Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enda skillnad, som finnes dem emellan, är den, att som bonde icke kan fortfara att vara bonde, om han flyttar in till stad, utan dä blir borgare eller hvad stadslagen menade med byaman, så måste hans arfsrätt derefter förändras, dä deremot frälseman alltid bibehåller samma Stånd, antingen han bor i stad eller på landet.
Häruti ligger hela skillnaden, hvilken visserligen äfven har ett visst inflytande pä arfsrätten; ty då bonden förändrar
Stånd med förändring af sin boningsort, men frälseman icke gör det, så kan icke nekas, att härigenom uppkommer någon olikhet dem emellan vid arfslagarnes tillämpning.
Men icke blifver arfslageu derföre sjelf ett privilegium, eller en undantagslag.
Har jag lyckats att med hvad jag nu framställt, göra det verkliga förhållaadet klart, så tror jag mig också hafva vederlagt Gr.
Lagerbjelkes hufvudsakligaste anmärkmr och de bevis han sökt framlägga för sitt påstående, att
Adelns arfslag skulle vara af den särskilda beskaffenhet, att den vore ett privilegium för detta Stånd.
Det Den 8 Februari e. m. 233 är icke arfslagen, som är ett privilegium, men det är ett privilegium alt vara Adelsman, oell ali i följd häraf hvarken ändra Ständ eller arfsrätt med höstaden.
Delta privilegium, som uppkommer genom födsel och är personligt för dess innehafvare, kan således ej förändras med flyttning af hostad, såsom förhållandet är med hondén och borgaren, hvilka Stånd hell och hållet hero af deras hostad.
Dä Utsk. således fann, all Adelns likasom Bonde- och BorgareShns arfslagar voro bestämda genom allmän lag, och att de voro i fullkomlig öfverensstämmelse med den nu gällande allmänna lagen— således icke derföre al t dessa arfslagar voro upptagne i allmänna lagen, ty det är en omständighet af ringa vigt, utan derföre all. de voro öfverensstämmande med den samma — kunde Utsk. icke anse Ad:s arfslag vara af privilegii natur, likaså litel, som Utsk. kunde förklara Bonde- eller BorgareShs arfslag för privilegium.
För min egen del vill jag dock icke neka, att ju arfslagen icke deslomindr kan anses såsom en Slåndssak, såvida man med Sländssak får förstå en sak, som särskildt rörer ett eller annat Stånd.
Och alt ju den fråga, som nu varit ä hane, nenfl. alt förändra den lii 11 i I Is gällande landsrättens bestämmelser ang:de arf, på det närmaste rörer såväl Adeln som BondeSt., det lärer icke kunna bestridas.
Jag mäste äfven bekänna, alt jag i följd häraf varit ganska tvifvelaktig huruvida icke dessa arfslagar, fastande icke kunna kallas privilegier, likväl skulle kunna hänföras
Mil de förmåner och rättigheter, hvarom 114 § Beg.F. talar.
A ena sidan talar emot eli sådant antagande, alt dessa ord: ”förmåner, friheter och rättigheter” åro ordagrant hemtade ur Usta § utaf de adliga privilegier lie och att de i dessa privilegier icke kunna hafva någon annan betydelse, än att syfta pä de förmåner och rättigheter, som i de påföljande §§ särskildt blifvit uppräknade, hvaribland dock arfsrällen icke med ett ord finnes omnämnd.
För ett sådant antagande kan man åter å andra sidan anföra, att grundlagens bud skola tydas efter deras ordalydelse, och att dä i 114 § Reg.F. stadgas, att de friheter, förmåner eller rättigheter, som tillkomma ett särskildt RiksSt., icke må upphäfvas eller förändras, ulan detta Stånds medgifvande, så skulle äfven den nu för Adeln gällande arfsrätten, då den af Ståndet betraktas såsom en förmån, kunna hit hänföras.
Bade Utsk. funnit sig lillständigt alt, liksom de 2:ne reservanterne, Gr.
Mörner och Hr Lagergren, stanna vid det utlåtande, att saken syntes dem tvifvelaktig, så hade jag sannerligen för min del oändlingen gerna biträd! en sådan mening, för alt slippa afgöra den; men då Utsk. var skyldigt att yttra sig i saken, borde Utsk. först noga afväga skälen å ömse sidor emot hvarandra, och då man fann dem väga någorlunda jemnt, återstod icke någon annan utväg, än att söka hemta ledning af praxis.
Så har jag åtminstone under utöfningen af domarekallet lärt mig att förfara i tvifvelåktiga fall, och här har jag också förnummit, att sålunda tillgår till och med i grundlagsfrågor, hvarom strid kunnat uppstå, icke blott Stånden sins emellan, utan äfven mellan Stän7 H. 30 23 i Den S Fel)ruari e. ra. lierne och den andra Statsmakten.
Jemväl från den sidan, lill hvilken Hr von Hartmansdorff hörer, och der lian med så mycket sk ä l innebaren ganska utmärkt, plats, har jag alltid hört drifvas den satsen, alt i dylika tvistiga fall, är det praxis, sorn bör afgöra frågan.
Ulsk. måste -således, för att stadga sitt omdöme, äfven tillse hvad praxis varit, och Lilsk. fann dä, att hvarken Sländerne eller LagUtsk. vid 3:ne föreg:de riksdagar, om jag icke minnes orätt, någonsin betraktat denna fråga såsom hörande till de privilegier, frihéter, rättigheter och förmåner, hvarom 114 § Reg.F. talar.
LagUtsk. fann vidare, att när denna fråga vid sista riksdagen ingick till K. M., granskades den af Högsta Domstolen, ulan alt någon dervid gjorde den anmärkn. att den vore af privilegii natur. K. JU. fästade icke eller dera någon uppmärksamhet, och nämner icke derom något i sitt svar å Rikssalen, utan förklarade sig endast ur andra synpunkter icke kunna antaga del af Sländerne framställda förslag till förändring i arfslagarne.
Dä Utsk. således log praxis lill ledning för sitt omdöme i detta ivifvelaktiga fall, kunde Utsk. icke komma till annan slutsats i denna fråga, än att den icke kunde betraktas såsom hörande under 114 § Reg.F., utan borde, såsom varande af allmän civillags natur, i likhet med dylika frågor behandlas.
Lägger jag dertill R. o. Ad:s eget förfarande vid denna riksdag, alt ingen af dess ledamöter, dä fi ågan här första gången förevar, fäste sig vid, eller gjorde någon anmärkn. derå, alt LagUtsk. icke eller då betraktat saken såsom en privilegiifråga, samt att R. o. Ad., efter sitt besluts fattande i hufvudsakcn, äfven inbjöd PresteSt. alt sig med R. o. Ad. förena, utan att ens fästa PresteShs uppmärksamhet derå, att frågan kunde vara af privilegii natur, sä hade Utsk. allt skäl för det förklarande, hvaruti det stannade.
Jag tror ock, mine Hrr,, alt Ståndets ledamöter, dä de nu, hvar och en för sig, skola afgöra frågan, genom sin voteringssedel, handlade både rätt och klokt, i fall de jemväl läto praxis gälla.
Rätt'vöre det, emedan nu det icke finnes någon annan utväg att i tvistiga fall, eller der lagen är tvetydig, komma till något resultat, än att låta den allmänna mening, som tillförene i praxis gjort sig gällande äfven för framtiden få gälla.
Klokt skulle Ståndet också, efter min förmening, handla, om det så gjorde, derföre att, om den uppkastade tvistefrågan — huruvida arfslagarne äro af privilegii natur eller icke- — skulle hänskjutas under K.
M:s ompröfning, det icke är troligt, att R. o. Ad:s framställda mening skulle kunna utgöra en tillräcklig motvigt i vågskålen, icke blott emot de 3 andra Ståndens beslut vid denna riksdag, ulan äfven föregtde Ständers åsigt om saken, hvaribland äfven R. o. Ad. sjelf, som förut aldrig i formfrågan yttrat någon skiljaktig mening.
Vid hvarje- åtgärd som man vidtager, måste man, om man vill handla klokt, äfven tänka på de resultater, hvartill den kan leda.
Om således R. o. Ad. har föga hopp om att saken, genom ett sådant förklarande eller 'protest från Ståndets sida, skall af K.
M. blifva sedd ur andra synpunkter, än den hittills blifvit af båda slalsmakterne betraktad, är det dä klokt att vidtaga en sådan åtgärd?
Den 8 Februari e. m, 235 jag så yttrat mig, liar jag också tillräckligen tydligt antydt, det jag kommer att rösta emot antagande af Hr von Hartmansdorffs adressförslag.
Men en helt annan sak skulle det vara, om detta förslag vore uppstäldt i andra ordalag och bygd t på helt andra grunder.
Jag har redan förut-i delta milt yttrande anfört, det jag icke anser, att II. o. Ad. billigtvis af de öfrige Stånden bör kunna påtrugas en arfslag, sorn. det förstnämnda Ståndet för sin del anser olämplig.
Jag skulle således tro, att R. o. Ad. med fullt fog skulle kunna ingå lill K.
M. med en tind. skrifvelse, hvarest R. o. Ad. framställde obilligheten af ett sådant förfarande och begärde — dock petilionsvis, och icke såsom rättighet — att K.
M. icke vilie fästa afseende å de öfriga Ståndens beslut, eller att K. M., i händelse den lika arfsrälten befunnes vara fördelaktig för de öfriga Stånden, dock ville tillåta R. o. Ad. altför ;sin del bibehålla den rättighet, som delta Stånd hittills ägt.
Men till följd häraf kommer jag också till den slutsats, att jagmåste hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om fördelning af propos.
Ur von Hartmansdorffs förslag innefattar i sig allt för många särskilda frågor, för att, efter mitt förmenande, kunna och höra afgöras på en gång.
Första frågan bör naturligtvis blifva den, huruvida It. o.
Ad. vill lägga LagUtsk:s betänk, lill handlingarne, med det förklarande, såsom Hr von Hartmansdorff föreslagit, att Ståndet anser sig-- böra bibehålla sin arfsrätt.
Ett sådant förklarande ämnar jag bestrida eller votera emot, på den grund, sorn jag förut anfört, nemi. derföre att jag icke kan anse frågan vara af privilegii natur. 2:dra frågan blir, huruvida R. o. Ad. vill ingå lill K.
M. med en adress, och en 3:dje, i hvilka ordalag de irna adress bör vara affallad.
Hen andra frågan, om en adress må till K. M. aflätas, skall jag icke motsätta mig.
Jag. anser den väl befogad, såvida den uppställes i andra ordalag, och för att fä dessa ord alag ändrade, skulle önska, all motionen eller förslaget blefve remittcradt till Ridd.IJtsk., som kunde fä sig uppdraget att uppsätta en adress, som med Ståndets åsigt kan vara öfverensstämmande.
Jag bekänner, att jag aldrig funnit praxis hafva varit sådan, att när fråga om en adress till K.
M. förekommer, en ledamot uppträder och lill protocollet dicterar adressen, utan frågan har blifvit remitterad till ett Etsk. efter det Ståndets ledamöter, såsom ledning för Etsk., yttrat sig både för och emot förslaget.
Endast på sådant sätt kan det vid slutlig pröfning af en dylik fråga antagas för visst, att den adress, som beslutas, är från början till slut ett troget uttryck af Ståndets tänkesätt, och icke blott af en enskildt ledamots.
— Jag har visserligen antecknat mig till minnes åtskilliga af de satser, sorn af mine motståndare i dag blifvit anförde till vederläggning af de åsigter, som jag och flere andre talare före mig uttalat i detta ämne, men då R. o.
Ad. redan nog länge sysselsatt sig med denna discnssion, vill jag nu afstå från allt vidare upptagande af motsidans argumenler.
Jag är uppkallad af några ta - 23G D e.n 8 Februari e. m. lares anmärkn:r emot mitt förra yttrande, och då jag vid dessas besvarande måste åter ingå i sjelfva saken, anhåller jag om R. o.
Ad:s ursäkt, i händelse jag skulle blifva något vidlyftig.
Lagerbjelkes yttrande har redan af den siste talaren blifvit upptaget, hvarföre jag nu kan förbigå detsamma, men då jag förra gänken hade ordet, glömde jag att upptaga ett argument af Frih. Palmstjerna, Nils Fredr., nemi. alt R. o. Ad:s majoritet vid denna riksdag varit af den lanke, alt en förändring i dess representationssätt vore en privilegiifråga.
Ja.j yttrade redan dä en vederläggning häraf, pä grund af grundlagens tydliga föreskrift, alt R. o.
Ad. representeras efter Ridit.Ordn., hvilken, efter samma grund, kan med Konungens samtycke af R. o. Ad. ensamt ändras.
Sparre har yttrat, att en representant, sorn icke är jordägare, är ett oting, och allden dubbla arfsrälten derföre mäste bibehållas för Ståndets eget bestånd.
Adelns representationsrätt har likväl aldrig varit bestämd på grund af jordegendom, utan de hafva haft denna rätt såsom åtter.
Del är dessutom icke egendomen utan egenskaperne, som bestämma en representants duglighet för sitt kall. — Gr.
Björnstjerna har behagat framkasta en jemförelse emellan mitt yrkande nu och ett yttrande, som jag haft i afseende på kolräntornas borttagande ulan ersättning.
Det må vara den värde talaren förbehållet att anse frågan om rubbning i ett conlract, enskilde medborgare emellan, och en lagstiftningsfråga vara samma sak.
Det faller eljest af sig sjelf, att det icke är nog all frikalla en person, som haft förbindelsen att idka bergsbruk, från denna förbindelsen; roan måste jemväl ersätta honom förlusten af de capitaler han derpå nedlagt.
Samme ledamot har yttrat, att jag tillbringat halfva min lefnad pä riksdagar.
Jag har visserligen bevistat de riksdagar, som hållits sedan 1809, men jag har redan uppnått åldern af öfver 03 år, och dessa riksdagar utgöra, Gud ske lof för Svenska folkets bästa, icke hälften af denna tidrymd.
Hr von Hartmansdorff har velat påstå, alt det icke vore någon ny väg R. o.
Ad. skulle beträda genom den af honom föreslagna skrifvelse, emedan R. o. Ad. gatt in till Konungen med en contraskrifvelse emot den, som BorgareSt. i näringsfrihetsfrågan afgifvit.
Den värde talaren har dervid förbisett, alt det var för att icke medgifva BorgareSt. rättigheten att förvandla en ekonomisk fråga tillen privilegiifråga, som R. o. Ad. dä gick in med sin skrifvelse, således i alldeles motsatt riktning med den närvarande.
Samme talare har påbördat mig, att icke tillstädja annan tolkning af grundlagen, än den jag gör sjelf, och påmint om versen i visan: ”när jag dricker, är det rätt”.
Jag vill visst icke tillbaka uppmana nykterhelsvännen Hr von Hartmansdorff att dricka, men jag vill lill honom återsända tillmäle! alt tolka grundlagen annorlunda än efter ordalydelsen.
Det är dess ordalydelse, hvaraf jag i hvarje fall yrkar tillämpning, .och det är att på sidan om denna ordalydelse i 83 § Reg.F. insända en und. skrifvelse till Konungen, som jag nu bestrider.
Detta är icke allenast en rättighet å min sida, det är en pligt.
Den 36 § Riksd.Ordn., som samme talare åberopat, medgifver Ståndet att nedsätta ett särskildt Utslt. för dess egna Den S F e b r u a r i e. m. 237 angelägenheter, men detta Utsk:s åtgärder kunna alldeles ieke sträckas derhän, att tolka 114 § Reg.F., och om R. o. Ad. skulle pröfva nödvändigt alt skrifva till Konungen, så bör väl åtminstone, på sätt Hr Gunther yttrat, denna fråga först remitteras till Ridd.Utsk.
Likväl och om en sådan skrifvelse skulle af Ståndet beslutas, sä anhåller jag alt med samma skrifvelse måtte fä medfölja den protest af mig, att jag bestrider skrifvelsen såsom olaglig i sin form och olaglig till sitt innehåll.
L)et är sant, alt lliksd.Ordn. icke innefattar något stadgande om särskilda tankars insändande till K. M., ehuruväl lill de andra Stånden.
Men grundlagen innehåller icke eller någon bokstaf, som gifvet' ett RiksSt. rättighet att med sina besvär ingå till K. M.
En sådan § fans i 1720 års Reg.F. och intogs jemväl till en del i 1772 års Reg.F., men uteslöts rättvisligen ur 1809 års grundlag, som deremot gifvet' R.
St. en allmän form, hvarunder de kunna lill K.
M. ingå — Här har blifvit af Hr Cederschjöld yttradt, alt R. o. Ad. vore representanter för hemmavarande ledamöter.
Della är rätt såvida, alt vi äro representanter för Adeln såsom medlemmar af Svenska folket men alldeles icke för Adeln såsom Stånd. R. o. Ad. har en gång beslutit en capitationsafgift af alla dess medlemmar till Ridd.cassan, men ålskillige ledamöter i landsorterna nekade att betala, och medlen kunde icke utsökas, emedan det icke var någon beskattning, som af Svenska folkets representanter gemensamt blifvit besluten.
Likaså litel kan Ståndet här föra talan för hemmavarande ledamöter i en fråga af denna art.
Samme talare har byggt sina conclusioner derpå, all den olika arfsrätten vore en förmån.
Om den nu af andra anses såsom rent af skadlig, hvem skall vara skiljedomare i denna tvist?
Ar det den, som egenmäktigt gör sig till ombud eller är det principalen sjelf?
Om man på della sätt skulle anse, att hvarje Stånds representanter skulle äga rätt alt besluta hvad som helst för sina hemmavarande committeuter, så skulle man kunna komma till ganska besynnerliga förhållanden.
Man skulle t. ex. kanske få se huru de Stånd, som betalas af sina hemmavarande committeuter, kunde besluta ganska dryga arfvoden åt sig sjelfva, som de ålade dem att betala.
Sådant har blifvit praktiseradt, men de beslut, som i sådan väg blifvit fattade, hafva blifvit ändrade eller utan afseende lemnade.
Detta hör egentligen icke vidare bil, än det bevisar, att ett Stånd icke äger någon grundlagsenlig rätt att göra sig till enskild representant för sina hemmavarande commitlenler.
Slutligen anhåller jag att fä yttra några ord om frågan i allmänhet.
Vi få icke förgäta, mine Hrr, att den stora merheten af Svenska medborgare är af qvinnokön, och att vi sjelfva äro det mindre antalet.
Det är således öfver majoriteten vi vilja tillvälla oss förhöjda rättigheter.
Vi bestämma anslag vid hvarje riksdag för skolundervisning åt vårt eget kön; vi göra icke ett steg för att bereda qvinnan tillgång lill allmän uppfostran.
Vi tillåta henne icke att vid uppnådd bestämd ålder och med bevisad förmåga att öfver sig och sitt råda, vara myndig, utan underkasta henne tvånget af en möjligen oredlig förmyndare.
Vi måste nå - 238 Den 8 Februari e. m. gon gång komma ifrån dessa orättvisor och gifva qvinnan lika rättigheter med mannen.
Vårt innersta intresse är dermed så 'sammanväxt, alt vi icke utan den mest olyckliga följd för framtiden kunna länge dermed dröja.
Jag yrkar, att om någon följd af Hr von Harlmansdorffs förslag skall komma i fråga, det till en början måtte remitteras till Ridd.Ulsk. ‘ Hr Lagerhjelm, Pehr:
Det kan synas förmätet af migr då jag redan en gång haft tillfälle att yttra mig i delta ämne, alt jag begärt ordet ännu en gäng.
Det ur likväl icke af förmätenhet, utan af den sannaste ödmjukhet, som jag gjort det, och icke 1 den tanka att äga något inflytande pä andras öfvertygelse.
Det är blott en fortsatt skyldighet att göra reda för min egen mening, ty hvar och en, som här begär ordet, måste hafva betänkt sig,, ech om det är någon af Ståndets ledamöter, som linner, alt han icke nog~ klart utvecklat sin mening, så är det hans skyldighet att göra reda derför.
En värd talare har förklarat, att jag icke förmått göra mig tydlig för honom.
Jag hör derföre söka att ånyo framställa mina åsigler och det skall ske i de kortaste ordalagJag stödjer mig endast på faktiska förhållanden, och dessa förhållanden äro följande.
Det var nemi. bestämdt ulredt, alt under det århundrade, dä arfsrätten först verkligen blef ett privilegium, först för PresleSt. och sedan för Ii. o. Ad., sä var det obestridligt, att den allmänna lagen i Sverige för arfsrätten fans i landskapslagarne, och ali således dessa privilegier den liden voro ett undantag.
Jag vågade då fråga: huru har delta stadgande, som. dä fans i landskapslagarne, öfvergätl till enskildt lag frän att vara allmän lag?
Ingen har derpå svarat.
Deraf skulle jag vilja draga den slutsats, att denna fråga icke kan besvaras.
— Andre talare hafva velat visa, att en protest icke är ovanlig, och alt man icke borde underlåta alt säga ut sin mening; jag är alldeles af samma tanke, men de värde lalarne måtte medgifva, att man dä först bör hafva en mening.
Hvem har sagt, att deras mening ännu är R. o. Ad:s, hvars mening väl bör äga en grund, som icke kan undanryckas.
— En annan talare har med största lätthet behandlat detta ämne och förklarat, alt alla dessa stadganden i allmänna lagen icke äro annat än undantagsstadganden, men då återstår alltid att fråga: huru hafva de blifvit det?
Jag medgifver, att ett stadgande tinnes, som äfven Hr Mannerskantz omförmält, hvilket rörer Adeln enskildt, nemi. lagen om lösörens skiftande i stad; men deraf följer icke, att den fasta jordens olika delning är ett privilegium, enär den en gång varit allmän lag och ingen kunnat visa någon författning, hvarigenom denna allmännelighet upphört.
Jag har ännu ett ytterligare skäl emot att genast besluta den föreslagna und. skrifvelse!!. 36 § Riksd.Ordn. innehåller nemi. i 2 mom.: ”Stånden kunna äfven, der dem nyttigt synes, nedsätta, hvart för sig, ett Utsk., lill upptagande af deras enskilda besvär och angelägenheter.”
Ett sådant stadgande synes vara gifvet till den verkan, alt hvart och ett Stånd kunde hos Konungen framföra sina besvär, men den tyckes äfven förutsätta, att sådana åren - Den 8 Februari e. m. 23!) den skola förut behandlas af eli Ståndets enskilda Utsk.
Jag skulle derföre tro, att enda och bästa sättet att här gå till väga vore, att remittera frågan till Ridd.Utsk., och får derföre yrka detsamma, såvida någon annan af R. o. Ad:s ledamöter förena sig i denna åsigt.
Skulle ingen det göra, sä vill jag icke dermed uppehålla R, o. Ad.
Min afsigt är icke att inlåta mig i vidlyftiga polemiska anmärkmr emot de talare af motsatta sidan, sorn under dagens lopp yttrat sig.
Jag anser deras anmärk:r lill aldra största delen redan i det förslag, som nu ligger på R. o. Ad:s bord, till fullo vederlagda.
Hvad i denna vederläggning brustit, har discussionen till öfverflöd åstadkommit.
I afseende å polemiken inskränker jag mig derföre till en anmärka, vid ett yttrande af Hr Gr. Posse, Erik, ang:de frågan om en förändring i R. o. Ad:s representationssätt.
Grefven trodde,, att de talare, som, när denna fråga afhaudlades, yrkade, alt den borde anses vara af privilegii natur, eller åtminstone beträffa en särskild rättighet, alla samtligen tillhörde den mening, till hvilken jag i nu förevarande ämne bekänner mig och den sida af Huset, som yrkar bifall ä Hr von Hartmansdorffs förslag.
Jag får upplysa, att den förste, som yttrade sig den 11 September, när nyssnämnde fråga remitterades till Ridd.Utsk., var Hr Hjärne, hvilken sade följande ord: ”Det lärer väl icke kunna bestridas, att hvarje adlig ätts sjelfskrifna rättighet att genom sin hufvud- eller ättemän representeras vid riksdagarne, är ett privilegium.”
Vidare yttrade Hr Tham, Carl Willi. Aug.: ”Genom allt delta tror jag mig hafva bovist, att slägternas representationsrätt är en privilegii-fråga.” Yttermera Gr.
Anckarsvärd, Carl Henrik: ”Jag anser frågan vara af den mest ingripande grundlagsförändrings-nalur och innefatta en bestämd förändring i sammansättningen af våra riksdagar.”
Orden läsas i prot., och jag skulle tro, alt dessa talare tillhöra en annan opinionsfraction än den, lill hvilken jag bekänner mig.
Men icke för denna polemik har jag åter uppträdt på denna bänk.
Manad af min pligt mot fäderneslandet, det land, för hvilket jag blöd t och, inom den mig anvista verkningskrets, snart i 40 är arbetat, har jag vågat att, för andra gången, anhålla om ordet i en fråga, hvars vigt väl torde tåla jemförelsen med hvilket förslag som helst till ombildande af nationalrepresentationen.
Jag har intet alt säga lill dem — jag tror att de inom detta Ständ äro få — som i de föreslagna lagförändringarne endast se ett medel till sitt erkända syfte:
Adelns afskaffande.
Min tankeledning är icke deras; vära vägar löpa i motsatt riktning, parallell; vi kunna icke förslå hvarannan, vi kunna icke mötas.
Jag skall ej eller, för att söka ådagalägga en förmåga, den de, som jag tror ganska rättvist, gerna må bestrida och förneka, tillåta mig att öda Ståndets tid genom omtuggande och idisiande af alla de grunder och skäl, i hela sin utförlighet, som vid så mänga tillfällen blifvit anförda och som redan i den skrift, hvilken hvilar på R. o. Ad:s bord, äro utvecklade.
Derest någonting hade brustit i full - 240 Den 8 Februari e. m. ständigheten, sä har bristen under dagens öfverläggning blifvit fylld.
Hvad som bort och behöft bevisas, det är bevisadt och, af andra talare, förr och nu, här och annorstädes, lill min fulla öfvertygelse utredt.
Den, som dessa skäl icke öfvertyga!, skulle, äfven genom min förnyade svagare framställning, af densamma icke kunna öfvertygas.
Jag dtlofvar ej eller så alldeles bestämdt, det, för att göra en talare lill viljes, jag skall lillbakahälla den värma, som af honom, utan skäligt afseende ä bevilln.förordn-.s stränghet emot karaktersfullmakter, undfått namn, heder och värdighet af declamalion.
Någon värma, när det gäller fäderneslandets framtid, torde, med (i nödfall utan) högvederbörlig! tillstånd, fä ur själen meddela sig åt talet.
Jag tror, att dessa ämnen bäst behandlas med is i hufvudet och med eld i hjerta!.
Dock — mina ord vändas lill de flere aktningsvärda medlemmar af della Stånd, som endast vilja betrakta frågan ur familjfädrens, ur den billige qvinnovänneus synpunkt, med förbiseende af dess politiska betydelse.