Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Olle lade sig, och det gjorde han straxt, ty med ett fullt halfslop bränvin till ökade han sitt rus och döfvade all den vånda man väl ändå måste hafva, då man dräpt en menniska; eller hur, du Gunnar?
Gunnar svarade intet, men hvad han tänkte ... och det vet Loke och den, på en gång lyckliga och olyckliga skalden, i hvars själ hvarje tjusning, hvarje lidelse, afspeglar sig lika troget.
Gunnar hade fått veta nog.
Han vandrade med centnerstunga steg hemåt, och gaf alldeles ingen uppmärksamhet åt den rysliga hemskhet, som i höstnatten omgaf och rådde på det gamla ödsliga Grantorp, inom hvars gråa, erfarenhetsrika murar den siste egaren i en aflägsen tornkammare slumrade den eviga sömnen, (om ... lugn eller orolig, man vet det icke; Gud och mannens samvete veta det allena) och der gamla mamsell Sara fällde heta sorgetårar öfver att hon sett så hemskt och så plötsligt ryckas bort det enda stöd hon i lifvet egde, denne broder, som – vi hafva sagt det mångfaldiga gånger – hvarken var rätt god eller rätt ond, utan just en af våra vanligaste patroner, sådan en god syster kunde hafva rätt kär, emedan hvarken syskonkärlek eller någon kärlek här på jorden mätes med något fullkomlighetsmått, utan med det älskande hjertats mer eller mindre egna elasticitet.
Gunnar gick, och hans skugga smög lång och svart honom i hälarne, och båda försvunno ibland i kolmörker, ty månan var ännu vid midnattstid endast i uppgående, och stora tjocka moln bäddade stundom ned den, redan i förhand.
I stugan vid Viken rådde imellertid en stum oro, och ingen mer än lille Gustaf sof godt, ty, rätt som det var, for Abraham upp i sömnen, hofverade med händerna och ropade: «Nej, nej!
För Jesenam skull kasta’n intet på mig!
Jag vill slätt intet ha’en!
Bär’en åt kyr’gåln!«
Och en annan gång skrek han plötsligt till i sömn: «Tvi! han tittar och blänger, fast han står lik!»
– Ska’ intet svärmora gå och lägga sig? – sade Lena, som af oro gick fram och åter i stugan, tittande genom alla fönster, till den gamla mor Ingrid, som – äfven af oro satt tyst och sammankrupen, med hufvudet i händerne borta, i stugans allramörkaste vrå, hvilken likväl i denna stund ej var mycket mörkare än de andra, ty endast några små svartnade kol glimmade då och då oroligt upp i spisen och gåfvo sig i fejd med ett eländigt månsken.
Stormen tjöt utanför och stugans fönster skallrade äfven af oro.
Gumman Ingrid gick tyst och lade sig, enligt Lenas uppmaning; men långt ifrån att hon sof!
Nej, hon låg och tänkte på så mycket, och bland annat på den der lilla blodiga trasan, som legat i stugan den föregående förmiddagen, och som lilla Gustaf stått och lekt med när hon kommit in.
«Har du gjort dig illa, barn lilla?» hade den gamla häpet frågat.
«Nej, famora» – hade gossen svarat.
«Falle torka’ bössa med lappen.» – «Är falle redan hemkommen från skogen?» hade hon vidare frågat, och lilla Gustaf hade svarat «ja», men deremot «nej» på den frågan, om falle haft några foglar i skjutväskan.
När Elin om aftonen kommit in i sin kammare, hade hon heller icke lagt sig, utan satte sig i fönstret, såg ut i mörka natten, der Gunnar var ute och sträfvade, och funderade på hvad förändring i hennes eget lilla öde, denna «döda patron» kunde åstadkomma.
«Kanske blir det ingenting utaf nu med hela tjensten der framme på herregåln», tänkte hon, «kanske slipper jag alltihop, och får stanna qvar här!»
Och hon drog en så lätt och glad suck, men ryste efteråt vid tankan, att ett rysligt mord var orsaken till hennes fröjd.
För att blidka den onda dämonen, bad hon ett halfhögt «Fader vår» för den döde, men lyssnade under tiden, om ej Gunnar skulle återkomma, och kunde ej begripa hvart han tagit vägen, så i kolsvarta natten, och för att Elin ej rätt tänkt på sitt första «Fader vår», ej rätt på den aflidne som hon ville bedja för, bad hon ännu ett för patron, och sedan ett för sig sjelf, och sist ett för Gunnar, men det var varmast.
Lägga sig kunde hon dock icke, utan sittande i fönstret förblef hon; men när natten led framåt, sjönko hennes armar ned mot fönsterkanten, hufvudet lade sig öfver dessa, och snart slumrade Elin, men lätt och oroligt, färdig att vakna i hvarje ögonblick och af minsta knäpp.
Men för Lena blef slutligen «stugan för trång», hon måste ut i kalla nattluften, ut och lyssna om ej Gunnar hördes återkomma, ty hon anade nog hvartåt han styrt kosan.
Klockan hade nyss surrat sitt ett- slag, månan var alldeles gömd bakom moln, men stormen dansade med skog och sjö, så att grenarne brakade och böljorne hoppade högt upp på stranden, likt unga, oroliga flickor, och vågorne knotade och mullrade, likt gamla ängsliga mödrar, långt ut i sjön.
Löf och qvistar yrade rastlöst omkring, Lena stack händerne under förklädet, ryste och skallrade tänder, och lyssnade ändå, men for förskräckt åt sidan då en uggla helt nära henne berättade sitt ohyggliga «klähvitt.» – «Tvi, din skråe!» utropade Lena halfhögt, blef litet varm om öronen, men blef straxt kall igen, och brydde sig sedan icke det ringaste om ugglan, utan bara lyssnade.
Slutligen hör hon steg.
«De äro manliga ... de äro Gunnars, men de äro ojemna ... de äro icke Gunnars.»
Lena kände Gunnars steg.
Kärleken, hur dålig den är, har dock fin hörsel.
«Det är Gunnar!
Är det Gunnar?
Nej, det är intet Gunnar!
Jo, det är Gunnar!»
Så hade Lena hunnit tänka flera gånger, då den kommande ändteligen var henne helt nära, och hon utropade: «Är det du, Gunnar?
– Systrarne hade understundom snarlik röst, helst när de halfhviskade.
– Är det du, Elin? svarade Gunnar med en röst, så blandad af ny glädje och gammal smärta, att den nästan lät häpen.
– Nej, jag är det – svarade Lena, nu för mycket sysselsatt med andra tankar att hafva rum i sinnet för någon svartsjuka.
– Det är jag, käre Gunnar – tillade hon vekare än vanligt.
– Jag kunde ej bli’ stilla längre i stugan.
Hur är det nu, allt?
– Jo – svarade Gunnar ihåligt – han är ... död.
– Död således! – upprepade Lena långsamt, och tårarne kommo sedan.
– Gråt icke, Lena – sade Gunnar – jag skall nog arbeta för Gustaf.
– O du engla-menniska! – sade Lena, alldeles mjuksinnad vorden, och föll Gunnar snyftande om halsen, och Gunnar sköt henne för första gången icke ifrån sig.
Gunnar hade ett behof af att sona något, försona sig med någon.
Men Lena – – hon kröp snart åter in i sin hvardagssjäl, som ett ögonblick gifvit vika för hjertat, ty detta är ondt hos ingen.
Ettdera fins det icke, eller är det godt, och ett ondt hjerta betyder detsamma som ett vacuum, der hjertat skulle sitta.
– Herre Gud! – utbrast hon högt gråtande – hur ska’ det nu gå med oss!
Må tro jag fick vackra styfrar då och då af honom, och han lofte alltid att Gustaf skulle få gå i skolen, och läsa sig te’ prest, men se, nu står det ej till.
– Fick du pengar af honom? – sade Gunnar med en blandning af harm och smärta, men ändå utan all vrede.
– Ja visst!
Mången herrans gång! – snyftade Lena, som nu tyckte gärdet vara uppgifvet och hon intet mera behöfva spara Gunnars finkänsla.
Detta sednare hade hon väl aldrig redigt tänkt, men ändå gjort, ty den obildade handlar ofta långt finare än den förmår tänka, då den bildade deremot ofta gör fullkomligt motsatsen.
– Huru skulle vi kunnat hjelpt oss så bra dessutan? – fortfor Lena – jo varsch! mången tvåa och trea banko fick jag då och då, och det gick båd’ till dig och andra än lille Gustaf, fast jag aldrig tordes tala om’et för dig eller svärmora.
Gunnars hjerta sammanpressades, och – besynnerligt nog – han, som skulle rasat öfver dessa ord för ett par dagar sedan, han, som skulle afskytt Lena för denna låghet, han – – ömkade henne nu i sin själ, och sade tröstande:
– Gråt intet så, kära du Lena!
Vi ska’ nog arbeta.
Jag ska’ hädanefter arbeta som sju, och du vet hvad jag kan när jag vill, och Gustaf ska’ nog bli prest ända.
– Ack min Gud! hva’ du ä’ gullgod! – utropade Lena än en gång och slog armarne omkring Gunnars hals, och drog honom med sig in i stugan.
Men ingen af de två hade tänkt på, att de under detta halfhviskande, hemska samtal stått tätt invid Elins fönster, som låg åt stugans gafvel, nära nog vid hörnet, der Lena stått och väntat Gunnar.
Huru många besynnerliga ord hade ej Elin nu hört, ty hon vaknade ur sin lätta slummer på fönsterkanten, redan när ugglan skrek till, och hade då ryst flera gånger när hon dessutom mot den mörka himmelen såg något ljust, som ofta skymtade förbi fönstret, och som var ingenting annat än Lena.
Men så snart denna ropade: «Är det du, Gunnar?» kände Elin igen hennes röst och förstod sedan allt, utom allt det som hon icke förstod, af detta gåtlika samtal, och i denna hemska natt borrade svartsjukan för allra första gången en af sina hvassa klor i den unga Elins förut af idel kärlek uppfyllda, hjerta.
Hon hade hittills alltid med djup smärta tyckt sig finna, att Gunnar icke, alls icke älskade Lena, han hade ju till och med sagt det sjelf.
Och nu! – nu gjorde han det dock!
Han hade då ljugit för Elin!
Han älskade ömt sin maka!
– Så tyckte Elin åtminstone nu, och medlidandets honung förvandlade sig i svartsjukans bittra malört, och Elin grät och fann sig allena, allena i verlden, och nu allena med ord, som hon ej kunde förklara eller fråga om, tankar, som hon ej kunde reda, ty icke visste eller fattade hon, att hon afundade Lena Gunnars kärlek, hon kände det blott och led deraf, – – led, harmades, grät, ångrade och förtviflade – – ömsom.
Slutligen kastade hon sig ned på sin bädd, förgråten och genomkyld, ty – för att lyssna bättre på Gunnars återkomst hade hon haft sitt fönster stående på glänt hela den kalla Oktobernatten, samt legat, varm och upprörd, lutad mot dess kant.
Mot morgonen somnade hon slutligen och vaknade sent, men i full feber.
Denna morgon hade annars icke många vaknat af dem, som legat och sökt hvila under natten i den lilla torpstugan.
Mor Ingrid hade aldrig somnat, icke heller Gunnar eller Lena.
Men tysta lågo de alla, och stora hvälfningar föregingo tyst inom dessa trenne menniskobröst.
En outsägelig ångest och fruktan hade bemäktigat sig den gamla modren; en isköld, en art af förstockning och känslolöshet – – den unge sonen!
Han älskade icke mera Elin med denna brinnande, allt förtärande låga, han hatade icke mera Lena med denna förfärliga afsky, han föraktade icke mera den fånige Abraham.
Det var så mycket inom honom som hade jemnat sig, sämjat sig.
Bränvin och hvarje rusgifvande dryck hade han för evigt afsvurit.
Alla hans häftigare lidelser lågo domnade, som hade de varit döda.
Han hade blott ett mål i lifvet (om lif blef honom beskärdt), en håg, en böjelse: han ville uppfostra lille Gustaf, och uppfostra honom väl, och derför arbeta natt och dag, lefva och andas.
Lena angick, så hade motgångarne och de felslagna förhoppningarne redan förut betydligt späkat henne, och det dagliga umgänget under samma tak med goda, renhjertade menniskor något litet smittat och inverkat äfven på hennes styfva sinne.
Det onda hade visst borrat en djup afgrund i hennes själ, men denna afgrund var dock icke alldeles bottenlös, utan kunde möjligtvis ännu fyllas med något godt.
Detta hade dock långt ifrån icke inträffat ännu, men på nedersta botten rörde sig likväl redan några nästan goda känslor: hon såg icke mera med ilska och förtrytelse, att den gamla svärmodern ännu gick och lefde, fast döden tycktes vandra jemna steg med henne.
Några ljusa, klara, rena gnistor af tillgifvenhet och aktning för sin make började att höja sig ur den mörka eld, hvaraf hon brunnit för honom.
En slumrande syskonkärlek började äfven sakta vakna, midt ibland afund och misstroende, till Elin.
Någon gång kastade hon till och med en medlidsam, halft mensklig blick bort på den stackars Abraham, hvilken hon förut ansett och handterat alldeles som ett kreatur, hvilket ej har annan förtjenst än sin dragningsförmåga, och i sin moderskärlek till lille Gustaf, hvilken förut endast varit varginnans ursinniga djuriska tillgifvenhet för sitt yngel, började hon blanda smulor af förnuft och eftertanka.
Med dessa ord springa vi väl tiden något litet i förväg, och sqvallra i förtid om hvad den bringar, men som hvar sak ändå alltid har en början, fast många deraf aldrig tyckas hafva något slut, så kunna vi säga, att ofvananförda sinnesstämningar hos Gunnar och den gamla modren togo sin början från denna oroliga natt och den föregående dagen, men icke så egentligen hos Lena, ty hon hade redan känt sig qväst och börjat ödmjuka sig i sitt sinne allt sedan den der fasliga bränvinsbeslagsdagen, som förstörde så många af hennes ljufva drank- och bränvinsförhoppningar, och för resten under denna sednare tid, då patronens misstankar på Gunnar gjort honom mindre frikostig än förut.
Så snart morgonen grydde på den gråa och fuktiga Oktoberdagen sprang Gunnar från sitt hviloläger, kastade på sig kläder, väckte Abraham och skyndade till logen, der han sedan oafbrutet hela dagen tröskade med flerdubbel mannakraft.
Mor Ingrid satt dyster vid sin rock, och hjulet gick tungt och långsammare omkring än vanligt.
Lena sprang nu, som vanligt, in och ut i dörrarne, men kom slutligen in i stugan och sade:
– Kära svärmora, tag j vackert och vispa på vällinga, så den blir färdig till dagols, jag ska’ i fläng springa och mjölka en tår, för att koka en smula ölost åt Elin, som ligger så sjuk derinne, för jag tog hela måresmålet i osten.
Och dermed sprang hon ut.
Mor Ingrid såg efter henne och tyckte det var som en vårflägt midt i en höstnatt, att höra Lena så god och vänlig, och det midt i sin bedröfvelse till; ty mor Ingrid förstod mer än väl, hade länge i tysthet märkt och förstått, att välståndet i Viken ej helt och hållet kunde komma af Gunnars och Lenas flit och arbete, ehuru stora dessa kunde vara, utan att Lena måste hafva någon annan inkomstkälla, som Gunnar icke kände; och hvar den kunde finnas var ej svårt för mor Ingrid att utfundera.
Mor Ingrid «vispade på vällinga» således, mor Ingrid satte fram frukosten med hela dess lilla tillbehör, och gick sedan in till den stackars Elin, som låg och yrade i häftig feber, talande om sin döda moder, ropade på henne och grät bittert då hon icke kom, talade om Lena, Gunnar, lille Gustaf, den döda patron, mamsell Sara och sin nya tjenst, men allt så oredigt och fragmentariskt, att man deraf ej kunde sluta till hennes inre tankar; ty hvad som egentligen plågade hennes själ, det utsade hon dock icke; och det var en qväfvande ångerkänsla öfver att nu känna plåga och afund, öfver att hon tyckt sig finna kärlek och tillgifvenhet hos Gunnar för sin maka, då hon förut alltid bedt Gud just allra ifrigast om detta.
– Ack jag är en usling! – sade hon i feberyrseln.
– Jag är icke värd att lefva och andas under deras tak, de goda, dygdiga menniskorna!
Jag är ett odjur, som Gud förskjuter, och det blef jag när mor dog ifrån mig, och ingen mera tydde Skriften och Guds ord för mig, så som hon och vår pastor det gjorde.
Och jag – egenkära troll – jag trodde jag kunde tyda den sjelf, både för mig och Abraham, och derföre straffas jag ock!
Så der ungefär, och snarare mera otydligt och afklippt, våndades Elin, men kände sig likasom lugnad, när hon af Lenas hand fått den lilla muggen med ölost, och fått under heta tårar kyssa och krama denna hand.
– Nu ska’ du ge dig tillfre’s, Elin lilla, och intet ligga och prata stolleri – sade Lena, som just icke särdeles hört på Elins tal, eller deraf dragit ringaste slutsats.
Och derefter gick Lena, tung i hågen, men god, alldeles förvånande god, till sina många värf och göromål; ty sådana har en bondhustru, som vill och kan sköta sitt kall, otroligt många, hvaraf det äfven nästan alltid inträffar, att välståndet eller obeståndet i bondstugan beror på matmodern der, och långt ifrån så mycket, som man tror, på karlarnes superi, hvarpå allt ondt skylles, både det otroligt myckna som deraf kommer, och allt det som deraf icke beror.
När aftonen kom, efter denna långa, tysta, mulna dag, och alla längesedan ätit sin qvällsvard, utom Elin, som låg allena på sin sjukbädd, då förfogade sig Abraham bort till sitt bås, men mor Ingrid, Lena och Gunnar sutto stumma i hvar sitt hörn af stugan.
Djup tystnad rådde, och deraf följde att man redan på långt håll hörde en kommandes snabba steg.
– Det är Bengt! – sade Gunnar, uppfarande från stolen.
– Jag trodde’t just.
Han lofvade mig det.
Bengt trädde in i stugan.
– Nå? – sade Gunnar frågande och utan att helsa på Bengt.
– Gu afta!
Tvi! det ä’ riktigt hemskefullt, att gå så der allen’ i mörka natta genom svarta skogen – yttrade Bengt, så snart han inkommit i stugan och stängt dörren om sig och satt sig.
– Nå du? – sade Gunnar än en gång.
– Jo, nu må j tro det ä’ trefveligt fram på herregåln! – började Bengt.
– Ingen vet hva’ han ska’ göra och hva’ han vill göra se’n, och ingen gör nå’t heller.
Alla springa de om hvarandra.
Rättar-Anders frågar intet efter hvad spektorn säger, och dagsverkara fråga intet efter hvad rättar-Anders säger.
Hvar och en tycker sig vara husbond’, och jag med – sa’ hund.
– Nå ja, men det andra? – sade Gunnar, allt med frågande ton, men utan att vilja nämna vid namn hvad han önskade få veta.
– Jaså, om liket – sade Bengt.
– Jo varsch! det ha’ de gått på med hele da’n.
Prosten och majorn på Svanvik, och länsman, det förstås, och kronfogden har varit der allt se’n i morse, och doktarn kom först i qvällninga, för se, han va’ borte i sjukbud när skjutsen kom efter’n, och nu har de oppstuterat ’en, eller hur det heter, men jag för min del tycker att de har skuret opp patron, som ’en skär opp en galt eller ett nötkritter.
Mor Ingrid ryste hörbart och Lena äfvenledes.
– Ja, de säger att han va’ frisk och färdig som en nötkärne, och kunde lefvat i många Herrans år, och att han nu dödt af yttre våld; ljutit döden af hårda slag, eller bara af ett hårdt slag, men det med någonting hårdt, af jern eller så.
Ingrid kastade från sin mörka vrå en hemsk och dyster blick bort på Gunnars bössa, Gunnar gjorde detsamma, kolelden i spisen flammade just ånyo upp, och moders och sons blickar möttes i ett enda ögonkast, men skiljdes genast, och slogos ned hvar för sig.
– Nå men hvad säger Olle? – frågade Lena.
– Åh, han ä’ häktader, som j väl vet, och skriker och larmar och svär och bedyrar, och tar båd’ fan och Gud och alla englar och alla djeflar till vittne, att patron låg re’n stendöer när han kom, och att han blo’a ned sig för han va’ förveten och skulle titta på ’en, och att han tog sedelboka «bara för att gömma’n åt patron», och att han aldrig en gång visste att han hade den «satans fönsterkroken» i fickan, som hade lossnat och gått utaf då han hasade sig ned genom fönstret, och att han väl aldrig hade var’t så dummer och gått sjelfver och berättat om att patron låg döer, om han hade sla’et ihjel ’en sjelfver – och mycket mera dumt prat, som alls ingen tror på, för Olle har dräpt patron, det ä’ så säkert, som att två gånger två ä’ fyra, det ville jag våga min nacke på, så gerna som jag vill behålla den – lell.
– Ack! man ska’ aldrig svära på annat, än hvad man sjelf gjort – sade Gunnar, med en ihålig, djup ton, och mera för sig sjelf än just till de andra.
– Och der – tillade han, allt i samma ton – der kunde man hafva bevis kanske, att en lögnare alltid blir trodd om lögn, äfven om han någon gång talade sanning.
– Amen! – sade mor Ingrid tyst.
– Sanning! – inföll Bengt.
– Tror du att den inmarige rackarn kan tala ett endaste ord sanning?
Nej, intet om det än gällde hans eg’a själs salighet, det dör jag på.
Och så tror alla andra, och han må säga hvad han kan, och regera bäst han vill, men mista nacken det gör han så säkert, som att min än sitter på; det säger sjelfve länsman.
– Ja, men han kan intet lifdömas, lell, om inga vittnen finns – sade Gunnar trotsigt
– Jag tror du är stolleter i qväll, Gunnar! – sade Bengt.
– Ä’ det intet vittne nog på ’en allt det som vittnar mot ’en?
Och bara de få ’en att bekänna, så knäpper de hufve’t åfv’en som en dans, och kunde det bara fås ett enda vittne, så strök det kanske ändå, säger de.
– Det är omöjligt! – mumlade Gunnar för sig sjelf – och det sker icke heller.
– Men ingen hörde derpå, åtminstone svarade ingen.
– Nå men hva’ säger mamsell Sara?
Han har fälle intet förordnat nå’t om henne, i nå’t testamente eller så? – frågade
Lena med darrande röst, och i en svag förhoppning att äfven hon skulle vara ihågkommen.
– Åh kors! – svarade Bengt.
– Tocket får en intet veta nu; det blir när begrafninga och allt ä’ förbi.
Fälle hörde jag de prata, tösera och han Magnus, som går inne med, att de trodde att majorn på Svanvik skulle bli förmyndare för gossa’, och att mamsell
Sara skulle sagt att hon stode aldrig ut med att vara vintern öfver, allena i det stora och gamla ödsliga rucklet, utan att hon ville till sta’n, helst när nu gossa’ ä’ i Upsala med magistern.
Lena frågade ännu mycket annat och Bengt svarade, men Gunnar satt med hufvudet lutadt i händerne och låtsade nästan sofva.
Slutligen återvände Bengt och alla gingo till ro.
Mörk och dyster var den tid som nu följde.
Dagarne blefvo allt kortare, nätterne allt längre.
Alla tego hvar på sitt håll.
Elin kunde, ehuru uppkommen ur den svåra febern, ej för mattighet och svaghet lemna rummet, och Lena arbetade som fyra, samt hade nu ingen annan afledare för sin stundom återkommande vrede, än den stackars Abraham, som likväl, till all lycka, allt mindre och mindre frågade efter denna vrede och dess eruptioner, ej mycket kände Lenas örfilar på sina sköna köttfulla kinder, eller hennes luggning i sitt tjocka tofviga hår.
Lena hade längesedan insett, att hon ej hade råd numera att taga den der omtalade «raska pigan», utan var nu ganska nöjd att få behålla Elin, helst denna fått behålla sina städjepengar och fått flerahanda andra små gratifikationer af mamsell Sara, som gjorde att Elin alldeles afsade sig all lön af sina syskon, om hon bara fick vara hos dem och göra dem all den lilla nytta hon kunde, helst hon nu med sin sjukdom kostat dem så mycket båd’ besvär och annat.
Kärleken i Gunnars bröst hade, såsom vi det sagt, till en början slumrat, vikit för andra mäktiga känslor, derefter vaknat, blifvit nedtystad, men slutligen gjort sig upprorisk och åter intagit sitt gamla rum i den unga mannens hjerta.
Han hade en natt, när Elin var som sjukast, rest in till staden, och med lock och pock förmått den skicklige, men något maklige «doktar’n» att följa sig till den honom så kära flickans sjukbädd.
Han hade under vägen sport doktorn mycket om patrons död och den besigtning samt obduktion, som denne förehaft med liket, och – under en förfärlig känsla afhört huru doktorn flerfaldige gånger sade:
«Ja, ihjelslagen är han nog af den der Olle, men jag vill gå en ed på, att han ej gjort det med den der fönsterkroken han hade i fickan, och som alla tro, utan med något annat som han sedan kastat bort.» Hvilka ord för Gunnar!
In till Elin gick icke Gunnar.
Det hade han gjort sig till en sträng lag, men deremot tog han lille Gustaf med sig hvart han gick, så vida vädret det tillät, hvaraf kom att gossen fästade sig uteslutande vid Gunnar, och att ju godare och ömmare Gunnar var mot barnet, dess vänligare, medgörligare och undergifnare var modern mot honom, och nu först tycktes de båda omaka makarne besinna rätta meningen af Skriftens ord om enighet och samdrägt i äktenskapet, hvilket just består deruti: att hvar och en gör – icke sin utan sin makes vilja, går – icke sin utan sin makes väg.
Af allt detta spreds ett visst mildt lugn, en viss förut okänd frid öfver hela detta hus, men – – i detta lugn låg dock en förborgad åska gömd.
Hvar och en hade något inom sig, frätande som en kräfta, till och med Abraham, men det var hunger, ty ofta nog kunde Lena ej numera, med bästa vilja i verlden, hålla lika riklig spis, lika god kost till de sina som fordom, och ingen lät sig det märka mer än Abraham, dock blott derigenom att han försökte skrapa glasyren af lerfaten, hvarför Lena tog sitt parti att gifva honom sin mat i en trädskål, och att när han vid skrapningen bröt utaf trädskeden, hon lät honom vid lediga stunder göra sig en ny, eller blifva utan.
Med Elin hade en besynnerlig förvandling föregått: hon hade varit mycket sjuk, långt mera än hon qvidit till; ty om hon i början af sjukdomen talade i yrseln, så förblef hon sedan stum under plågorna.
Hon hade sett döden tätt under ögonen, men – – hon hade äfven bakom den bistra mannen sett himmelen öppen, Gud och englaskaran vinka till sig.