Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klädd i amazondräkt med juveler i hattplymen, kom Richissa på en mjällande hvit kröningshäst, en gåfva af kejsaren, och den regerande hertigen Ulrich- Ferdinand mötte henne själf och förde henne, fast åldrad och grå och stapplande på benen – han hade redan vid taffeln välkomnat furstbiskopen af Bayreuth, som skulle viga de höga två – till sin sons sida.
Ulrich-Theodor hälsade med stor courtoisie, och hon svarade med all finhet och respekt, men sedan redo de tysta bredvid hvarandra genom äreportarna och triumfbågarna till dômen.
Festen räckte en hel vecka.
Fontänerna på torgen runno med vin, och kröningsslantarna regnade, och folket gladde sig i munter fröjd samt i det sälla hoppet att af en så vacker och from prinsessa få en ättling af Ulricharnes höga hus.
Men på högtidernas sista dag, då den stora karusellen, som föreställde, hur Amadis kämpade om Oriane med konungen af Rom, skulle försiggå, och då härolder redan kallade riddarne till rännarbanan, öfverraskades hela hofvet af, att Ulrich- Theodor efter ett kort samspråk med Hengstenberg, som i hemlighet varit afsänd till Mon-Bijou, i sporrstreck lämnade Dessau.
Men när han på sin häst efter en förtviflad ridt nådde fram till slottet, hade markisinnan Buoncompagni redan dragit sin sista suck och nu låg hon liflös, hvit på bädden, skön som en ängel ännu i döden, med en ensam opal i det svarta håret, en baise-moi, som han själf köpt åt henne hos Ulrich-Ferdinands hofjude Israel.
Utom sig af sorg kastade sig Ulrich- Theodor på knä vid hennes lik, vätte hennes hvita hand med strida tårar och anklagade sig själf i de häftigaste ordalag.
»Ha, det är jag själf som dödat henne ...
Ack, att jag finge följa henne och återförenas med henne ...»
Ändtligen när han kommit till någon besinning och sans och kunde tala, ehuru ännu hans tårar runno, frågade han sin lifmedikus van der Maës, som Hengstenberg låtit kalla till hennes läger, om han trodde, att hon beröfvat sig själf lifvet med något gift.
Men denne skakade på hufvudet och talade om förskämdt blod och bittra vätskor.
Han beklagade, att han blifvit för sent tillkallad och försäkrade, att ett i tid anbragt starkt purgativ helt säkert kunnat rädda den saliga markisinnan.
La Fleur däremot berättade, att markisinnan sedan den dagen Ulrich-Theodor reste ej varit sig själf lik, men gått som en skugga genom de gyllene rummen i Mon-Bijou, och hade intet annat velat företa än att ensam och utan sällskap ro öfver till Fasanön och där dröja i timmar, insupande den kalla aftonvinden vid den sanka stranden.
Så hade hon dag för dag blifvit blekare och svagare, och till sist hade hon en afton tagit prinsens alla bref och lagt sig i sin bädd, och sedermera eftersändt en biktfader från jesuiterkollegiet i Dessau, som gifvit henne den heliga hostian.
Ulrich-Theodor lyssnade girigt till hvarje ord af La Fleur, så gick han utan ett ord ner till bryggan och rodde gondolen öfver till Fasanön, och då han i gräset kände märkena af en älskad gestalt, som där hvilat, kastade han sig ner och med våldsam gråt upprepade han hennes visas sista rader:
i brand har själen brunnit.
Till evig tid Sylvander
har hennes hjärta vunnit.
Den dag, som han från henne går
Så låg han med ansiktet mot marken och hviskade, och blott med våld lyckades det Hengstenberg och van der Maës’ förenade bemödanden att få honom ifrån Fasanön, och som en sjuk förde de honom i en kaross till Dessau.
Men då de ville lägga honom till sängs och för det ändamålet kallade hans lifpage för att taga af honom kläderna, som voro fulla af jord, drog han värjan och hötte mot dem, och han tryckte mullen hårdt mot hjärtat.
Ingen vågade tala till honom – och hans höge fader blef så förskrämd, då han hörde budskapet, att hans ende son och Anhalt- Dessaus tronföljare blifvit rasande, att pokalen föll ur hans hand och gick i tusen skärfvor, och han bad bönen:
Dyre Jesum hjälpe!
Men ehuru varnad af alla sina hofdamer och öfverhofmästarinnan baronessan Kalb, som sade, att hon vedervågade lifvet, gick prinsessan Richissa in till honom, tog hans hand och sade:
Den allgode guden har gifvit ers höghet en maka för att hon skall bära en del af hans bekymmer ...
Hon sade detta med ett så ömt uttryck öfver sin ljufva röst, att Ulrich- Theodor grep hennes hand och stilla som ett barn grät han mot hennes bröst ut sin stora smärta.
Sedan den dagen lefde Ulrich-Theodor och Richissa i den lyckligaste endräkt, och i så öm kärlek, att alla i hofvet profeterade, att nu var det för alltid slut med Ulrich- Theodors galanta äfventyr.
Men om också detta tyvärr icke, som man kunnat hoppas, blef alldeles sant, och om också Ulrich- Theodor äfven senare ej kunde, så strängt som önskvärdt varit, behärska den ömma böjelse, som nu en gång fanns nedlagd i hans själ och hans komplektion – satte han alltid Richissa främst och lät aldrig något af den vördnad och aktning brista, som han var skyldig en så öm, så älskvärd och så gudaktig gemål, och när han stigit upp på sina fäders tron efter sin höge faders uppbyggliga frånfälle, uppfostrade han sin son, kallad Ulrich-Ferdinand efter farfadern, ej blott till höfviska och ridderliga dygder, men ock till sann gudsfruktan.
MATHIAS WALDIUS’ UTLÄNDSKA RESA.
Bref från prosten Samuel Waldius till sonen Mathias.
Alstorpa 27 maji anno 1767.
Min kiäre son!
Då du nu står på sjelfwa brädan att qvittera ditt Fädernesland och taga det första steget ut i stora werlden liksom och at begynna en ny dagsmarsch af Iter ad Parnassum, will jag än en gång besynnerligen mana din ungdoms yrhet til eftertanka.
Besinna, min kiäre Mathias, ackurat och graviter, huru dina dyra föräldrar allt ifrån din späda barndom dragit dig fram, låtit dig studera wid gymnasio och academie, så du hoppas kan, om du far fort at löpa dygdens wäg och röja christelig wandel, at nå också du en estimerad situation i det stånd, i hwilket dina förfäder stått i oafbruten ked allt ifrån reformationen, besinna detta, min son, och lägg af en viss petulantia, öfver hwilken dina informatorer klagat, nu då du tack ware dina föräldrars omtanka får anträda en resa til främmande länder, som mången fattig yngling dig afundas.
Men meningen med denna färd är ingalunda blott at söka ögats agrémenter eller plaisirer, som kitla sinnet och förswaga siälen, men at fullkomna dig på den lärda wädjobanan och desslikes förwärfva en viss politure, som tywär numer i tidens stigande werldslighet nästan anses lika wiktig som answaret af det christeliga kallet och lärdomsmeriter så ecclesiastice som ock i profana stycken.
Först och främst min kiäre son, förgät ey at hålla remmen hårdt om pungen.
Årswäxten lofwar Gudi klagadt litet godt.
Wårsäden vill ey ens titta upp, då ingen regndroppe fallit sedan andra bönedag, och på grund af nattmyssornas sätt at sköta de offentliga hushållswerken – det Gud i sin godhet må förlåta dem, om han kan – har wexelbalansen kommit aldeles på sned, och credit står ey ens at få mot hederlig säkerhet.
Din broder Jan-Lars vid gardet i Stockholm har knappast kunnat få låna lumpna hundra daler för sit ackord, och
Lisa Gretas kiäre man har måst giöra cessio bonorum, intrasslad i discontdirektör Grüns affairer, och med alt sitt järn i pant å järnkontoret.
Du ser således, at man måste 10 gånger wända på stywern, innan man släpper den ifrån sig.
Den billigaste reswägen torde wara at i Helsingborg gå ombord på en jacht eller galeas, destinerad till Amsterdam, men glöm ey at noga ackordera med skepparen.
Det är min önskan, at du sedan wäl visiterar Utrecht, Cleve, Arnheim och de andra ortligheterna i landet, men at du stannar wid Leydens per-illustra academi, där inhemtar såwäl Theologia naturalis, exegesis biblica, och de andra andliga disciplinerna som ock scientia linguarum antiquitatis, hwilka altid embellera sin man, samt desslikes öfwar dig i Talmud och Rabbinicis, hos där boende litterata judar.
Först sedan du tillbörligt upplysts af dessa Leydenska lärdomsljus, må du resa widare genom Brabant, Flandern och Picardie til Paris, denna sammelplats för lärda män och bibliothèque men tillika för mycken lättfärdig synd, från hwilken wår Herre i sin nåd beware dig.
Måtte du attrappera »le bon ton» utan at warda en petitmaître: det wil säga en klädfåne, en luktstolle och en sprätthök.
Min kiäre Mathias jag behöfwer wäl ey bedia dig om at städse hafwa Herran i hågen, at wara trägen i bön til Gud och bibelns läsande, at wakta dit hiärta för orena begärelse och dit sinne för willäror.
I Holland lära ännu grassera den uppenbara naturalisten Baltasar Bekkers fördömliga theorier om at djefwulen ey frestat Vår Herre Jesum, och ey eller ännu ligger på lur på swagheten hos Adams barn, irrläror dem Bekker sielf til egen ofärd fått ångra i den eld, hwilkens matk aldrig förbrinner.
Och i Frankrike regerar som du wet papismen i all sin styggelse och spinner altjemt sina helwetesnät för at återbörda under Petri falska efterföljare de folk som genom den härlige gudsmannen Martin Lutheri och Herrans aldrig nogsamt prisade nåd räddats.
Skulle den sträcka ut sina klor mot dig, kiämpa som det en ärlig swensk höfwes och anstår, och som din gamle fader, när han ung war, i katedern i Regensburg under sju runda timmar förswarade Theses Lutheri mot et lömskt anhang af jesuiter, kryptopapister och socinianare.
Så min son, gack då på egen hand, utan ledband och dock ewigt i Herrans ledande wilja, ut i werlden, glöm aldrig den plikt, som åligger hwar Christen, den der efter den naturliga födelsen genom den andliga fått förtröstan om frälsning från naturens allmänna fördärf och betyga genom uppförandet städs, at du är en hederlig mans säd, och Herran wår Gud skall wälsigna dig och det skall dig wäl gå til obeskrifwelig fägnad för dina dyra föräldrar.
Din hulda moder, som denna wecka twänne gånger för rötfeber måst slå åder på sig, är ännu swag till helsan, men från sjukelägret omfamnar hon dig – och jag förblir altid
Din trogne fader
Samuel Waldius.
Bref från Mathias Waldius till hans fader prosten Waldius.
Cuxhafen.
Briggen Frohe Jeanette.
15 juni 1767.
Min sötaste Fader!
Min söta faders angenäma skrifvelse kom mig i Götheborg rätteligen tillhanda, och jag las ur densamma min Faders vanliga ömhet emot mig, och det är med verklig ledsnad, som jag på grund af motiga vindar, som hindrat fartyget at göra an någon hamn före Cuxhafen, måst til nu uppskjuta det utvalda nöjet at besvara detsamma och med all sonlig vördnad och kärlek tacka för tillåtelsen at resa till främmande länder och för penningebrefvet på det Grillska Contoiret i Amsterdam, som jag lofvar att noga gömma och blott i trängande behof anlita.
Det är med den sensiblaste rörelse jag genomläst min käre Faders lärdomar.
Altid heliga för mig äro de det dubbelt nu, då jag qvitterat ej blott det hem, där min ungdom förflutit i menlös ro och glada lekar, men hela det kära fosterlandet och mina dyra föräldrars famntag.
Också har jag lofvat mig själf at behiärta på det ömmaste min Fars råd, at söka profitera af alt men behålla orörda min barndoms tro och enfald.
Jag beder Gud at stärka mig i mina föresatsers uppfyllande och nådeligen beskydda mig från det som kan skada min timeliga och andeliga välfärd.
Som min
Far bestämt gick jag med farkost från Götheborg och for på briggen Frohe Jeanette hemma i Bremen, kapten Justus Schmoll, söndagseftermiddag den tionde från Sverige.
Klockan fem på eftermiddagen hissade vi i Jesu namn seglen, vinden var O. N. O. med ganska styf kultje, och jag, som aldrig varit i större vatten än i vår fisk-eka på Åsnen, blef fyld af förfäran inför detta hiskeliga spectacle.
Frohe Jeanette dansade på böljorna som en sjöblåst ulltapp, och rödspåttan jag ätit hos min vördade farbror och tante Eleonora till middagen längtade kännbarligen till sitt element igen.
Urplötsligt kom ett stort moln.
Regnet slog in i cajutan, där jag låg, men jag öfverantvardade mitt öde i Herrans hand och, mediterande det sköna språket Zacharias 10, 11:
Och Han skall gå igenom det trånga hafwet och slå böljorna i hafwet at alla djupa floder uttorkade warda, somnade jag in.
Andra morgonen vaknade jag stärkt och glad efter en välsignad slummer, och ehuru det blåste tappert, befann jag mig rätt väl och kunde giöra min reskamrats agréabla connaissance.
Till min stora fröjd befans han vara den lärda dr Gottlob
Knoblauch från Hamburg på återresa från Götheborg, där han varit huspredikant hos varfsägaren Angerstein.
Jag vet ej om min
Far äger i sitt förträffeliga och utvalda bibliotheque hans lärda skrift De Insectis quæ in Testamento veteri occurrunt (Hamburgum 1754 8:o) – men jag tänker nog, att denna traktat om skridfän i Gamla Testamentet ej heller undgått min vördade och lärde Faders uppmärksamhet.
Dr Knoblauch var en prestman med ett mildt ansikte, nog mycket Hallensis i några punkter, men utan pietistisk sjelfdryghet, och med stor nytta hörde jag honom med många subtila inkast och grundelig argumentation belysa åtskilliga tvistiga frågor.
Och den vackra edition af Arndts Paradisgärtlein, som den vördade mannen gaf mig till afsked, skall altid för mitt minne uppkalla hans omtyckta bild.
Här i Cuxhafen består jorden mest af äfja och lera och är sålunda ganska bördig.
Nära, i Amrum, finnas många mullbärsträd af den hvita sorten planterade, som frodas excellent, hvilket jag omtalar för min vördade faders intresse för silkesodlingen.
Dr Knoblauch, som gjort flera rön med dessa kräken, förklarar dem vara af ett särdeles kallt temperament, och väl kunna trifvas i norden.
Tänk om vi kunde hafva mullbärsskog på Alstorpa och farbror Christians fabrique använda vår rudi materia.
Här gäller den hvita svenska styfvern en Schilling och groschen sex öre, hvilket ger en liten vinst af 50 procent, välkommen nu då vi gå uppför Elben til den gamla riks- och hansestaden Hamburg.
Jag skrifver vidare från Amsterdam och slutar med att bedia den Högste förläna mina dyraste
Föräldrar under sina många bekymer och göromål stadig och jämn välmåga.
Då uppfylles dens uppriktiga önskan som in i döden förblir
Min Sötaste Fars
ödmjuklydigste son
Mathias Waldius.
Bref från Mathias Waldius till sekreteraren i krigsexpeditionen Erland Hjelm.
Briggen Frohe Jeanette 20 juni 1767.
Ädel och högaktad herr Secreterare, min hjärtas vän och gynnare, och om jag får säga min egen Broder!
Med treudd vresigt lyft i böljans djup Neptun
Med Aeol i förbund mig ryckt från hem-
bygdsstranden.
På kojens hårda brits och ej på ejderdun
Jag hiskligt gungad förs ifrån den sälla
stranden,
Där väna Iris än sin fägrings tempel har
Och du, Pylad, är kvar.
O, Himel, Allmacht du, som vandrarns öde
styr,
Hvart hän du än mig för, på med ell’ mot-
gångs bölja
Mitt hjärta evigt ömt, til Er i tankan flyr,
När vågens svarta kam, vill lefnadsskeppet
skölja.
Och rosen, som i blom jag på min kosa ser,
Jag plockar blott för Er.
Om jag ägt min Brors fjäder, hade jag både artigare och med en amplitude värd det höga ämnet i en lång carmen luctuosum celebrerat min affärd och mitt hjärtas sensibla afsked från sin enda vän.
Men det är ej jag, som unnats dricka ur den heliga källan, och nectarpokalen står blott til min egen broders disposition.
Ergo skall jag helt simpelt och enfaldigt berätta mina händelser på Briggen Frohe Jeanette mellan Götheborg och Amsterdam.
På vägen till
Hamburg fick min svaga person pröfva alt det vilda hafvets raseri, och min buk knorrade öfverljudt öfver at nödgas att gifva ifrån sig all sin egendom.
Hur skrifver ej redan Homer:
Menniskans herre, den obeveklige magen.
Dessemellan discuterade jag promiscue i lä på babolsgatan med dr Knoblauch, en prestman, men något bigott och unken.
Han gick af i Hamburg, som var en stor och mörk stad, där tunga vagnar trängdes på de smala och osnygga gatorna.
Där sågs fullt med fruntimmer och pigor klädda lika präktigt som sina husbondefruar, och nickandes mot sjömännen och de resande, väl vana vid, at de hade flera riksdalrar at förstöra.
I Hamburg skulle vi i stället för dr Knoblauch få nya passagerare, och till min häpnad och bestörtning hörde jag, när vi lagt ut, i cajutan, där jag satt och läste ett skönt och hiärterörande ställe i pastor Lütkemans Inträdespredikan om Christne Lärares embetsplikt, ett sorl af flickröster, som galnades och skrattade, erinrande mig om Horats »fnitter ur vråarne».
När jag koxade ut, såg jag fyra unga fäntor, som fnissade och hoppade kring en tjock oldmor i enorm ärtgrön robronde och med en grinig näsa i ett rundt ansikte, så hon liknade gubben i mån.
Flickorna nämde henne Tante Gustel.
De sprungo och sqvätte ikring henne som tättingar, slogo hvarandra natthugg och lutade sig öfver relingen så vattnet stänkte upp i deras ansikten och löste deras rouge.
Fåfängt klappade gumman i sina tjocka händer och ropade: »Täubchen, Täubchen, Donner Wetter ruhig, wenn sie nicht ruhig sind, steige ich aus».
Men som skeppet var midt i Elben med vatten rundt ikring, giorde denna hotelse ringa eller ingen verkan.
Töserna fortsatte sitt nojsande och sina agacerier.
Jag kunde ej låta bli att se på den yngsta, täckaste och yraste af dem allesamman, Lieschen allt för söt med sina smilgropar under en schäferhatt med coquelicot och kort hvit nätteldukskiol med Vergiss-mein-nichten.
Hon liknade gudinnan Flora, med kinden nypt rosig af Zephyren, på taflan i landshöfdingen och herr baron Coijets bibliotheque, där hon stod och gungade med smalbenet i hvita strumpor och små fötter i små grå skor, såsom när man är prête för inledningsreverensen till pas de rigaudon.
Hon gnolade på sin egen behageliga lilla melodie:
Die Türcken haben schöne Töchter,
Sie können lieben jeder Zeit.
I detsamma kom kapten Schmoll, och på min förfrågan hvem den gamla Tanten med sina många niecer var, skrattade han så det klunkade i honom som i en gammal ränna vid lenväder.
Ja, mein lieber Herr, das ist was anders als die Pentateuch und Barbara Celarent!
Sehen Sie, es fährt so immer eine Menge kleiner Dingen aus Hamburg nach Amsterdam um sich dort zu amusieren.
Aber sehen Sie doch nicht so scheu aus.
Das Frauenzimmer ist doch kein gefährlicher Scorpion.
Men jag tänkte på henne, med hvilken jag, om Herren vill, skall ingå en christelig äkta förening, Sara Margareta Hambræa i Svartlilla prostgård, huru sedesam hon satt vid sin väf – och åter försänkte jag mig i »Christne Lärares embetsplikt».
Men den skälmen
Morphée tourmenterade mig i drömmen.
Jag tyckte vi lekte Blinde Kuh, och Lieschen satt skrattande på mina knän.
Dagen därpå var det åter elakt väder, och »Frohe Jeanette» krängde, som skulle den kantra.
Förfärdeligen brusade vågorna och stormen tjöt i tackel och tåg.
Då kom Lieschen in i cajutan, där jag satt ensam.
»Ich habe Angst,» sade hon likblek och tog min hand.
Men jag talade vid henne ganska uppbyggligt och rätt serieust om Herran, som öfverallt är med oss äfven på svallandes sjö.
»Ich aber bin so ein armes und frevelhaftes Kreaturchen,» hviskade hon, och jag kände hur hennes tårar föllo på min hand.
Men jag erinrade henne om, att det aldrig var försent med bot och bättring, och jag blef sielf helt högtidlig till mods.
Skulle min ovärdiga mun verkligen blifva ett redskap för omvändelsen.
Dock Spiritus flat, ut vult.
– Men kan du tänka, min käre Bror, det hade ej väl slutat storma, förr än hon sprang, svängde storskrattande på klackarna och mumlade – Das ist doch alles dummes Zeug.
Så dansade hon i väg till sina kamrater sjungande med full hals:
Sant är det, som står i Salomo, kvinnan är en stor ostadighet, och man skall vakta sig för hennes själs smuts.
Med det rådet till dig, min egen wän, som på grund af ditt vackra och skalkagtiga ansikte lärer nog vara mycket älskad af det svaga och farliga kiönet, vill jag i dag terminera min första reseepistel.
Med önskan om all tänkbar välgång för dig både på kroppens och sinnets vägnar förblir jag ouphörligen
Din in i döden trogne vän
Bref från domprosten Samuel Waldius till hans son Mathias.
Alstorpa 25 juli 1767.
Intet jordiskt kan giöra mig större glädje än at höra, at du är kvick och munter til hälsan och framhärdar i sedig conduite, sparsamhet och flit jämwäl at du odlar dit wett och uppdyrkar dina af naturen lyckliga snillegåfvor.
Wil du förlänga dina dyra föräldrars lifstid far fort där wid – studera, roga dig också, men altid sane och prudenter, utan excess och galenskap.
Undrar mig höra om universitas Leydensis fortfarande är så florentissima som då jag var bland dess alumner och membrum nationis Septentrionalis.
Då strålade där sådana lumina litteraria som Lipsius, Gornowius, Schaaf och Surenhusius – själf mödade jag mig samman med Eduard Bernard från Oxford i exegesi testamenti veteris och linguis orientalicis.
De rara arabiska handskrifter, du sett i min collection i skåpet med röda glaset, inköptes på auctionen efter den lärde Jacobi Gotii bibliotheque och dechiffrerades och resolverades samman med den högst i morgonländernas tungomål förfarne Augustinermunken Guillemus Bonjour.
Kanske rencontrerar du någon samtida til dessa lysande män, dragande sig til minnes Samuel Smolandus, som opponerade vid många actus disputatorios, och det wågar jag flattera mig med – copia summaque latini sermonis facilitate.
I sådant fall embrassera honom, och han skall warda dig ett faderligt stöd och hiälp.
Utom theologici glöm ey at flitigt frequentera den lärde och lysande Ruhnkenii auditorium, och när du familiariter ser det stora ingeniet, hemställ til honom den emendation til Euripides Hercules furens, som står på hosföljande lapp.
Här hemma har domprosten Hagelin nyligen valedicerat det werldsliga.
En häftig diarrhée wållad af för mycket champinjonätande slutade den wördade mannens dagar och din far höll likbegängelsen öfver hans andelösa lekamen i Keflinge kyrka.
Som den äldste af stiftets kontraktsprostar, skulle jag ju då hafwa pas framför de andra prestmännen här, det ock endast contesterades mig af den köpta nattmyssan Hallonkvist.
Men jag lärde den widrige rubelslukarn, hwar David köpte ölet, wisade klarligen, at hans theses wid Gymnasio Calmanrensi De Gratia luktade dippelianismus, och det blef Gudi lofwadt han, som förgick sig och fick göra excuser.
Din broder Jan Lars har trolofvat sig med Nora Schult, af det ansedda Schultska huset i Gefle.
Din blifvande swägerska är ej wacker, men hvad fransmännen kalla potelée och äger en tiondepart i Hargs grufwärk.
Han har nyligen för mina samlingar genom sin wän assessor Gjörvell lyckats förskaffa mig den rara och kurieusa disputationen De
Virgine nobile stuprata – förgät ej häller du i Leyden min collection och particuliert om du ser Gmelins Beschreibung der Insel Celebes mit vollst.
Verzeichniss seiner Thiere, Affen und Vipèren, så kiöp den för min räkning, dock får den ey betinga mer än tre floriner.
Din moder som nu G. I. qwicknat til ur sin swaghet beder helsa och säga, at det päronträd, du som späd gosse planterade framför dit kammarfönster, nu står ymnigt och dignande af kart, och hwar gång hon går det förbi tänker hon på sin Matts.
Med önskan om Guds wälsignelse och allt godt til ande och kroppshydda förblifver jag
altid din trogne fader
Bref från Mathias Waldius till Erland Hjelm.
Spaa 10 aug. 1767.
Min älskanswärde wän och broder!
Jag kan ej exprimera, hur obligerad jag är af min käre broders agréabla skrifvelse och i huru hög grad mit hiärta känner sig fägnadt af at höra, det min broder dock understundom alt framgent erinrar sig sin trogna Matts.
Altså vågar jag också intala mig, at en liten journal af de många händelserna, sedan jag qvitterat Frohe Jeanettes råa jungman och stekta schellfisk, ej skulle varda ovälkommen.
Från Amsterdam, där Carl XII hängde på dörrskyltarna och det til och med i rödt kläde och allongeperuk, for jag efter at vederbörligen hafva begapat den ansenliga hufvudstaden och gjort observationer öfver dess handel med allehanda kostbara föremål från Indien och Coromandel, på canaler inåt landet på en Treckschuyt eller dragbåt, så kallad, därför att den drages med rem spänd i ett träklot på baklåret af en häst, hvilkens ryttare på land, är båtens styrman.
Ruffen var tyvärr occuperad af en rik negociant från Amsterdam, och genom den ymniga tobaksröken på däcket såg jag holländska bönder präktiga med gyllne knappar och strumpebandsspännen af guld gå till kyrkan – ty det var Söndag – med sina hustrur; och där i landet är det fruarna som bära hornen, ty med sina gullhorn öfver pannorna likna de julbockarne på Wexiö marknad.