Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är bäst att ta bort det.
— Men vi andra, Svante?
— De äro farliga för hvem som hälst, det fins ingenting mer hårdsmält än gurkor.
Tag bort dem Carlstedt!
— Men farbror kan väl inte må illa af att de stå på bordet.
— Jo, det är inte långt ifrån, och för resten kan jag inte åse, att någon af de mina förgiftar sig, om jag kan hindra det.
Här är gurkassietten Carlstedt!
— Jaså riskaka.
Nej, det passar mig inte.
Kan jag inte i stället få lite katrinplommon, det är den nyttigaste efterrätt man kan ha.
Dröjer det en kvart?
Ja, det gör ingenting.
Den väntar aldrig för länge, som väntar på något godt.
Bry dig inte om att äta den där tunga kakan, Elisabeth lilla, utan vänta och smaka på mina katrinplommon.
— Tack, farbror Svante, jag tycker bättre om pudding.
— Det är märkvärdigt att du kan ha en sådan besynnerlig smak!
Nej, se här ha vi min efterrätt.
Nu lägger jag upp ett par åt dig, smaka på dem!
— Nej tack, slipper jag inte?
— Visst inte, smaka nu.
Du vet inte hur godt och nyttigt det är.
— Ja, men jag tycker inte om det.
— Det är inte möjligt, det är bara envishet.
Baron Svante var förbjuden att sofva efter middagen och önskade därför att Siri skulle spela för att hålla honom vaken.
Men han ville också ha alla de andra ute i förmaket, där pianot stod.
Han hade slagit upp dörrarne till de angränsande rummen och promenerade fram och tillbaka genom dem med regelmässiga, afmätta steg och med en hastighet, som gjorde damerna alldeles förtviflade.
Siri upphörde slutligen med sitt spel.
— Det är väl inte slut ännu, jag brukar gå en halftimme efter maten och jag tycker om att höra dig spela.
— Jag trodde inte att farbror hörde på, efter farbror inte sitter stilla.
— Jo visst gör jag det, spela du!
Klockan sex var brunnsdrickning och promenad.
Baron Svante ville att alla damerna skulle spatsera med honom.
Han gick till och med själf ner till Edla för att hämta henne.
— Kom du ut med liten, det gör dig godt.
Din hy blir ju alldeles förstörd, om du inte tar dig en liten promenad då och då.
Och en ung flicka måste framförallt ha fraiche hy.
— Jag håller på att arbeta, så jag kan inte.
För öfrigt går jag ut om morgnarne.
— Hur dags?
— Det var bra, då gå vi tillsammans i morgon bittida, det är just vid den tiden jag går på mitt morgonglas.
Då skall jag tala förstånd med dig, min flicka lilla!
Han fick som sagdt inte Edla med sig nu på eftermiddagen, men han promenerade sin bestämda tid med de andra.
Han gick utan att stanna, de fingo ej sätta sig en minut, knapt uppehålla sig med att plocka en blomma vid vägkanten.
Man var ute för att gå och inte för att sitta.
— Jag tror inte jag bryr mig om att uppoffra mig med brädspelet, jag tycker, jag gjort min plikt för idag, sade Elisabeth vid hemkomsten till Siri.
Hur dags lägger sig lindormen?
— Klockan half tio.
— Oh! och hon är inte mer än sju!
— Snälla flickor, sade friherrinnan, ni måste komma upp och hjälpa mig!
Elisabeth, du lofvade ju att spela med honom, han har redan proponerat préférence, eftersom ingen spelar bräde här på Torpa utom Sten.
Vi måste försöka undgå kortspelet, han lär bli vid sådant förskräckligt lynne, då han tappar, och jag tror inte, han känner skilnad på korten.–
— Jag kommer tant lilla, och Elisabeth sprang upp för trappan, i det han gnolade slutstrofen ur Habaneran »är jag fri, så är du bunden, och är jag bunden, så akta dig»!
Sjunger min lilla fé också, utbrast baron Svante, när Elisabeth kom in, låt mig få höra lite mer ur Carmen, jag är så förtjust i musik.
— Jag orkar inte i kväll, farbror Svante.
— Orkar inte!
Men lilla nåden har ju rakt ingenting gjort hela dagen.
— Man kan bli trött, fast man ingenting gör.
Jag skulle däremot föreslå farbror att spela bräde med mig.
— Kan Elisabeth spela bräde?
Det är ett bra intressant spel, inte sant!
— Ja ofantligt.
— Spelar Elisabeth med Sten?
— Ibland, när farbror
Sten inte har någon annan, men han är så fasligt skicklig.
— Och så otålig sen och så häftig.
Och så flyttar han så nedrigt fort, att ingen människa hinner följa med.
Jag har till ordspråk »långsamt men säkert».
— Ja, det är ett mycket bra ordspråk.
— Inte skall lilla nåden bära bordet själf.
Hvarför finnes det män till i världen, om inte för att bespara sådana där förtjusande små händer alla ansträngningar och mödor.
Svante lyfte den lilla hvita handen mot sina läppar och tryckte en lång kyss på den.
— Börja nu, lilla Elisabeth!
Cinka dus.
— Har Elisabeth redan flyttat, det var fasligt fort.
Sexor all, ser man på.
Sexor all vid första kastet, det tål att fundera på.
Det var kinkigt det.
Vänta ett ögonblick, inte så brådtom, sexor all!
— Det är inte något att fundera på, farbror Svante, det är bara en som går.
— Bara en, nej lilla nåden, det vore allt bra för henne, men, jo minsann, det går bara en.
Kära Hedvig, hvarför har du lampan tänd en sommarafton vid åtta-tiden?
— Jag håller på med ett fint hvitt broderi och kan inte se utan lampa.
— Vet du, det står jag inte ut med.
En sådan otäck blandning af dagsljus och lampsken.
Åh mina stackars ögon!
— Det är lätt arrangeradt.
Vi ga in i förmaket med våra arbeten och ta lampan med oss.
— Ah nej, hvad skall det tjäna till!
Det är så trefligt att ha er alla härinne, ni behöfva inte vara så flitiga, släck lampan, så är du snäll!
Så, det var bra, nu fortsätta vi, jag slog sexor, jaså det gick inte.
Nu är det din tur lilla Elisabeth!
De tre damerna sutto ovärksamma och talade halfhögt med hvarandra, under det Elisabeth och baron Svante fortsatte spelet.
Ändtligen slog klockan nio, betjänten kom in och anmälde, att det var serveradt.
Följande morgon var det strålande solskens väder.
Gästen var uppe vid sex-tiden och klappade klockan half sju på Edlas dörr för att få sällskap på sin morgonpromenad.
De gingo tillsammans den reglementerade timmen och baron Svante begagnade tillfället att söka invärka på Edla, hvilket ledde till ett ganska lifligt meningsutbyte dem emellan.
De förifrade sig båda, åtminstone förklarade Edla vid hemkomsten, att det var första och sista gången hon ville uppoffra sig för en sådan konventionell, bornerad, gammal narr som farbror Svante.
Han hade talat om det »unga Sverige», som om de voro mördare och mordbrännare samt och synnerligen, och han hade yttrat sig om möjligt ännu skarpare om den kvinliga ungdom, som tillhörde den nya riktningen.
— Ja, men retade du honom inte, Edla, utbrast friherrinnan för hvilken Edla klagade.
— Jo, det hoppas jag, att jag gjorde.
Kan mamma tänka sig, jag talade om, att jag råkat Fanny Herlitz i Stockholm och att vi voro goda vänner, och vet mamma, hvad farbror Svante sa?
— Nej, men jag kan tänka, att han inte var förtjust i hennes böcker.
— Det är hans rättighet, han begriper dem inte, men vet mamma hvad han sa’, »jaså fröken Herlitz, jag vet, det är en af de där unga flickorna, som skrifva böcker, som ingen anständig karl kan läsa».
»Har farbror läst dem, efter farbror så noga har reda på det?» »Nej, sa’ han, det fäller mig inte in, jag har läst kritikerna och fått nog af dem.» »Det var ett egendomligt sätt att tillegna sig literatur, sa’ jag.
— Edla lilla, du har visst alldeles glömt bort, att han är vår gäst.
Jag kan inte tiga, när farbror
Svante spelar oskuld och är rädd att som anständig karl bli förstörd af Fannys roman.
En sådan gammal bon vivant, som går omkring och sliskar och kysser och kurtiserar och som för resten är så grinig, att man tycker sig kunna läsa ordet »magkatarr» på hans panna.
— Edla, jag riktigt skäms för dig, du får inte gå ut med Svante mer.
Han var väl förskräckligt ond?
— Som ett bi.
— Nu lär han bli treflig.
— Det vore ju alltid en omväxling för dem, som tänka hålla honom sällskap.
Kaffebordet stod dukadt, naturligtvis i matsalen, när baron Svante kom in.
Han hade ordinerat hafregrynsvälling nu och en stor rykande skål stod framför hans plats.
Han hälsade på familjen, men ignorerade Edla så mycket som möjligt, man hade ej svårt att se, det något var i olag.
Friherrinnan hoppades, att Svante sofvit godt.
Han svarade, att han alltid hade svårt att sofva i för korta sängar och att hans dessutom knarrat bara han vändt sig.
— Det var mycket tråkigt, svarade hans värdinna.
— Åhnej, hade man inte värre förargelser än så, kunde det väl gå an.
Efter frukosten sade baron Svante till Siri och Elisabeth (Edla hade försvunnit omedelbart efter måltiden) — nu måste flickorna hjälpa mig att bestämma min resroute, här har jag sista numret af Sveriges kommunikationer.
Ska’ vi?
— Ja gärna.
— Se här, jag reser antingen i morgon eller i öfvermorgon.
Jag vill gärna vara tillsammans med pappa, åtminstone några timmar, om han inte kommer i dag, så stannar jag väl öfver morgondagen, det vore så ovänligt af mig att resa utan att ha sett honom, det är jag säker på, att han skulle misstycka.
Ja, se nu, jag skall först till Stjernbergs!
Och så följde en öfverläggning, som varade nära en timme.
Baron Svante ville med all makt vara framme klockan sju på aftonen.
Han hade bestämt sig för sjutiden, inte af något annat skäl, förklarade Elisabeth sedan, än att det var omöjligt att komma fram vid den tiden.
Han kunde komma till den Stjernbergska stationen klockan två, klockan fem och klockan nio, men omöjligt klockan sju och när han ändtligen blef öfvertygad om, att det efter den kommunikationstabellen ej var görligt, blef han missnöjd och gick upp på sitt rum för att hämta ner en annan järnvägstabell, där han påstod, att han sett, att det gick för sig.
Han var inte länge borta, men ändå tillräckligt länge för Siri att springa ut till modren och omtala resultatet af öfverläggningen.
— Det vet jag inte, bestämdt inte i dag, antingen i morgon eller öfvermorgon, om pappa kommer hem dessförinnan.
Söta mamma, skrif till pappa, att han måste uppoffra sig, åtminstone några timmar, annars äro vi förlorade.
Man kan inte härda ut länge, det är en ny upplaga af europeiskt slaflif.
— Kom ihåg, att detta bara är andra dagen.
Hvar har du Elisabeth?
— Hon håller på att rita en karikatyr, som hon vill skicka till pappa i mammas bref. Den är alldeles ofantligt rolig.
Svantes ansikte på en lindorms skepnad, vi alla rundt omkring i medeltidsprinsessekostymer som slagna och halfdöda hjältinnor och så i fonden pappa i resdräkt som Sankt Göran.
Kom in och se!
— Tänk om Svante visste det
— Ja, och om han till på köpet visste, att Edlas literära sysselsättningar idag inskränka sig till att skrifva versifierad text till karikatyren.
— Edla tror han om allt möjligt, men Elisabeth!
— Hon är den allra värsta.
Du skulle se lindormens näsa!
Modren gick in.
— Hör du Elisabeth, var försiktig!
— Det är inte farligt, hvad tycks?
— Det är mycket roligt, men tror du, att det är rätta medlet att locka Sten hem?
— Ja, bestämdt.
Han måtte väl ha någon känsla för sin lidande familj.
Kära tant, lägg det i ditt bref och skicka af det med posten!
Sten hinner då hem åtminstone till i morgon eftermiddag.
Tyst, där ha vi odjuret!
Och Elisabeth slog hastigt igen skizzboken.
— Nej, det är omöjligt, jag kan inte komma dit klockan sju.
Sådana idiotiska kommunikationer, vi ändå ha här i Sverige, man kan bli alldeles desperat.
Inte för att jag gärna vill resa härifrån, tvärtom, men jag kan hvarken narra Stjernberg eller Wedenhjelm och sen får jag fara hem till Anna-Stina.
— Ursäkta, är det ogrannlaga att fråga, hvem Anna-Stina är? inföll moster Ulla.
— Det är min hushållerska, som pysslar om mig alldeles förträffligt.
En sådan hafrevälling hon kan koka, åh delikat fröken Holtenstern, delikat!
— Ja, man har det naturligtvis alltid bäst i sitt eget hem.
— Visst det, man sliter ondt på resor.
Vore det inte för att jag vet att mina närmaste gärna vilja se mig och att jag inte häller vill försumma mina gamla vänner, så skulle jag aldrig lämna Halmstad.
Hur det är, man kommer ur sina vanor.
Apropos det, så skulle jag egentligen nu ha ett glas nysilad mjölk.
Siri skyndade ut ur rummet.
Dagen förflöt ungefär som den föregående, åtminstone var det ett liknande program, middag, brunnsdrickning, promenad.
På aftonen spelades préférence.
Elisabeth, som ej hörde till partiet, tänkte dra sig undan, men det lyckades ej, baron Svante yrkade på, att hon skulle sitta bredvid honom för att ge honom tur.
I trots af damernas små konstgrepp förlorade han, hvilket han tog ganska illa.
Dessutom talade han en lång stund öfver hvarje spel och »spelade om partiet», samt bevisade att om fröken Ulla svarat med klöfver sjua på hans invit, så hade allt gått annorlunda.
Han tröstade sig slutligen med det gamla kända ordspråket »otur i spel, tur i kärlek», hvarpå han kysste de båda flickorna.
Följande dag regnade det, ett sådant där hopplöst ösregn på landet, då vägarne bli till den grad uppblötta, att man ej med bästa vilja kan gå ett steg utom skål och vägg och då himlens slussar riktigt på allvar äro öppnade.
Klockan half sju vaknade de af husets innevånare, hvilka ännu sofvo, af regnets smattrande på fönsterrutorna och af att höra regelmässiga, afmätta steg uppe i riddaresalen, det stora, gammalmodiga rum, som gick genom hela huset och var beläget öfver samtliga sofrummen.
Det var baron Svante, som »gick på brunnen».
Han var ytterst kinkig, när han kom ner.
»Han visste ingenting värre än att vara på landet, när det regnade, han längtade hem till Halmstad och Anna-Stina.
— Om jag inte hade beslutat mig för att invänta Sten, skulle jag resa redan i eftermiddag, men sedan kan jag inte hjälpa det längre, han får bli hur stött som hälst, så reser jag i morgon vid tiotiden.
Jag telegraferar till Stjernberg nu på förmiddagen, så att jag blir hämtad.
Det var ett Herrans väder!
Nu måsten
I försöka att vara underhållande och roa mig, kära flickor.
— Ja, hvad med?
— Nej, det är sant, jag skall inte vara egoistisk, jag skall roa er.
Jag är genast nere igen.
— Nu kommer dagboken, utbrast Siri, i det hon kastade sig ner i en länstol, nej, den härdar jag inte ut med.
— Dagboken, den får moster Ulla ta på sig, kom Siri, skynda dig, utbrast Elisabeth.
När Svante kom ner, satt moster Ulla prudentligt i en af de högkarmade länstolarne med en pall under fötterna.
— Så snällt af baron att vilja läsa något för mig, det handlar bestämdt om gemensamma minnen.
— Jaha, ja, det är min biografi.
Hvar ha' vi de unga damerna?
— De gingo upp till sitt.
— Tänka de inte vara inne och höra på?
Elisabeth skulle visst skrifva till Lars.
— Det kan hon vänta med tills i morgon, då jag är rest.
Och hvar är Hedvig?
— Jag tror, att hon är i handkammaren.
— Nå, då skicka vi efter henne.
Det kommer att intressera henne med, det är så många saker hon känner till, det är synd att vi inte ha Sten här, det vore något för honom.
— Ja, det vore just något för honom.
— Vill fröken ringa och bedja någon säga till Hedvig!
Jag skall själf hämta flickorna.
En stund därefter satt han midt i fruntimmerskretsen och läste upp ur sin dagbok.
Torra, ointressanta fakta, deklamerade i en svulstig ton och med mycken pretention.
Och det hjälpte ej häller att låtsa som om man hörde på, ty allt som oftast vädjade han till damerna med ett: »har jag inte rätt, Hedvig?
Kommer fröken Ulla ihåg honom?
Hvad säger Siri om det?
Ja, så gick det till på den tiden, Elisabeth, hvilket allt fordrade ett svar.
Föreläsningen hade varat närmare två timmar, och man hade efter hvad Siri sedan försäkrade, lidit hvad som lidas kunde, då betjänten kom in och afbröt.
— Är det något, Carlstedt?
— Ja ett telegram till fröken Krona.
Elisabeth slet upp kuvertet.
— Tant, tant!
Lars kommer i dag med tretåget.
Åh en sådan öfverraskning, tant, jag far ner och möter honom.
Baron Svante tog af sig glasögonen och torkade långsamt af dem.
— Hvad du är häftig, Elisabeth!
Du kan ju skrämma slaget på en människa.
Man är ju klen förut i sådant här gement väder.
— Förlåt, farbror, men när man får ett sådant telegram och ett sådant besök!
— Ja, jag tycker också att det skall bli roligt att råka Lars.
Om det inte vore ett så fasligt dåligt väder, skulle jag följa med dig och möta honom.
Hvilket åkdon tar du?
Den tvåsitsiga droskan, inte sant tant?
Den tycker ju farbror Svante att man åker så illa i?
— Ja, man sitter så lågt och så trångt i den.
— Åh det gör ingenting, den är just lagom för Lars och mig.
— Det är lustigt, utbrast Svante, när dörren stängdes, att man alltid blir så glad på landet, när man får besök.
Tänk att hon var så liflig, det trodde jag inte!
Det är nog roligt att råka Lars, men vi ha också haft det mycket bra utan honom.
— Jag är bra glad att Svante har trifts.
— Ja det har jag gjort utom i dag.
Se så ja, hvar höllo vi, när vi blefvo afbrutna.
Jo. »Den 6:te April 1860.
Jag har just nu anländt till
Hjulinge, mina vänner voro nere och mötte mig vid båten och voro mycket glada att få råka mig», och så fortsatte baron Svante sin uppläsning.
Klockan fem kom vagnen tillbaka från stationen.
De förlofvade sågo strålande ut.
Baron Lars höll armen om sin fästmös lif, när de gingo uppför trappan.
Fideikommissarien var en ståtlig ung man med blondt helskägg och förnämt utseende, snarare lik fadren än modren.
Han räckte handen till baron Svante, som hälsade honom välkommen.
— Hör du Lars, du har allt haft en orimlig och oförtjänt tur, jag är alldeles kär i lilla fästmön.
Baron Lars drog Elisabeth till sig.
— Vet farbror, det är jag också, men det är en farlig bekännelse att göra inför en svartsjuk ung man.
— Åh, käre du, vore jag bara lite yngre!
Men sätt dig nu här och berätta något nytt från mötet.
Det var inte mycket baron Svante fick höra om öfversten och andra sina bekanta, ty efter en stund reste Lars sig och sade:
— Hör du Elisabeth, det var något jag ville visa dig här inne.
Och de försvunno i det lilla blå kabinettet.
En kvarts timme senare, tog baron Svante upp sin klocka:
— Så, nu är det tid att dricka min Marienbader och gå en tur här i våningen, eftersom man är dömd för i dag att vara lejon i bur.
Och så började promenaden genom hörnrummet, salongen, förmaket och till kabinettet.
Därinnne sutto de förlofvade i den lilla hörnsoffan mycket, mycket nära hvarandra.
— Han måtte väl aldrig ... utbrast baron Lars och reste sig upp.
— Jo, det kan du vara säker på, han går igenom hela våningen.
— Kom Elisabeth!
Det måtte väl finnas någon fridlyst vrå i det här huset.
Och de förlofvade flydde upp till riddaresalen, där de voro säkra för brunnspromenaden.
Baron Svante var onådig under hela eftermiddagen.
En sådan ryslig egoist den där Lars var, som lade embargo på Elisabeth, så att man ej såg till henne på hela dagen.
De kunde väl ha det lika bra, om de sutto inne med den öfriga familjen.
Friherrinnan lade in ett medlande ord.
De förlofvade hade inte råkats på så länge, man fick ursäkta dem, ungdomen är ju merändels lite egoistisk.
— Nej, det hade baron Svante svårt att förlåta, egoism var bland de obehagligaste fel han visste.
Om tycke och smak är ju så svårt att disputera.
När klockan slog half åtta, proponerade baron Svante, att man skulle hämta Elisabeth och säga henne att brädspelsbordet var dukadt.
Han hade ingen lust att spela préférence, han hade suttit i en sådan gemen otur förliden afton.
Friherrinnan erbjöd sig att uträtta ärendet.
Hon gick upp på riddarsalen och fann de förlofvade vid fönstret.
De sågo ut öfver den mörknade parken.
Regnet hade upphört och man såg nytändningen i den ljusnade skyn.
Baron Lars vände sig om, då han hörde modren komma.
— Sitt ner hos oss, mamma lilla, vi ha ju knapt sett hvarandra ännu.
— Nej, det är omöjligt, det kan jag inte för Svante, han blir orolig, om jag dröjer för länge.
Hör du Elisabeth, vill du göra mig en mycket stor tjänst?
— Ja gärna, om jag bara kan.
— Gå för min skull ner och spela ett parti med Svante.
— Tant, nog är det grymt, första kvällen Lars är här, vi ha det så gudomligt.
— Ja, det är nog synd om dig, men vi veta ej hvad vi skola ta oss till med honom, han är så förfärligt kinkig.
Snälla Elisabeth!
— Nej, mamma lilla, det kommer inte i fråga.
Elisabeth har talat om, hvad ni haft för er dessa dagar, hon är ju också på besök, och jag tycker, att hon tillräckligt länge spelat den uppoffrande prinsessan och eftersom pappa inte tyckes vilja åtaga sig Sankt Görans roll, så är jag den närmaste till det.
Jag skall spela bräde med Svante.
— Du Lars, det är mer än snällt!
— Tror mamma inte jag tycker det?
Också skall jag ha min belöning i förväg.
Hur tror du, Elisabeth, att prinsessan uppmuntrade sin riddare, innan han kastade sig i odjurets väg!
— Något säger mig, att det var så här.
Elisabeth slog båda armarne om Lars hals.
— Jag går ner i förväg, ty känner jag
Lars rätt, så tror jag att belöningen tar längre tid än själfva uppoffringen.
Elisabeth, du följer väl med din riddare och bevittnar kampen.
— Nå, ändtligen får man se lilla nåden!
Det var en lång tête à tête.
Inte kan man ha så mycket att säga hvarandra.
Och i enrum till, det är alls inte artigt, här är väl bra mycket trefligare än där uppe i den stora ödemarken.
— Tycker farbror!
Där var ganska trefligt, det försäkrar jag.
Men se här ha vi brädspelsbordet.
Har farbror lust, så ta vi oss ett parti?
— Jag vet inte, om jag vill spela med dig.
Du bråkar kanske lika mycket som far din.
— Nej bevars, jag är tålamodet själf.
Det ville det också till med en sådan motspelare, och med tålamodet hade det allt varit illa bestäldt, om icke, för hvar gång Lars höll på att förifra sig, en liten hand hade lagt sig i hans, och ett sakta hviskadt »Sankt Göran» manat honom att vara en riddare »utan fruktan och tadel».
Emellertid förklarade Svante vid partiets slut, att Elisabeth spelade mycket trefligare än hennes fästman och att han inte kunde förstå, att en så charmant flicka hade haft så dålig smak att fästa sig vid en krångelmakare som Lars.
Efter spelets slut proponerade gästen musik.
Siri satte sig vid pianot och spelade en mazurka af Chopin och Elisabeth fick sjunga Habaneran ur Carmen och ett par franska visor.
Lars stod och vände noterna för sin fästmö och då han en gång i hastigheten kom att vända två blad, mumlade farbror Svante ett halfhögt »så drumligt», hvilket ingen låtsade höra.
Gästen bröt upp och hans kvarblifna släktingar önskade hvarandra godnatt och tillade ett hoppfullt »i morgon»!
— Det är märkvärdigt med Sten, som inte kommer, jag börjar bli orolig, det måtte väl inte händt honom något.
Det är besynnerligt hvad ni äro lugna här nere på landet.
Inte en gång du Hedvig tycks vara ängslig.
Detta yttrades af baron Svante vid frukostbordet följande morgon.
— Nej, jag känner Sten så väl.
— Ja, det gör jag väl också, och jag tror, han blifvit sjuk, eftersom han inte kommer hem, när han vet, att jag är här och har upp- skjutit min resa för hans skull.
Ser man på, klockan är half nio, då får jag gå upp på mitt rum och rusta, man bör alltid vara färdig i tid.
Du är väl snäll Lars och lagar att vagnen kommer fram klockan tio.
— Var inte rädd, Anderson försummar sig aldrig!
— Det är ändå en god sak med den där rustningen, nu ha vi en timmes andrum, sade Lars, när Svante väl stängt dörren efter sig.
Kom Elisabeth!
Nej se Edla, att du vågade dig fram!
— Jo du vet väl Lars, att farbror Svante och jag drabbade ihop första dagen, jag har hållit mig undan af grannlagenhetsskäl.
— Du är riktigt din pappas dotter, kära Edla, sade moster Ulla i det hon skakade på hufvudet.
Klockan tre kvart till tio stod den stora landån framför trappan.
Baron Svante hade tidigt på morgonen inspekterat vagnshuset och slagit sig ner i samtliga åkdonen för att afprofva dem och funnit landån »minst obekväm».
Nu kom han ner för trappan.
Han var iklädd en lång, grå damrock, som ingalunda klädde honom.
Betjänten gick efter och bar några väl tillsnörda kappsäckar och plaidremmar.
Baron Svante höll en gummidyna i handen och blåste upp den under det han stod på trappan, hvilket gjorde, att han med sina utspända kinder, i afskedets stund tog sig ut som en misslyckad kerub, för att citera Edla, som tillika med hela den öfriga familjen följt gästen ner till vagnen.
— Du ser något till belåten ut, Lars, sade baronen, sedan han väl placerat dynan på vagnssätet, nå du har också skäl.
— Ja, det erkäns.
— Jag begriper däremot inte, att Elisabeth kan se så glad ut.
I vår tid hade allt de unga flickorna större pretentioner på männen.
Inte sant, fröken Ulla?
— Ja, det skall Gud veta, att de hade.
— Var det nu en artighet mot farbror Svante eller tvärtom, hviskade Edla till Siri.
— Det kan jag inte afgöra på rak arm.
Det var för inveckladt för mig.
Det lät något à la Delfiska oraklet.
Jag skall fundera på det, när gubben väl gifvit sig af.