Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Pax tecum", utbrast pater Clemens salvelsefullt och utsträckte sina händer öfver den fula hexan.
Och han fortfor derefter:
"Du har väl ingen i din lilla kammare?"
"Nej, fromme fader, den står gerna till er tjenst, nu som fordom."
"Tack, Margit", svarade munken.
"Jag vill åter ha den, men inte för min egen skull."
"För hvems då?" utbrast den tandlösa käringen och grinade illparigt.
"Ah, du tyckes förstå det!"
"Jo jo men, gamla Margit är nog så gammal, att hon begriper hvad som menas när en karl säger så.
ROMAN af --a --g.
HELSINGFORS, Theodor Sederholms förlag.
HELSINGFORS, Theodor Sederholms tryckeri 1862.
"Mais, chère petite, ne brûlez donc pas cela!
Åter kastade jag ett blad i brasan och sade halft stött:
"Min nedrighet den vill jag klart i dagen ställa, Med usla nidingsdåd vill jag hvar dygdig fälla."
Ah, kom till mig i morgon, ma chère, jag blir helt lifvad vid minnena från den tid, jag dröjde i min oncles hus i Stockholm.
Du vet att jag växte opp der; och ehuru jag mången gång der fick bära opp ett badinage såsom "Tavastfröken", så beredde mig dock min lilla mine ett icke så ovänligt emottagande, äfven i de höga kretsarna."
Nu lägger jag mig ned, och läser än en gång mitt Fader vår, och så somnar jag visst."
J namn faders + sons och den helige andes, och på den andra oblaten skrifver man: och sonen + sjelfver gud och på den tredje oblaten: och den helige ande + som för dig lidit hafver, och så äter man dem tre dagar å rad.
"Ja ja", utbrast nu en gumma, som såg litet förnämlig ut med sin veckade duk på hufvudet, "nog kan det väl vara bra, men nog vet jag mot skälfvasot ett medel som är bättre, ty det skref sjelfvaste drottning Margretha, konung Göstas husfru, och lärde det åt sin syster, fru Märtha.
Omtala det derföre icke för någon.
"Åh ja, väfven håller bra nog, märker jag.
Oxe heter hon och borde heta ko, så för hon sig, fast hon klär sig med pjukmyssa".
"Håken, gjord han så, dä kunde jag alder tro."
"Lisa Eliasdotter har offrat ett ljus på altaret, för att få god kalflycka", uppläste åter notarien.
Rätteligen skulle vi ställa eder båda till spott och hån vid kyrkodörren, men som detta för eder adeliga värdighet icke ske kan, så mågen J båda eder kyrkostöring sålunda godtgöra, att J till kyrkan erläggen 10 mark och påföljande söndag detta edert godtgörande från predikstolen tillkännagifves."
Hon borde minsan inte als få slippa i hvarken kyrka eller bänk; och än mindre hennes doter, som hon föder opp till papisteri och styggelse."
Metta hade väl ej rätt kunnat höra, hvad hennes motstånderska sade, emedan när denna talade, hade hon stått nära biskopen och vändt ryggen åt fru Metta; men hon hörde ändå nog, för att finna att det gällde någon beskyllning emot henne.
Fru Metta satt en stund qvar, men det började skymma, gudstjensten var lång och hon nödgades, innan dess slut, lemna kyrkan, emedan det skulle varit omöjligt, att, utan fara för lif och lem, i mörkret resa hem, på den obanade och ojemna vägen.
"Gån omkring på gator och gränder", sade han, "och der J sen folk röras mera, så ställen eder i gatumötena och ropen och klagen.
Vore det än icke sanning, så är dock intet så ondt, att han icke värre bedrifvit mot folk och fä, ja, mot qvinnor och barn."
"Om tjugu bönder icke kunna öfvermanna en ryttare, och fjorton en knekt, så förtjena de intet bättre än att blifva plågade och förtryckta af både ryttare och knektar", och så reste sig hans furstliga nåde och såg så vred ut i ögonen, att våra hjertan bäfvade i oss, och han höjde sin knutna hand högt opp i vädret och skakade den, och så sade han:
"Jag vet ingen annan råd, än skaffer eder rätt med eder egen hand.
J ären väl så många, att ni må kunna slå dem ifrån eder, om ej med annat, så med klubbor och gärdsgårdsstörar."
"Denne landsförderfvarn och hunden, Klas Fleming, honom behöfven J ej lyda mer än min gamla sko.
Sägen edra bröder, att de stå manneligen på sig och icke låta kufva sig af Flemingen och hans kreatur."
"Bröder, kamrater", ropade nu Jacob Illka, så att det skallade kring kyrkogården, "viljen J ännu tåla Svedjeklases tyranni?
"Kasta brefvet i den der lådan", sade Fleming, "jag känner sorten".
Derföre är vår nådige vilje och befallning att J ingen vart begifve eder efter herr Klas Flemings bud och tillsägelse, utan hålle eder qvar i den landsändan, till dess vi med riksens råd, eder något, till kunglig majestät och kronans gagn och bästa, befalla låte.
Efter en stunds tystnad började fru Ebba åter:
"För samma vänskaps skull har ock hertigen hotat honom att han skulle få sin kål kokad och sina fiskar varma", sade fru Ebba.
Då allmogen drar så svår borgelägers tunga, så må väl ock vi gerna föda, så många vi kunna, af konungens folk."
"Skjuta till måls på honom".
"Kasta in honom i huset, i bästa brasan".
"Stoppa ner honom under isen".
Död hund biter ingen".
Nog kunde det gå af med mindre".
Hej, inga mesar och harhjertan".
"Vore edra vägar de rätta, så skulle jag icke undandraga mig att hjelpa eder, men ni härjen och sköflen som röfvare, med eder går ingen man af ädelt blod, förr må ni mörda mig, som ni gjort med så mången annan".
Nå, J har väl icke lust att motsträfva hans furstliga nådes befallning, unge herre".
"Må hvar och en packa ihop hvad han samlat, nu vandra vi till Tannila, till fru Mettas matbodar".
Ren mat ska tiggarn ha, som får den öfverblifna betan, så väl som herrskapet sjelf, som äter först ur fatet".
De komma der nere på ängen som en molnsky, de äro så många".
Alldrig har jag gjort dem något för när, och de ska väl veta ha respekt för folk".
Mössan af på fläcken, Jöns".
"Följ mig, jungfru, jag vill försöka att föra er härifrån".
Dröj icke jungfru, följ mig".
"Jag kan ej", svarade Siri lika sakta, "min mor".
"Har för ögonblicket ingen fara, jag skall hemta henne, så snart ni är i säkerhet".
"Tag det der täcket i famnen, håll det högre för ansigtet, så gömmer det bättre.
"Dit har ännu ingen hittat".
"Här".
Tända de eld, skall jag hemta er".
"Nej, nej, jag måste söka upp henne, huru kunde jag så lemna henne".
En af husets tjenare låg der fallen och syntes kämpa med döden; kreatur slagtades; blod, rykande kroppar af djur; menniskor med demoniska blickar och åtbörder; eder och förbannelser, blandade stundom med rått skratt.
När hon blef varse Enevald, kastade hon på honom en frågande blick, som han besvarade med ett halfhögt: "i säkerhet".
"Bry er inte", svarade en ung dräng som hade dragit skinnkarpusen ända ned mot ögonen, "vi ska skaffa fällor åt dem, just sådana, som harbrännor ska vara".
"Siså, om frun der nere i stugan slipper lös och alldrig så litet är arg och smäller i dörrarna när hon går in här, så tänker jag båd hon och andra i hennes följe ska få tak på hufvudet".
"Siså, nu ser här folklikt ut", ropade han gycklande, och ett stort skratt och buller uppstod under det skaran började tåga från gården.
Komma de ej när de höra vällingsklockan, då äro de i sanning döda".
Det är säkert det".
"Läs nu en signelse så hon kommer hem, pigorna äro så uppskrämda, så att ingen törs gå att söka henne".
Fullt som ett ägg, rödt som en blomma, innan solsätt tecknadt eller korsadt".
Vare detta sagt med all vördnad för biskopen".
Genom de göromål som upptagit fru Metta i det yttre, hade hon blifvit hindrad ifrån att gå in i boningsrummen, hvilka ock för henne egde vida mindre intresse, än hvad som rörde hushåll och ladugård; men sedan Annika nu slutat alla läsningar och blåsningar och korsningar för kreaturens räkning, sade fru Metta:
Gå nu in i stugan sålänge".
"Aldrig har nån förr gått från fru Metta Liljeholm, utan att ha fått magen mätt, inga skall det ske hädanefter heller så snart, hi, hi, hi".
Jag har dock lyckats att fly från mitt obeqväma ressällskap, och gläder mig att se, det J mig förutan undgått faran".
Stig in, herr Enevald, att så väl jag, som min dotter, må få tacka eder för det bistånd ni gaf henne i dag, och att vi må få höra huru ni lyckades undkomma de vilddjuren".
Taksparrarne derinne äro genomsågade, det är högst osäkert att vistas der".
Jag förstod då ej ens för huru stor fara ni utsatte er för min skull".
Låt oss veta både huru ni kom i upprorsmännens händer, och sen huru ni kunde lyckas att undfly".
"Sannerligen jag det kan hjelpa", sade han.
"Gjord gerning är gjord."
"Ja inte vet jag bättre råd, än att de kasta honom in igen samma väg, ty sannerligen jag kan annorlunda hjelpat."
"Herr Klas Fleming", sade han, "J ären en stor och mäktig man och förmår mycket, men derföre ligger ock på eder ett ansvar, större än på andra, som mindre makt hafva.
Riksens ständers beslut af den 21 Oktober 1595 vid Söderköpings riksdag, är eder kunnigt, det utfäster straff af landsflykt och egendoms förlust, icke allenast för affall från den rena lutherska läran, utan ock samma straff för den, som med vett och vilja, son eller dotter, derifrån afsöndrar."
"Det är en af herr riksmarskens och ståthållarens egna krigsöfverstar, nemligen herr Erik Liljeholm, som anklagas för sådan förbrytelse emot beslutet vid Söderköpings riksting."
"Söderköpings riksting och käringsamlings sqvallerting, det är allt just ett och samma.
Och dock vill jag höra om det är någon sanning i alla dessa beskyllningar emot krigsfolket."
Nu ropade herr
Klas mig och frågade:
"Herr Erik Gustafson, är det väl sanning hvad vördige mäster Erik beskyllar eder och eder dotter före?"
"Nej, på riddareord icke", sade jag och lade handen på bröstet.
"Godt", sade herr Klas, "ni ser således, vördige biskop, att man fört eder bakom ljuset, och herr Erik
Liljeholm och hans unga dotter stå under mitt beskydd, och dermed Gudi befallat."
"Hvarföre, herr Erik, nämnen J vår nådige herre och konung endast såsom kunglig majestät i Polen?" frågade fru Metta förvånad.
"Ja, ja", sade fru Metta och runkade smått på hufvudet, "nog är herr Klas orubblig alltid och skroflig med som ett gråberg.
"Der herr Klas säger tig! skriker hertigen "håll käften, eller skall du få dig ett truthugg", och der herr Klas säger:
"du är ingen hederlig man", der säger hertigen:
"du är en tjufstryker och dertill en ölebult."
"Hvad herr Klas gör, tyckes väl eder rätt, och icke vill jag dömma annorlunda än J; men allmogen klagar bittert, och nöd lida de; och är det icke just det förtryck som af knektarne utöfvats, hvilket nu kostar så ohyggligt mycket mord och brand".
Klas låta hela verlden gå under, än svika sin tro och sin konung".
Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en".
Der utmålas Flemingen som en gud- och äreförgäten tyrann, en blodsugare, en förrädare som ljuger sig vara af konungen tillsatt, och som blott tillskansat sig ett olaga välde.
Det kan ej hjelpas, stränghet måste dock nu slutligen användas, om ej hela landet skall ges till spillo".
Ja, ja, sådant spås före, och värre än sker".
"Åh herre min skapare, och det sägen J så lugnt, herr Erik!"
En större herre hoppas jag dock vi ju dagligen mottage i vårt hus och våra hjertan, och det är herren Gud, och inför honom äro vi dock alla lika".
"Ack herr Erik, J är eder dock alltid lik", utropade fru Metta, nu helt förifrad mot sin lugne man.
"Förstår J då icke, begriper J icke, att i ett utplundradt hus icke finnes utväg att med heder ta emot sådant fremmande".
Du har ju godt smör och bröd och skinka dertill och öl, och det är ju allt som behöfs".
Hans furstliga nåde, hertig Carl skall ju sjelf hafva sagt, när han hörde detta omtalas, att det ena svinet äter det andra; och om än orden just inte äro så fina för en furstemun, så kan jag väl icke annat, än tro på hvad hans furstliga nåde sjelf sagt".
Dock", tillade han i detsamma åter med sin vanliga glada min, "kanske någongång när fru Ebba låtit anrätta en pastej af de feta och trinda spädgrisarne från Qvidja, att nästan en hel sådan skinka strukit med".
"Kära mor, var ej bekymrad, du skall få se att det går".
Nog kan flickan vara snäll och from och ett kärt barn, men se en som kommer sig till att uträtta något, det blir hon väl aldrig här i verlden".
Man skulle väl lättare bära en hel hövålm, så stor den än synes".
Då herr Erik öppnade dörren, steg Fleming in utan vidare krus och fru Metta stod helt slagen qvar.
Hvad tänken J väl herr Erik", (fortfor ståthållaren nu vänd till denne) "det är dock en skräckelig sak, att i flere socknar just presterna äro de, som uppreta bönderna, är detta att lära dem vara öfverheten underdånig?
"Detta var dock snart afgjordt", sade han, "så godt hade kunnat vara att skrämma de bestarne förr, så hade de ej hunnit fara så illa fram.
Klas Fleming, Friherre till Wik o. s. v."
"Åh, mor, vi ha så litet lefvat tillsamman, att du knappt känner mitt lynne.
Ännu anade hon ej att något annat väckt dem till lif, än det nya och ovanliga i den verld, hvari hon nu lefde.
"Underlig var denna syn, se här ser jag ju nu idel sköna rosor och blader med kärleksknutar förenade.
Torde det väl för hennes frudöme och hennes välborna jungfrudöttrar vara godt att detsamma bruka."
Hebla, som nu hunnit hemta sig efter obehaget af mäster Sigfrids ord om mattan, sade nu leende: "Käraste mäster Sigfrid, vi hafva lyckligtvis ingen svaga ögon, är det emot sådant, guld skulle vara bra?"
Men ni kan inte se honom riktigt", och dermed tog herr
Äfven på Karins läppar sväfvade lätt ett undertryckt leende, men fru Ebba lade vänligt sin hand på Flemings arm och sade:
"herr Klas, du retas ju med Daniel, som om han vore ett litet barn, han blir ju helt ledsen."
Sigrid steg opp, bortlade den prydliga boken och sade:
Men giftblanderskan tänkte: "dödar jag barnen, så håller han ej ord, och gifter sig ej med mig.
Nej, jag måste hålla dem vid lif sålänge, och gömma dem för att skrämma honom med dem."
"hvad båtar mig nu mina gyllne lockar och mina fagra ögon, när jag är död och sitter här i mörkret."
Men systern lade vänligt sin arm om hans hals och sade:
"Veli, Veli, om än det är mörkt, nog ser jag ändå i mitt hjerta huru fager du är."
Och så började hon sjunga en visa om en vissnad ros, och hon sjöng så vackert, att Veli glömde sin sorg och sade:
"aldrig visste jag att du kunde sjunga så vackert."
Men när systern såg Velis sorg, glömde hon att hon sjelf var begrafven liksom han; och hon hann ej ens finna tiden lång, ty hon var just sysselsatt med att försöka roa Veli. Hon sjöng för honom visor, hon berättade sagor och hon hittade tillochmed på lekar, som de kunde leka i mörkret.
Och han gick allt närmare och lade sitt öra vid gluggen, derifrån ljudet kom, och de båda barnen började åter tala vid hvarandra, och han hörde Velis röst och kände igen den och ropade: "Veli är det du, lefver du?"
Och då sorgen trycker och verlden blir mörk och modet sviker och vill brista, då äfven skall du hviska åt mig:
Veli, Veli, solen är icke död."
"Åh jo.
"Ja, ja," tillade han skrattande, "jag får väl bannor, tänker jag.
Är du flitig och enträgen och aldrig försummar planeternas conjunction och den stund då de visa gynnsamma tecken, kan du väl på en trettio a fyratio år dertill hinna, kanske tillochmed på något mindre, ehuru du nu är rudis in mathematica."
Uppmaningar att hämnas "det rysliga mord som i Österbotten skedt är", kringspriddes; presterna i flere socknar uppmanade sina församlingsbor att resa sig emot det olideliga tyranniet.
"Finnes det ingen möjlighet att komma under tak", säger en qvinnoröst.
"Det går ej längre."
"Åh, jag talar bara med min kisse.
Men mor -- jag bäfvar."
Det fattas bara hårstråna, allt det öfriga kunde man ju emellertid bruka."
Men får jag icke brefvet fram, så får herr Erik icke mina varningar sig tillhanda, och dessa gälla dock ett lif, som är för högt uppsatt att sålunda förspillas, det gäller sjelfvaste herr Klas."
"Ha, edra uslingar", skrek hon, krypen J fram som sniglar, släntren J fram som om J komme från kalas?
Med uppräckta händer ropade bönderne:
I ett bref från denna tid säger Fleming huru, oaktadt böndernes löfte att förhålla sig stilla, de dock, eggade af prester och andra hertigens ombud, åter rest sig, huru de vildt härjat och huru de sedan i striden mot krigsmännen kommit till korta, och beklagar bittert, att sålunda många hundrade menniskor blifvit ihjälslagna, hvilka, om de icke blifvit förledde, skulle hafva i lugn sutit i sina hem.
De sista jordiska omsorger, som sysselsatte hans herrlighet, voro tanken på huruvida han kunde få se hos sig eders frudöme, "min kära och älskeliga maka och mina kära barn."
Hans sista ord voro: "Gud, konung, maka och barn."
"Nej jag vill vara en menniska med lif och rörelse, och få uträtta något, som gör mig och andra meniskor nytta och glädje.
"Ånej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs skämtet.
En dag, redan den första hösten han var här, hade jag vakten inne hos honom och han sade till mig:
"Hans, du har ju alltid gerna velat göra mig en tjenst, när du kunnat.
Än varnade han Siri för att icke stiga på en sten, än på ett löst bräde, eller något dylikt, räckte henne handen vid hvarje litet ojemnt ställe, och förde henne sirligt deröfver och frågade henne stundom med artigt småleende, när fru Ebba ej kunde höra det, "om det icke fanns någon småsven i huset, som i dag kunnat följa fru Ebba", eller något dylikt.
"För f--n, sådan kall smörja", skrek polacken, sedan han tagit sig en dugtig klunk.
Åh fy för f--n."
Huru den stolta fru Ebba icke lät det Flemingska namnet komma på skam, är för väl kändt, för att behöfva vidlyftigt omordas.
Att hertigen får förstärkning från Österbotten, känna alla, men för sina skyldigheter visa få håg."
"J veten ännu icke, eders frudöme", utlät sig nu Bengt Söfringsson, att vi svårligen kunna kasta några kulor.
Hafva icke mina sagesmän farit med munväder, så finnes i denna kista icke något lik, men väl en skatt."
"Hans, för Guds skull, hvem, hvad?
Vårda honom!"
"Aha", sade Carl, "låt honom komma in, vi vilja genast pröfva hvad han duger till."
"Nej, det kan en hvar, om än föga i chiromantin invigd, se huru hennes linea vitæ löper ut i årets fjerde hus, utan att korsas af någon annan lifslinie.
"Tror J ock fast och orubbligt hvad J läsen i menniskors händer och i stjernornas ställningar?"
Förstån J, hvad J läsen, eller är det kanske idel falskhet dermed?"
Är hon, denna unga flicka, som J dömden brudkronan af, är hon icke gift inom fem år härefter, så antager jag eder till min stjerntydare."
I sin själ tillade han:
"Är hon dessförinnan gift, så mågen J vakta eder för att fuska i ett handtverk, som J icke förstån.
Men nu mågen J mitt horoskop redeligen ställa, och så vele vi se till, att eder så länge allt biträde gifves, som J kunnen åstunda och vilje vi vara eder en nådig herre, så länge vi se eder det förtjena."
Sigrid hade aflägsnat sig genast när hon erhöll hertigens löfte, och genom herr Carl Lennartsons bemedling lyckades det henne lätt, att få både bår och bärare, och innan kort var tåget färdigt att vandra bort från slottet med den sjuke.
"Och", tillade hertigen, "J mågen eder icke undskylla, der fosterlandet eder behöfver.
"Hans nåde har härom tillsagt åt Jörgen Bähr, och hvad min herre och man i mitt ställe lofvat, det vill jag uppfylla!"
"Herr Jörgen må vara eder herre, men det öfvergår hvad han har rätt att befalla, att min salige faders hus skulle blifva ett fängelse."
En stund efter Welams afresa inträdde Jörgen Bähr till sin hustru, nedsatte sig i en gungstol och sade, temmeligen vänligt:
"Fru Maria Johansdotter, min fränka, har bjudit mig till sig, hon ernar låta döpa sitt lilla barn i dag.
"Låt Lisa gå", svarade Jörgen bestämdt, med vredgad röst.
"Jo, snart hoppas jag allt är ställdt enligt dina ordres.
"Jag vånner du låte bära bort dig sjelf först!
"Då äro de ock, i sanning, tyranner", utbrast fru Margaretha, "om ej ..."
"Ja, om det verkligen är så, att ingen annan hustru får följa sin egen vilja så mycket, som jag, då äro, i sanning ..."
Icke för illtyck, men jag har länge velat säga er detta helt ärligt, när J, kära syster, alltid ser så styf och oglad ut."
Säg honom att det finnes ett uppdrag för honom att utföra, farligt kanske, ty det är farligt nu i detta land att tjena sin konung, och trohet straffas som förräderi; men lyckas han, skall han äga sitt samvetes vittnesbörd att hafva handlat rätt, sin konungs nåd och -- Katharina Flemings hand!"
Nu uppstämdes ett skallande hurra, och den gamle Amiralen, liksom i ett anfall af öfverdådig fröjd, ryckte rocken af sig, slängde den ut genom kajutdörren och ropade: "Åhoj, åhi, och gör som jag.
Jost bugade sig djupt och lemnade sin unge herre, under det han brummade för sig sjelf:
"Nå, mor Annika, hur är det med er, behöfver ni något?"
Tokuga ä' ni, som tror, ni kan stänga ut den, som något vet, hi, hi, hi.
Hade herr Erik fått vara så mycket ensam, som erfordrats, för att få lös gallret?
Nu tyckte hon sig höra ett sakta prassel bland de nedfallna löfven, som lågo på trädgårdens gångar och sade nästan ohörbart: "Far."
"Ädle herrar, som till domare tillsatte ären, hvad jag än kan hafva brutit, denne unge herre, herr Johan Klasson Fleming, han är dock till allt oskyldig, och hvad det anbelangar, som blifvit honom lagdt till last, att han med konung Sigismund följde vid dennes infall i Sverige, så måste honom tillgodoräknas, det lagen, som fäller den, som med fremmande krigshär går emot fäderneslandet, dock här tillägger:
"med mindre han var sjelf med, som näste var till riket."
Tänker numera icke på annat än huru J mågen bereda eder att svara för edra gerningar i en annan verld."
"Gud den allrahögste han vare min hjertans kära morkärs tröst uti hennes bedröfvelse, och tvifla intet att domarena skola svara mig för Guds stränga dom, huru de mig dömt hafva."
Derpå anbefallte han sina tjenare åt sin moder, och bad att "såsom de alla honom troligen tjenat, de ock måtte bli ärligen och väl lönta."
Äfven några små skulder uppgaf han, som borde betalas, recommenderade till sin moders godhet personer, som hade bevisat honom välvilja, "i denna min bedröfvelses tid, och hafva mig hulpit med mat och öl, såsom ock hafva tillsagt att efter yttersta råd hjelpa mitt lik till sin lägerstad, efter som mig kan undt vara."
Till konungen beder han "för sin salige faders trogna tjenster, så ock min egen intill denna stund, att min hjertans kära morkär och systrar må njuta det till godo, som de hafva mist både ärfdt och förvärfdt, att de ej må behöfva lida nöd och spott."
"Låter jag min hjertans kära morkär förnimma, att hvem hon hafver att beskylla för min död, kan jag intet annat säga, utan att den trängtan och åstundan, som hans furstliga nåde hafver haft, till att ödelägga och fördämpa min slägt, hafver varit orsaken till det förnämsta, hvilket nu efter hans vilja gånget är.
Johan Fleming."
Men han var allt fager och ung, herrn der också, och många sade, att det finns folk som måste gråta efter honom, lika bittert, som ... åh ..."
Huru skola de bära allt detta?" utbrast hon.
Herr Erik var god emot honom -- honom, som jag ej törs nämna; men -- Flemingen, var han också god mot honom, han som ... huu nej; hvar och en sitt derför."
"Ännu må du dessa få stunder tjena mig, sedan är du fri", och då jag i yttersta bedröfvelse föll i gråt, fortsatte han:
"Nej icke så, Johan Bertilsson.
Jag trodde icke det skulle ske ännu, och önskade kunna besörja om min begrafning."
Om någon finnes, som jag i någor måtto förtörnat, så beder jag om vänlighet."
Men knektarne höjde åter sorl och skri, och derunder slöts äfven hans lif."
"Åh jo, en af de här herrarne såg dig der, när du lastade af, och kände igen dig."
"Åh käre herre, icke har det varit tider nu för bonden att hålla hvarken hästar eller andra kräk i öfverflöd, och nog har man fått slita om man någon skeppa råg velat ha i boden, och de flesta ha fått tugga på rena barken, så långt de kunnat."
"Det kunde jag omöjligt göra, om jag ej på något sätt kunde visa er, att jag hade allvar med min ånger.
Elias skulle följa Sigrid och på återvägen förskaffa, hvad som oundgängligast behöfde medföras till bosättningen på det öde hemmanet.
"Mor, monne icke J nu måste foga eder i hvad helst det än må vara, för fars skull.
Nog berättade fru Hellevi om hvad det hördes om honom från Warschau.
Nåh, hvad skulle Siri tro något!
"De måste oss låta fara med frid", som det allmänt säges, att de hafva sjungit ur Davids psalmer.
Hon hade delat sin store makes hjerta, hon hade delat hans åsigter, hon hade ännu efter honom lefvat och kämpat och offrat allt, för samma idée, för "konungen".
"Se, i denna gömmes, som jag sagt dig, en droppe af min fars blod; jag har svurit på den, heligt har jag svurit, att hämnas på min fars mördare.