Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härefter anmälde Lennstrand ett föredrag öfver annat ämne än det, som afsågs i de af honom utgifva teser, äfvensom en fest, Hilda Ekelöf först ett diskussionsmöte, dervid komme att försvaras satser, utvisande en uppfattning, motsatt den, som gjort sig gällande i de af Lennstrand utgifna teser, oeh sedermera en tillställning med sång, musik ooh deklamation, J. O. Ljungqvist en sällskapsfest ooh N. Åkesson en dylik fest, anordnad af ufci-litiska föreningen.
Dessa anmälningar ingåfvos alla den 3 november, först Lennstrands, med afseende å hvilken polischefen hänvisade till magistr&amp;tens samma dag meddelade förbud och sedan de öfriga, den ena efter den andra, hvilka alla möttes af det svaret, att tillställningen icke tilläts.
Det är temligen tydligt, att alla dessa resolutioner stredo mot lag.
Först den, hvarigenom Lennstrand genom hänvisning till magistratens förbud att fomya förut hållna tillställningar förvägrades att hålla föredrag öfver annat ämne än de, hvaröfver han förut i staden föreläst.
Det heter i den af magistraten åberopade lagbestämmelsen: » Der sig visar, att tillställning, som här ofvan omförmäles, åsyftar eller innebär något, som strider mot sedlighet eller allmän lag eller föranleder till svårare oordning, eger polismyndigheten att dess förnyande förbjuda. »
Huruvida magistraten genom sitt ofvan anförda beslut möjligen afsett att förekomma allt vidare uppträdande af Lennstrand, må vara en sak för sig.
I allt fall behöfver icke beslutets ordalydelse innebära en sådan uppenbar olaglighet och magistratens förbud, i huru bjert belysning det ocks&amp; ställer lagrummets tänjbarhet och den genom detsamma åt ordningsmyn-digheterna förlänade maktfullkomlighet, kan kanske näppeligen anses gå utom lagens gränser.Så mycket mera polischefens, h vilken utan vidare hänför ett föredrag, hvilket som helst, ämnadt att hftllas af en person, som en gång råkat at för ett förbud, under begreppet » förnyande af förbjuden tillställning ».
Och ioke blott ett föredrag utan afseende å ämnet derför skulle en sådan person vara förbjuden att hålla utan äfven att anordna hvilken slags tillställning det vara må.
Mot denna absurda tolkning af lagens uttryck: » förnyandet » - • en tolkning, som således helt enkelt innebär, att en person, som en gång råkat ut för ett sådant förbud, hvarom här är fråga, skulle vara afskuren från all vidare rätt till offentligt uppträdande å samma ställe, har herr Thomasson icke funnit något att anmärka.
Man kunde tycka, att härmed orimligheternas gräns måste Tara satt — men då det gäller polischefen i Helsingborg och fiskilander Thomasson har sjelfva absurditeten ett superlativum och detta framträder i all sin glans, då ej blott Lennstrand utau äfven en del andra personer efter gjorda anmälningar fötbjödos att hålla de resp. tillställningar de anmält, utan att justitieombudsmannen ens i detta fall ansåg sig böra ingripa.
Härvid är nu att märka, att ingen enda af dessa tillställningar var af den beskaffenhet, att för densammas hållande er-fordras tillstånd.
En enkel anmälan var allt hvad lagen fordrade.
Följaktligen var förbudet ett komplett och otvetydigt maktmissbruk.
Det har varit med en verkligen ängslig omsorgsfullhet, som vi sökt finna någon som helst möjlig eller sannolik tankegång hos herr Thomasson, då han vägrade att befordra till laglig åtgärd den embetsman, som gjort sig skyldig till nu skildrade olagligheter.
Men det har varit oss omöjligt.
Att vi på förhand afvi-sat såsom faktiskt otänkbar den logiskt tänkbara möjligheten, att herr Thomasson skulle hafva ledts af någon slags antipati mot eller brist på sympati för den eller de klagande, behöfver knappast sägas.
Ooh derest någon skulle anse, att vi icke borde hafva förkastat denna möjlighet, finnes lyckligtvis en omständighet, som till full evidens visar, huru riktigt vi härutinnan handlat.
År 1887 förbjöds filosofie licentiaten Knut Wicksell att hålla inmälda föredrag dels i Jönköping dels i Linköping på det skäl, att W: s åsigter i de ämnen, hvarom han anmält sig skola hålla föredrag, vore resp. magistrater bekanta genom referat öfver samma förut å andra orter hållna föredrag.
Herr Tho-masson infordrade med anledning af herr W: b snmälan om dessa olagliga förbud vederbörandes förklaring och anstälde efter en temligen utförlig skriftvexling mellan klaganden och myndigheterna åtal, hvilket ock medförde åsyftad effekt: de ifrågavarande embetsmännen dömdes till böter för sina förbrytelser.
Då herr Thomasson fann skäligt att på detta sätt beifra en kränkning af yttrandefriheten, när det gällde herr Knut Wick-sell, finnes det väl ringaste anledning att förmoda, att han skulle tvekat att i lika måtto skydda herr Lennstrand, om han ansett dennes rätt verkligen kränkt?
Eller skulle herr Thomasson kunna tänkas skänka sina sympatier mera åt nymaltusianska än åt utilistiska villoläror?
Vi blott fråga och svaret torde vara lätt gifvet.
Äfven en annan möjlighet hafva vi afvisat såsom lika otänkbar.
Man 9kulle kunna just med anslutning till, hvad vi nu sagt, framhäfva det faktum, att embetaförbrytelsen mot herr Wick-sell begicks 1887, således innan reaktionsmajoriteten kommit till det välde den sedan under tre år med sådant öfvermod ut-öfvat, att den uppfattningen lätteligen torde förefinnas hos denna majoritet, att det är mera sedligt och kanske berömvärdt att öfverträda lagen, då det gäller att förhindra kristendomens fiender sådana som utilisterna från offentligt uppträdande och att i alla händelser det skulle göra ett på de fromma valmännen särdeles ogynsamt intryck, om en riksdagens justitieombudsman sökte befordra till straff smärre befogenhetsöfrerträdelser, hvilka dock skett i religionens ooh samhällsordningens intresse.
Man skulle då vidare mena, att herr Thomasson möjligen icke varit okänslig för denna riksdagsmajoritets uppfattning och att han i denna punkt kommit till insigt om, att hans förra i den wicksellska saken ådagalagda nit och intresse för yttrandefrihetens häfdande och bestraffningen af brott emot de lagliga bestämmelserna rörande densamma varit oriktigt och olämpligt.
Detta låter ju nu icke så orimligt.
Men som sagdt, vi hafva afvisat äfven denna möjlighet och detta af födande skäl.
Utgår man ifrån den möjligheten, att de förändrade tiderna medfört en förändrad uppfattning hos herr Thomasson af hans embetes förpligtelser, ligger nemligen en förklaringsgrund härtill
— med den lätthet att i fråga om politiska män och politiska förhållanden, draga slutsatser, som tyvärr hos oss allt mera gör sig gällande — alltför nära för att icke af det illvilliga småsinne, som i personers handlingar alltid ser utslaget af egen nyttiga bevekelsegrunder, ögonblickligen tillgripas — vi mena den, attberr Thomas&amp;on helt enkelt för att få behälla sitt embete säsom justitieombudsman fann skäligt att ställa sig till efterrättelse majoritetens borneradt byråkratiska oeh frihetsfientliga åskådningar.
Det är som sagdt denna förklaring, vi beständigt vilja hålla borta.
Antager man nemligen först på fri hand denna — efter vanliga menskliga beräkningar ju ieke så omöjliga — förklaring, kommer man nästan som genom en nödvändighet att, ifråga om berr Thomassons utnämning till justitieråd, konstruera en förklaring, i analogi med denna.
Antar man, att herr Thomasson för att behålla sitt justitieombudsmannaembete frångick sin verkliga lojala öfvertygelse, så blifver det alldeles naturligt, att man kommer att antaga att det var för att erhålla justitierådsembetet ban begick det speciela felsteg såsom justitieombudsman vi här nedan skola något behandla.
Man ser hvart dylika hypoteser föra: till att härleda snart sagdt allt hvad vära högstbetrodda män handla ur små, egennyttiga motiv.
Det är nu icke för att draga vårt strå till stacken, som vi Bkrifvit denna lilla uppsats.
Och vi måste derför helt enkelt upprepa: att vi icke kunna finna någon förklaring till herr Tho-massons behandling af yttrandefrihetsfrågan i Helsingborg, att vi derför måste beteckna hans åtgörande dervidlag såsom ett utslag af samma brist på omdöme och kompetens i åklagarevärfvet som vi förut haft tUlftlle att konstatera hos herr Thomasson, samt att vi blott vilja betona, att denna brist framstår i en ännu oftrdelaktigare dager när, såsom härvidlag, inkonseqvensen, att i ett fall häfda och i ett annat lika betydelsefullt fall negligera yttrandefriheten, gifver ett visst godtycklighetens sken åt herr Thomassons handlingssätt.
Herr Thomasson såsom tryckfrihetens vårdare.
22 §.
Instruktionen för justitieombudsmannen föreskrifver: » Justitieombudsmannen, som förer ordet ibland de till tryckfrihetens vård af rikets ständer valda komiterade, bör med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga hvad rikets ständer till skyddande af tryckfriheten stadgat »
Vi skola erinra oss hufvuddragen af herr Thomassons uppträdande i den bedröfligt ryktbara v. Qvantenska saken.
Herr v. Qvanten hade för afsigt att publicera vissa handlingar rörande det skandinaviska unionsförslaget som år 1864 vtr å bane.Detta hade på ett eller annat sätt kommit till högtstående danska och svenska kretsars kännedom, och på det förra hållet väckt misstämning.
Försök gjordes derför att förekomma ifrågavarande publikation.
För att vinna detta ändamål var det, som man bl.
a. vidtog den singoliera åtgärden att genom den svenska riksdagens justitieombudsman gifva herr v. Q vanten ett meddelande angående den herskande misstämningen.
Och herr Thomasson åtog sig detta värf.
Sedan herr v. Qvanten offentliggjort samtalet mellan honom och herr Thomasson, afgaf den sistnämde en förklaring (införd bl.
a. i Aftonbladet för 13 Juni 1889), deri han sökte försvara sitt handlingssätt.
Vid den pröfning af herr Th: s uppträdande i denna sak, som vi nu skola företaga, är na vi strängt hålla oss till hans egen framställning af fakta, ehuru vi naturligtvis icke, rättvisan likmätigt, kunna taga för goda de punkter i herr Th: s framställning, hvilka han sjelf visserligen anser höra till fakta, men hvilka egentligen innebära en från hans synpunkt gjord utläggning af hans förfarande.
Den första punkten i herr Th: s framställning lyder så: » Såsom justitieombudsman eller ordförande i tryckfrihetskomitén har jag icke haft någon förhandling med herr v. Qvanten.
All-deles enskildt har jag deremot besökt herr v. Qvanten för att göra honom ett meddelande; detta på grund af en vänlig anmodan, hvilken jag icke funnit anledning att afslå, enär det gilde ett godt ändamål — förekommandet af indiskretion. »
I det första af dessa påståenden måste man, synes oss, gifva herr Th. rätt.
» Såsom justitieombudsman eller ordförande i tryckfrihetskomitén » förhandlade nog icke herr Th. med herr v. Qvanten, i den mening att herr Th. skulle tillkännagifvit sig tala till herr v. Q. i sådan egenskap.
Men det är icke der kärnpunkten ligger.
Den ligger i trågan: borde herr Th., som var justitieombudsman och ordförande i tryckfrihetskomitén, öppna en underhandling af den ifrågavarande beskaffenheten?
m. a. o. fans uti denna herr Th: s embetsmannaställning något särskildt hinder för honom att enskildt förhandla med herr v. Q. på eätt som skett?
På dessa frågor är det, vi i en uttömmande pröfning af hela samtalets art, anledningarne dertill och syftet dermed skola söka ett svar.
Man vill tilläfventyrs resonera så: om ett visst samtal i och för sig, icke för en person i allmänhet innebär något oriktigt, bör icke heller en embetsman blott derför att han är embetg-man behöfva finna sig förhindrad att inlåta sig i ett sådant [- sam-tå], -] {+sam- tå], +} derest han blott aktar sig att obehörigen inblanda något af sin embetsmannapondus.
På en sådan invändning svara vi med följande exempel:
Det ir ingenting oriktigt utan fastmera beröm värd t att med goda råd biträda en anklagad.
Men det skulle anses i hög grad ol&amp;mpligt och det med rätta, om en person, som har det speoiela uppdraget att såsom åklagare iakttaga det allmännas rätt, ginge den anklagade till handa med goda råd.
Att en domare lyelper en oförståndig part till rätta är understundom, särskildt i vårt land, der tillgång ej finnes till rätts-bildade ombud, af hög9ta nödvändighet påkalladt.
Men det betraktas med all rätt som ett oskick om en domare går utöfver detta nödvändiga — äfven om det alls ej sker i domarsätet utan i enskilda samtal och förhandlingar.
Och detta om också det blott är hans afsigt att gagna rättvisan.
Man menar att domaren har en speciel ställning som förbjuder honom att göra sig till privat rådgifvare åt en part.
Dessa exempel må vara nog för att visa, att det verkligen finnes embetsmannaställningar som kräf ?a ett så grannlaga uppträdande af innehafvaren, att det icke blifver möjligt att skilja hans enskilda person från denna sin ställning och dermed anse allan rättfärdighet uppfyld.
Det förefaller oss, som om det icke behöfdes synnerligen Btor eftertanke för att finna, att justitieombudsmannen innehar en sidan ställning.
Justitieombudsmannen har åtskilliga uppgifter.
Närmast är ban en beskyddare af medborgares lagliga rättigheter och en be-ifrare af embetsmannagodtycken och embetsmäns öfvergrepp.
En speciel sida af denna hans verksamhet är särskildt fram-bftfd i den § af hans instruktion, som vi satt i spetsen för detta stycke.
Han är nemligen särskildt satt till en väktare öf- ?er tryckfriheten.
Han har sig deremot icke uppdraget att vaka öfver bestraffandet af tryckfrihetens missbruk.
Åt den administrativa maktens tjenara har man förlänat den nödiga myndigheten med deraf följande förpligtelsen i sådant afseende.
De böra beifra tryckfrihetens missbruk.
Han skall med all makt skydda och värna tryckfriheten.
Redan denna omständighet anse vi för vår del vara afgö-rande.
Äfven om justitieombudsmannen hade sig bekant den tiUåmnade utgifningen af en skrift, hvars innehåll han kände ochansåg afgjordt brottsligt, anse vi att han för ingen del vore rätta mannen att ingripa varnande och söka förekomma utgifningen.
H varför?
Helt enkelt derför att haos uppgift är en helt annan.
Han, som skall förevara tryckfriheten, som skall tillse ej blott att den oskyldige förblifver ostraffad utan också att den brottslige ej blifver mera straffad än han förtjenar samt flr sin sak pröfvad och dömd under iakttagande af alla laga former, bör icke genom ett ingripande på förhand — låt vara att det inskränkte sig till ett blott varnande — utsätta sig för faran att fatta parti, för faran att betrakta saken ur någon förut fattad menings synpunkt, ja icke ens för faran att blifVa misstydd.
Detta sista är icke mindre vigtigt Om lagen har velat göra honom till blott och uteslutande försvarare, om den har velat befria honom från hvaije annan uppgift än att skydda, bör han med tacksam omsorg bevara denna ställning.
Ty lagstiftaren har med klokt förutseende funnit att man måste taga hänsyn icke blott till de riktiga allmänna opinionerna utan också till de möjligen oriktiga, öfverdrifna, misstydande.
Näst det att domarne döma väl, är det vigtigaste — heter det hos någon författare — att de anses döma väl.
Det är icke blott nyttigt, att j. o. försvarar tryckfriheten utan också att han icke ens synes — låt vara att skenet är origtigt — angripa densamma.
Derför har han befriats ifrån hvaije skymt af dubbel ställning i detta hänseende, öfvervakarens, censorns roll är icke honom gifven.
Icke till det minsta spår.
Men deremot försvararens, beskyddarens.
Det är emellertid långt ifrån, att vi * nse herr Th: s hand * lingssätt vara att döma så mild t som det vi i nyss förda reson-nemang förutsatt.
Herr Th: s uppträdande var helt annorlunda be skaffad t.
Först och främst var det icke ens fråga om något tryckfri-hetsbrott från herr v. Q: s sida.
Detta erkänner hr Th. qjelf.
Det framgår nemligen uppenbarligen af herr Th: s framställning, att den kännedom han fått om den tillämnade utgifningen icke gaf anledning till något antagande att herr v. Q: s artikel skulle vara straffbar.
» Hvad jag meddelade herr v. Q vanten -- — var att
hans tilltänkta offentliggörande af ett förtroligt bref från konung Kristian IX till konung Carl XV — — — väckt någon missstämning i grannlandet »
Detta var således allt hvad herr Th. visste.
Icke ens ffer att förekomma ett brott eller en gerning, som enligt hans tankeinnebar något brottsligt — i sådant fall hade ja herr Th: s expedition varit något ursäktligare såsom blott hemfallen under den nyss tecknade kategorien — utan helt enkelt för, att underrätta om att publikationen » väckt misstämning ».
Det är solklart att det förkastliga i herr Th: s handlingssätt i qjelfa verket växer ge * nom denna bekännelse, sedd i det \ jus som den ofvan citerade pnnkten af herr Th: s förklaring kastar öfver densamma.
Herr Th: s bemödande i sin förklaring går hufvudsakligen som helt naturligt är derpå ut att söka rentvå 9ig från misstanken att hafva användt något slags hot för att förmå herr v. Q vanten att afst&amp; från den tillämnade publikationen.
Och är saken sådan han framställer den, så måste man erkänna, att något hot icke gerna kunde från herr Th: s sida ifrågakomma.
Ty hvarken klnde han sjelf det afsedda brefvets innehåll, ej heller kände kan mera om dess inverkan på » grannlandet » än att det väckt någon » misstämning » derstädes.
Huruvida denna misstämning ▼ar sådant » missförstånd med utländska makter » hvarom Tryckfrihetsförordningen talar och som kan föranleda skriftens konfiskering, derom visste herr Th. intet, enär han — enligt sin egen förklaring — saknat all kännedom om, huruvida, i händelse utgifningsplanen fullföljdes, tillämpning af 3 mom. 9 § Tryckfri - hetsf.
vore ifrågasatt.
Oaktadt allt detta har herr Th. ansett sig — justitieombudsmannen, ordföranden i Riksdagens tryckfrihetskomité — böra medverka till » förekommandet af den indiskretion » som skulle tigga uti herr v. Q vantens tillärnade artikel.
Den man som så handlat, har efter vår tanke antingen icke förstått innebörden af den ofvananförda föreskriften i § 22, Just.
instruktionen eller också väl förstått, men icke vårdat sig om att följa den.
Men om detta var en alltför 3vår uppgift för herr Th., så fanns dock en annan omständighet, som innebar ett så i ögonen fallande hinder för herr Th. att inlåta sig på saken, att den ensam borde hafva afhållit honom frän hvaije inblandning.
Herr Th. visste icke om, i händelse utgifuingen verkstäldes, tillämpningen af Tryckfnhetsförrs 3: 9 (som bl.
innehåller före skrift att skrift, hvarigenom missförstånd med utländsk makt sig yppat, kan utan rättegång konfiskeras) var ifrågasatt.
Men han kunde icke gerna förbise möjligheten deraf.
Icke låg den tanken så långt borta, att hvad man tilläfventyrs icke lyckats hindra, oaktadt man försökt, det komme man att i stället undertrycka med den makt, som i sådant afseende finnes.Nu finnes i Tryckfrihet9för.
en föreskrift — 5 § 13 mom.
— som lyder så:
» Varder någon af trycket härstades åtkommen — — skrift utaf en eller flera främmande staters sändebud eller deras regeringar anmäld, såsom innefattande sådana ämnen, hvilka knnna föranleda till missnöje hos andra makter, ege konungen att derom, efter sakens och omständigheternas beskaffenhet, i nåder förordna samt, om han så nödigt prof-var, om skriftens seqvesterande och indragning genom chefen för justitiedepartementet eller justitiekansleren, såväl hos boktryckare som försäljare eller andra utspridare, låta föranstalta, ---; skolande i de fall, då
den af förenämnde embetsmän, som om verkställigheten erhåller konungens nådiga befallning, icke hänvisar skriften till åtalande af aktor vid vederbörlig domstol, bemälde embetsmän genast ovägerligen infordra tryck-frihetskomiténs utlåtande om den i fråga varande skriften.
Finner komi-tén, som ej eger ingå uti någon pröfning om politiska konsiderationer och förhållanden, att skriften efter lagens bokstaf ej åtalas kan, då ankommer det på konungens nådiga pröfning, om förläggare eller boktryckare må, i ty fall, till mer eller mindre del af statsmedlen njuta någon ersättning för omkostnaden till tryckning och papper af hvad utaf upplagan kunnat indragas ».
Detta vill säga hvarken mer eller mindre än att Tryckfri-hets komi tén i sådana fall spelar rollen af en slags domstol.
De9S domslut äro visserligen icke bindande, i det den ej kan ffcr-pligta regeringen att gifva vederbörande förläggare eller boktryckare skadestånd, men dess uttalande utgör förutsättningen för att sådant skadestånd öfverhufvud kan komma i fråga.
Och komitén eger ej ingå uti någon pröfning af politiska konsiderationer och förhållanden.
Icke ens den betänklighet, som härutaf borde uppstå, förmådde af hålla herr Th. från det obetänksamma steget.
För honom utgjorde det ingen svårighet att i dag ingå i pröfning af politiska konsiderationer och förhållanden för att förekomma indiskretioner och i morgon sätta sig till doms i samma sak.
Sammanfattande det sagda anteckna vi således att herr Thomasson
1) på ingifvelse från den högre administrationen
2) sökt bidraga att förekomma utgifningen af ett tryckalster,
3) hvars innehåll han icke kände
4) men som han ej hade någon anledning att anse straffbart
5) eller på annat sätt rätteligen hemfallet under någon slags laglig åtgärd,
6) utan om hvilken han blott visste att en obetydlig del af densamma väckt någon misstämning i grannlandet,7) hvarvid han dook ifrke kunnat underläta att tänka sig möjligheten af ett berättigadt eller oberätdgadt försök till undertryckande,
8) i hvilket fall han sjelf skulle komma att intaga en domares ställning.
För v&amp;r del anse vi att herr Thomasson knappast ännu är vuxen kallet att undervisa i » förekommandet af indiskretion ».
Han har sjelf, som det tyckes, ännu åtskilligt att lära i den vägen.
Justitierådsutnämningen.
Vi hafva nu fullbordat vär jemförelsevis hastiga granskning af herr justitier&amp;det E. Thomassons verksamhet s&amp;som justitieombudsman i embetet — ooh utom.
Om vi ioke voro öfvertygade, att detta naturligtvis insäges ändock, vore det v&amp;r skyldighet att framh&amp;lla, hurusom de af oss behandlade mälen utgöra ett obetydligt antal i förhållande till hela antalet af dem, som kommit under hans bedömande.
Men antalet af de ärenden, som af herr Th. handlagts utan tillräck-lig omsorg eller utan tillräckligt stark uppfattning af åklagare-em betets speciela förpligtelser, synes ändock vara så pass betydande, att man måste med beklagande se, hurusom ett embete, afsedt till förekommande af domares och embetsmäns försumlighet, sjelft under herr Thomassons händer icke hållits öfver utan snarare sjunkit under den vanliga nivån af svensk embetsskötsel.
Vid betraktandet af de af oss skildrade fall erinra vi oss ovilkorligt den minnesvärda förklaring, en upsaliensisk statsrätts-lärare gifver af justitieomhudsmannaembetets upprättande.
Det * r, säger han, inrättadt till domares — skydd.
De behöfva nemligen skyddas för en mängd obehöriga åtal och derför fann man på att tillsätta en särskild embetsman, åt hvilken man gaf makten att afgöra om åtal i visst fall borde ske eller icke.
Det finns naturligtvis också en annan — mera naiv och mindre vetenskaplig uppfattning — den att lagstiftarne kände både sitt folk och sina embetsmän, och visste att det förra be-böfde en hjelpare och stödjare för att kunna reda sig mot de senare.
Det synes vara uppenbart, att herr Th. omfattar den förra af dessa båda satser — ja att han till och med drifvit den
31ända derhän, att j. o. embetet fir till icke blott för att skydda embetsmän från obehöriga åtal, utan äfVen att, der åtal för skams skull måste ske, åtminstone iakttaga, att icke alltför obehagligt straff må blifva resultatet.
Den enskilda förorättade parten skulle kanske i sin ifVer fullfölja saken genom alla instanser i det på en uppretad och öfverdrifven sinnesstämning beroende syftemålet att få den för * sumlige eller orättfärdige ffcld till straff i öfverensstämmelse med den svenska lagen.
Derför har man en justitieombudsman, som kan stoppa i tid, så snart han finner den moraliska rättvisan (den moraliska rättvisan plägar som bekant sättas i motsatt till den lagliga) tillfredsstäld.
Att herr Thomasson efter sitt i så mångfaldig måtto inkor * rekta förfarande i den Qvantenska saken valdes att besätta en ledig plats i Konungens högsta domstol var efter vår uppfattning att nedsätta både domstolen och regeringen.
Det var att nedsätta domstolen, ty om det är något, som den allmänna meningen med allt större och oafvisligare styrka kräfver af domareembetets innehafvare, är det väl sjelfständigket.