Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förstnämnda stadgandet om Den 17 Januari. 95 Konungens pröfningsrätt innebär otvifvelaktig! ett godt skydd mot expropriation lör obehörigt ändamål, och jag vill visserligen icke härutinnan hafva någon förändring; emellertid må i förbigående anmärkas att dessa tvungna jordförsäljningar i många länder ansetts så ingripande i den enskiltes rätt, att båda Statsmakternas beslut fordras för att de skola få ega rum.
I andra främmande länder, såsom t. ex. i Frankrike, der frågan om expropriation såsom här afgöres på administrativ väg, har man vidtagit andra försigtighetsmått mot förhastadt tillstånd till expropriation, såsom t. ex. att först höra jordegaren, något, som icke här eger rum, och det är äfven klart att det ofta fordras en särdeles noggrann och mångsidig pröfning för att bestämma gränsen emellan ett allmännyttigt och ett endast för enskiltas intressen fördelaktigt företag, i hvilket sednare fall expropriation, äfven om den sökande vore ett bolag med ett stort antal delegare, icke enligt vår lag kan beviljas.
Så, för att taga ett exempel, bör ej rätt till expropriation kunna meddelas ett flottningsbolag för anläggning af bommar, landtfästen och dylikt.
Det inses lätt huru svårt det skall vara bestämma, om ett visst företag, för hvilket ansökning orri expropriation blifvit gjord, faller på ena eller andra sidan denna gräns, och att med tilltagande industriel utveckling, lödande en mängd olikartade bolag, som göra anspråk på rätt till expropriation, dessa svårigheter skola stiga, samt att misstag dervidlag lätt kunna ske.
Dess vigtigare är det att tillse att för det andra vilkorets utgörande eller jordegarens fulla godtuörelse uppställas sådana garantier, att den olyckan må undvikas att, för endast enskild vinning, annans jord blir egaren mot hans vilja beröfvad, utan skälig godtgörelse.
De som bestrida all förhöjning utöfver det uppskattade värdet, stödja sig på den sats, att den enskilte bör för sin jord erhålla fidi ersättning, men icke derutöfver göra någon vinst på det allmännas bekostnad.
För min del åter instämmer jag i allo uti den af en ledamot af Konungens Högsta Domstol vid granskningen af sisth riksdags lagförslag i ämnet yttrade åsigt, att då lagen förbinder en person att afstå sin egendom till ett pris, som af andra bestämmes, utan hänseende till det särskilta värde egaren dervid kan fästa, det ingalunda vore orättvist, att denna inskränkning i egarens naturliga rätt att efter godtfinnande bibehålla sin egendom, eller välja tid för dess afyttrande, särskildt godtgjordes.
En viss förhöjning utöfver det uppskattade värdet är, med ett ord, en naturlig, billig och rättvis ersättning för det våld, som öfvergår egaren.
Men, oaktadt förhöjningsprocenten härigenom, enligt min tanke, fullt motiveras, anser jag att, äfven med antagande af grundsatsen, att den, som afstår jord, bör erhålla dess uppskattade värde, hvarken mer eller mindre, denna förhöjning kan (örsvaras såsom, att jag så må säga, ett säkerhetspremium, hvarigenom så vidt möjligt är förekommes att jordegaren blir orättvist lidande vid afståendet af sin jord.
Det är vida bättre att härvidlag den exproprierande, 96 Den 17 Januari. vare sig staten eller enskilte, i nio fall af tio får betala något för mycket, an att den enskilte blir lidande en gång.
— Man talar om samvetsgrann uppskattning af nämnden; samvetsgrant kan utan tvifvel uppskattningen göras, men med bästa vilja i verldcn måste den alltid ske mer eller mindre på slump, såsom en livar lätt kan inse oell erfarenheten ger vid banden.
Det är derföre af vigt att. en bestämmelse finnes, som tryggar mot det beklagansvärda förhållandet, att denna slump skulle utfalla emot jordegaren.
Allt intill senaste riksdag hafva ock dessa åsigter allmänt hyllats inom lagstiftningen.
Expropriations-lagen räknar, såsom kändt är, sitt ursprung från 1840—41 årens riksdag, då motioner väcktes om en lagstiftning för expropriation älven vid andra allmänna företag än i fråga om dem. som nämnas i 1824 års förordning.
Lag-Utsk:t framhöll i sitt öfver motionerna afgiIna Mein., hurusom enskildt rätt bör vika för det allmänna bästa, allrahelst, tillägger Utsk:t, som något lidande för den enskilte icke kunde uppstå, om vid hvarje tillfälle, då denna grundsats tillämpades, dels pröfningsrätt förbehöiles K.
M:t i fråga om företagets beskaffenhet af allmännyttigt eller ej, dels ock vid ersättningens bestämmande sådana försigtighetsmått föreskrefvos, som af höjde sjelfva möjligheten af materiel förlust lör den enskilte, hvilket bäst tillvägabragtes, bland annat, derigenom att det verkliga värdet af jorden höjdes med 50 proc.
I Stånden gjordes mot denna bestämmelse ingen annan invändning, än att några talare ansågo förhöjning af hälften vara nog hög och föreslog den till { eller 25 proc. af det uppskattade värdet.
Inom R. o. Ad. uttrycktes allmänt den mening, att förhöjningen vore påkallad så af rättvisa som af klokhet.
Betänk:t återremitterades emellertid af flera orsaker och återkom till Stånden med det förklarande af Lag-Utsk:t. att det funnit den föreslagna förhöjningen af 50 proc. icke kunna utan våda för jordegaren förminskas. —• K. M:t, som ansåg sig icke kunna bifalla Ständernas förslag, framställde sedermera vid 1844—45 årens riksdag Propos. i ämnet, i hvilken samma förhöjningsproc. var bibehållen, och detta förslag, som bifölls af Ständerna, är vår nu gällande expropriationslag.
De få försök, som derefter och intill senaste riksdag blifvit gjorda för att få denna (jestämmelse förändrad, hafva alltid tillbakavisats och serskildt vid 1853—54 årens riksdag förklarade Lag-Utsk:t, i anledning af en motion inom något af Riks-St:n, att en af lagstiftarens förnämsta omsorger vore att skydda eganderätten, och att Utskrt
Ur denna synpunkt icke kunde tillstyrka borttagande af det skydd, sorn innefattades i bestämmelsen om förhöjningsprocm.
Då så bestämda åsigter förut gjort sig härutinnan gällande, frågar man sig med skäl hvilka förhållanden kunnat föranleda en så tvär omkastning i tänkesättet, som den hos senaste riksdag?
En minskning i antalet hos dem, som gjort anspåk på expropriationsrätt och deraf följande större trygghet?
Tvärtom, dessa Den 17 Januari. 97 dessa anspråk ha aldrig varit större.
Alltför stora kostnader vid allmänna företags utförande?
Nog ha vi nedlagt stora summor på dylika företag, men de belopp, lör hvilka eXpropriationskostnaderne ingått i desamma, äro jemförelsevis högst ringa.
Emellertid är det detta skäl Lag-Utsk:t åberopat i sitt vid förra riksdagen afgifna förslag, som i denna del ligger till grund för K.
Jag vet ej huruvida Utsk:t har någon auktoritet att stödja sig vid för det påstående att jordegarne i allmänhet blifvit tillerkända oskäliga ersättningar.
Afven jag har väl sett i några tidningar och hört af enskilta personer uppgifvas, att nämnden på åtskilliga orter skattat jordegarens förlust nog högt; m<pn på sådana grunder torde ingen förändring i lagen böra byggas, och dessutom vet jag att på några ställen jord afhändts egaren, utan att han derför lått mer än skäligt.
Men äfven antaget att jordegaren i allmänhet blifvit något för högt betald i förhållande till det gångbara värde hans jord egt, så är dock att märka, alt detta har mer berott derpå att nämnden skattat jorden för högt, än det kan anses såsom ett resultat af förhöjningsprocenten.
Denna benägenhet hos nämnden att vid sjelfva värderingen skatta för högt är på sidan om lagen och kan lätt slå öfver till en benägenhet i motsatt rigtning.
I allt fall bör för rättelse härutinnan nämndens sammansättning ändras, så att den ger större garanti för möjligaste största opartiskhet.
Detta har äfven skett, på sätt af 13:de §:n inhemtas, hvilken ändring i och för sig enligt mitt förmenande är särdeles välbetänkt; men att, på samma gång nämndens sammansättning förändras derhän, att man har anledning antaga att den icke kommer att skatta jorden så högt sorn lörut, helt och hållet borttaga förhöjningsprocenten, det tror jag kan leda till stora vådor.
Hvad tillökningsprocentens belopp beträffar, så måste detsamma naturligtvis bli något godtyckligt och jag håller derföre ej så synnerligen på 50 proc., utan må denna proc., om man anser den för hög, nedsättas till { utöfver värdet eller till 25 proc.
Del är i sådan syftning jag härmed hos Hr Gr. o. Landtm, anhåller om propos. på återremiss af denna §.
Efter den siste värde talarens sakrika anförande, hvari jag til! alla delar instämmer, har jag icke mycket att tillägga.
Jag har alltid betraktat tilläggsprocenten vid expropriation som ett erkännande å lagstiftarens sida af den helgd, hvarmed rätten bör vara omgärdad; men detta stadgande har äfven ett annat ändamål, nemligen att gifva ersättning, icke allenast för det man tvingas att afstå sin jord, utan äfven för sådana indirekta olägenheter, som kunna uppkomma genom detta alstående, och hvilka äro af egenskap att aldrig kunna uppskattas i hemmansvärde.
Jag anser att denna procent bör bibehållas, om äfven något förminskad, på det åtminstone principen icke måtte kastas öfver bord jemte stadgandet. H. II. 7 98 Den 17 Januari.
En annan omständighet finnes, hvarpå jag vill fästa uppmärksamheten.
I Usta §:n är med rätta stadgadt, att expropriation icke får ega rum förr än K.
Mkt dertill lemnat bifall.
Då staten sjelf exproprierar, kan man visserligen antaga att expropriationen afser sådana lör hela landet vigtiga företag, för hvilka den enskilda rätten måste vika och som grunda sig på noggranna förslag och beräkningar af vederbörande myndigheter, men annorlunda är förhållandet med af kommunerna äskade expropriationer.
Dessa, hvilkas nödvändighet olta kan vara tvifvelaktig, kunna medföra stora olägenheter för jordegaren, som derföre borde få yttra sig icke blott om sjelfva saken, utan äfven om sättet för expropriationens utförande, innan expropriationstillåtelsen af K.
M:t beviljas.
Alla ansökningar om expropriation, som göras af menigheter, borde derför insändas till Konungens Ref:de, som, sedan egaren häröfver blifvit hörd, anmälde ärendet, beledsagadt af dess eget yttrande till K. M:t.
Om, såsom jag yrkar, R. o. Ad. återremitterar §§:ne till Utskottet, anhåller jag att något stadgande härom måtte i författningen inflyta.
Den klagan, som länge försports öfver de öfverdrifna belopp, som måste utgilvas vid expropriationer, trodde jag vara lika känd och erkänd som nödvändigheten att söka utfinna ett korrektiv mot dessa uppskörtningar, hvarpå man så ofta till stor harm sett prof.
Rörande de vilkor, under hvilka expropriation får ega rum, har en värd talare sagt att i andra länder fordras dervid icke blott Regeringens pröfning, utan äfven den andra statsmaktens hörande.
Det är icke samma förhållande i andra länder, som hos oss, der den ekonomiska lagstiftningen ligger helt och hållet i Konungens hand; och jag har dessutom icke hört någon klagan öfver den särskilda författning, som bestämmer huruvida expropriation bör ske.
Hvad beträffar sjelfva hufvudfrågan eller om det är rätt att borttaga de 50 proc. förhöjning, så ber jag att få erinra, att om den enskilde, som njuter statens skydd, är skyldig underkasta sig tvånget att för det allmännas behof afstå sin egendom, så kan han icke vara berättigad till större ersättning der för, än efter det högsta pris, hvartill hans egendom kan värderas.
Att han derjemte skall göra en vinst, anser jag i högsta grad orimligt, och något stadgande derom finnes, mig veterligen, icke i något annat land.
Men om en sådan vinst skall utdelas, hvarför då stanna vid 50 proc. och icke taga 100 eller 150 proc.?
Man har sagt, att det vore bättre att i nio fall af tio staten finge betala för mycket, än att i ett fäll af tio jordegaren skulle förlora.
Men härmed är ingen fara, ty det ligger i sakens natur att den jord, som skall alstås, alltid blir högt värderad.
Jag skulle kunna nämna mångfaldiga exempel från min egen erfarenhet på jords uppskattning till mångdubbla värdet, men »exempla sunt odiosa».
Jag vill icke klan - Den 17 Januari. m <lra nämndens benägenhet att uppskatta för högt; dä jordegaren är skyldig att mot sin vilja alsta jorden, är det temligen naturligt att nämnden uppskattar den till högsta värdet; men att dertill ytterligare lägga »lök på laxen» genom en viss förhöjningsprocent, anser jag alltför orimligt.
Sprengtporten har sagt, att det är icke nog att man mister sin jord, utan man kan också lida enclave derigenom.
lVlen 13:de §:n innehåller ju att älven sådan olägenhet skall uppskattas till dess högsta belopp, och jag är säker att jordegaren icke heller härvid får för litet.
Den invändning, sorn mot förev:de lagförslag skulle kunna göras, anser jag derför, i motsats mot hvad af de föreg:de talarne blifvit anmärkt, vara att den exproprierade egendomen fortfarande blir allt för högt värderad.
Men jag vill häremot icke göra någon anmärkning, dä lörhöjningsprocenten är borttagen, utan yrkar att de ifrågav:de §§:ne måtte bifallas.
De (ieer.
Louis:
Till en början ber jag att få erinra, att i{.
Stms beslut vid förra riksdagen gick ännu längre än K.
M.ts förslag i en motsatt riktning mot de anmärkningar, som nu här blifvit emot förslaget framställda.
Ty utom det, att tillökningen af 5'f proc. af värdet skulle bortfalla, borde enligt nämnde beslut tagas i betraktande, huruvida det tillämnade företaget, för hvilket expropriationen skedde, medförde synnerlig vinst för den del af en jordegendom, som återstod efter expropriationen, och i sådant fall skulle med afseende å denna vinst afdrag ske å expropriations-summan. K. M:t länn R.
Stms förslag i denna punkt icke från den enskildes ståndpunkt fullt betryggande, och ansåg sig, med afseende jemväl å ett par andra omständigheter, icke böra sanktionera förslaget, ehuru
Regeringen derigenom kom i den egna ställning att afslå ett förslag, som obestridligen afsåg det allmännas fördel och minskning i dess kostnader, och emot hvilket folkets representanter sjelfva icke hyst betänklighet.
I det motförslag, K.
M:t nu framställt, har varit åsyltadt att tillgodose det allmännas fördel så långt som med rättvisa och billighet kan vara förenligt.
Förhöjningen af 50 proc. är visserligen borttagen, men detta har icke skett utan allt vederlag.
Ty dels innehåller förslaget, att egendom skall uppskattas efter hvad sådan egendom »i orten (lögst gäller», då den deremot enligt nu gällande lag skall uppskattas efter sitt rätta värde för egaren, och skillnaden emellan värdena enligt dessa båda beräkningsgrunder torde i de flesta fall utgöra flera proc., och dels är i 13:de §:n af det Kongl, förslaget infördt ett stadgande, som icke finnes i gällande lag, derom att, derest genom begagnandet af jord eller lägenhet för allmänt behof, skada för egaren uppkommer, ersättning för sådan skada skal! beviljas till högsta skäliga belopp.
Vid tillämpningen af nu gällande lag, tror jag att vanligen den stadgade tillökningen af 50 proc. ansetts såsom en af 100 Den 17 Januari. lagen en gång för alla bestämd ersättning för dylik skada; men då den ene kan hafva betydligt större skada af expropriationen än den andre, synes ett sådant sätt att slumpvis gå tillväga, icke vara att föredraga för det nu föreslagna stadgandet.
För min del kari jag icke finna annat, än att det Kongl, förslaget, rätt tillämpadt, bör vara för jordegarne tillfredsställande, och då man synes vilja medgifva, att nämndens sammansättning genom förslaget blifvit förbättrad, bör man ock kunna hoppas, att den bättre än hittills skall följa den instruktion, som iör densamma i lagen stadgas.
Sprengtporten har väckt fråga om införande i lagen af en föreskrift, att innan rättighet till expropriation af K.
M:t medgifves, vederbörande jordegare skulle höras, åtminstone i de fall, då ett större statsinteresse icke oundgängligen krälver den ifrågasatta expropriationen.
Detta är en ny fråga, som icke utgjort föremål för ämnets behandling hittills.
Jag vill visst icke bestrida att ett dylikt hörande i många fall kan vara ganska lämpligt och böra ske, men då lagen deremot icke nu lägger något hinder, och då jag förmodar, att K. M:t i dessa fall •icke sådant underlåter, finner jag för min del icke skäl att af denna anledning instämma i yrkandet om återremiss, utan anhåller om R. o. Adms bifall till nu föredragna §§.
Jag erkänner villigt det nu föreliggande förslagets företräden framför det af R.
St:r vid förra riksdagen beslutade.
Jag hade äfven då tillfälle att tvista med min värde vän på bänken framför och yttra min åsigt om obilligheten deraf, att då en person tvingas att afstå sin egendom, utan rätt att bestämma priset derför, han icke skal) för det våld, han nödgas underkasta sig, åtnjuta serskild vedergällning.
Den som mot sin vilja måste lemna sin egendom, bör derför få en rundelig ersättning.
Men hvem kan säga hvad som är högsta värdet, då egendomspriserna årligen, ja månadtligen variera högst betydligt.
Vi hafva nyligen läst i tidningarne om en till 1,400,000 rdr taxerad egendom, som blifvit såld för 900,000 rdr.
Hvilket är här det rätta värdet?
Man skulle väl tro att det af ortens valda beskattningsmän åsätta värdet skulle vara tillförlitligt, men den obestridliga verkligheten visar ofta något helt annat.
En jordegare vill icke sälja sin egendom för det pris, hvartill hans granne sålt sin; men så kommer expropriation i fråga och då torde han nödgas lemna sin egendom efter samma värde, hvilket är det högsta för tillfället i orten kända försäljningspris.
För ett sådant tvång bör han dock blifva ersatt och detta sker genom förhöjningsprocenten.
Om den siffra, som för denna procent nu är bestämd, är den rätta, lemnar jag derhän; måhända är den något för dryg; men i sådant fall kan Utsk:t rätta och jemka detta.
Jag förenar mig med dem, som yrka återremiss af §§:ne, på det tillägg måtte göras om särskild förhöjningsprocent.
Den 17 Januari. 101 Frih.
Jag erkänner tacksamt att redaktionen i detta förslag är något förbättrad mot hvad den var i den nu gällande lagen genom det nya stadgande, som influtit, att vid expropriation i oträngt mål jordegaren eger att återköpa sin egendom.
Att jordegaren, innan expropriation beslutas, bör höras, anser jag billigt derför, att huru hög instansen än må vara, hvar och en bör få yttra sig i sin egen sak, innan den algöres.
Angående tillägget att exproprierad egendom skall betalas efter högsta värdet i orten, anser jag denna jemförelsegrund vara lika olämplig och godtycklig å detta ställe, som den visat sig obillig i Bevillnings-förordnm, som stödjer sig på samma grundsats.
Om återremiss af Betänk:t kommer att ega rum, så har jag ingenting emot att ordalagen i 13:de §:n återföras till deras förra lydelse.
Oaktadt jag väl och förut kände, hvad af en föreg:de talare blifvit påpekadt, eller att B.
St:r sjelfva föranledt K.
M:t att framkomma med denna Propos., kan jag dock icke annat än motsätta mig några §§ i densamma, å hvilka jag likväl af ofvannämnde skäl icke vill yrka afslag, utan blott återremiss, och det till en det på de grunder, som af Hr Nordenfalk och Frih.
Sprengtporten blifvit anförde.
Jag vill derjemte tillägga, att då Staten tager egendom från individen för allmänt behof eller kommunen begagnar denna rätt, hvilket redan är vanligt och blir det ännu mer, då landstingen mera utvecklat sin verksamhet, är det rättvist att ersättningen alltid blir tillräcklig, och det är bättre att den blir för hög, än att den enskilde skall bli plundrad på sin egendom.
Det är sannt att efter den föreslagna förändringen i nämndens sammansättning, några flera opartiska män deruti inkomma; men man kan dock icke hysa stort förtroende för denna jury, då man känner dess beskaffenhet och förhållandet på landet, att den som icke förstår att i nämnden insätta inflytelserika personer, hans rätt blir vanligen lederad.
En persons användande af sin egendom kan dessutom ofta gifva en förändrad rigtning åt hela hans verksamhet.
För att göra mig förstådd, ber jag att få anföra ett par exempel.
Om på en egendom finnas vattenfall, som egaren, utan att skuldsätta sig, vill använda till anläggning af något verk och han länge sträfvat och arbetat för att dertill samla medel; huru skall nämnden vid expropriation af dessa vattenfall kunna beräkna deras rätta värde för egaren?
Eller om en grusbacke exproprieras, hvars värde vid en derefter skeende väganläggning varit betydligt högre, huru skall då egaren blifva ersatt?
Jag tror att detta bör ske genom förhöjningsprocenten, som jag derför anser bör finnas.
Ty det är naturligtvis omöjligt att för nämnden utarbeta en instruktion, som omfattar alla möjliga fall.
Om i en ort icke på länge några köp egt rum, eller någon jord finnes till salu åt den, som genom en expropriation blifvit afhänd sin egendom, så är den föreslagna 102 Den 17 Januari. instruktionen, att nämnden skall värdera efter hvad sådan egendom i orten högst gäller, redan otillräcklig.
Vid förra riksdagen anhöllo R.
M:t om nedsättande af en komité, för utarbetande af bestämmelser vid sjösänkningar, och möjligen är en Kongl.
Propos. i det ämnet att förvänta.
Men om denna lag skall tillämpas vid de af nämnde företag ofta uppkommande tvister, saknas nödiga bestämmelser i flera fall.
Om t. ex. en brygga genom en sjöaftappning höjes, så att den ej kan begagnas, efter hvad grund skall nämnden då bestämma ersättningen?
Möjligen har jag nu kommit att beröra några andra §§, än de föredragna, ang. hvilka jag emellertid förenar mig med dem, som deraf yrka åtorremiss.
Frih. Armfelt, Magnus:
Sedan såväl förslagets kontrasignant som Lag-Utsluts ordförande yttrat sig, kan jag icke hafva mycket att tillägga.
I likhet med hvad jag yttrade förra riksdagen, kan jag icke heller nu finna skälen för tilläggningsprocentens bibehållande öfvervägande dem för dess borttagande, och jag kan icke förena mig i den åsigten, att tvånget vid expropriation bör så högt betalas.
Hvar och en bör, såsom regel, vara berättigad att behålla hvad han eger; men om det högsta intresset förklarat att en person skall afstå sin egendom, bör han få den ersatt till dess fulla värde, icke ett öre derutöfver; ty han som andra har sin andel (om också blott T,oiiWnTr) ' vinsten af det företag, för hvilket expropriationen sker.
Hvad angår Frih. von Schulzenheims exempel om vattenfallen och grustägten, så medger jag att nämndens värderingsarbete är svårt; men om en persons existens beror på dessa föremål, så är han illa ersatt med de 50 procenten.
Ett annat skäl för förhöjningens borttagande är, att bestämmandet af dess belopp är helt och hållet godtyckligt.
Alla de, som talat för dess bibehållande, hafva yttrat olika åsigter om beloppet och ansett att det lika väl kunde bestämmas till 25 eller 10 procent som till 50.
Hå är det bättre att taga endast högsta värdet, hvilket, om äfven härvid godtycket kan göra sig gällande, dock är beroende på nämndens samveten i hvarje särskildt fall, och icke i sjelfva lagen stadga en för alla tillfällen lika godtycklig proc.
Om återremiss kommer att ske, kan jag icke med min röst bidraga till bestämmande af någon viss förhöjningsprocent, utan anser då bättre att. den gamla författningen bibehåfles, hvilket jag nu, såsom alltid, tror icke vara farligt; ty det är stor skillnad emellan att behålla en gammal lag, om den ock är med erkända ofullkomligheter behäftad, eller att stifta en ny lag, i hvilken enahanda eller lika beskaffade fel förekomma.
Jag bestrider förslagets återremitterande.
Jag tillåter mig att, af förekomne anledningar, i största korthet sammanfatta de skäl, som bestämt mig att begära återremiss af denna §, för att i densamma Den 17 Januari.
103 mätte tilläggas bestämmelse om förhöjningsprocent.
De äro icke allenast, att tvånget att afstå egendom till ett pris, som af andra bestämmes, bör särskildt betalas, utan ock att jordegaren för hvarje fall må vara försäkrad emot mistningen af sin egendom till vanpris.
Lag-Utsk:ts ordförande bar sagt, att nämnden alltid är benägen att uppskatta för högt.
Detta må förut hafva varit fallet; men såsom den nu blir sammansatt, nemi. genom val till ^ af jordegaren, l af den som exproprierar och J af domstolen, kan jag icke finna skäl att antaga, att denna benägenhet med säkerhet skall fortfara.
Och om äfven förhållandet är sådant vid statens expropriationer, lärer detta dock icke bli fallet vid enskildes, hvarvid det är lika vigtigt att uppskattningen icke blir för låg.
Icke heller gifva ordalagen i 13:de §:n anledning till att nämnden kommer att värdera högre än till verkliga värdet.
Ordföranden i Lag-Utsk:t bar vidare sagt, att i inga andra länder finnes en förhöjningsprocent.