Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt detta, på sätt den siste ledamoten yttrade sig, skulle väcka ”oro och fruktan hos de nuvar. inuehafvarne,” det begriper jag, ty det är alltid obeqvämt, att belt och hållet mista hvad man innehar, man må hafva det på lagliga eiler olagliga grunder; men alt denna nåd. propos., som åsyftar en förlikning hvilken efter min förmening ej kan träda någon för nära, då båda parternas rätt deruti är afsedd, att en sådan propos. skulle väcka oro, det fattar jag icke.
Här är föreslaget, att kyrkan skulle bibehållas helt och hållet oförkränkt vid den inkomst, som den nu har, och detta för evärdeliga tider, utan beroende af egendomarues stigande eller fall i värde.
Jag kan icke finna hvad kyrkan mer kan begära, som verklig ägare af jorden.
Det är en sak, som de fleste jordägare skulle med tacksamhet mottaga, om det kunde för dem tillvinnas.
A andra sidan tillförsäkras de nuvar. arrendatorerna en säkerhet, som för hvarje jordskötare måste vara af högsta vigt, eller att det icke skulle bero på en auction eller blifvande tillfälle, att öfver höfvan uppjaga afgiflen, såsom vid en ny städsel eljest lätt kunde ske.
Jag återupprepar således, att jag för min del med tacksamhet ser huru de båda parternas intressen bär blifvit sä mycket som möjligt tillfredsställda, och vägar derföre tillstyrka bifall å den K. propos. i ämnet, när en gäng denna fråga återkommer.
Den siste talaren tycktes taga för afgjordt, om jag icke orätt fattade hans mening, alt denna fråga skulle remitteras tiil Ekou.Ulsk., der han är ordf.
Jagbar icke hört Hr Landtm, sätta sådant i fråga, och tror icke eller att en sådan remiss vore lämplig.
Lewenhaupt har rätt, att detta är en rättstvist, så ifall deu hörer under R.
St. och ej under domstol, lärer det väl vara LagUtsk., sorn skall befatta sig med saken.
Sä har äfven det Högv.
PresleSt. ansett frågan, och fördenskull remitterat den till sistnämnde Utsk.
Den talare, som sednast yttrade sig, har uttryckt sin glädje öfver den K. propus., i anseende dertill, att arrendatorerne ieke skulle komma att för framtiden se sina arrenden förhöjda.
Manne det dä skulle vara tillåtlig'! för någon här, att yttra sin glädje, 0111 enskild man, hvilken pä en eller annan gruud ägde hemman, betoges rättigheten att öka arrendet för sin jord, utan nödgades för alltid åtuöjas med hvad bans arrendatorer nu betala? H. 1. 24 186 Den 14 Augusti e. m.
Hi* Rosenblad:
Jemte det jag instämmer i Hr von Hart' mansdorffs anmärkt!., får jag fästa uppmärksamheten derpå, att ehuru Frih.
Hamilton tyckes hafva tagit kännedom af hvad förut passerat i detta ämne, sä synes det likväl som han förgätit att, efter af K.
M. redan ulfärdadt beslut, kommer, vid auction a dessa hemman, desamma ingalunda att öfverlätas åt den högstbjudande, emedan ett maximum och ett minimum äro utstakade, till följd hvaraf arrendesumman icke får öfverstiga, likasom icke eller understiga ett visst belopp, och äger härvid förre åboens arfvingar optionsrätt.
Jag hemställer, huru ett sådant lagbud skulle betraktas, om det tillämpades på enskild mans egendom.
För öfrigt vill jag blott flista uppmärksamheten derpå, att då Svensk lag tillåter hvar och en, som tror sig äga någon rätt, alt i laglig ordning göra densamma gällande; så bör det ske medelst uttagande af stämning och resolution derå.
Då nu de, som önskat att för en ringa afgift åtkomma ifrägavar. hemman, äro så i sakuad af all rätt, alt de icke ens kunna sätta i fråga att pä ofvannämnde väg styrka några anspråk; så om man lät Kronan träda upp i alla sådana fall, skulle delta vara ett ytterst vådligt prejudieat, om det blefve tillämpade root enskilda personer, t. ex. mot inuehafvarne af de s. k.
Seblegelska hemmanen, der säkert Kronans rätt vore bättre grundad.
Om nu några personer, sorn förmena sig vara desceudenter af de gamla äbostammarna på dessa hemman, skulle, utan att på laglig väg kunna styrka sina anspråk derå, till K.
M. framkomma med yrkande, att han måtte framträda i doinstolsväg och göra desamma gällande; sä hemställer jag till Hrr:ne hvad följden deraf skulle blifva.
Prejudicatet vore i sanning betänkligt.
Det gamla ordspråket: ”i dag mig, i morgon dig,” skulle möjligen komma att tillämpas, om man nu afviker frän den stränga rättens grundsats.
- Det är anledningen, hvarföre jag nu, då det rörer kyrkan, hvars inkomster kunna stödja barmhertighetsverk, uppfostringsanstalter m. m,, vrkar att sträng rätt måtte tillämpas.
Helmuth: Aboerna på de Halländska kyrkohemmanen påstå: alt dessa hemman tillhöra Kronan med fullkomlig äganderätt; att äboerne i följd deraf äro berättigade till ostörd besittningsrätt och succession derå, enligt K. Br. d. 5 och KammarCoil. derpå grundade Kung. d. 29 Febr. 1808, samt alt de till kyrkorna endast äro skyldige att betala vissa, en gång för alla, bestämda räntor, hvilka ej kunna ökas.
Kyrkornas målsmän, som egentligen kan antagas vara det forna consistorium i Götheborg, har, hufvudsakligen pä grund af åtskilliga ä kyrkornas sida meddelade åboautagningar, yrkat: att dessa hemman skulle kunna disponeras af kyrkorna med samma rätt som enskilde disponera sina under äganderätt inuehafvande hemman, och att de sålunda kunde utarrendera desamma till den högsta möjliga afgift.
Den 14 Augusti e. m. 187 Dessa sednare, eller kyrkorna, hafva för sig det s. k.Printzencreutska beslutet, eller K.
Br. af den 26 Apr. 1826, som i så måtto godkänner kyrkornas anspråk, att det medgifver dem rättighet att, vid dåvarande åboers afgång, utarrendera hemmanen på vissa år, och att åboens arfvingar endast för hvad som då högst hjudes, äga rätt att öfvertaga arrendet.
Det är detta som framkallat sä mycket missnöje bland de gamla åbostammarna, som deraf trott sig förnärmade, och för hvars afhjel pande den K. propos. nu egentligen synes hafva tillkommit. 11.
St. föreslogo en annan utväg, eller stämning till domstol, hvarigenom skulle utredas, huruvida Kronan ägde ”dominium fundi” till dessa hemman; men hvaraf skulle följt, att åboen, som i sådan händelse vore fredad frän kyrkornas anspråk, hade fått bibehålla hemmanen med de, en gång för alla, bestämda räntor, som de af gammalt erlagt.
K. M:s propos. synes lösa problemet på ett föga tillfredsställande sätt.
Den vill nemi., att det nuvar. förhållandet skall i allo fortfara.
Således skulle på de hemman, som blifvit utarrenderade efter 1826, de nuvar. arrendena representera de forna räntorna och icke vidare kunna höjas, utan de nuvar. urrendatorerne dervid blifva tryggade; hvaremot de hemman, som ännu icke tillfallit kyrkorna, skulle fortfara att af dess innehafvare besittas med de räntor, som hittills varit bestämda, hvaraf vanligen blott en del tillkom kyrkorna.
Jag hemställer till R. o. Ad., huruvida det är rättvist, att på hemman af samma natur, räntor skulle läggas af så himmelsvidt olika egenskap, som dem, hvilka uppkommit genom gammal skattläggning och nya arrenden efter 1826; huruvida, då meningen är, att de åboer, som hafva rätt tili dessa hemman, skola dervid bibehållas, det är med rättvisan öfverensstämmande, alt den ena skall betala arrende och den andra ränta.
Dessutom vill jag fästa uppmärksamheten pä ett förhållande, som ej torde böra förbises.
För de hemman, som efter år 1826 kunna blifvit utarrenderade, utan att förre åboernes arfvingar begagnat sin optionsrätt, skulle arrendatorerne, hvilka icke besitta hemmanen med annan rätt än den arrendecontraeteu innehålla, erhålla en opåräknad fördel derigenom, att de och deras efterkommande få bibehålla hemmanen för all framtid, och skulle de derigenom för alltid från dessa hemmans besittning utesluta åbo af gammal stam, ehuru denne lagligen skulle kunna styrka sina bättre anspråk.
Ett bifall till K. M:s nåd. propos. skulle för öfrigt visserligen icke kunna hindra kyrkorna, om de anse sig genom densamma lidande, att vid domstol göra frågan anhängig och der fä den, möjligen till deras fördel, lagligen afgjord.
Lätteligen skulle då K. M:s och R.
St:s beslut blifva ogilltigt och kraftlöst; och som den ifrågavar.
K. propos. alltså, efter hvad jag anser, på ett otillfredsställande sätt löst denna fråga, lärer densamma derföre hvarken böra eller kunna bifallas.
Jag anhåller, att dessa mina anmärkntr måtte tagas i öfver - 188 Den 14 Augusti e m. vägande, på del att Utsk., sora jag hoppas, måtte stanna vid samma beslut, som Ständerna vid föreg:de riksdag, nemi. att hemställa om sakens öfverlemnande till domstol, på det hvar och en må få sin rätt.
En värd ledamot har gjort mig uppmärksam derpå, alt jag begått en oförsigtighet eller presnmtion, då jag i mitt förra anförande yttrat, att K.
M:s nåd. propos. förmodligen skulle till 2:ne Utsk. remitteras, af hvilka jag har äran vara ledamot i det ena.
Jag erkänner riktigheten af denna anmärkn. och anhåller blott, att R. o. Ad. mätte låta det lända mig till ursäkt, att 1829, 1834 och 1840 årens riksdagar remitterade samma fråga till Stats- och Ekon.-Utsk:n, hvadan jag styrktes i min förmodan att nu äfven så skulle ske.
Har jag misstagit mig, sä hoppas jag Ståndet dermed öfverser.
Dernäst uttryckte samme värde ledamot sin förundran deröfver, att jag yttrat min glädje öfver ett slutligt biläggande af denna århundraden långa stridsfråga, dä detta biläggande möjligen skulle innefatta ett lederande af innehafvarnes nuvarande rätt, och han framställde dervid den frågan: huruvida det skulle glädja mig eller andra, om ett dylikt stadgande utkom, som inverkade på vår rätt?
Glädjen hos mig hvilade derpå, alt jag tillät mig tilltro de 3:ne föreg:de riksdagarnes, myudigheternes i orten och K.
M:s enskilda beslut, som förr i detta ämne blifvit fällde, vara för mig en slags gällande domsrätt i denna fråga, och att jag på dessa facta och äfven i stöd af de handlingar, som Utsk:n vid föreg:de riksdagar framlagt såsom grund för deras yttranden, trodde att äganderätten af de nuvar. innehafvarne var, till det minsta, stort tvifvel underkastad.
Glädjen var således hos mig grundad derpå, att. jag såg att stridsfrågan skulle kunna slitas utan att suinmum jus möjligen blefve en summa injuria, till stort mehn för nuvar. innehafvarne.
Detta var det enda skälet och visade icke någon glädje öfver att desse innehafvare skulle blifva lidande.
En annan värd ledamot har vädjat tili mitt minne, om jag glömt den af K.
M. vid 1834 års riksdag ulgifua förordning, att ny värdering vid blifvande städja skulle utgå, och ali således godtycket, vore förebygdt.
Jag tillåter mig uttala den tanken, alt begreppet af ny värdering vid städja förutsätter möjligheten af förhöjning, således säkerheten af rubbning i de föreg:de villkoren, och derföre osäkerheten för innehafvaren att kunna bvgga sin bergning pä samma fasta grund som kronoåboen.
Jag kommer visserligen ihåg, att jag äfven dä hade lyckan mottaga en sakrik upplysning af samme ledamot, ehuru Sländerne sedermera ogillade densamma.
Han har äfven sagt, att den stränga rätten horde blifva gällande.
Just det, alt den stränga rätten möjligen och troligen skulle drifvas så långt, att de ömmande intressen, talaren här åberopat, skulle kunna, under den stränga rätten, lätteligen Den 1 4 Augusti e, m. 189 vara alltför mycket glada att komma från denna fråga, utan att vädja till den strängaste rätten, är äfven skälet, hvarför jag icke kan instämma uti de anmärkn:r, som den siste värde talaren anfört, ehuru jag erkänner, att de äro byggde på mycken sakkännedom och äfven på de facta, som ledt föregtde Ständers beslut; men som sagt är, jag skulle önska, att frågan kunde i en vänligare väg slutas, än den föreg:de Ständer föreslagit, ehuru den visserligen är den rättaste och rättsenligaste.
Så till vida medgifver jag att Gr. Wrangel har rätt, att i händelse K. M:s nåd. propos. blifver antagen, så skulle under samma förhållanden en ganska olika behandling af samma sak uppkomma.
Deruti har han fullkomligt rätt; men det förundrade mig, att en tjensteman i K. Kammar-Coll. icke erinrade sig den lagliga ordningen att afgöra uppkommande frågor, huruvida åboerne å dessa kyrkohemman kunna anses berättigade till s. k. åborätt och dermed följande rätt till skatteköp.
Att sådana olikheter äga rum och att vid några speciella hemman sådan rätt finnes, derom har jag vunnit visshet, då jag åt detta ämne egnade allvarliga studier.
Men för sådane fall finnes den lagliga utvägen att göra frågan anhängig först hos Konungens Bef:h:de, hvarifrån den sedermera kan dragas under Kammar-Coll. och K. M.
Detta är den ordning, som finnes föreskrifven och som jag skulle tro vara den rätta.
Det är just den omständigheten, att åboerne å de omtvistade Halländska kyrkohemmanen icke sjelfve kunna göra sin rätt gällande, emedan delta endast tillkommer Kronan, som gör det för dessa åboer så angeläget att söka på annat sätt fä saken bemedlad.
Jag kan visserligen icke säga, huruvida den K. propos., såsom en värd ledamot här sökt upplysa, i någon mån kunde vara orättvis mot den ena eller andra af åboerne.
Hvad jag tror mig kunna finna, är, att om K. M:s nåd. propos. kan antagas utan orättvisa, så vinnes en stor och god sak, och mycken tvist skulle derigenom undvikas.
Jag tror icke, att om K. M:s nåd. propos. skulle antagas, presterskapet eller de nuvar. innehafvarne skulle äga någon rätt att i rättegångsväg få den upphäfd; ty om K. M. och R.
St. hafva beslutat något, tror jag att det kommer att blifva beståndande i alla delar.
För min del vill jag blott hafva äran tillkännagifva, att, såvida K.
M:s nåd. propos. kan ulan orättvisa antagas, så vill jag dertill lemna mitt tillstyrkande.
Då en värd ledamot nyligen yttrat den önskan, att det K.
M:s beslut, som stadgar, att ingen rättegång må äga rum emellan Kronan och kyrkornc i Halland ang:de de der befintliga hemman, måtte upprifvas, så har jag ansett för min pligt, alt vid detta tillfälle tillkännagifva, det jag tror, alt upprifvandet af ett sådant beslut skulle i högsta grad vara orättvist och äfven vådligt för kyrkorna. 190 Den 14 Augusti e. m.
Man har mycket ordat öfver den ömmande belägenhet, hvaruti aboerne å kyrkohemmanen befinna sig.
Det kan väl vara möjligt att så förhåller sig, men jag för min del är ej af denna tanka.
Aboerne å kyrkohemmanen kunna ej bevisa, att de blifvit antagna till åboer derå annorlunda, än genom de städjobrefde erhållit af dem, som föra kyrkornas talan.
Dessa åboer äro således alldeles oberättigade att utsträcka sina anspråk på besittningen af dessa hemman längre, än de myndigheter vilja medgifva, hvilka städjobrefven utfärdat.
Detta hafva de äfven insett, och man har derföre sökt att på annan väg komma till det mål, som desse af kyrkornas embetsman antagne åboer sökt uppnå, det nemi. att, med förnärmande af kyrkornas rätt, åtkomma hemmanen för en ringa summa.
Jag för min del anser det sätt, hvarpå frågan tillförene blifvit väckt, vara i öfverensstämmelse med de former, som för frågans afgörande inom Stånden äro föreskrifna; men jag tror för öfrigt, att saken blifvit ganska oriktigt behandlad.
Om t. ex. en arrendator af ett hemman skulle, för att åtkomma detta hemman på bättre villkor än han förut bade, utfinna någon anledn. att 3:dje man vore hemmanets ägare; om han skulle komma till den uppgifne pretendenten och säga: ”stärn den person af hvilken jag arrenderat hemmanet, på det jag måtte få bättre villkor;” månne icke då samme pretendent skulle äga rättighet att säga: ”nej, jag erkänner den personens äganderätt, af hvilken ni arrenderar edert hemmman; jag vill i följd deraf ej stämma honom.”
Och skulle arrendatorn då väl äga rätt att framtvinga en sådan rättegång?
Jag skulle tro alt ingen vill påstå en dylik orimlighet.
Så är också förhållandet emellan kyrkan och Kronan.
Konungen, såsom högsta myndigheten för Kronans rätt i samhället, har förklarat, det han alldeles icke vill eller tillåter, att någon tvist må uppkomma med kyrkorna om äganderätten till dessa hemman.
K. M. som således är representant för Kronan, mäste äga rättighet att afslå hvad 3:dje man begär af honom.
Sedan detta är gjordt, äu-er icke eller arrendatorn, hvem det vara må, att uppträda, för att upprifva detta beslut, utan må han vara nöjd med de rättigheter han har, ty han har ej kunnat bevisa dem vara större.
Den osäkerhet, hvaruti åbo sig befinner, kan jag för min del icke inse.
M. försäkrat kyrkorna om äganderätt till hemmanen, har K.
M. äfven afsett åboernes förmåner och rättigheter så till vida, att K.
M. fastställt en lång tid för utarrendering, af, om jag ej missminner mig, 30 år.
M. meddelat den föreskrift, att hemmanet skall utarrenderas mot ett minimum och ett maximum, hvilket sednare är bestämdt så, att åboen med säkerhet kan utgöra sitt arrende och kyrkan å andra sidan bekomma sin tillbörliga rätt.
Derigenom tror jag alla äboens fördelar och rättigheter, (hvilka egentligen utgöras af städsellagarne,) vara fullt conserverade.
Med Gr. Wrangel instämmer jag för öfrigt uti den anmärkn. mot den K. propos., att då åtskillige hemman för närvar, äro Den 14 Augusti e. m. 191 utarrenderade, men andra deremot innehafvas af städjotagare, mot vissa obetydligare afgifter, en stor olikhet skulle uppkomma uti hemmanens algifter, i fall de föreslagne grunderna för skattelösningsrätlen blefvo gällande.
Jag tror dessutom det icke vara rättvist att vidtaga en sådan ätgärd, hvarken mot kyrkorna eller äboerne; ehuru de sistnämnde mindre höra vid detta tillfälle tagas i betraktande, enär de, såsom jag redan yttrat, i förevar, fall hafva ingen rätt att försvara.
Jag skulle för min del tro det säkrast och bäst att saken förblifver sådan den är, hvarigenom båtnad uppstår både för kyrkorna och åboerne samt deras efterkommande, emedan K.
M. äfven förcskrifvit, att arftagarne af åbo å kyrkohemman må hafva optionsrätt till hvad som vid arrendeauction bjudes för hemmanet.
- Jag anhåller att detta mitt yttrande mätte få åtfölja K.
M:s nåd. propos. till vederbör.
Hr Silfverstolpe, Fredrik
Det förslag, som K. M. framställt till II.
St. i afseende på de Halländska kyrkohemmanen, hade blifvit beslutadt redan innan jag hade äran att inträda i Konungens Rådkammare; men jag har tilt alla delar instämt i dess innehåll och blifver derföre ansvarig såsom vore det mitt eget.
Förslaget har utgått från den grund, att alla skulle förblifva vid de rättigheter, de nu innehafva.
Den liknelse, som här blifvit gjord emellan kyrkorna och enskilda innehafvare, häller ej streck, när man jemför föreg:de i ämriet utgifne författningar.
Det finnes deribland en sådan, som inskränker de blifvande afgiflerna vid arrendena emellan ett visst minimum och ett visst maximum.
Denna författning afser redan, att här är ett annat förhållande, än det som råder emellan en enskild ägare af ett hemman och hans arrendator.
En läng besittning af hemman medför å ena sidan för åboen en billighet alt kunna beräkna en säker besittning för framtiden, mot vissa bestämda afgifter; ä andra sidan fordrar kyrkornas rätt, att de oförminskadt måtte få vidblifva de inkomster, de nu innehafva.
I båda dessa afseenden skulle jag tro, att K.
M:s nåd. propos. har sökt att trygga hvars och ens rätt.
Jag instämmer för öfrigt helt och hållet med Hr Rosenblad uti den anhållan, hvilken jag likväl tror vara öfverflödig, att det Utsk., till hvilket detta mål öfverlemnas, måtte handla med all noggrannhet och kännedom af de handlingar, som förut blifvit i målet afgifua.
K. 51. har ock vid slutet af sin propos. gifvit R.
St. tillkänna, att alla dessa handlingar skola blifva till Utsk. öfverlemnade, för att tjena till upplysning i ämnet.
Att vidare upptaga de anmärkn:r, som blifvit gjorde, skulle för det närvar, icke tjena till något.
Det torde fä bero på den behandling, sorn ämnet kommer att röna hos Utsk., hvad svar dessa anmärkmr kunna fordra vid återkomsten.
Hamilton åberopade, till stöd för sin mening, bland annat, K.
M:s föreg:de beslut i den - 192 Dea 14 Augusti e. m. na fråga.
K. M:s föreg:de beslut, så vidt de hafva blifvit ali* mänt bekanta, hafva varit i strid med den mening, för hvilken Frih. Hamilton talar.
Jag vet detta med någon säkerhet, derföre att jag, såsom tillförene Konungens Rådgifvare, har contrasiguerat ett af Konungens beslut i denna fråga.
Den mening jag då yttrade inför Thronen, deu vidhåller jag på detta rum, och skulle anse mig ovärdig att hafva varit Rådgifvare om jag icke så gjorde.
Det är mig ogörligt att nu omständligen utveckla skälen dertill; jag har förbehållit mig det till en annan gång.
Mea med afseende på hvad här blifvit yttradt, an håller jag få tillägga några ord.
Hamilton synes tro, att kyrkornas rätt icke skulle kunna komma att bestå vid domstol, om saken komme dit.
Om så är, hvarför vill den värde ledamoten icke gifva sig ro och låta kyrkorna sjelfva sköta sin sak, och försvara sig så godt de kunna, eller ock inför domstol förlora?
En annan talare, Frih. Anders Cederström, har varit af alldeles motsatt mening och sagt: hvarföre är det som Konung och R.
St. befatta sig med della ärende?
Jo, emedan hemmausäboerne icke kunna göra sin rätt gällande, d. v. s. detsamma som att åboerne eller arreudatorerue ej hafva någon rätt; ty hade de någon, sä borde de efter Svensk lag kunna göra deu gällande.
Hafva de äter ingen rätt, utan man går att förskaffa dem en sådan, hvad vill det säga annat, än att man vill begagna de lagstiftande makternas myndighet, för att gifva åt någon en rätt, som han icke har, och som han skulle Jfä pä bekostnad af någon annan, som innehafver denna rätt?
Ater har man sagt, att ändamålet vore, att låta en hvar behålla sin nuvar. rätt.
Manne denna icke inuebär, att hemmansinnehafvarne kunna höja arrendet i män af stigande odling?
Utan tvifvel hafva kyrkorna denna rätt.
Hvad är det dä arrendatorerna önska?
Jo de vilja förbehålla sig, att denna förhöjning för framtiden ej må kunna ske.
Om åt en enskild man sades: ”jag arrendator önskar att slippa någonsin betala dig jordägare högre arrende-afgift, än jag nu gör”, och om jag, dä denne icke ville det medgifva, vänder mig, mäktig genom mina relationer, till Konung och Ständer, för att genom dem tvinga jordägaren att aldrig höja arrendet pä jorden; hvad skulle han säga derom?
Hail skulle otvifvelaktig! klaga öfver sin äganderätts förnärmande.
Emedlertid är det för närvar, ingenting mindre, hvarom fråga är mot de Halländska kyrkorna.
Man säger, att det maximum och minimum, som för närvar, utsättes, redan bevisar, att förhållandet icke är rent, sådant som emellan jordägare och arrendatorer.
Det har skäl för sig, att så säga; men hvarifrån har detta maximum och minimum kommit?
Utan tvifvel från en inblandning, på bekostnad af jordägarens rätt.
Nu stödjer man sig pä en, som redan är gjord, för att träda jordägarne ännu närmare.
Sä går det när man handlar mot grundsatser och en gång inträdi på afvägar.
Saken - Den 14 Augusti e. ni.
193 ken är för Kronan ringa; ilen är ulan tvifvel för ålioerne af mindre betydenhet än för kyrkorna; men den grundsats, som siitles i fråga, är af slör vigt, ty det gäller hvars och ens äganderätl, det må vara kyrka eiler enskild man; och då jag anser kyrkans räll, om möjligt vore, heligare än enskild mans, sä hör den desto sorgfälligare vårdas.
Ur Rosenblad:
Man har i allmänhet under den lid, som della ärende varit föremål för publikens uppmärksamhet, sökt väcka medömkan för de fattiga äboerne å de Halländska kyrkohcmmancn; men man har glömt, att de hafva uti K. M., med den administrativa makt, som Sverige tillägger honom att bestämma öfver kykans egendom, en säker vårdare, och att de åtnjutit förmåner, som icke den enskilda fäll åtnjuta.
Just della bestämmande af ett maximum och af ett minimum innefattar så mycken fördel, lemnad ät den gamle brukaren, som möjligen kan stå i öfverensstämmelse med den egendom, som K.
M. i egenskap af högsta administrativa myndighet har sig ålagdt att vårda.
Vill man se andra jemförelse!1, andra exempel, behöfver man blott gifva akt uppå, huru enskildes landlbönder och jordtorpare blifva i massa bortvräkte, under det alt de förres arfvingar erhållit optionsrätt alt för lindriga villkor fortfarande fä besitta den jord, deras förfäder brukat.
I afseende pä hvad Hr Silfverstolpe yttrat, sä synes den modificalion K. M. föreslagit, icke vara obillig i afseende pä de åboer, som redan för sina hemman erlägga arrendeafgift, bestämd på sätt ännu gällande föreskrifter bestämma.