Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid hade han, som sagdt, mycket mera bryderi, för att i detta fall göra sin mening gällande, än beträffande det förment civiliserade i bruket af tobak.
— Emellertid återvända vi från den lilla utflygt vid sidan af ämnet, h vart i 11, med all vördnad sagdt, kurfurstinnans af Brandenburg snusdosa för-ledt oss, och vi återgå till czar Peters förbindelser med den skönare hälften af menniskoslägtet.
Czar Peter hade redan i januari 1689, alltså vid omkring 17 års ålder, ingått, med Jewdokia Lopuchin, ett af de konventionela äktenskap, på hvilka hofvens historia är så rik.
Om detta äktenskap är icke mycket bekant, och det lilla man vet är icke tilltalande.
Jewdokia ansågs icke som vacker, men som slug.
Då hon efter Peters död, under Peter II: s, hennes sonsons korta regering, spelade en viss roll vid hofvet, gjorde hon intryck af att vara en i verldsliga ting väl förfaren gammal dam, och detta fastän lion i kloster tillbragten stor del af sin lefnad.
Czaren ledsnade nämligen vid henne, efter det hon bland annat förargat honom genom svartsjuka och genom ovilja mot utländingar, och då deras gemensamma son Alexei var omkring 8 år gammal, måste hon öfverlemna honom att vårdas af Peters syster, prinsessan Natalia.
Strax derefter nödgades den olyckliga czarinnan att taga slöjan, och czar Peter lär icke ens hafva lemnat den förskjutna tillräckliga medel till underhåll, utan hon måste begära understöd af sina anförvandter.
Samtidigt valde sig czaren en qvinlig favorit, som emellertid icke gjort sig synnerligen bekant i historien och som efter ett eller annat år ingick giftermål med preussiska sändebudet i Petersburg.
Efter dessa preludier öfvergå vi till kärleksförhållandet i Nordens Stjerna.
Som vi redan påpekat, bör man icke småaktigt kritisera Scribe för de omkastningar i tid och rum, som han tillåter sig.
En af de mest underhållande teaterpjeser, som någonsin i verlden blifvit skrifna, Scribes ” Ett glas vatten ”, innehåller i detta afseende de mest befängda saker, betraktade ur den nyktra historiska kritikens synpunkt.
Så t. ex. var drottning Anna, då Scribe låter henne ha sitt romantiska kärleksäfventyr, i sjelfva verket en bedagad ma * trona med ett dussin barn eller så vid pass.
Man har lika roligt under pjesen.
Så är äfven i * viss mån fallet med ” Nordens Stjerna ”, så mycket mera som man här flyttas in i tonernas oändliga rike och följaktligen bekymrar sig föga om skilnaden mellan en fantastisk verld och den verkliga.
Deremot har det onekligen sitt intresse att utanför teatern anställa en liten revy med hvad man sett.
Om vi alltså i minnet åter-• kalla första akten af ” Nordens Stjerna ”, så behöfva vi ju knapt påpeka att scenerna vid finska viken, i trakten af Wiborg der czar Peter skulle hafva tillbragt sin lärotid som skeppsbyggare äro lokaliserade reminiscenser från hans lif i Holland.
Till och med hans namn är en smula förvridet.
Han kallas i operan Peter Michaeloff, men hans antagna namn i Holland var enligt urkunderna Peter Mi-chailowitz eller mera fullständigt, såsom brefutanskrifben till honom skulle lyda, enligt hans order, Myn heer Peter Michailowie.
I hans sällskap — då han företog denna sin första utländska resa, som Ma-caulay kallar epokgörande i historien, icke endast i hans eget lands, utan i vår (Englands) och i hela verldens — i hans sällskap voro då öfver 200 personer, bland hvilka några och fretio studerade sjöväsendet.
Att czaren sjelf var med bland dessa unga volontärer, var länge en hemlighet till och med i Ryssland; först i september 1697r d. v. s. sedan man varit borta hela månadef, vågade en af reskamraterna i bref till hemmet omtala .verkliga förhållandet.
Att czar Peter i Holland lefde en skeppstimmermans enkla och arbetsamma li£ så länge och så ofta hans inkognito vid ombyten af vistelseort kunde bevaras, är alldeles otvifvelaktigt.
Ett intyg af en holländsk skeppsbyggmästare vitnar att ” Peter Micbailow ” — så kallas czaren här — arbetat under hans uppsigt från 30 augusti 1697 till 5 januari 1698, inhemtat hvad till skeppstimmermansyrket hörde samt äfven studerat skeppsarkitektur och planritning.
Men, frågar någon, kanske det var här han fick se den sköna Katarina?
Ack nej, hon var icke med i det landet och hon kände honom icke i skeppsbyggarens drägt.
och han visste ingenting af Katarina förr än liera år senare.
Der är emellertid ändå romantik nog i deras förhållande.
Var czar Peter sannfärdeligen en Harun al Raschid, så erinrar också Katarinas lefnadslopp om berättelserna i 1001 natt, äfven sedan kritiken sönderslitit en och annan legend om de båda älskande.
Konstateradt är, att Katarina, som var af låg litauisk börd, öfverflyttat till Livland, och att czaren såg henne första gången hos sin gunstling Menschikow år 1702, efter det hon vid Marienburgs eröfring råkat i rysk fångenskap.
Af den upplågande kärleken uppstodo redan före 1705 tvänne frukter, döttrarna Anna och Elisabeth ehuru förbindelsen icke legitimerades förr än 1711 eller 1712.
Episoden om vansinnet och botandet tillhör Scribes fria utsmyckningar.
Detta äktenskap visar, hvilken genomgripande förändring redan hade försiggått i Ryssland.
I motsats till den typ för ryska fruntimmer i sjuttonde århundradet, hvilken czarinnan Jewdokia fram-stälde, visade Katarina sig situationen vuxen.
Mellan Peter och Katarina egde en verklig hjertats böjelse rum.
Hennes älskvärdaegenskaper, hennes naturliga begåfning, och den snabba uppfattning, hvarmed hon förstod att sätta sig in i Peters företag, gåfvo henne «tt visst inflytande på czaren.
Hon var hans trogna ledsagarinna, hon delade hans sorger och mödor, hon följde honom på resor, till och med i fält.
Ett stort antal bref mellan czaren och Katarina fins ännu i behåll.
Han kallar henne ” Mutter ” eller med smeknamnet ” Kateri-nuschka, min vän! ” På det gemytligaste sätt språka de med hvarandra om vigtiga företeelser eller om helt vanliga ting, bereda hvarandra små öfverraskningar eller skicka hvarandra små presenter; stundom möter man ett vågadt skämt, en frivol ton, meningen kan dock läsa brefven, utan att känna en njutning af att göra bekantskap med två verkligt älskvärda naturer.
Det skämtsamma och glädtiga är hos dem förherskande.
Förut hade alltid czarerna varit ett slags halfgudar.
Peter var en menniska, som gerna då och då ville slå sig lös med allehanda upptåg.
Hans kolossala arbetskraft, energi, allvar och pligtkänsla fordrade också sin motvigt i det glada, det komiska.
Hans njutningslystnad och muntra lynne motsvarades af samma egenskaper hos Katarina.
Hennes portratt utmärkes af ett par synnerligt lifliga ögon och ett präktigt svart hår, hvarpå czarin-nans krona högtidligen sattes år 1724 kort före hennes höge gemåls plötsliga och oförmodade frånfälle.
För öfrigt vitnar på porträttet hennes präktiga hull om allt annat än späkningar, och det är alltså af historisk trohet, när så lyckligt faller sig att framställarinnan af Katarinas roll i Nordens Stjerna kan lägga i dagen en viss embonpoint.
” Nordens Stjerna ” — ja, låt oss icke förlora henne ur sigte!
Om vi icke lyckats alltför illa i vår framställning, så torde våra läsare medgifva att intrycket af operan icke ' behöfver grumlas genom den historiska sanningen, då man icke sätter sig till doms öfver småsaker.
De starkaste motsatser måste här förenas: det förnäma och vulgära, det ideala och det simpla, det upphöjda och det låga.
Hade czarerna förut från sin lefnads början till dess slut varit gudar, så.
uppsteg Peter småningom från båtsman och handtverkare till ami-ralsvärdighet.
Det var då icke underligt, om han emellanåt påminte om en plump matros, som gladde sig åt dryckeslag och lemnade sinlighetén lösa tyglar.
Men det fins värre fläckar, om hvilka man i Nordens Stjerna icke får någon aning.
Då Peter i andra aktens femtonde scen upptäcker sammansvärjningen och ser de upproriska vid sina fötter, bedjande om nåd, utbrister han i operan med rörelse: Ack, mina barn, ack mina vänner!
och gifver dem sin förlåtelse, meu under dylika förhållanden lade han i verkligheten tusental af sina under-såter på sträckbänken, ledde sjelf pinoförhören och lär till och med någon gång hafva deltagit i bödelns handlverk.
Czar Peters förhållande till sin egen son i första giftet, den utsedde tronföljaren Alexei, vitnar också om en alldeles kolossal grymhet.
Ar 1705 uppdök i Frankrike öfversättningen af en rysk folkvisa, hvari berättelsen, huruledes Ivan den grymme egenhändigt dödat sin egen son, tillämpades pä Peter, som skulle hafva gifvit Menschikow befallning att afrätta Alexei, men Menschikow hade till czarens senare stora glädje underlåtit att utföra befallningen.
Ryska sändebudet i Frankrike tillfrågades då, om något dylikt verkligen hade tilldragit sig.
Han svarade med fasa, att detta vanvettiga, förtal hade utgått från svenskarne och att ingen sann kristen kunde skänka tro åt en sådan lögn.
Hvem kunde då ana, att denna folksägen skulle 13 år senare bli sanning, men utan n&amp;gon underlåtenhet i utförandet af czarens order.
På grund af de dokument, som under senare åren blifvit framdragna, måste det anses alldeles otvifvelaktigt att Alexei blifvit på sin faders befallning med knutpiska pinad till bekännnelser om upproriska planer, som icke äro bevisade, samt att han, dömd till döden, blifvit föremål för fortsatt pinande hvarunder han afled och sålunda besparade nödvändigheten af dödsdomens utförande.
I de under senaste tider framdragna protokollen från garnisonen i Peter-paulsfästningen har man påträffat följande notis: ” 1718 den 26 juni kl. 8 på morgonen samlades i garnisonen hans majestät, furst Menschikow m. fl.
Då egde tortyr rum; kl. 11 skildes alla åt.
Samma dag — heter det vidare i notisen — p&amp; eftermiddagen kl. 6 dog Zarewitsch Alexei Petrowitsch i fängelset.
" Den stackars prinsen hade under sina senaste lefnadsdagar erhållit fyrtio slag med knutpiskan, hvilka voro så beskaffade att hvart och ett kunnat verka dödande.
Hvad del hans styfmor.
” Nordens Stjerna ”, den vackra Katarina, kunde hafva i uppeggandet till illgerningen, är icke utredt; folksägnen tillskref henne skuld deri.
Påtagligt är att Peter småningom fattade hat till denne sin olycklige son, anseende honom för en odåga och oemottaglig för den vesterländska odlingen.
Äfven inför sådana fruktansvärda karaktersdrag måste man dock erkänna att czar Peter intar ett af de främsta rummen i mensklig-hetens historia, i och derigenom nämligen, att han insett ätt nationerna icke få isolera sig från hvarandra.
Det är en himmelsvid skilnad mellan nu och då.
Vi böra icke döma czar Peter för strängt.
Han var en idéernas man kanske mer än någon annan.
Han gick framåt liksom drifven af en oemotståndlig kraft och han nedbröt allt som stälde sig i vägen för honom — en Karl XII eller en veklig son, som af de konservativa, ryssaröeomfattades såsom ett bålverk mot den nya tiden.
Vi våga derför säga, att der trots alla historiska oegentligheter i detalj dock är verklig historisk anda i Nordens Stjerna, ty man känner sigansigte mot ansigte med en allt betvingande personlighet, öfver hvilken hans nation skall i alla tider känna stolthet.
Det var en period i nyare tider, då det hette att czar Peter ingenting annat var än en half-vilde, en barbar, en tyrann, som hela sitt lif igenom var sjuklig, halft vansinnig, och som af slavofilerna särskildt gjorts till föremål för den tillvitelsen, att han undergräft den organiska nationela utvecklingen och att han ledt Rysslands öden in i falska banor.
Den samvetsgranna och tendenslösa specialforskningen har dock kommit till andra åsigter.
När vid invigningshögtidligheterna af Petersmonumentet under Katarina II: s tid den officierande metropoliten i oratorisk syftning apostroferade den store hädangångne, uppmanande honom att gå igen från de döda och taga sin skapelse i betraktande, då skall en af funktionärerna hafva utbrustit: ” Hvarför åkalla honom!
Komme Peter igen, då ginge det oss.illa! ” Denna oblidkeliga stränghet, som han visade mot andra, iakttog han framför allt mot sig sjelf.
De ögonblick af hvila, som statsgöromålen kunde lemna honom, använde han vanligen på pröfning af matematiska instrument, tekniska verktyg och dylikt.
Han njöt af arbetet och han visste att uppskatta tiden.
Czarerna före honom hade, i brist på annan sysselsättning, egnat sig åt att bedja och fasta, att betrakta hoQuvelerarnes arbeten, att roa sig med hofnarrarnes upptåg, eller att helt enkelt vegetera i palatsets stillhet.
Huru annorlunda czar Peter, som stod upp kl. 4 om morgonen, för att genast taga befattning med statens afiärer, kl. 6 med amiralitetets o. s. v. hela dagen igenom.
Af praktkärlek, af egentlig njutningslystnad fans hos Peter intet spår.
Han reste helst omkring på en simpel tvåhjulig kärra och vid högtidliga tillfallen hyrde han sig en praktvagn af någon bland sina funktionärer.
Den yttre ståten af herskarvärdigheten föraktade han; en fursterolls styfva grandezza var för honom obekant; han älskade det naivt barnsliga, det burleska.
Och med hans jernnatur var det förenligt att efter en då och då i dryckeslag genomvakad natt — sådan vi se honom naturtroget skildrad i andra akten af ” Nordens Stjerna ” — kunna på morgonen åter sitta vid sitt arbete, liksom om ingenting passerat.
Det skulle glädja oss, om vi kunnat i den korta framställning, som här varit nödig, gifva våra läsare någon idé om den nyare forskningens resultat i fråga om hufvudpersonen i den opera som de flesta med nöje hört och sett.
Numera födas inga sådana naturer som han, och äfven om de föddes skulle de svårligen få tillfälle att göra sig gällande.
Den menskliga utvecklingen har slagit inpåandra banor än de som betingas af de suveräne herskarnes initiativ.
Men den nationernas, den mensklighetens solidaritet, hvilken czar Peter, med all sin grymhet, med all sin likgiltighet för de i smått förtrampade, likväl oafbrutet kämpade för — den solidariteten gör sig dock i vår tid mer än någonsin gällande och derför bör den store barbarens minne vördas.
CLAUDIUS, AUG.
STRINDBERG ÆMILIUS PAULUS, A. CANTOR
Från 1882 års riksdag.
Svenska folkets representanter och religionsfriheten.
Det nyss afslutade riksmötet har till behandling före-haft ej mindre än fem olika motioner, väckta af tre ledamöter i Andra kammaren, af hvilka hvar och en i viss mån afsåg att något lossa på de band, hvilka, man säge hvad man vill, ännu hindra en verklig och fullständig religionsfrihet att hos oss komma till stånd.
Dels hade hr S. Wieselgren ånyo upptagit sitt vid 1881 års riksdag af Första kammaren afslagna, af Andra kammaren bifallna förslag i fråga om lekmannaverksamheten på det religiösa området.
Nu gällande stadganden med-gifva visserligen medlemmar af den ev. lutherska kyrkan att utan vederbörande presterskaps omedelbara ledning sammankomma till gemensam andaktsöfning, men det heter vidare: “ Uppträder någon som ej är prest eller enligt kyrkolagen berättigad att offentligen predika, vid dylik sammankomst med föredrag, som anses leda till söndring i kyrkligt hänseende eller förakt för den allmänna gudstjen-sten eller eljest till undergräfvande af.
religionens helgd, ankomme på kyrkorådet att honom förbjuda att i berörde egenskap inom församlingen uppträda.
" För olydnad mot ett sådant förbud stadgas böter från 50 till 300 kronor.
Det var nu detta af oss citerade stadgande, som hr Wieselgren ansåg böra upphäfvas.
Härför anfördes såsom skäl, dels att kyrkoråden ofta nog ganska oförnuftigt begagnat
1 sin i fråga varande myndighet, likasom de också onekligen vore föga tjenliga auktoriteter för afgöfandet af dogmatiska tvistefrågor, dels att verldsliga straff i allmänhet vore alldeles otjenliga mot förseelser af rent kyrklig art.
Motionen blef af lagutskottet tillstyrkt, men rönte vid behandlingen i kamrarne samma öde, som vid föregående riksdag, att afslås i Första och bifallas i Andra kammaren.
I Första kammaren voro 30 .röster för bifall, 58 för afslag, i den Andra 104 för bifall, 73 för afslag.
Ur de i mer än.
ett afseende märkvärdiga debatter, som föregingo dessa beslut, vore det frestande att anföra åtskilligt, men som största delen af det begränsade utrymme, hvilket nu står till buds, måste sparas för den vigtigaste af de väckta motionerna, så kunna här endast ett par små citat meddelas.
Bland talare mot förslaget fans i vårt öfverhus bland andra teologie och filosofie doktorn, lektorn och kyrkoherden m. m.
J. Widén.
I hans anförande finner man rätt egendomliga ställen, så t. ex. detta:
“ --- På förbudets öfverträdelser följer böter.
här hafva vi, menar man, ett verldsligt straff, som ej skulle böra användas mot de andliga lekmannapredikanternas trotsande af förbudet.
Emot denna invändning måste jag dock uppkasta den allvarliga frågan: Äro dessa lekmannapredikanter verkligen andliga uti sitt trots och icke fast mer verldsliga och köttsliga?
Åtminstone stämmer deras uppförande icke med vår dyre religionsstiftares sinnelag och grundsatser.
Så t. ex. läste vi endast för ett par söndagar sedan i vår gudstjenst en text, deri vi fingo lära, att han föreskref sina lärjungar, som han utsände att predika: “ Men hvar I gån in uti en stad eller by, så spörjer, om der någon inne är, som dess värdig är, och blifven der, tills I dragen dädan.
Och der, som ingen anammar eder eller hörer edra ord, så gån ut af det huset eller den staden / Här måtte vi väl hafva en kyrklig myndighet, en kyrkans man, som förstår att behandla andeliga ting andligen, och han bjuder de predikanter, som voro verk-ligen, ja uttryckligen, sände af honom sjelf, att lemna till och med judiska städer, byar och hus i fred, derest de icke ville mottaga dem och höra deras ord.
Men våra lekmannapredikanter, som med sitt i fråga varande trots ju också trotsa denna höga auktoritet och ej ens vilja lemna kristna menigheter i fred, då de ej vilja höra deras ord, skulle ändock anses för andliga.
Jag kan ej anse dem så, då de uppenbarligen bete sig som köttsliga och verldsliga. “
Detta är ju ett högst egendomligt yttrande, en ytterst märkvärdig tolkning af religionsstiftarens ord.
“ Om ingen anammar eder “ skulle enligt talaren vara detsamma som “ om kyrkorådet icke anammar eder “.
Men det är väl alldeles nödvändigt, att man gör sin jemförelse ordentligt.
De, som kanske i viss mån skulle kunna här motsvara våra prester och kyrkoråd, voro väl beträffande judiska länder de skriftlärde och fariseema, beträffande hedniska öfverheten i allmänhet.
Sannolikt var det alldeles icke ordens mening, att lärjungarne skulle afhålla sig från de städer, der vare sig de skriftlärde och fariseerna eller öfverheten icke anammade dem.
Var meningen sådan, så var det ej lärjungarne, utan hr Widén, förbehållet att finna den rätta tolkningen, att lärjungarne dertill ej voro nog insigtsfulla bevisas bäst af det enkla faktum att kristendomen, till trots för både skriftlärde och öfverheter, blef utbredd, derför att det fans så många bland folket, hvilka gema hörde lärjungarne.
Man torde sålunda medgifva, att den ärade talarens skrifttolkning är, lindrigast sagdt, egenartad.
Men låtom oss höra ännu några rader från samme man, de äro ej mindre märkliga.
Han föreställer sig lekmannapredikanterna säga: “ vi hafva en sådan tvingande kallelse, vi äro invertes kallade, det är en samvetssak för oss, att vi skola ut och predika.
“ Derefter fortsätter talaren på följande sätt:
“ Ja, detta förebäres nog.
Men häremot har man att uppställa frågan: med hvad är det då, som de legitimerasin föregifna invertes kallelse.
Kunna de legitimera sig som profeterna eller apostlarne, eller dermed att de hafva någon särskild kallelse från kyrkan att uppträda, så att de äro, hvad Augsb.
bekännelsen yttrar: rite vocati.
Nej, intet sådant hafva de att framvisa.
Dock — de kunna kanske legitimera sig med 1868 års i fråga varande förordning.
Alldeles icke! “
Anser läsaren troligt, att dessa ord verkligen yttrats året adertonhundradeåttiotvå i vår Första kammare af en teologie och filosofie doktor m. m.?
De äro verkligen ordagrant afskrifna ur protokollet.
Talaren begär, att man skall legitimera en invertes kallelse med en kunglig förordning, eller med en särskild kallelse från kyrkan.
Men då blefve ju kallelsen icke längre invertes, men utvertes.
Dock, detta är ej det underbaraste i de citerade raderna.
Då talaren frågar om dessa lekmannapredikanter kunna legitimera sig på samma sätt som apostlarne, glömmer han försigtigtvis att angifva huru apostlarne legitimerade sig.
Det måste ha varit på ett mycket otillfredsställande ‘ sätt, efter som flera af dem ändade sitt lif med martyrdöden, något som ej gema kan hända den, hvilken för myndigheterna legitimerat sin kallelse.
Eller menar talaren, att de just genom martyrdöden legitimerade sig, och att åt våra lekmannapredikanter nu bör beredas en motsvarande möjlighet, om också straffet, tack vare tidens humanitetskraf, måste sänkas till böter eller, i bästa fall, vatten och bröd?
Någonting i denna väg är det sannolikt att talaren vill ha fram, men hvad det är kan jag ej med visshet utröna.
Ännu en sak må från denna kammares debatt i frågaji omförmälas, det nämligen, att landshöfding Bergström ansåg frågan böra falla, emedan ett bifall nog ej skulle tjena till något, då frågan ej kunde lösas utan kyrkomötes bifall, och detta först 1883 sammanträder.
Detta ger oss anledning hoppas att denne representant och flere * med honom, om frågan snart igen skulle förekomma, få räknas bland dess förespråkare.Från den nedre kammarens förhandlingar om saken torde forst och främst böra erinras, att man der så att säga gaf tonen till hela det förfärliga trumpetande med positivister, sanningssökare, m. m., som under debatten om en annan af de motioner vi behandla var det hufvudtema, hvilket af en mängd talare i olika tonarter varierades.
Vidare bör märkas det påstående, som från Upsalabänken lät höra sig, att religionsfriheten ej berördes af de stadgande man ville upphäfva.
Vår åsigt om denna sak är en annan.
Vi anse, som läsaren nog redan insett, detta stadgandes upphäfvande vara af en högst väsendtlig vigt; ty så länge det står qvar, är det ganska klent bestäldt med protestanternas rätt att hafva endast bibeln till sin trosnorm.
Härpå vill man kanske svara, att hvar och en har rätt att forska hur han vill och tro hvad han vill, under det hvad som här för-bjudes endast är en viss bestämd form af uttalande.
Men så mycket har väl histdrien lärt oss, att tanke- och trosfrihet stå i ett alldeles oskiljaktigt sammanhang med ytt randefriheten.
Den, som är fast och innerligt öfvertygad att han funnit det i religiöst afseende rätta, han sticker sannerligen ej under stol dermed, om han annars har en någorlunda fest karakter; och följden blir, att genom en lagbestämmelse som den i fråga varande man ej lyckas hindra de lärors utspridande, hvilka man anser falska; man tillskapar i stället martyrer, och martyrglorian, vare sig den förvärfvas för en god sak eller en dålig, är det vissaste sätt att beröfva den dömande myndigheten dess prestige och skaffa martyren anhängare.
Utrymmet medger ej, att längre uppehålla oss vid denna sak, visst är, att frågan hör till dem som ej kunna falla, man må hoppas att dess lösning ej är allt för aflägsen.
Af hr Svensén hade motion blifvit väckt, i syfte att ändra kyrkomötets befogenhet.
Som bekant, tillgår nu än-dring af kyrkolag så, att dertill utom konungs och riksdags äfven erfordras allmänt kyrkomötes samtycke.
Genom bifall till motionen, skulle i stället för kyrkomötets samtycke endast dess yttrande blifvit erforderligt.
Denna fråga står tydligen i ett visst samband med religionsfriheten, dock ej .så nära, som man skulle vara benägen att föreställa sig.
Detta beror derpå, att dissenterlagen ej faller under det område, dit kyrkomötets makt sträcker sig.
Hr Wiesel-grens nyssnämnda motion deremot, skulle, som sagdt, äfven om riksdag och konung varit för den, kunnat falla för kyrkomötets veto.
I vissa frågor kommer dessutom kyrkomötet, ehuru sammansatt af idel.
statskyrkans medlemmar, att kunna fatta beslut, hvilka äfven till dissenters sträcka sin verkan.
Motionen föll i Första kammaren med 75 röster mot 25.
Som en egendomlighet förtjenar nämnas att en af minoritetens talare, hr Schönbeck, är prost.
I Andra kammaren åter bifölls motionen med 123 röster mot 63.
Ingen talare yttrade sig mot den.
Till sist hafva vi sparat den motion, vi för religionsfriheten anse vara den vigtigaste, jemte dess tvänne, så att säga, följdmotioner.
Nu gällande dissenterlag medgifver icke utträde ur statskyrkan, med mindre den utträdande uppgifver ett inom staten.