Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom ytterligare skäl för ett sådant förklarande ber jag att få tillägga, att, såvidt mig veterligt är, under hela den lid ordförandeskapet inom Utsk. varit anförlrodt åt ledamöter af detta Stånd, dessa ledamöter aldrig hafva komprometterat den plats de sålunda innehaft.
Snarare tror jag att man skulle erhålla exempel derpå, om den föreslagna förändringen blefve lag, än om R. o. Ad., som likväl ännu utgör rikets första Stånd, också i denna sin egenskap bibehåller den plats inom Utsk, som densamma lagligen tillkommer.
Då härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle alt såsom dess gemensamma tanke till Const.Utsk. hänvisades den anmärkn. att det i förevande mern. framsläldta förslag är hvarken nödigt eller nyttigt, ropades ja blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han ansåg ja hafva öfverröstat nej.
Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 21 och 23 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 120, i ani. af väckt motion om Öresundska tullafgiftens uphörande för Svenska fartyg. 590 Den 25 Juli.
Alt underhandlingar mätte inledas i afseende på den Oresundska tullens förändrande till förman för rikets handel och till lättnad i sjö- samt i synnerhet kustfarten, det anser jag vara både nyttigt och angeläget, men den utväg Utsk. föreslagit för alt häfva de hinder och olägenheter, sora af Oresundska tullens bibehållande i dess närvar:de skick upkomma, tror jag vara till sin grund oriktig och omöjlig att genomföra samt således icke leda till något verkligt resultat.
Den aflösning af Sundska tullen, som Utsk. i sitt nu afgifna utlåt, förordar, kan nemi. icke ske för Sverige ensamt, ty om delta land för sig allena skulle vinna befrielse derifrån, så skulle naturligtvis de flesta handlande söka den Svenska flaggan för transporten af sina varor.
De öfriga sjömakterna skulle således icke kunna tillåta, att Svenska flaggan lilefve fri från Sundska tullen, så länge densamma fortfore emot andra nationers flaggor.
I alla fall torde R. o. Ad. nogsamt finna, alt en utgift af omkring 10 mill. ensamt för detta ändamål icke är lätt att bestrida, eller att en sådan summa nära nog är omöjlig att åstadkomma.
Det låter sig väl göra att på papperet upsätta dylika kalkyler, men att R.
St. skulle anslå och låta utbetala en summa af 10 mill., med de grundsatser som på sednare tider i afseende på dylika ändamål gjort sig hos dem gällande, det torde R. o. Ad. lätteligen finna vara omöjligt alt förvänta.
Min mening är således den, att lämpligast vore, att antaga Utsk:s förslag med uteslutande af allt hvad som rörer frågan om aflösning från den Oresundska tullen, och att man således borde inskränka sig till att, i enlighet med hvad Utsk. i öfrigt föreslagit, hos K. M. i underd:het anhålla: ”det K.
M. täcktes, så vidt de politiska förhållanden sådant medgifva, i samråd med öfriga uti Östersjöhandeln deltagande makter, vidtaga de åtgärder, hvilka K.
M. kan i nåder finna tjenliga, samt alt under den tid, sorn kan förflyta, innan detta hinner afslutas, K.
M. mätte söka förskaffa åt Svenska handeln och sjöfarten genom Öresund de ytterligare lättnader, som utan störande af den vänskap och grannsämja, hvilka med Konungariket
Danmark lyckligen äro rådande, kunna erhållas.”
Med ett ord, alt Ulsk:s förslag till den underd. skrifvelsen måtte antagas, med uteslutande af alla deri förekommande uttryck, som afse den ifrågasatta aflösningen.
Afven jag harvid genomläsningen af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s nu föredragna utlåt, funnit betänkligheter hos mig upsla att detsamma godkänna.
Den betydliga summa af 10,714,000, nedsatt, för jemn räkning af Utsk. till 10,700,000 r:dr rg:ds, som skulle erfordras för det föreslagna aflösandet af Öresundstullen, har Utsk. visserligen, genom att fördela densamma pä en längre tid af omkring 28 år, med 642,000 r:dr årligen, sökt göra mindre kännbar; men just denna länga liderymd synes mig å en annan sida utgöra ett hinder för antagandet af förslaget.
Under en sådan längd af år kunna så många oförutsedda händelser inträffa, att måhända dessa betydliga summor blifvit förgäfves erlagde, och redan deruti ligger alltså en stor betänklighet emot det föreslagna sättet.
Följaktligen har jag för min del, hvad sjelfva saken Den 25 Juli. 591 beträffar, intet att invända emot Frih.
Palmstjernas förslag till den nnderd. skrifvelsen; men jag önskar att få fästa såväl Hr Frih:s som Ståndets upmärksamhet deruppå, att vid delta utlåt, finnes pag. 15 och 16 en reservation bifogad, hvarutinnan i mera korta och som mig synes äfven ganska tjenliga ordalag föreslås: ”att R.
M. aflåta en underd. skrifvelse, uttryckande R.
St:s önskan, att lämpliga åtgärder mätte, i ministeriel väg och i samråd med öfriga uti Östersjöhandeln deltagande makter, vidtagas, för att åt Svenska handeln och sjöfarten genom Öresund bereda de ytterligare lättnader, hvilka, genom ändamålsenliga underhandlingar, utan störande af den vänskap och grannsämja, som med Konungariket
Danmark lyckligen äro rådande,'kunna erhållas.”
Den reservant, som afgifvit detta af mig nu uplästa förslag, tillhör ett annat RiksStånd och det torde vara alt förmoda, att han inom delta sitt Stånd söker genomdrifva samma förslag.
Med Utsk:s förslag kan icke heller motionären vara nöjd i anseende till de så betydligt olika kalkyler, dem Utsk. upställt, jemförelsevis med motionärens.
Det förefaller mig som om reservantens idée skulle inom BorgareSl. vinna medhåll; ty den har ojemförligt mera utsigt för sig till verkande af ett praktiskt resultat, än hvad så väl motionärens som ock Ulsk:s framställningar hvar för sig synes hafva; och det Vällofl.
Ståndet har alltid visat mycken håg för det som i hvarje sak är mest praktiskt.
Opartiskt taladt, måste roan för öfrigt väl ulan svårighet inse huru mycket större sannolikhet förefinnes för Sverige att genom underhandlingar vinna några ytterligare lättnader, (sådana äro ju redan dymedelst tid efter annan ernådda, se Utsk:s betänk, pag. 7), än alt, utan erläggande af lösen, i ett tag lyckas komma ifrån en afgift, hvarpå Danmark med skäl lägger mycken vigt.
Och alt deremot nu redan berama eli aflösningsbelopp, på sätt Utsk. förordat, såsom basis för de blifvande underhandlingarne, det visar sig, (äfven oberäknadt svårigheterna af tidsbestämningen för liqviden) tydligt nog vara förknippadl med mycken betänklighet både i anseende till summornas betydlighet och deras i kalkylerne så ansenligt varierande siffeibelopp.
Om således, på sätt jag vördsamt framställt, två Stånd skulle förena sig om samma lydelse i den föreslagna underd. skrifvelsen, så torden det ju hända att de begge andra Stånden lättare derpå inginge.
Åtminstone synes mig ett sådant förfarande mycket böra underlätta sakens framgång; hvaremot, om R. o. Ad. skulle för sin del fatta ett beslut i de ordalag, Frih.
Palmstjerna föreslagit, men BorgareSt. eller något af de andra RiksSl:n antaga en olika redaktion af samma skrifvelse-förslag, förvecklingar skulle upstå som roan måhända med lätthet kunnat undvika.
Protocoll, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, År 1834.
Tryckta hos Johan Hörberg, 1834- Måndagen den 12
Maj 1834- Plenum kl. 9 f. m.
St:s underd. skrifvelser till K M., nemi.:
N:o 28. om utvidgad frihet för Presterskapet att få embetsbref till K. M:s Bef:h:de genom kronobetjeningens försorg fortställda; N:o 29. ang:de de arbeten, som för flottans i Carlskrona behof verkställas; N:o 3o. ang:de det af Civilstatens Pensionscassa väckta anspråk på nådårsbesparing af pensioner å allmänna indragningsstaten.
Justerades pleni-protocollet för d. 2 Maj f. m.
Justerades 12 prot.utdr. för d. 10 dennes f. m. och 10 prot.utdr. för samma dag e. m.
Ånyo föredrogs StatsUtskrs d. 2 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o66, i anledn. af väckt motion, att anmärkningar öfver oriktig debitering ej må drabba den skattskyldige, sedan hans debetsedel blifvit qvitterad, utan den person , som debiteringen verkställt.
Jag tycker för min del, att motionärens framställning synes väl grundad.
Jag skulle föreställa mig, att
Kammarrätten ej borde utan äfventyr få göra anmärkningar alldeles efter godtycke.
Nålman ser, huru orimliga de ofta äro och hvad besvär genom dem vållas, tycker jag, att det vore skäl, att vederbörande, då anmärkningen förkastades, åtminstone ersatte den kostnad, som derigenom blifvit vållad.
Motionären åsyftar, att icke de skattdragande skola drabbas af anmärkningar emot debiteringen.
Ett sådant beslut hafva R.
St. redan fattat, och det finnes infördt i 14g §• nu gällande bevillnlsförordn.
Jag tror således, att motionären förbisett sistnämnde förordn., hvilket torde härledt sig deraf, att, då anmärkningarna ej utfärdas förrän några år efter debiteringen, sådana kommit de sednare åren till landsorterna till följd af 1823 års bevillu.stadga.
Jag tror äfven, att Utsk. förbisett 4 Den 12 Maj f. m. detta.
Cederström trott, debiteringen äfven skulle här hafva afseende på grundskatterna, tror jag ej vara riktigt.
På min motion vid sista riksdagen beslöto R. St., att Kammarrätten ej får göra anmärkning emot enskilda skattdragande, utan endast får behandla sådana mål, när den enskilde eller Kronans ombud klagar; men i intet fall äger Kammarrätten att upptaga någon beskattning, hvarmed den skattdragande äfvensom Kronans ombud och de skattJäggande äro nöjda.
I 3 mom. af i4g §• bevilln förordn. stadgas, att äfven anmärkningar i debiteriugsmål kunna mot Kronans ombud göras anhängiga; men de drabba ej den skattdragande.
Det rättaste är, att detta utlåt, afslås.
Jag har sett, att en ledamot af Bevilln.Utsk. vid sista riksdag nu anmält sig att tala; jag förmodar, att han kan upplysa samma förhållande.
Jemte det jag förenar jnig i de åsigter, Hr Cederschjöld och Gr.
Cronhjelm yttrat och hvilka jag vid sista x-iksdag delade, får jag vitsorda det förhållande, den siste talaren omnämnt.
Sedan en skattdragande betalt sin debetsedel, bör han ej mera besväras med några anmärkningar.
Den i Utskts utlåt, gjorda invändning, att en egennyttig häradsskrifvare skulle kunna debitera någon för mindre belopp, än han borde erlägga, är så mycBet mindre tillämplig, som motionärens förslag innehåller, att anmärkningen skulle drabba den, som debiterar.
Jag tillstyrker afslag å Utsk:s utlåt.
Hr af Ha rmens, Henr.
Otto! i4g §• i bevilln.för©rdn.
, hvilken af Gr.
Cronhjelm blifvit åberopad, gifver visserligen någon ledning för omdömet i denna fråga, men dock ej fullständig.
Man bör påminna sig, att samma §, gifver Kammarrätten rättighet att göra anmärkningar; skulle de ej få göras emot de skattskyldiga, så vet jag ej, hvarföre den skulle existera.
Kammarrätten kan ej i sådant ändamål vända sig till Kronans ombud; ty de äro ej i tillfälle att ersätta Beloppen.
Vi veta, att före 1828 gjordes så mänga anmärkningar, att R.
St. funno sig föranlåtna att inskränka anraärkningsrätten; men ännu återstår den enskilda debiteringen.
För att något fylla sitt kall, skickar Kammarrätten anmärkningar ut i landet; gillas de, så drabba de den enskilde, men ogillas de, får Kammarrätten ingen annan olägenhet, än att den förmått den enskilde att depensera 5o a 60 r:dr.
Jag skulle önska, att utlåt, återremitterades samt att Sats- och LagUtskm ville vidtaga någon utgärd, så att lika ansvar drabbar Kammarrätten, om anmärkningen ogillas, som skulle drabba den enskilde, om den blifvit gillad.
Gyldenstolpe, Anton Gabr,: Hvad
Hr CederschjÖlds anmärkning angår, tror jag ej, att den står i sammanhang med motionärens åsigt.
Denne har yrkat, att det anmärkta beloppet, i stället att drabba den skattskyldige, Den 12 Maj {. m. 5 skulle drabba den, som debiterat.
Deremot bar Hr Cederschjöld yrkat, att en oriktig anmärkning skulle drabba Kammarrätten.
Således tror jag, att det är ett helt annat ämne.
Jag skulle snarare tro, att Hr- Cederschjölds framställning tillhörde Bevilln.Utsk., än StatsXJtsk.
Hvad åter angår det Gr.
Cronhjelm anfört i afseende derpå, att Kammarrättens anmärkningsrätt icke, enligt nu gällande förordn., skulle sträcka sig lill den skattskyldige, utan till Kronans ombud, så måste han hafva läst på ett eget sätt, emedan i förordn. ej finnes något undantag.
3:dje punkten af 149 §:n innehåller, att Kammarrätten tillkommer att upptaga och afgöra sådan anmärkningar, som vid revision af räkenskaperna kunna förekomma emot debitering, uppbörd och redovisning af bevillnCsmedlen.
Här står icke, att denna anmärkning skall riktas mot den, som förrättar debiteringen, om ej mot den skattskyldige.
Således finner jag för min del StatsUtsk:s yttrande väl grundadt, att nemi. ansvaret ej bör drabba den, som debiterat, emedan ett motsatt förhållande möjligen kunde hafva till följd, att den skattskyldige finge en större summa sig påförd, än han borde enligt lag betala; ty den, som debiterat för mycket, vore fri från anmärkning, men ej den, som debiterat för litet.
Hvad Kammarrättens anmärkningsrätt beträffar, tror jag ej, att man kan borttaga den eller deruti göra de inskränkningar, Hr af Harmens yrkat; ty det skulle leda derhän, att inga anmärkningar gjordes, emedan Rättens revisorer ej skulle riskera derigenom möjligen uppkommande förluster.
Inga anmärkningar gjordes, och tjenstemännen komme att hafva sin lön för intet.
Af dessa skäl anser jag utlåt, väl grundadt och anhåller om bifall derå.
Hr af Harmeus’ förslag, att en ansvarspåföljd skulle stadgas för de Kammarrättens anmärkningar, hvilka saknade grund, så kan jag, som visserligen sedan sista riksdag är känd för att hafva yrkat åtskilliga inskränkningar i Kammarrättens befattning med bevillntsmål, ej deruti instämma, hufvudsakligen af det skäl, att det vore att qväfva alla anmärkningar, hvilket ej vore för det allmänna nyttigt.
Jag tror, att med de inskränkningar, som vid sista riksdagen af R.
St. gjordes, är anmärkningsrätten kommen inom tillbörliga gränsor.
Nu kunna inga anmärkningar göras, i fall den skattdragande, Kronans ombud och taxeringsmännen äro om beskattningen ense.
Om någon af dem är missnöjd och målet i klagoväg kommer till Kammarrätten, skall det der afgöras.
Hvad revisionen af räkenskaperna beträffar och mitt sätt att läsa, fruktar jag, att Gr.
Gyldenstolpe begått ett misstag, dels i följd af hans eget felaktiga sätt att läsa 3:dje punkten, dels derföre, att han icke varit i tillfälle att jemnföra den med en i sammanhang med bevilln.förordn. utkommen förordn. och med R.
St. hafva be* G Den 12 Maj f. m. slutat, att den skattdragande ej skall drabbas af sådana anmärkningar, och nu står här i 3:dje punkten af i4g §., att
Kammarrätten äger upptaga och afgöra sådana anmärkningar, sorn vid revisionen af räkenskaperna kunna förekomma emot debitering, uppbörd och redovisning af bevilln:smedlen; d. v. s. att revisorerna skola göra och Kammarrätten afgöra anmärkningarna.
Debitering, uppbörd och redovisning stå här i samma kategori; och jag hemställer, om det är den skattdragande, som har att göra med debiteringen.
Således drabbar ju anmärkningen ingen annan än uppbördsmannen.
Men om ock saken här skulle finnas mindre klar, synes förhållandet tydligare af Ständernas beslut och af K.
M:s särskilda förordn., deruti det heter, att sedan R.
St. borttagit
Kammarrättens anmärkningsrätt emot de skattskyldiga, vill K. M., att Kronans embetsmän med yttersta noggrannhet vid taxeringarna skola bevaka dess rätt.
Ett sådant K. bref är ulfärdadt, och jag har sett det hos uppbördsman här i Stockholm; således är jag öfvertygad, att det, soin motionären åsyftat, redan är stadgadt.
Jag vill äfven, såsom Utsk., afslag å motionen, men af motsatta skäl; Utsk., emedan det anser stadgandet skadligt, och jag, emedan jag vet, att ett sådant stadgande redan finnes.
Jag tillstyrker afslag å utlåt.
Skälet, hvarföre jag begärde bordläggning deraf i sista plenum, var, att riktigheten af mina uppgifter betviflades.
Jag uppmanade mina motståndare att skaffa upplysningar; om det ej skett, är det ej mitt fel.
Jag medgifver, att man kan förstå 14g §• på det sätt, Gr.
Cronhjelm den förklarat.
Huruvida denna tydning är den rätta, skall jag ej bestämma.
Jag tror, att möjligen det sätt, hvarpå jag förstått frågan, kan vara grundad! på ordalydelsen; men hvad som åtminstone ej är tvifvel underkastadt är, att R.
St. ej fattat ett sådant beslut, som af motionären blifvit yrkadt, nemi. att ansvaret för debitering skall drabba dem, som gjort debiteringen; och det kan väl icke Gr. Cronhjelm påstå, att R.
St. vid förra riksdagen eller någon föregående gjort.
Deras mening var visserligen, att den skattskyldige skulle vara fri från anmärkningar; men jag hemställer, om han verkligen är det, då i lista punkten af i4g §• står, att Kammarrätten äger att i taxevingsmål pröfva inkomna besvär af Kronans ombud eller skattskyldig, och i anledning deraf meddela den lättelse, hvartill skäl kan förefinnas.
Besvären komma ju från Kammarrättens revisorer, och motionären har likväl begärt, att, sedan den enskilde fått sin debetsedel och betalt den, han skall vara fri från all vidare ersättning.
Cronhjelms motion vid sista riksdagen innehöll ej, att den skattskyldige skulle vara fri; ty Kammarrätten skulle i alla fall pröfva riktigheten af uppbördslängderna, och i pröfningen af dessa längder måste äfven ingå den oriktiga debiteringen, äfvensom Kammarrätten skall fälla utslag i de mål, som tillden - Den ia Maj f. m. 7 samma frän K. M:s Befh:de dragas.
Om ett sådant stadgande finnes, som Gr.
Cronhjelm påstått, inser jag intet skäl att afslå titia t.
Dermed uträttas ingenting.
Jag skulle tro, att ett afslag å ett utlåt., hvilket afstyrker motionen, vore att gilla motionärens åsigt, att den oriktiga debiteringen bör drabba den, som gjort densamma, hvilket jag ej kan erkänna såsom riktigt.
Jag anhåller om bifall å utlåtandet.
Jag nödgas ytterligare upplysa den siste talaren, att han ej med kännedom om uppbördsverket yttrat sig.
Han bar hemta t skäl för sin mening deruti, att Kammarrätten kan upptaga anmärkningar, som göras af Kronans ombud.
Gr:n har sagt, att då resultaten af anmärkningarna kunna drabba den skattskyldige, då de göras af Kronans ombud, måste med lika skid förhållandet vara enahanda, då de göras af Kammarrättens revisorer.
Kronans ombud äro egentligen en slags chefs de bureau för uppbördsverket och kunna genom af dem gjorda anmärkningar tillse, att frågor om oriktig debitering ej behöfva komma till Kammarrätten, emedan de dels i första hand kunna rätta dem, dels i pröfn i ngscorn mitteer na kunna göra dem gällande.
Det är blott då de ej i pröfningscommitteen fått rätt, som de klaga hos Kammarrätten.
Öra man uppmärksamt genomläser 14.9 §., skall man linna, att
Kammarrättens befattning med anmärkningsmål blifvit noggrannt bestämd.
T 2:dra mom. säges, att ”Kammarrätten endast tilkommer att väcka och i behörig ordning pröfva anmärkningar, som åsyfta rättelse i fastighetsvärdering, dels om inom något län summan af fastigheternas taxeringsvärde understiger den i minimitarifen utsatta minsta värdesumma för länet, dels ock derest värde å hus i stad blifvit bestämdt till lägre belopp än det, hvartill detsamma må i allmänt inhemskt brandstodsbolag vara försäkradt.”
I detta mom. äro således de omständigheter nämnda, vid hvilka anmärkning får göras.
Slutligen säges: ”att pröfningscommitteen ej må besväras med förklarings afgifvande i taxeringsfrågor, utan att öfver anmärkningar och besvär i dessa ämnen yttranden och förklaringar böra, efter omständigheterna, afgifvas af Kronans ombud i länet, som varit vid pröfningscommitteen närvarande, och af den enskilde, hvars rätt är i fråga.
Deraf synes, hvad jag från början yttrade, att anmärkningar numera ej drabba den skattdragande eller de committeer, som ålagt skatten.
För debiteringen ansvarar Kronans ombud.
Om Gr:n mera noggrannt genomläst min motion, skulle han hafva funnit mitt bestämda yrkande vara, att, när den skattdragande betalt allt, hvad Kronan fordi’at, och utlöst sin debetsedel, han skulle vara fri från kraf.
Detta var mitt yrkande vid sista riksdagen.
Jag anser full säkerhet redan finnas, hvarföre jag tror ingenting annat vara öfrigt, än att afslå utlåtandet, emedan ett bifall skulle innefatta ett godkännande af en motsatt princip.
8 Den 12 Maj f. m.
Det ar en regel vid alla måls afgörande, att man ej skall besluta om mera, än som är till afgörande framstäldt.
Denna regel torde äfven nu böra iakttagas, och således hvarken discussion eller beslut gå längre, än motionären åsyftat.
Ilan omtalar i sin motion icke annat än de anmärkningar, hvilka i Kammarrätten göras emot för låg debitering; men denna gäller ej allenast bevillningen, utan äfven de ordinarie räntorna och det sätt, hvarpå de blifvit uträknade.
Det kan hända, att förvandlingen är oriktig och att anmärkningar dervid göras.
St. och således Svenska statsverket i det hela medgifva, att en missräkning skall vara detsamma som betalning; så skulle man med detsamma underkänna den allmänna regeln, att missräkning ej är liqvid.
Ville man, att ersättningen skulle drabba den, som debiterat, så kunde det hända, att han ej förmådde betala, emedan missräkningen kunde vara så betydlig, att hans tillgångar ej räckte till.
Följden blefve då en bestämd förlust för staten och en oriktig vinst för den skattdragande, hvilken derigenom sluppe att betala, hvad han borde jemförelsevis med öfriga skattdragande.
Dessutom skulle det troligen hända, att den debiterande, för att trygga sig och staten, i allmänhet debiterade för högt; och då Kammarrättens tjenstemän ej gjorde anmärkning vid för hög debitering, blefve följden, att de skattdragande, som till stor del ej torde förstå att sjelfva uträkna och klaga, finge betala mera för mindre och således förlorade på denna förmenade förbättring.
Mig synes det således klart, att Utsk. rätteligen uppfattat ämnet; och det skulle vara besynnerligt, om R. o. Ad. ville gilla en oriktig uppfattning af saken.
Slutsatsen blir väl genom afslag alldeles densamma; men för R. o. Ad. är det icke likgiltigt att godkänna motsatsen af hvad rätt är.
Cederström gjorde i sista plenum samma anmärkning, som Hr v.
Hartmansdorff nu gjort rör:de de ordinarie skatterna; men då sådant ej är af motionären framställt, kan jag ej taga motionen i annan mening, än den jag redan omtalat.
Dessutom är det ej så, att R. o.
Ad. genom ett afslag skulle godkänna, hvad oriktigt är.
Hr v. Hartmansdorff, mening synes gå ut derpå, att om en tjensteman debiterade orätt, skulle sådant träffa den skattdragande flera år efter.
Detta anser jag icke riktigt, emedan den embetsman, som slarfaktigt förfar, må binda det vid sitt ben, då han försummar sig, men ej den Svenska skattdraganden.
Vi hafva bevis på, att sådana anmärkningsmål kunna draga ut hela 22 år.
Jag bar vid sista riksdag visat ett sådant exempel och huru många af de skattdragande, mot hvilka anmärkningen blifvit ställd, redan hade med döden afgått.
Sådant anser jag icke riktigt.
Man tror, att det vore en ren vinst för den skattdragande, emedan han i annat - D c ii 12
Maj f. m. 9 nät fall blefve för högt debiterad; men man bör ihågkomma, att debiteringen för bevillningen sker efter taxeringscommitte'ernas beslut, och att de ordinarie skatterna alltid äro bestämdt lika och endast variera genom förvandlingen efter olika'års märkegångar.
Jag tror, att utlåt, bör afslås.
Skulle det likväl bifallas, är dermed ingen fara förenad.
I alla fall tillstyrker jag afslag.
Gr. Cronhjelm har menat, att jag ej har någon kännedom af uppbördsverket.
Jag vill ej påstå, att jag känner det i hög grad; mdn deremot vill jag påstå, att han ej kan inse, huruvida motionärens mening varit annorlunda, än som den finnes i Utsk:s utlåt, införd, och jag skulle förmoda, att StatsUtsk. upptagit dess innehåll sådant det blifvit Utsk. meddeladt.
Huruvida motionären haft några inre bevekelsegrunder och suppositioner, tror jag ej, att någon af oss kan veta; men då förefaller det mig besynnerligt, att Gr.
Cronhjelm framställt, det motionären hållit sig vid blott en del af debiteringen, då likväl framställningen är generel.
För min del skulle jag tro, att motionen afser alla anmärkningar, som kuhna göras emot debitering.
På dessa skäl anhåller jag om bifall till utlåt, och att erhålla upplysning, huru detta mål i de öfriga Stånden är afgjordt.
Det vöre väl för staten och den skattskyldige, om så kunde ställas, att båda kunde undgå att genom efterräkningar få betala för författningarnas otydlighet.
Hvad restitution af för mycket erlagd skatt angår, så är en tid af 3 år bestämd, inom hvilken den skall sökas; det synes då Ock, att statens rätt borde vara reciprok, hvilket den Ock är.