld, att då frågan af Ridderskapet och Adeln redan är afgjord, på samma gång Ståndet beslöt, att realisationen skulle äga rum, kan Grundlagen icke anses så medgörlig, att de, hvilka önska Depositräkningen, kunna förklara den på ett sätt, som leder till deras ändamål.
Med förbigående af alla finspunna trådar för bevisen och under tacksägelse till dem, som lemnat ämne för spånaden, vill jag till Herr Grefven och LandtMarskalken hemställa, om han icke, med fästad uppmärksamhet derpå, att denna fråga redan inom oss är afgjord, täcktes förklara, att den nu icke kan komma under öfvervägande.
Om jag förut i detta ämnet iakttagit tystnad, har det 54 H. 4 5® Den 17 December f. m. skett derföre att jag icke ansett mig ämnet vuxen; men då fråga uppstått, att helt och. liålletupprifva ett beslut, som förut är fattadt, har jag ansett min pligt emot mig sjelf fordra , att till Protocollet protestera emot ett så dant handlingssätt. ^5 §. säger uttryckligen, att sådane frågor, som kunna förfalla, äfven skola förfalla, när två Stånd stadna emot två.
Cederström har nu visat, att denna fråga kan förfalla.
Således hemställer jag, om icke Ridderskapet och Adeln handlar grundlagsenligt, då Ståndet förklarar, att frågan skall förfalla.
Hvad sjelfva inrättningen af Depositräkning angår, är jag ännu af samma Öfvertygelse, som vid förra voteringen, och kan icke föreställa mig annat, än att det måste vara skadligt, att öppna Bankens hvalf, för emottagande af större belopp, än man vill köpa.
Man säljer icke sitt silfver, då man på Depositräkningen aldrig kan få mindre derföre, men väl mera, och tillika har hopp att vid en förhöjd curs kunna få uttaga det, för alt sedermera å nyo sälja det till Banken för en större summa.
Jag anhåller alltså om HerrGrefvens och LandtMarskalkens proposition, att Ridderskapet och Adeln må förblifva vid sitt förra beslut.
För min del har jag trott första frågan böra vara, huruvida Ridderskapet och Adeln förbi ifver vid sitt förra beslut.
Jag har icke ansett det kunna innefatta något grundlagsvidrigt, att frångå Den 17 December f. m. 5i detta beslut, då det sker i grundlagsenlig ordning.
Grundlagen har bestämdt a 11 tyd t en sådan möjlighet.
Först derefter uppstår frågan, huruvida saken bör förfalla eller remitteras.
Jag åberopade för en stund sedan Utskottens yttrande öfver Depositräkningen; men fick då icke rätt på det, och anhåller således att nu få uppläsa detta stycke.
Det finnes i Stats- och BancoUtskottens Betänkande N:o 2, och lyder sålunda: ”Af denna
Depositionsräkning hafva "de väsendtliga förmåner sjmts Utskotten ”kunna förväntas, att — — •— den afsaknad som allmänna rörelsen, genom fördröjande af utvexlingstiden måste vidkännas, skulle till endel godtgöras, hvarjemte "det silfvers som vid utvexlingstiden be’ funnes under deposition, måste j i likhet "med all annan mot nja sedlar skedd in” vexling 3 i sin mån förbättra förhållandet ”emellan det hela af Silf verf onden "och det hela af Sedelstocken."
Deraf synes, att Utskotten ansett
Deposit-räkningen såsom ett medel att förstärka Bankens reela fond.
Man har sagt, alt blott Capitalister i Stockholm kunde profitera härpå; men jag ber få erinra, att den, som äger silfver eller fordringar, har redan sitt eget capital, och behöfver icke Depositräkningen; han sättes likväl i tillfälle, alt derigenom göra sina capitaler fruktbara; och jag vet icke, hvarföre man skall med 54 H. 4 * 5cs
Den 17 December f. m. afundsjuka se, att någon kan draga ränta på sina medel, hvarigenom man lemnar tillfälle till ökad industri.
Man bör väl icke handla såsom hunden på hötappen.
Låt vara, att BancoFullmäktige icke få köpa en enda Riksdaler; realisationen kan ändå gå för sig, blott vi beräkna den summan, sorn står på Depositräkningen.
Nu mera lära i alla fall Herrar BancoFullmäktige svårligen få inköpa något silfver till 128 skillings curs, hvaremot de på Deposit-räkningen kunna få in mycket till detta pris; och när man då finner fonden uppgå till det belopp, som fordras för att verkställa realisationen, må* ste ändamålet i alla händelser vara vunnet.
Man har gått så långt i farhåga mot denna anstalt, att man trott enskilte derigenom kunna motverka realisationen.
Min fattning öfvergår det åtminstone, huru en plan kan uppgöras i detta afseende; men det händer här, som i många andra fall, att den, som tror sig se ett spöke, blir mera trodd, än den, som uti spöket endast ser en skugga.
Herr Cederschjöld: Herr Grefven och LandtMarskalken har ganska rätt förklarat, att om frågan varit af natur att kunna förfalla, hade ingen proposition kunnat framställas.
Men nu har Friherre Cederström så grundligt och sinnrikt bevist, alt den verkligen kan förfalla; och följaktligen hemställer jag till Herr Grefven och LandtMarskalken, huruvida någon proposition kan Den 17 December f. m. 53 framställas, oaktadt Herr Grefven och LandtMarskalken förut, örn jag så får säga, deröfver suspenderat sitt omdöme.
Jag anhåller blott hos Herr Stråle, att icke föra oss tillbaka till sjelfva saken, och söka upprifva beslutet derigenom, att första propositionen skulle blifva, huruvida Ståndet qvarstår vid sitt första beslut.
Jag frågar ännu en gång, under försäkran att jag icke ser några spöken, utan rena sanningen, som för det första är, att BancoFullmäktige måste dyrare köpa sitt silfver från den stund
Depositräkningen vidtager, för att komma till proportionen af 5 till 8; jag frågar, säger jag, huru det väl är tänkbart, att uti denna proportion inräkna Depositräkningen.
Åtminstone skulle jag, såsom BancoFullmäktig, aldrig våga underskrifva en sådan akt, emedan dagen derpå Stockholms
Börs gjorde mig det sprattet, att uttaga silfret, Herr Manck af Rosenschöld: Frågan om Depositräkningens nytta eller skada har intet inflytande på frågan, huruvida saken kan förfalla, eller icke.
Jag tar mig blott friheten anmärka, att det silfver, som blifvit deponeradt i Banken, icke är Bankens tillhörighet, och att deraf icke kan användas en enda skilling till sedelmynlets inlösen.
Det följer dessutom af sig sjelf, att ju mera silfver på Depositräkningen, desto - I 54 Den, 17 December f. ra. mindre får Banken köpa eller vexla in, för att åstadkomma proportionen af 5 till 8.
Jag hoppas, för sakens vigt och nytta skull, att Ridderskapet och Adeln förblifver vid, sitt beslut.
Jag vill icke yttra mig i afseende på sjelfva saken, blott i afseende på de besynnerliga invändningar, hvartill man tagit sig 'anledning deraf, att frågan kan förfalla.
Den egentliga frågan rörer just sammanjemkning af Ståndens beslut.
Hvarje punkt deraf utgör således icke hela frågan, ty annars mäste naturligtvis det Stånds beslut förfalla, sorn blefve öfverröstadt.
Jag skulle förmoda, att när inbjudning kommer från Utskotten, att förändra vårt förra beslut, Ståndet har rät-, tighet antaga eller afslå en sådan inbjudning.
Jag anhåller således å nyo om proposition, huruvida Ståndet antingen förblifver vid sitt förra beslut, eller förenar sig med Preste- och BorgareStånden, samt be^ gär votering.
Jag skall så mycket som möjligt satta mig emot framställning af frågan, huruvida Ståndet förblifver vid sitt beslut, eller icke.