Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
229 Flere uti de ifrågavarande
Embetsberättelserne upptagne rysliga händelser hade, i mintanka, kunnat gifva Utskottet anledning att föreslå sådane Lagbestämmelser, att ansvar å Domare eller Executorer för utöfvadt våld och orättvisa icke hädanefter komme att bero af en ÖfverDomstols nyck eller godtfinnande j såsom jag tycker mig böra anse de böter, hvartill Kongl. Götha HofRätt fällt Herr Lagmannen och Häradshöfdingen Pamp för de fasansfulla brott han, i egenskap af tillförordnad Polismästare i Norrköping, utöfvat.
Jag hade således trott, och skall alltid tro, att ändamålet med JustitiasOmbudsmannens
Embetsberättelsers öfverlemnande till LagUtskottet vore det, att Utskottet vid alla sådane händelser, der Lagen funnes antingen otydlig eller mörk, och genom sådan dess ofullkomlighet blifvit origtigt tillämpad af Domare eller Executorer, eller ock der Lagen för nyssnämde Embetsmän, då de begått grofva fel och misstag, icke bestämde motsvarande straff eller ansvar, ' skulle föreslå straffbestämmelser, som någorlunda svarade mot felen, och såmedelst för framtiden förekomma brott och öfverträdelser af Lagen, åtminstone å Domares och Executorers sida; men jag har till min häpnad funnit, att Utskottet, långtifrån alt följa alla de ämnen till rika anmärkningar och nya Lagrums föreslående, som JustitiasOmbudsmannens Berättelser föranledt, i det Den 23 Mars f. ra. ställe vakt förbisett den betydligaste delen samt uppskjutit med en del, under löfte att i sammanhang med andra likartade enskilta motioner afgifva utlåtande, samt således blott inskränkt sig att för närvarande yttra sig öfver några af JustitiasOmbudsrnannen sjelf föreslagne Lagförbättringar.
Folket fördrar redo af dess Representanter, huru de handla, och Representanterne måste således fordra redo af JustitiasOmbudsmannen.
Hans redogörelse innefat« tas i de afgifne berättelserne» och öfver desse har nu Utskottet yttrat sig.
Men hafva väl Ständerna deraf fått den ledning, att de kunna bedömtna, om JustitiasOmbudsmannen uppfyllt sitt ansvarsfulla kall, och om Embetet, i det skick det nu är och nied den inskränkta makt det nu medförer, kan svara mot det dermed åsyftade stora ändamålet??
I samma mån som vi noga, strängt och samvetsgrant, nagelfara med JustitiaeOmbudsmannens redogörelse, i samma mån visa vi aktning för friheten, oss sjelfva och det Embete, som vi åt Ombudsmannen anförtrott.
Att antaga för godt och åtnöjas med LagUtskoltets gjorde ofullständiga granskning, skulle jag anse för det största misstag.
Jag har noga genomläst Ombudsmannens berättelse, likasom LagUtskoltets betänkande, och bland många andra begång - Den a3 Mars f. m. 23i na våldsamheter af Embetsmän och Executorer på den enskilte medborgarens bekostnad funnit, att Lagmannen och Häradshöfdingen J. J.
Pamps brottslighet fått, enligt Kongl.
Götha HofRätts Utslag, försonas med endast ioo R:drs böter.
Bemälde Lagman har likväl i egenskap af PoliceMästare, bland andra Laglösheter, under sin Embetsutöfning öfverfallit, slagit och ofredat oskyldige Medborgare på öppen gata, låtit tilldela en arrestant ioo prygel, och derefter spika upp honom på väggen i fängelset, och låtit honom uppspikad förblifva i tolf timmars tid, för att tvinga honom till bekännelse, äfvensom nämde Lagman och Polismästare rågat sin brottslighet dermed, att han, i stället att, sin pligt likmätigt, afsända till Kongl. HofRätten en af Arrestanten sjelf uppsatt besvärs- och klagoskrift, förmått denne olycklige att underteckna en annan, som genom Lagmannens egen försorg blifvit författad.
Dessa grufliga våldsamheter hafva likväl, som sagt är, fått försonas med ioo R:drs böter.
Allmänna Lagen i 17 Cap. 37 §.
RättegångsBalken förbjuder, att låta någon till bekännelse pinas och plågas, och stadgar för den sådant gör intet annat straff än endast plikt, som saken är till.
Brefvet den 27 Augusti 1772 förbjuder strängeligen svåra fängelserum och bård medfart till bekännelses aftvingande.
Nu frågas billigt: bade Lagmannens, Iläradshöfdingens och 232 Den 23 Mars f. m.
Polismästarens ofvan uppräknade oerhörda brott bort, med känsla för mensklighet, lag och rättvisa försonas med lurnpna 100 Rrdrs böter?
Och hade icke Lagutskottet här ägt ett ypperligt tillfälle att, till mensklighetens heder och Svenska medborgarens frid och. säkerhet, föreslå en straffbestämmelse, tjenlig att för framtiden förekomma dylikt våld mot den säkerhet, som äfven en Arrestant bör äga, och såmedelst bereda respect och helgd för Lagarne??
Lagutskottet må sjelf besvara denna fråga.
För min del tror jag, att då en Domare eller Executor, under utöfningen af det honom anförtrodda och till folkets värn och säkerhet inrättade Embete, sjelf begår brott emot Lagen, och kränker dess helgd, bör han utan förskoning straffas dubbelt hårdare än en annan syndare; och Lagutskottet hade följaktligen genom ett passande Lagförslag bordt sätta en gräns för ÖfverDomarens frihet, att efter godtycke och gracieusa åsigter bestämma en i så hög grad brottslig UnderDomares eller Executors bestraffning.
Uti civila mål har ganska mycket, som till föreslagne ändringar i varande författningar bordt föranleda, blifvit förbigånget.
Pag. 43 till 57 i Herr JustitiaeOmbudsinannens Berättelse för åren 1826 och 1827 visar, huru som aflidne ÖfversleLieutenanten Eneskölds enka blifvit ålagd, att till Wadstena KrigsmanshusCassa för andra gången betala G,3a6 R:dr 1 sk.
B:co, ehuru hon och Den a3 Mars f. m. 233 hennes man i lifstiden till Casseureni KrigsCollegii Krigsmanshus-Contoir Pehr August Landin, emot hans meddelle qvittencer med Krigsmanshus-Kamererarens åtecknade annotationer, förut erlagt samma summa.
Något botemedel, till förekommande af dylika olycksslag för enskilde medborgare, hade väl Utskottet kunnat påhitta; äfvensom
Utskottet icke saknat anledning att yttra några välmenta ord om Högsta Domstolens befattning med målet, så vidt samma befattning bor kunna anses såsom en slags förklaring öfver Lagens rätta mening.
— Det märkvärdiga målet rörande de Halländska Hemmanen, jemte flere andra, vill jag nu ej vidröra, emedan hvad jag redan anmärkt torde vara tillräckligt till Betänkandets återförvisning, hvarom jag vördsamt anhåller.
Friherre Ehrenborgh., Casper Wilhelm:
Det är ej min mening att bestrida yrkad återremiss af ifrågavarande Betänkande , tvärtom anser jag sådane anmärkningar nu vara härstädes framställde, som göra denna återremiss nödvändig.
Jag vill blott redovisa för några af Utskottets motiver lill det yttrande Utskottet afgifvit.
Herr Hjerta har, lika med Utskottet, ansett, att detsamma ej ägde val emellan att antingen fördröja sitt Utlåtande i detta ämne utöfver den för Rikets Ständers sam - a34 Den a3 Mars f. m. manvaro i Grundlagarne bestämda tid, eller ock derförinnan afgifva det, i sådant styckadt skick, som nu skett.
Herr Rosenqvist åter tyckes destomera lägga Utskottet detta sednare förfarande till last.
Rikets Ständer må döma härom, och om skäl dertill finnes, ogilla Utskottets åtgärd; men jag för min del tror, att Utskottet förfarit rigtigt, emedan, genom besvarande af de frågor, som äro föremål för det nu afgifna Betänkandet, Grundlagens föreskrift blifvit så iakttagen, att, om Riksdagen blifvit slut vid den stadgade tiden, Rikets Ständer varit i tillfälle att förut i desse delar fatta sitt beslut.
Sedan nu Betänkandet till RiksStånden inkommit inom denna tid, är numera ej något binder för att, i anledning af återremiss, återgifva det i sin helhet, efter sammanträde af Lagutskottet med öfrige vederbörlige Utskott, hvilkas biträde i vissa frågor nödvändigt måste påkallas.
Af Herr Hjerta har blifvit erinradt, att de lagförklaringar och rescripter, som i Betänkandet anmälas, bort vara detsamma i afskrifter bilagde.
Jag kan ej neka, att detta skulle bidraga till fullständighet; och om Rikets Ständer det önska, skall Utskottet med nöje sådant iakttaga.
Dock får jag upplysa, att detta aldrig skett vid föregående Riksdagar; och något åliggande af Lag är det icke.
Hvad åter angår Herr Hjertås anmärk - Den 2 3 Mars f. m. 235 ning, att Utskottet bort gifva form af Lagförslag åt den önskan Utskottet föreslagit, att till Kongl. Maj:t anmälas i fråga om fånglistorne; så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att ett stadgande om upprättande af förtekningar öfver alla häktade personer väl måste utgöra en reglementarisk föreskrift af stark art, men ej kan anses såsom bestämd Criminal-lag.
Till Utskottet höra blott frågor om Civil- Criminaloch Kyrko-Lagarne; och Utskottet ansåg sig i detta fall gå en af Grundlagen medgifven medelväg, då Utskottet framställde de allmänna grunder för regleroentariska föreskrifter, som Utskottet trodde Rikets Ständer äga rätt att bestämma, men öfverlät till Kongl.
Maj:t hela special-detaillen, huru fånglistorne skulle upprättas.
Dock bar Utskottet föreslagit sådane grunder, hvarigenom säkerhet vinnes, att så väl JustitiasCanzleren som Justitia^Ombudsmannen få hvar sin Förteckning öfver alla häktade personer i Riket.
Den förändring i Justitiae-Ombudsmannens Instruction, som Herr Hjerta i denna fråga påkallat, anser jag visserligen riglig; men jag får erindra, att det icke är Lagutskottet ålagdt eller ens tillåtit att väcka nya motioner, och således ej eller en så beskaffad, som Herr Hjertås yrkande förutsätter.
I afseende på Herr Hjertås yttrande mot Betänkandet, angående den stridighet
Den 23 Mars f. m.
JuslitiasOmbudsmannen förment äga rum emellan KrigsLagarne och Grundlagen i sådane frågor, der personer af KrigsStåndet föra klagan, får jag påminna, alt Utskottet funnit sig i detta ämne inskränkt i sin verkningskrets genom 90 §.
Utskottet har tydligen antj^dt, att
Utskottet ansett en sådan stridighet ej äga rum.
Dock har Utskottet ej kunnat förbise, att Domstolarne i detta afseende dömt på ett sådant sätt, att, med förutsättning att de ej dömt orätt, någon sådan stridighet verkligen måste linnas.
Sålunda skulle
Utskottet antingen alldeles med tysthet förbigå detta förhållande, eller ock, såsom nu skett, öfverlemna lill Kongl. Maj:t att tillse, huruvida denna stridighet existerar.
Om Rikets Ständer anse den icke äga rum, så är liela saken hjelpt dermed, att Rikets Ständer afslå Utskottets förslag om en underdånig skrifvelse härom till Kongl. Maj:t.
Beträffande den anmärkning Herr Hjerta gjort dervid, att Utskottet antagit stridighet äga rum i Instructionen för ÖfverCommendanten i Stockholm, vållande lamhet i executiva åtgärders verkställande; så måste jag erkänna, att, såsom Herr Hjerta erinrat, JustiliaeOmbudsmannen i detta fall fästat sig vid en serskild händelse, och att denna gifvit anledning lill den underdåniga skrifvelse Utskottet i ämnet föreslagit.
Men Utskottet ansåg denna åtgärd vara så Den 23 Mars f. m. mycket mera nödvändig, som saken fästat ej blott JustitiaeOmbudsmannens, utan äfven Kongl.
Maj:ts egen uppmärksamhet; och Utskottet trodde sig handla illa, om det ej upptog detta ämne i Betänkandet, och lemnade Rikets Ständer tillfälle att till Thronen frambära en underdånig önskan om åtgärder till en sådan collisions förekommande i framtiden.
Någon förändring i UtsökningsBalken behöfves ej för detta ändamål; saken är klar.
'Frågan är blott om hvem som skall gifva verkställighet åt Öfverståthållare-Embetets lagakraftvundna Utslag; om det är ÖfverCommendanten eller Commendanten ,i Hufvudstaden: en strid, som Kongl. Maj:t icke sjelf afgjort.
För Utskottet har det synts, som någon stridighet härom ej förefinnes; men då inträffad händelse visat motsatsen, har Utskottet trott sig ej hafva gått för långt, då Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att hos Kongl. Majit anhålla, det vederbörande Embetsman, Öfver- och UnderCommendanterne för Stockholms Garnizon måtte erhålla bestämda föreskrifter om handräcknings lemnande till executiva åtgärder i fråga om verkställighet af lagakraftvundna Utslag.
Om också Rikets Ständer skulle anse ÖfverCommendantens
Instruction i detta hänseende förut vara tillräckligt tydlig, har likväl Utskottet fullgjort sin pligt, då Utskottet visat, att en motsatt tolkning verkligen ägt rum.
238 Den a3 Mars f. m.
Herr Hjerta har äfven velat finna ett fel vara begånget deruti, att Utskottet, bland skälen till ogillande af JustitiaeOmbudsmannens förslag om utsträckt domsrätt för Polismagten, anfört, att vid PolisDomstolar stundom ett ransakningssätt måste äga rum, som afviker från den vanliga rättegångsordningen.
Men jag hemställer till den värde Anmärkaren sjelf, om ej i sakens natur ligger, att på de orter, der stora folkmassor äro samlade och PolisDomstolar derföre nödvändige, ett annat ransakningssätt dervid måste begagnas, än vid vanliga Domstolar.
Utskottet har likväl med sitt yttrande alldeles ej menat, att något olagligt ransakningssätt kunde få vid PolisDomstolar begagnas, utan endast att en mera summarisk och till brotts upptäckande mera ledande rättegångsordning der kan användas, än annorstädes af Domare; och för min del tror jag, att om, såsom jag hoppas, den motion, som är väckt och till Lagutskottet remitterad, om offentlighet vid PolisDomstolarne, blifver af Rikets Ständer bifallen, likasom jag är viss, att den af Utskottets fleste Ledamöter bifalles; så skall i denna offentlighet ligga ett tillräckligt correctif mot alla missbruk af detta friare ransakningssätt.
Äfven har Herr Hjerta sagt sig ej kunna inse, hvarföre Utskottet förklarat åtskillige i JustitiasOmbudsmannens
Berättelser Den 23 Mars f. m. uppräknade Rescripter vara af den beskaffenhet, att de ej behöfva af Rikets Ständer gillas.
Jag får derföre erinra, alt, såsom ock orden i Betänkandet lyda, desse Rescripter innefatta blott reglementariska föreskrifter, som ej innebära någon egentlig Lagförklaring.
Det var ej Utskottet tillständigt att utesluta desse ur Betänkandet, enär de af JustitiaeOmbudsmannen blifvit uppgifne; men Utskottet bar trott desse Rescripter icke egentligen behöfva anmälas till gillande af Rikets Ständer, enär de innehålla, såsom redan är nämnt, endast reglementariska föreskrifter för EmbetsVerk och Domstolar.
Till svar på Herr Hjertås anmärkning, att
Utskottet icke upptagit och yttrat sig öfver det ämne, som Herr Landegrens reservation innefattar, får jag meddela den upplysning, som äfven torde gälla såsom vederläggning mot Herr Rosenqvists bittra klander af Utskottets Betänkande, att
Utskottet ansett sig ej tillständigt att upptaga till pröfning sådane saker eller uppgifter uti Justitias-Ombudsmannens Berättelser, som ej föranledt honom sjelf till att göra någon serskild hemställan, eller hvarom enskilta motioner icke blifvit väckte.
Detta tvingar mig att ingå i en vidsträcktare analys af 33 §.
Riksdagsordningen, för att visa, huru obestämdt LagUt - ^4o Den 23 Mars f. m. slottets befattning med detta ämne är.
Närvarande LagUtskott har icke väntat sig den förebråelse att ej bafva gått 'nog långt; tvertom har Utskottet snarare befarat anmärkning att bafva öfverskrida de gränsor denna §. innehåller.
Den lyder i sednare momentet sålunda: ”Justitiae-Ombudsman'’nens vid hvarje Riksdag afgifvande Berättelse, rörande de ifrån Konungen, genom ”Högsta
Domstolen, sedan nästföregående ”Riksdag utgångne förklaringar af Lagens ”rätta mening, böra ock till LagUtskottets ”befattning, dit denna Berättelse förvises.”
Vill man förstå detta stadgande efter ordens egentliga inskränkta bemärkelse, skulle Lagutskottet ej hafva någon annan befattning med JustitiaeOmbudsmannens Berättelser, än blott att granska de deruti anmälte, från Högsta Domstolen utfärdade, Lagförklaringar.
Så hafva ock alla föregående LagUtskott, allt ifrån Grundlagens stiftelse, gjort; och det beror på Rikets Ständer sjelfve att förklara, om närvarande Lagutskott handlat rätt eller orätt, då det sträckt sin åtgärd vida längre.
Dock tror jag, att ett så beskaffadt uppdrag, som Herr Hjerta ansett Utskottet äga, i afseende på JustitiaeOmbudsmannens Berättelser, ligger utom gränsen för Utskottets verksamhet enligt Grundlagens föreskrifter.
JustitiaeOmbudsmannens
Berättelser lemnäs till granskning af Lagutskottet, men hans Diarier och re - Den a3 Mars f. ro. 24 s redovisning i öfrigt till ConstitutionsUtskottet; och just nu ligger på bordet härstädes Constitutions-Utskottets Memorial om decharge för JustitiaeOmbudsmannens Embetsbefattning.
Denna åtgärd af ConstitutionsUtskottet bevisar tillräckligt, attLagUtskottet icke äger någon rätt att yttra sig, huruvida JustitiaeOmbudsmannen uppfyllt sine skyldigheter och erhållne befallningar, änjuindre om lian blifvit obehörigen afvisad från högre auctoriteter vid gjorde framställningar i och för Embetet.
För mindel har jag, såsom enskild representant, uppfattat Grundlagens mening, med JustitiaeOmbudsmannens Berättelser vara, att Rikets Ständers uppmärksamhet derigenom skall fästas på märkligare händelser i lagskipningen mellan Riksdagarne.
Gillas de anmärkta förhållanderne, så är ingen vidare åtgärd dermed att vidtaga; ogillas de deremot, så äger en hvar Representant att enskilt väcka motion om rättelse i det felaktiga.
På detta sätt har äfven Utskottet uppfattat sin befattning.
Herr Rosenqvist har klandrat Utskottet, för det
Utskottet ej ingått i serskild granskning af alla de åtgärder, som äro föremål för JustitiaeOmbudsmannens berättelser.
Detta är redan vederlagdt af hvad jag i det föregående yttrat.
Vidare har det blifvit anmärkt af Herr Rosenqvist, att Utskottet bort uppgifva nya LagFörslag i de 17 H. 16
Dea a3 Mars f. m. fall, eler Lag ej finnes tillräckligt kraftig, samt tillse om
Doniarena uppfyllt sine skyldigheter.
I anledning deraf får jag påminna, att Lagutskottet är bland de Utskott, sorn ej hafva rätt att till RiksStånden inkomma med några Lag-förslag på annat sätt, än i följd af sådane motioner, som dit remitteras från RiksStånden; och hvad åter angår, att Utskottet bordt tillse, om Domaremagten blifvit rätt utöfvad; så torde jag få fästa Herr Rosenqvists uppmärksamhet derpå, att Utskottet ej uppfyller hvarken JustitiasOmbudsmannens eller JusliliasCancellerens Embetsbefattningar, än mindre kan ingå i pröfning af serskilda lagskipningsfall, hvilkas vigt dessutom endast synes tillhöra opinionen.
Äfven har Herr Rosenqvist fört Utskottet till last, att Utskottet ej yttrat sig, huruvida Högsta
Domstolen rätt behandlat frågan om en serskild rättstvist mellan Fru Eneskjöld och en Kamererare i KrigsCollegium.
Jag vädjar till honom sjelf, om väl en sådan sak, som varit föremål för rättegång och blifvit slutligen afdömd, kan rimligen blifva föremål för LagUtskottets uppmärksamhet och Utlåtande till RiksStånden.
För öfrigt instämmer äfven jag i den af flere gjorde anhållan om återremiss al detta Betänkande, på det
Utskottet må komma i tillfälle att i ett sammanhang afgifva Betänkanden öfver alla uppmärksam'
Den 23 Mars f. m. 243 het förtjenande delar af Berättelsen, hvilket nu lätt låter sig göra, sedan Utskottet fullgjort sin pligt, att, inom den för Riksdagens slut i Grundlagen bestämda tid, tili RiksStånden inkomma med förevarande Utlåtande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Plenum komme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas.
I anledning af Ordförandens i Lagutskottet yttrande, anhåller jag att få tillägga några ord.
Han har ansett mina anmärkningar bittra.
Detta kan jag likväl icke medgifva, så vida man ej får taga för afgjordt, att sanningen är bitter.
Hvad angår, att Lagutskottet ej får väcka nya motioner, så är sådant mig visserligen icke obekant; dock om Lagutskottet granskat alla de olagligheter, som i Justitias-Ombudsmannens Års-berättelser blifvit anmärkte, hade detta kunnat gifva anledning åt dem, som äga rätt att väcka motioner, att föreslå medel till förekommande af så oerhörda olagligheter som de, hvilka omförmälde embetsberättelser visa, att Embetsmän begått på Medborgares bekostnad.
Eneskjöldska saken och anmärkningen, att den redan blifvit afgjord, så finner jag äfven i detta 16* Den 23 Mars f. m. fall, att om Utskottet upptagit det sätt, hvarpå saken af Domstolarne blifvit behandlad!, bade sådant kunnat gifva anledning till motion om förändring i vår Civila Lag, för så vidt den, i afseende på bedömandet af andra likartade frågor, tilläfventyrs må finnas obestämd.
Jag för mia del kan aldrig inse det vara rättvist, att Embetsman, vederbörligen atithoriserade att för Publike Cassors räkning uppbära och qvittera penningar, som af enskilte personer insättas, skola fritagas från ansvarsoch betalningsskyldighet, i händelse samma Embetsmän förstöra de qvitterade medlen, och deremot en så beskaffad betalningsskyldighet för andra gången drabba den enskilte, som redan en gång inbetalt penningarne till den behörige Embetsmanneli.
Herr von IIartmansdorffj August:
I händelse återremiss äger rum, anhåller jag att få anmärka en omständighet i Utskottets Betänkande, hvilken förmodligen härrört från ett misstag eller skriffel.
Pag. 26 och 27 uppräknar Utskottet, bland de sedan sista Riksdag utkomne Lagförklaringar, Kongl. Circulairet den i5 Januarii 1824 till llofRätterne och Konungens Befallningshafvande, med förständigande, att Kongl. Förordningen den 24 Mars 1748, angående spö- och ris-straff för persöner, som kringstryka utan pass, upphört att vara gällan - Den 23 Mars f. m. 24a de, samt Circulairet den 3 Junii 1824 till Hof- och ÖfverRätterne, huru besvärs-hänvisningar böra vara beskaffade i mål, hvaruti ansvar å Domare eller annan Tjensteman är i fråga.
Härom säger Utskottet: ”Desse äro föranledde af Författningarnes ”olika tillämpning, oell således nödvändige ”till befrämjande af enhet i lagskipningen.”
Derefter upptages Circulairet den 19 Augusti 1824 till ÖfverStåthållareEmbetet och Konungens Befallningshafvande, innefattande förklaring af i5 §. i Kongl.
Förordningen den 3i Augusti 1819, samt föreskrift om extrajudiciel bestraffning å fångar; och slutligen Circulairet den 26 April 1827 till Hof- och ÖfverRätterne, angående ändring i vissa delar af 1821 års ExpeditionsTaxa.
Härom säger Utskottet: ”Desse äro utfärdade i följd af Rikets sist församlade Ständers underdåniga hemställanden.”
De tvänne förstnämde voro således föranledde af Författningarnes olika tillämpning; men de tvänne sednare en följd af Ständernes hemställan.
Likväl säger Utskottet om alla fyra: ”Sistomförmälte fyra Nådiga Skri Helder lära sålunda icke erfordra Rikets Ständers gillande.”
Efter mitt omdöme är det endast de tvänne sistomnämde Författningarne, som ej behöfva Rikets Ständers gillande, emedan Rikets Ständer sjelfve anhållit om deras utfärdande; hvaremot detsamma ej gäller om de tvänne föregående, som Konungen sjelf funnit för godt att ut - Den i3 Mars f. m. färda.
När med gammal lags afskaffande
Lör förhållas på samma, sätt som med ny lags stiftande, måste Circulairet af den j5 Januarii 1824, rörande upphäfvande af 1748 års Förordning, behöfva gillas af Rikets Ständer; och när med förklaring af gammal
Lag äfvenledes bör förhållas på samma sätt som med stiftande af ny lag, så lärer Circulairet af den 3 Junii 1824, rörande beskaffenheten af besvärshänvisningar i mål som angå tjenstefel, också af Rikets Ständer böra gillas.
Skulle man å ena sidan vilja säga, alt det varit så gifvet, att 1748 års
Förordning redan förut upphört att vara gällande, eller att formen för besvärshänvisningarne redan förut varit så tydlig, att de utfärdade Circulairen derföre icke behöft gillas af Rikets Ständer; så bör å andra sidan anmärkas, att då de gamla författningarne varit föremål för olika tolkning och tillämpning, kunde det hända, att Rikets Ständer funno den rätta tolkningen vara på den sidan, som Konungen ansett vara den origtiga, eller tvärtom, och att i sådant fall den gifna Lagförklaringen upphörde att vara gällande.
Min anmärkning angår således icke författningarnes innehåll, utan blott formen för deras utfärdande, eller Rikets Ständers rätt att gilla eller ogilla dem.
Stråle, Nils Wilhelin:
I anledning af Herr Roseuquisls anförande om ett serskilt
Den 23 Mars f. m. 247 mål, rörande tjenstefel, begångne af en Cassör uti KrigsCollegium, anhåller jag att få lemna några upplysningar.
Om sjelfva frågans behandling af Domstolarne lärer väl här, mot 90 §.
Regeringsformen, någon öfverläggning icke kunna äga rum; men då man sagt, att det förhållande, som inträffat, visar nödvändigheten af ett nytt Lagstadgande i ämnet, tror jag mig böra upplysa sakens beskaffenhet.