Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var icke vidskeplighet, utan följdriktighet i hans sätt att tänka, som verkade detta.
Det må synas underligt för oss, söner af fäder, hvilka gifvit luftpumpen, elektriska apparaten, kemiska ugnen och rhomboidiska nätet plats bland himmelens stjernbilder.
Vi frukta vidskepelsen till den grad, att vi uppfyllas af fördom emot allt, som ligger utanför den dagliga erfarenhetens gräns, och vi skulle kalla den klaraste filosofi mystik, om hon med allvar ledde oss in i det öfversinnligas verld och stängde porten efter sig.
I allmänhet åtnöja vi oss med några maximer, tjenliga, det är sannt, att rädda oss från ett återfall i andens mörker, men odugliga att föra oss fram på ljusets väg.
Vi anse oss hafva gjort nog för vår sjelfständighet, när vi icke sälja vår själ åt den tro, som räckes oss i barndomen.
Men det är pendelns sjelfständighet, som svänger mellan tvenne ytterligheter, mellan Voltaire och Cagliostro.
Vi äro långt ifrån att likna dessa helleniska filosofer, hvilka öfvade sitt tänkande, såsom athleten sina lemmar, tryggade sig till förnuftet, såsom han till sina muskler, och med fast fot, med kraftsvällande armar och cestusomlindade händer, stodo färdiga att segra eller falla för menniskoandens sjelfständighet och förnuftets rätt.
Funno de i denna sjelfständighet ingen tillfredsställelse för sin religiösa känsla, räcktes dem då af en medlidsam hand en fångrustning, för att tjena som harnesk, de tillbakastötte henne, föredrogo att hopplöst strida med fria lemmar och föllo som hjeltär.
Funno de deremot en sådan tillfredsställelse inom sig sjelfva, hade deras tankar gifvit dem nyckeln till himmelen, så gingo de derin med barnets genius, fröjdade sig åt herrligheterna i den ljusa salen, talade med andarne andarnes språk, och frågade ej efter, om verlden derutanför begrepe dem eller icke, eller toge deras umgänge med de osynlige såsom en bedräglig lek med tomma skuggor.
I de syner, Hermione haft i det delfiska templet, hade bilden af Karmides inblandat sig.
Hermione undrade ej häröfver, ty hon tänkte ofta mot sin vilja på denne yngling.
Kärlek till honom eller rättare till den Karmides, som icke mer fanns, den oförderfvade, till dygd och visdom sträfvande ynglingen, låg ännu i hennes hjerta.
Qväfva den hade hon hitintills icke kunnat; i vissa stunder ville hon det ens icke.
Ättling af en förmögen, med Krysanteus beslägtad familj, hade Karmides redan i sin barndom förlorat sina föräldrar och derefter blifvit uppfostrad i Krysanteus’ hus.
Krysanteus, som förlorat sin ende son, helsade i sin späde anförvandt en ny, öfverllyttade på honom en faders hela ömhet, och fäste de största förhoppningar vid detta barn, som naturen så rikt begåfvat med skönhet och lifligt förstånd.
Det var för dessa Hellener en obegriplig motsägelse, om icke ett skönt yttre skulle dölja rika själsanlag, hvilka det endast vore konsten att behörigt utveckla.
De ville icke skilja emellan skönhet och sanning, ville icke veta af någon klyfta mellan ande och natur.
Platon, deras förste tänkare, var en idealt skön man; Sofokles, deras störste tragöd, likaledes.
Deras filosofer omgåfvo sig helst med sköna ynglingar och bedrogo sig sällan i sitt val.
Sokrates ehuru sjelf ytterligt ful, hyllade samma åsigt och medgaf med hänvisning på sin satyrnäsa, att naturen hade nedlagt frön till många laster i hans själ.
Men han tillade, att filosofien hade förbättrat henom.
Hellenerna medgåfvo anden herrskarerätten öfver naturen; de sågo, att den sköne kunde förfulas genom lasten, att den fule kunde förskönas genom dygden.
För Sokrates’ lärjungar, som älskade honom till svärmeri, försvann hans satyrnäsa, när han talade om dygden, och de slutade med att finna honom skön, emedan någonting gudomligt så ofta genomskimrade hans anletsdrag.
Hermione var en hellenisk qvinna, och hvarje föremål, som omgifvit henne från barndomen, sjelfva den luft, hon andades, hade utvecklat hennes medfödda kärlek till det sköna i alla dess uppenbarelser.
Förgäfves predikade ej blott Kristianerna, utan äfven mången hellenisk vishetslärare i dessa dagar om naturens förderf och sinnlighetens dödande; hon lyssnade väl till dessa läror, och idéernas verld, som Krysanteus öppnat för sin dotters ögon, var äfven för henne den enda fullkomliga och eftersträfvansvärda; men att betrakta denna andra såsom syndig och föraktlig förmådde hon icke.
Hon älskade himmelens stjernor och skyar, jordens berg, källor och skogar, dess blommor och foglar; hon förtjustes af konstens skapelser, och hvarje klart barnaöga var henne en klar vederläggning af den sats, att menniskosjälen vore ett vredens barn och från begynnelsen platt förderfvad.
Ett ytterligare bevis behöfde hon icke, men egde många sådane i de vise, hvilkas lefnad varit en fortgående förkofring i dygden, i de kärleksfulle, som lidit för att göra andra lyckliga, i de hjeltar, som uppoffrat sig för hvad de ansågo skönt och sannt.
I allt detta såg hon det gudomliga, uppenbarande sig i det synliga.
Hon såg detta gudomliga i hvarje ädelt bildad gestalt, hörde det i hvarje välljudande röst.
Spegeln hade lärt henne, att hon sjelf hade ett intagande yttre.
Hvarför skulle hon dölja detta för sig sjelf eller andra?
Hon kunde det icke, äfven om hon velat det.
Hon var glad och tacksam för denna Guds och naturens gåfva och fann i dess besittning en vink att blifva den värdig genom sin själs förädling.
Att missvårda denna skönhet, att afklippa sina rika lockar eller hölja sin gestalt i en vanprydande drägt, såsom mången kristiansk svärmerska gjorde, skulle för henne varit en handling af hädelse och irreligiositet, Och från den stund – den oförgätliga – då kärleken plötsligt blef medveten i hennes barm, då de begge fostersyskonen och lekkamraterna utan rodnad, utan förlägenhet, följande sina oskyldiga hjertans maning, uppenbarade sin blyga låga och skänkte hvarandra den lugna, obeskrifliga salighet, som ligger i den första kärlekens ömsesidighet – från denna stund betraktade sig Hermione icke längre som ensam egare af sin fägring; den var en skatt, som hon förvarade åt dess rätte herre, den ädle och dygdige yngling, åt hvilken hon skänkt sitt hjerta.
I de första dagarne, det första året af denna kärleks tillvaro, huru ofta uttalade de icke för hvarandra sin glädje öfver skönhetens gåfva, som de ömsesidigt funno hos hvarandra!
Om själarnes sympati, om den ömsesidiga högaktningen – detta kalla ord, denna styfva högtidsmantel, i hvilken mannen nalkas qvinnan och qvinnan mannen, för att komplimentera och taga hvarandra i besittning – om sådant talade de aldrig; sympatien, aktningen fanns hos begge, men de behöfde dem ej till draperi kring sin ögonlust, sin skönhetskänsla, ty i dessa funno de ingenting att blygas för.
Och hur skulle Hermione kommit på en sådan tanke, hon, som icke kunde höra ett välklingande ord, utan en längtan att se detta ord förkroppsligadt som ett sjelfständigt väsen i sköna former, hon, för hvilken till och med den torra logikens slutledningar gestaltade sig till vingade piltar, lekande med blomsterkedjor, och som aldrig hörde ordet Idé, utan att tänka sig en himmelsk, strålande jungfru!
Karmides hade varit henne dubbelt dyrbar genom hennes kärlek, och de förhoppningar, som hennes fader fäst vid hans person.
Likasom hon vårdade sina blommor, ansade dem, vattnade dem, flyttade dem från solskenet till skuggan, från skuggan till solskenet, så hade Krysanteus bemödat sig att undanrödja alla hinder för utvecklingen af en natur, som i sitt frö redan lofvade mycket.
Han hade öfvat sin skyddslings tankekraft och lemmar, hade sökt att elda honom genom höga föredömen, hade velat stålsätta hans själ mot kommande lidanden, likasom emot kommande lockelser, men göra den mjuk och känslig för alla goda intryck, öppen som ett språkrör för den gudomliga rösten i sitt inre – han hade med Karmides förknippat tanken på den platonska lärans framtid, i honom hoppats en efterträdare på Akademias lärostol, en ny kämpe, sedan han sjelf gått bort, för skönhetens religion och förnuftets frihet.
När hans myndighetsår var inne, trolofvade han Hermione och företog derefter, med Krysanteus’ bifall, en resa genom Syrien, Egypten och Italien.
När han återkommit till Athen, syntes han till lynne och böjelser alldeles förändrad.
Han befann sig icke väl i Krysanteus’ grannskap.
Mot Hermione var han nyckfull och besynnerlig; än visade han sig dyster och hemlighetsfull; än utbrast han i kärleksbetygelser, som förskräckte henne, emedan de buro pregeln af vildhet och onaturlighet; än, och detta oftast, behandlade han henne med ett slags galanteri, som måhända skulle förefallit
Neapels skönheter behagligt, men som förödmjukade och sårade Hermione.
Det beställsamma ryktet frambar till hennes öra det ena äfventyret efter det andra, hvari Karmides spelat hjelten.
I början trodde hon dem icke; men han sjelf gjorde allt, för att taga henne ur den villfarelse, hvarmed hon ännu sökte fasthålla sin dröm om ren kärlek och jordisk lycka, sin tro på Karmides’ ädla natur och höga bestämmelse.
Krysanteus använde förgäfves sin menniskokännedom och en af ömhet ingifven vältalighet, för att återföra sin fosterson och förre lärjunge till den väg, han lemnat.
Hermione såg sin faders smärta och kände sin egen dubbelt djupare.
Kristianerna pekade på Karmides såsom ett prof på en hednisk filosofs förmåga att uppfostra menniskor.
Han omgaf sig med de mest utsväfvande ynglingar i Athen, var föremål för sina liktänkande vänners och de athenska hetärernas beundran eller beräkningar, men alla andras förakt.
Den sista gång, han visade sig i Krysanteus’ hus, var denne frånvarande.
Han fann Hermione ensam.
Hon förebrådde honom under tårar för all den smärta, han förorsakade henne och hennes fader.
Han svarade med skämt och lemnade henne.
Kort derefter inlät sig Karmides i ett nytt äfventyr, som blef ryktbarare än hans föregående, emedan den andra medspelande i äfventyret var den sköna Eusebia, Annæi Domitii gemål.
Annæus upptog saken med ett lugn, till den grad orubbligt, att det verkligen understödde Kristianernas välvilliga tydning, att allt inskränkte sig till ett omvändelseförsök, som den fromma Eusebia, i sitt bekymmer för ynglingens salighet, hade företagit sig.
Men när ryktet i en mindre förmånlig gestalt än denna hann till Hermione, återsände hon, dödligt sårad i sina känslor, trolofningsringen till Karmides.
Att kunna älska mer än en gång föreföll Hermione som en orimlighet.
Äfven nu, då hon ville glömma Karmides, var hon öfvertygad, att hjertats instinkt och den första kärleken aldrig kunna bedraga.
Hon gaf honom förlorad för lifvet, men icke för alltid.
Hon trodde på ett framtida tillstånd, då tvenne själar, som från början varit ett, när de hvilade i Guds tankes sköte, ånyo skola förena sig, sedan de blifvit renade från de fel och villfarelser, som på jorden stötte dem ifrån hvarandra.
Denna tro, som hon närde genom läsningen af Platons skrifter och som kanske hvarje menniska en gång i lifvet har omfattat, gaf henne en tröst, fast blandad med vemod, då hon lyssnade till sin naturliga längtan att förenas med en älskad man och fortplanta den gudomliga lifsgnista, hvaraf hon sjelf genom en mans och en qvinnas kärlek blifvit delaktig.
Skön och älskvärd, som hon var, och arfving till en ovanlig rikedom, hade Hermione talrika tillbedjare; men de giftermålsanbud, som de djerfvare bland desse vågat framställa, hade hon tillbakavisat.
Lik sagans pil, som läkte de sår, den sjelf gifvit, är kärleken ensam i stånd att läka kärlekens sår.
Hermione hade mycket att älska.
Hon älskade naturen och filosofien; hon älskade att utbreda sällhet till alla i sitt granskap; hon älskade framförallt sin fader, hvars sträfvanden och ensamma ställning såsom kämpe för en sjunkande bildning, en undertryckt religion hon förstod och delade.
Badande i de friska vågorna af denna kärlek, bibehöll hennes själ sin klarhet, kraft och helsa; den var i harmoni med sig sjelf, fast dess ackorder klingade vemod.
Kort före skymningen hade Clemens af biskop
Petros blifvit skickad till Simon pelarhelgonet med ett bröd och en flaska vin.
Flaskan var densamma, som Petros föregående afton så omsorgsfullt inläst uti det i hans studerkammare stående skåpet.
Den natt, som följde härpå, sjöng Simon ej sin aftonpsalm.
Han hade då bevittnat, huru krigsgudens tempel togs i besittning af det kristianska presterskapet.
Petros hade funnit för godt att uppskjuta detta till en timme, då man ej behöfde befara onödigt uppseende och folkskockningar.
En afdelning soldater, kommenderad af tribunen Pylades, hade åtföljt presterna och uppställt sig framför templet.
En embetsman uppläste från trappan det kejserliga edikt, som skänkte templet till Kristianerna; några nattvandrare, hvilkas väg tillfälligtvis fört dem öfver torget och som stannat, förvånade öfver det besynnerliga uppträdet, fingo föreställa det athenska folket, till hvilket ediktet var riktadt.
Läsningen slutade, som vanligt, med uppmaning till ropet: lefve kejsaren!
Soldaterna instämde pliktskyldigst, presterna hjertligt, athenska folkets tillfälliga representanter tvunget och af gammal
slafvisk vana.
En gammal borgare, hvars mun teg, men hvars hjerta kanske ropade: lefve Julianus! blef af en fanatisk soldat nedstucken.
Den gamle mannen hade gått ut, för att anskaffa läkarehjelp åt en plötsligt insjuknad dotter.
Han hann, förrän han dog, att anförtro Krysanteus ej blott sitt ärende, utan ock sin brödlösa familj; denne ilade bort att skaffa hjelp.
Derefter blef ediktet uppspikadt på tempeldörren, krigsgudens bild och altare omstörtade och utkastade, målningarne sönderskurna, tempelskatten tagen i beslag, arkivet med dess historiska årskrönikor uppbrändt, samt det heliga korset, fridens och försoningens symbol, planteradt framför ingången, just i blodpölen bredvid den mördade.
Detta skedde vid skenet af de lampor och facklor, som voro tända i portikerna och kring torgets bildstoder.
Deruppe på Akropolis aftecknade sig vishetsgudinnans jettestod mot den stjernbeströdda natthimmelen.
Kanske häfde sig i detta ögonblick hennes kopparbarm.
Rakel.
Athen med sin lifliga hamnstad
Piræeos hade lockat ett ansenligt antal af de civilisationens nomader, de handelns Beduiner, som kalla sig Israels barn.
De hade redan längesedan förlorat sitt lilla fädernesland och redan hunnit i all fred och ro förvärfva sitt stora, det af astronomerna Tellus, det af vanligt folk jordklotet kallade.
Bland Hebreerna i Athen var Baruk en mycket ansedd man, ty han vandrade ostraffligt efter fädernes stadgar, var barmhertig mot sitt folks fattige och icke sällan äfven mot Gojims arma barn, och framför allt: han var rik, mycket rik.
Han egde skepp, hvilkas master voro cedrar från Libanon, hvilkas roder voro af ek från Basan eller nejden deromkring, och han skulle gerna, för att i allo rätta sig efter profeten Ezikiel, gifvit dem segel af egyptiskt linne och soltält, färgade med purpur från Elisaöarne, om ej han funnit detta vara ett alltför långt drifvet slöseri.
Med dessa skepp införde han indiska och egyptiska mussliner, som voro de athenska hetärernas förtjusning, rökelser från Saba och Rema, färgade ylletyger och spanmål från Syrien, tenn och bly från Afrika, slafvar ej blott från Thuba och Mosoch, utan från verldens alla nejder.
Dessa varor utbytte han mot andra, som han med samma skepp utförde: oliver, fikon, vax, hästar, vapen, böcker och konstsaker.
Baruk visste på pricken, hvad en Platon, en Homeros i handskrift var värd, ehuru han aldrig hade läst dem; han förstod med kännarens blick att uppskatta värdet, – n. b. penningvärdet – af bildstoder och målningar, med hvilka han skulle betraktat såsom en dödssynd att pryda sitt hus.
Helgon- och gudabilder, kors och amuletter rullade genom hans händer; men han tvättade dessa omsorgsfullt, sedan han vidrört sådana ting, läste sina böner och smålog åt de oskyldiga guldkorn, som den oheliga strömmen qvarlemnat mellan hans fingrar.
Han dref dessutom en indrägtig handel med penningar och lånade gerna, mot goda säkerheter och icke särdeles omensklig ränta, åt Javans17 lättsinnige söner, de der fördömdt vackre och skamlöst glade, åt förderfvets Gehinom18 oundvikligt bestämde athenske ynglingarne, som med så oförskämda blickar förföljde hans dotter, den svartlockiga Rakel, när hon sedesamt mellan far och mor vandrade till synagogan.
– Rakel, lyft då icke på slöjan så der! – hände det vid sådana tillfällen, att den gamla Ester sade.
– Kära moder, hände det, att Rakel svarade, – den här slöjan vill ju alldeles qväfva mig.
– Jag skall göra ett lufthål i henne med första bästa knif, sade den gamle Baruk.
– Hon är af tyg från Damaskus och har, vänner emellan, ett värde af 50 guldstycken, men hålet skall dit ändå, det lofvar jag.
Hon var en vacker flicka med fylliga former, svarta lockar, en något stor, men välformad näsa och de eldigaste ögon, som någonsin blifvit tända under Orientens sol.
Det fanns väl knappt en yngling af Abrahams slägte i hela Athen, Piræeos inberäknadt, som icke svärmade för Rakel och det ansenliga arf, som en gång skulle tillfalla henne.
Men hvem som helst var icke värdig den rike Baruks vackra dotter.
Det visste såväl Baruk som Ester.
När de för den skull bortlofvade sin dotter, så var det till ingen obetydligare person än rabbi Jonas, den athenska synagogans stolthet, en ännu ung, men mycket lärd man, som ej blott kunde lagens böcker utantill, utan äfven hade studerat den helleniska filosofien och skrifvit långa med kabbalistiska funderingar späckade kommentarier till sin landsman Filons djupsinniga verk.
Föräldrarne hade vid detta val icke gjort sig mödan att rådfråga sin dotters tycke.
Sådant var icke brukligt hos deras folk, och för öfrigt kunde väl Rakel ej blifva annat än mycket belåten med en man af så utomordentlig lärdom, så stor vältalighet i synagogan och dertill af så ansedd slägt som rabbi Jonas.
De anade icke, att Rakels hjerta redan var fångadt af en annan och denne – o ve! – var en af Javans oomskurne söner, som icke hade en droppe af Abrahams blod i sina ådror och icke kunde läsa en bokstaf i de heliga rullarne.
Det är aftonen efter den, på hvilken den obekante filosofen besökt Krysanteus’ hus.
Baruk och Ester hafva begifvit sig till synagogan.
Rakel har föreburit något skäl för att få stanna hemma.
Hon försakar dermed nöjet och uppbyggelsen att höra, huru sinnrikt rabbi Jonas utlägger profeten Daniel.
Hon försakar tillfället att se sin trolofvades person, just i det ögonblick när den är vacker: när stående framför altaret hans mörka melankoliska ögon lifvas, hans af studier fårade panna klarnar och hans af samma ihärdiga studier krökta gestalt rätar sig, vid korens sång:
„Hur sköna äro dina tält, o Jakob, och dina boningar, o Israel!“ och vid den församlade menighetens rop: „Hör Israel!
Adonaj vår Gud är den enda Gud!“ Då genomströmmas han af fädernas anda och deras bedrifters minnen; då uppbygger han i tanken Jerusalems grusade tempel och samlar sitt folk, hvar och en under sin vinstock.
Då förgäter sig hans blick, som annars gerna irrar upp till qvinnornas läktare, för att bakom en af slöjorna ana dragen af flickan, som han älskar, Baruks dotter.
Rabbi Jonas har ett blekt och fint ansigte, som dock i Rakels tycke är fult.
Han har ett skägg, likt manen på en kappadokisk häst, långt, svart och glänsande, som Rakel finner afskyvärdt.
Han sitter ofta hos Baruk och talar så djupsinniga saker om den attikiserande Moses19 och den verklige Moses, den platoniserande
Filon och den filoniserande Platon, att Baruk stryker sitt grå skägg och sin kaftan af lutter förvåning; men Rakel gäspar vid detta tal och finner det odrägligt.
Han är i sin älskades närvaro blyg, – som en blyg älskare, och han förvirras af hennes strålande ögon.
Derför tycker Rakel, att han är en tölp.
Ty ack!
Rakel har ett manligt ideal, vid jemförelse med hvilket alla andra män förefalla henne som misslyckade försök af Vår Herre att skapa någonting drägligt i karlväg.
Huru fult ljuder ej namnet Jonas i hennes öra, huru vackert Karmides!
Jonas har aldrig ingnidit sina lemmar med olja, aldrig tumlat i palestrans sand, aldrig setat på en hästrygg; derför är hans egen rygg krökt, hans gång tung, hans rörelser i den styfva kaftanen utan behag.
Och Karmides deremot!
Han bär osynliga
Hermesvingar på sina fötter, hans elastiska lemmar, omsväfvade af den hvita kitonen och den tyriske manteln, synas vilja lyfta honom från jorden.
Jonas’ blyga, vemodiga blick, hvad är den, om den än blickade i evighet, emot ett enda ögonkast af Karmides, ett af dessa djerfva beherrskande ögonkast, som på en gång förskräcka en eldig flicka och tjusa henne?
Rakel har hört af sin fader, att Karmides är en slösare; hon har sett honom många gånger ej blott på vägen till synagogan, utan ock i sin faders hus, dit han kommit för att låna penningar.
Rakel är förtjust öfver hans slöseri, som gör honom tusenfaldigt älskligare i hennes ögon.
Hon är van att se hvarje litet mynt vändt två gånger, hör dagligen ända till ledsnad upprepas Syraks tänkespråk om sparsamheten.
Karmides, som leende strör omkring sig denna metall, hvilken de andra uppgräfva med sina fingrar ur modden, hvad månde denne Karmides vara, om icke ett ovanligt, ett öfvermenskligt väsen?
Och hvad nu lärdomen beträffar, för hvilken Baruk och Ester så ytterligt vörda rabbi Jonas, så är ju Karmides ofantligt lärdare!
Det har Karmides sjelf med ädel uppriktighet försäkrat henne.
Skulle hon då icke tro det?
Och fastän han är så utomordentligt lärd, så är han likväl glad, talar så fullkomligt begripliga, förtjusande saker och sjunger till lyran de mest sprittande visor.
Skulle Rakel i något ögonblick förgäta Karmides, så finnes i Baruks hus en gammal tjenarinna, som gerna återför hennes tankar till detta föremål.
Äfven hon, tjenarinnan, har sina skäl att beundra Karmides’ slöseri.
Af det guld, han sår, har något äfven fallit i hennes hand, och till tacksamhet härför har hon åtagit sig att vara budbärarinnan och förmedlerskan emellan honom och Rakel.
Det är en vink af henne, som förmått Rakel att i afton stanna hemma.
Der är hennes älsklingsplats under så vackra aftnar som denna.
Man har derifrån en vidsträckt utsigt öfver den östliga och norra delen af staden.
Vesterut mötes deremot ögat af de närbelägna husens tak och murar, men emellan dessa skymta delar af den branta gatan, som från Skambonide leder ned till Kerameikos.
Det är denna gata, som man vandrar till och från synagogan.
En så uppmärksam utkik som Baruks gamla tjenarinna kan således se det vördnadsvärda paret, när det nalkas, och i tid underrätta sin unga herrskarinna derom.
Huset har tvenne ingångar.
Den ena större, som vetter åt gatan, är försedd med en jernbeslagen port, som Baruk försigtigt stänger, hvarje gång han går ut.
Den andra är en liten dörr i baksidan af huset.
Den kan endast öppnas inifrån, och den leder ut till en sluttande, med klipphällar beströdd, gräsbevuxen plats, som utgör högsta punkten af Skambonides kulle.
Denna dörr har af tjenarinnan blifvit öppnad, och derifrån leder en trappa upp till altanen.
Rakel lutar sig mot bröstvärnet och ser ut öfver staden.
Himmelen är klar, och friska flägtar komma ifrån hafvet.
Rakel är orolig, hennes hjerta klappar nästan lika häftigt, som då hon förbidade det första hemliga mötet med Karmides.
Sedan dess har hon ofta träffat honom, just häruppe, under månljusa nätter, sedan föräldrarne och husets få tjenare gått till hvila; och genom vanan samt öfvertygelsen om det oskyldiga i sådane möten har hvarje fruktan, hvarje betänklighet hos henne försvunnit.
Karmides har kommit, för att med skämt och joller förfriska hennes sinne, när det är förtyngdt af hemmets enformighet och det instängda lif, hon måste föra; han har stämt hennes cittra och lärt henne att framlocka små melodier ur densamma; han har talat om det glada brokiga lifvet dernere i staden, dit hon aldrig får styra sin kosa, utan att hafva fader Baruk vid ena sidan och moder Ester vid andra; han har härmat rabbi Jonas’ gång, åtbörder och sätt att tala, så att Rakel varit färdig att kikna af skratt; han har lindat hennes långa svarta lockar kring sina fingrar och kallat dem de skönaste ringar, dyrbarare än de gyllene, med diamanter besatta.
Han har vidare försäkrat, hvad som föreföll Rakel i början alldeles otroligt, att han ej kunde lefva, om han ej emellanåt finge se och tala med henne.
Hon måste dock tro hans försäkran, ty han var ju så utomordentligt vis, hade kastat så djupa blickar in i naturen, och kände bäst sjelf de hemliga vilkoren för sin tillvaro.