Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Wilhelm von Brauns pegas kring parnassens branter och uppskrämde med sina vilda språng mången tvetydig dygd, omtänksamt insvept i skenhelighetens mantel.
Men äfven de, som högljudt fördömde, logo förtjusta bakom solfjädern.
Han skonade ingen dårskap och begärde ej af någon förskoning för sitt sätt att gissla dem.
Lekande och lätt som fru Lenngren, sjelfsvåldigt fördomsfri som Bellman, klar och natursann i sina framställningar som begge, skapade von Braun, liksom de, af det alldagliga hvardagslifvets företeelser, taflor, sprittande af humor och groteska bilder, som oemotståndligt ryckte sjelfva trumpenheten med sig till högtider af löje.
Af förströelser öfvermätt och trött vid bullret af efterhängsna, muntra lag, i hvilka han dyrkades, jagades han af en inre oro från ort till ort.
Det varaktiga lugnet väntade honom först på andra sidan grafven.»
Ur Adlersparres Anteckningar om Bortgångna
Samtida hemtas ytterligare från den afdelning, som Bär W. v.
Brauns namn, nedanstående stycken.
Författarens allt för väl kända blygsamhet uttalar sig äfven der, i omdömet öfver andras omdömen.
»I flerfaldiga tryckta uppsatser har man bedömt Brauns litterära verksamhet, denna naturligtvis då skärskådad från olika synpunkter.
Omdömet har således ej kunnat utfalla lika; likväl har det i de flesta granskningar skett under ett rättvist erkännande, att von Braun kunde med allt skäl betraktas såsom en skald af högre ordning.
Synnerligen lyckliga i sin uppfattning af hans älskvärda och snillrika personlighet, hans obestridligt stora förtjenster som författare, hafva Blanche, Crusenstolpe och Talis Qvalis (Sturzen-Becker hade då ännu icke skrifvit sin lefnadsteckning öfver skalden) sökt att, hvardera i sin mån och på sitt egendomliga sätt, återgifva den helgjutna bilden af vår alltför tidigt oss beröfvade och bittert saknade vän.
Det kan icke falla mig in att med något försök i denna väg vilja täfla med desse mästare i teckningskonst, eller ens för egen del göra något tillägg till hvad af dem blifvit lika rigtigt som sant och väl anfördt.
Men jag hyser den öfvertygelsen, att för det fullständiga bedömandet af den karakter, hvarom här nu är fråga, ingenting mera tillförlitligt och träffande, betecknande och innehållsrikt, samt således vägledande för omdömet kan åberopas, än det han yttrat om sig sjelf.
Jag menar härmed hans egna under förtroliga ögonblick till bepröfvade vänner afgifna redogörelser för sitt lifs verksamhet med ty åtföljande förhoppningar och missräkningar, aflösande alltjemt hvarandra; för det för allt godt och skönt, varmt och lifligt klappande sångarhjertats ljusa och mörka stunder; för den äregirighet som stundom utgör driffjedern hos sådana naturer, äfvensom för det misskännande af egna krafter, som förslappar hela organismen och gör menniskan handfallen, modstulen samt oförmögen till allt arbete – med ett ord: dessa en ädel andes bekännelser om sina fröjder och lidanden, och huru han måste kämpa sig fram till rättigheten att lefva och till rikedomen af ett ansedt namn, derunder likväl tvungen att ömsom le och fälla tårar öfver sig sjelf, att ömsom älska och hata den verld, till hvilken han af ödet var förvisad och dömd att mycket pröfvas, samt att alltjemt förblifva en – främling!»
I enlighet med denna uppfattning införer Adlersparre en mycket stor brefsamling, men icke ett enda af de få bref, som här skola inflyta, finnes der.
Femte kapitlet.
En af Brauns glada aftnar.
En afton under någon af de senare riksdagarne på fyrtiotalet hade ett antal litteratörer, hvarken stort eller litet, samlats i den bekanta våningen vid Humlegården, så ofta nämd att jag känner mig förbunden att meddela mina läsare det endast två skizzer efter denna återstå – ty då har jag genomgått den kedja som fästes vid Aganippens källa hos Dahlgren.
Visserligen har det ej kunnat blifva en skildring för hvar och en af det sällskap som då drack brunn der, ty flere försvunno tidigt, efter hand flyttande till olika orter, en och annan ledsagades af döden till den sista orten, så att vi ei lefde någon längre tid tillsammans.
Bland dem som tidigt bröt kedjan genom flyttning till andra jordiska trakter var Kjellman- Göranson, genom sin presterliga kallelse, och Sturzen- Becker, som i följd af sina i högsta grad utvecklade skandinaviska sympatier flyttade till Köpenhamn ...
Att förlora litterära vänner är antagligen för många af föga betydelse; men der en kedja funnits, märkes mycket väl de utbrutna länkarne.
Lyckligtvis bodde Sturzen-Becker i Helsingborg, då Almqvistska olycksepoken inträffade, ty det var hos honom, glömmande alla ömkliga smågroll, som den arme flyktingen uppjagad och förstörd sökte en kort tillflykt.
Jag måste ursäkta att jag så ofta återkommer till Almqvist – hans gåtlika uppenbarelse har aldrig försvunnit ur mitt minne.
Men det var nu fråga om en glad afton, och med all säkerhet vågar jag förklara att det var en afton med flera illustrationer.
Så fans der Grafström, Thomander, Blanche, Mellin, Braun, Crusenstolpe och Holmberg jemte några damer.
I de små rummen innanför värdens arbetsrum, der den temligen högljudda riksdagspolitiken afhandlades, hade ett litterärt kotteri slagit sig ned under ordförandeskap af Holmberg och hans »sköldmö», såsom han alltid benämnde den blifvande författarinnan af skådespelet »På Gröna Lund», sedermera fru v.
Numers, prisbelönt i Helsingfors för en af sina skrifter, då fröken Hedvig Ehrenstam.
Men i »röda rummet» på andra sidan salen – der balkongscenerna för det året gått till hvila, så att dörrarne blifvit både slutna och kittade för hösten – i röda rummet således hade en annan cirkel bildat sig för att snarare höra än deltaga i den lifvade och lysande konversation, der Thomander förde ordet jemte Mellin, och der, jag vet icke hur, någon liten opposition från Braun upplöste sig på det sättet att denna godmodiga notabilitet smågrymtande begaf sig ut i salen der han bosatte sig i halfva soffan och värdigades tillåta några unga damer att lekfullt söka aflocka honom hemligheten af hans mani för flyttningar, och särdeles hvarför han velat bo på torpet i Småland, från hvilken trappist-färd han nyligen återkommit.
– Men först måste vi på ett par ögonblick gå tillbaka till samtalet i röda rummet.
Det hade nu gått öfver till ett mycket qvistigt ämne – nemligen hvad unga flickor borde få läsa eller icke läsa af bellettristisk natur.
Thomander yttrade sig med nobel försigtighet i denna grannlaga fråga, han mindes väl att han var hos en författarinna:
Mellin vidlyftigare – ingendera uteslöt romanen.
Man vände sig nu till värdinnan för något slags ledande utslag.
Och jag förklarade då, att i fall en viss metod, den biskop Agardh (hvilken under sommaren gjort mig den äran att besöka mig) berättade att han brukat för sina döttrar, kunde anses vara tillförlitlig, hvarpå jag dock mycket tviflade, skulle jag med fullkomligt godt samvete förorda den.
Nu ville man naturligtvis veta hvad en sådan man som Agardh, hvilken från gräset till snart sagdt allt annat på jorden studerat och derom uppstält systemer, kunde hafva sagt och dömt i den frågan.
Jo, då vi råkat in på just detta vigtiga ämne, omtalade han, att han beslutat att låta sina döttrar få läsa romaner, men att han alltid sjelf genomgick de bestämda böckerna och gjorde vikningar eller signeringar med blyertspennan der de på inga vilkor fingo läsa ...
Jag måste emellertid sett mycket tvifvelaktig ut, ty jag ansåg, och lät äfven förstå, att jag för min del skulle trott att just detta var sättet att få dem att läsa det de borde förbigå.
»Nej», försäkrade han, »mina flickor och hvarje rätt uppfostrad flicka skall aldrig läsa ett ord af det så förbjudna, åtminstone hade mina döttrar aldrig kunnat göra sig skyldiga till det felet.»
De nu åhörande betraktade visst metoden från samma synpunkt som jag, ty på allas ansigten stod ett misstroendevotum.
Men nu få vi höra åt huru långt damerna kommit med Braun.
Inne i politikrummet ljuder hög och skarp Crusenstolpes röst i något slags fejd mot Blanche, medan professor Grafström och värden tillsammans vid divansbordet hålla på att recensera ett par nyligen utkomna diktsamlingar.
I kabinettet skrattas ofantligt, der Holmbergs historier gjorde furore.
Han förkunnade äfven sitt auditorium att det skulle få höra nya tal vid bordet, ty han hade fått veta att värdinnan ändtligen tänkte uppfylla ett gammalt löfte, och vid måltiden låta uppträda en hel stekt murgröns-bekransad gris.
Ja, han hade till och med sjelf personligen i köket rekommenderat att den skulle bli mycket brun och vacker.
Och under det han komme att få förtroende att tranchera den, skulle han hålla ett mytologiskt föredrag om alla grisars stora föregångare.
Det skulle bli något lysande, med ett ord något olympiskt...
»Men säg nu, hvad kunde löjtnant Braun ha för sällskap der på torpet i Småland?» frågade en ung fru af damerna i Brauns cirkel.
»Många, först och främst min Victoria.»
»Ack, hvem var hon?
Det var inte löjtnantens sångmö?»
»Nej, hon sjöng inte; hennes toner gingo i ett sådant djup att jag ej ville rådt någon af damerna att härma henne.»
»Då var det löjtnantens hushållerska?»
»Visst icke, hushållerskan måste tvärtom passa upp henne.»
»Det var underligt.
Hette hon verkligen Victoria, och bodde hon verkligen på torpet?»
»Skall jag bikta, så hette hon icke Victoria från början, men på torpet bodde hon.»
»Hvarför skulle hon då kallas Victoria, det var väl någon gammal tant!»
»Gammal var hon icke, och – så vidt jag vet – ej någons tant; att hon fick heta Victoria, kom deraf att hon hade rojalistiska principer och sympatier.
När Englands Victoria skänkte sitt land en arfvinge, gjorde hon likaledes för torpets område.»
»Fy, hvad löjtnant Braun är vådlig, att tala om sådant!»
»Hvad ondt har jag gjort för att få se så många onådiga miner?
Är det tacken för att jag söker roa er?
Nu är jag stött och tänker undanhålla er den stora nyheten att Victoria var min ko, min enda kära ko, förnämsta individen i min koloni.»
Nu blef det skratt och böner att få höra något mer om kolonien och dess bebyggare.
Men som det just då uppstod någon oreda vid bordens inlyftande för dukningen, och sedan ytterligare för den murgrönsbekransade grisens presentation, ledsagad som han var af ett feminint vackert sällskap ur gåsverlden, samt derjemte alla tal för grisen, gåsen, värden och värdinnan – så afslutar jag den litterära aftonen med anförande af ett litet bref af Braun, skrifvet från det der torpet till min man och mig gemensamt, och der koloniens ledamöter bli fullständigt framhållna.
Wexiö och Lyckan den 10 sept. 1848.
Redlige broder Carlo!
Förträffliga fru!
Som jag vet att I båda intresseren er för min person, så får jag berätta eder att jag nu fullkomligt flytt allt stadsbuller, till och med grannskapet.
Jag, jag – detta ord, som den eljest genomhederlige Orvar Odd så innerligen gerna håller sig till – jag har blifvit ...
Torpare.
Torpet som jag arrenderar heter »Lyckan», förut bebodt af ett gammalt läsarepar af ståndspersonsklassen; bönehus, röfvarkula!
Min Lycka är dock ej särdeles stor.
På den födes blott en ko, som jag efter den fruktsamma drottningen i England döpt till Victoria.
En bock, benämnd Albert, vidare tvenne tuppar, en hvit och en svart:
Hedman och Wrangel; en gammal utlefvad ankbonde: erkehertig Johan och slutligen två krithvita små tama killingar:
Amor och Psyche.
Lägger jag nu härtill pigan Stafva, så ser herrskapet hela mitt sällskap.
Det är emellertid långt bättre än rumlarnes i syndens stad, Stockholm ...
Eder bådas sanne rimmare och tjenare
Wilh. von Braun.
Jag kommer aldrig upp till Stockholm mera, vill Gud!
Jag har redan varit der för mycket, och slår mig bättre ut som bonde.
Huru Gud i den saken ville är osäkert, men att Braun sjelf med samma svaghet som vanligt gaf efter för det behof som hvarken kon, bocken, tupparne, ankbonden eller ens de små tama killingarne Amor och Psyche i egna personligheter kunde qväfva, det var säkert; ty månaden hade ej mer än väl gått om innan han med ett verkligen stor-presentabelt utseende efter den landtliga dieten visade sig inom murarne af »Syndens stad».
»Ja, skratta åt mig, – nu är jag här!
Jag kom mig ej rigtigt för att dikta i fria naturen, så går det när man vant sig af med den.
Men det är så »menniskans natur» säger gamle Stapleton i »Jakob Ärlig».
Och jag är menniska, jag.»
Hederlige, redlige, ömhjertade Braun.
Skämtet på läppen, qvalen i hjertat!
Sjette kapitlet.
Framtids-skuggan.
Det var eget med von Brauns lif att der så ofta ett finger betecknande visade mot döden.
Detta kunde ligga i det inneboende fröet, men stundom kommo dessa tecken liksom framkastade utan hans medvetande.
Blanche beskrifver en gång i Illustr.
Tidn. icke i sitt eget utan i författarens, berättarens eller referentens namn ett »äfventyr», angående hans första möte och bekantskap med Braun, och detta möte slutade just på – Uddevalla kyrkogård ...
»Berättaren, heter det, erinrar sig lifligt en dag eller rättare en natt i Uddevalla.
Författaren till dessa rader kom då dit, men begaf sig genast från gästgifvaregården till det närbelägna vackra Gustafsberg, den tiden mycket besökt af badgäster från nästan alla orter af riket.
Det var bal i brunnssalongen.
Unga damer och kavaljerer rörde sig lifligt i françaisen, trots hettan och dammet.
De som dansade då, nog äro de ur dansen.
Författaren trängde sig med möda fram till bakgrunden af salen, ty han sökte någon, som han läst, men ännu icke sett.
Han sökte Wilhelm von Braun, som han visste vara på Gustafsberg.
Men han sökte honom ej bland de dansande.
Det är väl knappt någon större skald som dansat gerna.
Det går icke rätt bra att sjunga och dansa på en gång; sången må nu välla fram på läpparne eller ligga som ett embryon på själens djup.
Melodien har man dock beständigt i örat och den lämpar sig sällan till dansens jordiska rhytm.
Då såg författaren en ung man, stående något skild från de andra, med stark växt, bredt ansigte, tjockt mörkbrunt hår, hvaraf en lugg föll ned öfver pannan, buskiga ögonbryn, dito mustacher och under mustacherna glansen af ett leende, gladt ...? det är möjligt; melankoliskt ...? det är troligare, ty han såg på dansen och hörde på det meningslösa pladdret derifrån.
Så ungefär bör en glad poet se ut, tänkte referenten och närmade sig den unge mannen med leendet och de buskiga ögonbrynen.
»Det är bestämdt löjtnant Wilhelm von Braun jag har äran att se», yttrade referenten.
»Ja visst», svarade Braun; »hvem är herrn?»
Herrn nämnde ett namn, föga eller intet kändt.
Det stod i spetsen för en liten tidning, som den tiden utgafs, men nu mera icke finnes.
Poeter och recensenter ha något så när reda på hvarandra.
(Blanche menar här Freja, hvars redaktör han 1839 var.)
»Vi måste bli bröder», förklarade Braun och förde genast den nykomne till disken, på hvilken funnos förfriskningar af hvarjehanda slag såväl för damer som herrar.
Braun sköt undan lemonadglasen, fick tag i något lämpligare för dem, som icke dansade, och det blef brorskap af, dock icke blott för den flyktande stunden.
Det är en stor heder att ha varit bror med Braun, större dock att ha varit hans vän.
Efter balens slut anstälde herrarne en kollation för skalden.
Den nykomne fick en släng med och ganska dugtig ändå.
Det var långt lidet på natten när det glada laget bröt upp, och Braun med sin nye bror återvände till Uddevalla.
»Det var en faslig hetta», pustade Braun, under det vi genomströfvade den lilla stadens gator; »att inte augustimånen skäms!
Hvem har gifvit honom lof att imitera solen?
I natt lägger jag mig ej, låt oss bese stadens märkvärdigheter.
Gästgifvargården är märkvärdig för sin dåliga punsch.
Uddevalla har varit en rik stad, men blef fattig sedan sillen gick sin väg.
Ett kungarike för en sill i detta ögonblick; min löjtnantsfullmagt och mitt obefläckade svärd ger jag på köpet.
Men hvad är det här?»
Vi hade just då stannat vid en högre stenmur.
»Aha», återtog Braun, »det är kyrkogården.
I de dödas stad finnes det väl svalka nog.»
Vi gingo in och ströfvade en god stund mellan kors och hällar.
»Ack, den som bodde här», yttrade efter en stunds tystnad Braun, i det han stannade, »här öfverallt är så tyst, och tystnaden är min bästa vän.
Här störes man af ingen, icke ens af sig sjelf, hvilket är det bästa.
Den som kryper till kojs här, vaknar utan hufvudvärk ...
En grafhög mer, ett lidande mindre!» tillade han med djup betoning i sin stämma.
Det är svårt att minnas på hvilket ställe af kyrkogården Braun stod när han yttrade dessa ord; men det är icke omöjligt att det just var på samma plats, der hans grafvård nu står.»
Detta djupt tilltalande lilla stycke var infördt 1862, då på samma gång en afbildning af grafvården illustrerade texten.
Det är af stort intresse att tänka sig desse båda mäns första bekantskap 1839, omkring 30 år innan Blanche gick att uppsöka sin förutgångne vän.
På den tiden var den blygsamme Frejaredaktören i sin egen tanke en rigtig obetydlighet då han skulle uppsöka skalden, som redan hade ett namn och hvars vexlande tonslag på lyran så hänfört honom.
»Hvem är herrn?» frågade Braun.
Ack, det kom en annan tid, då den ädle, varmhjertade skalden med innerlig tacksamhet erkände att han vid mötet på Gustafsberg icke blott vann en ny bror (sådana hade han ju dussintals, nej hundratals), utan en af dessa sanna, oföränderliga vänner som låta pröfva sig i alla skiften och bestå profvet.
I ett bref, som senare skall anföras, skrifvet efter det Braun sista gången lemnade Stockholm, talar han ännu med rörelse om denna vänskap, ehuru, som man väl förstår, Braun icke kunde vara nog sentimental att icke också tala om annat – skaldens natur slog alltid om – och just det tillhör skalden.
Sjunde kapitlet.
En dag, Braun bodde då på Barnängen, hörde jag ett plötsligt utrop från min mans rum.
Jag skyndade in och träffade honom med ett bredkantadt sorgkort, ett notifikationskort i handen.
»Hvem är det fråga om?» utbrast jag, och fattade kortet, helt förvånad öfver det egendomliga sätt hvarpå det räcktes mig.
Detta hemlighetsfulla sorgkort hade följande lydelse:
»Hvad i all verlden skall detta betyda?
– Det är lyckligtvis ej allvar, men det är ett grymt skämt.
Hvad är meningen?»
»Se på baksidan!»
Jag vände kortet och fann då meningen.
Det var en inbjudning skrifven af den dödes egen hand, att samma dag på aftonen bivista »begrafningen».
Begrafningen – der skaldens enka och barn, naturligtvis hans sångmö och arbeten icke behöfde visa sig i sorgdrägt.
Detta gyckel gjorde på mig ett obeskrifligt sorgligt intryck.
Men de fem eller sex notificerade herrarne förklarade vid hemkomsten, att det varit ett öfverdådigt graföl, der rhenskt vin icke ens kommit ifråga, ännu mindre svartdekorerad konfekt, utan, som uttrycket föll sig, »stora bruna» jemte mycket annat godt, hvaribland torroliga infall och humoristiska historier, ty skalden hade befunnits vara i ett af sina allra mest uppsluppna lynnen.
Och sterbhuset hade öfverhufvud visat ett utseende som troligen intet annat sterbhus förut haft.
Men hvilken häpnadsfull förändring i sällskapsglädjen, hvilken darrande bäfvan skulle ej egt rum i fall någon enda af gästerna, framför allt värden sjelf, i aningen kunnat läsa en annan dödsannons öfver Wilhelm von Braun. »Död i Uddevalla».
Också daterad
»den 12 september»,
likasom den första.
Det var blott årtalets olikhet som skilde.
Men då Braun nästa gång, efter grafölet på Barnängen, visade sig i staden, var det minsann ej vid något uppsluppet lynne.
Då hette det att det bevisades honom af en högre magt den allra högsta orättvisa, derigenom att han skulle tvingas att lefva.
Han, som var så fullkomligt utsliten af lifvet i både tragedi och komedi.
Och att nationen väl åtminstone borde kunna göra så pass mycket för honom, som i så många år sjungit för den, att den kunde samla ihop medel att betala för honom i någon tillflykt, der hypokondriska själar blefvo rättvist behandlade.»
Arme Braun, när behandlade han sig sjelf rättvist?
Nog drog han hän från ort till ort, för att slippa den envise fiende, som pockande ville följa honom, men han slapp honom endast för kortare perioder – ty den der fienden hade så sällskapliga vanor, och skalden var så godmodig.
Hvart skulle han dessutom taga vägen, der han ej blef uppsökt?
– En sådan vrå var ej lätt att finna inom Sverige.
På detta sätt, under arbete, triumfer, sorg och glädjelösa glädjefester gingo åren fram till 1859.
Braun skulle då nedresa till Carlshamn, der han ärnade tillbringa vintern på det nämnda året 1859 hos sin gamle fader och under sommaren vistas i de sköna nejderna deromkring.
Den följande vintern ärnade han vistas i Ystad hos sin broder.
Men innan han lemnade Stockholm skulle naturligtvis vännerne festligt vara tillsammans och det blef hos vännen Blanche, som så gerna gjorde middagar, som de träffades och drucko afskedsskålen.
I ett särskildt för tillfället författadt poem tog Braun farväl af »bröderne» och hufvudstaden, och bad artisten Hallbeck, som kommit till honom, att »illustrera det med några streck».
Så väl poemet som teckningen verkstäldes på några minuter.
Poemet behöll författaren för att omarbeta det, men teckningen visade sig sedan i tidskriften Husliga Härden och förestälde:
Wilhelm von Brauns afsked från syndens stad.
Sedan Braun väl lemnat det farliga Stockholm skref han till sin husvärd och vän August Blanche nedanstående bref, hvilket nu, nött och gulnadt, framtages från det konvolut der min man förvarade de Braunska papperen.
Blanche måtte ha läst det många gånger.
Redlige broder Blanche!
Här sitter jag lugn uti Asarums dal,
Befriad från tuppar och helvetesqval
Och tänker på vänner, dock mest på min Blanche,
Som alltid har varit min »räddande Ange»
O, måtte du lefva, din skugga förlängas
Och friheten segra, tyrannerne hängas!
Detta var rim, nu till reson!
Ehuru jag af långlig erfarenhet nogsamt vet att du aldrig svarar på dina vänners bref, skrifver jag ändå, för att till dig frambära mina hjertligaste tacksägelser för allt det goda du gjort mig, för all den uppoffrande vänskap du visat mig i alla tider och icke minst nu senast vid afskedstagandet.
Jag fick ett grundligt »fylle» med thy åtföljande hufvudvärk, som räckte ända till Carlshamn.
Men Gud välsigne Er ändå, allihopa, för den vänskap mig bevisades!
Jag tror mig icke vara någon inbilsk narr, utan tvärtom en temligen stor sjelfföraktare (emellanåt, åtminstone) men då Sveriges snillrikaste män förklara mig sitt bifall, må det förlåtas mig om jag för ögonblicket känner mig litet stolt.
Någon balsam i sorgebägaren bör det väl ock förunnas en stackare som valt det usla författareyrket.
Min hemresa gick för sig, ehuru med motvind och half storm.
Rundt omkring en kapital sjösjuka, men jag stod mig tappert, tagande en djeflastark erkegrogg alltemellanåt.
Konjak är och blir dock, enligt mina mångåriga erfarenhetsrön, det förnämsta lifselixir som finnes.
Vid ankomsten till Carlshamn var det icke en ringa glädje, må du tro, att få omfamna min gamle vördnadsvärde, snart 80-årige far.
Du kan aldrig tro hvad han förefaller mig ståtlig i sina rika silfverlockar och dito skägg.
Dertill är han så hjertegod som en Guds engel.
Skada endast att han icke super, utan är absolut nykterist!
Dock unnar han mig att hvälfva i mig så mycket jag någonsin behagar, och detta är »ädelt af honom».
Nu till en sak som ligger mig mycket om hjertat!
Du lofvade mig mer än till hälften att besöka Blekinge i sommar.
Oförlåtligt vore det också af en skald och naturälskare, som du, att icke vilja lära känna Sveriges skönaste provins.
Om du går med »Svea» eller »Dana» från Stockholm söndags morgon, är du måndagsafton vid sjutiden här.
Detta är ju ingen Romresa.
Jag skall vid hamnen vara dig till mötes och föra dig till min förtjusande bostad i Asarumsdalen, der jag bor ensam och eger 9 rum att fritt disponera.
Näktergalar slå hela natten utanför fönstren och punsch finnes i källaren.
Kom derföre, om icke djefvulen rider dig, men låt mig endast genom post eller telegraf några dagar förut få veta af din ankomst, på det att den feta kalfven må hinna att slagtas.
Min gamle fars hus kan du dessutom anse som ditt eget.
Vackra flickor finnas här i öfverflöd, så att du, för att tala med vännen Enblom, kan få »mycket att göra».
Skulle du, vid din mognade ålder, kanske föredraga Laxar, skall du få sådana, lika tjocka som jag.
Tänk nu bara på hvad jag har sagt och handla sedan som en vän!
Du vet måhända icke att Carlshamn i hela södra Sverige är beryktadt för sin dråpliga punsch och sitt oöfverträffliga bränvin.