Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, i händelse en person A. misshandlat B., så att denne sjuknat, och derefter C. tillkommer och ytterligare tillfogar B. något väld, som ger sjukdomen en dödlig utgång, A. icke kan straffas såsom dråpare eller annorledes än för misshandel, hvaraf ej kommit död, så bör han följdriktigt icke heller kunna bestraffas på annat sätt, i händelse den dödliga utgången af B:s sjukdom härrört från någon annan, utan A:s skull, efteråt tillkommen omständighet.
Berörde moment måste också väcka, men lemna obesvarad den frågan, huru mord och dråp af vållande skall bestraffas under de omständigheter, då »för dråp ej må dömas till högre straff än såsom för dråp af vållande.»
Efter min tanke skulle detta morn. så mycket heldre kuuna utgå, som de af Högsta Domstolen anförda skäl i sjelfva verket tala endast för antagande af §:us första mom.
Emedlertid vågar jag anhålla om propos. på återremiss.
Afven jag var inom Utsk:t af den mening, att hela 6 6 §, på sätt den sista talaren oraförniält, borde ur lagen H. VI. 24 370 I)en 26 Mars f m. uttagas.
Hvad som förekommer uti nämnde g, är nemi. endast och allenast sådana till doktrinen hörande satser, som icke, efter mitt förmenande, böra inrymmas i en lagbok.
Uti det af Lagberedningen utarbetade förslag, som innehåller 6 särskilda kapitel, innehållande allmänna grunder, kunde möjligen denna g inrymmas.
Här är den efter min åsigt öfverflödig.
Jag uprepar, att jag icke har någonting emot, att den 66 g helt och hållet utgår, och skulle önska derpå erhålla Hr Gr:ns o. Landtrms propos.
Sedan öfverläggningen förklarats afslutad, samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels återremiss af g:n och dels afslag derå, frarnstälde H.
Exc. propos. å g:ns återremitterande, och, då dervid svarades många ja, jemte några nej, förklarade ja hafva varit öfvervägande. gg 67—70.
Alla dessa gg biföllos.
Sedan pröfningen af författnings-förslaget härmed afslutats, föredrogos och godkändes såväl ingressen dertill som de deri förekommande rubriker, hvarefter R. o. Ad. åtskiljdes kl. nära Ille. m.
Mars 1860- Plenum kl. y2 2 e. m.
Justerades ett prot.utdr. för d. 24:de d:s f. och e. m. H.
Landtm, tillksinnagaf, att före kl. i anslag utfärdats till fortsättning af detta plenum kl. 6 e. m.
Föredrogs Exp.Utskt:s under N:o 49 afgifua, d. 24 dennes bordlagda förslag till R.
Skrifvelse till K. M., aug:de Sveriges och Noriges ömsesidiga förhållanden.
Det förslag, som är föremål för R.
Stirs öfverläggning i dag, har jag med mycken upmärksamhet genomläst, och jag erkänner, att Exp.Utsk:t ganska sorgfälligt up - Den 26 Mars f. ra. 371 tagit allt hvad som finnes i Ekon.Utsk:ts Betänk:de.
Men, som mig synes, har det blifvit något vidlyftigare, än jag anser det böra vara, hvarjemte några punkter finnas deri uptagna, hvilka, enligt min öfvertygelse, icke böra inflyta, ehuru de stå i Ekon.Utsk:ts Bet:de.
Med ani. deraf har jag föranstaltat om upsiittande af ett annat förslag, som jag hemställer till Hr Gr. o. Landtm, samt R. o, A om det må vara mig tillåtet att upläsa, Härefter upliiste Hr Nordenfelt följande förslag: S. A. K.
Under den tid af snart ett halft århundrade, som förflutit sedan Norige såsom ett sjelfständigt konungarike med Sverige förenades, har den mening i båda länderue mer och mer gjort sig gällande att vid föreningens ingående vilkoren för densamma och bestämmelserna rörande de båda folkens ömsesidiga förhållanden icke erhållit deri tydlighet och fullständighet, som med rätta måste anses vara en oeftergiflig nödvändighet, derest föreningens höga ändamål skola till båda rikenas bästa upnås.
Menora härutinnan meningarne varit ense, synes dock, i fråga om hvad som i främsta rummet vore att förbättra, sträfvanderne i de särskilda länderue hafva tagit en olika riktning, I Sverige, der man vid föreningens ingående afsåg och hoppades på ett sådant närmande emellan de båda folken, som har sin rot uti och följer af ömsesidigt förtroende, hafva önskningar om förverkligande af denna förhoppning städse fortfarit och sednast uttalats i det bifall, R.
Si:r vid sistförflutne Riksdag lemnade E. K. M:s Nåd.
Prop:r om bättre ordnande af handelslörhåilnnderue emellan de båda iänderne och om domars exekutiva kraft i gods rikena emellan.
I Norige åter blefvo dessa samma förslag, hvilkas antagande ofelbart skulle ledt till en närmare gemenskap mellan båda folken, af Storlhinget afslagna, och de förändringar i föreuingsbestämmelserne, hvilka inom Norige förnämligast önskas, synas vara sådana, som skulle leda till erkännande af dea fullkomliga likställighet båda rikena emellan i deras ömsesidiga förhållanden, hvilken från Noriges sida yrkas vara föreningens hufvudgrundsats.
Men då de båda föreningsfördragen, Noriges Grundlag och RiksAkten, klart och tydligt erkänna Norige såsom ett fritt och sjelfständigt rike, och tillika, för vissa bestämda fall, åt.
Norige medgifva fullkomlig jemlikhet med Sverige, finnes deremot någon de båda rikenas likställighet, såsom allmän grundsats, ingenstädes i unionsakterne fastställd.
Den lärer ock destomindre kunna antagas hafva varit föreningens hufvudgrundsats, som dels vissa företrädesrättigheter finnas
Sverige otvetydigt tillerkända, dels ock Noriges förpligtelser, särdeles i fråga om krigsmaktens användande för det gemensamma försvaret, icke äro desamma, utan mindre än Sveriges, och jemlikhet i rättigheter, om den funnes, måste förutsätta och medföra jemlikhet i skyldigheter.
Ett fullkomligt genomförande af likställigheten mellan båda länderue, såsom grund för föreningen, skulle ock, om det kunde förverkligas, snart nog visa sig icke åt ledningen af de förenade rikenas gemensamma angelägenheter bereda den säkerhet och styrka, som en förutseende om - 572 D en 26 Mars f. m. sorg för föreningens bestånd kräfver.
St:r, i öfverensstämmelse med hvad redan blifvit antydt, finna en revision af föreningsbestämmelserna och deras fullständigande vara af behofvet påkalladt, anse K.
St:r derföre ock att detta bör verkställas endast på sådatie grunder, att det främre rummet inom föreningen och rättigheten att i förhållande till andra makter representera densamma böra fortfarande åt Sverige bibehållas, såsom tillhörande Sverige icke blött med afseende på föreningens historiska tillkomst och såsom varande det mäktigare af de båda rikena, utan äfven derför att, då likhet i skyldigheter mellan de båda rikena ej lärer kunna åstadkommas, bibehållandet af Sveriges främre ställning är den enda form för föreningen, som synes lemna säkerhet för dess framtida bestånd.
Tillika hafva R.
St. trott sig böra särskildt fästa upmärksamhet på vissa punkter, hvilka, efter R.
St:rs tanka, utgöra särdeles angelägna föremål för ändrade eller fullständigare bestämmelser de förenade rikena emellan.
Sådana äro: formerna för Konunga-, Thronföljare- och Förmyndareval, InterimsRegeringens sammansättning och verksamhet, UnionsKonurigens dispositionsrätt öfver Arméen och Flottan, samt Försvarsverkets ordnande efter gemensam plan, bestämmande af grunderne för utgörande af bidrag till gemensamma kostnader, samt formen för en unionel representation af de båda rikena.
Enligt nu gällande stadganden för val af Konung, Thronföljare eller Förmyndare för omyndig Konung, skall, derest båda rikenas representationer med sina val stannat på olika personer, saken slutligen afgöras genom en Komité, bestående af lika många ledamöter från hvartdera riket, hvilka ledamöter rösta med slutna sedlar, af hvilka en förseglad aflägges, för att, i händelse af lika röster, bestämma valet.
Det kan således hända, att, emot ett af de förenade rikenas enstämmiga vilja, detsamma af det andra påtvingas er. regent medelst den tillfälliga utgången af en lottning.
Att detta sätt att afgöra tvistiga frågor mellan två folk icke är lyckligt, torde väl kuuna för säkert antagas.
Minst synes det böra vinna tillämpning i frågor af den vigt, som den nu omhandlade, der det är lätt att inse huru ett algörande, sådant nyss blifvit förutsatt, skulle inom det rike, hvars sympatier i en så genomgripande sak blifvit åsidosatte, väcka ett missnöje, hvilket lätteligen kunde rubba föreningens bestånd.
Ehuruväl man må hoppas, att dessa bestämmelser sent, om någonsin, skola behöfva att tillämpas, torde dock klokheten bjuda att i tid söka utbyta sådana stadganden rörande folkens ömsesidiga förhållanden, om hvilka man måste erkänna, att de med skäl befaras innebära faror för föreningens bestånd, emot bättre afvägda.
Att en regering, bestående af tjugu personer, är till formen olämplig, derom lära väl ej delade meningar kunna uppstå.
En ytterligare anmärkning mot interimsregeringen grundas med skäl derpå att, medan Norska regeringen i Christiania ensam handlägger större större delen af de Norska ärenderne, deltaga interimsregeringens
Norska ledamöter i handläggning och afgörande af hvarje
Svenskt ärende och kunna hvarannan vecka bestämma be - Den 2H Mars f. m 373 sluten, något, som synes gå utöfver till oell med likställighetens fordringar, helst om genom det ifrågasatta uphäfvandet af Ståthållareembetet, all möjlighet från Svensk sida till deltagande i Noriges angelägenheter skulle upltöra.
Om vid föreningens ingående anledningar möjligen förefunnos för Noriges folk att i Grundlagen stadga inskränkningar i Konungens rätt till lika disposition öfver Noriges försvarsmedel, som den Svenska Grundlagen lemnar honom öfver Sveriges, så lära vill dessa anledningar nu, efter ett halft sekel, hafva förlorat all betydelse och således deras uphäfvande böra villigt medgifvas.
Vigten dera att båda rikenas försvarsanstalter eller gemensam plan ordnas, tor de ej behöfva närmare utvecklas, då det uppenbarligen utgör vil koret för att föreningen skall lör de bådn rikena upfyila sitt hufvudsakliga syftemål.
Grunderna tor bestridande af kostnader för gememensamma ändamål finnas nu icke de båda rikena emellan genom lag stadgade.
Att denna brist trängande klafver att afhjelpas lider intet tvifvel.
Den sammanhänger dock sfi nära med grunderne för forén i n gs fö rd ra "et i öfrigt, att den lämpligast och bäst synes i sammanhang med öfriga delar af föreningsfördraget böra ordnas och fastställas.
Till föreningens bestånd synes likaledes oundgängligen nödvändigt att, då i gemensamma angelägenheter de håda rikenas representationer stanna i olika beslut, en utväg finnes att med bagges rätt slutligen afgöra frågan.
Detta kan icke ske på annat sätt, än att representanter från båda rikena sammanträda och efter hållna öfverliiggningar slutligen afgöra frågan.
En sådan unionel kongress eller representation saknas nu alldeles och frågan om sättet för dess bildande och verksamhet synes K.
St. böra blifva ett af de vigtigaste föremålen för en blifvande revision af föreningsfördraget.
I enlighet med hvad R.
St. sålunda andragit, få R.
St. i underdånighet anhålla, det E. K.
M:t måtte täckas genom en af Svenska och Norska män bestående Komité eller pä annat sätt, som E. K.
M:t pröfvar lämpligare, låta verkställa revision afstadganderna för föreningen mellan Sverige och Norige och upgöra förslag till ett nytt fullständigt föreningsfördrag, samt derefter till R.
St. och Noriges Storting aflåta Nådig Propos. med förslag till fullständigt ordnande af föreningsförhållauderue de båda rikena emellan.
Sedan ofvan omförmälda fråga om revision af föreningsfördragen mellan Sverige och Norige blilvit hos R.
St. väckt, hafva R.
St. inhemtat, att Noriges nu församlade
Storting för dess del beslutat uphäfvande af Ståthållare-embetet, till hvilket, eldigt 14 § af Noriges Grundlag, E. K.
M:t eger att utnämna antingen en Norrman eller en Svensk.
Detta stadgande har af Noriges förening med Sverige betingats och, till följd af densamma, medelst underhandlingar mellan Sverige och Norige, i sistnämnde lands grundlag influtit, och så väl härigenom, som med afseende på dess innehåll, är det otvifvelaktigt en bestämmelse rörande föreningen 374 Den 26 Mars f. m. mellan Sverige och Norige, hviken icke, med bibehållen helgd åt båda rikenas vid föreningen stadgade rättigheter, kan af Norige ensamt ändras eller uphäfvas, utan hvilken bör behandlas i den ordning, som för handläggning af unionella ärender blifvit bestämd.
St. emellertid funnit sig böra hos E. K.
M:t i underdihet anhålla om vidtagande af åtgärder för revision och fullständigande af förenings-stadganderne mellan Sverige och Norige och, för den händelse E. K.
M:t täckes å denna K.
Stms anhållan fästa nådigt afseende, lämpligast synes vara att, under afvaktan på de förändringar, revisionen må föranleda, de förenade rikenas nuv:de inbördes förhållande i statsriittsligt hänseende icke förändras, få K.
St. i underdihet anhålla, att den af Norska Stortinget för dess del beslutade ändring i Noriges Grundlag, hvarigenom det i samma Grunlag intagna unionella stadgande, att till Ståthållare i Norige kan utnämnas antingen en Norrman eller en Svensk, skulle komma att uphäfvas, icke måtte af E. K.
M:t till pröfning företagas förr än i sammanhang med de förändringar af eller tillägg till föreningsbestämmelserne, som af den begärda revisionen kunna föranledas.
Såsom ofvan är nämndt, blelvo E. K.
Propos:r om ordnande af handelsförhållandenia emellan de förenade rikena och om ömsesidig verkställighet i gods af laga kraftvunna domar utaf Noriges Storting förkastade.
Då likväl ett sådant tillmötesgående olika länder emellan, som de nyssnämnda förslagen innefattade, allt mer och mer erkännes medföra ömsesidiga fördelar, torde väl få antagas att den tid ej bör vara aflägsen, då insigten häraf skall göra sig gällande hos båda de närbeslägtade grannfolk, hvilka nu snart ett halft sekel varit förenade till ett statsförbund, under styrelse af en Konung.
Snarare borde man kunna hoppas att likartade öfverenskommelser blefve till båda ländernas fördel träffade äfven rörande andra ämnen, såsom i fråga om gemensamt mått, mål och vigt samt lika myntindelning, ömsesidig rättighet för det ena rikets innevånare att besitta fast egendom i det andra riket, med flere.
Då likväl framgången af dylika förslag är beroende äfven af den Norska representationens bifall, och E. K.
M:t bäst är i tillfälle att bedöma huruvida och när förslag uti ifrågavide ämnen må kunna, med utsigt, till bifall, ånyo framläggas, hafva R.
St. ansett sig böra uttala den underd. önskan att förslag till ordnande af de ömsesidiga handels- och rättslörhållanderne kunde för de förenade rikena varda antagne, samt anhålla att E. K. M:t täcktes häråt lemna nådig upmärksamhet och, då E. K. jVl:t så lämpligt finner, vidtaga åtgärder till förverkligande af R.
Stms önskningar i dessa hänseenden.
Slutligen yttrade ETr Nordenfelt:
Vid upgörande af detta förslag har jag fästat mig vid att de egentliga motiverna äro hos samtliga RiksStånden godkända, och har således icke vågat utesluta något af dem, ehuru jag för min del gerna skulle se att skrifvelsen blefve kortare samt åtskilliga al de ifrågav:de motiverna uteslutna.
Deri 26 Mars f. m. 375 Uppå begäran af Hr Printzensköld, Carl, blef härefter Exped.- Utsk:ts skrifvelseförslag upläst och lydde som följer: S. A. K.
St:r hafva, i afs:de å behofvet att närmare reglera Sveriges och Noriges ömsesidiga förhållanden och att för sådant ändamål anställa revision af förenings-fördraget de båda rikena emellan, åtskilliga framställningar blifvit gjorda, hvilka synas vara af sådan vigt, att de påkalla den största upmärksamhet.
Till stöd för dessa framställningar har hufvudsakligen blifvit anmärkt, att den förening, som år 1814 verkställdes emellan Sverige och Norige, icke i verkligheten medfört de fördelar, som med densamma voro åsyftade.
Genom denna förening afsåg mati å Sveriges sida och hoppades på ett sådant närmande de båda folken emellan, som har sin rot i ömsesidigt förtroende, hvilket man tänkte sig lättast och bäst kunna tillvägabringas derigenom, att allt tvång emot Noriges folk, som vore det mindre talrika, afliigsnades och att såmedelst den obestridliga fördelen för båda folken af en innerligare förbindelse med hvarandra
Hnge tillfälle att småningom mer och mer tillvinna sig erkännande, utan att, genom åsidosättande af någotdera folkets anspråk, närmandet dem emellan förhindrades.
A Noriges sida syntes deremot föreningen hafva så blifvit upfattad, att den skulle hafva mindre till syltemål att befordra något slags gemenskap emellan folken, än att vara en per sonal-förening i den gemensamma Konungens person, så att för Norige icke gjordes behof af något sådant de begge folkens närmande till hvarandra, som Sverige städse både önskat och sökt att tillvägabringa, hvilken Norrmännens åsigt om föreningen också finnes uttryckt derigenom, att det sednast församlade Storthinget afslagit E.
K. M:s af R.
St:r antagna Nåd.
Propos:r derom, att laga kraftegande domar och utslag i det ena af de förenade rikena skulle lå exekutif kraft uti gods jemväl i det andra, samt om reglering af handelsförhållandena de båda rikena emellan, oaktadt, efter R.
St:rs öfvertygelse, dessa förslag innefattat omisskänneliga fördelar för Norige, lika väl som för Sverige, hvarjemte den åsigt, som inom Norige gjort sig gällande, att unionens hufvudprincip vöre fullkomlig jemnlikhet emellan de begge förenade rikena, från Noriges sida framkallat emot Sverige anspråk, som, oaktadt den beredvillighet, hvarmed man å Sveriges sida i många fall gått dessa anspråk till mötes, ändock icke funnit sig tillfredsställda, utan blifvit fortsatta utöfver de af unionens natur och af bestående föreningsfördrag utstakade gränser, så att exempelvis missbelåtenhet uttalat sig emot de unionelt diplomatiska angelägenheternas förvaltning af endast inom Sverige ansvarige embetsmän, oaktadt i frågan härom de Norska fordringarne på jemnlikhet med Sverige saknade stöd, vare sig i Noriges grundlag eller i RiksAkten.
Och härtill komme slutligen, att, efter hvad officielt blifvit kändt, det nu församlade Storthinget fattat beslut om uphäfvande af Konungens öfver Sverige och Norige rätt att, enl. 12 och 13 §§ af Noriges grundlag, under Konungens frånvaro öfverlemna Noriges inre styrelse uti de mål, Konungen föreskrefve, till en Ståthållare tillika med minst 5 Dén 26 Mars I. ra - af statsrådets inedlemmar, till hvilket StåthållareEmbete Konungen, eill.
14 § af samma grundlag, kunde nämna antingen en Norrman eller en Svensk, utan att
Stortliinget vid detta tillfälle fästat af's:de derpå, att Konungens i de förenade rikena rätt att till Ståthållare i Nonge utnämna äfven en Svensk man innebure ett af hufvud' vilkoren för föreningen de båda rikena emellan, och stadgandet härom i Norska grundlagen således måste ega internationell giltighet och följaktligen icke ensidigt kunde uphäfvas.
Vid öfvervägande af hvad sålunda är vordet anfördt, hafva R.
St:r kominit till den öfvertygelsen, att sättet och formerne för den emellan Sverige och Norige stiftade förening, uti hvilken Norige uptagits såsom ett fritt och sjelfständigt rike, icke blifvit så väl afvägda och erhållit den tydlighet och fullständighet, som med rätta mäste anses vara en oeftergiflig nödvändighet, derest föreningens höga ändamål skall kunna upnås, nemi. att åt tvänne stambeslägtade, af naturen genom ländernas läge förenade folk, de der ega »å mycket gemensamt i religion, i språk och andra förhållanden, bereda tillfälle att, med full riitt att sjelfständigt hvart för sig utveckla och ordna sina inre angelägenheter i öfrigt, uti de för de begge nationerna gemensamma ämnena ställa dessa på en sadan grund, som för de båda folken befordra framtida lycka och leda till ömsesidigt förtroende.
1!. 8t:r äro således af den tanken, att en revision och ett fullständigande af förenings-fördraget af behofvet påkallas.
I följd hvaraf R.
St:r, som för sin del anse detta böra verkställas endast på sådana grunder, att främsta rummet inom föreningen och rättigheten att i förhållande til! andra makter representera densamma böra åt
Sverige fortfarande bibehållas såsom tillhörande sistnämnde land, härmedelst i underdånighet anhålla, det E. K.
M. mätte täckas genom en af Svenska oell Norska män bestående Komité, etter på annat sätt, som E. K.
M. pröfvar lämpligare, (åta verkställa revision af stadgarna för föreningen mellan Sverige och Norige och upgöra förslag til! nytt fullständigt föreningsfördrag, samt derefter till R. 8t:r och Noriges Storthing aflåta Nåd.
Propus., med förslag tiri fullständigt ordnande af föreningsförhållandena de båda rikena emellan.
Oeh hafva R. 8t:r, efter de öfverläggningar, som ronde detta vigtiga ärende egt ruin, för sin del ansett att, i det upgifna ändamålet, nedannämude ämnen synnerligen förtjena att nptagas, utredas och närmare bestämmas, nemi. sättet för Konunga-, throuföljare- och förmyndare-val» anställande, interimsregeringens sammansättning och verksamhet, unionskonungens dispositionsrätt öfver arméen och flottan samt försvarsverkets skyndsamma ordnande efter en gemensam plan, grunderna för utgörandet af bidrag till gemensamma kostnader, inrättandet af och formen för en unionet representation, för vissa ärendens behandling m. fl.
Beträffande åter det af Noriges nu församlade Storthing fattade beslut om RiksStåthållareEmbetels afskaffande, till hvilket embete, på sätt redan är anmärkt, 14 § i Norska Grundlagen berättigar Konungen att nämna en Norrman eller en Svensk; så tillåta sig R.
St:r att i underdånighet fästa E. K. M:s nåd. iip - Den 26 Mais t. m. 377 inarksamhet på följande offentligt kända förhållanden, hvilka för afgörandet af frågan, huruvida nyssberörde stadgande må, utan Sveriges samtycke, kunna ändras eller uphäfvas, synas ega betydelse.
Konung Carl XIII d. 8 Febr 1814 antagit titel äfven af Noriges Konung, på den grund att, genom traktaten i Kiel d. 14 Jan. nyssnämnda år, Konungen af Danmark oåterkalleligen och för everideliga tider, såväl för sig sjelf, som sina efterträdare till Danska Kronan, till förmän tor Sverige afträdt alla rättigheter och anspråk på Konungariket Norige, hvilket dädanefter skulle tillhöra Konungen af Sverige och utgöra ett Konungarike förenadt med Sverige, men Norska folket vägrat erkänna Carl XIII såsom Noriges Konung, så blef genom konventionen i Moss d. 14 Aug. 1814 mellan Konungen af Sverige, å ena, och Norska regeringen, å andra sidan, aftaladt, att Konungen af Sverige skulle antaga! den af Norska Riksförsamlingen i Eidswold uprättade konstitution, med de förändringar, som föreningen af de båda rikena gjorde nödvändiga, och om hvilken förening Konungen, genom en eller flere Kommissarier, skulle underhandla med Norska get.
Till kommissarier utsagos sedermera 6 Svenska män, hvilkas fullmakter utfärdades under kontrasignation af Svenska embetsmän, och hvilka, enl.
Norska Storthingets egna prot., såsom Svenska kommissarier med Storthinget underhandlade och å »Hans Svenska Majestäts vägnar» slutligen antogo grundlagen, under förbehåll af »Sveriges Rikes Ständers konstitutionella rätt i de delar, sorn medförde ändring eller jemkningar i Sveriges Rikes R.F.». Först sedan allt detta föregått, valdes Carl XIII af Storthinget till Noriges Konung.
Vid påföljande Riksdag framlades, genom Kongl. Propos., till R.
St:rs pröfning, vissa af K. M. upgitna §§ i Norska Grundlagen, hvilka ansagos egentligen omfatta de ämnen, som för båda rikena voro gemensamma.
Endast dessa §§ blefvo föremål för R, St:rs handläggning och beslut samt intogos i RiksAkten.
Af dessa förhållanden anse R.
St:r klart framgå, att Noriges Grundlag af d. 4 Nov. 1814 tillkommit geuom underhandlingar emellan Sverige, å ena sidan, representeradt af dess Konung genom Haus kommissarier, och, å den andra, Norige genom dess Storthing: att åtskilliga stadganilen, som rörde båda länderna, blifvit, med afs:de på det inflytande, dessa kunde hafva på Sveriges grundlagar, hänskjutna till R.
St:rs pröfning och, till följd af dessas beslut, intagne i en särskild RiksAkt, hvars bestämmelser icke kunna utan R.
Stirs bifall ändras; men att de flere stadgande!) i Noriges Grundlag, hvilka äro af beskaffenhet att röra äfven Sverige, utan att dock hafva fått plats i RiksAkten, härigenom icke förlorat sin egenskap att vara emellan Sverige och Norige aftalade förenirigsbestämmelser, och att de följaktligen, ehuru ej egande sammanhang med Sveriges Grundlagar, och derföre ej, såsom konstitutionelt unionella stadganden, 11.
St:rs beslutande rätt underkastade, dock såsom unionsbestämmelser ej kunna utan samtycke frän Sveriges sida uphäfvas eller förändras på sådant sätt, att Sveriges rätt derigenom minskas. 1) en Mars f. tn.