Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes nemi. som skulle det komma att åt revisious-komitén sjelf ölverlemnas att upsöka de ämnen, som böra blifva föremål för revisionen; men en punkt torde dock böra särskildt angifvas och för detta ändamål inflyta i skrifvelsen, nemi. att bada rikenas grundlagar mål te noggrannt genomgås, i synnerhet den Norska, och alla de §§ ur hvardera uttagas, som beröra det andra rikets rätt, hvilka §§ böra allesamman i ItiksAkten intagas, så att man en gång ina lå veta hvad som är uniouella stadgandet) eller ej.
Hvad beträffar den 3:dje punkten, om liiksståth. ijlareEmbetets afskaffande, är det för enhvar bekant, att Norska Grundlagen föreskrifver, det K.
Mot bör, innan Storthinget åtskiljes, . lemna svar på en sådan dess framställning, och om detta ej sker, anses frågan förfallen.
En framställning till K. M:t, i den syftning, som föreslagits, skulle således vara detsamma som en begäran, att K.
M-.t måtte vägra sanktion på Storthingets beslut, och * Den 17 Mars f. ra. 913 det bade då varit mycket bättre att öppet oell ärligt framställa denna önskan.
Den unge Regent, vi nu ega, och som tagit tili sitt sköna valspråk: »Land skall med lag byggas», kominer nog vid den tidpunkt, då Han skall döma mellan de båda folkens önskningar, att följa hvad lag i klara §§ stiger, och vi behöfva derföre icke frukta, att någon olaglighet skall blifva begången.
För min del kan jag derföre icke annat än förena mig i den framställning., Frill.
Sprengtporten här gjort.
•Hr Cederschiöld, Gustaf:
En af passioner uprörd sin nesstämning är, i min tanke, icke särdeles lämplig för öfverläggningar ang:de allvarsamma och vigtiga saker.
Jag för min del ämnar ieke att vända mig till R. o.
Ad:ns känslor, och kommer jag således hvarken att låta flaggor blåsa, ej heller att föra R o. Ad. till Liitzens slagfält, icke ens tänker jag bjuda på »sillsallat».
Man har beklagligtvis länge sökt inverka på passionerna genom att anslå aila ömtåliga strängar.
Så har man här talat om tacksamhet och den brist på denna dygd, Norige skall hafva visat; men på samma gång nian predikar denna dygd. glömmer man ett annat kristendomens bud: den venstra handen skåll icke veta hvad den högra gör.
Allt pockande på tacksamhet betager gåfvan dess värde.
Likaledes haiman tvistat om företräde i rang och åberopat fädernas stora förtjenster.
Men låtom oss icke allt för mycket pråla med hvad fordom varit häfver, låtom oss i stället tänka på hvad vi verkligen äro och kunna blifva.
I stället att skryta med fädernas mandater, låtom oss sträfva att efterlikna dem.
En ädel stolthet, känner sitt värde, men högmodet söker i andras förtjenster anledning att uphäfva sig.
Tvister om rang och yttre löreträden tillkomma småsinnet, men ingalunda en ädel stolthet.
Så föreställer jag mig, att om det händelsevis inträffade, det Generalen Frih.
Sprengtporten komme i en procession att gå efter Kaptenen Hr Brakel, skulle sådant icke särdeles gravera Frihm.
Under försöken att upskaka allmänhetens passioner, har man på senaste tiden icke skyggat tillbaka för terrorismens medel.
Mati tiar benämnt dem, som uti förev:de fråga hyste en viss åsigt, för Svenskar, i tydlig afsigt att stämpla en hvar olika tänkande såsom osvensk eller förrädare.
Härvid har man förglömt allt annat en dast för tillfredsställelsen att slutligen få rätt.
Man har förglömt hufvudsaken, för att löpa efter en skugga.
Frågan om en revision har blifvit satt å sido, för att rigta all upmärksamhet på den om ståthållareskapet.
Man liar härunder, ifrån att vara företrädesvis Svensk, alldeles förbisett hvem man egentligen gagnade, hvem man fröjdade, när man utsådde frön till oenighet emellan de förenade folken.
I alla tider har despotismens valspråk varit: »splittra och herrska»
Och i detta ögonblick torde det icke saknas en makt, som med glädje åskådar de tvister, som upkoramit emellan de förenade folken.
Denna makt skulle säkerligen icke undandraga sig att intervenera, om det lyckades dem, som vilja framför andra kallas Svenskar, om det lyckades dem att åstadkomma en öppen brytning.
Men fortsätt tanken:
Låt Ryssland på kallelse biträda 2S4 Don 17 Mars f. m. det ena folket mot det andra, och jemväl lyckas underkufva det, hvad blefve då följden?
Otvifvelaktigt den, att båda förlorade sin frihet.
Sedan båda folken blifvit slagna i slafbojor, kunde de fortsätta striden om hvilkendera slafven skulle gå till höger om den andra.
Men, ropar man, följden må blifva hvilken som helst, vi hafva rätt och skola äfven förskaffa oss rätt.
Då det alltid medförer stora svårigheter att döma riktigt uti egen sak, torde det icke skada att, genom jemlörelsers anställande, söka intaga en opartisk ställning.
I detta afseende vill jag hänvisa till det sätt, hvarpå man i allmänhet bedömer tvister emellan närskylda, de må vara enskilda personer eller Stater.
Dervid tillämpas i allmänhet det gamla ordspråket: att det icke är ens fel att två tvista.
Man bekymrar sig i dylika fall icke om att tillse, hvilkendera parten har rätt; man förklarar dem båda hafva orätt, när de för obetydligheter förbise det helas väl.
Huru dåraktiga förefalla oss icke de gamla Grekiska staterna, då de sysselsatte sig med inbördes tvister om företrädet, under det en öfverlägsen fiende hotade allas frihet!
Huru lumpna synas oss icke striderna emellan Tysklands särskilda stater!
Såsom motsats härtill ma anföras nuv:de Italienska staterna.
Hvilket anseende hafva icke de vunnit i Europas ögon, derföre att de, förglömmande småsinnets alla ingifvelse!’, förenat sig til! gemensam kamp för den gemensamma friheten!
Ibland'-andra medel, man begagnat för att väcka bitterhet emot frågan om ståthallareskapets uphäfvande, har äfven varit det, att sätta i omlopp ett rykte, att Norrmännen skulle erhållit löfte om bifall till förslaget.
Då man, såsom jag, anser ett sådant löfte, i fall det verkligen blifvit gifvet, ådagalägga en stor och sann statsmannavishet hos löftets gifvare, som dervid satt åsido alla småaktiga beräkningar och endast hatt för ögonen föreningens befästande och de båda folkens gemensamma väl, då man har en sådan upfattning deraf, kan man icke heller förstå huru detta rykte kunnat begagnas till agitationsmedel.
En hvar, äfven de sig så kallande Svenskar, medgifver ju att ståthållareembetets bibehållande icke är af någon vigt för Sverige; men huru då förklara begäret att onödigtvis göra opposition och att söka förmå löftets gifvare att bryta detsamma?
Men ännu oförklarligare är det, att man velat ät en sådan opposition gifva skenet af loyauté.
I fråga om Sveriges rätt att deltaga i beslut rörande Norska s'åthållareskapet, har man tvistat om innehållet af de förhandlingar, som föregingo Norska grundlagens fastställande; om hvilka gg, som tillkommit eller blifvit, ändrade till följd af kommissariernas påstående; om, huruvida dessa kommissarier voro sända af den tillämnade Norske Konungen, den Svenske Konungen, eller af Sverige såsom helt betraktadt; samt slutligen huruvida Norska grundlagen vore Noriges enskilda tillhörighet eller ett unionskontrakt; äfvensom hvilka paragrafer deri företrädesvis vore unionella.
Men under dessa långa och vidlyftiga tvister har man nästan helt och hållet skjutit å sido en distinktion, som likväl är af stor vigt.
Ett är öfverläggningar, som föregå ett kontrakts afslutande; ett annat det skriftliga Dea 17 Mars f. m. 215 dokument, som uprättas för att lända till framtida efterrättelse.
Då vi nu vilja utreda huruvida vi ega rätt att deltaga i afgörandet af föreslagen ändring i lä § Norska grundlagen, hafva vi dervid icke att taga i öfvervägande hvad under de föregående underbandlingarne må hafva blifvit anfördt å ena eller andra sidan; vi hafva endast att hålla oss till de befintliga, i behörig ordning tillkomna, skriftliga kontraktsinstrumeuterua.
Det är på denna ståndpunkt jag vill ställa mig, för att stadga mitt omdöme i frågan.
Slutledningen blir då följande: antag, att
Grundloven tillkommit till följd af öfverenskommelse emellan Noriges Storthing och Svenska Kommissarier; antag, att dessa Kommissarier voro icke blott Svenske Konungens utau äfven K. St.-rs; antag slutligen, att Grundloveu icke blott innehåller åtskilliga unionsbestämmeiser, utan hr hel och hållen ett unionsdokument.
Sedan man antagit allt detta, måste man väl icke kunna förneka, att föreskrifterna i detta unionsdokument böra lända till ovilkorlig efterrättelse.
Om detta gäller dess föreskrifter i allmänhet, måste det väl äfven gälla de särskilda föreskrifter, som deri finnas om sättet af Grundloveus förändring
Detta sätt bestämmes uti 112 §, som har följande lydelse: »Viser Erfaring, att nogen Deel af denne Kongeriget Norges Grundlov bör forandres, skal Forslaget derom fremsaettes paa et ordentligt Storthing og kundgjöres ved Trykken.
Men det tilkommer först det naeste ordentlige Storthing at bestemme, om den föreslaaede Förändring bör findé Sted eller ej.
Dog maa saadan Förändring aldrig modsige denne Grundlovs Principer, men ullene angaae Modificationer i enkelte Bestemmelser, der ikke forandre denne Constitutions Aand, og bör to Tredjedele af Stortbinget vaere enige i saadan Förändring.»
Såvidt jag kau läsa, finnes uti denna g, lika litet som uti någon af de föregående, förbehåll om Sveriges hörande, vare sig genom frågans underställande R.
St:rs pröfning eller genom dess föredragning i sammansatt Svenskt och Norskt Statsråd.
Och slutar jag deraf, att Norska Storthinget, i förening med Konungen, kan vidtaga hvilken förändring i Grundloven som helst.
Men, invänder man, på sådant sätt skulle möjligen äfven 1 §, som stadgar att Norige skall vara förenadt med Sverige under en Konung, kunna utan Sveriges hörande uphäfvas.
Härtill jakar jag utan ringaste tvekan.
Utom det att Konungen icke gerna kan tänkas lemna sin sanktion till ett sådant förslag, så finnes ju detta stadgande äfven uti Riksakten, hvilken icke kan ändras utan efter bifall af begge folkens representanter och Konungens sanktion.
Borttoges berörda stadgande i Grundlovens i §, rubbades derigenom föreningen icke i ringaste mån; Norska grundlagen komme endast i närmare öfverensstämmelse nied Sveriges Regeringsform, hvilken icke innehåller något om unionen.
Vidare invänder man, att innan Riksakten tillkom, var Norska grundlagen det enda unionsdokumentet och hade således, efter det af mig anförda slutledningssätt, kunnat ensidigt ändras utan Svert - Den 17 Mara /. m. ges hörande.
Ja, hvarför icke!
Under denna mellantid fanns icke a Svensk sida någon annan återhållande kraft än Unionskonungen; inen den var för tillfället tillräcklig, enär det icke hade stor sannolikhet för sig, att samme Konung, sorn stiftat föreningen, jemväl skulle uplösa den.
Dessutom bör man besinna att, hvad Svea R:s St:r beträffar, dessa icke före föreningens afslutande fått ett ord med i laget.
De hördes först efteråt, och dä tillkom Riksakten, hvilken, efter mitt sätt att se, måste vara den enda unionshandling, lör hvars ändrande begge folkens representanter böra höras.
Denna akt, säger man, är i hög grad ofullständig och innehåller icke alia nödiga unionsbestäinmelser.
Medgifves!
Men här sitta vi icke till doms öfver föreningens stiftare och hafva icke att bedöma huruvida de handlat väl eller illa, utan hafva vi, i fråga om Ståthållareskapet, endast att bedöma hvad det emellan de begge tolken uprättade unionsdokumentet derom säger.
Då nu Riksakten icke med ett enda ord nämner denna sak, torde deraf äfven följ», att vi med den saken icke heller hafva något att skaffa.
Den ifrågasatta ändringen af 14 g, påstår man, är icke blott en modifikation al Grundloven, utan ilen strider mot dess principer, hvadan den icke kan, emot stadgandet i 112 §, få ega rum.
Ehuru en sådan tolkning af ordet princip låter lör mig högst besynnerlig, så vill jag icke särdeles hälla derpå.
Antag således att berörda förslag är stridande mot Grundlov ens principer; töjer deraf någon rätt för Sverige att blanda sig i saken?
Vill icke Noriges Storthing och dess Konung hålla Gruudloveu i helgd, sä kunna vi i sanning icke hjelpa det.
Men ett påstående, att vi ega rätt att höras öfver förändringar i Grundloven, bör icke det skäligen väcka dylika anspråk frän Norsk sida, i fråga om ändringar i våra grundlagar?
Regeringsformen föreskrifter, att Konst.Utskit eger att endast föreslå sådana ändringar i grundlagarue, sorn äro nödiga, nyttiga och möjliga att Verkställa.
Jag undrar högligen hvad vi skulle säga, om, vid frågan förande en föreslagen grundlagsändring, Norige skulle vilja hafva sitt ord med och, under förklarande, alt den ifrågasatta ändringen icke egde de i Regeringstormen bestamda egenskaper, på sådan grund sökte förhindra dess antagande.
Vore saclant särdeles angenämt?
Fastän de sig så kallande Svenskar icke kunna åberopa något enda stadgande, sorn medgifver ett deltagande i förändring af Noriges Gruudlov, enär dess 38 § val icke rimligen kan tydas derhän; så säga de likväl, att vi hafva, om icke en juridisk, åtminstone en moralisk rättighet och den bör icke lemnäs obegagnad.
Norige har visat en sådan obenägenhet emot unionen, har så utan allt skäl afslagit älven de billigaste anspråk från Sveriges sida på förbättringar i de unionella förhållandena, att Sverige icke bör lemna detta tillfälle obegagnadt att dymedelst tilltvinga sig sådana medgitvanden, som Norige icke, i känslan af deras rättmätighet, kunnat förmå sig göra.
Är sådant handlingssätt ridderligt, är det icke snarare krämareaktigt?
Man vill sälja, icke en rättighet, utan det inflytande, man tror sig ega hos Konungen.
Den 17 Mare /. m. 217 Ehuru jag icke anser B,.
St:r ega någon juridisk rätt att blanda sig uti frågor om ändring i Grundloven, skulle sådant likväl icke hindra mig tillstyrka li.
St:r att uti en sådan fråga ingå till Konungen med underdånig skrifvelse, såvida frågan rörde rikets ve eller val. K. Si:r hafva förr ingått med skrifvelser till Konungen om framställningar till Regenter i främmande länder; således bör det äfven vara R.
St:r obetaget att framkomma med skrifvelser i ämnen, hvaröfver Noriges Konung har att besluta.
Men nu har ingen påstått, att Sveriges välfärd eller unionens bestånd på något sätt är beroende af utgången utaf frågan om ändring i Norska Grundlovens 14 Jag för min del öfverlemnar derföre tryggt den frågans afgörande åt Konungens vishet och afstyrker bifall till Utsk:ts förslag i tredje punkten af Bet:det.
Den fråga i förev:de Bet:de, som jag anser för den hufvudsakligaste, är den om revision af föreningsfördraget.
Jag instämmer fullkomligt med dem, som sökt framlägga unionens brister, och ibland dessa sätter jag i främsta rummet den af saknad bestämmelse om en unions-representation, för slitande af tvister rörande uniouella förhållanden och för att för framtiden förekomma anledningar till sådana sorn den förevjde.
Jag behöfver icke ingå i en närmare utredning af de brister, som finnas i fördraget, icke heller af sättet att afhjelpa dem.
Sådaut har redan förut skett af andra.
Lika litet anser jag mig böra upräkna alla de mer eller mindre giltiga anledningar, som förefinnas till klagomål emot Norige för ovänlig sinnesstämning emot unionen.
Deremot vill jag icke undandraga mig att tillse huruvida en sådan fiendtlighet, i fall den förefinnes, kan hafva en naturlig förklaringsgrund.
Huru man än vill se sakerna, kan man icke undgå att erkänna, att föreningen mellan Sverige och Norige icke var ifrån Noriges sida fullt frivillig.
Man må tvista om, huruvida Sverige sommaren 1814 kunnat inkräkta Norige, eller om Norige förmått tillbakaslå anfallet.
Härom må man gerna hysa olika tankar; men man kan icke förneka, alt om icke Svenska arméen infallit i Norige och icke detta land hyst fruktan för främmande makters mellankomst, hade Norige icke dä ingått unionen.
Den var således icke frivillig, utan i större eller mindre mån påtvungen.
Genom föreningen tillskyndades Norige stora fördelar; men äfven sådana, när de mot ens vilja påtrugas, bruka ieke skådas med blida ögon.
Åtminstone fordras tid att glömma tvånget.
Först derefter kunna fördelarne rätt upskattas.
Men nu sökte icke Norska Regeringen att påskynda glömskau i detta hänseende.
Tvärtom, genom störandet ai de syttende Majfesterna, medelst dragonader samt genom att gång efter annan återuprepa de förhatliga tio propos:rna, hölls den fieudtliga sinnesstämningen oafbrutet vid lif.
Och berörda åtgärder, hvilka i Sverige ganska allmänt ogillades, ausågos dock i Norige härleda sig från Svenskt inflytande.
Vidare torde det vara en erkänd sanning, att ibland tvenne personer eller Stater den af dem, sorn i något hänseende känner sig underlägsen, vanligtvis blir mest ömtålig om sin värdighet och lätt misstänker den andra för afsigten att förolämpa.
En sådan Ben 17 Mars f. In.
Noriges misstänksamhet mot Sverige har blifvit underhållen och har man jemväl stundom lyckats deri blanda bitterhet.
Lägger man nu till dessa förhållanden ytterligare en ganska väsendtlig omständighet, torde det icke blifva oförklarligt om Norige hyste ovänlighet emot föreningen.
Norige kan icke i egentlig mening sägas häfva kämpat och stridt för den stora politiska frihet, det nu åtnjuter.
Hade Sveriges anfall och unionsförsök år 1814 alldeles ■misslyckats, är det icke troligt att Norige, som säkerligen snart ■‘blifvit med Danmark återförenadt, kunnat få fortfarande åtnjuta ■denna politiska frihet och oberoende.
Kampen år 1814 gällde således icke egentligen frihet och oberoende.
Nu bjuder likväl en lag, som tyckes vara en hela skapelsens grundlag — att frihet måste genom strid vinnas och förvärfvas, samt att den icke kan såsom gåfva mottagas.
I folkmedvetandet tåg således en dunkel aning derom, att något felades den Norska friheten.
Denna brist
Var bristen på, Strid för friheten.
Da nu Norige allt 'efter före 'nfngen med Sverige icke blifvit upkalladt till strid mot någon yttre, 'för båda länderna gemensam fiende, har denna stridslust icke blifvit på sådant
Sätt tillfredsställd.
Då detta begär likväl fordrade sin upfyllelse, så nödgades raan, i saknad af någon verklig fiende, att dikta en sådan.
I fråga om valet, var det naturligt, 'att 'det föll på Sverige.
Med detta land hade Norige under sekler legat i strid, ‘Och Sverige var äfven den fiende, man senast sett inom Noriges kfndamären, ja nästan den ende, som någonsin öfverstigit dess gränser.
Eå sådana grunder antog man för gifvet, att Sverige fortfarande vore fiendtligt stämdt emot Norige, och då en sådan upfattning på många håll upmuntrades, kan man icke särdeles förundra sig deröfver, om denna föreställning vunnit en viss grad af 'styrka.
I gamla tider var det en plägsed i Norden ätt, sedan kämpar pröfvat hvarandras krafter och funnit hvarandra sig värdiga, de då ingingo fostbrödralag.
Detta broderskap afslöts derigeuom att de ‘blandade sitt blod tillsammans.
Ett sådant blodsdop bar ännu iöke broderskapet emellan Sverige och Norige erhållit.
Häri ligger unionens hufVudfel.
Om en gång båda folken upkallades till strid emot en fiende till deras gemensamma frihet; om de sida vid sida finge utkämpa denna frihetskamp — då vore icke tvifvel, att ju föreningen derefter skulle blifva innerligare och icke vidare Utsättas för 'faran ätt störas genom tvister om småsaker.
Då raan nu likväl icke kan afvakta den tidpunkt, när denna frihetskamp kommer att inträffa — ätt den likväl måste inträffa, 'derom är jag fullt öfvertygad —*• bjuder pligten att tillse, om acke andra medel kunna finnas till befästande af föreningens grundpelare, hvilka man nu på allt sätt soker att Skaka.
Ibland de i detta-hänseende tänkbara sätt torde för närvarande icke finnas något lämpligare än en revision af unionsfördraget; och tillstyrker jag derföre den i första punkten föreslagna underdåniga skrifvelsen; dock med förbehåll 'ätt motiven ändras till öfverensstämmelse med hvad Frih.
Pö'8'8'e, Knut: Emedan Utsk;ts Betänk, mera vidrör det Den 17 Slars t. m. ömsesidiga förhållandet mellan båda folken, än dessa båda folks gemensamma förhide till andra stater, isynnerhet sådant det, till följe af mitt yrke, för mig lifligast framträder, vågar jag bedja att få yttra några få ord om unionsflaggan, Utsk:t anser, att det främsta rummet inom föreningen och rättigheten att, i förhide till utländska makter, representera densamma borde fortfarande bibehållas åt Sverige.
I afs. på den representation, som en unionsflagga utgör, så förlorades detta främsta rum 1844.
Ibland de punkter, som Utsk:tet anser sig böra upgifva, såsom angelägna löremål för förändring, förekommer äfven formen för en unionell representation.
Dermed kan nu menas kongress; dermed kan äfven menas gemensam unionsflagg.
Ofvertygad att Utsk:t ingalunda ansett frågan örn flaggan för en småsak, ehuruväl denna fråga, af lätt förklaradt skäl, i det afgifna Betänk:det framträder mindre bjert, än åtskilliga andra förleden, vågar jag antaga, att uttrycket unionell representation här har en dubbel mening.
Jag gör det så mycket hellre, sorn Utsk:t
,på ett föregående ställe talar om flaggan såsom dyrbar för folket genom påminnelser om ärorika minnen etc., äfvensom Utsk;t anser, att den genom nuvarande unionstecken fått en främmande tillsats.
Svenska örlogsflaggan har, sedan urminnes tid, varit blå med gult kors.
En förordning under Erik XIV säger, att den skall vara blå med guld, såsom den af ålder varit häfver.
Efter Noriges förening med Sverige, anbringades 1815 ett unionstecken sålunda, att öfra fältet vid flaggstången blef rödt med ett hvitt kors på sned.
Detta var en unionsflagg. 1844 tillstyrkte en, af Svenske och Norske män sammansatt, komité, att den gemensamma unionsflaggan skulle representeras af tvenne, d. v. s. uphöra.
Sedan dess hafva vi ej haft någon unionsflagg!
Två, förenade till ett, borde väl äfven så representeras?
Eör närvarande representeras vår union genom flaggan på ett sätt, som är besynnerligt för oss sjelfva, oförklarligt för alla andra.
Se huru förh:det är med andra unioner, t. ex.
Stor-Britannien, Förenta Staterna m. fl.
Genom unionstecknet i flaggan antyda de, att olika nationaliteter äro förenade för ett mål, sorn genom den gemensama flaggan antydes.
Mig förefaller dessutom nuvarande förlnde med Norska flaggan mindre enligt med Norska grundlovens lil §. för att ej säga rent af grundlagsvidrigt.
Den enda flagg, som bör begagnas, den enda, som kunde källas en unionsflagg, vore den, som i 29 år, eller från 1815 till 1844, för verlden utvisade, hvad som då var en verklighet,, att Sverige och Norige voro förenade, Huruvida i denna flagg nuv;de unionstecken skall anbringas, eller något annat användas, lemnar jag derhän.
Om vi hade en 220 Den 17 Mars'f. m. sådan unionsflagg, då skulle ej mera kunna sägas, att unionsteeknet vore en främmande tillsats.
Då skulle ej, såsom nu, de båda folkens flaggor för verlden yppa, hvad ingen borde veta, att de äro förenade pä samma gång som de icke äro förenade.
Då skulle Norige besparas de många förargliga förbiseenden och små förtretligheter, hvarför det hittills varit utsatt genom sin nya flagga.
Alla sjönationer hafva nemi. ännu ej förskaffat sig denna Norska flagg, de känna den ej.
Likasom Engelsmännen hafva röd, hvit och blå flagg, för att beteckna olika eskadrar, olika amiralsgrader, så anses äfven af utländningen denna Norska flagg tillhöra Svenska röda eskadern.
Norsk salut besvaras derföre med Svensk örlogsflaggs hissande.
Norska Storthinget har en gång funnit sig föranlåtet begära tillstånd för Norska handelsfartyg att tillsvidare i vissa farvatten begagna Svensk flagg.
Det var, emedan Norska flaggan var ej känd, gaf ej skydd.
Fördelarne af gemensam unionsflagg vore vidare, att konsulaterna skulle njuta mera skydd af flaggan, än hvad varit fallet på sednare tider.
En förordning af 1844 stadgar nemi.: »Till örlogsgös och till nyttjande för de förenade rikenas beskickningar hos främmande makter skall såsom flagga användas unionsteeknet.»
Genom den vidsträckta frakthandel och sjöfart, som bedrifves af våra fartyg, genom dessas goda hållning och bildade samt skickliga kaptener, genom det fördelaktiga intryck, våra örlogsfartyg lemna hos utländningen, genom åtskilliga anledningar är vår flagg aktad och känd i utlandet.
Jag har hört, att, under oroligheterna i Spanien, voro våra konsulater der så skyddade, genom den gamla blå-gula flaggan, som utvisade: här är Sverige, att innevånarne i de oroliga städerna skyndade med sina dyrbarheter till Svenska konsulatet, att der låta förvaras såsom på en depositionsbank.
Så har ej varit fallet under sednare tiders oroligheter.