Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ”gåtaktiga skymning”, hvari denne litteräre och politiske äfventyrare ända hittills varit insvept, smickrar jag mig att der – till det mesta åtminstone – hafva skingrat.
Sid. 22.
Med orätt har jag beskyllt Geijer för den uraktlåtenhet, att i samlingen af Thorilds skrifter hafva förbigått den här omnämnda uppsatsen ”om Philosophien”.
Den förekommer der verkligen, och i andra delen; – men under rubriken af de artiklar, som blifvit intagna ur ”Nye Granskaren”, och såsom den sista af dem.
Sid. 60.
Bekant är, att Konungen, efter erhållen underrättelse om sammangaddningen, i de första stunderna sågs af sina närmaste förtrogna, hvad han aldrig förr eller sedan i sin lefnad synts: handfallen, försagd, förtviflad.
Detta skulle således ock ha varit – blott ett mästardrag af hans skådespelarkonst!
– Kanske får jag någon annan gång tid och utrymme, att fullständigare yttra mina tankar, så väl om Anjala-förbundet och Gustaf III:s Finska krig, som om Gustaf III i allmänhet.
Mellertid kan jag nu hänvisa till två skrifter, bäggedera (hvar i sitt slag) högligen läsvärda:
”Märkvärdigheter rörande Sveriges förhållanden 1788–1794 af J. C. Barfod”; och ”Anjala-Förbundet, af Maunu Malmanen”.
Den förra är vigtig derför, att den representerar Konungens samtida vänner och försvarare, eller är en från dem utgående röst, som tolkar deras åsigt och frambär deras underrättelser; den sednare derför, att den representerar begynnandet af efterverldens fullt opartiska häfdforskning.
– Att låta nyssnämnda krig vara, i sitt upphof, intet annat än ett storskrytande spegelfäkteri af en lika äfventyrlig som nedrig speculation på penningar eller envälde (eller bäggedera): det är en synpunkt, hvilken, om vi behandla Gustaf III:s personliga fiender med ett aldrig af dem emot honom visadt ädelmod, må dem ursäktas336; men som hos andra, och numera, är rentaf oförlåtlig.
Man kan icke blindare bedömma en karakter, der likväl, till och med i sjelfva den flärdfulla (ja, ”dubbla”) sidan deraf, sammansättningen af gränslös ärelystnad med glödande fosterlandskänsla och (om man så vill kalla den) fantastisk ridderlighet är så uppenbar.
Men huru man än må tänka sig hans motiver och ställning vid tiden af Finska krigets början och Anjala-förbundets uppkomst: så är det en ren obegriplighet, att han skulle i det ögonblicket kunnat önska något annat, än sina troppars möjligast skyndsamma framryckande.
Visserligen kan ej nekas, att dessa troppar, ehuru i öfrigt till stridskrafter mer än tillräckliga för den mot Kejsarinnan åsyftade öfverrumplingen, vid bardalekens öppnande befunnos icke vara på långt när så väl, som sig vederbort, försedda med alla de nödiga behofven.
Orsakerna dertill voro, korteligen:
Konungens egen alltför sangviniska åsigt af sakernas allmänna läge, och särskildt af sina tillgångar; vissa rådgifvares antingen liknande illusion, eller oursäktliga sorglöshet och undfallenhet; nödvändigheten, sedan engång beslutet var fattadt, att brådska med utförandet; önskningen, att undvika hvarje sken af ”anfalls”-krig; och derjemte det dels motvilliga, dels rentaf förrädiska tänkesätt, som hos de missnöjda var, så inom som utom arméen, i alla rigtningar verksamt.
Men huru skulle ett stillestånd kunnat synas honom önskvärdt, hvarunder icke blott han vunnit tid att förstärka sig, utan äfven – och vida mer – Kejsarinnan? ett stillestånd, som ju tillika genast hade gjort hans påräknade bundsförvandter än mera tvehågsna eller dröjande?
Antager man, att han åt några bland de sedan såsom Anjala-bröder uppträdande gifvit en vink, som föranledde deras beteende: må man då förklara, hvari denna vink skulle ha bestått; eller huru de gränsor skola tänkas, inom hvilka han med deras beteende kunnat bli belåten!
– Ögonskenligt är föröfrigt, icke blott om Conspiratörerne öfverhufvud, utan äfven om sjelfva de mest comprometterade, att deras antal utgjordes af narrande och narrade.
Bland de sednare fanns tvifvelsutan mången, som var både käck officerare och enskildt oförvitlig man.
Men egen var den logik, hvarmed somlige af dessa, såsnart de förmärkte sig vara bedragne, antogo eller låtsade antaga, att de omöjligen kunde vara det af någon annan, än Konungen!
Om de sammansvurne narrades af någon svensk furste, så var denne – Hertig Carl; hvilken, sedan Konungen återrest till Sverige och han öfvertagit befälet, med den skicklighet paralyserade deras anstalter och insöfde dem i säkerhet, att ändtligen ransakningens och straffets timma uppnådde dem.
– De, som låtit Gustaf III börja kriget ur en skurks bevekelsegrunder, och sedan, med berådt mod, sjelf, genom idel nya skälmstycken, hindra dess framgång (t. ex. medelst hemlig befallning åt Liljehorn, att icke understödja Hertig Carl i slaget vid Öland, m. m. m. m.) förforo äfven ganska förnuftigt och conseqvent, då de gjorde Anjala-förbundet till hans egen tillställning.
Det var – föregåfvo de – en omväg, macchiavelliskt anlagd, att komma till enväldet (sannerligen, den mest halsbrytande som kunnat väljas!); och tillika en utväg, att vältra på andra det vettlösa krigs-företagets oundvikliga vanära.
Men nog kan med skäl emot dem vändas Leopolds och Geijers ironiska spörsmål: hvarför man bland hans illfunder uteglömt, att han jemväl anstiftade den mord-complott, som omsider fullständigt befriade honom från alla thronens och jordlifvels bryderier?
Sid. 69.
(Tillägg vid slutet af noten om ”Adel”).
Ty grund-innehållet af detta arfskap är, att den politiskt-personliga qvalification, som i de öfriga stånden är en villkorligt personlig, eller bestämmes genom personlighetens förhållande dels till materiell egendom och handtering, dels till intellectuell egendom och tjenstbefattning, här gäller såsom en ovillkorligt personlig, eller bestämmes redan genom sjelfva personligheten såsom sådan, i omedelbarlig kraft af dennas medfödda skyldighet att fortsätta ättstorhet och ättförtjenst.
– Ehvad man än härom må tänka, och ehvad än må fordras till möjligheten af slik skyldighets uppfyllande: så är dock, för det första, åtminstone så mycket visst, att det nu vanliga betraktelsesättet af detta ämne är hvarken historiskt eller philosophiskt, och således allraminst opartiskt; att man väl skulle kunna något djupare undersöka, hvilken eller hurudan, i Sveriges samhällsförfattning och häfder, allmänneligen Ståndens och enkannerligen Adelns betydelse är.
Sid. 136.
De personer, som mest verkade och mest uppoffrade för att ställa Frankrikes Revolution i gång, tillhörde alla – dess Adel.
Sid. 140.
Äfven radicalen på thronen, Kejsar Joseph II, var i afseende på Litteratur af samma redbart philanthropiska tänkesätt.
Han förklarade sig långt högre värdera den ”Käsehandel, als den Buchhandel”: icke derför, att goda ostar äro bättre än dåliga böcker, eller derför, att en god ost produceras lättare ach säkrare, än en god bok; utan emedan ”durch jenen mehr Geld in das Land gezogen wird”.
Sid. 145.
Det bör väl hvarken kunna nekas om Schweizarnes sjelfbefrielse, att i dess hufvudmän och hjeltar kraftigt lefde en praktisk medvetenhet af den christligt-samhälliga personlighets-principen; eller om Holländarnes, att samma medvetenhet der framträdde såsom redan varande tillika en i betydlig måtto theoretisk.
Sid. 146.
Visserligen var i grunden jemväl det Nord-Amerikanska personlighets-begreppet, – sådant det uttryckte sig i det mönster, som derifrån lånades att i Frankrike eftergöras,– behäftadt med samma negativitet; hvilken i dess europeiska härmningar plägat skyndsamt utveckla sig till ett anarkiskt chaos, då den deremot inom sjelfva mönsterlandet – tills vidare – blott har befrämjat utbildandet af ett (i det hela) materialistiskt stats-skick, hvars förträfflighet i sitt slag är beundransvärd.
Men inom den amerikanska frihetens egentliga fäder tillvoro subjectift de högre positiva krafter, som äro den christligt fria samhällsordningens; och denna omständighet, i förening med den enkla ståndpunkt, hvarpå det nord-amerikanska kolonist-lifvet då ännu i allmänhet befann sig, förorsakade, att objectivare stats-expressioner för dessa krafter ej blefvo påtänkta.
De förutsatte, att deras egen ädla anda skulle fortlefva hos deras folk, och alltid göra sig gällande.
Sid. 152.
Den af Santerre åberopade paragraphen innefattar dock mer, än detta; den här ifrågavarande anbefallningen utgör egentligen dess afslutning.
Sid. 173.
Värdet eller ovärdet af såkallade ”demokratiska institutioner” beror helt och hållet på begreppet eller obegreppet om Folk. – Mot det, som nederst på denna sida säges om det Fransyska Revolutions-experimentets egenskap af ”oförsökt och osedt”, torde någon påminna om det rön, som i England hade fört Carl Stuart till stupstocken och Cromwell till en långt enväldigare makt, än hans.
Men den Fransyska
Revolutionen var den första, som rentaf gick ut på att vara en philosophisk revolution; der en empirism, som hade förvandlat sig till den abstractaste metaphysik, skulle ur sitt blotta discursiva förnuft nyskapa samhället och menskligheten.
– Högligen läsvärdt är, hvad om denna revolution (och mycket annat dermed beslägtadt) finnes yttradt i ”Betraktelser och handlingar hörande till Reformen i National-representationen” m. m. af S. L.
Theorell: en bok, rik på innehåll; manligt tänkt och skrifven; full af svensk känsla och svenskt förstånd.
Sid. 185.
Vid förslaget om dessa nykterhets-föreningar är glömdt, att äfven deras räddande åtgärder måste behjerta de lägsta samfundsklasserna: ty en ”folks-litteratur” är på väg att uppkomma, som troget samverkar med brännvins-lustan till samhällets djupaste grundförderf.
Sid. 236.
(Noten).
Det stora galenskaps-året 1848 har visat, att Tyskland nu ej heller står efter i äran af ”das Unsinnigste zu machen”.
Under den ex absurdo demonstrerande verlds-föreläsning, som vår Herre sedan halftannat år börjat lâla folken hålla för sig sjelfva och hvarandra, bibehöll icke dess mindre Tyskarnes rol sin dem egna scholastiska beskaffenhet; så att vi till denna nation af alltläsare och allskrifvare kunde utropa med bättre skäl, än fordom landshöfdingen Festus till Paulus:
”mycken konst hafver gjort dig rasande”.
För att rätt grundligt befria sig från det ”Romantiska”, kastade man sig der raklångs ned i det Stupida; och aktade ej för rof, att gå i skola hos sjelfva den mest förlegade Platthet.
– Föröfrigt kunna nu vissa Tyska Professorer (Welcker, med flera) i ro sätta sig ned, att återläsa Goethes ballad ”Der Zauberlehrling”.
Sid. 446.
Erinringen om
Byron förekommer redan hos Franzén; men den erbjuder sig sjelfmant.
Då jag kallat Byron en ”Poesiens Napoleon”, har jag ock uttryckt hans egen tanke om sig sjelf; ty det var allsicke blott på skämt, som han i sin ”Don Juan” (C. XI) förkunnade sig ha varit
the grand Napoleon of the realms of rhyme.
Sid. 468.
De här omnämnda brefven från Lidner till Rosenstein höra så väsendtligt till den fullständiga skådebilden af Lidners personlighet, att de rätteligen hade bort bifogas nu genast; men rummet tillåter det ej.
Sid. 476.
Finnlands skiljande från Sverige drömde egentligen blott ultra-finnarne; ligans öfriga finska ledamöter hade – tills vidare åtminstone – samma syftemål, som de svenska medbröderne.
För båda ändamålen var lika nödvändigt, att hindra Konungen från att segra: en möjlighet, hvilken samtlige herrarne (sins emellan) på det högsta fruktade; ty, ehuru mycket de skreko öfver dåligheten af hans angrepps-anstalter, visste åtminstone sjelfva ledarne ganska väl, att det (för ögonblicket nämligen) var än sämre bevändt med Kejsarinnans försvars-medel.
Sid. 485.
De bägge slutraderne af anekdoten om Lidners hyrkusk-resa böra corrigeras så: – ”En plåt”, blef svaret.
”Godt”, sade Lidner: ”kör då ett stycke till, så att det blir jemnt två”.
(Jemf. Fru v.
Ehrenströms ”Notices sur la Littérature et les Beaux-Arts en Suède”).
Sid. 489.
Det här åsyftade utlåtandet finnes på sid. 216 i tredje delen af Thorilds samlade skrifter.
Det synes mig dock till den grad hårdt, att jag vid dess återläsning börjat tvifla, om verkligen Lidner är dess föremål.
Men – i annat fall: hvilken af då lefvande svenska poeter skall gissas vara det?
Rättelser.
16 rad.
31 står toute läs toutes
– 44 – 22 står naturen läs narren
– 61 – 3 står plötsigt läs plötsligt
– 231 – 4 nedifr. efter divinitatem sättes punkt
– 245 – 11 nedifr. står den theoretiska läs det theoretiska
– 253 – 5 nedifr. står Ontologia läs Cosmologia
– 317 – 10 nedifr. står Vigga läs Vidga
– 483 – 21 efter denna borttages comma
I noten till sid.
408 bör i stället för Lieder im höhern Chor läsas poem till Fursten Putiatin.
Högst likväl – såsom ock skäligt var – Adlerbeths verk: en fri bearbetning af Racines.
Den berömmes här (till det mesta): för de i planen gjorda ändringarna eller afvikelserna; för chorerna; för versens styrka och dialogens med värdighet förenade naturlighet.
Om Gyllenborg säges (bland annat), att han, som velat ”dramatisera katastrophen af Homers Odyssee”, har, ”lycklig föregångare i snart sagdt alla skaldeslag, äfven med detta nya försök velat gifva svenska författare exempel och uppmuntran, att, likt med andra vittra nationer, hämta ur källorna, – som ej äro för oss, mer än dem, otillgängliga”.
En visa, der man, efter denna början:
När, till en blygd för våra seder,
Förtjensten grånar i behof –
öfverstörtas af idel melankoliska betraktelser, men i hvarje stroph uppmanas vid slutet, att just af dessa anledningar tömma sitt glas och jubilera.
Då drickom, Bröder, för att glömma
Förtryckets våld och Dygdens qval!
eller:Visan var föröfrigt, i sin tid, icke den enda af det slaget.
Man uppmuntrades då esomoftast att dricka och göra sig lustig af orsaker, som fastmera inneburo skäl att gå och hänga sig.
Den rörande Förfördas gråt!
Visan var föröfrigt, i sin tid, icke den enda af det slaget.
Hennes firande af Stiftarens födelsedag blef den gången, af mellankomna hinder, uppskjutet från den 24 Januari till den 26.
Der säges nämligen:
”Öfrerallt, äfven i några vårdslösare stycken, röjer sig Skaldens original-touche.
Om någon skulle tycka, att ett strängare val, till vinst för seder och smak, bort göras: så påminne man sig att Utgifvaren haft det dubbla ändamål, att tjena både Musikens och Vitterhetens älskare”.
Näppligen kan väl antagas, att Kellgren gjort med afsigt denna omskapning, – såsom, i hans tanka, för svenskt tungomål mera passande, eller för svenska öron mera välklingande.
Under det Vitterhetens erkända höfdingar sjelfve begingo dylika afvikelser, qvarhöllo dock deras beundrare och anhängare likafullt sin från dem inlärda fördom.
Så träffar man mot slutet af 1792, i Extra-Posten (N:o 62), hvars utgifvande Leopold hade då nyss börjat, en Insändare, som beledsagar en orimmad öfversättning af Marseiller-sången med en not, hvari han säger: ”Föröfrigt torde den tjena, att bevisa orimligheten af orimmad vers i svenska språket; om icke för dem, som hafva en särdeles talang att göra sig obegripliga, den jag, för min del, aldrig eftersträfvat”.
Hvem ser ej, att detta äfven skulle vara en pik åt Thorild?
I mitt företal till Bergstedts öfversättning af detta skådespel.
– Det må tillåtas mig, att bär till rättelse anmäla ett oanmärkt, men ganska vigtigt, tryckfel i samma företal.
XI rad.
11 står nämligen mystiska, men bör vara mythiska.
Och derföre, af honom sjelf, blifvit företrädesvis upptagna i samlingen af hans Skrifter.
– Visserligen qvarstå äfven i detta urval, här och der, spår af hans ungdoms ytliga åsigter.
Man läse t. ex. uppsatsen ”om skillnaden emellan den Politiska och Religions-Moralen”; der det bland annat säges: ”Tro, hopp, försakelse, tålamod, ödmjukhet, andans fattigdom, bön och kyrkogång, dop och nattvardsgång o. s. v., dessa pligter, så oundgängliga för hvars och ens andliga och eviga välfärd, äro det icke lika för ett Samhälles flor”.
Hade Thorild recenserat den, så skulle han här genast, från sin ändock visst icke christliga ståndpunkt, gjort en stor restriction; han skulle strax hafva påstått, att åtminstone Hoppet, Försakelsen, Tålamodet och Ödmjukheten äro lika väsendtliga för ett Samhälles sanna välbestånd, som för den enskilda Personens eller den enskilda Familjens.
En sådan är, i de ”Strödda Reflexioner” som utgöra fortsättningen af ”Philosophen på Landsvägen”, denna: ”Förbannelse på dens mull, som först tackade för en Nåd, då han åtnjöt en Rättvisa!
Utom denna fördom, hade
Despoten aldrig funnit ett band att fjettra den redliges dygd.”
Första häftets titel har nämligen detta, af Quintilianus:
Plerique damnant, quae non intelligunt.
Andra häftets, detta, af Seneca:
Ubi non est pudor, nec cura juris, sanctitas, pietas, fides, instabile regnum est.
Tredje häftets, detta, af Cicero: Multo magis est secundum naturam celsitas animi, et magnitudo, quam voluptas, quam vita: detrahere autem alteri, sui commodi caussâ, magis est contra naturam, quam mors, quam dolor.
Fortes igitur et magnanimi sunt, non qui faciunt, sed qui propulsant injuriam.
”Förunderligt!” – utropade i anledning häraf Thorild: – ”vid stilen förnämligast!
Huru kan Recensenten drista offentligen förklara det?
Vi andre dödlige hafve alltid trott, att det är i sakerna och icke i orden, i teckningen och icke i färgorna, som allt stort förstånd lyser”.
Recensenten tillät sig nämligen utlåtelser, som häntydde på hans ”ungdoms irringar”, kastade skugga på hans sedliga karakter, och yrkade, att ”endast en sjelf ren och helig man” bör åt sina samtida säga dylika sanningar.
– En gåtaktig skymning hvilar öfver Manderfeldts personlighet och lefnadsöden.
Såsom på flera vis märkvärdig, förtjenar han – några blad längre fram – en särskild bilaga.
Fullständiga titeln är: ”Tidens falska Politik ödeläggande Staterna: en betraktelse gjord af Sunda Förnuftet, besannad af Erfarenheten, samt@lagd hvarje Regent, Statsminister och Medborgare på hjertat.
Af Carl Manderfeldt.
Stockholm 1790.”
Jag undrade länge, hvarför denna skrift kallade sig ”öfversättning”: då den, tydligen, af både Stockholms-Posten och Thorild behandlas såsom original.
Men saken är, att Författaren, vid den tiden bosatt i Danmark, skref boken först på Danska; samt derifrån öfversatte den både på Svenska och fransyska.
Jag har endast varit i stånd att öfverkomma den franska upplagan, och den heter på titelbladet: traduit du Danois par l’Auteur.
Titeln är föröfrigt här än utförligare, och lyder så:
La Fausse Politique et la Mauvaise Administration, en émulation avec la Corruption du Siècle, pour perdre les Etats.
Ouvrage dicté par la Saine Raison, confirmé par l’Experience, et consacré à tout Prince, tout Ministre, et tout Homme qui pense.
Par Charles Manderfeldt.
Prémière Partie:
Tableau général de la Situation actuelle des Etats de l’Europe.
Denna första afdelning slutar med löftet, att i fortsättningen gifva en application detaillée, på hvarje stat särskildt, af de allmänna sanningar, som här framställts; en undersökning af de verkningar, som den falska politiken, den dåliga förvaltningen, och sedernas förderf, hade i hvart och ett af Europas länder åstadkommit; och att dervid börja med Ryssland (Nous commencerons donc par les pays du Nord, qui nous sont les plus proches, et, avant tout, par la Russie).
Men någon följande afdelning kom icke.
Troligen afbröts fortsättningen genom den förändring, som i förhållandet mellan Ryssland och Sverige kort derefter inträffade.
Sannolikt är, att man ansåg denna bok, i afseende både på Ryssland och på Fransyska Revolutionen, vara skrifven i Gustaf III:s interesse.
Då nu härtill kom det häftiga ifrandet mot den ”nya Fransyska Philosophien” och (såsom Thorild uttrycker sig) Kellgrens ”dödlige Gud Voltaire”: så kunna vi förstå, så väl Anti-Gustavianernes belåtenhet öfver Stockholms-Postens förkastelsedom (se Thams yttrande i nästföregående tomen sidd. 364, 365), som Kellgrens egen nitälskan.
Likväl få här icke blott Philosopherne och Folken, utan äfven Furstarne och Ministrarne, väldiga bannor.
Åt dessa säges, att de sjelfve, genom mångfaldig förvändhet af sin regeringskonst, befrämjat de nu öfverallt inbrytande styggelserna; och att fördenskull ett allmänt tillstånd af anarki och elände vore ofelbart att förvänta, om de ej ville travailler sérieusement à prevenir ce bouleversement universel par les plus promptes reformes.
Äfven anbefalles införandet af Tryckfrihet; och de af tidens Store, som hade låtit sig mystificeras af en Schröpfer, en Cagliostro m. fl., näpsas derföre hårdeligen.
Föröfrigt önskas (bland annat), att ett till allmän fred ledande Tribunal National skulle inrättas, composé de tous les Souverains ou de leurs Plenipotentiers, et de deux hommes des plus sages et des plus respectés choisis de chaque Nation, où présidérait tour à tour un Roi ou son Réprésentant, mais pas plus qu’ une année; et où toutes les disputes survénues entre les Princes, ou entre les Nations, devraient être décidées à la pluralité des voix, et la décision d’abord exécutée.
Enhvar, som närmare känner Thorilds skrifter, inser lätt, huru mycket ett dylikt förslag skulle vara i hans smak.
– Om Fransyska Philosophien tänkte Thorild sjelf i någon mån annorlunda, och framförallt om Fransyska Revolutionen; men han värderade i denna bok frisinnigheten, elden, och det kraftiga uttalandet af åtskilliga oförnekliga sanningar.
– Underbart nog, hade Recensenten påstått; ”att vilja tillika vinna Folkets aktning och Konunga-gunst, är vilja något så omöjligt, som att
Denna, säger han derföre i sitt försvar för Manderfeldt, – och sedan han sjelf emot Manderfeldt tagit Franska
Revolutionen i försvar, – är ”vigtigare än alla verldens revolutioner.
En revolution kan vara – blott ett stort bullrande vanvett; och denna tanken ”riks-hvälfning” bådar förståndet ingenting klokt eller godt.
Men sanning visar oss den eviga ordningen, och är Guds rena lag.
Och sanning kan icke finnas, utan genom ett fritt tänkande mot och med ....
Herr Manderfeldt förtjenar derföre samma vördnad när han är emot, som när han är med mitt eget förstånd.
Ty ingen dödlig har patent af Himmelens Gud på – att ensam hafva rätt; men för att finna detta rätta, har hvar dödlig en ren, en evig frihet sig gifven: att, med sin själs bästa kraft, tänka i Sanningens verld”.
Leopolds bekanta uttryck om sig sjelf i förhållande till Kellgren.
Härvid bör märkas, att Leopold (som då ännu skref sig Leopoldt) hade, oaktadt alla dessa skrifter utgåfvos anonyma, på sin första diatrib utsatt begynnelse-bokstäfverna af Thorilds namn.
– Den af Leopold sjelf begångna cynismen på dess titelblad blef honom af Thorild rikligen gäldad.
Han förklarade på andra sidan af sin motskrift: ”Eder – hade jag, i ro, visst lemnat åt eder egen ära, i ock på hvilken ni så ofta sjelf ... gjort det nödvändiga: om jag ej hade fruktat, att denna smuts af ert snille, kastad ut i det
Allmänna med så pass qvickhet, möjligen kunde fastna på någons själ; och att han, förnedrad ned till Er, derigenom kunde förloras för fäderneslandet”.
Längre fram anmärkte han:
”Om detta” (nämligen att ”se en sak i grund, och upp till dess princip”) ”icke är hufvud-saken; så vore det väl lustigt att veta, hvar ni finner hufvudet på en sak?
Men den som tror, att man gör sitt nödvändiga der, hvarest man tänker, – den måste ock rigtigt tro, att man tänker der, hvarest man gör sitt nödvändiga.
Jag lemnar er uti, med, och under denna ert snilles värdiga upptäckt”.
I ”Upplysning om Handelns sanna
Frihet” åberopas äfven, men endast såsom ”en hög, hög, ganska hög Kännare”, en person, som hade ”med en hel högtid af loford” beledsagat det omdöme, att Thorild ”skref stora och dristiga tankar”.
Dervid hade samma person ock sagt sig vara ”charmerad af hans snille”.
Denne trefaldigt höge man, hvars titel ”Kännare” äfven befinncs tryckt med stora bokstäfver, är tvifvelsutan Konungen sjelf.
Geijer hade ganska väl kunnat intaga denna uppsats i de Samlade Skrifterna; men den var honom, troligtvis, obekant.
Den afbryts med N:o 41 och löftet: ”Slutet en annan gång”.
Men åtminstone i årgången 1792 finnes detta slut icke.
Stället finnes här aftryckt enligt detta Tals första text, i Svenska Akademiens Handlingar.
Det undergick sedan, här och der, icke ovigtiga förändringar.
Man märke följande afprutningar och uteslutningar: ”Deras stil saknar, måhända, ej glans, kraft och träffande drag; de uppsvinga sig någongång verkligen på eldsvingar ...
Like luftsyner, irra de mera omkring, än röra sig i afmätta banor; välja af ämnen, som de behandla, helst den åsigt, som kan förvåna läsaren” o. s. v.
(Se sjette bandet af Leopolds Skrifter).