Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Räntorna i guld eller specie, lades till kapitalet, hvarigenom panten, äfvensom belåningsrätten, eller skuldsättningen i dåligt mynt, oäfbrutit växte.
Fordringsägaren till kapitaler i guld och specie, lånta åt Banken, hade således vinning utaf, att courantmyntet försämrades.
Under de första 3o åren uppstod, hvarje gång Banko-Deputationen var tillsammans, strid mellan Provinsernes och Stockholms Stads interesse.
Enligt Utskottets förslag är visserligen vådan nu icke densamma; ty meningen är, att om t. ex. Banken upplånar till 3 procent, den, som lånar penningar på obligationen, skall gifva 6 procent.
Jag tycker dock, att det ligger något vidunderligt deruti, att ifråu Den 3o November e. m. debitor göra sig till kreditor.
Här har äfven blifvit sagdt, att Rikets Ständer icke borde gå in i så noga detailler, hvad sjelfva ledningen af rörelsen beträffar, utan hafva något mera förtroende till BancoStyrelsen.
Det är detta äfven jag önskar, icke för BancoFullinäktiges skull, utan för näringarnes, emedan det är omöjligt att i närvarande ögonblick kunna bedöma dessas behof.
En ovilkorlig skyldighet är, under en öfvergångsperiod, sådan som den man nu går till mötes, att söka hjelpa, der hjelp behöfves; det är icke blott genom utlåningar, som den hämmade rörelsen skall återlifvas.
— BancoStyrelsen har en reservfond i publika papper.
Om Banken sköter sig rätt, piåste rörelsen drifvas med upplånta penningar.
Reservfonden slår i beredskap, i fall det visar sig, att i en eller annan beräkning något misstag ägt rum.
Här har äfven blifvit föreslagit, att räntan borde vara olika för olika Discontrörelse.
Jag delar denna åsigt fullkomligt, och tror, att när man säker ett kapital på längre uppsägning. bör man derföre icke försmå de papitaler, hvilka långifvaren icke vill lemna annorlunda än på kort uppsägning, hvarmed jag förstår en månads, eller å vista.
Jag skulle helst önska en månads, inen anser icke farligt, att valet i detta afseende må få bero af BancoStyrelsen.
Jag förnyar den anhållan, att Herr Grefven ecb LandtMarskalken täcktes inhemta Stårj-s Den 3o November e. m. dets tanisa, huruvida vi icke först må särskilt afgöra, om upplåning får äga rum, eller icke.
Herr von Troil, Emil: Med Grefve von Schwerin instämmer jag deruti, alt man först hör afgöra hufvudfrågan; men då opinionerna tyckas ännu vara något Vacklande, torde mången finna betänkligt att bifalla hufvudfrågan, innan det blifvit utredt, hurudana delaillerna böra blifva.
Ilvad jag i förmiddags yttrade, var, i anledning af Herr Ribbings hemställan, huruvida lian icke tydligen bevist, att det skulle leda till sedelstockens förökande, att upplåna emot obligationer.
Jag får i anledning deraf förklara, att ehuru jag med så mycken uppmärksamhet, som stått i min förmåga, följt Herr Ribbings raisonnement, jag dock icke deruti funnit den klara bevisning lian sade sig hafva åstadkommit.
Jag hörde väl, att lian yttrade, att upplåningen skulle öka sedelstocken, äfvensom att lian frågade, om icke derigenom skulle kunna umbäras allt annat mynt.
Men det är icke med så stora sedlar, som man verkställer liqvider man och man emellan; och ehuru de utgöra ett bytesmedel, på samma sätt som man begagnar reverser och in visningar m. m., äro de egenteligen icke att anse som penningar.
Likaså hörde jag klandras, att Fullmäktige möjligen skulle kunna komma att indraga liela lånerörelsetii 224 Den 3o November e. m.
Det är likväl en rättighet, sorn tillkommer Styrelsen i alla väl organiserade Banker, att, i män af rörelsens behof, öka eller minska utlåningen.
Herr Ribbing har trott samma förhållande kunna inträffa, somnar Filial-Disconterna upphörde.
Rikets Ständer skulle misstagit sig i hög grad vid valet af sina BancoFullmäktige, om de hade att befara en så våldsam inställelse af lånerörelsen.
Den föreslagna belåningen af Bankens egna obligationer, liar äfven hos flere talare väckt stora bekymmer.
Man har trott penninge-stocken kunna ökas; men man har glömt, att i samma ögonblick man belånar en sådan obligation, inläses den i Bankens kistor.
Man har befarat, att kapitalisten härigenom skulle bereda sig en vinst af 3 procent.
Detta inkast måste jag försöka vederlägga, emedan Ridderskapet oell Adeln städse tyckts vara angelägne att förekomma allt, som kunde öka den enskildtes räntevinst.
Man har sagt, att den, som om morgonen inlemnar penningar emot en 3 procents sedel, skall om aftonen hafva en vinst af 3 procent.
Förhållandet skulle likväl tvärtom blifva en ren förlust af 3 procent.
Om morgonen erhöll han en skuldsedel af Banken mot full valuta i kontant, och om lian sedan belänade den på dagen, hade han väl lika mycket penningar att disponera, men hade på samma gång förvärfvat en lika stor fordran, löpande med 3 procents ränta, och en lika stor De n 3o November e. in. 221 skuld, löpande med sex, hvilket måtte göra en årlig förlust af 3 procent.
Jag kan således icke finna någon våda af denna rörelse.
En annan fråga är, huru upplåningen hör regleras så, alt enskilde finna fördelaktigt, alt placera sina penningar i denna rörelse.
Man har i detta afseende påstått, att den borde ske dels a vista, dels på längre terminer och emot hög ränta.
Jag bekänner, att jag icke tror, det alla capitaler nödvändigt höra antingen till klassen af fullkomligt fasta eller fullkomligt rörliga.
— Till de förre kan jag blott räkna dem, som blifvit placerade endast med afseende på räntan, utan rättighet lill kapitalets återfående.
Till de senare höra kassa-behållningar och fordringar å vista.
Mellan dessa båda ytterligheter ligger en oändlig mängd nyanceringar af fordringar på längre och kortare tider.
Jag är visserligen osäker, hvilketdera sättet är fördelaktigast, emedan dertill fordras en stor sakkännedom, som jag tviflar att någon under våra kreditförhållanden kan äga.
Den enda kloka utvägen tror jag vara, att lemna Banco-Styrelsen fria händer, för att, om jag så får uttrycka mig, något experimentera i denna del.
Dock, hvad upplåning å vista beträffar, fordrar jag såsom eli oeflergifligt vilkor, att den icke må ske på reverser, hvarigenom skulle inträffa, hvad åtskillige vid återremissen anmärkt, att räntan helt och hållit vore bortskänkt.
222 Den 3o November e. m.
Utfärdandet af dessa skuldsedlar skulle hafva till påföljd en verklig tillökning af sedelstocken, som just är det man genom denna upplåning vill förekomma.
Det af flere talare begångna misstag, alt denna rörelse skulle till någon del komma att grunda sig på nja sedlar, bar af Herr Rosenblad två gånger blifvit vederlagdt; men jag ber att ännu få omsäga, att det icke är fråga om att tillverka några nja sedlar, och i följd deraf kan icke eller denna rörelse sträcka sig längre, än tillgångarne i upplåningsväg medgifva.
Friherre Kantzous anmärkning, att denna upplåning skulle draga penningar ur den allmänna rörelsen, bar jag svårt att fatta, emedan den icke skulle draga till sig andra penningar, än dem, som förut ligga ofruktbara i kassorna, enär ingen lärer insätta penningar, sorn på annan väg kunna göras fruktbara.
Grefve BjörnstjernaMagnus:
Flere talare hafva gjort anmärkningar vid det yttrande jag afgaf i början af denna discussion.
Jag får nu dels jtterligare utveckla min framställning, dels besvara dessa anmärkningar.
Resultatet af hvad jag anförde var, att jag gillade Utskottets sjftemål, att genom upplåning vinna tillgångar för handeln och den större rörelsen; men jag bestrider deremot sätlet, nemligen att upptaga 3 procents Obligationer på fjra månaders uppsägningstid.
Jag bestridde det - Den 3o November e. m. 233 ta derföre, att jag anser denna utlåning icke kunna uppfylla ändamålet att draga till sig de rörliga eller fluctuerande Capitalerna, och anser den vådlig, emedan den skulle kunna rubba den proportion, som vid realisationen skall äga rum mellan Bankens Metalliska Valuta och BancoSedlar lie.
Till Herr Rosenblad får jag således först hemställa, i anledning af hans förslag, alt, i fall
Banken skulle tillåtas upptaga lån mot 3 procents ränta och \ månaders uppsägning, det vilkor må bestämmas* att icke mera upplånas, än som åter kan i låneväg utgå, huruvida icke detta innebär, att Banken ej skall upplåna mera, än den finner utväg att åter utlåna, hvarigenom Obligations-innehafvarnes rätt att återfå sine penningar, måste föranleda lill nya Bancosedlars utgifvande.
Den värde Ledamoten explicerar saken på följande sätt.
Han säger nemligen, alt upplåningen icke sker på en gång, utan suecessive, hvarigenom tillgångar vinnas.
Men jag får hemställa, om icke på detta sätt antingen de upplånta medlen stundom komma alt borttagas från deras rätta ändamål, eller också nya sedlar måst? begagnas.
Jag hemställer Vidare, om icke Utskottets förslag, ”att såsom Hypo”thek må antagas, lill fulla capitalbelop”pet, de af Banken eller LåneContoiren, ”för upplånade medel på 4 månaders uppsägning, mot högst 3 procents ränta, utfärdade Obligationer,” till sin ordalydelse 224 ®en 3° November e. m. innebär för Obligations-innehafvaren en rätt att få beläna sina Obligationer.
Jag skulle tro, att man icke sålunda bör fastställa en rättighet, för hvilken man måste tillgripa under hand hafvande tillgångar.
En Talare har yttrat, alt jag såg en farhåga i förslaget, hvilken han icke delade.
Det är emedlertid besynnerligt, att jag tillstyrkt sjelfva saken, och han deremot afstyrkt den, oaktadt han skulle sett mindre farhåga deruti än jag..
Det är .en theori, som jag icke kan dela, att räntebärande papper skulle bringa sed larne ur rörelsen.
Alla Länders erfarenhet visar motsattsen, då der finnas stora massor af räntebärande papper, nödvändiga för näringarnes och handelns lif.
Det af Herr Hjerta framställde förslag, gillar jag till stor del, nemligen att Banken må äga rätt upplåna penningar antingen mot 3 procents Obligationer å vista, eller emot 4 procents, på ända från två till sex månaders uppsägning.
Bäst är otvifvelaktigt 3 procents Obligationer å vista, hvilka egentligen sätta i rörelse cassa-behållningarna, och sådane penningar, som icke för ögonblicket finna annan plats.
Jag tror likväl den af en annan talare gjorda anmärkning
Vara grundad, att det är bättre icke hafva dessa ställda i Obligationer, utan bokförda i upp- och afskrifningsräknhig.
Hvad det andra slaget beträffar, eller emot 4 procents ränta, så tviflar jag,, att de kun n ci Den 3o November m. 225 na komma att begagnas; dock är ingen fara dermed förbunden.
Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard:
Jag skall först be att få yttra något om sjelfva principfrågan.
Man har sedan år 1809 med allt skäl byst en panisk fruktan för allt, som baft sken af ett ökadt rörelse-capital, ocb man har sällan insett skillnaden emellan en ökad sedelstock och sådana papper, som utgifvas genom den enskilda creditens begagnande.
Vid detta tillfälle är frågan att, genom elt ökadt förlags-capital, ge lif åt handeln och näringarne, samt öka den inre produetionen, hvarigenom äfven realisationen befrämjas, ty genom de på enskildta crediten grundade papper ökes icke Bankens sedelstock, men silfvt rfonden kan derigenom ökas.
Jag kan således icke dela flere talares tanka, att genom ifrågavarande inrättning, realisationen skall blifva omöjlig.
Om, såsom en Ledamot befarat, realisationen icke skulle kunna verkställas utan att beröfva handeln och näringarna deras nödiga penninge-förlag, skulle jag visserligen vara af annan tanka, och anse realisationen köpas för dyrt med uppoffring af laudets allmänna välstånd.
Jag förenar mig således med deni, hvilka i principfrågan bifalla Utlåtandet.
Jag skulle instämma med dem, som begärt proposition på 5i H. i5 V 226 Dea 3o November e. m. hufvudfrågans afgörande, huruvida upplåning skall komma att äga rum, om jag kunde lemna milt bifall dertill, med mindre, än att viikoren på förband bestämdes.
Sådana BancoUtskottet föreslagit dessa vilkor, kan jag icke bifalla dem, ej eller på sätt Herr Hjerta yrkat.
Just derföre har jag tagit mig friheten belt enkelt, och i korrta drag, framställa hvad jag ansåg vara rätt, såsom vilkor för denna upplåning.
De speciella detaillerna kunna visserligen uppskjutas, men grunderua måste i förväg afgöras.
De af Utskottet för upplåningen rubricerade särskilda ting och effecter äro äfven underkastade anmärkninningar, såsom t. ex. för belåningen af fullgoda accepterade vexlar, bör fogas den föreskrift, att borgen tillika bör lemnäs.
Utskottets definition på inrikes vexlar är oduglig, emedan den icke framställer något begrepp, sorn skiljer dem ifrån vanliga reverser.
Sådane invisningar Utskottet omnämner, stå icke under VexelStadgan, och kunna således icke antagas såsom vexlar.
Boye har yttrat, att då vid sista Riksdag upplåning mot 3 procents ränta ansågs för det minsta möjliga, vöre det ett besynnerligt experiment, att nu tro, det man kunde verkställa en upplåning mot a procent.
Men om man betraktar, att frågan egentligen afser att göra de penningar rörliga, som nu ligga orörliga i de handlandes cassakistor, faller det af sig sjelf, Den 3o IV o vern ber e. m. atl anstalten skall kunna gå för sig.
Grefve von Schwerin har yrkat efterlefnad af Banco-Ordningen, sora innehåller skyldighet för Banken att bestrida rörelsen med upplåning, samt att alla deremot stridande inslructioner, som af Rikets Ständer utfärdas, måtte förklaras ogiltiga, och BancoFullmäktige få förvalta Banken efter BancoOrdningen.
Jag kan icke instämma häruti; ty hvad Rikets Ständer finna godt att för Banco-Verket stadga, är lika mycket lag, som Banco-Ordningen sjelf.
Det vore ganska vådligt, att etablera en grundsatts, genom hvilken man lemnade åt BancoStyrelsen rättighet att slippa lyda Rikets Ständers föreskrifter rörande Banco-Verkets förvaltning; derigenom skulle ett vidsträckt fält att handla och vandla med Statens medel beredas Fullmägtige; möjligen medförande de vådligaste följder.
Jag vill blott upptaga en Ledamots anmärkning emot mitt yttrande, att en enskild person skulle kunna skörda 9 procents vinst på upplåningen.
Har jag icke bevisat detta förut, så lär det icke lyckas mig nu.
Men det finnes personer, hvilka använda sina capitaler till inrop på utmätnings-auctioner, på hvilket de säkert skörda 6 procent.
Genom blotta uppvisandet af sitt capital, kan en sådan person byta sig till en Banco-Obligation 5i H. i5* 228 Den 3o November e. in. mot 3 procent.
Den 29 Juli f. ra. 301 öfverlemnar lugnt åt opartiske domare att afgöra, huruvida det var förtjent eller icke.
Man säger visserligen, att det oaktadt, saknar hela denna fråga i sitt närvar:de skick alldeles för mycket de erforderliga upplysningarna — men om sä är, kari detta väl åtminstone ej räknas såsom ett fel hos Styrelsen, enär hon lemnal alla de upplysningar, som finnas tillgänglige.
Det slår ju i alla fall R.
St. fritt, till hvilka frågan nu är öfverlemnad, att skaffa sig vidlyftigare upplysningar, innan de fatta sitt beslut om de anse detta vara behöfligt.
Men, mine Hrr! för min del tror jag, att någon vidare utredning, hvilken förnämligast skulle bestå i en nogare granskning af koslnads-beräkningarna, icke egentligen är nödvändig, just derföre, att man för det allmännas deltagande denna gäng har valt en form som gör det öfverflödigt, att äga alla de bestämda garantier, för beräkningarnes tillförlitlighet som ovillkorligen skulle behöfvas i fall den fordna formen för dylika arbetens bispringande blifvit bibehållen, nemi. ett visst kapitaltillskott, såsom fallet var t. ex. med Götha kanal samt flera andra.
Under sådana förhållanden, var naturligtvis ingenting billigare och riktigare, än att R.
St. skulle med visshet vela, huruvida de uppgifter, hvarpå förslaget grundade sig, voro på siffran tillförlitliga.
Nu är förhållandet deremot hell annorlunda, ty ett sätt har blifvit föreslagit, hvarigenom man undgår alla de olägenheter och äfventyr, som det gamla medförde, och måste medföra genom möjligen felaktiga beräkningar.
Och likväl detta sätt för Statens mellankomst, har det icke blifvit klandradt! och klandradt just derföre, att del vore nytt!
Så vidt jag förstår att göra en enkel logisk slutsats, måste det likväl förhålla sig alldeles omvändt; ty när ett gammalt har visat sig vara oriktigt, så måtte det väl också vara klart att för att vara riktigt, mäste det som föreslås vara nytt, och således denna egenskap i och för sig sjelf icke vara ett fel utan en förtjenst.
Detta visar sig äfven tydligt vid minsta 'eftersinnande.
Ty antagom att förslaget, sådant det blifvit uppgjordt, icke kommer att visa sig fullkomligt riktigt vid verkställighet, (hvilket jag också på intet vis tilltror mig att bedöma).
Alldeles ej någon förlust för Slaten, men väl för aktieägarna.
Slaten betalar i intet fall mera än den åtagna bestämda summan.
Räntan är således fixerad, och aktiernas kapital-värde ställa sig i förhållande derefter, så alt den aktie som efter 4 proc. räntefot gifver 4 r:dr i ränta, kommer ock att i kurs gälla 100 r:dr, han må nu vid arbetets fullbordan hafva kostat mer eller mindre.
Det är således tydligt att om byggnadsförslaget kommer alt kosta dubbelt, enligt beräkningen så blir effekten den, att aktierna falla lill hälften af sitt nominel-värde, så alt den aktie, som måst inbetala 1000 r:dr, i st. f. beräknade 500, efter 4 proc., kommer att återfalla till dessa 500 efter samma ränta.
Detta är helt enkelt och naturligt.
Så har äfven förhållandet varit t. ex. med Södertelje kanalaktier, som raan vet nedfallit från 500 till 100, just derföre att den ränta som hvarje aktie lemnar ej motsvarar ett högre kapital, 302 Den 29 Juli f. m. fastän det nominella beloppet är femdubbelt.
Då Staten således genom den form af garanti för en viss summa, som blifvit vald, på intet vis sammanbinder sitt biträde med den större kostnad, hvilken kan ifrågasättas såsom möjlig, så synes det mig också deraf följa, att Slaten vid detta tillfälle alldeles icke har behof af den visshet om förslagernas tillförlitlighet sora varit nödvändig, om hjeipen lemnats genom kontanta tillskott såsom förr varit brukligt vid likartade företag, och alt man således gerna kan förtro sig lill de beräkningar som blifvit framlagda.
Man har här afstyrkt frågan af det skäl att hela företaget endast vore grundadt pä förtroende för Gr. von Rosens uppgifter.
Men jag tror mig nu hafva visat alt denna omständighet är aktieägarnes ensak, och aldrig kan gälla mera än som skäl för deni att se sig före.
Hvad Slaten deremot enligt min tanka bar att öfverväga, är, huru vida någon allmän nytta och således vinst för Slaten eller samhället uppkommer af förelaget.
Utan att så är förhållandet, har Staten naturligtvis icke något motiv att göra en betydlig uppoffring, men om en vinst för Staten deraf anses härflyta, då är också Statens ställning vid detta tillfälle alldeles likartad med dess förhållande till leverantörer i allmänhet.
Till en sådan säger Staten:
Gif mig så och så mycket af den varan, så skall ni få så och så mycket penningar; och till förevarande bolag säger Staten: lemna mig en jernväg, och jag garanterar eder 4 proc. af denna uppgifna summa på 15 år.
Hvad är då Statens ändamål härmed?
Jo det är, alt förskaffa sig den vinst och allmänna nytta som existensen af den föreslagna jernvägen medför, såsom valuta för sina uppoffringar.
Det är således pä denna punkt som undersökningen bör falla.
Den bör gä ut på att utröna, huruvida detta förelag verkligen skall bidraga till någon nytta för det allmänna eller ej; om det skall bidraga till ökad produktion, lill ökad välmåga, till ökad styrka, säkerhet och trefnad — med ett ord, till befordrande af de ändamål som Staten kan hafva alt behjerta.
Della är det som enligt min tanka bör undersökas, och ej så mycket det som egentligen och uteslutande rörer de enskilde aktieägarnes fördel, hvarom de sjelfve lämpligast må hafva omsorgen.
Då jag nu vill söka ingå i en dylik pröfning, måste jag i främsta rummet fästa mig vid den statsekonomiska sals, som jag här hört yttras af Gr.
Anckarsvärd, alt lättade kommunikationer icke skulle bidraga till en ökad produktion.
Jag trodde detta likväl vara så godt som ett axiom.
Jag trodde det vara gifvet, och medgifvet af hvar och en, åtminstone af alla dem sora äga någon grundegendom, att dess värde, i följd af dess produktion i ganska betydlig mån beror på dess mer eller mindre lätthet till afsättning.
Eller är ej en af de aldra första och vanligaste frågorna då man Vill hedömma en egendom och bestämma dess värde: huru långt är det till afsättnings-orten?
Och hvarföre inverkar detta på värdet?
Jo derföre, att ju närmare denna plats är, ju högre kan produktionen uppdrifvas, eller rättare sagt, ju mera lönar det sig att producera.
Behöfver jag utveckla detta?
Den 2'J Juli f. m. 303 eller är det ej sjelfbegripligt alt alltid en gräns finnes för hvad som lönar sig och icke lönar sig, och att denna gräns utvidgar sig i samma mån som transportvägen är kort och afgiften derigenom förminskas?
— Om jag sålunda kan flytta sjelfva afsättningsorlen närmare, sä ökar jag kapital-värdet af egendomen derigenom, att jag ökar möjligheten till en större produktion.
— Men hvad är då en jernväg att närmast förlikna vid?
Jo, såsom jag föreställer mig, vid en segelbar flod eller strand.
Hvar man vet emellertid, att den egendom, som är belägen vid hafskusten, eller en flod alltid är mera värd än eljest, just derföre, att den eger lättare tillfälle till afsättning af sina produkter.
Sålunda, i och med detsamma som en jernväg kommer i granskapet af en egendom, och sålunda lättar möjligheten till afsättning, så ökas egendomens värde.
Man har gjort ett inkast mot gagnet af jernvägarnes inflytande i sin helhet, genom det påståendet att de väl öka produktionen i de trakter, som de genomgå; men att detta sker på bekostnad af de mera aflägsna orterna.
Man har föreställt sig deras verkan liksom en sugning, en rubbad jemvigt allenast, så att hvad som vunnits på en punkt, förlorats genom en motsvarande brist på en annan.
Om detta inkast vore grundadt, så vore det visserligen också ganska tänkvärdt.
Men för min del anser jag, att fastän dess gill tighet under vissa omständigheter ej alldeles kan bestridas, så äger delsammma likväl ingen tillämplighet på våra förhållanden i Sverige.
Min mening är, att i de länder och orter, der en mängd städer och industriidkande platser finnas, der en stor handel och fabriksrörelse utvecklat sig; der drager sig också rörelsen företrädesvis till de punkter som hafva den bästa belägenheten, under det de som äro i detta afseende mindre gynnade, småningom aftyna.
Men detta äger, såsom jag nyss nämnde ingen tillämplighet för oss.
I ett land som Sverige, der endast ganska få platser finnas, som hafva betydligare handel eller industri, och der åtminstone den trakt som förevaride jernvägen skulle genomlöpa, uteslutande sysselsätter sig med produktion af råämnen, måste naturligtvis förhållandet vara annorlunda; ty det är tydligt, alt fastän den som kommer att bo närmast intill jernvägen, och sålunda får den lättaste afsätlningen, också derigenom kan odla och producera med mesta fördel, så sker detta likväl ingalunda på bekostnad af dem som bor längre bort, hvilka tvertom äfven deraf draga vinst, ehuru i mindre grad än de förstnämnda.
Detta lärer vara obestridligt, ty, för att återtaga den jemförelse jag förut begagnat, om en egendom som ligger invid kusten af ett segelbart vatten, i anseende till belägenheten, äger ett högre värde än den som ligger 2 å 3 mil derifrån, så försämras väl ej dessa något aflägsnare orter derigenom, utan deras värde förhöjes i alla fall ganska betydligt emot om alldeles ingen afsättningsplats vore att tillgå.
Det vill således synas mig såsom ådagalagdt, att jernvägens inflytande här i landet icke kan vara 304 Den 29 Juli f, m. skadligt för någon, titan gynnsamt och gagneligt för alla i den ort den genomgår, ehuru till högre eller lägre grad.
Man har äfven vid detta tillfälle yttrat en sats, som för mig åtminstone låter ganska besynnerlig.
Det var nemi. med afseende å det skäl StatsUtsk. anfört — ett mindre skål, det ärsannt, men dock en sak ali taga i betraktande — att, då våra orter stundom hemsökas af missvexter, vore jernvägen ett lämpligt medel att låta den ena ortens öfverproduklion komma den andra lil godo, eller, för att tala enkelt, alt befordra nödiga undsältnings-afsändningar frän den ena orten till den andra.
Man säger nu, att detta alldeles icke behöfves, och att dessa undsättningar kunde i stället lika väl gå på slädföre.