Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om någon, hvilken enl. bruket helsade på alla sina bekanta, företoge sig att icke helsa på H. M. Konungen, skulle sådant, ehuru icke i lag med straff belagdt, med rätta af alla förständiga menniskor anses såsom en löjlig och otillbörlig missaktning emot Majestätet.
Om deremot en qväkare, hvilken af sitt samvete anser sig förhindrad att hälsa på någon menniska, lika litet visar Konungen en sådan upmärksamhet, lärer väl ingen, som känner bevekelsegrunden, anse denna uraktlåtenhet af samma art som den förenämnda.
Samma förhållande synes mig ega rum emellan det i Missg.B. omförmälda gäckeri och de samvetsskrupler, som här äro i fråga.
Det är nogsamt kändt, att dessa afvikelser ifrån kyrko-ordningen föranledts af vägrad tillåtelse att begagna gamla handboken med dess ahsohttionsformel.
När man nu derjemte tager i betraktande, att de gamla böckerne i flera hundrade år med välsignelse varit begagnade; alt flera Konsistorier hafva yttrat, att dessa böcker i många hänseenden ega företräde framför de nya, och att samma åsigt genomgår det Betänk., som den för kyrkoböckernas revision sednast tillsatta komitté afgifvit; så blir det i sjelfva verket svårt att inse på hvad grund dessa samvetsskrupler kunna få namn af gäckeri.
Hr Tersmeden har yttrat, att han vore föga bevandrad i Luthers Skrifter.
Hela hans anförande bär äfven vittne om en sådan obekantskap.
Han har sagt, att Luthers Skrifter och Guds ord äro lika deruti, att de kunna på flera än ett sätt tydas.
Det ställe ur Luthers Skrifter, jag citerat, är dock ett af de mest tydliga.
Sedan Luther afgifvit sitt yttrande om sättet för messans hållande, säger han, att detta är hans enskildta mening, men alt man bör akta sig att deraf göra någon lag, ty sådana ting böra icke i lag affattas.
Det är just denna Luthers otvetydiga mening, som här förfäktats af mig och de med mig lika tänkande, bland hvilka jag med synnerlig tillfredsställelse räknar Hr von Hartmansdorff, och lika med honom får jag sålunda afstyrka denna inskränkning i religionsfriheten.
Jag hör till dem, som anse det vara af vigt för vårt land, att der finnes en Statskyrka, och lill följd deraf anser jag äfven ordningen fordra, att den heliga nattvarden utdelas endast af prester.
Men, detta oaktadt, kan jag icke skänka mitt bifall lill ifrågavar:de förslag.
Jag tror nemi. att LagUtsk. beträdt en oriktig väg för att hinna målet.
För sådant ändamål hade väl Utsk. bordt undersöka orsaken dertill, att flera hundrade personer vägra att emottaga nattvarden af prester och föredraga det heliga nådemedlets undfående af andra personer.
Man har här upgifvit, att man ofta icke hyste aktning för den prest, som utdelade nattvarden, och oatt handlingen till följd deraf förlorade all vigt och betydelse.
A andra sidan har man påstått, att sådant mindre betydde, såvida endast sinnesstämningen hos den, som emottog nattvarden, vöre god.
Jag anser, att detta sednare påstående Don 14 November 43 är grundad! på ett misstag, ty om sinnesstämningen hos den kommunicerande är så god som möjligt, så kan den likväl i betydlig mån lida deraf, att han nödgas emottaga de heliga nådemedlen af en person, för hvilken han hyser missaktning.
Vid sådant förhållande hade LagUtsk. bordt undersöka anledn. dertill, att de sekteriska icke vilja emottaga nattvarden af presterna, utan vända sig till andra.
Måhända skulle man då hafva kommit till det resultat, att anledn. vore den, att hos en mängd af våra prester saknades den s. k. vocalio interna, att många inträdde i PresteSt. endast för att der få deras brödföda.
Skulle man komma till ett sådant resultat, så måste man väl efterforska orsaken till ett sådant mindre lyckligt förhållande, samt söka på ett eller annat sätt föranstalta, att sådana personer, som saknade den inre kallelsen, ej egnade sig åt det heliga kallet.
Skulle vi komma derhän, att endast de personer, som kände sig drifna af en verklig kallelse, egnade sig åt själasörjarens maktpåliggande kall, så hoppas jag, att högst få församlingsboer skulle finna sig otillfredsställda af alt emottaga nådemedlen af presterliga händer.
Emellertid anser jag lagförslaget, sådant det nu är framställdt, icke leda lill målet, och anhåller derföre om afslag derå.
Då härefter propos. framställdes först till bifall och sedan till afslag å förev:de Utlåt., ulföllo svaren med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla detta Utlåt., samt, efter denna propos:ns besvarande med starka Ja, jemte många Nej, förklarade att han ansåg
Efter härvid af Hr Tersmeden, Pehr Reinh., begärd votering, uplästes till justering och godkändes följande voter:spropos.
Den som bifaller LagUlskrs Utlåt.
N:o 50, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej ;* vinner Nej, varder nämnde Utlåt, af R. o. Ad. afslaget.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit med 24 Ja emot 22 Nej.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 8 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 51, i anledn. af väckte motioner, ang:de straffet för åverkan.
Hr Ribbing, Arwid:
Då det ifrågavar:de brottet eller åverkan, af allmänna tänkesättet inom landet betraktas så olika, att det på ena stället anses såsom en ringa förseelse, men åter i en annan trakt ett motsatt förhållande eger rum, så tror jag, att det vore ganska orätt att nu bifalla detta Betänk., hvarigenom i vissa trakter en stor del af landets innebyggare skall kom - 44 Den 14 November ma att skyldra såsom tjufvar.
Jag får således för min del förklara, att jag anser det vara onödigt att nu upställa ett lagstadgande i den föreslagna syftningen, men att jag deremot skulle hafva gått in på att uti en underd. skrifvelse till K. M. begära, att propös. om skärpning af straffet för åverkan måtte till Rikets näst sammanträdande Ständer aflätas.
Jag får således för min del anhålla om afslag å Betänk.
Då 1734 års lag stiftades, egde utan allt tvifvel det förhållande rum, alt skogen ansågs af föga eller intet värde.
Skogen anses ega lika högt värde som hvarje annat slag af egendom.
Man söker åstadkomma författningar, som leda till betryggande af skogarne, samt t. o. m. af sådane skogar, hvilka af enskildta personer områdas.
Mig synes således, att LagUtsk. har till sin rätta plats återförvisat ett brott, som egentligen aldrig varit annat än stöld, och som hvarken juridice eller moraliter kan blifva annat än stöld.
Jag får derföre anhålla om propos. å bifall lill Betänk.
Att tillgrepp af en annans egendom, vare sig växande skog, eller fälld skog, eller hvad annat sorn helst, till sin natur är och förblifver stöld, lärer icke kunna bestridas.
Frågan kan således icke blifva någon annan än den: huru skall olofligt tillgrepp af annans växande skog af lagstiftningen betraktas?
Vid denna frågas besvarande har LagUtsk. ansett sig böra fästa afseende på den allmänna opinionen om saken, och om någon tvekan i afseende härå skulle förefinnas, så vore det väl i afseende å de lägre samhällsklassernas åsigt i ämnet.
För att vi ej måtte vara i okunnighet om denna opinion, anser jag det vara af vigt att meddela R. o. Ad., att BondeSt., som bör anses företrädesvis vara bekant med de lägre samhällsklassernas tänkesätt, enhälligt antagit detta Betänk.
Men lålom oss se till, hvad man egentligen afser, då man motsätter sig det föreslagna stadgandet.
Ar det möjligen, att straffet för åverkan skulle blifva allt för strängt?
Låtom oss då jemföra det föreslagna straffet med det nuvande.
Enligt nu gällande lag fälles åvarkaren till böter, hvilka'vid bristande tillgång förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.
Enligt förslaget kommer åverkaren likaledes att fällas till böter, hvilka, i brist af tillgång, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, ty de, som bekämpa förslaget, kunna väl icke vara af den mening, att mildhet bör visas den, som tillgriper skog till högre värde än 5 R:dr.
Man kan väl tveka om lämpligheten att med namn af tjuf belägga den, som endast tagit ett obetydligt qvantum bränsle för att värma sig; men J veten alla, Mine Hrr! att man, isynnerhet på landet, får taga många lass ved innan man hinner till värdet af 5 R:dr.
Att deremot den, som bedrifver åverkan i större skala, bör betraktas som tjuf, derom är väl icke mera än en åsigt.
Jag har mig bekant, att i Norrland bedrifves åverkan i så stor skala, att en person blifvit fälld att böta B e n 14 November. 4 5 14,000 R:dr B:ko, men han bibehåller god min vid erläggandet af dessa böter," ly haas vinst af det olofliga hygget är ändock ganska betydlig.
Ar det väl lämpligt att tillåta, det stöld i så stor skala bedrifves, utan att brottet belägges med annat straff, än ett sådant, sorn medgifver förbrytaren att, utan någon förlust i materiell hänseende, begå brottet?
, Jag har nu i största korthet vidrört de skäl, som förmått Utsk. att behjerta de i ämnet väckta motioner, och jag anhåller om IL o, Ad:s bifall till hvad Utsk. i sådant hänseende föreslagit.
I den mån skogen i ett land får ett ökadt värde, ligger det naturligtvis i hvarje skegsegares intresse, att söka freda skogen från åverkan.
Jag känner allt för väl, att man i många trakter af vårt land har svårt, ja nästan omöjligt, att freda sig för åverkan, och då är det icke underligt att man genom skärpta straffbestämmelser söker vinna skydd för skogarne.
Men jag fruktar, att det sätt, hvaruppå Utsk. här gått tillväga, är detsamma som att, enl. ordspråket, komma ur askan i elden.
Det finnes, på sätt Gr.
Sparre redan omförmält, för närvarrde 2:ne slag af, åverkan.
Det ena afser att genom fällande af annans skog och dess försäljning bereda sig en inkomst, det andra slaget af åverkan begås af den klass utaf pä landet bosatta medborgare, som är nedtryckt af fattigdom, för att i behofvels stund värna sig för en af vårt klimats största olägenheter, kölden.
Jag medgifver, att det första slaget, ifall det kan från det andra skiljas, bör såsom stöld heslraffas, men enahanda förhållande eger icke rum å det andra slaget, hvilket onekligen är det talrikaste.
Det är väl sannt, att man får tillgripa mycken ved, innan dess .värde öfverstiger 5 R:dr, då man skulle straffas såsom tjuf, men åverkaren af, till denna summa ej upgående, skogsprodukter skulle i alla fall få plikta såsom den der begått snatteri, och småningom skulle begreppen af stöld och snatteri samt åverkan sä sammansmälta, att någon skillnad dem emellan éj funnes qvar.
Om äfven på denna väg skulle vinnas hvad som Utsk. åsyftat, eller förminskning af tillgreppen å växande skog, så fruktar jag likväl, att man å andra sidan finge ett så stort antal af personer, hvilka blifvit stämplade såsom tjufvar, att de rättsinniges öfrige egendom deraf finge känning.
I den ort, hvarest jag är, bosatt, kan jag icke med bästa vilja i verlden freda mig för åverkan, vare sig af det ena eller andra slaget, och jag skulle i sanning gerna se, att det förstnämnda slaget af åverkare, eller de, som åverka skog för att sedermera försälja densamma, hlefve strängt bestraffade; men jag anser det vara alltför hardt, att en mängd fattiga menniskor, stadda i den belägenhet, alt de äfventyra att frysa ihjäl, om de ej förskaffa sig bränsle, skola stämplas såsom tjufvar, derföre att de, om äfven på ett olofligt sätt, söka skydda sig och de sina från köldens lidande.
Vi veta, att sedan strafflagar blifvit stiftade, komma de merändels att tillämpas på de fattigaste sam - 46 Den 14 No v emi) er hällsklasserna, hvilka icke så lätt som de bättre lottade kunna slingra sig undan straffet.
Jag föreställer mig således, att de personer, hvilka bedrifva åverkan i stor skala, icke skola låta sig derifrån afskräckas genom den skärpta straffbestämmelsen, utan endast vidtaga samma åtgärd, som våra tidningsskrifvare af det sämre slaget, eller att skaffa sig s. k. ansvaringar, hvilka, emot ersättning af den egentliga brottslingen, begingo brottet och äfventyrade straffet.
Jag tror således att ändamålet icke på det af Utsk. föreslagna sättet skulle vinnas.
Men jag medgifver, att något måste i saken åtgöras, och som jag tror mig veta, att PresteSt. fattat ett beslut, som öfverensstämmer med min åsigt i frågan, lår jag anhålla om uplysning af Kiddarh.-Sekret, huruvida något prot.-utdr. om detta Stånds beslut i frågan hit ankommit.
Sedan härefter lindert. Riddarh.-Sekret, upläst PresteSt:s vid pröfningen af förevar:de Betänk, fattade beslut, innehållande att det Högv.
Ståndet, med ogillande af Utsk:s tillstyrkande, för sin del beslutat att R.
St:r må uti nnderd. skrifvelse hos K. M. anhålla, det täcktes K.
M. uti utgående författning mot skogsåverkan stadga högre ansvarsbestämmelser, än de nu gällande, tilläde Frih.
Raab: Jag anhåller om propos. å samma beslut, som PresteSt. fattat.
Då fleye talare yttrat sig emot detta Betänk., så anhåller jag att för detsamma få anföra några skäl, hemtade från min domare-erfarenhet.
Det värsta af allt i detta brott är, att de, som begå detsamma, vinna derpå.
De nedhugga träden å betydliga sträckor af skogsmark och bortföra dem.
Då de åtalas, kunna de icke öfverbevisas om alltsammans, utan endast om en ringa del deraf, och följden blifver, att om än de fällas till ganska betydliga böter, så hafva de likväl en ganska stor vinst af brottet.
När dertill kommer, att de, som fällas till ansvar för åverkan, likafullt kunna bära hufvudet uprätt och anses för lika hederliga och bra karlar som andra, så är det naturligt, att de icke låta sig afhållas från att fortsätta handteringen.
Blifva de deremot bestraffade såsom tjufvar och utsatta för den vanfrejd, som medföljer tjufnadsbrottet, så torde de lättare afskräckas från brottet, äfven om de fortfarande skulle förtjena derpå.
Då man talar om den allmänna opinionen i denna fråga, så bör man äfven lägga vigt uppå hvad Gr.
Sparre äfven anfört, nemi. alt BondeSt. utan votering antagit detta Betänk.
Allmogens representanter hafva således icke vidhållit den föråldrade, vilseledande satsen, att åverkaren icke gjort sig skyldig till samma brott sora tjufven, och hvar och en, som tänker sig in i saken, måste äfven medgifva, att någon egentlig skillnad emellan åverkaren och tjufven i moraliskt hänseende icke förefinnes.
Den 14 Noveni be r. 47
Att dessa brott äfven böra af lagen lika anses, tror jag icke vara svårt att ådagalägga.
Om t. ex. tyenne personer begifva sig tillsammans till en skog, oell den ena tillgriper en mängd huggna träd, men den andra först hugger ned träden och sedan bortför dem, så är det förstberörde tillgreppet stöld, men det sednare åverkan.
Men äro icke båda tilltagen i sjelfva verket aldeles likartade?
Man upställer visserligen den skillnad, att menskligt arbete är nedlagdt på det huggna trädet, men icke på det växande; men huru obetydligt är ej det arbete, som erfordras för ett träds fällande, och kan denna, omständighet rättfärdiga den antagna skillnaden i begreppen?
Ar det rimligt, alt den, som tillgriper en eller flera famnar huggen ved, skall anses såsom tjuf, men att den, som nedhugger och borlförer en hel skogspark, icke skall så betraktas?
Att våra skogar sakna tillräckligt skydd, föranleder också dertill, att man på landet, i synnerhet i aflägsna trakter, nedhugger annans skog och säljer den lill de s. k. skogsafverkningsbolagen.
När man utgår ifrån den åsigten, all skogen bör skyddas, så är det nödvändigt att vidtaga den åtgärd, LagUtsk. föreslagit.
Det är visserligen något bardt, att de, som åverka i liten skala, skola anses såsom tjufvar; men vi böra ej förbise, att hyggstret skall vara ganska betydligt, innan det huggnas värde öfverstiger 5 R:dr, och att således de mindre skogsävet karne endast komma att bestraffas såsom snällare.
Raab omtalade ansvarigheten vidkommer, så får jag nämna, att om den omnämnda åtgärden skulle vara så lätt alt vidtaga, som Frih.
Raab förmenat, så hade troligtvis den, som för åverkan pliktade 14,000 R:dr, skaffat sig en sådan ansvaring, hvilken i stället med fängelse vid vatten och bröd aftjenade böterna.
Men hur del är, så kommer alltid något i dagen under en ransakning om åverkan i större skala, och den rätta brottslingen blifver alltid fast för något.
Blott han blifver fast såsom tjuf, kan det vara likgiltigt, om han öfverbevisas om allt det tillgripna eller blott en del deraf.
Jag ber att få nämna en annan omständighet, som förmår mig att bifalla detta Betänk.
För intet brott måste man tillgripa den i lagen tillåtna edgången så ofta, som för åverkan, och följden har äfven blifvit, alt åvérkarne ganska ofta fria sig från straff genom mened.
Detta är en stor; olycka, som bör förekommas.
Straffas tillgreppet af skog såsom stöld, i st. f. åverkan, kommer icke någon edgång i fråga.
Jag medgifver, att brottet derigenom blifver svårare att leda i bevis, men detta är likväl bättre, än att en mängd menniskor belasta sig med tyngden af en falsk ed, hvilket, enl. min öfvertygelse, är det ohyggligaste af alla brott.
Jag önskar att R. o.
Ad. mätte antaga Utsk:s Betänk.
Enl. min öfvertygelse, är det vida värre att nedhugga lefvande träd, som ofta icke kunna ersättas förr än efter hundrade års förlopp, än att tillgripa huggen ved, eller 48 Den 14 November. andra döda ting, hvilka kunna, när som helst, genom penningar ersättas.
Det är en förvirring i begreppet, att anse åverkan icke vara stöld, och det är tid att denna villfarelse rättas.
Man talar om det allmänna tänkesättet och alt detsamma skulle vara mot en sådan rättelse.
En talare har begärt upläsniug af PresteSt:s beslut i frågan och deri funnit styrka för denna mening.
Jag anhåller ali Riddarh.-Sekret, mätte upläsa BondeSt:s beslut, ifall underrättelse derom ankommit, så att vi må erhålla kännedom om meningen hos den del af folket, som har största andelen i Sveriges jord.
Riddarh.Sekret, uplysle, att det från BondeSt. ankomne prot.-utdr. i ämnet endast innehöll att BondeSt. godkänut LagUlsk:s Betänk.
J\s 51.
Det uplästa prot.-utdr. är tillräckligt för den bevisning, jag velat åstadkomma, rörande allmänna tänkesättets beskaffenhet i denna fråga.
Om skillnaden mellan stöld och åverkan i lagen bibehålies, så kommer jemväl tänkesättet alt fortfara.
Andras deremot lagen, så rättar sig utan tvifvel tänkesättet derefter.
Raab har omförmält, huruledes de, som sköfla skogarne i stor skala och vinna derpå, äfven hädanefter skola dermed fortfara, ehuru brottet komme alt såsom stöld bestraffas, emedan de skola veta att skaffa sig s. k. ansvaringar.
Då jag ulöfvade Landsh.-embetet i Kalmar län, förnamm jag, huruledes de, som åverkade Böda kronopark på Oland, skaffade sig dylika ansvaringar, hvilka suto på Kalmar slott och aftjenade böterna.
Sådant gick lältare för sig på den tiden, dä de icke ansågos för tjufvar.
Men om lagen förändras, så att de blifva det, tror jag icke att ansvaringarne skola åtnöjas med den vedergällning, som deras förhyrare dem hittills bestått.
Då komma förmögnare personer, som begagna ansvaringarne, förmodligen icke heller att blottställa sig sjelfva för äfventyret att stämplas med den vanära, som åtföljer stöld.
Jag får dessutom ånyo erinra derom, att det irriga begreppet i denna fråga medfört den påföljd, just i Kalmar län, alten länsman, som begått åverkan och derföre dömts till böter, likväl icke kunde skiljas från sin tjenstebefattning, emedan han ansågs hafva, medelst böternas erläggande, försonat sin förbrytelse.
Om åverkan deremot ansetts lika med stöld, så hade länsmannen förmodligen icke kunnat qvarstå i Kronans tjenst.
På ett för allmän ordning så menligt sätt verkar en dylik lag, som den nu gällande.
Jag kan följaktligen icke annat än tillstyrka bifall å Betänk.
Jag anser det vara af mycken vigt att lagen i allmänhet följer rättsbegreppet, samt att man vid lagstiftningen går tillväga med logisk konseqvens.
Det kän icke sägas vara konseqvent att man bestraffar det större tillgreppet lindrigare - Den 14 November.
49 gare än det mindre.
Hvilken är större tjuf, den som tagit något huggen ved, eller den, som fällt och bortfört det yppersta masteträdet i min skog?
Jag tror icke att någon menniska kan tveka vid besvarandet af denna fråga.
Det lagbud, hvars afskaffande nu blifvit ifrågasatt, bar tillkommit under den tid, då skogen icke hade något egentligt värde, då ett träds värde ansågs upkomma först sedan arbete blifvit derå nedlagdt.
Men numera lära vi vara ense derom, alt tiden i delta afseende sig förändrat, att skogen i våra dagar har ett ganska högt värde, hvarom det beslut R. o.
Ad. nyligen fattat, i afseende å skogshushållningen, lemnar ett ojäfaktigt bevis.
St:r ansett den, som illa handterar skogen på sitt eget hemman, böra med böter straffas, bör väl den, som nedhugger skog å annans egendom, icke med allt för mycket öfverseende behandla!.
Eller fordrar icke konseqvensen i lagstiftningen, att, då vi åt ifrågavarrde naturalster gifva så mycket skydd, alt vi icke tillåta skogsegaren att förderfva sin egen skog, vi jemväl skydda detta naturalster emot främmande personers våldsverkan?
Lagen bar i allmänhet med hårdare ansvar belagt tillgrepp af sådan egendom, som egaren icke kan freda.
Af sådan anledn. är t. ex. tillgrepp af å marken växande säd belagdt med högre straff än vanlig tjufnad.
Men det växande alster, som är svårast att freda, är just skogen.
Den ligger merändels aflägset ifrån hemmet och besökes mera sällan af menniskor.
Väldsverkaren är der mindre besvärad af upmärksamma blickar än annorstädes.
Ar det då icke skäl, att lagen omfattar skogen med samma skydd som allt annat, som står under Guds lås, under bar himmel, och således icke kan vårdas så noga som annan egendom?
Det har blifvit sagdt, att man genom ett stadgande i sådan syftniug, som det nu föreslagna, skulle öka tjufvarnes antal.
Erfarenheten bekräftar äfven denna min sats, ty på de ställen, der skogsåverkan ofta egt rum och der förbrytarne således vant sig att icke respektera annans egendom, hafva åverkarne merändels slutat med att blifva ljufvar.
Den siste värde talaren har emot Frih.
Raab ganska riktigt anmärkt, att det torde blifva värre för åverkarne att skaffa sig ansvaringar, som komma att bära tjufvanamn, än ansvaringar, sorn endast aftjena böterna.
Vid £tt inom ett af våra län hållet sammanträde uplystes det, alt inom länet hade antalet af sådane personer, hvilka, för att umgälla andras brott, insattes på fängelse vid vatten och bröd, en gång varit så stort, att rum för dem knappast fanns å cellfängelset.
Della förhållande är bästa beviset deruppå, att nuvande ansvarsbestämmelse icke är tillräcklig för att afhålla från åverkarebrottet.
Man har tillstyrkt R. o. Ad. att instämma i PresteSt:s beslut.
Detta Stånd har begärt högre ansvarsbestämmelse å åverkarebrottet.
Likasom jag i allmänhet anser lämpligt, att R.
St., då de ingå till K.
M. med en underd. skrifvelse i önskningsväg, tydligen tillkännagifva deras mening i saken, likaså önskar jag i 15 H. 4 50 Den 14 November. detta fall, att raan icke skall krypa bakom några allmänna ordalag, så att K.
M. icke kan inhemta R.
St:rs verkliga åsigt.
Det är bättre att öppet uttala sin mening, än att dölja densamma, och derföre anser jag PresteSt:s beslut icke böra blifva R.
St:rs.
Om skamstraffet för tjufvarne skulle bibehållas, så kunde det gifva anledn. till åverkarnes afskiljande från tjufvarne.
Men sedan R.
St:r beslutat, att skamstraffen skola försvinna, så gifves det icke någon anledn. lill att fortfara med att icke gifva ett brott sin rätta benämning, sitt rätta straff.
Det allmänna ropet på en förbättring i skogshushållningen och serskildt i lagstiftningen ang:de åverkan, har så länge ljudat, att det måste vara tid för R.
St. att lyssna derpå.
I Norrige, der skogen icke måtte hafva större värde än i Sverige, betraktas åverkan som stöld.
Att åverkan på samma sätt här betraktas, deremot ser jag intet hinder.
Man har talat så mycket och så rörande om de små åverkarne, om deni, som endast tillgripa det vedförråd, som skyddar dem för köldens förstörande verkan.
Men dessa små åverkare blifva ju endast bestraffade såsom snällare.
De blifva ju ieke tjufvar, förr än de förnya förbrytelsen.
Må vi icke genom olämpliga straffbestämmelser upfoslra brottslingar, men må vi icke heller låta oss af irriga rättsbegrepp afhållas från att söka förekomma brott genom lämpliga och brottens natur motsvarande straff.
Jag förnyar min anhållan om bifall.
Mörner, Carl Göran Detlof.'
Lika med den siste värde talaren anser äfven jag, att man icke genom olämpliga lagar bör tillskapa brottslingar; men, utgående från samma grundsats, kommer jag lill ett aldeles motsatt resultat.