Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs och remitterades till StatsUtsk. K. M. den 14 dennes på bordet lagda Nåd.
St:r, angide eftergift till förmån för Misterhults sockens fattigvård af Kronans rätt till danaarf efter Lena Hansdotter i Sundsholm.
Äfvenledes föredrogs och remitterades till StatsUtsk. K. M:s d. 14 dennes på bordet lagda Nåd.
St:r, i fråga om eftergift af det f. d. Landshöfdingen i Götheborgs och Bohus län GeneralMajoren Gillis Edenhjelm ådömda ersättnings-ansvar för Kronans förlust till följd af LäusBokhållaren Caspar Langlets bedrägliga förhållande.
Föredogs ånyo StatsUtsk:s d. 10 och 14 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 139, i ani. af väckt motion om anställande afen fullständig inventering af Flottans förråder i Carlskrona.
Den inventering, som på enskild motionärs framställning StatsUtsk. tillstyrkt, anser jag öfverflödig tdl följd af de kontroller öfver förrådernes förvaltning författningarna föreskrifva.
Dessa förråder innehålla alla för fartygs nybyggnad och underhåll erforderliga effekter, som alltså nästan dagligen derifrån utgå, hvarigenom inventeringen i betydlig mån försvåras.
Om framdeles en motionär framkastar misstankar emot förrådernas beskaffenhet och förvaltning, så, med antagande af att detta skall föranleda inventeringar af flottans förråder, måste Staten vidkännas kostnader, som efter inventeringens slut befinnas hafva varit öfverflödiga.
Emedlertid vill jag icke yrka afslag å Betänk., emedan derigenom misstankarne skulle ännu mera förökas.
Uplysningsvis får jag nämna, att förvaltaren af ifrågav:de förråder begärt transport till en annan befattning inom varfvet endast af det skäl, att inventering blifvit begärd, hvilket bevisar, att åtminstone icke han fruktar för utgången af inventeringen.
Jag har velat härmed endast antyda, att kostnaden i och för denna inventering kommer att öfverstiga deri af Utsk. föreslagne, emedan arbetet icke inom ett år kan afslutas.
Den 17 Oktober. lil Hr Montgommerie, Rob. Nils Germ.:
Då Hr Lilljehöök icke yrkat afslag å Betänk., vill jag icke vara mångordig, men, utan att dela det yttrade misstroendet emot förvaltningen af Blottans förråder, måste man likväl medgifva, att, sedan ett misstroende yppat sig, en inventering bör anställas, helst om den inskränkes till den del af förråderne, som icke undergått inventering.
Både för att gifva efter för den allmänna opinionen och emedan inventeringar kunna medföra nytta för Flottan, enär derigenom brister kunna uptäckas, anser jag Utsk:s förslag i denne punkt böra bifallas, hvarom jag anhåller.
Utsk:s förevtde Utlåt, blef uppå härefter framstäld propos. af B. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk-.s d. 10 och 14 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 144, ang:de statsbidrag för beredandet af en förbättrad kommunikationsled mellan det inre af Jemtland samt Norrige.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s d. 10 och 14 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 110, i ani. af väckte motioner ang:de omarbetning elter ändring af K.
Stadgan för .Rikets Allm.
ElementarLäroverk den 14 Augusti 1850 m. m. 4 ;sta punkten.
Till en början måste jag uttrycka min tacksamhet emot Utsk. för den utförlighet, hvarmed Utsk. uptagit de väckta motionerne om förändringar i den sednast utfärdade stadgan för elementarläroverken.
Det förefaller likväl, som om Utsk. genom denna åtgärd dragit försorg derom, att dess ressonnementer stå i den mest skärande motsats till det slut hvartill Utsk. kommit för motionernes besvarande.
Mycket behöfver således icke ordas för att visa underhaltigheten af de skäl, på grund hvaraf Utsk. afslagit dessa motioner.
Då emedlertid Betänk, icke från början blifvit upliist, torde uti ett ämne af den vigt som detta det icke vara öfverflödigt, att i några punkter genomgå motionerna och upställa en jemförelse emellan dem och Utsk:s förslag.
Dertill har jag dessutom en serskild anledning, emedan jag sedan 3 år tillbaka haft äran att vara ledamot i direktionen öfver Stockholms stads undervisningsverk och således haft en förpligtelse, som öfverensstämmer med min böjelse, att taga denna fråga i närmare betraktande, under hvilken tid jag blifvit öfvertygad om det stora beliofvet, att något åtgöres i det afseendet, ju förr desto heldre, såvida icke vårt undervisningsväsende skall råka i största fara.
Till följd af det antagna föredragningssättet anhåller jag att få genomgå några af de väckta motionerne för att underställa Ståndets pröfning, huruvida anmärkn. emot nuv:de förhållande äro grundade eller icke, och jag är öfvertygad att Ståndet deraf skall finna, att Utsk. antingen svarat alldeles intet eller också icke gifvit svar på tal som 112 Den 17 Oktober. man säger, hvaraf följer att Ståndet, såsom jag hoppas, skall stanna i ett annat beslut än Utsk. gjort.
Jag börjar med Hr Wahlströms motion, hvari han omförmäler, att författningen blifvit utfärdad utan att erfarne lärare och vederbörliga myndigheter lemnats tillfälle att i frågan sig utlåta.
Ingen lär neka, att detta i och för sig sjelf utgör en högst vigtig anmärkn.
Enär frågan angår icke mera eller mindre än hela rikets ungdoms undervisning, kunna vi, såsom folkets ombud, väl icke förbise giltigheten af denna anmärkn. och då Utsk. icke besvarat densamma, anser jag Utsk. ingalunda hafva fullgjort sitt åliggande och att återremiss bör beviljas.
Vidare säger Hr Wahlström: »att läsordningen ådagalade en ensidig öfverskattning af den bildande kraften hos språkstudier och dit hörande formela öfningar, med tillbakasättande af sakämnena, i det att språkstudierna i allmänhet uptoge mycket mera än hälften af timantalet i veckan och att de, som egnade sig åt studiet af de gamla språken, komme att derå använda nära en tredjedel af hela lärotiden; att motionären, som ansåge antikens studium vara af högt värde och utgöra ett väsentligt moment i den högre medborgerliga bildningen samt i hög grad lämpa sig för utveckling af rätts- och samhällsbegreppen, dock funne uti Skolstadgan alltför hufvudsaklig vigt vara lagd på en hop exercitier och skrifveri, till och med i Grekiskan, så att upmärksamheten droges från innehållet till frasen och kunskapen lätt försinade till ett tomt formväsende utan anda och innehåll; att den i förra Skolordningen påbjudna undervisningen i moral filosofi blifvit ur sednaste författningen utesluten äfvensom upfostran beröfvats dess nationela karakter genom underlåtenheten att föreskrifva undervisning i landets författning; att årskurserne voro så högt tilltagna, att deras behöriga inhämtande icke kunde äga rum utan öfveransträngning af lärjungarnes själskrafter.»
Till en hvar, som till och med endast ytligt känner vårt undervisningsväsende, som icke genom- instängning i skolrummet blifvit inbyrd i blott rutinära begrepp om undervisningsväsendet, utan som har friskare åsigter af lifvet, hemställer jag, huruvida denna anmärkn. är grundad eller icke.
Ju längre åtminstone jag kommit fram i lifvet, destomera bar jag med ledning af undervisningen i min egen ungdom och den erfarenhet jag i mognare ålder samlat, kommit till den öfvertygelsen, att, hvad angår undervisningen i elementarläroverken, den hos ungdomen inpräglar den föreställningen, att bildningen består nästan uteslutande i gloskunskap.
Jag frågar, om icke pluraliteten af eder, mine Hrr! skall med mig instämma deri att någon förändring måste göras, och säkert väntar jag medhåll härom af dem, hvilka för sitt andliga och lekamliga lif behöfva annat än glosläsning.
Men icke nog med Hr Wahlströms motion.
Det förhållande jag här framhållit har Hr Cederschiöld, Gustaf, på ett ännu mera talande sätt åskådliggjort.
Jag anser E. St:r hafva stora förbindelser till Utsk. derför, att det uptagit så mycket af denna motion, emedan jag tror mig icke säga för mycket, då jag påstår, att den, såsom en skildring af det nuv:de undervisningsväsendet, är af klassiskt - Den 17 Oktober. siskt värde och skall ännu en mansålder kunna åberopas såsom en tafla deröfver.
Jag anser således icke såsom en missbrukad tid, att i sammanhang med Hr Wahlströms motion upliisa något ur Hr Cederschiölds.
Denne sednare säger: »all kunskap, om den är klar och grundlig, är onekligen bildande.
Men mensklig» vetandet har nu ett så vidsträckt tält, att icke någon, äfven den bäst begåfvade, förm r omfatta det hela.
Man måste åtnöja sig att, efter inhemtandet af de nödiga kunskaperna, använda hela sin öfriga lefnad för att genomtränga en ernla afdelning af en vetenskap.
Begreppet förvillas lätt derigenom, och då dessutom hvart ämne mera sällan förekommer, glömmes den ena lexan, innan ännu den andra blifvit påbörjad.
Härvid bör man strängt iakltaga den gamla regeln: »Nion malta sed multum.»
Granskar man nu ofvannämnda K.
M:s nya Skolstadga, skall man finna deri uptagna såsom läroämnen icke mindre än sex olika språk, utom modersmålet och de Nordiska språken, således inalles 8 eller 9 språk.
Då dertill kommer åtskilliga vetenskaper, så torde icke vara ohemult att fråga, oin man skäligen kan antaga, det icke en yngling skall förvirras genom studiet af en sådan mängd olika ämnen? och är det verkligen att hoppas, det lian skall kunna grundligen inlära dem samtliga?
Ar det icke snarare att förmoda, det resultatet kommer att blifva en fragmentarisk samraangyttring af en mängd intet samband egande erinringar från de elika läroämnena?
Den nya Skolstadgan har, genom eftergift åt båda de stridande partierne, sålunda utsått frö till eu allmän förvirring i elementar-undervisningen.
Sådant har icke heller undgått förläns upmärksamhet, och han har derföre trott sig kunna förhindra det skadliga, derigenom att han lemnat frihet ät lärjungen att afsäga sig undervisningen i vissa språk.
Genom denna valfrihet upkomma möjligen i skolans öfversta klass fyra t o. m fem olika limér, nemi. en utan något klassiskt språk, den andra med Latin, den tredje med Latin och Grekiska och den fjerde med Latin, Grekiska och Hebreiska samt dessutom ytterligare en med två eller tre lefvande språk » Jag hemställer, om icke hvarje punkt i detta stycke innehåller obestridliga sanningar, och om de icke varit förtjente af ett svar af Utsk.
Jag fortsätter upläsningen.
Motionären säger: »Huru det skall blifva möjligt att väl ordna en skola, med fyra eller fem olika undervisningslinier, kan jag icke fatta, och skulle högligen önska få se det problemet fullständigt löst.
I den nya Skol-stadgan måste sålunda ligga något förborgadt fel, enär den kunnat komma till resultater, föranledande sådana invecklingar.
»Finge jag framkasta en gissning i detta afs:de, skulle sådant härleda sig derifrån, att förf:n icke för sig klart besvarat frågan om IX H. 8 1U Den 17 Oktober. ändamålet med undervisning.
Innan man kan afgöra frågan om hvilka ämnen, sora böra ingå i elernentar-uudervisningen, måste man hafva redigt fattat, hvad man åsyftar med denna undervisning.
Innan man väljer medlen, måste man känna målet som eftersträfvas.
Således först, hvad är ändamålet med eleinentar-undervisning ?
Under I0:de och 17;de seklerne benämndes ingen bildad, som icke var fullt hemmastadd uti alla Theologernas tvister.
Nu för tiden erfordras för titeln bildad ganska ytlig kännedom om Theologien; lika litet fordras dertill någon kunskap uti naturvetenskaperne.
Med bibehållen rätt att kallas bildad, kan man erkänna sig sakna kännedom om specifika skilnaden emellan luft och vatten; men att icke känna Alexander Magnus, det är tillräckligt för att blifva hänförd till den råa hopen.
Om mati vill närmare granska förhållandena skall man finna att för bildning nu för tiden fordras egentligen kunskap i språk och historia.
Skulle jag tillåta mig en definition på bildning, vore jag benägen att kalla den en förmåga att vid i lifvet mötande fall kunna örn dem bilda ett eget och grundadt omdöme.
Men i lifvet iir man oftast tvungen att genast fatta sitt beslut; man kan då icke upskjuta detta för att först inhemta nödiga kunskaper.
Enligt denna min upfattning bör en bildad person äfven hafva en någorlunda klar kännedom om de föremål och förhållanden, som kunna möta honom i lifvet.
Så, för att begagna ett nyss anfördt exempel, skulle det för honom vara af vida större vigt att känna hvad luft och vatten är, än hvilka mandater, som fört Alexander Magnus till odödligheten.»
Det är just de fäder inom Svea land som nu sysselsätta sig med denna lag och kunna inverka till en reform deruti om de allvarligt vilja, hvilka frågan närmast rörer, såvida man antager, att deras söner äro det käraste de äga, och jag hemställer till 11. o. Ad., huruvida 11.
St:r kunna förbise så allvarliga anmärkn. emot denna Skol-stadga, hvars reformerande varit under en generation efterlängtad.
Vidare säger motionären: »Vill man åter höra ett annat, viii mindre grannt och klingande svar å frågan, må man vända sig till en förståndig fader, som har en son att upfostra.
Om man föreställer sig lifvet under bilden af en resa, bör man icke vid dess början förskaffa sig de egenskaper, som kunna bereda lättnad och fördel under färden?
Ämnar man företaga en resa, rustar man sig olika för en färd öfver Alperna, olika för en vandring genom urskogarne, och olika för en resa öfver verldshafvet.
Men nu är resan genofn lifvet gemensam för oss alla; och huru olika än vår ställning må vara, är det bufvudsakliga dock lika.
Jag skulle vilja D en 17 Oktober. säga att upfostkan är en beredelse till lifvet.
För att val genomgå detta, erfordras att man känner de föremål, som derunder mötas.
Eli sådan kunskap är af nöden, dels för att undanrödja de hinder, som lägga sig i vägen, och dels för att draga nytta af de fördelaktiga omständigheter som erbjuda sig.
Vill man i öfverensstämmelse med denna åsigt, bestämma de ämnen, hvilka böra vara föremål för allmän clemen tar-under visning, mäste man tillse, hvilka de föremål och förhållanden äro, som möta alla här i lifvet».
Härefter uptager motionären livad han anser nödvändigt för upfostran i allmänhet och angifvet- sin åsigt om och i hvad mån naturvetenskaperna böra i undervisningen ingå.
Detta uptager några sidor, men, såsom icke af så stor vigt för beviset om nödvändigheten af en utredning utaf frågan, förbigår jag detsamma, men anhåller att få upiäsn följande: »Emot denna förteckning torde anmärkas, att främmande språk deri saknas.
Enligt mili åsigt kan verklig och äfven stor bildning vinnas utan kunskap om något främmande språk.
De kände i allmänhet icke något annat språk än modersmålet och anses dock för den mest bildade nation, som hittills funnits.
Ehuru berörde sats innebär sin fullkomliga sanning, gör dock ställningen i vårt fädernesland kännedomen af främmande språk vigtig för hvar och en, som antingen vill eu vidsträcktare beläsenhet, eller står i förhållande till utlandet.
Vidare nödgas hvar och en, som har något vidsträcktare affärsförhållande, vända sig till utlandet, och i detta afs:de är kännedomen af de lefvande språken honom oumbärlig.
Genom de nu i hög grad lättade kommunikationsanstalter, höra resor till främmande länder till ordningen för dagen.
Antingen man således sjelf reser till utlandet eller hemma sammanträffar med utländningar, måste man försaka många tillfällen till intressant utvexling af idéer, om man saknar kunskap uti de mera utbredda språken.
En följd af dessa förhållanden liar ock blifvit, att de tre mest utbredda lefvande språken numera icke kunna undvikas vid ett väl ordnadt elementar-läroverk.
Inbegreppet af dessa kunskaper utgör hvad jag vill kalla det humanistiska, och skulle således idéen af homo först realiseras genom inhefutandét af en klar kunskap i dessa ämnen.»
Härefter följer en mycket intressant framställning om de klassiska språkens nödvändighet för humanistisk bildning i fordna tider, och hurusom dessa språk omsider blifvit någorlunda öfverflödiga, hvarmed jag icke vidare vill besvära II. o. Ad.; dock kan jag icke med tystnad helt och hållet förbigå motionärens yttrande derom, att kunskapen i de klassiska språken i sednare tider förfallit, ehuru dessa språk ännu uptaga lika mycken tid för undervisningen som fordom, hvilket bevisar, att genom la farije des choses dessa språks lärande befunnits öfverflödigt.
I fråga om latinska språk-studiet yttrar motionären: »De, som afslutade sina förstudier under förra seklet, ägde, till följd af då för handen varande omständigheter, llfi Deu 17 Oktober. stor färdighet i latinska språkets läsande, skrifvande och talande, ehuru de saknade möjligen den, djupare philologiska insigten.
Mangen skall möjligen anse detta mitt yttrande för öfverdrift.»
Det är alldeles ieke någon öfverdrift; för icke längre än 50 år sedan skrefvos afhandlingar på Latinska språket, utmärkta för språkets skönhet, men sådana äro nu mycket sällsynte och förtjena att förvaras i konst kabinetter eller lärda salonger eller något dylikt.
Motionären har jemväl sagt. att han erirtrar sig, vid besök uti Universitetsstäderne, hafva hört omtalas den och den store Latinaren, Greken eller Orientalisten, men, om han vill göra sig mödan närmare undersöka förhållandet, skall han finna att dessa philologers rykte aldrig förmått tränga sig utom universitetets portar.
Äfven jag hörde i min ungdom omtalas personer af detta seklet, hvilka påstodos vara stora Latinare; men en närmare granskning utvisade att de, efter en viss författare, vanligen Cicero, inlärt sig ett eller annat dussin talesätt, hvilka ouphörligt användes, utan att den talandes individualitet hade derpå något inflytande.
Man påstår att klassisk bildning är nödvändig för blifvande prester och embetsman.
Först må vi betrakta presterne.
Finnes hos de vid konsistorierna kreerade prester verklig klassisk bildning?
Jag vågar bestämdt bestrida ett sådant förhållande, oell är fullt öfvertygad att icke någon, som en längre tid vistats vid universitetet, kan deremot hafva något att invända.
Under mitt studenttid kallades prestkandidaterue Seminaristen, och jag frågar en hvar, som sjelf med större allvar idkar de klassiska studierne, om det vid universitetet rimligen kunde falla honom in att med en Seminarist inlåta sig i diskussion om dessa studier?
Ett enda undantag känner jag; men det är ock en man af oväldigt snille, och nu en af vår kyrkas förnämsta prydnader.
Seminaristens ktinskapsmått var i hög grad inskränkt.
Finga var kunskapen i latinet, ännu mindre i Grekiskan, der de med stor möda lärde tolka Evangelisterne.
Under svett och tnöda lärde man sig några kapitel i Genesis och. några af Davids psalmer.
Huru stort vetandet var i'
Latinska språket, kan bäst inhemtas genom en skildring af presternas disputationsakt.
Bland andra prestanda vid pastoral examen skulle examinandus offentligen för - Den 17 Oktober. 117 svara af honom författade Latinska theser.
Nn skulle hvar oell en oinvigd tro, att härtill erfordrades det vederbörande kunde icke blott. tala. utan äfven skrifva Latin.
För några och tjugo år sedan tillgick på följande sätt, och jag har all anledning förmoda, att sedan dess ingen förändring härutinnan skett.
Härom har jag erhållit bekräftelse derigenom, att den Latinska disputationsakt»» numera är borttagen och tillåtelse medgifven att afhandla ämnet på Svenska.
Likaså har Hebreiska bortgått från pastoral-examen; hvilket allt måste anses såsom ett erkännande att dessa tvenne -språk icke innehafves af prester i allmänhet.
Denna disputationsakt beskrifver motionären på ett särdeles komiskt sätt, hvilket jag förbigår.
Det visar sig emedlertid i fråga om prestbildningen, att språken, nemi. de gamla, begagnats hufvudsakligen såsom velli k lar för det theologif-ka studiet af dem, som icke velat blifva acadeinici utan sökt sitt bröd inom kyrkans tjenst.
Desse hafva studerat språken för att, såsom jag nyss antydde, kunna inhämta innehållet af theoiogiska handböcker och äfven, såsom motionären sagt, några kapitel i Genesis och Novum Testamentum.
En och annan af E. o. Ad. torde också icke hafva glömt, huru som vid akademien Seminaristernes lärosal i dagligt tal betecknades med ett namn, sorn tillkännagaf att der icke dväljdes något högt mått af bildning.
Den kallades nemi. bland studenterna sjelfve allmänt för drängstugan.
Likväl hade de åhörande derstädes genomgått de klassiska eleinentar-läroverken, skola och gymnasium.
Enl. den nya Skol-stadgan skola de klassiska språken bibehållas såsom en vigt, hvilken skall betunga ynglingen vid dess första inträde i skolan, ehuru han deraf icke har annan nytta, än att han vid en mognare ålder kan på 6 månader inhämta, hvad honom i spädare år under åratal uti dessa språk bibringats.
Således, utan att ynglingen erhåller någon egentlig kunskap i dessa språk, går en för honom ganska dyrbar tid förlorad.
Den, som i detta afs:de hyser några tvifvel, behöfver till dessas undanrödjande endast öfvervara en offentlig examen å Stockholms Gymnasium.
Han skall då få höra läraren fråga ynglingen, huru den eller den frasen lyder på Joniska eller
Doriska dialekten, och då han som fader ser denne 13-årige ynglingen med afbleknade kinder till följd af den ansträngande undervisningen, grundad på en usel Skol-oidn., måste det skära honom i hjertat.
Härmed har jag på intet sätt velat kasta någon skugga på lärarne, ty de äro hvar i sin stad utmärkte män och göra allt för att inplanta kunskaper i ungdomen men de äro tvungne att ställa sig denna oefterrättliga Skol stadga till efterlefnad, och endast i denna omständighet ligger felet.
I afs:de på denna del af frågan har motionären gjort en anmärk, som är af vigt.
Han säger nemi.: »Det har blifvit ytt rädt af personer, som haft praktiskt inflytande på frågans lösning, att om ynglingen icke tvingas läsa de gamla språken, tillräckligt antal prestämne» komma att saknas.
Finge ynglingen i skolan grundlig undervisning i de s. k. realstudierne, skulle lian, efter 118 Don 17 Oktober. fulländad lärokurs, besitta den grad af bildning, att det stöde honom fritt välja bland yrken, som hade att erbjuda en mera lockande framtid än prestembetet.
Uplöses ofvannämnde yttrande i dess elementer, skall man häpna deröfver; och troligen hafva de, hvilka fällt yttrandet, aldrig klart gjort sig reda för dess innehåll.
Berörde sats innebär i sig först, att uplysningen skall hindras; oell hvarföre?
Och då Gud är källan till allt ljus, till ali uplysning, skola hans tjenare framtvingas genom att förhindra uplysningens allmänna spridande.
Vidare förutsattes, att inträdet i det heliga prestembetet bestämmes, icke af inre drift och kärlek att förkunna Herrans storhet och godhet, utan endast af de större eller mindre jordiska förmåner, embetet har att lemna.
Och ligger icke häri möjligen orsaken till den indifferentism, man tillvitar vårt miv:de presterskap?
Då menigheten tydligen sett, att herdens omsorger haft mera egna timliga fördelar, än hjordens andeliga väl, till föremål, har vördnaden för och förtroendet till honom mer och mer försvagats.
Folket mäste likväl hafva sitt religiösa behof tillfredsstäldt, och blir således ofta offer för fantaster och bedragare, hvilka inleda det på hvarjehanda religiösa irrvägar.
Frågas slutligen ; hafva icke de schismatiska rörelser, som nu i så oroande grad upkommit, sin orsak i ofvannämnde förhållanden?
I sin motivering för påståendet, att studiet af Latinska och Grekiska språken skulle kunna upskjutas till en mognare ålder har motionären framställt talande skäl, hvaraf jag anhåller att få citera följande: »Härvid kan jag icke underlåta fästa upmärksamheten å ett påstående, som så ofta blifvit uprepadt, att det numera öfvergått till en trosartikel.
Man säger att Latin och Grekiska äro de mest utbildade språk, emedan de ega så många böjningar.
Utan att vilja försöka på philologisk väg vederlägga denna sats, torde jag kunna visa att den åtminstone innebär en historisk osanning.
Så väl Latin och Grekiska, som Svenskan, hafva under sin utveckling förlorat många af sinn böjningar.
Och skulle rikedomen härpå utgöra ett kännetecken på ett språks utbildning, kotnme Finskan, äfvensom åtskilliga Indiska sprak, att taga företrädet framför både Latin och Grekiska.
I nfs:de på bedömandet af frågan om hvilketdera språket, det med större eller det med färre antal böjningar, är det mest utbildade, är det icke ur vägen att betrakta den olikhet, som upstår emellan språk med större och mindre rikedom på former.
I de sednare ligger hufvudsaklig vigt derpå, att orden följa hvarandra i logisk ordning, då sådant deremot är mera lik - Den 17 Oktober.
119 giltigt i de förra språken, der ordens plats mera bestämmes efter effekten, de skola väcka.
Satsen om de gamla språkens företräde låter således åtminstone kunna omtvistas »