Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi böra ej beklaga oss öfver den anledning, som äfven härigenom gifves oss, å ena sidan, till ödmjuk resignation under en af gudomlig skickelse tilldelad lott; å andra sidan, till varm känsla af förbindelse, af djup tacksamhet, – först mot Försynen, som ändock gifvit oss så mycket af diktens förmåga och af sjelfständig bildsamhet, samt derefter äfven mot de män, som än öfver vår dunkla Nord spridt en verklig Skönhetens morgonrodnad, än beredt möjligheterna till hennes fullare uppenbaringar, och i båda fallen lysa oss på vår bana med ovärderlig föresyn.
Hvarje folk är en egen mensklig personlighet i stort.
Detsamma, som om hvarje enskild mennisko-person, gäller äfven om hvarje nation: att under hennes lefnad, vanligtvis, blir af henne aldrig någonting mer, men väl någonting mindre, än hvad hon i sin ungdom drömde och önskade.
Det under lefnadsloppet beledsagande idealet är således, att kunna bli, om icke mera, dock så mycket, som kretsen af ungdoms-drömmarnes löften innebar.
Lyckligt är fördenskull hvart och ett folk, som af sina äldsta barndoms- och ungdoms-drömmar har sköna minnen qvar; ty det äger med detsamma i skön hågkomst, eller kan äga, de äldsta gestalterne af sitt ideal.
Dessa gestalter, i sitt genom minnets dikt och sanning fixerade skick, äro hvad vi kalla ett folks Myther.
I det skaplynne, de skepnader, som de antagit medan folket ännu var ett natur-folk, förebildas de anlag, hvilka det sedermera såsom cultur-folk utvecklar.
Både det egna Goda, som detta folk är förpligtadt att eftersträfva, och det egna Onda, som det är förpligtadt att undvika, har i dem företecknat sig med evighetsdrag.
Der står alltså, tätt vid sidan af det framglimmande egendomliga idealet, också den beskuggande egendomliga carricaturen; lika outplånlig.
I grunden är således, öfverallt, det nationalt mythiska jemväl det nationalt förebildliga.
Det visar sig vara sådant allt klarare och klarare, ju längre nationen framrycker i cultur.
De former, i hvilka detta förebildliga, under sjelfva tiden af folklifvets ungdoms-drömmar, var förenadt eller sammansmält med det alldagliga deraf, träda visserligen mer och mer tillbaka i skymning och glömska.
Men det qvarverkar, genom en viss från sig meddelad känsloton och handlingsdrift, i det innersta af nationens diktan och traktan; det sätter derigenom, både på det skapande och förstörande af nationens historiska lefnad, en viss gemensam prägel; ändtligen, och sedan national-fantasien har på varaktigt vis utbildat förhållandet mellan denna prägel och dess ursprungliga modell, vaknar äfven national-reflexionen, såsom sådan, till besinning öfver dem båda.
Förstår hon omsider det inre lifsband, hvarigenom det allmänna folklifvet ännu sammanhänger med sin första ungdoms myther: då förstår hon ock, att detta band måste klarast återspeglas i dess Poesi, och öfverhufvud i dess bemödanden till sköna konstskapelser.
Ursprungligen har all Poesi varit Myth, och är det, i sjelfva grundlynnet af sin verldsåskådning, alltid, Det är fördenskull ej blott om nationens historiska framtid i allmänhet, det är ock enkannerligen om dess poetiska eller ästhetiska framtid, som de visioner, hvilka i dess myther antagit en qvardröjande gestalt, förespående drömma.
Också är det första uttryck af Poesi, som möter oss vid det historiska tidehvarfvets början, i hvarje hänsigt ett profetiskt.
Om vi nu, med sann stolthet, kunna utropa: huru herrliga
Myther äro ej de till oss från våra stamfäder öfvergångna! så innebär detta utrop, i sanning, oändliga förhoppningar.
Det sätt nämligen, hvarpå ett folks myther äro dess ideals urgestalter, kan endast i den mån vara något herrligt och betydningsfullt, som det folk, hvilket de tillhöra, var från begynnelsen utrustadt med stora cultur-anlag.
I samma mån äro dylika ungdomsdrömmar tvåfaldt profetiska: de spå, både i allmänhet hvad menniskoslägtet, och särskildt hvad detta folk, kan och bör blifva.
När man nu i Verldshistorien ser, huru mycket de Götiska folken verkligen blifvit, eller hvilken stor historisk rol de i allmänhet spelat: då skulle redan deraf, utan all närmare bekantskap med deras ungdoms-drömmar, kunna slutas i förväg, att dessa drömmar måste ägt synnerlig djuphet och fullhet.
Äfven af Svenskarne har, under vissa tidskiften, något långt mera blifvit, än Europa, fästande sig vid de yttre tecknen af ringhet och fattigdom, hade väntat.
Andra tider hafva kommit: men jemväl i dem är utrymme för mod och bedrifter.
Ingenting vore sämre, än att, under vexlande skryt och grämelse öfver det försvunna, insomna på redan åldrade lagrar.
Tvärtom: just en rigtig kännedom af de myther, genom hvilka det svenska folklifvet erhöll sin första fostran, drifver nödvändigt till den slutsats, att uppnåendet af ett än högre historiskt värde, än det redan i ett och annat tidskifte uppnådda, åligger de fordna Svears ättlingar såsom den heligaste pligt; om ock under förändrade omständigheter, och således under förändrade former.
Det innersta syftet för en svensk vitterhets-historia bör derföre vara, att alltigenom, från sin ståndpunkt, framhålla det egendomliga svenska national-idealet; och alltså troget, med klarsinnig opartiskhet, afteckna ömsom annalkningarna dertill, ömsom afvikningarna derifrån.
Men så långt, som ännu en svensk folkstillvarelse fortfar, har den på Edda-lärans blad de oförgängliga antydningar om sin historiska bestämmelse, hvilka den bör, så i dikten som i all annan handling, sträfva att bringa till begrepp och utöfning.
Och således måste jemväl enhvar, som vill teckna svenska skaldekonstens häfder lefvande och lifvande, begynna dem med ett utdrag af ”Fimbul-Tyrs gyllne runtaflor”; eller ett skilderi, der vår Nords forn-skaldiska myth-verld framstiger i all sin dikt-vishet, alla sin sångs och sagas hufvuddrag.
Hvarför börja vi, alltså, ej genast vid betraktelsetrådens egentliga uppslags-ända; eller med att taga vårt första ämne ur sjelfva de forn-skaldiska Mythernas och Sagornas krets?
Kunde vi ej då så mycket tydligare uppdaga det för vår nyaste vitterhet förebildliga af den omständighet, att i denna vår forntid en lyrisk lärodiktning, ej mindre theosophisk än heroisk, föregick och inledde det rent episka elementets framträde?
Och hvad önskligare tillfälle gåfves, att till den afgjordt dramatiska karakteren af våra stamfäders myth-system hänvisa både dem, som i allmänhet betvifla möjligheten af en svensk dramatik, och dem, som hoppas att
Romanen och Novellen skola blifva för vår Nord, hvad Hjeltesagan fordom var?
I sanning: idel spörsmål, hvilkas åstundan vi gerna skulle motsvara; så gerna, att vi skjuta dem ifrån oss med ett våld på vår böjelse.
Långa mödor och mycken kärlek, egnade åt förberedandet af sådana framställningar, torde någon dag göra dem färdiga till meddelning.
Ännu dock hindrade derifrån, ämna vi för denna gången, väl icke börja rentaf vid motsatta ändan, men välja våra föremål inom en rymd, som är oss betydligt närmare och slutligen befinnes gränsa intill vår egen.
Den är nämligen, detta oaktadt, ännu ej på långt när
tillräckligt känd; och likväl högeligen berättigad att vara det.
Dess gräns på hinsidan är den tidpunkt, då svensk vitterhets-kärlek begynte – med något slags medvetande – eftertrakta en vitterhet såsom svensk och såsom konst.
Dess gräns på vår sida är den tidpunkt, då principen för denna traktan började undergå en väsendtlig förändring.
Dessförinnan var han, under stigande förfining af sitt yttre, alltjemnt i det egentliga väsendet sig lik; och emedan han, såsom princip, fann i Stjernhjelm och Dalin sina fosterfäder, framställa de, i tvåfaldig personification, egentligen en och samma grundsyftning.
Det förändrade synsättet åter – onekligen djupare, och småningom äfven klarare – erhöll sin förste siare i Thorild.
Tiden före Stjernhjelm.
Före det sjuttonde århundradet kan, i konstnärlig mening, föga eller intet talas om någon Svensk Poesi och Vitterhet.
Det forn-nordiska, tillsist nästan blott af Isländare utöfvade skaldskapet var visserligen en konst; slutligen till och med ett konstleri.
Men den ridderliga folksång, som efterträdde det, var intetdera.
Denna, eller våra gamla såkallade ”Folkvisors” poesi, var den till eget språk utbildade svenska munartens första.
Den innebar ock det första grundvillkoret för en ny och skönare konst: nämligen kraften af verklighet, af sanning, af innerligt lif.
Detta var mycket; ty det var en god början.
Att blifva mer, – dertill behöfde det andra bildnings-villkors tillkomst.
Det skaldskaps-anlag, som i Sverige alltid varit det herrskande och således äfven mest utvecklade, är – såsom redan blifvit erinradt – det lyriska: men med stark benägenhet, att i sina frambrott, utan att dock förändra grundtonen, också undervisa och förtälja; eller luta grundtonens lyrik, såsom sådan, antaga ett didaktiskt och episkt lynne.
I denna hänsyn har det forntida diktverk, som för Skandinaviens vitterhet står i spetsen, en för Sveriges vitterhet enkom förebildlig ställning.
Det är nämligen af sålunda blandad art, och af den högsta; emedan det har Gud, Tiden och Evigheten till föremål.
Detta qväde, hvarmed Sämunds- Eddan värdigt begynner, Valas Siare-sång, är – enligt alla kännetecken, inre och yttre – det äldsta, som finnes bevaradt på våra urmödrars tungomål.
Öfverströmmande af lyrisk tjusning, om än i ofta hårda, oftare brutna och stundom förvirrade ljud, framsjunger det, från sin början till sitt slut, himmelens och jordens hemlighet; vid ett strängaspel, ur hvilket icke blott Sångmöns, utan hela Menniskoslägtets kall, strid, lidande, ångest och förhoppning klinga.
Det meddelar en poesi, som är, inom en och samma ram, lyrisk i sin ingifvelse, episk i sin form, och didaktisk i sitt innehåll; eller i sin själ en ren känslodikt, en sagodikt i sin gestalt, och ändock en lärodikt så i syfte som i verkan.
Oskattbar för all verklig kunskap om vår Nords innersta mening, visar oss denna urkund alltså den källa speglad, ur hvars ursprungs-åder de samtliga utgreningar framvällt, i hvilkas väldiga strömmar de fordna skaldeqvaden dela sig till hennes gemensamma fortsättning.
Och härmed torde fyllest vara förklaradt, hvarför vår bok, ämnad till en bildsal åt svensk vishet och skönhet, har vid sin ingång ställt Vala, liksom invigande; med Ragnar vid hennes ena och Sigrun vid hennes andra sida.
De allmänna egenskaper, som utmärka den fornnordiska skaldekonstens form, motsvara på det nogaste dem, som utmärka dess väsende.
Detta hade sin rot och näring i en mythisk hjeltelära, hvars krigiska tro ansåg hela verldslifvet för ett på samma gång tragiskt och segersällt gudaspel, der innehållet vore Gudars och Menniskors gemensamma pligt, att ärofullt genomkämpa Ljusets och Mörkrets, Lifs-eldens och Döds-eldens, det Godas och det Ondas långa tids-strid.
I trogen öfverensstämmelse med sådan verldsåsigt stodo äfven de yttre form-egenheterna hos det skaldskap, som derur framgick.
En genom allitterationer och assonanser starkt betonad rhythm, i sin gång sammanträngd, skyndsam, slående, – ljudande liksom af taktmessiga svärdslag på sköldar; en egen diction, skarpt åtskild från den prosaiska, än genom täta hänsyftningar på mytherna, med en stor förkärlek för gåtaktig sinnrikhet, än (mestadels just i följd häraf) genom nyttjandet af många ord och ordasätt, som ej annars voro brukliga – ofta sådana, som genom sjelfva sin föråldring syntes upplyfta språket öfver det hvardagliga, och göra det mera högtidligt; en ofantlig och ej sällan till öfverdrift urartande djerfhet i bilder, omskrifningar och ordställningar: se der, hvad våra fornfäders smak fordrade hos den skaldesång, som ville erkännas för äkta och behaga.
Det låter sig lätt begripas, till hvilken konstlande själlöshet en slik form skulle förfalla, såsnart den uppfattning af lifvet, hvarigenom hon erhållit varelse, försvunnit ur verkligheten, utan att man ändock ville låta skenet fara.
En tid kom, då Asarnes herrliga gudasaga hade upphört att tros; då betraktelsen hade mottagit ett annat innehåll, och handlingen andra syftemål, än hennes.
Huru skulle det från henne utgångna skaldskapet då kunnat på allvar fortsättas?
Det fortsattes likafullt – eller utan allvar; såsom ett slags lärdoms-lek, som dessutom ännu kunde begagnas att säga artigheter åt furstarne och de förnäma.
Sålunda i väsendet förvandladt till en lögn, måste det snart i formen förvandlas till ett virtuos-handtverk af bildkram och ordprång; ett ungefär lika andelöst, som det, hvilket sedermera från Grekland och Rom lånade myther, talesätt, versarter.
I sjelfva verket återstod ju för dess idkare ingenting annat, som kunde för dem vara eget, än möjligheten att öfverträffa föregångarne och hvarandra i de oratoriska figurernas svårbegriplighet, i ordställningarnas inbundenhet, i versens prosodiska tillkrångling.
Man hade icke glömt, hvari det karakteristiska af den gamla skaldekonsten låg: men den djupa och starka känsla, den ofta med höghet, stundom äfven med ljufhet skapande billningskraft, som i allt det bästa af denna skaldekonst tilltalar oss, kunde inom dess form ej längre inrymmas, än den gamla tron och verldsåskådningen der verkligt lefde.
De dristigt målande och träffande tankbilderna, de liksom i stenstyl uttryckta sentenserna, de gåtartade liknelserna och omskrifningarna, som så lifligt spännt åhörarnes uppmärksamhet och eftersinning, de mythiska anspelningarna och den konstiga versbyggnaden, – allt detta måste desto mer förvandla sig till ett kärft pedanteri, ju envisare man bemödade sig att fasthålla det, ja, till och med att än ytterligare uppdrifva dess förskrifning.
Sann poetisk anda kunde nu endast komma från ett annat håll; och den måste med detsamma uppenbara sig i en egen, en från den förras yttringssätt bestämdt afvikande, skepnad.
Mellertid se vi, af sjelfva det förfall vi nu anmärkt, huru fast, ifrån begynnelsen, den gamla formen var sammanvuxen med sitt innehåll.
Den kunde derifrån, eller från sitt hedniska grundväsende, aldrig skiljas; den trotsade, ända till sitt sista, hvarje främmande inflytelse; först när den omsider tvangs till försök att med sig förena det ny-europeiska rim-sättet, började den sönderbrista.
Men egentligen var den oförstörbar; för spröd att på något vis omsmidas, kunde den blott förkastas, eller öfvergifvas.
– Huru gynnsam en så stark form skulle vara för allt uppbevarande i Minne och Tradition, är ögonskenligt.
Den gaf derigenom ock orubbliga stödjefästen för all det slags berättelse, som småningom från skaldesångerna utgick och omkring dem grupperade sig i den obundnare gestalt, hvilken man derefter, i särskild mening, kallade Saga.
Derföre hann ock denna, redan under den blott muntliga öfverlemningens tid, med så mycken bestämdhet utbildas, att den var längesedan färdig eller hade längesedan antagit sitt sedermera bestående skick, när den tidpunkt kom, då Sagorna började skrifteligen upptecknas.
Det förhöll sig då med dem, som med sjelfva Sångerna: de flesta skrefvos icke (i mening af författande); de uppskrefvos blott.
Ty de hade bevarats genom samma andel i folkets och de Högas gunst, som Sångerna, och genom ungefär samma åtgärder för deras tillförlitlighet, äfvensom för deras rigtiga uppfattning och fortplantning.
Men härom mera. vid ett annat tillfälle.
Vi hasta till den nya sångdikt, som undanträngde den gamla medan denna knappt ännu märkte, hvilken farlig medtäflerska uppväxte vid dess sida.
Hon infann sig såsom barn af den andliga verldsomhvälfning, hvarmed Korsets lära jemväl i Skandinavien, vid grundandet af sitt välde, försatte de christliga och de germaniska själselementerna i sammansmältande beröring.
När derur alltså äfven här framgick en i dittills ohörda toner sig förkunnande diktningsmakt, som, utom sina öfriga goda egenskaper, för det första ägde den, att lefva: hvad annat måste ske, än att den just derigenom skyndsamt genombröt alla de i död forstelning qvarstående utanverk, med hvilka de isländska versmakarne hade omskansat sig?
Men denna diktning var helt och hållet konstlös.
Den späda vår-växtlighet, som vid dess blida ljud öfverklädde spillrorna, framblommade blott och bart ur en naturpoesi, hvars lif, omedelbart trängande från hjerta till hjerta, dock endast uttryckte folkets nya gemensamma själsstämning.
Skulle detta uttryck någonsin kunna upphöjas från en ofri och omedveten (eller åtminstone blott halfmedveten) alstring af skönhet, till en egentlig och för Sverige egendomlig skönhets-konst: då fordrades, att det skulle först och främst upphöjas från en sådan blott allmän personlighet till en särskild, eller att skaldens förhållande till sitt folk skulle yttra sig såsom ett förhållande af både enhet och motsats: det vill säga: att innehållet af hans sång framställde jemväl hans själsförfattning såsom hans.
Poesien kunde blott så till vida bli sjelfmedveten, som han sjelf blef sjelfmedveten såsom Poet.
Den omnämnda innerligheten, så länge den var blott allmännelig folks-stämning, gjorde ej dertill fyllest.
Andra villkor måste tillkomma, som medförde ämnen, med hvilka denna nya syftning, liksom den hade sjelf framgått ur en sammansmältning af Christligt och Nordiskt, kunde införlifva sig till en fruktsam och i sköna former stadgad förening.
Det var endast skenbart, som den inom sig sjelf instörtande Asa-verlden tillspärrade sin dikt-källas flöden: ty den medeltida Folksångs-poesien är en ledning från samma källa, såsom ånyo uppspringande på en ur förödelse-hafvet uppstigen vårgrön ö, der det nordiska skönhets-sinnet kunde fatta fotfäste.
Dess behof möttes här af en diktnings-art, som återigen var själ, och idel själ; till den grad luttrad genom Surturs-branden, att den af sitt väsende qvarbehöll blott det allra-enklaste, det allramenskligaste, eller företedde liksom blotta utkastet till sig sjelf.
Det fagra i detta utkast kom icke från något utbytande af den fordna lifskänslan mot en annan, utan från hennes nya temperatur, eller hennes genom Christendomen tillvägabragta omstämning.
Betraktad såsom mönster att efterbilda, var jätteskepnaden af Brages konst redan till mumie vorden; och det härmande formeltvång, hvarmed dess mönstergiltighet skulle fasthållas, måste förefalla ej blott tröttsamt, utan ock alldeles onjutbart, när den omständighet tillkom, att det gamla Norräna-språket, sådant det i sitt oförändrade skick fortfor vara hof-skaldernes, började i Sverige mindre allmänt begripas.
Desse hof-skalder voro slutligen endast Isländare: hvilka, liksom annorstädes i Norden, äfven af Sveriges konungar och furstar länge höllos på stat till denna tjenst, i nästan oafbruten följd.
Ännu Birger Jarl och Magnus Ladulås upprätthöllo detta bruk; men med dem ser man det försvinna.
I deras salar, i jarlaborgen vid Bjälbo och kongaborgen vid Upsala, qvad på fornfädrens vis ännu Sturle Thordson, en brorson till Snorre Sturleson, och fullbordare af den om honom och hans ätt handlande Sturlunga-Sagan.
Snorre sjelf hade, några årtionden förut, vistats en tid i Sverige, och jemväl vid Svea-hofven qvarlemnat minnen af sitt eget skaldskap.
Hvad som deraf kommit till efterverlden, länder dock just till ett ovederläggligt intyg, att i den gammal-nordiska poesien, numera, snarare allt annat fanns, än poesi.
Den hade öfverlefvat sig, och lefvat ut.
Att Sturle Thordson förblef den siste Islands-skalden i Sverige, är märkvärdigt af tvenne skäl.
Det bevisar, huru den svenska dialekten af Norräna-språket hade vid den tidpunkten redan utbildat sig i så egendomlig rigtning, att den äldre språkformen var mindre allmänt fattlig; men det bevisar ock, att äfven de förnäma och kunnigare vid samma tidpunkt vände sig bort från den Isländska sången, eller att den då, så hos högre som lägre, upphörde vara populär.
Annan anda, än den som gynnat denna sång, gjorde alltså den förvandling välkommen, hvarigenom en af sin lifs-princip öfvergifven – och dymedelst åt döden hemfallen – sångverld undanvek för närvaron af en sjelfständig omdaningskraft, som ånyo, med bortkastande af alla bojor och munkaflar, mäktade yttra sig såsom en personlig erfarenhet, en sann verklighet, en trodd helgd af diktens ingifvelse och innehåll.
Så uppstod, hvad vi nu kalla Folkvisan, och som i sitt upphof egentligen var Riddarvisa.
Den forn-nordiska natur-tron återuppträdde der; men blott såsom bibehållande sina uräldsta eller för-Odinska beståndsdelar i deras ursprungliga enkelhet1, och alltigenom försättande dem med de nya, hvilkas gemensamma lifspunkt den christliga andakten var.
Redan den äldre nordmanna-dikten hade, när den icke rakt besöng en hemlighetsrik gudavisdom, hufvudsakligen hvälft sig omkring Kämpamod och Älskog.
Huru befryndad med Nordlynnet den ande var, som till poler för sitt innehåll gjorde Älskog och Kämpamod, uppenbarade sig derföre snart, då han framlockade en otalighet af till båda sig anslutande qväden: alla, i sin egentliga kärna, bekännelser af upplefda och genomlefda själstillstånd; sjelfbekännelser, lika melodiska som oskuldsfulla, af menniskohjertats enklaste, men också djupaste erfarenheter.
Det är med dessa sånger, och vid denna tid, som Svenska Vitterheten, öfverhufvud tagen, begynner.
Fästa vi oss likväl vid deras förhållande till Poesien såsom konst, när vi öfverskåda samtliga dessa företeelser af önskan och hopp, af längtan och saknad, af vilja och ovilja, af kärlek och hat, af glädje och smärta: då kunna vi ej annat säga, än att hela denna verld ändock visar oss en subjectivitet utan subjecter, en personlighet utan personer, en poesi utan poeter.
Den är så mångfaldig, som menniskohjertat i sin enfald kan vara: men denna enfald har der, öfverallt, ungefär en och samma skepnad.
Rik i sin mening, fattig på medel till dess uttryck, helsar den oss allestädes med ungefär samma anlete, samma blick, samma röst, samma åtbörd.
Stämningar, belägenheter, böjelser, lidelser, betraktelser, framträda med en stor hjertlighet, ofta hög, alltid naiv och rörande: men de äro sommarfröjden, kärleken, skilsmessan, sorgen, och så vidare, liksom i och för sig sjelfva, eller liksom allmänna och stående typer; det enda individuala af deras känsla, tanke, ton, färg är det nationala.
Hvad af dem tillhör enkom den qvädande särskildt, såsom utgånget från honom, kommer ej till framställning; och när det någongång antydes, sker sådant på ett sätt, som gör hvarken till eller från.
Dessa qväden äro fördenskull med skäl namnlösa, eller till sina författare okända: och så till vida äro de i lika fall med de urgamla tempelqväden, från hvilka den nyss undanträngda konstpoesien hade utgått; men med den skillnad, att den presterliga omsorg, som vakat för dessas bevarande i en noggrannare eller alltifrån begynnelsen mera fixerad tradition, icke här kunde finnas.
De sånger, om hvilka vi nu tala, hafva alltid varit lemnade åt sig sjelfva med oinskränktaste sorglöshet.
Och derföre kan på frågan, hvilkas verk de äro? hardt nära svaras: hvars och ens, af hvilken de sjungas.
Det följer nämligen just af deras på opersonligt vis personliga innehåll, att hvar och en, som emottager dem från grannen eller ärfver dem från fäderne, lätteligen, ja nästan oundvikligen tilllåter sig vid detta innehåll någon utvidgning eller ombildning.
Han tillägger – eller inlägger – hvad han behagar af sitt eget sinnes uppfattning och författning, men med lika obeblandad hållning af samma slags allmängiltighet; med hvilken alltså visan öfvergår från honom till en annan, och från slägte till slägte, liksom ett instrument, hvarpå enhvar griper oförändradt lika toner, under det han i dem ändock finner tillräckligt utrymme för sitt qval och sina fröjder.
Och sålunda vandrande från mun till mun, slutligen från blad till blad, äro de, i sanning, skaldestycken utan skalder; emedan de författats gemensamt af sjelfva sin allmänhet.
För en sådan behandling, hvarigenom de fortplantades såsom städse omdiktade och likafullt ursprungliga, passade deras konstlösa rhythmer och stroph-byggnader förträffligt.
Det är icke svårt att utspana, huru dessa uppkommo: när man känner de tyska, engelska och skottska folkvisornas från samma tid, och dervid påminner sig vissa dels från begynnelsen enkla, dels till enkelhet återgångna versformer, i hvilka de sednare isländska skalderne, som ock sjelfve redan hade mottagit syd-europeisk inverkan, pustade ut emellan sina versificatoriska kapplöpningar.
Dylika öfvergångs-skepnader förberedde och inledde Folkvisans ännu konstfriare prosodi.
Sådana voro den äldre Norräna-sångens Runhenda och den nyares Rimur.
Bägge hade bortkastat