Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Guri rodnade förfärligt och skulle med ord och min hafva förkrossat hvar och en annan, som vågat nämna hennes namn på samma gång med något, som varit.
”Ifall herr patron icke är belåten med min tjenst, så ...”
”Prat, prat, madam Guri ...
Nå, vi ska ej gå längre för den här gången.
Låt mig höra klokare ord härnäst – nu blir jag ute endast ett par dagar.”
Men då detta ”härnäst” inträffade några veckor senare hade händelserna fullt utvecklat sig.
Jörgen jade då gjort så utomordentliga framsteg i den bedårade Guris ynnest, att det blifvit afgjordt att Kox öppet skule begära henne af patron som då kunde få göra bröllop.
Såsom ett öfverflöd af försigtighet sade ändå Guri i den högtidliga stund, när vadkungen erhöll hennes jaord: ”Du kan väl i allan dar icke mena annat än ärligt med mig?”
”Förolämpa mig aldrig mer med så skamlig fråga!” utbrast Jörgen.
”Jag svär” – härvid aftog han den svarta baretten och skakade örnfjädern med väldig hand – ”jag svär att jag nära på sätter dig öfver alla qvinnor jag råkat på jordklotet!
Men se icke åt någon annan mansperson med så mycket som ett fjerdedels mildt ögonkast, ty då har du spillt menniskolif.
Ingen får lefva, som frestat dig till sådant bedrägeri mot din sannfärdige ende vän, som skall hålla dig som en prinsessa.’*
Guri log, öfvervunnen.
”Men har du papper, Jörgen, så att vi få lysa riktigt?
Jag vet ju aldrig en gång hvar du var hemma från början.”
”Hvar jag var hemma från början kan jag icke säga sjelf en gång, och lik godt är det, när du vet hvar jag nu är.
Papper har jag som duga.
Den prest, som icke vill lysa på dem, han kan akta sig att han icke får kortare väg till himmelriket än han räknat på.”
”Tala icke så syndigt, Jörgen!
Jag säger rena sanningen, då jag tillstår att jag ibland är rädd för dig.
Men ändå är det liksom du vore ormtjusarn.”
”Nå, det kan jag också vara i nödfall”, menade Jörgen under ett högt klingande skratt, ”men helst tjusar jag dufvor, och dig skall jag bära på min högra hand.”
Och Guri var tjusad och afvaktade under ängslig hjertklappning hvad husbonden skulle säga.
Festen.
På torsdagen kom köpmannen från Strömstad, och på söndagen skulle det, till bevis på hans belåtenhet med folket och göromålen, bli festgille på stranden med spel och lekar, dans och spisning.
En af de ofantliga utbodarne var utröjd och klädd med löf och knippor af tjärblomster, hvilkas röda hufvuden bildade den grannaste garnering på den gröna väggen.
Hela holmen lyste dessutom af röda tjärblomster, hvilka voro nästan de enda rosor, som vårdade sig om att skänka de fattiga klipporna lyxen af sin tillvaro.
Sedan tidigt på morgonen hade alla sillsalterskorna aflagt den afskyvärda osnygghet och grofhet, som utmärkte deras vilda hvardagslag; och iklädda sina helgdagsdrägter, nytvättade, uppsträckta från hufvud till fot med silfverspännen i skorna och silfverankare i bröstet att fasthålla tröjan, bildade de en brokig kedja ur alla åldrar, från den 70-åriga valnötbruna matronan med sin gälla skrikande röst intill den 17-åriga flickan med höga vristen och den högresta halsen, der hon så ståtligt kråmade sig under afvaktan på eftermiddagen.
Många af dem reste öfver till Fiskebäckskil för att, såsom det hette, gå i kyrkan, men endast för att så mycket snarare få berätta att det skulle bli ett äkta par af madam Guri och Jörgen Kox.
Under tiden höllo sig karlarne på afstånd från de hemmavarande qvinnfolken.
De förre hade många bestyr för aftonen.
Inne i patrons enskilta rum stod Jörgen Kox tidigt på morgonen med sin svarta örnfjäder under armen.
Något slags blyghet med afseende på ärendet kunde icke komma i fråga.
Han talade alltså frimodigt:
”Jag vill säga hederligt ifrån hur det är.
Jag ärnar slå mig på stadighet och bli en annan man från den dag i dag är.
Min håg har fallit på madam Guri Anundsson.
Hon har sagt ja – myndig är hon och egen målsman, så att ingen har väl stort att göra med hvad hon företar.
Men icke lyster det mig att röfva henne.
Derföre frågar jag i all höfvidshet när patron kan umbära henne?
Ju förr det sker, dess bättre för mig.”
”Guri har redan talt med mig.
Jag har sagt henne min tanke, som är den att hon får ångra sig.
Men, som sagdt, hon är sin egen målsman.
När j har hemmet i ordning åt henne, så säg till!
Jag lägger icke hinder i vägen, och jag vill önska att ert uppförande i framtiden visar att det är jag som haft orätt.”
”Det vill jag visa, herre!
Jag är icke alldeles så dålig som det ibland synes.
Jag har haft olyckor och sorger” ... här gick en stark darrning genom rösten, och det drog sig liksom en dimma öfver ögonspelet ... ”Ärligt bekändt”, tillade han: jag har kommit att dricka mycket, för att slå bort de der sorgerna, och lefvat brusande i många länder bland många folk.
Men nu svär jag, att jag har åtminstone ett rättskaffens uppsåt.
Jag vill bli en redlig undersåte under svenska kronan och göra mig lika mycket aktad som jag hittills varit fruktad.”
”Det var ett bra tal ...
Har j några dukumenter att visa mig?”
”Hvad dokumenterna beträffar, kan det väl vara både så och så.
Jag har rest till sjös och varit påmönstrad under flera namn, men mitt rätta är Jörgen Kox, och icke får det väl vara så noga heller under sådana här tider.”
”Vid äkta förbund är det noga i alla tider.
Men det får j uppgöra med presten.
Kan han icke lysa, så kan ingen hjelpa det.”
”Jag lerkar väl med honom.
Och efter herr patron tillåtit att det blir dans i qväll, så har väl patron icke heller emot att jag får föra Guri som fästmö i ringen?”
Det var mot slutet af eftersommaren, så att redan vid 10-tiden här och hvar bland klyftorna blossen tändes för att upplysa promenadplatsen, till hvilken de dansande allt emellanåt utströmmade; och der visade sig en mängd olika grupper, hvilka togo bergspallarne i beslag till bord för den välfägnad, som medfördes, och stenarne till sittplatser.
Nya flockar vandrade af och an i en kedja, bildad genom sammanflätade armar, sjungande, hvislande, bugande, nigande mot andra vandrande kedjor.
Seglare, som voro ute på sjön under sillfiskets tid, hafva berättat att man ej kunde få se något grannare än denna till oändlighet utsträckta rymd, öfverfylld af öar och holmar, nästan hvarenda en bebyggd med större och mindre hus, från hvilka, höga och låga, ljusskenet strömmade ut på det mörka vattnet, som återgaf det i tusentals blixtrande brytningar.
Det var liksom man sett en hel arkipelag af simmande ljus-öar, här och hvar dominerade af någon högre plats, der gnistrande bloss, spel och dans företedde en af dessa böljande fester, hvilka så ofta nedgingo i blod.
Den festlighet, hvarom här talas, stod nu i sitt högsta flor.
Alla slags danser hade Jörgen Kox dansat med sin sedan några timmar ringfästade brud; och hon, i högblå kamlottströja med hvitrosig kjortel, öfver hvilken en mindre af lika tyg med tröjan var uppfästad, såg så vacker och storpräktig ut, att Jörgen väckte en allmän och häftig afund.
Men ingen torde dock se på madam Guri med olofliga blickar, åtminstone i dag, ty det utgick sådana flammor ur Kox’s bruna ögon att den gula emaljen verkligen tycktes bränna, och det var icke rådligt att förvandla hans kärleksrus till ett vredens rus.
”Kom ut på klippan, min kära, det lyster mig att se din bild i vattnet!” sade älskaren.
Och de gingo ut till vattenspegeln och speglade sig båda.
”Du är också vacker, Jörgen”, svarade Guri till tacksamhet för någon artighet, ”men du är precist lik de hemlighetsfulla röfvarhöfdingarne, som det står taladt om i sagböckerna.”
”Och du liknar den förtrollade prinsessan i visan, och än mer skall du bli lik henne, när du fått sömma dig kläder af det röda silkestyget, som jag har, och då du fått sätta på dig mina tre gullkedjor och mina rubinspännen.
Dessutom skall jag bekosta dig tre tums långa örringar med demantklockor, som dingla ända ned på halsen, och ett dubbelgullhjerta, som kan lysa öfver bröstet på dig, så att ingen får vara din like.
Jörgen Kox’s qvinna må stå öfver alla, liksom han sjelf står öfver alla i sin kast.
Se bara hur karlarne gå ur vägen för mig, när de tappat en blick på dig.
Min hand faller som ett städ, när den faller i näfrättskamp.”
”Ingen, och minst jag, tviflar på hvad du går för.
Men icke får du visa prof på det i qväll!
Vid den här stranden går det alltid anständigt, när vi ha samqvämsmöten ...
Men ts ... här smyger någon bakom oss ... kors, hvem är det ...
Det är en så underligt klädd gammal qvinna – känner du henne?
När har hon kommit hit?”
”Hvad vill du?” frågade med hög och stormäktig ton vadkungen, hvilken alltid ansåg sig som sjelfskrifven ordförande.
”Hvad gör du här, och hvarifrån kommer du?”
”Åh, jag tänkte att på denna stranden skulle vara något att förtjena.
Jag kom hit jag som andra.
Blåser icke vindflöjeln i dag från sunnan, i morgon från nordan?
Ingen trodde jag här skulle fråga hvarifrån en kom, och mången skulle stå sig slätt, om den lagen utgafs att ingen finge bo på kusten, som icke kunde göra reda för sig.”
”Du talar ett dristeligt tal till en, som icke är mycket van att höra sådant, och den ton, du brukar, är än dristigare än orden.
Men qvinnfolk, helst i den ålder du måtte ha, efter du byltat så väl in dig, gå fria från min vrede ...
Du förefaller bra gammal till att arbeta.”
”En menniska”, svarade den gamla qvinnan, ”kan arbeta på olika sätt.
Mitt arbete består i att berätta sagor och sjunga gamla besynnerliga visor vid spikharmonikan till andra menniskors nöje och glädje.
Dessutom lagar jag kläder, går ärenden och spår i både kort, kaffe och händer.”
”Aha”, sade Jörgen med en lätt brytning i rösten, ”du är kanske finngumma?”
”Jag är den jag är, och min röst bryter på det tungomålet jag tillhör ...
Vill kanske skön jungfrun låta spå sig – blossen skina så klart att jag nog ser.”
”Räck fram handen, Guri!” uppmanade fästmannen.
”Det kan vara roligt nog att höra ett ord i förväg om framtiden ...
Men Gud hjelpe dig, trollpacka, om du icke spår solsken och gullgrufvor!”
”Jag är enka”, upplyste Guri – ”jag vill icke bedra er, på det j icke i er tur må bedraga mig.”
”Enkeskapet kände jag till förut ...
Men låt oss gå lite närmare blosset, så att jag riktigt ser linierna.”
”Nå?” frågade hans majestät otåligt.
”Vänta ... här har jag det.
Solsken ... gullgrufvor ...
Akta er: här står i stället något om nattmörker, tårar och gammal skuld ... kanske något än värre ...
Hör ni olycksfågeln, som kraxar på sjön?
”Eländiga, du är lejd att skrämma henne!” utropade Jörgen i våldsam förbittring, och han rusade fram för att, trots sin försäkran att en qvinna vore skyddad för hans vrede, gifva sierskan ett slag i ansigtet, då genom en hastig utsträckning af de förut nämda ”promenerande kedjorna” gumman blef innesluten och bortförd i en liflig menniskovåg.
”Viken tillbaka der, hvarenda en!” skrek Jörgen med herrskareton.
”Jag skall ha fram henne och bese henne, och jag svär att icke lemna en benknota i behåll på er, om jag ej straxt får käringen tillbaka.”
”Tyst då!” svarade en annan vadkung, som också tyckte sig vara någonting i verlden.
”Om du är Jörgen Kox tie gånger, så är jag med rätta döpt till det namn jag har på min prestsedel, och jag lofvade patron, då han gick i båten för att segla till Morlanda, att jag skulle hålla tummen på ögat på den, som ville göra ofred och inte minnas att bokhållrarna ä’ hemma, om de också nu som bäst lura pengarna af hvarandra på kortspel.”
Utan att bevärdiga den talande med ett ord, tog Kox ett språng öfver flera hvarf i kedjan, som ögonblickligen bröts, medan de undanskuffade ramlade till höger och venster.
”Må ingen försöka att stifta lag för Jörgen Kox – släpa hit menniskan!”
Den gamla besynnerliga i sina stora höljen kringvirade sierskan syntes nu åter.
”Se här – jag kommer sjelfmant.
Men akta dig, öfverdådige, för den syn du i din vildsinthet framkallat ...
Viken tillbaka, go vänner, och slå en ring omkring oss.
Stig inom den, herr vadkung, och tag bruden med ...
Och gif nu akt på det, som skall hända, redlige män och qvinnor!
Jag vill roa sällskapet med ett trolleri, som nog skall väcka munterhet ...
Får jag visa mina konster?”
”Ja, ja”, ropades från alla håll ... ”ju flera, dess bättre!”
En besynnerlig rysning hade börjat genomlöpa den vilde sjöhöfdingens lemmar.
Hans blickar stirrade på den trolska uppenbarelsen framför honom.
Från denna så mörka qvinna utgick en röst, som nästan skrämde honom, ty den erinrade om något långt tillbaka i det förflutna.
Icke gick det emellertid an för den manhaftigaste mannen kring stränderna att visa rädsla – det var otänkbart, och så fattade han Guri vid handen och steg med ett kort hånfullt skratt inom ringen.
”Roa oss nu!” utlät han sig förnämt.
”Vi tillåta det, och spelmannen må komma ut och spela upp till ringdansen.”
”Nej”, svarade spåqvinnan, ”ingen dans ännu!
Här skall vara tyst som i grafven.
Alla ska stå med ryggen emot mig, och ingen må vrida på hufvudet, medan jag gör min besvärjelse – det skulle föra stor olycka med sig ...
Vill ni alla lofva och hålla det?”
”Lofvadt!” förklarade skön Guri, som ansåg sig vara nära nog lika suverän som sin kunglige brudgum.
Och efter henne skrek hela sällskapet liksom med en röst: ”Lofvadt”...
Jörgen var af sin skrattande älskarinna omvänd, innan han hann afge sin röst, och nu kunde ju gycklet få fortgå, eftersom det roade henne.
”Gif mig nu en vattenskål!
Sedan rör sig ingen, tills jag ropar ett ... tu ... tre ...
När jag kommer till tre, så vänden er om!”
Sedan dessa sibyllans befallningar blifvit verkställda till punkt och pricka, upprullade hon från sin person en ofantligt stor sjal, som, kastad öfver hufvudet och nedfallande till marken, gaf henne utseende af ett rörligt tält, hvilket likväl, ifall någon, hvad dock ej der var händelsen, skulle vändt sig om, fullkomligt bevarat hemligheten af hvad som tilldrog sig der innanföre.
I fulla tio minuter spändes de väntande på nyfikenhetens pinbänk.
Då ljöd hastigt signalen: ”Ett ... tu ... tre!”
Lik en blixt vände sig ringen om jemte det trolofvade paret innanföre, och liksom af en blixt slogos alla genom den syn, som mötte dem.
Det var som hade en annan ”Papagena” flugit ut sitt gamla fula skal.
Den trolska gumman var förvandlad till en ung, blomstrande, bernstensfärgad ”taterska”, i en drägt öfversållad med lysande glasperlor, messingssmycken, små silfverklockor och svarta stenkolsknappar rad vid rad.
Hela menniskomassan skrek till i högan sky.
Jörgen stod liksom han varit huggen i sten.
Endast Guri vågade skratta – hon ansåg alltsammans som en rolighet till hennes ära.
Men snart tystnade detta skratt, då hon hörde en ung, frisk, men allvarsam röst uttala en besvärjelse, som dref hela hennes ljufva illusion på flykten.
”Hören mig alla”, ljöd den bernstensfärgade skönhetens fylliga stämma, ”hören och dömmen ...
Sen ni den mannen, som nyss icke hade sin like i förmätenhet och som nu kanske ville gömma sig under jorden, om han kunde, för sin lagliga hustru, som han för nio år sedan öfvergaf!
Hon var då så godt som bara barnet: endast sjutton år ...
Men han icke blott öfvergaf mig: han hade först lockat mig in i tätaste skogen, der han, förledd af sitt svartsjuka hjerta och vilda sinne, slog mig sanslös och, som han väl sjelf trodde, till döds – ty när jag kom mig igen, var han borta och hördes aldrig mera af, intills jag nu för en tid sedan, lockad åt dessa trakter, fick höra hans namn och öfverdåd nämnas och hans skamfullhet att, utan säkerhet om enklingsskap, vilja narra en godtrogen stackars qvinna i annan snara.
Men min är han, och min vill jag att han skall vara ...
Res dig igen, Jörgen – jag förlåter dig!”
Och med naturens osökta, men derföre icke mindre ädla behag utsträckte hon båda sina armar mot den ännu förstummade Jörgen.
Den som först löste sig ur förtrollningen var Guri, hvilken, slungande en förkasteisens och häpnadens blick på den tilltänkte äkta mannen, under kraftiga och betecknande åtbörder utropade:
”Jag skyr och föraktar att fordra någon räkenskap af dig, du dubbelbedragare!
Stå der nu ensam med din glasbeslagna taterska, vadkungens gemål....”
Och snabbare än ”tärnan” flyger genom luften flög exbruden bort.
Men hennes rättvisa harm väckte inga sympatier i kretsen.
Det är så ljuft att säga om en granne: ”Hon kunde ha sett sig för!
Hvar menniska kunde ha sagt henne att det skulle barka åt skogs!”
Deremot väckte den öfvergifna hustrun, som kom med förlåtelsen och försoningen på läpparne, så mycket starkare och högljuddare sympatier, och Guris sista smädeord ”vadkungens gemål” tycktes riktigt gifva dem luft:
”Hurra, hurra för vadkungens gemål!” skrek hela massan, och derpå följde en ursinnig ringdans kring det unga paret.
Nu först lyfte Jörgen upp hufvudet.
Hans högmod var såradt af Guris iskalla och hånande farväl, och hennes förlust kändes med otrolig hast minskas i mån af den tillfredsställelse, som hans ögon förde till hjertat, ju längre och längre de fördjupade sig i den unga, nu så nya qvinnans åskådande.
Var icke denna utomdess redan hans hustru, som han gift sig med, då hon var 16 år, och lemnat vid 17, sedan han föröfvat en handling, så låg att han aldrig förlät sig den sjelf.
I nio år hade samvetsqvalen tyngt honom och en inre fruktan hindrat honom att skaffa sig underrättelser om huruvida offret för hans svartsjuka sinne och mordiska natur någonsin kommit sig.
Han hade flytt minnet och med sin stams legèra ”vandrande” principer ansett bäst att låta det, som var förbi, också vara förbi ...
Då han hyllade andra qvinnor, hade han försökt att betrakta sig som fri; men då han blott hyllade bränvinsruset, såg han sig i sin rätta skepnad som bunden, tills han säkert visste sig fri.
Men derom ville han icke hafva visshet, ty dels kunde hans samvetsqval växa än högre och dels visste han då att ingen räddning skulle vara för honom, som, hittills åtminstone, haft en dygd: ett slags trohet mot sin första kärlek.
Det var nu en vacker syn, att se den ståtlige Jörgen med en viss ädel ödmjukhet nalkas den unga zigenerskan.
”Kan du då verkligen, Magna, förlåta och glömma alltsammans?”
”Jag har aldrig älskat någon annan, Jörgen!
Jag har spanat blott efter dig ...
Men du – vill du att jag skall gå ifrån dig?”
”Aldrig ... ingen annan än du skall slita mitt silkestyg, mina guldkedjor och demantklockor.
Jag skakar bort alla tankar på den, som ändå icke var värd att kallas Jörgen Kox’s qvinna ...
Och tack nu, go vänner, från den förste till den siste, för det att ni hurrade för den rätta.
Ni kan få göra om det igen!”
Men medan de nya hurraropen genljödo i klipporna, kom madam Guri inrusande i herrar bokhållares rum.
”Hvad står på ... har fästmön fått kållern, eller har fästman satt knifven i strupen på någon rival?”
”Han var gift ... gift – gift med ett gulfärgadt stycke, som rest hit efter honom!”
”Ah, för knäfveln, det var ju ett himlens nådebudskap att hon fick veta det i tid!
Då kan nu en annan vadkung, som är mindre farlig att handskas med, få vind i seglen!”
”Tror herr
Diedrichsen att jag skulle gifta mig i harmen – aldrig!
Men friar Svante Sunesson just i qväll, så ...
Kanske det är den enda qväll i hela lifvet jag tänker på något så dumt som giftermål.”
Historien förmäler ej om Svante Sunesson – hvilken kan antagas hafva varit samme person som vågat tillrättavisa sjelfve kung Jörgen – friade den aftonen; men att det åtminstone framdeles skedde, bör slutas deraf att en madam Guri Sunesson på sin ärbara ålderdoms dagar ibland berättade ett mycket besynnerligt äfventyr, som händt henne under sin ungdom, hvilket just blef orsaken till hennes senare lycka och välmakt.
Angående hjelten i äfventyret användes det tänkspråket att ”ingenting är så tålmodigt som Gud faders tålamod”, hvilket så förklarades att denna mystiska person kommit till lika välstånd och lycka med sin gamla hjeltinna som madam Guri med sin nye hjelte.
Denna lilla romantiserade episod utgör blott ett ringa bidrag till de tusen äfventyr, som under denna tid tilldrogo sig i skärgården och hvilka ofta hade en så stor fabelaktighet att man frestas anse dem som fabler.
Men hela denna period var en väfnad full af otroliga sanningar och trovärdiga lögner.
I öfrigt karakteriserades den af ett virrvarr, sådant som endast kan uppstå, då en laglös befolkning får göra sig hemmastadd på en grund, hvilken den emottagit som god pris för sin verksamhet.
En dag bortföll emellertid glittret och glädjen.
Festerna tystnade, öfvermodet sjönk, sillen, hvars ankomst och uthållande närvaro så länge spred lif och rörelse, försvann, och den epok, som efterträdde, bildade nya målningar af skärgården, målningar, der andra skarpa konturer framstodo: grämelsen, fattigdomen, öfverbefolkningen, lättjan och hungern.
De stora husen till förädlingsverken nedrefvos, materialierna försåldes, patronerna flyttade bort, och herrar bokhållare, som syntes hafva varit de egentligen vinnande, etablerade landthandel på stränderna.
Hela kusten såg ut som en ofantlig jätteruin.
Men rundtom de tysta, öde, kringgrusade klipporna, hvilka ännu i dag bära märken efter denna byggnadsstorm, kraxade icke blott sjöfåglarne, utan flera tunna, magra, bleka gestalter smögo sig emellan dem, önskande den önskan, som så många framsuckat, att bättre hafva användt den tid, då Gud förlänade en stor medgång.
Kronan hade gjort oerhörda uppoffringar för att sätta det stora sillfisket på fötter, men hvad gjorde den sedan för att alla dessa menniskor, som likt lockade fåglar kommit att slå sig ned på rofvet, skulle kunna existera ... ingenting annat än hvad Moses gjorde i öknen – lät den första generationen dö ut.
Den andra, införlifvad med de föregående fiskeriperiodernas personella öfverlefvor och införlifvad med de ursprungliga vikboerna, bildade en befolkning, som, härdad på sjö och strand, van vid försakelser från den stund, då ögat öppnas, tills det lyckes, kunde stå emot sin hårda lott att fordra både värme, föda, lif och mod af hafsskummet och den kalla berghällen.
Gör man nu i tanken en färd mellan det nyss skildrade tidsförhållandet och den tid, som vi lefva uti, så måste man tillstå att mörkret och svårigheterna för vestkustens fattiga befolkning åtminstone icke aftagit ....
Jag afslutar denna skizz från sillfisket med anförandet af ett bref, som jag icke längesedan erhöll från en på kusten bosatt person och hvilket berör samma allvarliga ämne:
”Fordom egde den fattige fiskaren åtminstone rättighet att uppsätta sin usla koja på berget eller skäret för att idka sitt hårda yrke, men huru många omständigheter ha ej sedan inträffat, som nedtynga den börda, hvarunder han dignar!
Ö-hemmanen hafva fyra- och femdubbelt stigit i pris.
Derföre kan klippans stackars son icke få innehafva denna utan skatt, och gårdsbonden ökar den oupphörligt.
Skulle nu någon lycklig kris inträffa och han kunde förtjena så mycket att han förmådde köpa sin hyrda rättighet till egen egendom, så får han dock, efter gällande lag, aldrig fullständig eganderätt, utan jordegaren kan när som helst återtaga lägenheten, emedan fiskaren icke kan anses besutten på bara berget.
Härtill komma de prohibitiver, som i senare åren gjort det snart sagdt omöjligt för honom att föda sig och familj genom hvilka ansträngar som helst.
Så t. ex. hade genom de på Bohusläns vestra kust belägna badställena fiskrarne knappt fått en god afsättning på hummern, än dess fiskande förbjöds just under de månader, då han kunde få den högst betalt.
Hummern skall stå på tillväxt på det att – såsom de stackars varelserna tro – engelsmännen måtte få uppköpa den till halfva värdet.
Vid vissa tider på året tillströmmar vanligen en mängd småsill.
Fordom kunde fiskaren, om han hade råd att köpa salt och en liten vad, sjelf salta in sådan sill både till afsalu och eget behof, men lärdomens ljus, som måste fram, utsläckte för de vanlottade hoppets lilla fackla äfven på denna väg.
Småsillen skall ju också stå på tillväxt: den bör blifva stor, blifva veritabel gråbenssill.
Derföre anbefalldes så grofva maskor i garnen att småsillen i dem icke kunde fångas.
Nu ligger det naturligtvis utom de olärdas synkrets att bedöma ändamålsenligheten af dessa åtgärder, eller om denna småsill är af samma species eller blott af samma genus som den stora sillen, hvilken synes hafva öfvergifvit våra kuster, men nog fälla de erfarne fiskrarne här sjelfva den på århundradens traditioner och erfarenhet grundade domen, att hummern lika litet kan utfiskas eller genom fisket minskas som oceanen kan utpumpas och att småsillen eller den s. k.