Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har nu mera blifvit ett slags mode att likt och olikt uprepa, hurusom Engelska Statsmän skola göra sig till målsmän för de af Svenska Staten utfärdande obligationernes innehafvare.
Detta är verkligen omöjligt.
Jag anhåller således, att man icke så ofta måtte framkomma med åberopande af de Engelska förhållanderne.
Dessa blifva Svenska, i samma stund bolagen bildas stående, såsom sagdt är, under Svensk lag uti alla rättsförhållanden.
Intilldess entreprenörerne hunnit detta stadium, lära de hos oss blifva fortfarande föremål för beskyllningar den ene olik den andre.
Funnes Svenska entreprenörer, som kunde åtaga sig arbetet, skulle jag visserligen icke motverka dem; och jag bar det medvetande, att jag sökt sporra mina landsmän att jemte Engelsmän i bolag ingå, för att utveckla vår industri; men då det icke varit möjligt att inom landet kunna erhålla entreprenörer, har jag ansett mig böra försöka att få dem från utlandet, och deri tror jag mig hafva lyckats, då jag utverkat anbud af 4 entreprenörer, för hvilka hvarje representant i hvilken lagstiftande församling som helst måste hysa aktning, och hvilka sjelfve äro representanter i deras eget land.
Jag tror således, att man måste göra mig den rättvisan, att jag sökt vinna Den 21 December. 381 mindre, än att de för Ståndet upläsas, ty enl. min åsigt, kan Ståndet i annat fall icke bedöma hvad som är rätt eller orätt.
Hr Gr. o. Landtm, förnyade sin förfrågan, huruvida Gr. von Rosen önskade upläsning af de ifrågav:de handlingarne, med förklarande att de derförutan ej kunde remitteras.
Jag tvekar att uplaga R. o. Ad:s tid med upläsning af dessa handlingar.
Måhända bör jag återtaga dem och söka att på annan väg få dem ingifna till StatsUtsk.
Hr Ribbing, Arvid: Anledn., hvarföre jag begärt ordet, är gansya ringa, nemi. att man här tyckes taga för gifvet, att de för undersökningar i serskilda delar af landet sammanskjutna medel skulle vittna, att man numera allmänt intresserade sig för jernvägsanläggningar i den sträckning K. M. i Dess Nåd.
Propos. vid sisth Riksdag eller rättare, mot slutet af densamma framställt, men jag får bekänna, att vi i andra orter litet hvar funnit det besynnerligt, att man så hals öfver hufvud fört oss in på jernvägsbanan.
Jag är likväl icke bland dem, som icke önska en lycklig färd.
Till bevis härpå får jag nämna, att inom min ort äfven jag deltagit i sammanskott för jernvägsundersökningar, men, lika med mången annan, äfven till att förekomma förhastade beslut i dessa för Riket vigtiga frågor.
Man önskar nemi. att kostnaden icke måtte öfverstiga fördelarne, som af jernvägs-anläggningarna kunna hämtas, och många hafva äfven trott, att i st. f. dessa ofantliga jernvägssträckor inom ett så vidsträckt rike, man borde anlägga smärre till sammanbindning af vattendragen såsom i Wermland.
Af detta skäl önskar jag, att man ej måtte föreställa sig, att i hela landet eller i de södra orterne mera än de öfrige, man ännu är alldeles öfverens om nyttan och nödvändigheten af jernvägar i den skala, som här blifvit föreslagen, eller att vi hafva råd till de oerhörda kostnader, hvilka med dessa företag äro förenade.
Hvad serskildt angår frågan om tyngden af de varor, som skola på jernvägarne föras, så är den stor hvad angår trädvaror, malm och jern, men det öfriga, som kommer att fraktas, lärer väl icke vara tyngre än i andra länder, och det synes mig tvärtom tvifvelaktigt, huruvida produktionen inom vårt land ännu hunnit så långt, att jernvägar böra för densamma ensamt anläggas, och man besluta sig för så stora företag.
Först borde man åtminstone öfverenskomma med innevånarne i de olika orterna, om undersökningar, på det att de må blifva bekanta med ämnet, innan det så oförberedt framställes till R.
St:r, såsom förra gängen skedde.
Man har talat om, hvilket som vore fördelaktigast, antingen att Staten öfvertager arbetet, eller att detsamma öfverlåtes åt bolag eller enskilde.
Erfarenheten har visat att de arbeten, som kunna hänföras till större eller mindre beting, blifva minst dyra.
Men min åsigt är, att kostnaden i hvilket fall som helst blir oerhörd, och skall Staten verkställa arbetet, hafva vi redan erfarenhet, huru sådant hitintills har slutats.
Det är vis - 382 Den 21 December. serligen godt och väl, att vi blifva
Hrr i vårt hus, men vi hafva sett, huru litet ifrån början till slut vi voro det, då Götha kanal byggdes.
I så måtto fingo vi veta att vi voro husbönder, som vi lingö betala kostnaderne, men hvad husbondeväldet beträffade, så låg det hos en jernvilja, en sådan som numera icke finnes, att utföra dylika företag.
Hade denna jernvilja icke funnits, så är fara värdt, att arbetet afstannat och, såsom en talare nyss yttrade, legat som en ruin, som ett monument, om huru man förhastat sig, skyndat innan man noga undersökt och företagit sig mera än man varit i stånd att utföra.
I öfrigt hvad discussionen angår, så har den vändt sig omkring personligheter och, ett enskildt mål eller rättsfråga och slutligen om upläsandet af några handlingar deri.
Jag hade hoppats, att enl. 90 § Reg.F:n denna discussion icke skulle upstått, men då nu likväl* så har skett, inser jag icke någon annan utväg med ifrågav:de handlingar, än att Gr. von Rosen, om det så behagar honom, må inlemna dem lill StatsUtsk. för det afseende Utsk. derpå kan fästa.
Att upläsa dem nu här, anser jag ändamålslöst, emedan vi emot stadgandet i nyssnämnde grundlags-§ icke kunna uphäfva oss till domare i rättsfrågor.
Icke för att ingå i hufvudsaken, hvilken jag anser fullkomligt utredd, har jag begärt ordet, utan endast i anledn. af Frih. Sprengtportens yttrande, alt det förvånade honom, att i en så vigtig fråga sorn denna, och då flere jernvägs sträckningar här blifvit föreslagne någon ledamot inom detta hus från Rikets södra provinser icke- förordat en jernbana emellan Skåne och Wetterns södra strand.
Jag får alltså tillkännagifva, att jag inom några få dagar hoppas få å detta rum upläsa en motion just i detta ämne, och att Hr Gr. o. Landtm, tillåtit mig, att i plenum nästa Onsdag få verkställa detta mitt beslut.
Jag skall icke vidare uptaga R. o. Ad:s tid med att ingå i den enskilda tvistefrågan, iör:de Gr. von Rosens påstådda rätt och de handlingar, han här aflemnat.
Några af Gr:n i hufvudsaken framstälda anmärkn:r kan jag deremot icke underlåta att till besvarande uptaga.
Gr:n liar nemi. ibland annat sagt, att vid en större jernväg skulle erfordras en stor personal af tjenstemän och upsyniugsmän, och att desse skulle åldras, hvarföre, om Staten rådde om jernvägarne, en pensionsstat för nämnde personal vore nödig.
Jag måste likväl bekänna min oförmåga att inse, det en jernväg, tillhörig ett bolag, kan mera, än en sådan i Statens ego, undvara sådane personer.
Om nu så är, alt de icke kunna undvaras, men bolaget har förmågan att förhindra dem att åldras, innefattar sådant en onekligen stor förmån, hvaraf Staten ej kan skryta.
Den, som eger en sådan hemlighet, borde ej längre dröja att meddela den åt andra.
Eger åter bolaget icke förmågan, att hindra de i bogets tjenst anställda personer att tilltaga i ålder, måste väl äfven bolaget vara betänkt på någon utväg att skaffa dem försörjning på gamla dagar, så vida bolaget ej vill kasta hela denna börda Den 21 December.
383 på kommunerne; och jag kan icke föreställa mig, att ju icke Staten, om densamma anlägger jernvägarne i Riket, skall kunna begagna sig af samma utväg, som kan stå bolaget till buds.
Gr:n har vidare yttrat den förmodan, att, om jernvägarne tillhörde Staten, säkerheten för den resande allmänheten skulle vara mindre betryggad, än om de tillhörde ett enskildt bolag.
I detta afseende vädjar jag lill den erfarenhet, som ifrån England är att hemta.
Jag tror icke, att dennes vittnesbörd kommer att utfalla till fördel för jernvägar, förvaltade af bolag, utan att tvertom det skall medgifvas, att tillsyn å sådane jernvägar, som underhållas af Staten, jemförelsevis är mera noggrann än å dem, som tillhöra bolag.
Så t. ex. är tillsynen å jernvägarne inom Preussen vida mera betryggande än ä dem i åtskilliga andra länder.
Afven har Gr:n såsom skäl för jernvägsanläggningarnas öfverlåtande åt bolag anfört, att tillfälle till arbetsförtjenst derigenom skulle beredas enskilde, och i sådant afseende åberopat förhållandet vid Köping-Hults-jernvägen.
Jag kan icke undertrycka den tankan, att, ehvad Staten eller enskilda bolag företaga jernvägsanläggningar, erfordras till dessa arbetens utförande kapitaler och armar, och att, om Staten bar erforderliga kapitaler, kunna de armar, som äro att påräkna, lika väl sättas i verksamhet genom Statens föranstaltande, som af ett bolag.
Gr:n har här för oss upläst en antikel ur en Fransysk tidskrift, syftande derhän, att rättast vore att Staten öfverläte anläggning af jernvägar åt enskilde, men sjelf ombesörjde sjöaftappningar.
Här i landet har man gått lill väga i motsatt ordning, och denna synes mig så mycket naturligare, alt jag icke kan tillbakahålla min förundran deröfver, att man nu velat till efterföljd framställa det Fransyska förslaget.
Vägar äro till för allmänhetens begagnande, men sjöaftappningar afse hufvudsakligen endast fördel för de jordegare, hvilkas egor angränsa den urtappade sjön, och med antagande af det omnämnda systemet skulle Staten, med åsidosättande af hvad, som rörer det allmännas väl, göra sig till enskildes inspektor eller entreprenör.
Inom Frankrike har man följt många olika theorier för anläggning af jernvägar och den sista har alltid ansetts för den bästa, intilldess man understundom återgått till en äldre method.
Den nu ifrågav:de artikeln, i den Fransyska tidskriften, Journal des Economists, synes hafva tillkommit under inflytelsen af de förhållanden, som i sednare tider existerat i Frankrike då Staten företagit sig att bygga hus och anlägga verkstäder med mera sådant, hvilket synes vida mera, än anläggning af jernvägar, vara ett lämpligt föremål för enskilda spekulationen.
Hvad som sker berömmes derföre såsom ändamålsenligt, och man försvarar, så godt man kan, den tlieori, som för tillfället följes inom Frankrike.
Den 12 F ebruari.
301 pligt att sätta lönerne i öfverensstämmelse med det nuv:de myntvärdet.
Jag vill jemväl fästa upmärksamheten pä en mängd färska exempel, som vi nu för tiden er hä 11 i t i afs:de å lefnadskostnaden, nemi. det underhåll, som bestås våra cessionanter af grossbandelsklassen.
Om jag ej irrar mig, bestås dem vanligen en underhållssumma af 500 Rdr i månaden, hvaraf följer, att man anser, att en sådan icke kan berga sig med mindre än 0,000 Rdr om året.
Men åt en ledamot af t. ex. en HofRätt, som nitiskt och oafbrutet skött sin mödosamma tjenst under en följd af år beviljar man blott 5,000 Rdr eller 1,000
Rdr mindre än den bankrutlerade grossören.
Och detta oaktadt har den värde talaren förespeglat, att man vid nästa Riksdag skulle komma att anse, det tjenstemannen falt för mycket!
Vore denna förespegling sannolik, skulle det vara en skälig anledn. för oss att upfostra våra söner, icke för gnträde i Statens tjenst, utan för att blifva grossörer och lefva på stor fot så länge det bär sig, samt hafva förhoppning att i sämsta fallet, det vill säga i händelse af konkurs, erhålla 0,000 Rdr i under håll eller 1,000
Rdr mer än som bestås i lön åt den äldsta ledamoten i en HofRätt.
Utan tvifvol är det af vigt för såväl Staten som löntagarne, att lönerna äro så stora, att de befria innehafvarne från näringsomsorger, och då Staten af sina tjenare fordrar och bör fordra en god tjenst, måste naturligtvis deras aflöning vara derefter lämpad.
Äfvenledes är det en obestridlig sanning, att lönebeloppen måste till en viss grad vara beroende af priserna å de egentliga förnödenhets-artiklarne, men deraf följer icke, att viet i allmänhet skulle vara för tjenstemännen nyttigt, att lönebeloppen ständigt följde skiitningarne i dessa priser.
Jag föreställer mig tvärtom, att en sådan princip skulle i en framtid kunna blifva ganska vådlig för tjenstemännen, ty om tjenstemännen å ena sidan skulle fordra, att deras löner förhöjdes, derföre att priserna under en viss tiderymd stigit, så hade de skattdragande å deras sida otvifvelaktigt rätt att fordra, det lönerne skulle förminskas, om priserna under ett annat tidskifte skulle falla.
Jag tror visserligen, att tjenstemännen med allt skäl skulle motsätta sig ett sådant påstående, men då vi känna, att den statsreglering, som nu vidtagit, är upgjord under en tid, då priserna varit ovanligt högt upjagade, samt äfven veta, att denna statsreglering icke är gällande för längre tid än den, som förflyter till dess R.
St:r vid nästa Riksdag en ny Riksstat upgjort, tror jag att det skulle vara ganska vådligt för tjenstemännen att drifva den satsen, alt hvarje lön skall lämpas efter de årligen vexlande priserna.
Jag tror, att man vid en lönereglering bör afse förhållandena, sedda något mera i stort, och derföre bestämma lönerna lagoma och väl tillräckliga, så att de ej vid hvarje prisstegring ovilkorligen tarfva förhöjning, och jag tror, att vid denna Riksdag äfven så skett.
Men derföre går det icke an att se tillbaka och säga: ja, det är visserligen ganska bra för framtiden, att lönerna blifvit satta nå - 392 Den 12 Februari. görlunda högt och dermed åro vi belåtna, äfven om priserna skulle falla, men under ett eller flere af do förflutna åren voro lönerna alltför liga i förhållande till priserna, och derföre fordra vi förhöjning af de redan upburna lönerna.
Jag tror följaktligen att det ligger i Ijenstemännens viii förstådda intresse, att betrakta hela denna fråga såsom en bill ighetssak.
Utgår man från denna ståndpunkt, på sätt StatsUtsk. gjort, så finner man, att då priserna under loppet af de nästförflutne åren varit i ovanligt hög grad upstegrade, det blifver en hillighetssak för Staten att i någon mån gifva tjenslemännen ersättning för de oväntadt ökade lefnadskostnaderne.
Om saken ses från denna sida, mäste naturligtvis jem väl tagas i betraktande, huru mycket Staten har att för detta ändamål bortgifva.
Ulan fann äfven inom Afdelningen, att man måste fästa mycket afs:de derpå, alt Statens tillgångar redan voro ganska hårdt anlitade, och derföre ansåg man sig icke böra föreslå, att lönerna för år 1857 skulle få utgå med fullt samma belopp som blifvit för de följande åren bestämda, utan trodde sig böra stanna vid ett något mindre.
Dessutom ansåg Afdelningen billigheten fordra, att man gåfve något mera åt de sämre lottade tjenstemännen och något mindre åt de bättre lottade.
Det är för R. o. Ad. bekant på hvad Afdelningen, på grund af denna åsigt, upgjorde sitt förslag, men sedan detta förslag blifvit upgjordt och då man skulle uträkna, huru det skulle komma att slå sig ut i verkligheten, så visade det sig, att de högst aflönade tjenstemännen visserligen voro de, som finge minsta procenten, men det visade sig derjemte, att många af dem, som varit minst väl aflönade, äfvenledes skulle komma bland dem, som finge minsta procenten.
Om t. ex. tvenne tjenstemän med alldeles likartade tjenster men i olika verk voro så aflönade, att den ene hade några hundra
Rdr mera än den andra, samt R.
Sl:r sedermera beslöto, att de skulle ega lika stora löner, så är det gifvet, att det icke skulle vara med billigheten öfverensstämmande, att den, som haft en så bra lön, att den endast larfvade en obetydlig förhöjning, fick 75 proc. af denna förhöjning, under det att den andre, som haft en mycket ringa lön och till följd deraf varit i en ganska betryckt ställning, endast fick 50 proc. af löneförhöjningen.
Förslaget, betraktadt ur billighetens synpunkt, var således icke tillfredsställande.
För att finna, om förhållandet verkligen skulle blifva sådant, eftersåg man hvilken Hufvudtitel vore den, som egentligen skulle drabbas af nedsättningen från 75 till 50 proc., och til) sin stora öfverrask ning fann man, att det var den 5:to, d. v. s. den i löneväg förut sämst lottade Hufvudtitein.
Då man följaktligen måste frångå Afdelningens förslag, fann man det vara lämpligare och billigare att gifva samma proc. af löneförhöjningen åt alla, och denna proc. bestämdes till 50.
Det hade visserligen varit önskvärdt, att man kunnat gifva 75 proc. åt alla, men jag tror, att löntagarne skola blifva mera belåtna med att få löfte på 50 proc. och verkligen få löftet upfylldt, än med att få hopp om 75 proc. och sedermera möjligen få intet.
Jag anhåller derföre om bifall till Utskts förslag.
Den 12 Februari, 30* Sedan öfvcrläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. 0. Landtm, framställt hurusom i afs:de på förev.do Utlåt, blifvit yrkadt, dels bifall, dels af Hr Liljenstolpe, med hvilken åtskilliga talare instämt, antagande af StatsUtsk:s UtgiftsAfdelnings af honom upläste förslag, blef propos. till bifall å StatsUtskis Utlåt.
N:o 251 framställd och besvarad med starka
Ja jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Föredrogos ånyo och bi fö 11 os nedannämnde den 6 och 10 d:s på bordet lagde åfem. och Betänkm, nemi. StatsUtskis Mein.
N:o 253, angide en gratifikation åt Hr StatsKommissarien Kock; Sammansatta
Be v ilin.- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utslcs Betänk.
N:o 13, i anledn. af Riksdagsfullmäktige*) Paul Fritz Mengels motion, angide särskilda föreskrifter rörande tullbehandlingen af utländskt bränvin; Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskts Betänk.
N:o 46, i anledn. af väckte motioner om bestämmelser i afs:de å Klockares tillsättande inom Skåne, Halland och Blekinge samt Bohus län; och Samma Utskotts Betänk.
N:o 47, i anledn. af väckte motioner om förändrad lagstiftning rörande val af Orgelnister, Klockare och andre Kyrkobeljente.
Föredrogos och b i föl
I os StatsUtsk:s nedannämnde den 10 d:s på bordet lagde Ullåtin: N:o 254, angide hegardt anslag eller lån i anledn. af staden Christianstads kostnader till följd af kolera-farsotens härjande derstädes under höstetiden år 1857; Nio 255. i, fråga om äskad tillökning för år 1857 i aflöningsförmånerne åt en del af Flottans gemenskap m. m.; N:o 256, i anledn. af K.
Alis Nåd.
Propos., rörande anmäld brist i tillgångarne för Flottans matrosers och upfordrado båtsmäns mathållning åren 1856 och 1857.
Vid föredragning af StatsUtskis den 10 dis på hordet lagda Mern.
Nio 257, med förslag lill volens-propos., i anledn. af RiksStins skiljaktiga beslut, i fråga om eftergift af den f. d. Landskamereraren i Wermlands län Svante Lindberg ådönule ersättningsskyldighet, blef den i detta Mern. föreslagna voteris-propos. af R. o.
Föredrogs och lades till handlingarne StatsUtskis den 10 d:s på bordet lagda Mern.
Nio 258, angide verkställd omröstning, i anledn. af RiksStis skiljaktiga beslut, rörande åtskilliga till statsregleringen hörande frågor. 304 Den 19 Februari.
Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s den 10 d:s pS bordet lagda Utlåt.
N:o 249, i fråga om pension å allmänna indragnings-staten för Landshm i Skaraborgs län, f. d. Statsrådet A. P.
Sandströmer efterlemnade enka.
Föredrogs och lades till handlingarna BankoUtskrs den 10 d:s på bordet lagda Mern.
N:o 78, med anmälan om verkställd omröstning i Förstärkt BankoUtsk.
Föredrogos och b i fö 11 os BankoUtsk:s den 10 dennes på bordet lagde Utlåt:n: N:o 79, öfver ett af f. d.
Kronofogden, Assessoren A. G. Morén gjordt ackords-anhud; och N:o 80, i anledn. af ett utaf Bokbindaren Carl Widman gjordt ackords-anbud.
Föredrogos men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, LagUtsk:s nedannämnde den 10 d:s på bordet lagde Betanien: N:o 65, i anledn. af väckte motioner om ändringar i Konkurs-lagstiftningen ; N:o 66, i anledn. af väckt motion om en förändring af Domkapitlens organisation; samt N:o 67, i anledn. af väckt motion ang:de de egenskaper som böra innehafvas af den, som antages till KonsistoriiNotarie.
Föredrogs och bifölls LagUtsk:s den 10 d:s på bordet lagda Betänk.
N:o 68, i anledn. af väckt motion om förklaring af Kongl. Förordn:n den 4 Maj 1855, i fråga om stället för förbrytares skrift och aflösning.
Föredrogs men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, RiddarhusUlsk:s den 10 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 27, i anledn. af väckt fråga om upställande i Riddarhus-salen utaf en bröstbild af Konung Gustaf II Adolf, m. m.
Uplästes och begärdes på bordet ett af Hr af Sillén, Georg Axel, inlemnadt så lydande Mern.:
I anledn. deraf, att, vid alla 4 RiksSt;s sammanträde på Riddarhus-salen, då frågan om religionsfriheten af dem gemensamt öfverlades, ingen vakt utanför densamma, såsom vanligt vid R. o. Ad:s enskilta plena, egde rum, så att t. o. m. den skillnaden bemärktes, att, då på en f. m. var allmänt sammanträde någon vakt icke var tillstädes, på e. m. samma dag vid II. o. Ad:s enskilta plenum vakt enligt vanligheten var stationerad utanför Riddarhussalen, har jag sökt att utreda om och huruvida R. o. Ad. mera än de öfriga Stånden lian vid sina sessioner behöfva omgifvas af en Ben 12 Februari. 305 en slik anstalt, till säkerhet för ostörda öfverläggningar eller för äran.
Mig synes som ingendera delen vore att äfventyra genom vaktens indragning.
Mitt helsotillstånd under en tid af vintern, har ej tillåtit mig alt söka i Riddarhus-arkivet för alt vinna uplysning när och på hvad grund omförmälde vakthållning tillkommit.
Vid slikt förhållande har säkraste utvägen varit att draga slutsatser af kända historiska fakta.
Det var en tid då Riddarhusets högsta platser uplogos af män, begåfvade med arfvegods och, utom höga löner, med stora för la n i riga r af f. o. m. 6 a 700 mantal krono- och skattehemman.
De omgåfvo sig af en sådan yttre ståt och prakt som nutiden knappast kan skåda hos en kejserlig storhet.
Om då, när en sådan man, som vid sitt slott lät på egen bekostnad omgifva sig af kompanier soldater, infann sig på Riddarhuset, detta skulle förses med vakt, så var det fullkomligen konseqvent och stod i harmoni med tidens anspråk och lynne; men tvenne århundraden äro tillräckligt tidsutrymme för betydliga omskiftningar i seder och förhållanden.
Erfarenheten i detta fall låter icke vederlägga sig.
Den ena tidsandan nedbryter hvad en föreg:de uprest.
Lyckligt då! när det sker i menniskoförädlingens, i sedlighetens, i det oförvillade förnuftsbegreppets, ja, jag vågar säga, i den sanna religiositetens anda.
Af ofvan anförda förhållanden har jag dragit den slutföljd, att ifrågav:de vakt icke afser någon honnörsbevisning, hvarken ät Landtm, särskilt, ej heller MedStänder gemensamt, enär Hr Gr. o. Landtm, sjelf förde ordet vid RiksStms ofvanberörde sammanträden samt R. o. Ad. temligen talrikt var tillstädes.
Att R. o. Ad. skulle, för ostörda öfverläggningar och personlig säkerhet mera än de öfriga Stånden behöfva vakt, förmår jag ingalunda inse.
Medvetandet att efter öfvertygelse, utan biafsigter, verka för fosterlandets allmänna bästa, medför en trygghet, som ej störes af passionsstormar, är det säkraste värnet och en bättre hedersvakt, än 12 man med bajonelterade gevär.
Hvarken Riksd.s- eller RiddarhusOrdn:n omförmäler slik vakt.
Endast 1C §:n af den sednare säger: »Ingen må på Riddarhuset inträda innan han för vakthaf»vande Underofficern upvist den honom lemnade inträdespollet.»
Af denna ordalydelse kan jag ej finna annat, än att vakten kan bestå af blott en Underofficer i och för tillsyn deröfver, att ingen obehörig inträder på Riddarhussalen vid plena.
På grund af hvad jag haft äran anföra, får jag, med stöd såväl af 56 §:n Riksd:sOrdn:n, som ock deraf, att frågan är en Ståndet enskilt rörande angelägenhet, hos Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. vördsamt föreslå, att vakthållningen utanför Riddarhussalen under Ståndets sessioner må uphöra; och att tillsyn derå, att ingen obehörig inkommer, updrages åt en Vaktmästare; kunnandes derjemte kontroll derå bäst ske, om det föreskrefves, att den inträdande skall vara försedd med poletten buren på bröstet utanpå rocken. X! H. _ 20 306
Dan 12 Februari.
Utom de skal för den föreslagna förändringen jag tagit mig friheten redan anföra, kan tilläggas det obehagliga intryck det gör pä sinnet, att se menn iskor sysslo- och ändamålslöst förnöta sin tid, samt att, då denna vakt icke ombytes under en session, utan kan komma att i sex limmar utgöras af samma personer, hvilka, då vinterköld inträffar, så länge få uthärda densamma, utan att hafva tillfälle att så röra sig, som en utomhus stationerad postande, hvilken högst 2 timmar har att på en gång uthärda kölden, ehuru det är honom tillåtet alt på visst afstånd med kroppsrörelse motverka den.
I händelse detta förslag vinner R. o. Ad:s bifall, torde äfven den nedanför yttre trappan placerade posten kunna indragas.