Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. nu vilja förklara detsamma, har jag ingenting deremot; men vid en förändring är det angeläget att förekomma den orättvisa, som ofelbart skulle blifva en följd af förändringens verkställande, på sätt Utsk. föreslagit.
Hittills har det varit en rättighet å ömse sidor att välja emellan varan eller penningar, och blotta tillvaron af denna rättighet hos räntetagaren har verkat, att markegången blifvit satt mera i enlighet med gångbara priset, än eljest skulle hafva skett.
Men erfarenheten har ändock visat, att markegångspriset merendels sättes lägre än gångba18 H. 12 0°
Den 19 Januari f. ra. ra priset, och jag skulle kunna uppgifva en ort, der detta varit förhållandet i 12 till i5 på hvarandra följande år, liksom jag skulle kunna uppgifva en bortarrenderad egendom, hvars ägare hvarje år förlorat derpå, att arrendatorn ägt rätt att lösa arrendet efter markegång.
Då man nu vill, att orättvisan häraf skall drabba endast den ena sidan eller räntetagarne, borde man betänka, att denna orättvisa träffar cn medborgareclass, som af staten äger skäligt anspråk på ersättning.
Orsaken till den nyssnämnda omständigheten, att markegången alltid är lägre än verkliga priset, förklarar jag för mig på det sätt, att bonden, såsom jag ofta i min hemort hört sägas, är höst-rik, men vår-fattig.
Han säljer mera om hösten, än han kan umbära, och detta verkar till prisets nedsättning under hösten, då markegången sättes.
Men det finnes äfven ett annat skäl, nemligen att den säd, som säljes om hösten, är rå, då deremot den, som levereras i Febr., skall vara torr.
Denna omständighet tillika med den onaturliga täflan i försäljningen om hösten åstadkommer, som sagdt är, att markegångspriset blir lägre än det sedermera vid levereringstiden gångbara priset, och detta synes ej heller hafva varit obekant för Utsi., då Utsk. i dess första betänk, föreslagit en förändrad tid för årliga markegångssättningen.
Men Utsk. har numera frångått denna del af förslaget, och följden blir då oundgängligen en minskning i en del medborgares påräknade inkomster.
"Utgår man endast från den sats, att man bör lindra räntegifvarne, så måste det åtminstone medgifvas, att sådant bör ske, icke på räntetagarnes, utan på statens bekostnad.
Detta skäl har, såsom jag vill minnas, redan förut blifvit anfördt, utan att vara af Utsk. vederlagdt; och då de skäl, Utsk. i stället anfört, på intet sätt synas mig öfvervägande, förmodar jag, att R. o. Ad. skall finna motskälen vara förtjenta af det afseende, att ifrågavar. betänk, bör afslås.
Äfven jag är visserligen öfvertygad, att en förändring är af behofvet påkallad; men att här på stället säga, huru den skall ske, för att undvika de olägenheter, sorn jag ådagalagt vara förenade med Utsk:s förslag, tilltror jag mig icke, och jag måste således inskränka mig till att yrka afslag å Utskts betänkande.
En ledamot, Hr v. Hartmansdorff, har fästat uppmärksamheten derpå, att R. o. Ad. redan godkänt den del af Utsk:s betänk., som angår Konungens propos. om en stående markegång för 5 år i sender.
Jag anhåller äfven härå få fästa uppmärksamheten, och då jag antager, att Ståndet jemväl som goda ansett de skäl, Utsk. anfört för förslagets afstvrkande, drager jag häraf den slutsats, att Ståndet icke önskat en stående markegång, utan velat, att den någorlunda borde rättas efter årliga priset.
Jag fruktar således ej för den rubbning i priset, som antagandet Den 19 Januari f. m.
91 nf tio års medelmarkegång skulle medföra, och frågan är blott att göra denna rubbning så liten som möjligt.
Så länge markegången årligen sättes efter nu gällande grunder, uppkommer just den största rubbningen och deraf följande olägenhet, att då tillgången är minst, blir utgiften störst, och tvärtom.
Jag finner emedlertid ingen orättvisa deri, att räntegifvaren får vidkännas högre utgift i följd af inträffad missväxt, ty sådant ligger i sakens natur; men det är angeläget att söka för honom göra erläggandet af den ökade utgiften så lindrigt som möjligt, och detta sker genom dess fördelning på tio år.
Genom årlig markegång får han på en gång vidkännas hela tyngden af en missväxt, och genom en stående markegång får han alls icke vidkännas någon tyngd deraf, likasom räntetagaren i ena fallet på en gång och i det andra alls icke får vidkännas följderna af fallna pris; men begge delarna anser jag orätt.
Samme värde ledamot har som exempel anfört, att om missväxt skulle inträffa i flera på hvarandra följande år, skulle olägenheterna deraf räcka i tio år.
En annan ledamot har likväl redan besvarat denna anmärkn. och visat, att det är bättre att få vidkännas dessa olägenheter fördelade på tio år, än på t. ex. tre.
Jag tror således, att Hr v. Hartmansdorffs anförda skäl icke böra verka till afslag å betänk.
Hvad åter angår Hr v. Qvantens anmärkn., att här endast borde vara fråga om spannmålsräntorna, så tror jag, att då alla räntepersedel' äro till priset föränderliga, bör en medelmarkegång antagas i afseende på dem alla; och jag får dessutom fästa uppmärksamheten derpå, att Utsk. längre fram i detta betänk, föreslagit en förändring af dessa persedlar, så att uträkningen af medelpiäset derå hädanefter icke kan blifva förenad med något särdeles besvär.
Hr Lagerhjelm har gillat sjelfva saken, men trott, att Utsk. icke nog afsett de olägenheter och den orättvisa, som förslagets verkställande skulle medföra.
Jag tror för min del, att Utsk., så vidt möjligt, undanröjt ali orättvisa; och ehuru vi ännu icke kommit till den punkt, som angår uppsägningsrätten, anser jag mig dock bär böra besvara Ilr Lagerlijelins i detta afseende gjorda anmärkn., emedan han derifrån velat hemta skäl för afslag å den nu förevar, punkten.
Utsk. har, just till förekommande af det mindre lagenliga förfarande, som hittills ofta ägt rum, och för att betaga räntetagarne tillfället alt tvinga räntegifvarne att lemna mer, än hvartill de äro skyldiga, fråntagit räntetagarne uppsägningsrätten; men detta har dock skett emot en ganska betydlig ersättning, då Utsk. föreslagit, att forsellönen alltid skall betalas, och att räntetagaren, då raed el markegången ej uppgår till det årliga priset, skall tillgodonjuta skillnaden.
Med dessa vilkor kan jag, som sjelf varit indelningshafvare, försäkra, alt hvar och en räntetagare, som vill handla lagligt, skall vinna på förändringen; och om andra, som handlat mindre lagligt, tilläfventyrs skulle Den ig Januari f, m. förlora eller nödgas åtnöja sig med en mindre inkomst, så skall det vara mig kärt.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänkande.
Jag är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, men anhåller att få tillägga några ord.
I första rummet får jag fästa uppmärksamheten derpå, att redan vid sista riksdagen beslöts, att medium af 5 års pris skulle tagas till grund för marke gångssättningen, och att det således berott af K.
M. att långt för detta antaga förslaget och sätta det i verket.
Sådant har emedlertid icke skett, utan K.
M. har i sammanhang med andra hithörande frågor framställt den propos., att markegången skulle sättas af R.
St. från riksdag till riksdag.
Utsk:s skäl för afstyrkande häraf äro redan godkända, och man behöfver således ej förnya meningsstriden derom; men oväntadt har det under sådana förhållanden varit, att Hr v. Hartmansdorff tagit till skäl för sin sats, att, då Konungens propos. ej blifvit bifallen, Utsk:s förslag ej heller borde bifallas.
Detta sistnämnda öfverensstäinmer med hvad vid sista riksdagen beslutades, blott med den förändring, att man tagit tio år i stället för 5 till grund för medelprisets bestämmande, och denna ändring härleder sig från flera ledamöters inom RiksStm gjorda anmärkn. emot Utskrs förra betänk., att nemi., hvad Utsk. äfven erkänt, tio års medium verkar till mera jemnhet i prisen.
Hr v. Hartmansdorff har funnit orättvisa i detta förslag.
Jag kan ej' dela en sådan åsigt.
Om med orättvisa förstås, att något fullkomligare sätt för markegångssättningen möjligen kan finnas, vill jag ej motsäga den värde ledamoten; men här har afsigten endast varit att, så vidt man kan, afböja de stora olägenheterna af nuvar. sättet, som hvar och en känner vara så beskåffadt, att man på en ort kan hafva hög markegång, under det den är låg på en annan, och hvaraf följden är, att då tillgång på varan finnes, får räntegifvaren aldrig sälja utan för underpris, men då han ej liar tillgång, fordras leverering in natura.
Jag tror ej heller det vara rätta sättet att nu genast öfvergå till den stabilitet att bestämma markegången för 5 år i sender, hvilket, efter min tanka, skulle medföra skadliga följder å ömse sidor.
Utsk:s förslag innefattar deremot en lämplig medelväg, och om någon orättvisa ligger deri, igenfinnes den ännu mer i räntornas utgörande efter årlig markegång.
Det ligger i sakens natur, att då den årliga markegången skall tagas till grund, beror det alltid af årsväxten, oin räntegifvaren får betala mycket eller litet, och differencen från det ena året till det andra kan ofta vara ganska betydlig, då han deremot, om man tager medium af tio års pris, blott får betala en io:del af skillnaden årligen.
Meningen är således icke, att någon si,all förlora, utan blott en fördelning på tio år, och då
I Den 19 Januari f. m. detta gäller säväl det högre som det lägre priset, qvillan det livart annat; men begge sidor hafva den fördelen att få mera jemn utgift och inkomst.
Qvanten har ansett medelmarkegång blott böra bestämmas för spannmålsräntor.
Denna anmärkn. har redan blifvit vederlagd af Gr.
Posse, och jag får ytterligare fästa uppmärksamhet derpå, att det ej går an att bestämma olika grunder för olika persedlars utgörande.
Här är icke fråga att göra någon rubbning i sjelfva persedlarna: men längre fram förekommer Utsk:s förslag om deras förenkling, och det är derföre desto angelägnare, att de alla utgå efter samma grunder.
Är åter syftningen med Hr v. Qvantens anmärkn., att sådana persedlar, som nu icke utgå efter markegång, utan efter bestämdt pris, ej heller hädanefter skola kunna uttagas efter markegång, så är sådant förebygdt genom uttryckligt förbehåll i Utsk:s betänk.
Syftningen af Hr Lagerhjelms anmärkn. har jag icke kunnat uppfatta.
Jag har dock tyckt mig finna, att han klandrat markegångsprisets bestämmande om hösten, och i anledning häraf får jag erinra, att Utsk. i sitt första betänk, hade föreslagit, att markegångssättning skulle ske 0111 våren, och att tillika ett så kalladt årspris skulle bestämmas om hösten, såsom grund för den speciella liqviden emellan räntegifvare och räntetagare, då leverering sker i natura, men att så många anmärkn:r inom ltiksSt:n gjordes emot detta förslag, som man ansåg skola leda lill villervalla, att Utsk., för alt förlika opinionerna, ansett sig böra frångå förslaget i denna del.
Utsk. har dock icke oförändradt bibehållit den gamla tiden för markegångssättningen, utan i stället för d. 4 Nov. dertill föreslagit d. 4 Dec.; och då förhållandet härigenom blifvit, om icke förbättradt, åtminstone ej försämradt, drager jag ej i betänk, att tillstyrka bifall till denna förändring, såsom innefattande ett steg framåt.
Jag uppskjuter emedlertid att besvara Hr Lagerhjelms anmärknir i öfrigt, till dess vi framdeles komma till den punkt, sorn handlar om tiden för markegångssättningen, och inskränker mig nu tili att hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på bifall till den nu föredragna punkten.
Hr Peyron, Gust. Abrah., förenade sig med Hr af Billbergh.
Jag håller StatsUtsk. räkning för dess ådagalagda bemödanden att tillvägabringa en förändring uti hitintills gällande författningar, hvilken jag anser alldeles nödvändig, såvida man vill för framtiden förekomma de stora olägenheterna af det nuvar. sältet för de indelta räntornas utgörande och orimligheten af det förhållande, att i samma mån förmågan att utgöra skattebidragen minskas genom .inträffade missväxter, i samma mån ökas ej allenast skattarnas belopp, utan ock desammas tyngd 94 Den 19 Januari f. m. genom sättet för deras erläggande.
Dessa olägenheter hafva så länge varit öfverklagade, att jag nu ej torde behöfva att liär vidare utveckla dem.
Jag anser mig således endast böra förklara, att Utsk:s förslag, i min tanka, innefattar den för närvar, lättast verkställbara utvägen att för de skattdragande häruti bereda någon lindring.
Det af II1' v. Hartmansdorff anförda exemplet synes mig bevisa just motsatsen af hvad han dermed velat bevisa.
Till ådagaläggande häraf vill jag antaga, att i de norra provinserna markegångspriset under de 4 sisla åren varit 10 r:dr för en tunna spannmål, hvilket för 4 år utgör ett belopp of 4° r:dr.
Om nu under de följande G åren priset nedfaller till 5 r:dr t:nan, uppgår således lös— ningspriset för en t:na spannmål under dessa åren tillsammans till 3o r:dr, hvadan den skattskyldige altså har att för hvarje t:na spannmål betala inalles 70 r:dr under ett decennium.
Det kommer följaktligen icke att öka sammanräknade beloppet af hans skattebidrag; men det måste för honom vara vida fördelaktigare, örn han får erlägga detsamma med 7 r:dr om året, än att nödsakas betala 10 r:dr under livartdera af de svårare åren, och deremot endast 5 r:dr under de påföljande goda åren.
För räntetagaren åter höidet vara temligen likgiltigt, antingen det ena eller andra liqvidationssättet begagnas, då han i alla fall på det hela erhåller samma summa för sin räntespannmål.
På dessa och de flerfaldiga andra skäl, som härvid förekomma, instämmer jag med de tvenne sista talarne i anhållan om propos. till bifall å Utslus betänk, i nu förevar, punkt; och jag kan ej undertrycka min förundran deröfver, att en ledamot af Regeringen finnes, som icke med glädje omfattar detta tillfälle till förbättring uti ett orättvist och för hela landet tryckande förhållande.
Fråga om markegångens sättande för flera år på en gång har redan flera gånger förevarit hos R. St., och :i afseende på Kronans uppbörd och beräkningarna vid räntepersedlarnas förvandling i jordeböckerna skulle visserligen betydliga fördelar deraf vara att förvänta; men svårigheter vid förslaget hafva alltid mött till följd dels af Sveriges localförhållanden och dels våra penningförhållanden, som gjort nödvändigt att sätta räntorna i en mängd persedlar, af hvilka några alltid kunna slå fel.
För att icke betunga de skattskyldiga med att alltid skaffa penningar i stället för varan, är det således riktigt att bibehålla rättigheten till leverering in natura och att bestämma en årlig markegång, hvarefter lösen får ske, i händelse någon persedel icke kan presteras.
Hvad åter tiden för markegångssättningen angar, skulle hvarje förändring deraf medföra olägenheter både i afseende på sjelfva prisbestämmelsen och isynnerhet i afseende på den förvandling, som i och för Kronans uppbörd måste vara verkställd före första uppbördsstämma!!.
Den 19 J a n n a r i f. m. 95 kan ej heller finna, att Utsk:s förslag i öfrigt skulle medföra de fördelar, som några ledamöter deruti velat se; ty om man abstrahera!' den fördelning, som ett medelpris skulle åstadkomma, blir summan af hvad de skattskyldiga få utgifva under 10 år densamma; men om, såsom Hr v.
Hartmansdorff yttrat, det finnes provinser, der, till följd af föregående missväxtår, medelpriset skulle öfverstiga det pris, som annars kunde komma i fråga, skulle dessa få erlägga högre skatter, än om årspriset följdes, och jag tvifiar, att manför allmogen skulle kunna göra begripligt, att detta vore ett rättsenligt förhållande.
Jag afstyrker således Utsk:s förslag.
De lika enkla sorn klara uppgifter, jag meddelat, har ingen af de utsk:sledamöter, som uppträdt till försvar för betänk., upptagit eller vederlagt, ehuru jag förmodar, att dessa uppgifter ej undfallit dem.
Saken är också den, att de icke kunna vederläggas.
Betraktar jag deremot ämnet från en motsatt åsigt, så erkänner jag visserligen välmeningen i Utsk:s försök att bereda en lindring åt räntegifvarne, äfvensom jag å andra sidan ej vill bestrida behofvet att komma på en bättre fot än den närvar.
, blott det icke sker med uppoffring af en medborgareclass, hvars medel jag icke har i min disposition.
Jag upprepar för öfrigt mitt förra yttrande, då en ledamot förklarat sig icke hafva fattat det.
Jag sade nemi., att under i5 år markegångspriset i min hemort varit 2 r:dr lägre än salupriset under de nästföljande månaderna, och jag uppgaf giltiga grunder för detta förhållande, som icke ens kan förekommas, nemi. för det första, att bonden om hösten säljer mer, än han kan umbära, hvilket nedtrycker priset vid den tid, då markegångspriset sättes, och för det andra, att spannmålen om hösten är rå.
Man har sagt, att Utsk. undanröjt orättvisan häraf och gått en medelväg.
Ja, väl har Utsk. tillagt forsellön; men denna svarar ej mot skillnaden i markegångspriset och det verkliga priset.
Orättvisan,- säger man vidare, hvilar derpå, att räntetagare tvinga räntegifvare att betala högre pris, än de borde, och man tillägger, att om räntetagare ville inskränka sig till sina lagliga anspråk, skulle de finna sig nöjda med Utsk:s förslag.
Hvad jag yttrat, har dock icke Käft afseende på räntetagare och räntegifvare, utan på förhållandet emellan en arrendator och egendomsägaren; och när man vill vederlägga är första vilkoret, att man håller sig till det, som skall vederläggas.
Men jag vill nu lemna detta och öfvergå på mina motståndares gebit, eller till yttrandet, att räntetagare skola tvinga räntegifvarne till högre pris.
Huru är det val möjligt att tvinga den till betalning af högre pris, som har rätt att gifva varan in natura?
Jag väntar svar på det.
Hvad åter angår lagligheten af räntelagarnes förfarande, så känner jag inga räntetagare, som handla olagligt; men om de taga ut sin rätt, 96 Den 19 Januari f. m. är det ingen olaglighet.
En annan talare har varit benägen att medgifva, att markegångssättningen om hösten icke göres så exact, sorn den borde, och detta förhållande lärer äfven varit kändt för Utsk., då det i sitt första betänk, föreslog, att markegångssättningen skulle ske först efter de större marknaderna, som i landet inträffa undet loppet af Jan. och Febr. månader, och vid hvilka de gångbara prisen vanligen bestämmas.
Jag har således från Utsk:s sida ett medgifvande i denna del; men, säger man, det är dock bättre, att markegången sättes i Dec., än i Nov.
För min del skulle jag tro det bästa vara, om man kunde stadga, att markegången sattes ännu tvenne månader senare.
En tredje talare, ehuru icke ledamot af StatsTJtsk., har förundrat sig, att man icke med glädje omfattar detta tillfälle till förbättring, och jag skulle instämma med honom, om här icke vore fråga om en förbättring på bekostnad af rättvisan; ty rättvisan och hvars mans rätt ingår i sjelfva samhällets ide'och är således det vigtigaste af allt.
Jag hemställer i följd häraf, om icke ett förslag, som strider emot rättvisan, förtjenär att afslås.
Jag erkänner icke desto mindre gerna behofvet af en rättelse, men jag kan icke, emot bättre vetande, ingå på Utsk:s förslag; och innan jag kan komma till en annan öfvertygelse, afvaktar jag vederläggningen af de inkast, jag framställt.
Jag har så länge hört klagas öfver det nu var. markegångsväsendet och sjelf funnit obilligheten af det förhållande, att räntegifvarne måste betala desto mer, ju sämre årsväxten blifvit, att jag ej kan annat än erkänna fördelarna af ett medelpris, som fördelar ojemnheterna på flera år.
Men å andra sidan synes man äfven tillräckligen hafva ådagalagt orimligheten deraf, att sätta årsmarkegången vid en tid, då ännu inga gångbara pris äro gifna.
Jag anser således begge meningarna kunna lättast förlikas, om markegången sättes i Mars månad och medelmarkegången uträknas efter de 10 föregående årens pris, nemi. utan att deruti inräkna det löpande årets.
Jag hade icke ämnat yttra mig vidare, om icke Hr Lagerhjelm uppkallat mig till ytterligare vederläggning.
Hans anmärknlr gä hufvudsakligen derpå, ut, att markegångssättningen ej sker på den lämpligaste tiden.
Jag instämmer häruti och medgifver, att Utsk:s förslag i den delen ej heller uppfyller alla fordringar; men det måste dock erkännas, att det är bättre, att markegången sättes i Dec. än i Nov.
Jag skulle för min del helst önska att kunna instämma med Hr Cederschjöld om markegångens sättande i Mars månad; men man har funnit, att detta skulle möta svårigheter såväl i afseende å Kronans uppbörd som uppsägningarna till leverering in natura.
Hvad Utsk. föreslagit om erläggande i contant af skillnaden emel - Den 19 Januari f. m. gj
Ian årspriset oell medelpriset vid leverering in natura skulle då ej heller blifva verkställbar^ och man har således funnit sig nödsakad att för markegångssättningen bestämma någon tid före Thomae dag.
Hr Lagerhjelms hufvudsakligaste anmärkning.
Men han har tillika frågat, hvari missbruken hittills bestått.
Jag vill ej tala om personer, men i saken kan jag anföra ett talande exempel.
I Skaraborgs län skall spannmålsräntan utgöras med hälften råg och hälften korn; men i åtskilliga delar af länet växer icke korn, och följden har varit, att räntetagarne alltid uppsäga sin spannmål till leverering in natura, väl vetande, att sådant icke kan af räntegifvarne fullgöras.
Dessa måste då erbjuda råg för allt, och redan detta innebär, efter min tanka, en olaglighet; men många räntetagare gå ännu längre och fixera i stället en lösen af 3 till 4 r:dr högre pris än det, som i andra orter gäller.
Slutligen har Hr Lagerhjelm sagt sig önska en förbättring, när den kan ske utan orättvisa; och häruti instämmer jag, men tror, att Hr Lagerhjelms fruktan för orättvisa här icke är tillämplig, enär räntetagarnes uppsägningsrätt endast kommer att upphöra emot full ersättning.
Jag har sjelf varit indelningshafvare och vet, att många olägenheter skulle varit undanröjda, och att jag icke heller i oeconomiskt afseende skulle varit lidande, om Utsk:s förslag redan den tiden varit antaget.
Det är således riktigt, att förändringen bör ske utan orättvisa; men det är angeläget, att man noga öfverväger, hvad som är rättvist eller orättvist, på det man icke alltid må åberopa detta skäl äfven emot det rättvisaste förslag.
Jag förnyar min begäran om propos. till bifall å betänk.
För det oförvillade omdömet synes mig fördelen af Utskrs ifrågavar. förslag vara så tydlig, att jag ej begriper, huru den ens af någon kan betviflas.
De skäl, som här blifvit anförda emot förslaget, synas mig alla af den beskaffenhet, att de genast måste förfalla.
Så har man sagt, att förslaget skulle innebära en orättvisa emot räntetagarne.
Genom tio års medelpris blir räntetagarens inkomst säker, och hvad han får mindre det ena året, får han mera det andra; men då markegången nu sättes i Nov. och hädanefter skulle sättas i Dec., är det ju gifvet, att markegångsprisen härigenom i allmänhet blifva högre och att räntetagarne således deraf hafva fördel.
Det är väl sannt, att förslagets tillämpning i början skulle kunna medföra en orättvisa genom hög medelmarkegång för de norra provinserna, som nyligen fått vidkännas flera på hvarandra följande missväxtår; men detta förutsätter, att dessa provinser hädanefter icke skulle få vidkännas någon missväxt, åtminstone under loppet af första 18 H. ’ gS Den 19 Januari f. m. decennium, och erfarenheten gifver anledning till helt an* nan förmodan.
Hvad Hr Lagerhjelms anmärknlr beträffar, äro de redan fullständigt vederlagda af Gr.
Posse; jag inskränker mig således till att förena mig med den siste talaren i begäran om propos. till bifall å betänk.
De ledamöter, som yttrat sig emot Utsk:s förslag, hoppas jag ej måtte anses såsom någon auetoritet i denna fråga.
Af hvad
Hr Lagerhjelm yttrat, har jag trott mig finna, att han mera fästat sig vid formen, än vid saken.
Jag anser mig dock med godt samvete kunna tillstyr— ka bifall till Utskrs betänk., hvaraf fördelarna redan äro så utvecklade, att jag finner onödigt att dermed ytterligare förlänga discussionen.
Jag har också begärt ordet för att upptaga en af Hr Lagerhjelm framställd fråga, som jag icke bort någon annan besvara, nemi. denna: hvem kan tvinga räntegifvarne att betala högre pris, än vederbör, då de hafva rätt att leverera, in natura?
Och från denna fråga har Hr Lagerhjelm ledt sig till det resultat, att nuvar. förhållande ej påkallar någon förändring.
Svaret på denna fråga synes mig vara ganska lätt hemtadt från erfarenheten; ty då svåra år inträffa, hafva icke i'äntegifvarne spannmål att leverera in natura, och så länge räntetagarne ändock kunna fordra en sådan leverering, är det gifvet, att de kunna taxera sin lösen huru högt som helst.