Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom ett exempel huru mycket hränvinsbränningen tilltagit under de 3 sista decennierna och följaktligen konsumtionen af denna skadedryck, torde det tillåtas mig anföra: alt, i en liten församling i grannskapet der jag är bosatt — Östergöthlands skogsbygd — bestående af 28 mantal, med liten öppen och mager åkerjord, fanns för 30 år sedan endast ett, icke rätt stort bränneri, hvaremot för närvar, finnas 11 ä 12 sådana, större och mindre, utom mänga hemmansbrukare, som tillverka bränvin utöfver det s. k. husbehofvet; och när härtill kommer att i nästa församling, som gränsar till slätthyggden, är en viss possessionat bosatt, hvilken har anlagt ett af de större konstbrännerierna i länet, som vid min afresa frän orten för några veckor sedan redan hade användt hela årets produktion af säd och potates till bränvinsbränning och nu lärer börja uppköpa häraf allt hvad köpas kan i orten för sitt bränneri till men för de fattiga brödbehöfvande, kan man föreställa sig hvilken mängd af bränvin som tillverkas endast i den orten.
En bom mäste således saltas för detta bränvinsbränningsraseri.
På grund af hvad jag nu tagit mig friheten anföra, får jag vördsammast föreslå: l:o
Att tiden för bränvinsbränningens utöfvande måtte inskränkas lill högst 2 månader om året, nemi.
April och November ; 2:o alt när riksmarkegångsprisel å spanmål uppnår en viss höjd, K.
M. då täcktes inställa hränvinsbränningen för April månad, och när (förutom då bestämd missvext inträffar, hvarvid detta följer af sig sjelft) skörden vid slutet af sommaren synes vara mindre god i allmänhet, t. ex. som förlidet är, bränvinsbränningen äfven för November månad mätte inställas.
Den 22 D e c e m b er e. m. 357 3:o alt en mångdubblad högre skatt mätte påläggas de större pannorna och framförallt konslbrännerierna, allt i män af det större qvantum bränvin sådana kunna afverka, samt 4:o att hvar och cn som brukar egen eller andras jord — torpare och soldater icke undantagna — mätte tillåtas att utöfva bränvinsbränuiug, med panna icke öfversligande 20 kannors rymd root lämplig skatt till Slaten.
Jag anhåller om remiss häraf till Bevill.- o. Ekon.Utsk:n. Hr Hjerta, Lars:
Utan alt i någon mån misskänna del nit för eli godt ändamål, som den värde motionären har ådagalagt medelst det förslag han nu uppläst, lager jag mig friheten till honom sjelf hemställa, om han anser att detta förslag skulle kunna vinna sympatier hos R. o. Ad. eller inom Utsk., Under de talrika öfverläggningar, som komma alt äga rum ronde hränvinsbränniugen, är det otvifvelaktig!, ali liden för denna närings utöfvande under loppet af hvarje är blir ett ganska vigtigt föremål för öfverläggningarue.
Dä kan det visserligen icke slå fell, att de ideer som motionären föreslagit få tillfälle att göra sig gällande utan alt behöfva komma genom särskild motion härifrån.
För min del skulle jag likväl tro, att dä man icke kan inskränka bränvinspannorhas antal, sä mäste detta förslag alt, med bibehållande af alla de bränvinspannor som finnas, inskränka bränvinsbränningen lill 2 månader om äret mola så mycket motstånd hos alla dem som idka denna näring för att erhålla sitt behof af drank till ladugärdarne, hvilket alltid framslälles såsom ett af de hufvudsakligaste motiverne att bibehålla bränvinsbränningen vid jordbruket, att man med full sannolikhet kan förutse att en sådan inskränkning icke kan komma alt äga rum; utom det alt det äfven strider emot den statsekonomiska princip, som öfver allt är antagen såsom riktig, alt söka åstadkomma den största möjliga produkt med minsta möjliga médel.
Jag hemställer således till den värde motionären, om han icke skulle finna alt denna motion skäligen kan återtagas.
All det är min fulla öfvertygelse att hvad jag föreslagit vore det rätta, derom hoppas jag att Hr Hjerta är öfverlygad, och jag vet att i BondeSt. inkomma flere motioner i ungefärligen samma syftning, hvarföre jag tror att motionen icke är obehörig, och anhåller om remiss deraf.
Remitterades lill Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ulsk:n. Hr af Grubbens, Nils Wilh., uppläste följande:
Den ömkeliga tablå som vid 1840 års riksdag uppgafs inför H. R. St., rör:de Stockholms stads och läns kurhus-jAtt/rf, föranledde dåvar. öfverståthällaren och mig, alt beömma deras ställning och jag projekterade då en afgift af 16 sk. b:co alt utgå af hvarje mantalsskrifven person i Stockholms stad, hvilket dock nedsattes till 12 sk. högst af hvarje sådan.
Sedan den tiden 358 ?'
Den 22 December e. m. har, enligt all anlcdn., skulden blifvit betald, efter flere, mindre nödvändiga löneförhöjningar m. m. ägt ruin, och af denna anledn. vågar jag vördsamt anhålla, det kurhus-afgiften måtle blifva nedsatL till dess förra belopp, eller högst 6 sk. b:co af hvarje mantalsskrifven person.
Remitterades lill Bevilln.Ulsk.
Hr af lia r mens, Henr.
Ollo: Då R. o. Ad:s Eleclorer behagat utse mig att i Frih. Tersmedens ställe 8 dagar fylla bans plats i StatsUisk., men jag dessförinnan var utsedd till ständig suppleant i samma Ulsk., så får jag afsäga mig förtroendet att pä 8 dagar i Frih.
Tersmedens ställe inträda såsom ledamot i StalsUtsk.
, med anhållan att få bibehålla den suppleanlplals som förut var mig anförtrodd.
Hr Ridderstad, Carl Fredr., anförde skriftligen:
En stor rörelse i den Europeiska lagstiftningen och på samma gång en gärd af politisk rättvisa går för närvar, genom flera af Europas folk lill förmån för Judarne.
I Rom, kalholicismens och fördomarnes hittills varande hufvudstad, bar roan, för icke längre tid tillbaka än i Augusti månad detta år, sellden christna och den judiska befolkningen räcka hvarandra banden till förbrödring och jemlikhet.
I Livorno hafva invånarne uti en till regeringen ställd skrift förklarat Israeliternes borgerliga och politiska emancipation, som en handling af mensklighet och rättvisa, som icke kunde annat än leda till statens sanna bästa.
I Preussen bar regeringen sjelf föreslagit beviljandet åt Judarne, icke blott af alla öfriga förmåner som en christen undersåte åtnjuter, utan äfven med vissa inskränkningar, tillträde lill statens embeten, till akademiska lärostolar m. m.
Men nationens representanter hafva gått längre; de hafva fordrat borttagandet af alla inskränkningar, som icke lage i de olika religionsbekännelsernas natur; de hafva fordrat, att Judarne icke längre mätte betraktas sorn en stat i staten, en nation i nationen, för hvilken politiska och sociala skrankor saltcs, för hvilken inskränkning i medborgerlig frihet agde rum, i följd af religiös öfvertygelse, utan att judar och de christ ne måtte båda betraktas såsom Preussare i ordets fulla och sanna mening, de der i allt — mot lika skyldighet, att deltaga i statens och kommunens förmåner — hade lika rätt.
Och deras, på sednasle landtdag, uttalade grundsatser hafva af Preussiska folket emottagits med jublande bifall. 1 England bar, såsom vi alla nyligen sett, Lord Russel sjelf ställt sig i spetsen för Judarnes fullkomliga emancipation.
I Holland, i Danmark och i Frankrike finnes ingen strid mer i detta hänseende att kämpa.
Sverige är och berömmer sig med rätta af att vara ett frihetens uråldriga hero, men en vanprydande skugga befläckar icke destomindre denna frihet, då den icke utsträcker sig lill hvarje landets innevånare, som är född på Svensk jord, tippvexer under Deli 22 December e. m. 359 Svensk lag och icke äger något annat fädernesland äu Sverige.
Del är en orättvisa, än mera, det är t. o. m. skadligt,* att en klass af medborgare skall finnas, som, ehuru född Svensk, för sin religiösa öfvertygelses skull, skall vara, om också icke Helot, likväl genom vigtiga och stora inskränkningar och förbehåll, utesluten frän så många af samhällets förmåner, att han från vaggan och till grafven måste betraktas och äfven betrakta sig sjelf blott såsom till en del tillhörande landets medborgarelif.
Det är orättvist, alldenstund alla medborgare böra, i lagarnes namn, icke mätas med olika måttstock, utan med en och samma.
Det är skadligt, emedan det frambringar en söndrande korporationsanda, med thy åtföljande intressen och stridigheter; skadande, emedan det innebär ett frö till fiendtlighet emellan samhälls-medlemraar, hvilka likväl, både till följe af statens ändamål och sitt eget båsta, icke äga skilda, utan samma intressen, nemi. det helas politiska och sociala, moraliska och fysiska utveckling och bestånd.
Hvad har kyrkans bekännelse att skaffa med medborgerlig rätt?
Hvad rättighet har majoriteten i ett land att säga till minoriteten:
J fän icke äga social och politisk frihet lika med oss; J måsten nöja er med att vi fördraga, tåla er i landet,, dä j icke viljen tillhöra vår religiösa bekännelse?
Hade christendomen gifvit denna väldets rätt, då vore den icke en skänk af himmelen, då vore den upprunnen ur samma källa, hvarifrån allt våld, allt tyranni, all orättvisa härflyter.
Hade de Svenske medborgare, som bekänna sig lill mosaiska religionen, på ringaste sätt gjort sig ovärdige de förmåner, som öfrige Svenske medborgare åtnjuta, eller stöde de under oss öfrige i bildning, fosterlandssinne och sedlighet, eller ådagalade historien och erfarenheten, att något det ringaste för kyrka, stat eller någon medborgareklass menligt uppstode af en fullt social och politisk rättvisa emot desamme, så kunde något rimligt skäl förebringas emot dess beviljande.
Men de auktoriteter, som blif vit hörda öfver Judarnes till K.
M. vid detta års början ingifna und. petition om full medborgarerätt, hafva samtliga intygat — (och vi alla känna det allt för väl) — att desse medborgare äro i allmänhet fullt ut lika aktningsvärde, lika bildade, lika foslerländske, lika fredlige, som andra Svenske medborgare af christen bekännelse i allmänhet tagne.
Och finnas undantag ibland dem, sä äro de hvarken flera än bland de christne, icke heller äro de annat än en följd af det tvång, som herrskat.
Historien och erfarenheten ådagalägga att i hvarje land, der man upphört, att, såsom främling behandla den, lill lika menniskorätt och medborgarerätt, som landets öfrige invånare, födde Juden, der hafva innan kort de bans isolerade ställning utmärkande drag försvunnit och han har inför— lifvats med öfrige medborgare.
Just i de länder, — t. ex. Danmark, — der friheten varit fullständig, har detta införlifvande varit märkbarast.
Den mycket befarade inflyttningen har ej heller der ägt rum, emedan Judarnes antal icke till- utan aflagit år från år.
Öfverallt har erfarenheten visat, att deras emancipation från särskilde tvångslagar icke blott ej skadat, utan gag - 360 Den 22 December e. m. nät det allmänna.
Och är detta en allmän erfarenhet i länder, der den befolkning, som tillhör mosaiska trosbekännelsen, uppgår lill flera hundratusen personer, hvilket men skulle väl då uppstå, att bevilja emancipationens rättvisa ät dem, i ett land, der deras antal icke uppgår till mycket öfver 800 personer, der det beror af Regeringen att afslä eller bevilja nya inflyttningar, samt der det ligger i de förut härvar.
Judars egel intresse alt frän utlandet endast tillegna sig sådana individer af berörde folkstam och bekännelse, sorn äro af redbar och aktningsvärd conduite.
Pä grund häraf, anser jag mig böra föreslå en sådan förändring af hittills varande lagstiftning för Judarne, att de i riket redan bosatte
Judar och deras afkomlingar md inträda i fullständig
Svensk medborgare-rätt, med den inskränkning allena, som i följd af de olika religions-bekännelserna äro grundade i sakens egen natur, samt dessutom i de fall, som af grundlagen bestämmas.
Jag anhåller vördsamt, att denna min motion må blifva remitterad till vederbör.
Hr Hjerta, Lars, uppläste följande 2:ne motioner: 1.
Att, i samma mån som jordbruket och den öfriga industrien i eli land går framåt, goda kommunikatious-anslaller äfven blifva allt mera oundgängliga: alt de sednares tillvaro rättare sagdt är ett hufvud vill kor för det förra: och att den nation, som stannar efter de öfriga, i anseende lill de omsorger, hvarigenom transporlerne af landels produkter kunna underlättas, i samma män äfven mäste blifva efter i välstånd, är en sanning, på den sednare tiden så ofta upprepad och nu mera så erkänd, att den icke möler någon gensägelse.
Huru allmänt denna sanning inses, kunna vi häst skönja i det deltagande som visat sig för anläggandet af en eller flere jernvägslinier genom Sverige, en plan för hvilken en ledamot af detta hus uppoffrat
Hera års trägna mödor, hvilka förvärfva honom rätt till samhällets erkänsla.
Säkerligen skall också hvarje vän af fosterlandets framskridande utveckling söka befordra delta allmän-nyltiga ändamåls uppnående, så vidt det låter förena sig med landels krafter.
Men under afvaktan på denna storartade plans verkställande, och jemväl såsom ett kraftigt understöd åt densamma, är det utan tvifvel nödigt att ej förbise något, som möjligen med mindre uppoffring kan åstadkommas för samma hufvudändamål alt förbättra kommunikations-anstalterna.
Delta har också till en del redan utgjort ett föremål för R.
St:s uppmärksamhet, då de anslagit icke obetydliga summor, att af Regeringen disponeras, till de allmänna landsvägarnes förbättrande, medelst backars borttagande, nya vägars anläggande m. m. och de anslagna medlen hafva jemväl blifvit använda på ett sätt, som skall lända det allmänna och efterkommande lill godo, genom flera äuda - Den 22 December e. m. 361 målsenliga väganläggningar.
Detta allt oaktadt lärer det vara obesliidligl, att mycket mera ännu återstår att göra för vinnande af det förutnämnde ändamålet; oell det nödvändigaste samt närmast behöfliga deribland torde vara en reform af sjelfva systemet för landsvägarnes byggnad och underhåll i allmänhet.
Det är kändt af livar oell en som rest utomlands, ali Sverige, som för hundra år sedan kunde, i afseende på sina landsvägars beskaffenhet, ställas framför de Hesta andra länder, nu deremot i delta hänseende är kanske sämst lottadt af de europeiska slaieine.
Detta kommer icke egentligen deraf, att våra landsvägar äro sämre nu än då, ulan deraf att andra länder, i denna likasom i mänga andra riktningar, gått med jättesteg framå^, medan vi för blifvit stillastående.
I sjelfva verket känner enhvar att våra landsvägar, ifrån förhöstens början, äro i det skick, att längre transporter af tunga varor derå pä hjuldon, väl icke öfverallt, men pä ganska länga sträckor, äro ytterst försvårade, och att det är renlaf omöjligt att här etablera sädane formansinrätlningar som i Tyskland, Frankrike och England, der man på en stor vagn kan forsla ända till S,00() U.
Det finues ännu ganska länga vägstycken, der äfven en resvagn, under vissa tider, knappt kan forslas fram mer än fot för fot, och detta t. o. m. i rikets mest befolkade provinser.
Någon ersättning hafva vi visserligen i slädförel och de isbelagda sjöarna, under s. k. goda vintrar; men dels är man, äfven i deu medlersta delen af riket och ända upp till gränsen af Norrland, alltid oviss huru snart ett godt slädföre skall inställa sig och huru länge det skall räcka; dels har liela den södra, mest befolkade delen af landet sällan godt af denna underlältnad i kommunikationsväg.
Huru otillräcklig ofvannämnde ersättning i allt fall redan är, och än mer måste blifva, vid ökad produktion, visar sig också, icke allenast af den starka efterfrågan, hvarmed folk och dragare då, för den korta tiden, tagas i anspråk, och som tvingar jordbruken eller bergsbruksidkare!! att hälla långt
Hera hästar, än de eljest behöfde, utan ock af flera andra omständigheter.
Jag tillåter mig ali såsom ett dylikt bevis, som ligger närmast för hand, fä anföra: alt, fastän det ansetts sannolikt det Iransporterne med ångfartyg skulle upphöra med Novembers månads ingång, och alla derföre naturligtvis skyndat sä mycket de kunnat, alt fä såväl sina försändningar till landsorten för vinlren, som sina behofsarliklar derifrån expedierade, så mycket som möjligt* lill slutet af Oetober: så hafva likväl ångfartygen, dä den blida väderleken tillåtit dem att ända lill medlet af December fortsätta sina färder, hela tiden varit öfverhopade af fraktgods.
Hade nu ångbåtsfärden upphört i Oetober, sä skulle största delen af den omsättning, som sedermera inträffat medelst försändringar sjövägen, icke hafva kunnat äga rum, i anseende till de dåliga höslvägarue.
I andra länder deremot lida landsvägarne föga af regnets inverkan ; de blifva väl smutsiga, men ej så djupa att vagnshjulen skära ned deri; och detta kommer deraf, alt de äro ordentligt byggda, d. v. s. anlagde på en fast grund, samt sedan väl under - 302 Den 22 December e. m. hållas, hvarföre också föga, eller ingen skillnad i transportkostnaderna der äger rum, mellan höst och vårtiderna eller sommaren.
Att komma till samma punkt äfven hos oss, är något som man torde kunna anse afgjordt alt hvar och en önskar.
Att dertill också icke skulle behöfvas någon uppoffring i det hela, torde också kunna ådagaläggas; ty en väg, en gång anlagd med ett fast underlag, på det ändamålsenliga sätt som erfarenheten numera tillräckligt gifvit vid handen, erfordrar sedermera för sitt underhåll icke hälften så mycket grus som en våg utan fast botten, hvilken uppmjukas af regnet; och pä goda materialer till chausséers underhåll är Sverige på flera ställen långt rikare än både Tyskland, England och Frankrike, i anseende till de outtömliga förråder som bär finnas på granit af alla dimensioner, från bergsåsarna lill skrifsanden, så att vi snarare hafva för mycket än för litet deraf.
Emellertid skulle nya vägbyggnader, af den bär omförmälde beskaffenhet, på ganska många ställen der de behöfvas, öfverstiga de väghållningsskyldiges krafter alt vidtaga på enskild bekostnad, i anseende till det första utläggets betydlighet, oaktadt de skulle vinna derpå i längden, genom minskning i underhållskostnader.
Det skulle t. o. m. svårligen kunna åläggas dem lagligen, och i följd deraf är det fara värdt, att landsvägarne i det hela, eller hvad sjelfva vägbyggnads-sysfe/nef i allmänhet angår, komma att förblifva i oförbättradt skick, sä länge icke staten, äfven i detta hänseende, träder emellan.
Det är af denna anledn. jag tager mig friheten anhålla, att Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Ulskin må taga i öfvervägande, i hvad mån det här antydda ändamålet må kunna befordras och en allmän reform af vägbyggnadssystemet i landet inledas, genom anslående af belöningar af allmänna medel eller råntefria lån ä vissa år eller deltagande i kostnaden ifrån statens sida med de väghållningsskyldige, som åtaga sig att, enligt gifoa föreskrifter ombygga och sedermera underhålla sina vägstycken, der sådant finnes mest erforderligt; samt ali, om ett sådant förslag gillas, R.
St. dertill må anslå den största möjliga summa, som kan undvaras, såsom egnad till ett allmänt och stort behofs afhjelpande, samt till ett föremål, som snarare än de liesta andra skall återgälda den derpå nedlagda kostnad.
Remitterades till Stals- o. LaglJlskm. 2.
Om rättvisa utgör ett af de förnämsta villkoren för ett väl ordnadt, ett civiliseradt samhälle och till en verklig rättvisa äfven hör att den är lika mot alla, d. v. s. jemlikhet inför lagen, så långt den är förenlig med det helas bestånd, så kau det icke annat än strida mot fordringarue på en sådan rättvisa äfvensom emot samhällets sedliga ändamål, om äfven inom privatlifvet den ene medborgaren skall äga en af lagen sanclionerad godtycklig makt öfver den andre.
Delta missförhållande är än mera ögonskeuligt, om det endast beror af lyckans yttre tillfällighet, hvilkendera med - Den 22 December e. ni.
3C3 borgaren skall äga den godtyckliga makten, och hvilkendera skall vara underkastad densamma.
Elt sädant missförhållande äger likväl rum genom den rättighet, som nu gällande tjenstehjonsstadga lemnar ål husbönder, att tilldela sina tjenare husaga, d. v. s. att emot dem utöfva fysiskt våld utan ansvar, så vida icke våldet är så svårt, alt det lemnar skada efter sig.
Det behöfver väl knappt närmare ådagaläggas, huru lätt en sådan makt kan leda till missbruk i en rå eller nyckfull husbondes band, särdeles när man dermed sammanlägger det ytterst stränga ansvar, som allmänna lagen stadgar för tjenare, som tillbaka förgår sig emot husbonden.
Också äro exemplen på sådana missbruk så talrika, att de ej här behöfva upprepas.
Det torde vara nog att anmärka, att då lifegenskap icke finnes i vårt land, och grundlagarna försäkra hvarje i riket född person om skydd och rättvisa, sä kan ock förhållandet mellan tjenare och husbönder både inför lagen och förnuftet icke betraktas annorlunda än såsom ett frivilligt kontrakts förhållande, hvarigenom den sednare på viss tid åtager sig att förrätta vissa arbeten eller Ijenstskyldigheter emot öfverenskommen betalning.
Hvad är det då som gör, att i det ögonblick, då delta kontrakt träder i verkställighet, en så stor olikhet inför lagen i och med detsamma inträder mellan de bråda konlrahenterne, att den ene kan med fysiskt våld misshandlas af den andre utan alt äga rätt till lagligt klagomål förrän misshandlingen öfverskridil en viss gräns.
Jo, endast den omständigheten, att den ene kontrahenten är i stånd att gifva den andre elt nödtorftigt uppehälle i betalning för dennes arbete.
De äro likväl naturligtvis båda lika mycket i behof af hvarandras biträde, enär kontraktet är frivilligt.
Om bladet vänder sig och lyckan förändras, om tjenaren får ett arf och husbonden genom olyckor eller misshushållning blifver utblottad, kan det ganska väl hända, att makten kommer på motsatt liand, utan att personernas egenskaper äro förändrade.
Hela denna makt är således intet annat, än penningens öfvermakt öfver arbetet; det är penningaristokralien i dess råaste och tillika mest utbredda skepnad.
Hvilka känslor och hvilken sinnesstämning denna underordnade belägenhet under godtycket skall väcka och fostra hos den tjenande klassen i allmänhet, i samma mån, som rättstillståndet i samhällets öfriga regioner börjar att göra sig alltmer gällande, är lått att finna.
Det är en ännu återstående lemning af träldomen, hvilken nödvändigt skall motverka en högre moralisk lyftning, emedan en sådan icke kan finnas till utan i förening med känslan af rättigheter och medvetandet af lagens skydd emot hvarje orättvisa.
Om det invändes att husagan numera jemförelsevis sällan begagnas, emedan sederne blifvit mildare och humaniteten mer och mer gör sig gällande i allmänna lifvet, så är delta en sanning.
Men just häruti ligger ett så mycket större skäl att äfven förändra sjelfva lagen, då den står i motsats till en mildare tids fordringar.
Det är just de föråldrade lagarna, som böra upphäfvas. 364 Den 22 December e. m.
Också är husavan sedan mansåldrar tillhaka afskaffad hos de båda nationer som här i Europa galt i spetsen för civilisationen, nemi. i England och Frankrike; äfvensom hela vestra och södra Europa, och jag kan af egen erfarenhet intyga, att personer i dessa länder, sorn' frågat efter Sveriges sociala förhållanden, visat en förundran, som gränsat till misstroende, när de fält veta, att i vårt land, som de ha hört omtalas såsom ett fritt samhälle, en husbonde ännu kan slå sin tjenare ulan ansvar.
På alla dessa grunder, och dä allmänna lagen genom stadgandet i 15 caj). 2, 3, 4 och 9 §§ missg.balken i allt fäll gifver husbonden all nödig öfvervigt öfver tjenaren, föreslår jag vördsamt, all såväl allmänna lagens stadgande i 14 cap. 5 § handels-balken, som den deremot svarande föreskriften i nu gällande tjenstehjonsstadga, ang:de rättigheten alt tilldela tjenare husaga, mätte upphäfvas.
Föredrogs och remitterades lill StalsUtsk.
Gr. Horns, Claes Fredr., denne dag f. m. väckta och numera skrifteligen aflemnade motion i fråga derom att B.
St., vid beviljande af ärliga anslag för fleråriga allmänna arbeten, måtte beräkna anslagen för 4 år i st. f. 3.
Upplästes följande af Hr Durietz, Carl, inlemnade motion:
Då det är en känd och af erfarenheten bestyrkt sanning, att arrenden för kungsgårdar samt andra kronolägenheter i sednare tider blifvit uppdrifne lill orimligt höga belopp, synnerligen genom de derå anställda auktioner lill den mestbjudande att arrendet öfvertaga, och hvarigenom ej allenast åtskillige arrendatorer kommit på obestånd och brustit, i betalningen af det bestämda arrendebeloppet, utan äfven K.
M. och kronan, genom egendomens vanhäfd och vanskötsel samt af arrendatorn åsamkade husrölebristen, fåll vidkännas ofta nog kännbara förluster, som, med ett billigare afseende å arrendatoreus skyldigheter, kunnat undvikas; och då äfven B.