Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När vi då erinra oss att Presidenten Hartmansdorff i lifstiden för - Den 28 Januari e. m. 207 klarade, alt Colhna i sjelfva verket voro det stöd, på hvilket Svenska folket kunde förlita sig i afseende på sin frihet och sina institutioners utveckling, så var det gifvet, att enhvar, som icke hade närmare kännedom om saken, skulle i afseende på försvaret tryggt fästa sig vid Krigs-Colhm.
Nu befinnes delta emellertid ha varit lutter inbillning; ty alltsedan Gr.
Lagerbjelke väckte sin motion, har det börjat talas om, att Krigs-Colhm bör man ens aldrig nämna; derifrån hafva vi ingenting att vänta; dess ledamöter förklara sjelfva, att der finnes ingen reda, ingen plan.
Nu erinrar jag mig, att jag glömde att nämna en sak i afseende på Hr Nordenfelts försvar för indelningsverket i Sverige.
Det skulle visserligan vara myckel möjligt, att han, ur den första synpunkten han framställde såsom skäl till försvar för indelningsverket, skulle i allo hafva haft rätt; men han glömde hvilket evigt trassel indeldelningsverket f. n. medför för rot- och rusthållarne.
Om nu det nya förhållande kunde upsla, till följd af Gr.
Anckarsvärds förslag, att aflöna Officerarne med fasta löner, och jag hoppas, att innan riksdagens slut kunna visa, att det är möjligt att åstadkomma ett fast myntvärde, så säger jag, att den fördelen alltid vore att skörda af indelningsverkets modifiering i enkhet med Gr.
Anckarsvärds framställning, så att vi kunde slippa hela Krigs-Colhm.
Men j börjen att tröttna, mine Hrr!
Jag skulle dock illa hafva fullgjort hvad jag anser vara min pligt, om, då jag företagit mig alt updraga en allmän historisk öfversigt örn orsaken till vårt nuvar:tle militär-våsende och dess saknad af planmessighet, jag uraktlåtit att nämna, att detsamma befinner sig i en annan våda, härrörande från den sig så småningom på oss smygande inkonstitutionalitet, hvilka småningom utbreder sitt inflytande till alla andra förvaltningsgrenar.
Denna reflexion innebär ingenting mindre, än att likasom under Carl Johans lifstid lians Son. vår nu regerande Konung, naturligtvis på sätt nationen önskade, visade mycket intresse för, och personligen sökte medverka till hvarje vapens utveckling i den riktning, som Han ansåg för mest fosterländsk, på samma sätt skulle Sönerna äfven af Honom, de Kongl.
Prinsarne, gå i sin höge faders fotspår.
Delta har icke hittills innefattat någonting, hvaröfver nationen i allmänhet haft att klaga; åtminstone är sådant mig icke bekant; men det inkonstitutionella i principen det står klart för mina ögon.
Jag tycker mig se, alt det möjligen skulle kunna snart gå derhän, att vi uphörde att vara ett konstitutionelt land, bebodt af ett sjelfständigt folk.
Vi hafva icke den lyckan, att ega en så beskaffad afdelning inom vår riksförsamling, att vi kunna eller få inbjuda Thronföljaren och Arffurstarne att der taga säte och stämma, på sätt som det skedde i de Franska hamrarne, innan de uphäfdes, och såsom det ännu sker i England.
Den fördel, skulle upkomma deraf, att de Kongl. Prinsarne, närvartde under en discussion, sådan som t. ex. denna, skulle bättre upfatta folkrepresentanternas bekymmer; de skulle då icke, derest de ville taga. kännedom om våra öfverläggningar, behöfva inhemta hvad de ön - 208 .Den 28 Januari e. m. skade vela genom särskilda organer, hvilka tilläfventyrs icke i sina rapporter alltid kunna vara så precisa.
Tidningarne redogöra, tror man för folket, och det är beklagligt, att de ofta göra det på ett sådant sätt, att vi riksdag efter riksdag lia att önska en förbättring, ehuru vi ännu icke lyckats träffa det rätta medlet.
Det är möjligt att underrättelsen om hvad som bär talas genom dolda kanaler komma till Prinsarnes öron; men jag säger, att i fall de vore bär, skulle de finna A ena sidan, att om man icke är så genast färdig att bevilja stora summor blott för det de begäras, eller blott för det de emanera snart sagdt såsom en debetsedel, den der genast skall betalas nära nog vid utmätningstvång, eller vid påföljd för oss att eljest anses vara illasinnade och ofosterländska, så skulle de dock å den andra sidan finna, på hvad sätt bekymmer och anmärkntr, sorn en representant tillåter sig göra i enlighet med sin öfvertygelse och sm pligt, luiru, säger jag dessa bemötas af de högre dignitärerne inom arméen.
Med elementära, partiella förklaringar, örn jag sä får kalla dem, vill man afspisa oss, sägande sig icke förstå hvad som menas med en försvarsplan.
Budgeten med sina prot.-allegaler har, svarar man blifvit aflemnad till StatsUtsk. möjligen skulle lia till åliggande att ersätta bristen på plan, ehuru man borde veta att detta Utsk. icke kan motsvara ett sådant anspråk, öfverhopadt som det är af massa af fordringar på mera penningar.
Om, säger jag, hvad som här yttras kunde komma så gediget, rent och ärligt fram till Konungen och Furstarne, som om de sjelfve vore här närvar:de, så skulle vi snart finna — — — — — — — — — — — — — — — — Obs.
Sorlet i salen gjorde det omöjligt för notarierna att här upfatta hvad Grin yttrade.
Men jag märker, att en del af R. o. Ad. börjar blifva otålig.
Är meningen, att jag skall tiga, så skal! jag icke lala säga mig tvenne gånger, men icke tystas jag af käpparne och klackar, ty dem kan jag icke lida.
Jag slutar derföre med alt beklaga, om, sedan jag icke mera finnes lili, det skulle inträffa, att det icke gerna blir möjligt att veta hvilken det är, som tillstyrker den eller den andra mesuren, hvilken det är, som styr riktningen åt det eller det hållet.
Det skulle, säger jag, vara bedröfligt så väl för nationen som för timonen.
Då jag tagit mig friheten aflemna ett så vidlyftigt skriftligt anförande, som det, hvilket nu gifvit anledn. till den långa disenssionen, anser jag mig icke, med anspråk å någon parlamentarisk takt, böra ingå i något svaromål på de anmärknm, som blifvit gjorda emot mitt ifrågavande anförande, äfven om i anseende till deras beskaffenhet och mängd, sådant ens vore möjligt.
Således vill jag blott med några få ord uptaga R. o. Ad:s dyrbara tid.
Då jag i mitt anförande tillät mig att åberopa hvad en fransysk
Ingeniör-general i ett arbete asur 1’art de la querre» yttrat, Den 28 Januari e. m. 209 ytlrat, angående hufvudstäders befästande, och här af Frih. Sprengtporten blifvit sagdt, att denne General i komitéen för befästandet af Paris skalle hafva motsatt sig dettas befästande, så må det tillåtas mig att förklara denna upgift vara ett misstag; ty han gjorde det icke.
Han tillhörde inom denna komité, i motsats till sin förut yttrade åsigt i fråga om hufvudstadens befästande i allmänhet, den, åsigt, som förordade befästandet af Paris på ett längre afstånd ifrån sjelfva staden.
Sprengtportens yttrande i afseende på Stockholms befästande, har han sjelf ganska riktigt antydt, att det vore mindre lämpligt alt ingå i någon egentlig discussion öfver delta ämne, så länge man ännu icke egde några närmare uplysningar derom eller kände förhållanderne i deras helhet.
Men jag får förklara, att Frih.
Sprengtportens motion gaf mig anledn. att vidröra denna fråga på den grund, att jag, så mycket i min makt stod, ville förekomma alt Utsk. i ett så vigtigt ärende skulle lätta något förhastadt beslut, och allraminst förskottsvis anslå medel, innan man ännu visste huru regeringen upfatlade Sveriges försvar i sin helhet, eller huruvida Stockholms befästande skulle betraktas isoleradt, eller kostnaderna för de fästningar, hvilka jag trott vara både nödvändigare och behöfligarc, anses förgäfves bortkastade.
1 afseende pä Frill.
Sprengtportens sakrika och vackra anförande i öfrigt, får jag bekänna, att det på mina åsigler, i fråga om hufvudstäders och städers befästande i allmänhet, icke gjort den verkan, att jag kan anse mig deraf hafva blifvit öfverbcvisad.
Jag ber att få åberopa ett yttrande i ett annat Fransyskt arbete, »sur Fart de la fortificalion», af en mycket känd förf., M:r Bousmard, hvilket i få ord innehåller, att så länge vi hafva städer med annan befolkning, än garnisoner, är deras befästande fåfängt.
Denna förf. säger ytterligare: »jag önskar att man aldrig måtte befästa våra städer och göra uem till fästningar.» llr Nordenfelt har emot mig anmärkt synnerligast, att jag icke skulle upfattat värdet af vårt indelningsverk.
Denna anmärkn. har icke träffat mig; ty, såsom jag tillförene förklarat, anser jag indelningsverket bestå i rust- och rotehållet, i jordegarens åliggande alt hålla häst och karl; men ingalunda i befälets aflöningssätt
Långt för delta är förkastelsedomen uttalad öfver delta aflöningssätt, och jag tror icke, alt det är möjligt, att deruti få någon reda, utan en genomgripande förändring.
Bostads-boställen åt de tjenstebefaltningar, der de kunde behöfvas, skulle ganska väl kunna åstadkommas och inrättas, utan att dermed någon skada vore skedd, och min innerliga öfvertygelse är, att sådant kommer att ske och måste komma att ske.
Hr Nordenfelt har gjort en anmärkn. emot ett uttryck af mig, som jag möjligen skulle kunna underlåta att besvara, nemi. att »ockra på dyr tid»; men jag ber den värde talaren ursäkta örn jag förklarar, att det icke kan vara honom obekant, huru härmed tillgått.
Jag lemnar derhän, om det varit Regementsskrifvare, som lil H. 14 210 Den 28 Januari e. m. förökat de räntegifvandes tunga med hög markegång, eller rättare med låg, då de icke löst räntepersedlarne, utan helalat dem in natura; men jag säger, att då räntegifvarne icke ansett sin fördel vara, att lemna spanmålen in natura, hafva de då icke mångfaldiga gånger fått betala flere R:dr mer än markegången varit vid vintern?
Eljest skulle de hafva fått forsla spanmålen på långt afstånd, någon gång blott en tunna flere mil.
För öfrigt ber jag, att man icke måtte trö, det jag i det fällda uttrycket syftat på befälet; jag har blott citerat ett faktum, som egt rum, och har endast dermed velat bevisa, att då den Kongl. Prop:n omnämner de löntagandes förlust genom den sednaste författmn till 20 a 25 proc., så har Hr Nordenfelt icke uptagit den högre än lill 10 a 12 proc.
Men dervid upkommer också en annan sak, eller att denna förlust för ögonblicket snart kommer att visa sig såsom en vinst, när nemi. de höga markegångspriserna komma at, ingå i medelpriset.
I öfrigt har jag ingenting att tillägga; men ber dock att få förklara, det jag måste finna mig tillfredsställd deröfver, att mitt yttrande kunnat ådraga sig så mycken upmärksamhet, som här varit fallet.
Det är att hoppas, att tankevexlingen i ett så vigtigt ämne, som Sveriges försvar, skall till följd deraf leda till ett önskadt resultat och framkalla ett försvarssystem, grundadt på en helgjuten, fullständig och af det allmänna gillande upburen plan för fosterlandets försvar.
Sedan Gr. David Frölich ut talat en förkastelsedom öfver alla dem, som här upträdt för att gendrifva Gr.
Anckarsvärd, fordras i sanning en liten Davids mod för att kämpa mot denne store David, och hvad svårare är mot R. o. Ad:s genom den långvariga discussionen pröfvade tålamod.
Man måste verkligen begagna sin tunga med samma skicklighet, som David sin slunga för att, mine Hrr öfvervinna eder trötthet.
Anckarsvärds anförande har i de flesta delar varit föremål för öfverläggningar, och då Hr Gr:ns talang lyckats förskaffa honom en klar aftonrodnad af upmärksamhet, hoppas jag, att den sanna halten och värdet af alla de utaf honom gjorda anmärkmr skola komma att framstå i deras rätta dager.
Jag minnes ännu lifligt, när jag var en yngling, och från denna läktare första gången hörde Gr.
Det var fråga om anslag till gevär för arméen.
Hr Grin motsatte sig då, såsom nu, och så vidt jag kail erinra mig, liksom under sin långa parlamentariska bana, hvarje anslag så val till 4:de som o:te hufvndtiteln.
Hr Grin yttrade sig ungefär sålunda: »kommer fienden hit, gå vi man ur huset, och beväpna oss med hvilka vapen vi få fatt uti», och ehuru jag var i ynglingaåldern, då känslan af egen kraft vanligen är lifligast, kunde jag dock icke annat än beklaga, att Gr.
Anckarsvärds militäriska omdöme tillät honom att sätta den blinda enthusiasmen med tillfälliga vapen och utan stöd af krigskonstens
Ben 58 Januari e. m. 211 hjelpmedel, emot det klart seende modet med pröfvade vapen och stödt på denna krigskonst i dess hela utveckling.
Jag hade ämnat punkt för punkt följa Gr.
Ankarsvärd pä hans strategiska bana; men hans anmärkn:r hafva i de flesta fall af så många sakkunnige män redan blifvit så tillräckligt vederlagda, att jag frångår min första föresats, och nu blott vill lika flyktigt följa llr Grins erinringar, sorn de äro flyktiga till sin egen natur.
Hr Grin klandrar, om jag icke missminner mig, att vår armée icke slått pä två fölter utan pä en.
1 denna anmärkn. instämmer jag belt och hållet med Hr Grin, ithy att vi alltsedan 1814 intill 1848 stätt på en krigsfot, som varit ett fullkomligt trädben.
Visserligen bar vårt infanteri utgjort omkring 30,000 man, men vårt kavalleri har icke statt i någon proportion härtill; vår beväring har knappast funnits annat än lill namnet; våra förråder hafva först efter 1848 blifvit fyllda: med vår tross, vår ammunition och öfrige krigsförnödenheter har förhållandet varit enahanda.
Kan Hr Grin påstå, alt icke ett dylikt tillstånd varit en fullständig fredsfot?
Och ändock grundar
Hr Grin sitt klander derpå, att arméen stått på krigsfot. llr Grin klandrar vidare våra öfningsläger, och yttrar dervid: »hvad beträffar den lärdom, som dervid inhemtas af befälet i alla grader, nödgas jag erkänna mig hitintills aldrig funnit anledn. sätta tro dertill.»
Detta är visserligen ett skäl, men ett subjektivt skäl, grundadt i Hr Grins eget tycke, och icke något annat; äfven jag har mitt tycke, ehuru molsatt Hr Grins, och i sådant fall får jag säga. att, hvad Artilleriet beträffar, hvilket vapen jag tillhör och således torde ega anspråk på att anses känna, de stora öfningslägren äro till ganska mycken nytta för Officcrarne, som deraf lära sig alt bedöma terräng och intaga positioner, samt för truppen att med hela anspann leta sig fram i all slags mark, sköta materielen och öfva sin fintlighet.
Hr Grin har i sammanhang härmed yttrat, att han icke kan förstå nyttan »af den långa linien från Drottningberget fram emot Ladugårdslands tull.»
Anckarsvärd är visserligen ganska roligt; men jag vill dock för Hr Grin försöka alt förklara nyttan af ifrågavaride långa roliga linie.
Den består deruti, att bataljoner och sqvadroner lära sig iakttaga sammanhang sinsemellan under längre framryckningar och frontförändringar, äfvensom att hvarje vapenslag öfvar sig att följa och genombryta hvarandra.
Härefter öfvergår Hr Grin till frågan om vår neutralitet.
Detta är en punkt, som under discussionen icke blifvit vidrörd, och R. o. Ad. torde derföre benäget ursäkta, om jag några ögonblick uppehåller mig dervid.
Anckarsvärd bar klandrat garnisonernas förstärkning på Waxholms och Carlstens fästningar, äfvensom truppers afsändande till Gottland till stöd för beväringen derstädes.
Han har ansett denna åtgärd innebära en demonstration emot Vestmakterna, hvilken tydligt påpekade vår regerings Ryska svmpathier.
Ville då verkligen Hr Grin, att, då de mäktigaste nationers 212 Den 28 Januari e. m. flottor seglade invid våra kuster, våra fästningar skulle befunnit sig i ett sådant skick, att vid en enda liten förveckling, några skepp skulle kunnat bemäktiga sig dem såsom pant för sin flaggas intressen? och om Hr Gr:n icke antager detta skäl, torde Hr Grin dock vid närmare besinning linna, att det icke var öfverensstämmande med Svenska nationens ära, att hafva sina sjöfästningar så bemannade, att de jemnt och rätt kunde svara på en hederssalut.
Måhända ville Hr Grin hafva Carlsten till ett Gibraltar på vår vestra kust!
Hr Grin klandrar truppers öfverförande lill Gottland, och har äfven i denna åtgärd sett en fiendtlighet emot Vestmakterna; men Grin torde besinna, att denna ålgärd vidtogs innan någon ännu visste, hvem som till en början skulle herrska i Östersjön: och Gottlands lätta intagande hade kunnat utgjort en fast stödjepunkt för Ryska flottan i Östersjön.
Framtiden har sedermera visat alt denna åtgärd var öfverflödig, och att Ryska flottan ej visat sig i Östersjön; men huru kan Hr Grin tro, att denna åtgärd skulle hafva varit riktad emot Vestmakterna?
Tror Hr Grin, att, i läll kriget tagit den vändning, att vi mäste hafva varit med eller emot, Skandinaviens regering skulle hafva varit så fiendtlig emot Skandinaviens välstånd, som flyter omkring på hafvet och ligger upstapladt längs våra kuster, att bon skulle hafva valt Rysslands parti?
Tror Hr Grin vidare, att denna regering verkligen skulle hafva varit så glömsk af Sveriges minnen, eller så okunnig örn nationens tydligt uttalade tänkesätt, att den tvert emot fördelar, minnen och hjertelag, skulle velat upträda emot Vestmakterna; och om hon delta velat, att hon det kunnat?
Sannerligen Gr.
Anckarsvärd ens detta tror Jag öfvergår nu lill Gr.
Anckarsvärds militäriska satser, angille olämpligheten af Stockholms befästande, lii- Grin yttrar: nFörsvarsanstalternas ordnande bör ej tillhöra statshemligheterna. R.
Stir böra ej taga initiativet och erbjuda summor till företag, hvars föremål och utredning icke af R.
Stir lära kumma hvarken företagas eller till kostnadsbelopp bestämmas.»
I den första af dessa satser instämmer jag fullkomligt.
Större städers belastande behöfva ej vara hemligheter; ej heller kunna de vara det.
Jag anser för öfrigt, att om R.
Stir bevilja summor af den betydenhet, sorn skulle erfordras för Stockholms befästande, de äfven kunna göra anspråk på alt Regeringen framlägger fullständiga planer för detta befästande, äfvensom att de ega rätt att uttala sitt omdöme öfver hufvudgrunderna för dessa planer.
Stockholm bör slå på konstitutionel grund.
Således bör ej R.
Stir på måfå anslå summor till detta ändamål : men de böra begära, att den utarbetade planen derför framläggas.
De höra förstå, att regeringen af grannlagenhet ej af sig sjelf framlagt denna plan: de böra inse, i hvilken ställning vi kommit till vår östra granne.
Jag för min del tror, att det varit bättre, att den tydligt uttalat de summor, huru stora de än må vara, sorn nu erfordras till betryggande af vår sjelfstån - Den 28 Januari e. tn. 213 dighet.
Jag gillar ej fullt denna grannlagenhet; men jag förstår regeringens välmening, att ej för djupt vilja gripa i nationens fickor.
Vidare säger llr Grin, att man icke bör utsätta hufvudstäders , befolkningar för fasorna af elt bomhardement; att man bör i hufvudstadens grannskap hafva förskansade läger, till hvilka hufvudstadens dyrbarheter böra förflyttas.
Det kan vara tvist underkastadt, om en hufvudstad, ur hvilken regering, muséer, troféer, bank- och publika kassor blifvit flyttade, bör befästas eller ej; ty med civilisationens framskridande, hafva krigen tagit den karakter, att man ej utan ändamål tillegnan sig eller förstör folkens egendom.
Men bestämdt år, att en fiende tillegnan sig ellen fönstör hvad som länder lill eller verkar emot krigets mai.
Om vi skulle, såsom Grin uttrycker sig, flytta våra dyrbarheter till ett förskansadl läger mellan Stockholm och Grisslehamn, någonstädes som Gr:n ej vet, är det ej utredt, om kosinaderne för detta förskansade läger, hvars säkerhet gör, att det måste närma sig till fästning, skulle understiga kostnaderna för Stockholms befästande.
Om Stockholms intagande ej utöfvade något stort moraliskt inflytande pä nationen, om det endast vöre ett sexdubbladt Gefle eller femduhhladt Norrköping; då lemnar jag derhän, om det bör befästas eller ej.
Men nu inträffar den af Ur Gr:n förbisedda egenheten, att ingen punkt i Sverige finnes, der anläggandet af ett förskansadt läger är så nödvändigt, som just der Stockholm ligger; att ingen punkt i Sverige finnes, som för en fiende är så nödvändig att intaga, och till det yttersta försvara som just Stockholm — Byggdt på håda stränderna af utloppet till en sjö, hvilken ända till längden af 15 mil iludelar landet, och hvilken i söder och norr omfattas af militiirvägar, är denna stad nyckeln till hela medlerst, !
Den fiende, som innehar denna punkt kan med säkerhet för sin rygg, med nästan liela* sin makt upträda söder eller norr om Mälaren.
Ilan kan lemna batalj med ett nästan ointagligt förskansadl läger till stödjepunkt.
Stockholm kan ej återtagas, utan att vare sig vi upträda koncentrerade på norra eller södra sidan, oell då kan fienden äfven med samlad styrka försvara de nästan ointagliga approchering eller ock måste vi dela vår armée i tvenne hälfter, som stå utan sammanhang med hvarandra på norra och södra sidorna, och då kan fienden samlad slå antingen ena eller andra hälften.
Den Ryska general, som satt sig i besittning af Stockholm, och ej inom kort tid befästar Danviks och Skans tullar, upbränner Norrmalm, om så behöfves, och anlägger fältverk till försvar af Norrbro; den general, som ej inom desse svårt intagliga befästningar till det yttersta försvarar sig, den förtjenade att mista hufvudet.
Om vi ej befästa Stockholm, så upoffra vi Norrmalm och utsätta hela den öfriga delen af staden för farorna af ett bomhardement från egna mörsare.
Tror Hr Gr:n, att den fiende, som upbrände egen hufvudstad för att nå målet för 1812 års krig, skulle skona vår hufvudstad, för att gå miste om ett framtida krigsmål.
Anckarsvärd talar slutligen om nödvändigheten af att till - 214 Den 28 Januari e. m. dela hvarje infanteri-bataljon sitt särskilda fotartilleri.
En annan stor fältherre, som hette Napoleon, fann att Artilleriets högsta kraft låg deruti, att det kunde hastigt och nied samlade massor upträda på slagfältet, •— och så vann han slaget vid Austerlitz!
Jag öfvergår nu till 5:to Hufvudtit:n. Hafva Gr.
Anckarsvärd» anmårknir mot den 4:de innehållit en och annan sanning, så äro deremot hans anmärkmr mot den 5:te en idel väfnad af falska förespeglingar med oriktiga upgifter till inslag, lie likna en luftballong, fvlld med tomma fraser; men kommer sanningen och med en liten syl sticker ett hål derpå, så faller hela luftballongen med sina svällande former och skimrande färger till marken.
Anckarsvärd upgifver Engelska och Fransyska flottornas storlek och kostnad, samt Ryska flottans storlek och kostnad år 1852.
Förmodligen lemnar llr Gr:n dessa upgifter för alt genom kostnadssummornas storhet afskräcka oss från hvarje försök att bilda ett starkt sjöförsvar, samt för att visa, huru England och Frankrike kunna öfver oss hälla sin allsmäktiga, skyddande hand.
Hr Gr:n har dock ej ens försökt, att vederlägga mina ur faktiska källor, grundade på Sjöministerns upgifter och verkliga förhållanden, hemtade upgift, alt Sverige kan genom ett ytterligare anslag af 2,000,000 R:dr till 5:le Hufvudtiteln småningom hygga, och med dugliga besättningar hemanna en ganska stark flotta.
Hr Gr:n besinnar ej, att Ryssland icke kan anfalla Sverige annat än vid en europeisk kris, då Englands och Frankrikes flottor kanske neutralisera hvarandra; ej att Englands flotta är spridd kring alla haf och att således den på papperet upgifna sjöstyrkan alldeles icke är den för oss disponibla; — och slutligen ej att England, inom kortare tid, kan komma oss till hjelp med en eskader af endast 10 till 12 skepp.
Denna eskader, förenad med en lika stark Svensk, hör kunna beherrska Östersjön.
När Amiral Napier första gången, år 1854, inlopp i Östersjön, utgjordes hans (lotta ej af 12 skepp, och mot denna flotta vågade dock Rysslands förmenta 36 eller 37 skepp icke upträda.
Det är likväl ej troligt, att Rysslands skepp i en framtid skola visa sig lika usla som då, utan att en flotta af 24 skepp väl kan behöfva» för att vara herre i Östersjön.
Jag är ej i tillfälle att granska llr Grins upgifter om Fransyska och Engelska flottornas storlek och kostnad; men llr Grins upgifter angide Ryska flottan kan jag kontrollera.
Våren år 1853 kom jag lill Finland, och der skaffade jag mig af vid Ryska flottan anställda personer underrättelser om dess storhet.
Den bestod då af 27 s. k. sjö-equipager; hvarje equipage utgjordes af ett linieskepp och ett mindre fartyg; det 28:de equipage* var under upsättning.
Väl påstods, att alla dessa skepp voro tjenstbar»; men jag hade al! anledn. att betvifla det.
Efter krigets utbrott emellan Ryssland och Vestmakterna upgafs
Ryska flottans styrka i Englands ministeriella tidning, Glohe, till 29 skepp, hvaraf 19 tjenstbara, 18 fregatter, hvaraf 4 tjenstbara, 8 tjenstbara korvetter och briggar, 15 smärre fartyg och 21 hjulångfartyg.