Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. under sednare år icke beviljat oktroj åt riva privatbanker, och det torde knappt vara önskligt att det sker innan privatbankslagstiftningen har undergått väsendtliga förändringar.
Men intill dess man kommit öfverens om dessa förändringar, intill dess man har en lag, som berättigar bolag att under vissa vilkor och kontroller idka bankrörelse, synes det mig betänkligt att för all framtid uttala förkastelsedomen öfver filialbankerna.
Det kan nemi. lätt hända, att kommande Ständer, om svårigheterna vid en ny privatbanklag visa sig stora, nödgas återupptaga filialbankerna — ty utan ett vidsträckt, i alla orter utgrenadt banksystem, kan rörelsen nu mera ej fortgå — och det vore föga hedrande för nuv:de Ständer att hafva fattat beslut, som gjort kastningar i den financiella lagstiftningen nödvändiga.
Det behöfves icke heller, ty R.
St:r hafva redan tillräckligt gifvit sin mening tillkänna genom sitt bifall till föreg:de punkt, och det praktiska resultatet af ett afslag å denna punkt, derom jag vördsamt anhåller, blifver icke särdeles stort, ty det, som för nya filialbanker under närmaste tre år blifver tillgängligt, torde icke komma att uppgå till något synnerligt högt belopp.
Jag medgifver, att Utsk:ts tillstyrkande i denna punkt bevisar en stor omkastning i åsigter; men man har nu kommit derhän, att man anser privatbankerna lämpligare, och man har väntat med att skrifva en ny privatbanklag just för alt få se hvad R.
St:r skulle besluta i afseende å filialbankerna.
Verkan af det föreslagna beslutet blir, att det verkliga upphörandet kommer att inträffa 1868, och då hafva vederbörande tid att bereda sig på inrättande af privatbanker i stället.
Skulle man deremot vilja bibehålla filialbankerna, så kan man omöjligt stanna vid de 10 millioner, som nu äro dem lemnade, utan det blefve då nödvändigt att försträcka dem långt större summor.
Jag får för min del uttrycka den åsigt, att det varit särdeles lyckligt, om Banko-Utsk:t framlagt ett förslag i afseende å de nya bankinrättningar, som skola ersätta filialbankerna, på samma gång som det tillstyrker de sednares upphörande.
Man hade då kunnat bedöma hvilketdera slaget, som egde företräde.
Jag beklagar äfven, att, vid ett tillfälle sådant sorn detta, Hr Finans-Ministern icke är närvarande, så att man kunde få någon ledning i afseende å denna fråga.
Då jag tror, att frågan om filialbankernas upphörande bör ställas i sammanhang med den om nya privatbanker, får jag anhålla om återremiss till Utsk:t af denna punkt.
Den 22 Maj f. m. 441 Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik:
När filialbankerna först inrättades, skedde sådant i afsigt att inskränka det vidt utseende privatbanks-systemet
Nu stå emellertid båda delarne qvar.
1844 föreslogs att bestämma summan för privatbankernas sedelulsifning till högst 7.500,000 rdr, men 12 år sednare uppgick beloppet till mera än 4 gånger denna summa.
Emellertid ega vi nu 3 olika sorter af myntrepresentation, nemligen riksbankens, privatbankernas och filialbankernas.
Banko-Utsk:t har nu här varit ganska konseqvent, då det föreslagit indragning af diskontrörelsen och tillika i filialbankerna, hvilka, enligt reglementet, ej behöfva betala in försträckningarna annat än med Aidel hvarje halft år.
Lika med 1851 års Banko-Utsk., skulle jag anse det vara en stor vinst, om man kunde ersätta pjivatbankerna med filialbanker; men att låta dem båda bestå bredvid hvarandra, anser jag icke lämpligt, och jag tillstyrker derföre bifall till Utsk:ts förslag.
Det må visserligen vara rätt att man erkänner, då man misstagit sig, och icke heller jag har försvarat filialbanks-institutionen, men den ordning, i hvilken man vill gå tillväga, då man börjar med att uttala sig emot filialbankerna, innan man vet hvad man skall sätta i deras ställe, är, efter min tanke, icke den rätta.
Icke heller kan jag finna, att filialbankernas tillvaro gör någon svårighet vid uppgörandet af en ny privatbanklag, eller att en sådan lag derför behöfver lida af någon dualism, ty filialbank är ett, privatbank ett annat, och, ehvad filialbanker finnas eller ej, bör väl privatbanklagstiftningen utgå från samma grunder, eller bemödandet att förena frihet med säkerhet.
Att beslutet att icke anvisa ytterligare medel till kreditiv åt filialbanker skulle vara -en halfmesyr, utan bifall till denna punkt, finner jag icke, ty det låter väl försvara sig att man ej för närvide vill i dessa inrättningar fästa ännu mera af bankens kapital, fastän man derföre icke är besluten att för alltid och under alla förhållanden afsäga sig den utväg att sprida rörelsemedel i landet, som R.
St:r vid flere föreg:de riksdagar sökt i filialbanksinrättningen.
Då vid 1851 års riksdag frågan om fi lialbanker först uppkom, reserverade jag mig emot Utsk:ts förslag, och jag förutsade då hvad som äfven sedermera inträffat.
Den uppgifna anledningen till stiftandet af dessa penningeinstitutioner var den, att man genom desamma skulle komma att småningom tillintetgöra privatbankerna,, som vid den tiden voro mycket impopulära.
Men i stället för denna påföljd, har det visat sig, hvad jag trodde mig kunna förutse, att filialbankerne, i stället för att skada, blifvit ett stöd för privatbankerne.
Dessa sednare, hvilkas vinst bero på mängden af deras utelöpande sedlar, lemna nemi. sådane såsom rörelsemedel åt filialbankerne, hvilka åter gifva i utbyte sina å kreditiv i Riksbanken dragna 442 Den 22 Maj f. m. anvisningar, för att läggas i privatbankernas kassa, och der förvaras såsom fond för inlösen, utan att någon ränteutgift ådrages hvarken den ena eller den andra af de begge förstnämnde bankerne, enär Riks-Banken lörst efter anvisningarnes företeende och infriande får tillgodoräkna sig någon ränta.
Också har dylik ränta å det lill filial-bankerne anvisade kapital icke, elter hvad upplyst blifvit, uppgått till mera än omkring 2 proc. årligen.
Om man nu betänker, att en bank, som bar till uppgift att upprätthålla myntvärdet, måste vara i stånd att utan stor tidsutdrägt återfå sina penningar, när de behöfvas, och att försträckningarne till filial-bankerne icke kunna återfås på kortare tid än 2^ år, så vore det i sanning särdeles oförnuftigt att fortsätta en rörelse, som icke gilver någon vinst, men som deremot är hindersam för Riks-banken att fullgöra sina förbindelser.
Man bar talat om den verkan, som den föreslagna åtgärden skulle hafva på rörelsen i landet; men det är ju icke fråga om att låta filial-bankerna alldeles upphöra, och för öfrigt behölver man i vår tid icke frukta att man ej skall bitta på andra utvägar, när det gäller att åstadkomma låneinrättningar.
Jag anhåller för min del om bifall till lUskts Betänk, i denna del.
Gr. Posse: Hr Akerman har sagt det för privatban kerna vara en stor fördel att kunna komma åt filialbankernas assignationer på Riksbanken.
Jag tror dock icke just detta, ty dessa assignationer äro icke riksmynt, och från Finansl)ep:tet har äfven ett cirkulär till alla privatbanker utgått med tillkännagifvande härom.
Hvad beträffar privatbanksinstitutionen, så vill jag gerna erkänna, att lagstiftningen för dessa icke är tillfredsställande. l)e garantier, man sökt vinna, äro alldeles odugliga.
Det är icke de gällande föreskrifterna, utan förvaltningens beskaffenhet, som man får tillskrifva att dessa banker verkligen fullgjort sina förbindelser, och förrän en annan lagstiftning i sådant afseende vunnits, vill jag icke gå in på den föreslagna åtgärden, utan ändrar mitt förut gjorda yrkande om återremiss till begäran om afslag.
Den siste talaren har sagt, att privat bankerna icke hafva någon nytta af filialbankernas assignationer, derföre att de ej få beräkna dem som riksmynt; men hela allmänheten tager med nöje emot dem som riksmynt, derföre att hvar och en vet att han får penningar för dem, då han vänder sig tili Riksbanken.
Deri ligger således en fördel för en privatbank att hafva en filial-bank i närheten, och om ej sådant vore förhållandet med t. ex. Carlskrona privatbank, skulle den säkerligen ej kunna sköta sig så lätt som den gör.
Efter hvad jag trott mig finna, äro tan karne delade endast derutinnan, att somliga vilja gå längre och uttala förkastelsedomen öfver filialbankerna med större bestämdhet än andra vilja göra.
Jag tror derföre tankarne kunde möj - Den 22 Maj f. m. 443 ligen förenas, om man utbytte ordet »hädanefter» emot ordet »tillsvidare.»
I)å jag yrkat afslag på denna punkt, hufvudsakligen lör att icke binda R.
St:r med ett beslut, som jag föreställt mig i framtiden kan komma att synas förhastadt, och då jag icke anser af vigt, att den behållning, som under tiden till nästa riksdag kan uppstå på de till kreditiv åt filialbankerne anslagna medel, utanordnas åt nya banker, så har jag icke något att invända emot Frih. af Ugglas’ förslag till beslut, utan förenar mig deruti.
Jag anhåller att få instämma med Frih. af Ugglas i det af honom framställda förslag.
Jag inser visserligen ej någon storvinst af det föreslagna ordbytet, men vill dock gerna instämma deri.
Jag anhåller också att få instämma med Frih. af Ugglas.
Jag instämmer också i hvad Frih. af Ugglas föreslagit.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att alla de ledamöter, som i densamma deltagit, slutligen förenat sig i det yrkande, alt Utsk:is hemställan måtte bifallas med den förändring, att ordet »hädanefter» utbyttes emot ordet »tillsvidare»; framställde Hr Gr. och Landtm, först propos. på bilall till Utsk:ts hemställan oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall dertill med ofvanberörde förändring, hvilken sednare propos. med ja besvarades.
Då nu R. o. Ad. antagit den 13:de punkten med denna obetydliga ändring, hemställer jag, om icke R. o. Ad. behagade genom prot.-utdrag inbjuda de öfriga RiksStånden att sig i detta beslut förena.
Till detta förslag lemnade R. o. Ad., uppå framställd propos., sitt bifall. 14:de punkten.
Hr von Ehrenheim: R. o. Ad:s beslut i föregående mom. att utbyta »hädanefter» mot, »tillsvidare» innebär, efter min uppfattning, såsom en konseqvens, att tillstyrkandet i detta mom. bör förkastas.
Det innebär nemi. att R. o. Ad. väl icke för det närvarande vill bidraga till uppkomsten af nya filial-banker; men att Ståndet uppskjutit den slutligen domen öfver institutionen tills sig visar huru bankfrågan i allmänhet gestaltar sig, och 444 Den 22 Maj f. m. med en sådan försigtighet i beslut står ej väl tillsammans att förklara att de filial-banker, sorn blifvit oktrojerade 1858 och sednare, icke må efter oktrojtidens utgång hafva att påräkna försträckning från riksbanken.
Ingen af dessa banker har lått oktroj tidigare än den 4 Maj 185*, och innan ny oktroj behöfver sökas, hvilket bör ske 18 månader löre oktrojens utgång, hafva nästkommande
Ständer haft tillfälle att uttala sin mening, och det föreslagna stadgandet har således ingen tillämpning under den period, derför det för närvarande regleras.
Jag anhåller således om alslag å mormt.
Het är visserligen sannt att en sådan före skrift icke nu behöfves; men jag önskar dock att, medan vi nu hålla på, man måtte tala så tydligt som möjligt, så att de, som fingo oktroy 1858, må vara beredda på hvad som framdeles konuner att inträffa.
Jag önskar derföre bifall till Utsk:ts framställning.
En talare har försvarat detta be slut dermed, att de nuvarande filial-bankerna ju förr dess hellre borde få veta sitt öde, för att derefter kunna ställa sina åtgärder; men icke tror jag, att det för dem medför någon olägenhet, om domen uppskjutes vid denna riksdag, då de i alla läll först efter nästa riksdag behöfva begära ny oktroj.
För öfrigt binder ett sådant beslut, som detta, icke kommande Ständer, och torde hos filial-bankerne nog komma att qvardröja en förhoppning, att beslutet kan ändras, som föanleder dem att ej tänka på sin upplösning tidigare än det är oundgängligt.
Beslutet är antingen ett försök att gå kommande Ständer i förväg, eller ock endast ett välment råd, och i båda fallen efter min tanka hvarken lämpligt eller behölligt.
För min del anhåller jag om bifall till denna §, som synes mig ganska väl stå tillsammans med R. o. Ad:s beslut i den föregående.
Mig synes, att det af R. o. Ad. nyss fat tade beslut ovilkorligen kräfver, att denna § måste afslås, ty R. o. Ad. har redan uttalat den åsigt, alt nuvarande Ständer icke böra binda de kommande.
Jag skulle anse ett bifall till §:n innebära ett alli för utsträckt ingrepp i kommande Ständers rätt, och instämmer derföre med Hr von Ehrenheim i begäran om afslag.
Jag kan icke inse den stora svårigheten af ett bifall till denna §.
1 den förra liar man sagt, att tills vidare skola inga nya kreditiver utgifvas.
1 denna skulle man säga att de nu befintliga filialbankerna icke skola hafva att påräkna några vidare anslag.
Detta kan väl dock icke hindra kommande Ständer att förfara annorlunda, och jag anhåller derföre, i denna öfvertygelse, om bifall till punkten.
Den 22 Maj f. m. 445 Hr Lagergren, Anders:
Mig synes, att Utsk:t i denna punkt ej kunnat mena något annat, än att filial-bankerna ej skola få några nya kreditiver.
Denna § är egentligen onödig, ty det är klart att, örn inga nya banker komma i fråga, så kan ej hel ler någon försträckning till dem komma i fråga.
Jag anser således §:n ganska väl kunna qvarstå sådan den är.
Frih. afUgglas:
Den 13:de §:n säger att inga nya filial-ban ker må stiftas; denna § åter talar om de redan befintliga; men då R. o. Ad. ej velat bestämdt uttala sig i afseende å den förra, bör väl samma behandlingssätt iakttagas äfven i afseende å den sednare.
I § 13 kan det vara likgiltigt, om det står tillsvidare eller hädanefter, ty det beror i alla läll på kommande Ständer, men i denna § är det af största vigt, att II.
St:r uttala hvad de verkligen mena, att de nemi. icke vilja hafva nå gra nya filialbanker, och jag får derföre ånyo anhålla om bifall till puukten.
Det memento mori, som Hr Akerman vill gifva filial-bankerna, synes mig att de redan fått tillräckligt tydligt i § 13.
Det torde vara onödiat att här upprepa detsamma, och jag anhåller derföre om afslag.
Hr von Ehrenheim: 1 det uttalande, R. o. Ad. gjort vid § 13, ligger ju blott, att tillämpandet af den åsigten är beroende af den lagstiftning i bankväg, som kan framdeles åstadkommas.
Att än vidare utsträcka detta, anser jag icke vara lämpligt, och yrkar derföre fortfarande afslag å denna §.
Jag anser en ganska väsendtlig skil nad förefinnas mellan 13:de och 14:de §§:na, itliy att den förra handlar om nya filial-banker, och den sednare deremot om de redan befintliga.
Jag anser nödigt att man uttalar sin afsigt i fråga om äfven de sednare, och yrkar derföre bifall till denna §.
Hr Akerman: § 13 innehåller blott ett förbud mot att stifta nya filial-banker, och icke något memento mori.
Vill man uttala ett sådant, så måste man göra det i denna punkt, och bör bifalla § 14.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall t il och dels afslag å Utsk:ts ifrågavarande hemställan, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall lill densamma, hvarvid svarades flere ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren likaledes utlöllo med blandade ja och nej; och förklarade Hr Gr. o. Landtm, sig nu hafva funnit ja öfvervägande. 446
Den 22 Maj f. m. Gr.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Ranko-Utsk:ts i 14:de punkten af Betänk:t N:o 35 gjorda hemställan, att filial-banker, oktrojerade 1858 och följande ären, icke må, efter oktrojtidens utgång, hafva att påräkna försträckning från Riksbanken, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad.
Utsk:ts ifrågavarande hemtällan.»
Nej — 18. 15:de—-20:de punkterna.
Usta mom:t.
De förslag, som här äro framställda, grunda sig på R.
St:rs redan fattade beslut, att lästighetsbelåningen skall öfverflyttas från Riksbanken till Hypotheksbanken.
Men, så vidt jag kunnat fatta, har man icke gifvit fullm:ge några stadganden till efterrättelse, för det fall, att fullrmge icke lyckas göra upp med hypotheksbanken någon öfverenskommelse härom.
Att ett sådant förhållannde kan inträda anser jag icke osannolikt, och anser också delta fall böra förutses, hvarföre jag anhåller om återremiss på denna §.
Antingen hypotheksbanken öfvertager dessa lån eller ej, återstår naturligen endast att göra upp de gamla lånen, och i detta afseende är i en annan § föreskrifvet att utredning af indragen lånerörelse tillhör ett visst kontor.
Några vidare detaljerade föreskrifter har Utsk:t ej ansett nödiga.
Jag tror det ej heller, och får derföre anhålla om bifall till §:n.
Det vore väl äfven i sin ordning att nå got stadgades derom, hvart de för dessa lån inflytande medel skola läggas, om de skola gå till reserv-fonden, eller till den allmänna lånerörelsen.
För att i detta afseende vinna ett lämpligt stadgande, anhåller jag, i likhet med Hr Akerman, om återremiss.
Den 22 Maj f. m. 4-47 Hr Åkerman:
I fall man kan dela det af R.
St:r förut attade beslutet i 2 särskilda delar, nemi.: l:o att fastighetslånen skola upphöra, och 2:o att de skola öfvertagas af hypotheksbanken, så behöfves icke några vidare föreskrifter.
Men om, som jag tror, dessa båda mom:r äro helt och hållet beroende af hvarandra, så måste en återremiss ega rum, hvarom jag också fortfarande anhåller.
De inflytande medlen böra naturligtvis, enligt den generella föreskriften, gå in till reserv-fonden.
De lära väl för öfrigt på den korta tid, som förflyter till nästa riksdag, icke blifva af någon särdeles betydenhet.
St:r vilja framdeles lemna någon särskild föreskrift i afseende härå, står det dem naturligtvis för öfrigt öppet.
Om jag rätt fattat Hr Åkermans yrkande, så går det ut endast derpå, att något måste stadgas, för den händelse att aftal icke kan träiTas med hypoteksban ken.
Som detta möjligen skulle kunna inträffa, och fullm:ge då behöfva någon föreskrift att rätta sig efter, instämmer jag i begäran om återremiss.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af ifrågavarande morn., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvartill svarades ja och nej i blandning, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren likaledes utföllo med blandade ja och nej; hvarefter propos. på bilall till mom:t förnyades samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
2:dra och 3:dje montin.
Biföllos. 22:dra—27:de punkterna.
Hiföllos. 28:de punkten. l:sta mom:t.
Bifölls. 2:dra mom:t.
Jag kan icke biträda Utsk:ts tillstyrkan i denna punkt, ehuru den står i öfverensstämmelse med 448 Den 22 Maj f. m. hvad sora beslöts vid förra riksdagen.
Mig synes att Utsk:t bort fästa någon uppmärksamhet vid H.
St:rs revisorers för 1861 och 1862 yttranden, att denna fond behöfde förstärkas; nu vill inan istället förminska densamma.
Det är i allmänhet mindre jordegare, tjenstemän och andra, som behöfva mindre summor, hvilka söka lån i diskonten; är det då skäl att för dessa mindre låntagare försvåra möjligheten att få deras behof fyllda, under det man i andra fall, och beträffande de stora låntagarne, förfar på ett alldeles motsatt vis.
.lag får derföre föreslå, att allmänna diskontfonden må bibehållas vid sitt nuvarande belopp, och att således Utsk:ts föreslag i denna punkt måtte afslås.
Under loppet af flera riksdagsperioder har en sådan indragning som den nu föreslagna egt rum, derföre att denna utlåning sker mot borgen af namn, och man ansett sig ej böra uppmuntra ett sådant system.
Man har förmenat, att genom denna indragning man skulle stänga ett lånetillfälle för de mindre jordegarne; men just dessas papper kunna användas för att lå kreditiver, och af sådana har man mycket större gagn än af de direkta lånen.
Diskontlånen deremot äro f. n. merändels s. k. konsumtionslån, och dessa synes mig att man ej borde vilja särdeles försvåra.
Då för öfrigt den summa, som skall indragas, är blott 600,000 rdr på de 3 åren, hvaremot hela fonden uppgår till 9,600,000, synes mig att K.
St:r böra fortgå på den bana, som redan vid föregående riksdagar blifvit inslagen, och jag anhåller derföre om bifall till Utsk:ts förslag.
Man säger att denna fond har till ändamål att understödja den mindre jordegaren och embetsmannen; men om man går igenom listorna på dessa låntagare, så finnér man der en massa folk, som icke har några andra tillgångar än sina vänners välvilja.
Man säger också, att dessa lån skulle vara nyttiga för landet, emedan de äro fördelade på så många låntagare, men jag kan sannerligen icke finna det; en person, som utan tillgångar lånar 300 rdr, har åtminstone jag mindre förtroende för än den som eger kända tillgångar och lånar en större summa.
Man bör också betänka, att dessa medel ej äro för banken disponibla annat än på ganska lång tid.
I lyckligaste fall drager det ej om mera än 2 | år, men om låntagarne begagna sig af respitinånaden, så blir det nära 3 år.
Jag röstar derföre för bifall till punkten.
Jag tror äfven, i likhet med den föregående talaren, att R.
St:r böra fortgå på den förut beträdda vägen, och så småningom indraga denna fond.
Jag gör detta hufvudsakligen emedan det är af vigt att vi må få våra kreditförhållanden ordnade på ett annat sätt än som nu eger rum, då det är tillräckligt att förmå en god vän att såsom löftesman sätta sitt namn på en skuldsedel för att erhålla penningar derför.
Sådana böra Den 22 Maj f. m. 449 böra aldrig lemnäs annat än mot säkerhet, sorn har ett verkligt värde.
Förrän vi komma att utrota vårt förderfliga borgenssystem, som icke har sitt motstycke i något annat land, skola vi förgäfves hoppas på att kunna åstadkomma ett allmännare välstånd.
Jag önskar alltså att denna punkt måtte bifallas.
Jag finnér helt naturligt att den, som behöfver låna stora snmmor, icke har någon miskund med den, som söker ett lån på 300 rdr.
Jag talar härvidlag icke för egen räkning, men jag tycker det ligger någon billighet uti att icke tillstänga denna utväg.
Man har sagt att diskontinrättningen vore blott ett sätt att inleda folk till att göra skuld; men jag tror att sådana sätt finnas nu för tiden så mångå, att detta argument bör förfalla.
Icke heller behöfver banken under 2 eller 3 år vara af med de sålunda försträckta medlen, ty banken eger, enligt § 117 i reglementet, rättighet att indraga lånen utan att bevilja omsättning.
Jag anhåller fortfarande om afsiag på punkten.
Det finnes egentligen två slag af skuld, nemi. den som göres för produktiva ändamål, hvilken ingalunda är fördömlig, och den som göres egentligen af lättsinne, och till det sednare slaget kan man med skäl hänföra en stor del af dessa diskontlån.
Riksbankens penningerörelse torde för öfrigt icke böra bedrifvas med afseende på miskundsamhet, utan blott med afseende på den säkerhet, som kan erbjudas.
Jag yrkar bifall till punkten, isynnerhet som jag anser den föreslagna åtgärden vara ett steg till afskafiande af det förderfliga borgenssystemet.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afsiag å förevarande morn., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afsiag derå, då svaren likaledes utföllo med blandade ja och nej; hvarefter propos. på bifall till mom:t förnyades samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voterts-propos.: »Den som bifaller mom. 2 i 28:de punkten af BankoUtsk:ts Betänk.
N:o 35, angående fortsatt indragning å allmänna diskont-fonden, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. det ifrågavarande mom:t». H IV. 29 Den 22 Maj e. m.
Sedermera företogs voteringen och. befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit som föijer:
Den vidare pröfningen af förevarande Betänk, uppskjöts till e. m:s plenum och R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 3 e. m.
Fredagen dea 22 Maj 1863.
Anmäldes och bordlädes Stats-Utsk:ts Utlåtm:
N:o 99, ang:de regleringen af utgifterna under Riks-statens Sjette Hufvudtitel; och , N:o 100, ang:de regleringen af utgifterna under Riks-statens Sjunde Hufvudtitel.
Fortsattes behandlingen af Banko-Utsk:ts Betänk.
N:o 35, med förslag till reglering af Bankens låne- och kreditivrörelse, samt om användande af upplupen bankovinst. 29:de—43:dje punkterna.
Biföllos. 44:de punkten.