Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
183 skogs fredande från kreatur, såvida den ej inhägnas.
Det finnes likväl tvenne sätt att förekomma kreaturs ohägn å späd skog, nemi. att antingen släppa boskapen i beteshagarne, der man ej fäster så mycket afseende på skogens bibehållande, eller ock vakta boskapen med vallhjon.
I Skaraborgs län hafva flera hemmansegare sinsemellan träffat den öfverenskommelse, att hvar och en skulle ansvara för det ohägn, honom tillhörigt kreatur förorsakade.
I Tyskland är det vanligt, att lijordarne beta helt nära ohägnad skog, men som de äro vallade af hundar, förhindras de att å skogen göra skada.
Jag tror mig härmedelst hafva visat, att svårigheten att freda ungskog från kreaturs ohägn, utan att stängsel kring skogen behöfver upföras, icke är så oöfvervinnerlig, som man förmenat, och att detta icke utgör något skäl till afslag å min motion.
Då man ser skogarne för hvarje dag minskas och utödas, samt känner att barrträden behöfva en tid af 70 å 80 år för att återväxa till duglig skog, är det sannerligen hög tid att söka åstadkomma plantering af ny skog i den afverkades ställe, så framt man ej, endast tänkande pä egen fördel, liknöjdt betraktar den fara, som genom skogarnas förstörande hotar våra efterkommande.
Landtm., med tillkännagifvande, alt från ett af de öfriga RiksSl:n ankommit begäran, att erhålla del af R. o. Ad:s i dag fattade beslut, rör:de tillsättandet af serskildt
Utskott för behandling af frågor om bränvinstillverkning och försäljning, hemstälde att Prot.Utdr. om detta beslut måtte få upläsas till justering, lemnade R. o. Ad. härtill sitt bifall; till följd hvaraf berörde prot.-utdr. nu justerades.
Instämmande med alla de ledamöter hvilka här yttrat sig, så väl uti erkännande utaf vigten af den fråga hvilken nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, som uti tacksamhet emot motionären, hvilken oaflålligt, ehuru föga tacksamt, deruppå fäster upmärksamheten, instämmer jag likväl med de flesta uti den åsigt, att de genomgripande åtgärder, motionären föreslagit, icke äro af beskaffenhet, att hvarken böra eller kunna vidtagas.
Hvad som mycket kanhända hufvudsakligen hindrar kraftiga åtgärders genomförande, äro de olika naturförhållanderna inom vårt land, hvilka göra det omöjligt att på hvarje del af landet tillämpa samma skogsordnings föreskrifter.
Ett bevis härpå lemnar hvad åtskilliga talare före mig yttrat ang:de behöfligheten af en förändring i gällande stängselförordning.
En sådan förändring är uti åtskilliga provinser högt af behofvet påkallad, högt påyrkad, då deremot i andra delar af landet ett motsatt förhållande eger runi.
På slättbyggden, der föga skog finnes, vore ett uphäfvande af stängselskyldigheten och införande af kreaturens vallning högeligen önskvärd och skulle medföra stor nytta, men å andra ställen, såsom t. ex. uti de norra delarna af Upland, der nästan inga, eller alltför små hagmarker finnas, och der skogar sålunda hufvudsakligen är betesmark, lili 1 Si Den 10 December. hvilken ofta 100:de kreatur beta tillsammans, och som är så tät, att man ej på manga ställen kan se mera än 20 eller 30 alnar framför sig, är vallning omöjlig, och inom skogen odlade små lappar måste hägnas, så framt ej de af kreaturen, (och af hvilkas?) skola förstöras.
Genomgripande förändringar uti vår skogsordning, anser jag sålunda, såsom jag redan haft äran säga, omöjliga att ännu genomföra, men något kan och bör dock göras, och åtskilliga förslag till förekommande af den hotande skogsbristen hafva äfven under discussionen blifvit framställda.
Uti mycket förenar jag mig med det yttrande, Frih.
Sprengtporten redan afgifvit.
En annan talare har fästat upmärksamhetén uppå hvad skiftestsadgan innehåller derom, att i fall skiftesdelarne icke kunna åsämjas om fördelningen af den skog, som inom skifteslaget finnes, hvarje delegare eger afvärka den skog som på hans förra skifte finnes, antingen fullständigt, eller med qvarlemnande blott af smärre träd och buskar.
Jag tror att sådant både kan och bör förbjudas samt att, likasom en skiftesdelegare kan åläggas att uti penningar godtgöra odlingsersättningar, det äfven borde kunna stadgas, att godtgörelse i penningar efter en viss beräkningsgrund skulle lemnäs dén hemmansegare, som till följd af skifte förlorar uti skogsvärde en ersättning som naturligtvis skulle utgifvas af den, som samma skog å sin lott erhållit.
Ersättningssumman, borde enl. min lanke, om den ej kontant erlägges, intecknas i dens hemman, som fått den bättre skogen, och utgå med förmånsrätt.
Någon orättvisa emot äldre inteckningshafvare, kan jag ej finna härutaf upstå, ty deras inteckningar kunna naturligtvis ej gälla annat än det värde som hemmanet vid inteckningens gifvande hade, och om än tillökningen genom skogsvärde upstår, måste detta ökade värde för ny inteckning både kunna och böra lemna säkerhet, så mycket mera som detta ökade värde, ända till dess det blifvit gäldadt, strängt taladt, är gäldenärens egendom.
Kännbar bör denna ersättning icke heller kunna blifva, ty uti de trakter der svårighet upstår att af skogen draga inkomst, blifver äfven naturligtvis ersättningsvärdet lågt, och uti de trakter der lätta kommunikationer höja skogsvärdet, gifver återigen den erhållna bättre skogen full tillgång till ersättnings utbetalande.
En annan åtgärd till befrämjande af framlida skogstillgång, tror jag kunna vidtagas.
Såsom bekant är säljes ofta skog till afverkning på vissa år.
Denna skogsödande handel anser jag kunna förbjudas, så framt icke köparen förbinder sig, att genom besåning, genom tillräckligt antal fröträds lemnande, eller genom den yngre skogens, af 10 å 15 års ålder vårdande, sörjer för frambringandet af ny skog.
Ett sådant stadgande vore icke obilligt och dess iakttagande blefve ej svårt att kontrollera.
Jag anhåller, att Ekon.Utsk., som kommer att uptaga Hr af Ströms motion, måtte taga i öfvervägande de af mig nu anförda förslag och hoppas jag, att Utsk. åt frågan egnar den sorgfälliga pröfning, som dess vigtiga beskaffenhet ovedersägligen klafver.
Den 10 December. 185 Gr.
Jag liar begärt ordet hufvudsakligen för att, i likhet med Gr.
Löwenhjelm, uttrycka den önskan, att det Utsk., som kommer att behandla denna vigtiga fråga, måtte egna densamma den sorgfälligaste pröfning.
Vid alla landtbruksmöten samt hos alla hushållningssällskaper i landet liar frågan om en förbättrad skogshushållning utgjort ett af de vigtigaste, för att icke säga, bekymmersammaste öfverläggningsämnen.
Före mig har en talare omnämnt, att någon K. M.
Bef:h:de beträffande skogshushållningen inom det honom anförtrodda län, yttrat, att om skogen fortfarande så vanvårdades och utöddes, som ditintills varit förhållandet, skulle det ej dröja länge, innan nödig tillgäng så väl å vedbrand som timmer komme att saknas.
Jag sjelf bebor en trakt, der skogsbrist visserligen ännu icke på en läng tid kan inträffa, men genom det nuv:de hushållsningssättet med skogen, äfvensom genom det gängse bruket att inköpa mindre liemmanslotter utan andra medel till köpeskillingens liqviderande, än dem, som förskaffas genom skogens nedhungande och försäljning, torde äfven denna trakts vidsträckta och vackra skogar inom en föga aflägsen tid blifva förvandlade till ödemarker.
Jag vill gerna medgifva, att genomförandet af det förslag, motionären framställt, möter många svårigheter, samt att, utom andra omständigheter, nu gällande lagstiftning angrde stängselskyldigheten och skiftesverket lägger hinder i vägen för bemödandet att förekomma de enskildta skogarnes förödande, men jag tviflar ej derom, att det Utsk., som kommer att uptaga detta vigtiga ämne, går i författning om infordrande af alla de inhysningar, som i ämnet kunde vara att tillgå och derefter, i fall motionen anses förtjena behjertande, efter mogen ompröfning framlägger ett bestämdt och fullständigt förslag för det öfverklagande ondas afhjelpande.
Jag slutar med att ännu engång uttrycka min upriktiga önskan, att Hr af Ströms väckta motion måtte af Utsk. och Ständer på det sorgfälligaste tagas i öfvervägande samt medföra ett för det allmänna bästa lyckligt resultat.
Till det vidlyftiga ordande, som i denna fråga egt rum, vill jag icke lägga många ord.
Man har talat såväl om ändamålsenligheten af en förändrad lagstiftning i afseende å skogshushållningen, som ock Statens rätt att meddela föreskrifter ronde de enskildtas dispositionsrätt öfver dem tillhörig skog; endast i den sednare frågan vill jag yttra mig; man har tyckts antaga att Staten enl. nu gällande lagstifning icke eger en sådan rättighet.
Vi hafva visserligen lemnat långt bakom oss den tid, då 1734 års lag stiftades, och individualitetsbegreppet har redan gått så långt, att det icke vill tillerkänna det allmänna rättighet att på något sätt ingripa i den enskiltes disposition öfver sin egendom.
Nyssnämnde lag uttalar likväl andra åsigter.
Uti 8 § af 10 kap.
Bygn.B:n stadgas ansvar för den skattebonde, som vanvårdar sin skog.
Förordn. af d. 21 Febr. 1789 medgifver väl skattebonden vidsträcktare rättig - 186
Den 10 December. heter i berörde hänseende, i likhet med frälsemannen, men i 1793 års Skogsordning samt 18 § af 1805 års Förordn. om skogarne i riket intogs ånyo förbudet för skatteman att i högre grad missvårda sin skog.
Då lagen således redan innehåller stadganden mot missbruk af skogen, så torde lagstiftningen kunna gå vidare på samma bana.
Det är sannt att enskild eganderätt innebär rättighet för individen att förfara med sin egendom efter behag, roén man bör ihågkomma, att då Staten öfvertagit skyddandet af denna eganderätt, den äfven måste hafva rättighet att bestämma de vilkor, hvarunder eganderätten, i öfverensstämmelse med det helas bestånd och samhällets väl, må utöfvas.
Ilr Mannerskantz, Carl:
Utan tvifvel är denna fråga en af dem, som för fäderneslandets framtid hafva den största vigt, men lika säkert är, att få frågor finnas, som äro svårare att nöjaktigt lösa, än denna.
Jag vill icke inlåta mig i undersökning, huruvida Staten eger eller icke eger rättighet att på något sätt inskränka den enskildtes fria dispositionsrätt öfver sin skog, utan får endast förklara, att jag anser det förslag, som här blifvit framställdt till uphjelpande af Svenska skogshushållningen vara praktikst ogörligt att genomföra, enär detsamma förutsätter en kontroll öfver de enskildtas skogar, hvars omöjlighet att verkställa bäst bevisas, genom den ofantliga, lill milla- Tdand, upgående vidd, som skogarne i Sverige af motionären upgifvits ega.
Det afsedda ändamålet tror jag således icke kunna på denna väg upnås.
Andra åtgärder återstå likväl att vidtaga, och böra, enl. min åsigt hufvudsakligen åsyfta att bereda skogens återväxt och upmuntra de enskildte att vinnlägga sig om en förbättrad skogshushållning.
En sådan ganska nyttig åtgärd är redan af båda Statsmakterna vidtagen, nemi. att utsätta premier icke allenast för dem, som befrämja skogens återväxt genom att beså den afverkade skogsmarken med frön, eller inhägna och freda den till sjelfsådd genom lemnade fröträd, utan äfven för dem, som samla frön och hålla dem till salu.
Denna åtgärd har väl ännu icke, såvidt jag vet, burit någon väsendtlig frukt, enär ganska få begagnat sig af ofvannämnde fördelar, men orsaken dertill ligger kanhända deruti, att allmänheten ännu icke haft tillräckligt rådrum, att hinna göra sig bekant med medlen att bereda sig de erbjudna fördelarne, och jag anser derföre, att den tid som blifvit fastställd för utsåningens verkställande, och som snart lär vara tilländalupen, har varit allt för kort, samt att det följaktligen vore skäl att förlänga denna tid, och derjemte låta upmaningar utgå till länens hushållssällskaper att draga försorg derom, att kunskapen om dessa premier blifver allmännare spridd än som hitintills varit fallet.
Det finnes äfven ett annat medel att befordra en bättre skogshushållning, nemi. att inrätta en eller flere skolor, der en praktisk undervisning i denna vigtiga näringsgren kunde meddelas åt lärlingar tagne ur den arbetande klassen, hvilka skulle utbildas till skicklige skogvaktare, med förmåga alt sjelfve lägga
187 liand vid alla till deras yrke hörande arbeten och förrättningar.
Härigenom tror jag att man skulle afhjelpa en stor nu befintlig brist i jordbruksyrket, och vinna ett lika lyckligt resultat, som upkommit genom inrättandet af de lägre landtbruksipstituterne, hvilka danat praktiskt duglige män, de der i hög grad bidragit att höja landtbruket till den ståndpunkt det f. n. hos oss börjat inlaga.
Dessa 2:ne af mig nu i största korthet berörde omständigheter anser jag vara af stor vigt vid denna frågas bedömande, och anhåller, att Ekon.Utsk. måste derå fästa förtjent afseende.
Jag har endast begärt ordet för att förklara, det jag till alla delar instämmer i det yttrande Gr.
Sparre under discussionen afgifvit, samt att jag anser det böra sättas utom allt tvifvel, att Staten eger rättighet att i och för allmänt väl stifta lagar, äfven om dessa lagar skulle i något hänseende inskränka de enskildte medborgarnes fria förfogande öfver dem tillhörig egendom.
I anledn. af Hr Gr. o.
Landtnäs härefter framstäldepropos. å remiss lill Allm.
Besv:s o. Ekon.Gtsk., anmälde sig och yttrade Gr. Wrangel:
Jag får hemställa, om icke motionen borde remitteras till Lag- och Ekon.Utsk:n gemensamt, enär den afser icke allenast en underd. anhållan till K.
M. ang:de åtgärders vidtagande för åstadkommande af en förbättrad skogshushållning, ulan äfven upgörande af förslag till positiv lagstiftning i ämnet.
Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att del i allmänhet varit antaget, att ett mål ej borde remitteras till flere än ett Utsk., nemi. det, hvartill målet enl. sin natur hufvudsakligen hörde, då grundlagen tillät Utsk. att sammanträda med andra Utsk., ifall ärendets beskaffenhet så fordrade, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemstälde, att förev:de motion jemte de i anledn. deraf afgifne yttranden måtte få remitteras till Allm.
Besv. o. Ekon.Utst.; hvilket bifölls.
Hr von Knorrings, Erik Oscar, d. 7 dennes på bordet lagda motion, att R.
St:s måtte hos K.
M. anhålla att de Norra provinserne, i likhet med de Södra, måtte erhålla nödig Jägeribetjening.
Frih. af Schmidt, Carl Johan Georg, anförde dels mundtligen, dels skriftligen:
Ifrågav:de motion påminner mig om en ort, vid hvilken jag är fästad genom många och kära minnen, der jag tillbringat flera år af min barndom och tidigare ungdom.
Ej underligt derföre, att jag med mycket intresse genomläst motionen och ber att med några ord få vidröra densamma.
Måhända, såsom motionären tror, är den förmodan hos allmogen i Norrland inrotad, ”ali skogarne icke kunna taga slut”, men detta måste vara förhållandet hos de mindre eftertänksamma af denna allmoge, emedan jag hört helt andra tankar yttras af 188 Den 10 December. flera.
Jag vill derföre icke hufvudsakligen lägga allmogen till last den svåra förödelsen med skogarne, ehuru allmogen omedelbart utöfvar den; nej, allmogen är medel i sågverksegarnes händer och det är dessa jag ville ställa till ansvar för denna förödelse, som i sanning hotar deras efterkommande, att få sakna materialier till sina boningar och bränsle att upvärma dem med; nemi. de sågsverksegare, säger jag, som missbruka sina rättigheter, afverka mångdubbelt utöfver hvad de skatta för och rikta sig sjelfva på landets bekostnad.
Det är ej så mycket kustlandets innebyggare de hafva i sina händer, dessa af erfarenhet redan upmärksamme, sjelfegande och sjellföretagsamme bönder, utan det är isynnerhet fjällbon, nybyggaren i skogstrakten, som ofta nog förpligtigat sig att afverka all åt honom uplålen skog för det eller det sågverkets räkning och, förledd af förtjensten, stundom hugger utom sitt eget område.
Förr utgjorde skogen under missvextår en hjelpkälla: dennas aftagande beklagas redan i Landsh. Emb:s 2:ne sist afgifne Femårsberättelser.
För ungefär ett decennium sedan ankom till Norrland en främling från en af Rikets sydvestliga provinser, en företagsam främling med stort rörelse-kapital, inköpte sågverk, utvidgade dem eller byggde nya, utsträckte siq verksamhet härutinnan vida utöfver hvad man förr sett der i orten, lemnade en! oerhörd förtjenst åt många armar, blef en föresyn eller åtminstone en anledning till täflan för sågverksegare af landets barn, hvilka då icke kunde försumma alt utvidga sina egna sågverk, han välkomnades derföre allmänt.
Sedan dess har hans verksamhet lyckats derhän, att han nu eger sågverk i flera af Westerbottens, Ångermanlands och Medelpads elfvar.
Såsom ett exempel på denna utvidgning, får jag nämna, att Baggböhle finbladiga sågverk i Umeå eif, hvilket på 1820-talet icke hade mer, än 2 ramar och då sammanslogs med ett dylikt verk vid närbelägna byn Norrforss, så att 2 ramar till insattes, nu drifves med 16 ramar.
Hvar och en, som sett en såg med tillräcklig vattudrägt gå, kan lätt föreställa sig den oerhörda afverkningen vid de 339 dels grofbladiga och dels finbladiga sågverk, som finnas i rikets 3 nordligaste län.
Måhända är antalet ytterligare ökadt sedan 1850.
Såsom exempel på de olagligheter, som föröfvas dervid, må nämnas, att vid en våren 1850 anbefald undersökning utefter endast ett af Norrbottens läns vattendrag tillvaratogos 20,000 åkverkade sågblock.
Jag föreställer mig derföre, att åverkade sågblock i alla vattendragen tillsammans årligen upgå till flera hundratusen.
Domstolarnes prot. bära ock vittne om huru Kronans skogar i Norrland angripas.
Somlige, ja månge, prisa denna närings öfverdrifna utveckling för den arbetsförtjenst, det välstånd, den utbredt i Norrland.
Dessa månge, fruktar jag, fara vilse härutinnan, men de dömma i egen sak och böra derföre ursäktas; den opartiske ensam kan se klart i framtidsperspectivet.
Hvad visar väl detta?
Jo, utom skoglöshet visar det för en öfvergångstid fattigdom, brist ej derföre att icke åkerbruk och ladugårdsskötsel, äfvensom flera nyttiga Den 10 December.
189 binäringar kanna sysselsätta de armar, orten eger, utan emedan det updrifna njutningsbegär, som alstrats af nuvarande, att jag sä må säga, extra arbetsförtjenst, ej kan tillfredsställas sedan denna arbetsförtjenst icke mera finnes, och om hvilket njutningsbegär tullkamrarnes journaler, uptagande den ökade importen af socker, kaffe, vin, bränvin och grannlåter, nogsamt uplysa.
Jag tycker mig äfven se huru i en framtid Norrlands bruk och masugnar skola lida brist på kol och få ersätta denna brist från Englands stenkolslager högst dyrt sedan icke mera bräder, bjelkar och andra skogeffecter finnas att gifvas i utbyte.
Möjligen målar jag med för starka skuggor; må detta tillskrifvas den värma jag erfar vid tanken på ämnet; och må taflan gerna retoucheras af en skickligare hand än min!
Af de föreslagna medlen att hämma det onda, här äro omtalade, torde det af motionären först angifna ”att skogsåverkan skall anses oeji straffas som stöld” — ännu vara för tidigt att tilltaga, ehuru 30 år förflutit sedan det, enl. motionärens upgift, föreslogs på detta rum.
Erfarenheten visar att landets innebyggare ännu respectera eganderätten af skog för litet, att af en sådan lag låta rätta sig — vi skulle fä för många tjufvar och ondt om fångvaktare — skogstjufnad är svårare att bevisa än skogsåverkan.
Det andra medlet, — kontroller och dessa så tillförlitliga som möjligt, — tillstyrker jag af allt mitt hjerta, samt önskar att R.
St. icke må göra sig saker till en riksolvcka genom att vägra eller pruta på de anslag, K.
M. kan finna skäl att fordra för ordnande och utöfvande af dessa kontroller.
Man har sagt mig, att K. BI. är betänkt på utfärdande af en ny lag, rör:de skogarnes vård i Norrland, och redan uti Nådig skrifvelse infordrat KammarColhii utlåt, i ämnet.
Den underd. anhållan, som uti motionen föreslås, skall säkerligen gifva K.
M. förnyad anledning, att så skyndsamt som möjligt låta utfärda denna lag; och vågar jag derföre vördsamt tillstyrka motionen, samt anhålla att detta mitt yttrande får åtfölja densamma till vederbörande Utskott.
I anledn. af nu förev. de att frågan om anställande af jägeripersonal inom Westerbottens och Norrbottens län redan blifvit väckt af K. M:s Bef:h:de i sagde län: samt att denna fråga f. n. beror på vederbide embetsverks utlät.
Jag anser att det Utsk., som kommer att behandla motionen, bör erhålla kännedom af ofvanberörde förhållande, på det att Utsk. måtte taga i öfvervägande, huruvida det torde vara skäl att tillstyrka en sådan underd. anhållan, som motionen afser, då frågan i allt fall kommer att öfverlemnas till K. M:s afgörande.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Föredrogs Frih.
Flemings, Axel, motion, ang:de stiftande af en lag, som afskaffar och förbjuder gärdesgårdars upförande. 190 Den 10 D e c e ni b e r.
Den fråga, sorn afhandlas i nu föredragne motion, har till en viss del blifvit discuterad utaf de ledamöter, som yttrat sig i afseende å Hr af Ströms motion ang:de en förbättrad skogshushållning inom riket.
Denna discussion har jemväl ådagalagt, med hvilket intresse nyssnämnde ämne omfattas så väl inom landet i allmänhet som serskildt inom detta rum, der så många jordbrukare finnas.
Denna fråga har redan vid 1840 års Riksdag varit föremål för en K. M:s Propos. till R.
St., äfvensom för enskildta motioner vid flera Riksmöten.
En serskild anledning upmanar mig att taga till ordet i detta ämne, den nemi. att frågan om förändring i stängselskyldigheten blifvit afhandlad vid sistlidet års landtbruksmöte inom Calmare län, hvarest jag är bosatt, och föranledt beslutet om en underd. petition i ämnet, hvilken petition blifvit framförd och understödd af länets hushållningssällskap, som äfven inbjudit öfriga hushållningssällskap i riket att häri deltaga, hvarpå de i allmänhet gifvit till svar att de gillade de åsigter, som uttalat sig inom Calmar län, ehuru de icke kunde i petitionen deltaga, sedan K. M:s Nådiga svar i frågan redan var meddeladt.
Ehuru gerna jag vill befrämja en reform i stängselförfattningen, kan jag likväl ej understödja Frih.
Flemings förslag, som synes mig vara allt för radikalt.
Han har nemi. föreslagit, att en lag måtte stiftas, som förbjuder gärdesgårdars upförande.
Visserligen är det en gammal taktik vid våra Riksdagar att fordra mycket för att åtminstone få något, men jag fruktar att denna taktik ofta leder derhän, att man får intet.
Antager jag, att motionären verkligen menat hvad han föreslagit, så mäste jag deremot göra den anmärkn:n, att den föreslagna åtgärden icke vore nyttig eller ens utförbar.
I ett land, som vårt, der vi, utom några få slättbygder, hafva en blandning af skog, hagmark och slättland, kunna, såsom Gr. af Ugglas redan anmärkt, gärdesgårdar icke umbäras; men behofvet deraf borde ganska betydligt kunna inskränkas, så att hägnadsskyldigheten nedginge till ungefär hälften af hvad den f. n. är. K. M. har visserligen utgifvit en författning, som tillförsäkrar de samliälligheter, hvilka kunna träffa frivillig öfverenskommelse att ej hålla stängsel å dem tillhörig mark om nådig fastställelse af sådana öfverenskommelse!-.
Men denna författning torde icke vinna tillämpning ä andra orter, än slättland, der den måhända kan gagna.
Så länge principen i 1802 års Stängsel-Förordn. och 1827 års Skiftes-Stadga, (den sednare i afseende å grunderne, efter hvilka stängsel skall uprättas vid_ laga skiften), qvarstå i gällande kraft, kunna vi ej komma till någon förbättring i vårt stängselväsende.
Denna princip bjuder nemi. att hvar och en, som vill hafva sin jord skyddad för andras kreatur, är skyldig att inhägna densamma.
Lag-Beredningen och Lag-Kommitéen hafva uttalat en annan åsigt i följande ordalag: ”Den enda med en utbildad egande rätt och ett längre framskridet odlingstillstånds kraf förenliga och hvartill en stigande kultur måste i sinom tid leda, är nemi. hvar och en skall om de hemdjur han utsläpper, hålla sådan vård, Den 10 December.
191 att de ej inkomma på annans jord”.
Denna grundsats har jemväl gjort sig gällande vid alla landtbruksmöten i riket.
Jag minnes till och med att minoriteten i denna fråga vid 1846 års allmänna landtbruksmöte erkände att någon åtgärd borde vidtagas, för att nedsätta behofvet af stängsel så att den icke skulle påräknas att freda för de smärre husdjuren, nemi. får, svin och gäss.
Att den grundsats i afseende å stäDgselskyldigheten, som är följd i nu gällande förordning, har varit skadlig för skogens bestånd, derom har den discussion, vi nyss afhört, tillräckligen vittnat.