Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sannt är det visserligen, att LagUtsk:s omdöme i detta fall icke kan blifva för domaren till efterrättelse förbindande, men om det icke kan bestridas, att denna princips utredande till fullkomlig klarhet, är af den mest genomgripande vigt för Svenska folkets säkerhet, i afseende på dess i grundlagen förbehållna rättighet att deltaga uti lagstiftningen och i afseende på lagskipningens hela gång, så lärer det ock få medgifvas att Just.Ombudsm. rätteligen förfarit, då han fästat upmärksamheten derpå, att denna grundprincip icke är uti Svenska lagfarenheten nöjaktigt utredd, och att begreppet om sjelfva domstolarnes bestämmelse till följd deraf är vacklande.
Den sålunda lemnade utredningen, öfver hvilken det, efter min åsigt, ålegat LagUtsk. att meddela utlåt., skall, såsom jag hoppas, medföra den stora nytta, att domarekorpsens samtliga medlemmar, hvilkas åsigter i frågan ännu äro vacklande, skola finna sig af pligt upmanade att moget begrunda densamma, till dess de derom hunnit fullkomligt stadga sin öfvertygelse, för hvilket ändamål de ulan tvifvel skola finna det vara af nytta, att läsa och återlösa den af Just.Ombudsm., uti berättelsen för år 1849, i denna fråga meddelade utredning, hvaraf jag ej kunnat underlåta att här citera några strofer.
Sålunda yttras der bland annat.
”Vid domaremakten hvilar samhällets lagbundna trygghet.
Ingenting skyddar allmän och enskild frihet, rätt, säkerhet, om ej denna makt upfyller sitt kall.
Och med icke mindre fog torde det kunna sägas, att så länge domaremaktens utöfning är ostörd, och dess åligganden fullgöras i undergifvenhet för lagen, och för ingen annan, den samhällsinrättning, som frambragt och uprätthåller en sådan utöfning af domaremakten, derigenom också upfyllt det vigtigaste af sin bestämmelse.
Det första nödvändiga för möjligheten att fullgöra domarens kall år, att han vet, hvad han under namn af lag skall lyda.
Den 8 Februari. 355
Flan får då icke tvingas att för lag erkänna hvad han ej finner så vara. — — — — Från lagslifiarens behörighet allena härrörer egenskapen af lag.
Lag är hvad rätter lagstiftare stadgat, och det endast.
— Har domaren ej behörighet alt göra en från obehörig ort utgången befallning kraftlös genom vägran att tillämpa den; sä är det ej heller på honom, som det ankommer alt göra lag gällande, skydda rätt och frihet.
Men ankommer delta ej på honom, då gifves ej heller något sätt alt hindra, det lagstridiga befallningar gå i verkställighet, eller att efteråt godtgöra den skada de vållat.”
Dessa af mig här citerade, ur berättelsen lösryckta strofer, torde vara tillräckliga för att visa, att den utredning, som Just.Ombudsm. meddelat öfver denna vigtiga principfråga, förtjenar alt allvarligen begrundas af hvarje samvetsgrann domare.
3:o det återstår nu att bedöma, huruvida Just.Ombudsm., på sätt ifrågasatt blifvit, kan anses hafva trädt utöfver gränsen af det honom lemnade updrag derigenom alt han uti sin embetsberättelse, efter lemnad redogörelse för 2:ne Högsta
Domstolens uti likartade fall meddelade motsatta beslut, uttalat det omdöme, att det ena af dem vore stridande mot klar lag.
I anledn. häraf har Just.Ombudsm. uti sin sednasle berättelse, jemte utvecklande af de skäl, som skulle ådagalägga denna hans behörighet, bland annat, pag. 127, tillkännagifvit, det han icke visste, huru den honom åliggande utredningen af iagskipningens tillstånd skulle bringas till verkställighet, utan att granska detta tillstånd äfven i Iagskipningens högsta instanlie: eller huru en sådan granskning borde tillgå, utan att tillåta sig omdömen öfver Högsta Domstolens åtgärder.
Då nu LagUtsk. ansett Just.Ombudsm., för alt kunna behörigen fullgöra sitt åliggande att utreda Iagskipningens tillstånd, hufvudsakligen böra med sin upmärksambet följa högsta instantiens åtgärder, samt uti berättelsen redogöra för sådana derifrån uti likartade fall epaanerade beslut, som stå i uppenbar strid emot hvarandra; så hade Ulsk., efter min åsigt, jemväl bordt förklara, att fall kunna gifvas, då, såsom nu ock inträffat, det ej allenast är Jusl.Ombudsm:s rättighet, ulan äfven hans pligt alt uttala sill omdöme, huruvida han finner det ena eller det andra, af de hvarandra motsatta besluten, vara mot klar lag stridande.
Om denna min åsigt vid första påseendet kan synas besynnerlig, hoppas jag dock, att man vid närmare granskning deraf, skall finna den vara riktig, ty om det, såsom jag tror, är omöjligt att två hvarandra rakt motsatta beslut, båda kunna vara med klar lag öfverensstämmande, så lärer häraf tydligt följa ett af två:
Antingen är intetdera af de hvarandra motsatta besluten, eller ock endast det ena af dem med lag öfverensstämmande.
I förra fallet måste, såvida ej båda besluten uppenbart strida mot lag, det antagas att tagen är otydlig; i det sednare åter, att ettdera af de hvarandra motsatta besluten är mot lag stridande. nq* 356 Den 8 Februari.
Skulle Just.Ombudsm. vid redogörelsen för 2:ne högsta instantiens mot hvarandra stridande beslut, finna det förra fallet inträffa, det vill säga att intetdera beslutet är med lag öfverensstämmande och att lagen således är otydlig, så är det hans pligt att, jemte uttalande äf denna åsigt, yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring af en sådan lag.
Finner han åter det sednare fallet vara för handen, eller att det ena af de motsatta besluten är öfverensstämmande med, och att det andra således är stridande mot klar lag, så är det ock hans pligt att uttala denna sin åsigt, enär det just är derpå han skall grunda ^itt omdöme om, och i hvad män det är behöfligt alt framställa yrkande om lagens förklaring eller icke.
Sanni är det visserligen, att Just.Ombudsm:s åsigt om beslutets stridighet mot klar lag här kunnat uttalas på ett behagligare sätt för dem, som fattat detsamma, derigenom alt han uttryckt sin mening i negativ form.
Om han sålunda, i st. f. alt säga, alt det sednare beslutet stod i strid mot klar lag, hade sagt alt det förra beslutet vore med klar iag öfverensstämmande, så skulle säkerligen ingen hafva stött sig vid ett så beskaffadt uttryck, och likväl skulle Just.- Ombudsm., äfven genom della uttryck, fastän på ett negativt sätt, hafva bestämdt uttalat den honom nu till last förda åsigten, att det sednare beslutet vore mot klar lag stridande.
Skillnaden hade endast varit, alt den af Just.Ombudsm. uttalade åsigten om det sednare beslutets stridighet mot klar lag, derest han begagnat sig af det negativa uttrycket, sannolikt fattats af ganska få, då samma åsigt nu deremot blifvit på ett för alla begripligt sätt tydligt uttalad; — och synes således frågan, huruvida Just.Ombudsm., genom det sätt hvarpå han uttryckt sig, har förfarit felaktigt, ytterst bero på besvarandet af den frågan, huruvida R.
St, anse såsom en förtjenst hos deras Ombudsman, att han begagnar sådana talesätt, som endast af fåtalet fattas, men deremot vilja tillräkna honom såsom fel, att han uttrycker sig så tydligt, att de äsigter hatt vill uttala, begripas af alla?
Det har blifvit påstådt, alt Just.Ombudsm. hade bordt anställa laga åtal mot Högsta Domstolen, derföre att han funnit dess beslut stridande mot klar lag.
Att detta påstående innefattar ett misstag, inhemtas af 101 § R.F., samt 4 § af Just.Ombudsm:s instruktion, hvarigenom honom såsom pligt ålägges, att inför Riksrätt tilltala den eller de af Högsta Domstolens ledamöter, som ”af egennytta, vrångvisa eller försumlighet så orätt dömt, att derigenom någon emot tydlig lag och sakens utredda och behörigen ”styrkta förhållande mistat, eller kunnat mista, lif, personlig friebel, ära och egendom.”
Då, såsom nu inträffat, den anklagade blifvit genom Högsta Domstolens beslut frikänd, var således icke något af de fall för hand, då det ålåg Just.Ombudsm. alt, mot den, som fattat beslutet, anställa laga åtal.
En sådan åtgärd bör ock, efter milt omdöme, endast uti yttersta nödfall tillgripas, emedan blotta anställandet af åtal emot Den 8 Februari. 357 Högsta
Domstolens ledamöter, äfven i den händelse alt de tilltalade frikännas, alltid skall bidraga alt minska den aktning och det förtroende, som böra vara med Högsta Domstolens beslut oskiljaktigt förenade.
Rätta sältet att förskaffa ökad aktning och förtroende för Högsta
Domstolen är således, efter mitt förmenande, icke det, att inför Riks-rätt anställa laga åtal för de mer eller mindre lagstridiga åtgärder, som af samma Domstols ledamöter vidtagas, utan deremot alt, på sätt förut närandt blifvit, bereda opinionsnämnden tillfälle alt med fullkomlig oväld kunna utöfva den makt, grundlagarne ål densamme updragit.
Det har blifvit invändt, att Just.Ombudsra., derest han tillerkändes den ifrågavar. rättigheten, skulle hafva fått makt att upträda både såsom åklagare och domare, utan att den tilltalade blifvit hörd och fått sig förklara.
Den, som framställt denna invändning, synes hafva förbisett, att det endast är inför domstol, som Just.Ombudsra. kan upträda såsom åklagare, samt att någon domsrätt uti intet fall honom tillkommer.
Det af Just.Ombudsm. meddelade yttrande, ang:de det sednare beslutets stridighet mot klar lag, innefattar endast ett uttryck af hans individuella åsigt, men som Just.Ombudsm., lika med hvarje annan dödlig, kan misstaga sig i sitt omdöme, så följer häraf, att det alldeles icke är afgjordt, att det sednare beslutet är stridande mot klar lag, derföre all Just.Ombudsm. ansett det så vara, lika litet som det skulle hafva varit afgjordt, att det vore med klar lag öfverensstämmande, derföre att Just.Ombudsm. derom fällt ett sådant omdöme.
Pvad som deremot är alldeles afgjordt, det är, att af 2:ne hvarandra rakt motsatta beslut, ettdera måste vara mot klar lag stridande, så vida nemi. någotdera af dem är med klar lag öfverensstämmande.
Vore del nu sannt, att Just.Ombudsm., derigenom att han förklarar sig anse det sednare af 2:ne motsatta beslut vara stridande mot klar lag, begår någon förnärmelse mot de Högsta Domstolens ledamöter, som fattat samma beslut, så skulle häraf obestridligen följa, att desse ledamöter, såvida de anse sitt beslut vara med lag öfverensstämmande, genom detsammas afkunnande, sjelfve mot dem bland deras kolleger, som förut fattat det motsatta beslutet, redan begått en lika beskaffad förnärmelse, fastän af vida svårare beskaffenhet för dem den träffat, emedan omdömet att hafva dömt mot klar lag, då icke inskränker sig till alt vara Just.Ombudsmis enskilda åsigt, utan deremot blifvit, ehuru på ett indirekt sätt, uttalad genom ett formligt beslut af flere bland de dömandes kolleger.
Men, frågar man slutligen, hvarföre skall.
Just.Ombudsm. yttra sitt omdöme om det ena eller andra af de motsatta beslutens stridighet mot klar lag. när någon domsrätt deröfver ej tillkommer honom?
Derföre svarar jag, att R.
St:s Just.Ombudsm., ej mer än någon annan ombudsman, är frilagen 358 Den 8 Februari. från skyldigheten, att för sina principaler upgifva de skäl, som förmått honom att åsidosätta en honom åliggande pligt.
Dä nu Just.Ombudsm., derest han funnit någon otydlighet uti sjelfva lagen hafva gifvil anledn. till de motsatta besluten, på sätt förut nämndi är, varit ovilkorligen pligtig, att i sin berättelse, jemte tillkännagifvande häraf, yrka en lill enhet och sammanhang i lagskipnipgen verkande förklaring af en sådan lag, så synes det mig ock vara obestridligt, att Just.Ombudsm., då han underlåtit all framställa yrkande om lagens förklaring, tillika bordt för R.
St. upgifva motivet dertill, på det att desse hans principaler måtte blifva i tillfälle, alt kunna bedöma, huruvida detsamma utgjort ett tillfyllestgörande skäl för nämnda underlåtenhet.
I fråga åter härom, så måste det tvifvelsutan medgifvas, alt den, som, lika med Just.Ombudsm., uti ifrågavar. fall, linner en af domaren åberopad lag redan vara tydlig och klar, för sin enskilda del saknar anledu. att framställa yrkande om lagens förklarande; men då Just.Ombudsmrs åsigt, lika väl som domarens, kan vara felaktig, samt det dessutom ej är för någonderas enskilda del, utan för medborgares säkerhet i allmänhet, som förklaringen erfordras, så kan jag ej antaga den omständigheten, att Just.Ombudsm. finnér det ena af de hvarandra motsatta besluten vara stridande mot klar lag, såsom ett tillfyllestgörande skäl för underlåtenheten att begära lagförklaring; utan bör Just.Ombudsm. hädanefter, då han finner, att uti lika beskaffade frågor, med tillämpning af samma lag, hvarandra rakt motsatta beslut ifrån högsta instanlien emanerat, alltid ”i sin berättelse till R.
St. yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring af en sådan lag,” samt dervid tillika upgifva, huruvida, efter hans åsigt, buda, intetdera eller endast ettdera af de hvarandra motsatta besluten, äro mot klar lag stridande, till hvilket omdömes uttalande jag anser Just.Ombudsm. desto hellre vara pligtig, som det är R.
Sirs rättighet, att, innan förklaringen af dem meddelas, hafva inhemtal sin Ombudsmrs yttrande, om huru beskaffad han anser förklaringen böra blifva.
Skulle Just.Ombudsm. bifoga delta sitt omdöme med tillvitelser af smädlig och skymflig beskaffenhet, så ligger det i sakens natur, att lian derföre mäste vara laga ansvar underkastad.
I afseende härå förekommer likväl, att nuvar.
Just.Ombudsm. tydligen uttalat det bestämda omdöme, att han funnit en oegennyttig och välvillig anda vara i lagskipningen allmänt rådande.
Efter att sålunda hafva yttrat mina åsigter, rörrde de vigtigaste delar af Just.Ombudsmts embetsberättelse!', återstår nu att meddela utlåt, om det sått, hvarpå han förvaltat det honom anförtrodda maktpåliggande embete.
Härvid anser jag mig först böra såsom en egenhet anmärka, att pluralitelen af LagUlskts ledamöter vid afgifvandet af detta utlåt. befinner sig uti ett slags jäfaklighetslillstånd, enär vi till ett antal af icke mindre än 12 bland 16, såsom embetsman kunna vara blottställde för åtal af Just.Ombudsm., och det således för Den 8 Februari.
359 oss personligen kunde vara mest fördelaktigt, om embetets innehafvare vore i möjligaste måtto passiv.
För min enskilda del tror jag mig dock ej kunna tydligare afgifva detta mitt utlåt., än då jag säger, att den nuvar.
Just.- Ombudsm., efter mitt omdöme, alldeles icke är på sin plats, så vida nemi. detta embete egentligen blifvit inrätladt endast för skenet, samt meningen varit oell är, att dess innehafvare skall inskränka sin verksamhet till att anställa åtal mot en eller an nan underdomare, men deremot låta den högre lagskipningeu ostördt hafva sin gång.
Om åter meningen med detta embetes inrättande, såsom den af mig blifvit upfattad, varit och är, all dess innehafvare skall, med allvarlig och oafbruten upmärksamhel, följa lagskipningen i sin helhet, samt utreda dess verkliga tillstånd och anmärka bristerna deruti, utan afseende derpå, om sanningens uttalande derom kan vara mer eller mindre behagligt för dem, som på eli eller annat sätt kunnat hafva varit orsaken till samma brister, så skulle Svenska folket, enl. min innerligaste öfvertygelse, vara högeligen att lyckönska, om det kunde påräkna, alt äfven hädanefter se Just.0mhudsm:s' platsen besatt med sådane män, som, med embetets nuvar. innehafvares outtröttliga nit och oförminskade sjelfständighet, rastlöst framgingo på den af lagarne derföre utstakade bana, helst roan då hade förhoppning, att inom en ej allt för aflägsen framlid få se enhet och sammanhang i lagskipningen, så att ali dom komme att grundas pä klar lag, och en allmän säkerhet beredas för medborgares rättigheter.'1'1 Gr. Wrangel, Tönnes Helmuth:
Om, såsom Hr Cederschiöld yttrat, R. o. Ad:s tystnad vid behandlingen af delta vigtiga betänk., härleder sig från någon träffad öfverenskommelse inom vissa riksdagskolterier, och det således varit deras afsigt, att i tysthet begrafva detta betänk., så förenar jag mig med Hr Cederschiöld i dess reservation emot ett sådant förfarande.
Wrangel och att, beträffande sjelfva saken, få instämma med Hr Weidenhjelm i dess afgifne reservation.
Hr Tharas, Casper Wolrath, d. 5 dennes på bordet lagda motion, ali R.
St. måtte hos K. M. i und.het anhålla om nedsättning af en komité för revision af Linblomska katechesen samt nu gällande handbok och psalmbok.
Jag anhåller att få tillägga några ord vid motionen och såsom densamma uplysande, i hvad den angår ändring i vår antagne kateches, tillkännagifva, att denna fråga förehades å allmänna Lärare-mötet här i Stockholm sommaren år 1849, dervid ”hela afd:n” för Folkskole-väsendet ”jakande besvarade” den framstälda proposm, alt ”uttrycka önskan, alt en ny lärobok i Christendomen, med Luthers lilla kateches 360 Den 8 Februari. till grund, måtte ju förr desto hellre utarbetas och, efter vederbörl. godkännande till allmänt begagnande i skolorna införas” (se pag. 37 af handlingarne).
Äfven den förtjenstfulle Skolläraren och Författaren Gr. Thorsten Rudenschöld, har i en i dessa dagar utkommen bok, Tankar om vår lids samhällsfrågor, 2:dra delen, som uteslutande afhandlar frågan om folkskolan, pag. 38 och 39 yttrat sin öfvertygelse vara, att eli lefvande föredrag och enkel förklaring af sjelfva evangelierna vore hufvudsaken i religionsundervisningen, hvarefter det heter: ”Till denna Religions-undervisningens hufvudpunkt sluter sig sedan, såsom en vigtig denna undei visnings beståndsdel, nödig utläggning och förklaring samt skärpning i minnet af den för utanläsning lämpade och dyrbara, men alltför sammanträngda upsnmmeringen af bibelordets hufvudläror, sora vår kyrkas hufvudman, Mårlen Luther, skänkt oss i sin lilla kateches.” — — I afseende på Lindbloms förklaring eller långkaleches, heter det vidare: ”man må om densamma för öfrigt tänka och säga hvad som helst, måste den dock påbördas det stora felet att vara myckel för lång för alt svara emot det verkeliga behofvet och dermed förbundna upfattningsförmågan hos barn, och för att kunna grundeligen genomgås till bibringande af verkelig kunskap hos barnen, på den korta tid, som, enl. hvad här längre fram skall visas, i folkskolan på Svenska landsbygden kan åt denna undervisning egnas.”
I fråga om nedsättandet af en komité för beredande af de ämnen, hvilka motionen omfattar, tillåter jag mig alt erinra, hvad som yttrades under sista plenum, att man till undvikande af dessa komite'r, hvaraf en sedan sista riksdag varit sysselsatt med utarbetande af en ny årgång predikolexter, i allmänhet hoppades, att R.
St. skulle fästa sig vid del förslag, som denna riksdag blifvit väckt om inrättande af ett Ecklesiastik-colbm, hvarigenom dessa dyra komite'er kunde undvikas och de angelägnaste och vigtigasle frågorna inom samhället, nemi. de ecklesiastika, icke sakna hvad man lemnat alla andra ärenden, nemi. eli colhm, som för Regeringen bereder och framställer desamma, något som med hvarje dag visar sig mera nödvändigi, såväl i afseende på osammanhang i skolväsende och läroböckers begagnande, som äfven i afseende på söndringen inom kyrkan, hvilken spdnares afhjetpande nu utgör föremål för Regeringens omsorger.
För all erhålla en god lärobok tror jag emedlertid lämpligast vara, att utsätta ett prsemium.
Arbetet är icke af något serdeles stort omfång, och kan utaf en enskild lika lätt, och måhända med mera enhet, besörjas, än om det skall ske genom komité'.
Detta praemium behöfver icke vara stort; ty om sjelfva boken blir godkänd och antagen, så utgör delta och förlagsrätten en ganska rik ersättning för författarens möda.
Jag har hört alt förlagsrätten lill den prisbelönta Flodmanska katechesen betaltes med 5000 r:dr b:co.
I frågan om inrättande af ett Ecklesiastik-colhm lärer väl Ekon.Utsk. böra sammanträda med SlatsUlsk., och som det torde inflyta på Den 8 Februari.
361 sättet huru du väekta motion kommer att afgöras, om ett sådant colbm kommer till stånd eller icke, så torde motionen såsom omfattande flera af de ecklesiastika angelägenheterna, böra behandlas i ett sammanhang med hufvudfrågan, inrättande af den myndhet som skulle ordna det hela af dessa angelägenheter Remilterades lill Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk. Föredrogs och lades till handlingarne Const.Ulsk:s d. 5 dennes på bordet lagda mern.
N:o 5, med upgift å de af samtliga RiksStm vid innevar. riksdag godkände grundlagsändringsförslag.
Föredrogs BankoUtskrs d. 5 dennes bordlagda, under N:o 10 afgifna berättelse, ang:de R.
St:s Banks styrelse och förvaltning.
Denna berättelse företogs §:vis till pröfning och afgörande. §§ 1, 2, 3, 4 och 5.
Lades till handlingarne. § 6.
Bifölls. § Lades lill handlingarne. § 8.
BankoUtsk. har i denna punkt ogillat BankoFullmägtiges förfarande.
Det torde således tillåtas mig, att försvara vår åtgärd.
Uplysningsvis bör jag först nämna, ali de revisorer, hvilka granska den s. k. allmänna Diskonten, eller Lånekont. i Stockholm, tillkommer den slutliga pröfningen af Direkt» åtgärder, utan att Fullmäktige hafva med deras gransknings-utlåt.
Dågot att skaffa.
Deremot skola de utlåtrn, som Revisorerne öfver Lånekontm i Götheborg och Malmö afgifva, enl. 5 punkten i deras instruktion öfverlemnas till BankoFullm:s godkännande.
Hvarföre har man stadgat en sådan olikhet?
Hvarföre skola Fullm. i Banken ega rättighet att godkänna den decharge, som Revisorerne gifva åt styrelserna af Lånekontm i Götheborg och Malmö, när Fullm. icke hafva en sådan rättighet ifråga om de utlåtrn, som Revisorerne öfver Allmänna Diskonten i Stockholm meddela?
Skälet härtill är utan tvifvel,' att i styrelsen öfver Lånekont. i Stockholm sitta ledamöter af Fullm., hvaremot någon sådan icke deltager i Styrelserna af Lånekontm i Götheborg och Malmö.
Nu förklara t. ex.
Fullm. i Slockholm, alt vissa föreskrifter böra förslås på ett visst sätt, och hvilka derefter verkställas af Förvaltningen utaf Lånekont. i Stockholm, men Sty - 362 Den 8 Februari. relserne af Lånekont:n i Götheborg och Malmö, som intet derom veta, verkställa samma föreskrifter på ett helt annat sätt.
Om nu Fullm. i Banken icke hafva rättighet att tillse, huru föreskrifter verkställas vid Låuekont:n i Götheborg och Malmö, så skulle ju följden blifva den, att vid det största Lånekont. i riket handlade man efter en grund och vid de begge andra Lånekont:n efter en skiljagtig.
Så har det äfven tillgått på ett af dessa ställen.
Vid Lånekontm i Stockholm och Malmö, har man beräknat den högre räntan, på ett sätt, som icke iakttagits vid Lånekont. i Götheborg.
När Revisionsberättelse och decharge inkommo från Revisorerne af sistnämnde Lånekont., samt Fullm. deraf förnummo, att man derstädes förfarit med ränleberäkningen annorlunda än vid de öfriga Kontoren, så vägrade Fullm. alt god känna denna, efter deras åsigt, oriktiga tydning.
Vid granskningen af Fullm:s åtgärder har BankoUtsk. i sitt utlåt. § 20 sagt, att
Fullmrs mening om den ifrågavar. ränleberäkningen var riktig.
Följaktligen mäste den af Lånekont. i Götheborg antagna, varit oriktig, men icke destomindre, förklarar BankoUtsk. i förevar:de 8;de punkt, att, ehuru Lånekont. i Götheborg förfarit oriktigt, borde Fullm. hafva i sin helhet godkänt den för Direkt, utfärdade decharge, d. v. s. att Fullm. skulle hafva gillat det orätta.
Jo! emedan Revisorerne böra anses ofelbara.
Skulle denna mening godkännas af R.
St., hvilket jag åtminstone vill bestrida, så borde man icke bibehålla den nuvar. ordalydelsen af 5 punkten i instruktionen för Revisorerne af Lånekontm i Götheborg och Malmö, utan då skulle Fullm. i Banken betagas rättigheten, att godkänna eller underkänna den decharge, som lemnäs Lånekontm i Götheborg och Malmö.
Men så länge någon förändring härutinnan icke skett, måtte Fullm:s åtgärd ali vägra fullständig decharge hafva varit riktig.
Derest man vill frånkänna dem denna rättighet, så är punkten i instruktionen utan all betydelse, eller rättare han innebär en sjelfmolsägelse.
Jag har bordt yttra detta, såsom försvar för milt deltagande i den anmärkta åtgärden.
Men i afseende på utgången kan det vara likgiltigt, ty BankoUtsk. har tillstyrkt decharge för Fullm.
Della är dock en motsägelse; ty hade Fullm. handlat orätt i delta fall, så hade väl BankoUtsk. bort fästa sig något närmare härvid, emedan det icke är likgiltigt, om räntorna beräknas rätt eller orätt vid de särskildta Lånekontm.
Då jag anser Fullmäktige hafva handlat riktigt i förevar, fall, men frågan är af ganska ringa betydelse i det hela, enär något misstag om eller oriktig tydning af meddelade föreskrifter för de serskilde