Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för att störa den allmänna säkerheten blefvo mössorna oförmodadt föranlåtne att sörja för deras, hvarpå de under deras blinda yrsel icke det ringaste varit omtänkte.
Midt under de flitigaste öfverläggningar om deras tillämnade stora kommission blefvo de distraherade af de obehagligaste tidningar:
Kristianstads fästnings intagande af den därstädes varande garnisonen och ryktet om ett dylikt militäriskt uppträde i Finland, hvarom säkra underrättelser ej ännu hunnit ankomma.
Ändamålet af dessa ovanliga rörelser kunde ej länge vara en gåta, men konungen visade sig därom okunnig och ingick i alla medel, som till deras hämmande af ständerna blefvo framstälde, hemligen road åt deras dåraktiga och fåfänga försvarsanstalter.
Medan det afgörande slaget af revolution oförmärk(t) i hufvudstaden bereddes, fortsatte han den djupaste förställning, bivistade utan upphör repetitionerna af den första svenska operan, hvars fullkomnande tycktes intaga hela hans uppmärksamhet.
Men ögonblicket för honom stun(da)de att aflägga masken.
Högsta nöden fordrade konungen i spetsen, hotad att instängas i slottet och betagas af all gemenskap med älskade och honom tillgifne undersåtare.
Södermanlands regemente hade blifvit till den ändan kommenderadt till Stockholm, anfördt af baron Klas Cederström107, den ifrigaste af det rådande partiet, fyllest tilltagsen och oförsynt att utföra den oerhördaste våldsverkan, om tiden därtill ej blifvit honom betagen.
Allmänhetens oro under dessa dagar kan ej beskrifvas.
Folkets nit för konungen uppdrefs till den yttersta grad af den honom öfverhängande fara.
Det var det ögonblick, han hade afvaktat.
Han uttågade ur slottet, åtföljd af en obetydlig tropp, men som ökades vid hvarje steg och blef oöfvervinnelig.
Folk, högre och lägre, af alla stånd, ämbetsmän, regementer, alla tillföllo honom, alla trängdes kring hans person.
Han var enväldig om makten, så snart han sig visat, och makten af motpartiet krossad för evärdeliga tider.
I en ålder, då gårdagen utplånas ur minnet, är efter trettio års förlopp hvar(t) ögonblick af den 19 augusti 1772 ännu lika närvarande för min inbillning, som det varit för mina sinnen.
De minsta omständigheter däraf äro icke utan intresse, och jag gör mig ett nöje att anföra några, af hvilka jag varit ett vittne.
En af mina vänner, åt hvilken en mindre detalj af revolution blifvit anförtrodd att verkställas, hade gifvit mig tillkänna dagen, när detta stora skådespel skulle öppnas.
Isynnerhet angelägen att iakttaga det intryck, som första tidningen därom skulle göra på motpartiet, och dess förhållande därvid, infann jag mig tidigt om morgonen af den utsatte dagen i sekreta utskottet, där de förnämste ledamöterne voro samlade.
En allmän oro röjdes i deras mörka uppsyn.
En ledamot af borgareståndet, den bekante Lundblad, borgmästare i Sigtuna108, begärde att underrättas, hvad anstalter blifvit vidtagne mot någon våldsam åtgärd mot ständerne, den man hade all anledning att frukta.
Kammarherrn baron Essen109 försäkrade ledamöterne, att något sådant våldsamt företag ej var att befara, att rådet däremot tagit de kraftigaste anstalter, och att de vakthafvande vid slottet voro anmodade att hindra det minsta försök, som därtill kunde vågas.
En sådan försäkran af en den klokaste och mest upplyste bland ledamöterne var oförmodad att höra.
Jag ansåg revolution såsom förekommen och fruktade däraf de svåraste följder.
Men säkrare upplysningar meddelades åt utskott(et) efter en kort stund.
Man underrättades, att både officerare och manskap af lifgardet svurit konungen trohet och åtföljt honom till artillerigården.
Jag väntade, att utskottet skulle åtminstone förblifva samladt, till dess utgången af revolution blifvit spord, och att det i sista stunden af dess varelse skulle visa någon behjärtenhet, men det borde ej förväntas af dessa låga själar, som ifrån det högsta öfvermod nedföllo på en gång intill den föraktligaste feghet.
Utan betänkande, utan att ett ord framstammades rusade samteliga till dörren och skingrades, en hvar på sitt håll, där de snarare hade att frukta någon våldsam medfart, än om de hållit sig tillsammans.
Jag visade mig ej eller hjälte och behöfde det icke.
Hvarken var jag militär eller bland de högre ämbetsmän, skyldige att sig hos konungen inställa.
Min brådska att honom uppvakta hade haft anseende af fjäsk, som ej var mig anständigt.
Efter lättad riksbörda förfogade jag mig med snara steg till slottet för att inhämta de första underrättelser om konungens framgång och äfven för att undvika ett fruktadt oväsende, vanligt vid revolutioner, och hvilket af de förtviflade nattmössorne möjligen skulle kunna uppväckas.
Jag var knappt inkommen i slottshvalfvet, förr(än) portarne tillstängdes och kedjorna fästades kring slottet.
Det var ej mera tillåtet eller möjligt, hvarken att sig därstädes intränga eller därifrån utgå.
Jag tillika med någre andre, som tidigt inlupit i denna hamn, blefvo där instängde.
En talrik vakt uppfylde slottshvalfvet under general Ehrenkrooks110 befäl, som, midt i kretsen sittande vid ett bord, utdelade med ett dånande ljud sina bud till höger och vänster och med vakande ögon bibehöll den strängaste ordning.
Reträtten var ej att försöka.
För min del var jag ej därom angelägen.
Jag hade inom slottet tillgång på det bästa sällskap, jag kunde önska, hos min gamle vän Bailon,111 en vitter schweizare och af det behagligaste umgänge.
Han hade för detta varit lektör hos drottningen Lovisa och var nu mera till sällskap hos konungen antagen, hvars utmärkta förtroende han vunnit genom sitt redliga förhållande och uppriktiga nit för dess ära.
Ständiga bud från konungen, som till slottet ankommo, infunno sig tillika hos Bailon och meddelade honom de hugneligaste underrättelser om revolutions stundeliga framgång.
Under vår gemensamma förnöjelse hade vi nu tillräckligt ämne till det gladaste samtal och reflektioner så väl öfver den flutna tiden som det tidehvarf, som uppdagades.
Utan att deltaga i krigståget delade vi nöjet af segren och förbidade med otålighet konungens ankomst.
Ett fröjdeskri, som återskallade från norra delen af staden, gaf oss tillkänna konungens antågande.
Vi skyndade oss ner att jämte de andra närvarande i slottshvalfvet emottaga konungen och honom lyckönska.
Min långa väntan från klockan tio om morgonen uppfyldes ändteligen klockan fem om eftermiddagen.
Kedjorna för slottet föllo till jorden.
Öppnade portar tillstadde mig en åsyn förtjänt att tecknas.
I spetsen för en lysande kavalkad af vakthafvande officerare, regements chefer och andra frivillige ryttare såg jag konungen och såg konungen och folket allena, som i ett oräkneligt antal omringade honom obehindradt på alla sidor, uppfylde hela den yttre borggården, där vaktparaden uppstäldes, och åtföljde honom under ett fortsatt fröjdeljud till ingången af slottet, där konungen nedsteg från hästen och förunnade oss närvarande af civilståndet den vänligaste hälsning.
Men två öfverstar, som uraktlåtit att infinna sig, hade ej att hugna sig af ett lika bemötande.
Han frågade med en allvarsam uppsyn, hvar de hållit sig osynlige hela dagen och lemnade dem nederslagne och bestörte.
Anledning till anmärkningar felades icke under hela loppet af denna dag.
Revolutions olika verkan i anseende till stridiga tankesätt kunde ej undgå att iakttagas och var äfven synbar i det diplomatiska sambandet.
De främmande sändebuden hade samteligen blifvit uppkallade till slottet under sken att fredas för våldsamheter af de skockade folkhopar, men egenteligen att i den allmänna oron afhålla dem från allt obehörigt och vådligt deltagande.
Efter ett kort företräde hos konungen blefvo de af kammarherrn budne till den anrättade kavaljerstafflen, dit äfven vi, som varit konungen till mötes, blifvit kallade.
Åt oss svenskar gåfvo dessa utländingar ett verkligt spektakel.
De hade alle mer eller mindre blandat sig i riksdagsintrigerna.
Det åskeslag, som dem tillintetgjort, var för de flesta för känbart, att intrycket däraf ej kunde fördöljas.
Deras första och förnämsta yrke, förställningen, var förlorad, ur tillstånd att bibehållas.
Mössornas vänners och mäktige beskyddares, den ryske och engelske ministerns, gemensamma missnöje var nyanserad af deras åtskilde karaktärer, hos gref Osterman, den ryska ministern, mörkt och mållöst, hos den engelska chevalier Goodricke förbittradt, utmärkande en förargelse, som hade svårt att icke utbryta.
Kontrasten mellan desse och franske ambassadören grefve Vergennes, hattarnes vän och vanliga tillflykt, fullkomnade denna märkvärdiga tafla.
Den senares glädje var likaså ytterlig som de förras missnöje.
Han var i ständig rörelse, skämtade och skrattade under hela måltiden och gaf sig ut att hafva utfört hela revolution, fast han var den sista, som väcktes af sorlet på gatorne, och så litet underrättad, att han fans oförmögen att biträda konungen i dess första behof med de lofvade subsidier, som af grilliska comptoiret måste förskjutas.
De öfrige ministrarne, af fruktan att misshaga de förenämde, härmade än den ena, än den andra, och tvungne i deras uppförande, spelte den löjligaste roll.
Efter slutad måltid blef det ministrarne tillåtit att begifva sig från slottet.
Med fångars glädje, som ställas på fri fot, emottogo de denna tillstädjelse.
Skyldiga att ofördröjelig rapportera till deras hof den i Stockholm timade stora händelse, voro de så mycket angelägnare att sig retirera.
Jag föreställer mig, huru gref Osterman lärer hafva svettats under författandet af sin berättelse, och hvad möda han användt att hos sin myndiga monarkinna urskulda sin uraktlåtenhet att icke tidigt hafva hindrat och förekommit en för henne så obehaglig förändring i svenska riksstyrelsen112.
Tröttad af min långa berättelse, kan jag ej neka mig det nöje att anföra ett löjligt efterspel af revolution.
En riddersman af första klassen, som utan sansning vid alla tillfällen, som rörde honom själf eller det allmänna, var uppdrifven till de yttersta dårskaper, denna don Quijote, uppeldad af revolution, under hvilken han obuden sig instält bland konungens följeslag(ar)e, ansåg verket ofullkomnadt, förrän han därvid lagt sista handen.
Väpnad i ridderlig rustning, under antaget namn af konungens vän, galopperade han kring staden, kvarhöll folket på vägen till deras hemvist, uppehöll dem med långa orationer, som ej kunde begripas, och hotade slutligen att ränna värjan i bröstet på den förste, som yttrade någon ovilja.
En konungens ovän hade ej kunnat uppdikta ett tjänligare sätt att uppreta folket, än denna hans dåraktiga förfäktare hade utvalt.
Till lycka var han likaså otjänlig på gatan som på riddarhuset att ådraga sig någon uppmärksamhet.
Det oaktadt fortsatte han sin ridt långt in på natten, intill dess brandvakten a(n)mante honom att hålla sig i styr.
Till undvikande af ett handgemäng, dess mindre anständigt för en riddare, retirerade han sig ändteligen med möjligaste skyndsamhet.
Det var icke hoffolket ej mindre några vildhjärnor, det voro ärlige svenske män, de tappraste, de förståndigaste medborgare, som bidrogo till revolution(en)s framgång.
Det var nations allmänna röst, som kallade konungen till detta dristiga steg; och det var denna röst, som vid första tidningen om revolution med de högsta fröjdebetygelser från alla landsorter bestyrkte densamma.
Ett så allmänt deltagande kunde ej föranlåtas utan de högsta skäl.
Också voro sådane för handen.
Folkets fullmäktige voro sålde åt Ryssland.
Konungen var den enda, som med nation egde gemensamt interesse att afskudda sig ett förhatligt ok.
Kärleken för konungens person var än ett ej mindre skäl till det allmänna deltagandet.
Han var förtjänt att älskas, och han blef tillbeden.
Efter erhållen seger på motpartiet var han enväldig och förblef det, intill dess han fann godt och äfven rådligt att själf föreskrifva sig lagar.
Den 20 augusti, dagen förrän den nya af konungen författade regeringsformen ständerne förelades, utöfvade han all makt af den högsta souveraineté.
Alla ämbetsmän, högre och lägre, civile och militäre, blefvo uppkallade till slottet för att underskrifva en trohetsed, uti hvilken rikets forna grundlagar voro uteslutne, och vi underkaste oss ett nytt ännu okändt regeringssätt, som framdeles skulle kungöras.
Till tecken af vårt med konungen ingångne band lindade vi samteligen ett kläde om vänstra armen, ett bruk, från hvilket civilståndet efter några dagars förlopp blef frikalladt, men af militären intill närvarande tid blifvit bibehållit.113
Förmiddagen denna dag under mitt vistande på slottet blef jag inkallad till konungen och anbefald att ur kgl. skattkammaren under kammarkollegie vård uttaga och till konungen öfverlemna den därstädes bevarade klubba, hvilken af konung Karl den nionde vid dess ordförande på riksmöten varit nytjad.
Konungen, som aldrig vid representationer uraktlät den minsta omständighet, som till den åsyftade verkan kunde bidraga, var sinnad af denna klubba sig betjäna under ordförandet i det plenum plenorum, som till nästa dag var förordnadt.
Med minnet af den hand, som fordom nytjat detta förskräckliga instrument, förmodades, att därigenom sista modet hos opposition skulle betagas.
Klubban, i form af ett klot, tillika med skaftet är af silfver.
Jag har ansett icke öfverflödigt att meddela denna korta beskrifning på detta enväldets redskap, hvilket jag förmodar aldrig mera skall sättas i dagsljuset.
Tidigt nästa morgon infann jag mig hos konungen, ännu till sängs, och öfverlemnade i hans hand den begärte klubban.
Han log vid dess mottagande, road förmodeligen att kunna pröfva dess verkan på de forna riksdagshjältar och säkert sinnad att för sista gången sig därmed beväpna.
Revolution, med snara framsteg från dess gryning om morgonen den 19 augusti, nalkades efter två dagars förlopp, den 21 i samma månad, sin fulla middag.
Ständerne hade blifvit uppkallade till rikssalen att höra sig föreläsas en ny regeringsform, som på konungens gjorda proposition med deras bifall skulle befästas.
Den förestående förvandling i regeringssättet hade redan en synbar inflytelse på medborgares uppförande, åthäfvor och uppsyn.
Sedan samteliga stånden intagit deras säten i rikssalen, hade jag under afvaktan af konungens ankomst tillfälle att iakttaga denna snara förvandling.
Mina ögon fästes ömsom på de samlade stånden och trodde finna ett nytt slägte.
Personer dem jag lärt noga känna i plenis och deputationer, voro ej mera att igenfinna.
Bland adlen hade de bittraste ledamöter af opposition utseende af hofkavaljerer, presterna af helgon och borgrarne af bankruttspelare.
På bönderne syntes förvandlingen minst hafva verkat, eller rättare sagdt, de syntes icke hafva undergått någon.
Af deras vanliga enfaldiga och redliga uppsyn igenkändes de med nöje, sedan deras sekreterare och andra förledare blifvit bortviste.
Den märkvärdigaste förvandling återstod ännu att iakttaga.
Vid konungens inträde i rikssalen trodde man se den förödmjukade svenska friheten uppbärande ändan på släpet af den kungliga makten.
En den ifrigaste förfäktare af gamla regeringssättet, oppositionens pelare, nu för första gången tjänstgörande kammarherre114 hos konungen, hade erhållit denna hederspost i ceremonien, och angelägen att synas för ständerne i sin nya förrättning hälsade under förbigåendet sina forna medbröder till höger och vänster med den högsta förnöjelse.
En så hastig förvandling syntes ej möjlig; förmodligen var den af äldre dato och gjorde hans förra uppförande med allt skäl misstänkt.
Det stora skådespel, som i dag uppfördes i rikssalen, är till öfverflöd beskrifvit i journaler, dagblad och ceremonieler och tillhör ej min pensel.
Jag hade under hela förloppet däraf ögonen endast fäste på konungen att iakttaga, om ock någon förvandling äfven hos honom kunde skönjas.
Kronan på hans hjässa hade återvunnit sin uråldriga glans, men förblindade honom icke.
Hans väsende var oförändradt.
Efter allt det lidande, han utstått, hade det varit förlåtligt, om någon hämd utbrutit i hans uppsyn eller utlåtande, men han var mästare af båda.
Han förehöll ständer(na) deras lagstridiga förhållande med stränghet, men utan vrede.
Sanningen på hans läppar meddelade åt hans vältalighet en segrande styrka och beredde ständerne att med vördnad och undergifvenhet afhöra uppläsandet af den regeringsform, han funnit nödig för sin och fäderneslandets gemensamma bästa, där gränts blifvit skrifven för friheten, men äfven för konungamakten.
Konungens proposition till ständerne om bifall på denna grundlag besvarades med en tredubbel salfva af ja, som skallade vidt omkring nejderne af slottet.
Nattmössorna voro de outtröttligaste att skrika och slutade med detta oförmo(da)de ja deras stämma på riksdagen.
Sedan konungen hade lemnat rikssalen, tågade samteliga stånden, det ena efter det andra, till särskildte för dem anrättade bord, där de till öfverflöd blefvo undfägnade och under skålars drickande tömde buteljer intill sista droppen, som i sorg och glädje utgjorde deras förnämsta omsorg.
Jag gaf mig ej tid att utreda mina stridiga känslor vid den stora förvandlingen, som timat i det allmänna.
Jag hade annat att göra.
Riksdagen nalkades till slut.
Konungens sak var efter önskan afgjord, men min enskyldta var icke ännu en gång i fråga.
Min svärfars ansökning var begrafven i bankoutskott(et)s handlingar utan hopp att ställas i dagsljuset.
Från det allmänna förbud för ständernas deputationer äfvensom plena att vidare samlas utan konungens särskilta tillstånd var bankoutskottet undantagit i anseende till banken, som efter den nya regeringsformen förblef såsom den ifrån dess första inrättning varit, öfverlemnad åt ständernas enskyldta förvaltning och tillsyn.
På min underdåniga anhållan täcktes konungen under samtal med någre ledamöter af detta utskott förklara sin önskan, det den förenämde sak måtte till slut befordras, hvilket hade den goda verkan, att saken utan uppehåll företogs.
Till ersättning för sitt lidande erhöll min svärfar tillbakars från 1765 den honom utan ransakning och dom fråntagne lön, jämte dess bibehållande under sin öfriga lifs(tid) och tillika en summa, som utan att ersätta hans förlust någorlunda kunde retablera hans förfallne omständigheter.
Af denna summa blef min förlust af Sätra och Ladvig efter många svårigheter ersatt.
Två mina käraste vänner, dem jag aldrig utan den ömmaste saknad kan nämna, bankosekreteraren Schröder och brukspatron Peil, voro mig därtill behjälpelige, den förra genom dess bemedlande hos brukskommissarierne att under tillopp af min svärfars kreditorer i slottskansliet erhålla den revers, jag af honom innehade mot grilliska comptoirets115 caution, i fall något åtal därå skulle göras, för hvilken caution jag hade att tacka den senare nämnde vän, den hederlige Peil.
Någre ledamöter i utskottet, som hade genomdrifvit min svärfars sak, hade icke varit sinnade att åtaga sig besväret utan vedergällning.
Den gamla riksdagsvanan att rikta sig vid alla möjliga tillfällen därtill kunde ej så snart afläggas.
Jag var nödsakad att ingå i det hårda vilkor, som mig föreskrefs, att till delning dem emellan öfverlåta fjärdedelen af den summa, som på min andel kunde erhållas.
Sedan intet åtal spordes på de penningar, jag lyftat, måste jag fullgöra mitt löfte, och är således den sista, som offrat på ständernas altare.
Den mig aftvungne dryga kontribution var ej tjänligt medel att förlika mig med riksens höglofliga ständer.
I senare år har jag ej allenast fått anledning därtill, utan äfven till den största erkänsla, som framdeles skall berättas.
Sedan jag af revolution för min enskyldta del hämtat någon fördel, var jag därmed så mycket mera förnöjd.
Ständerne förafskedades kort därefter vid slutet af september.
I det djupa lugn, jag andades efter ett slutadt stormväder, hade jag öfverflödig tid att öfverväga de förelupne händelser utan möjlighet att däröfver stadga mitt omdöme.
Jag ansåg oss samteliga Sverges invånare såsom lyckligen frälste ur ett skeppsbrott, men kastade på en okänd strand, där vi med fruktan landstego, ovisse vid hvart steg, hvad öde kunde oss förestå.
SJUNDE DELEN.
Midt under loppet af den slutade riksdagen erhöll jag tidning om min mors dödsfall.
Flera års vittne om dess annalkande, var jag dock för sista ögonblicket ej dess mer beredd.
Efter 80 års stilla lefnad, sängliggande under de två sista, afled hon i januari månad 1772 på sin ärfde egendom Skenäs i Vingåkers socken.
Min sorg var så mycket större, som jag varit hennes käraste barn.
Ofta yttrade hon för mig sin önskan, det jag måtte blifva i tillstånd utlösa egendomen af mina syskon och blifva hennes efterträdare.
Denna önskan har ej kunnat uppfyllas.
Jag var dock nöjd, att egendomen kunde bibehållas i slägten.
Hos min bror och efter hans frånfälle hos min brorson har jag varit på Skenäs lika hemma och med mindre omsorg, än om jag varit dess egare.
Minnet af en huld mor, som mig på detta ställe hundra gånger omfamnat, har blandat min förnöjelse därstädes med de ömmaste känslor.
Under mitt korta vistande på Skenas förledne sommar hade arfvet mellan oss syskon, två bröder och en syster, blifvit skiftadt i lika delar utan afseende på den obilliga förmånsrätt, som frälsemän sig tillegnat i förfång af ett svagare kön.
Min bror, bättre hushållare än jag, hade långt för detta sig beredt att inlösa sina syskons andelar, hvarmed min syster och jag voro bäst belåtne.
Min syster hade tillika sig förbehållit beboendet af en byggning på gården jämte någre andre förmåner under sin lifstid.
Jag för min del var snart expedierad.
Större delen af arfvet hade blifvit prenumereradt hos min bror, och återstoden har inom kort tid i daglige behof likaledes blifvit förtärd.
Jag hade ännu något på Skenäs, som mig tillhörde, min hustru och mina barn, dem jag under revolutionstiden lemnat hos min syster.
Ehuru öfvertygad jag borde vara, att ingen möjlig omvårdnad skulle saknas, lefde jag dock under frånvarelsen i ständig oro, isynnerhet sedan min dotter varit nära på vägen att mista lifvet genom det vådligaste fall, hvilket jag ej utan rysning kan beskrifva.
Under det min hustru det sistledne året i vagn med sina barn höll gossen, fyra år gammal, på sina knän, hade flickan, nyfiken att se sig omkring, lutat sig mot vagnsdörren, som af betjäntens försummelse icke läst, flög i ett ögonblick på sidan.
Förrän min hustru kunde blifva det varse, hade barnet fallit på gatan.
Man kan föreställa sig en mors förskräckelse, och hvad grymma ögonblick hon räknade, förrän vagnen stannat, och hon var i tillstånd med det andra barnet på armen att utstiga.
Medlertid hade vår flicka lyckligen blifvit upprest ur fallet af det förbigående folket och var äfven i tillstånd att på vägen möta sin mor, som ej vågade tro sina ögon.
Icke en lem på barnet var skadad, icke en gång en blånad kunde skönjas på hela dess kropp under en tillkallad läkares nogaste undersökning.
Efter ett års förlopp, då icke någon olycklig följd af fallet kunde längre fruktas, blef jag först därom underrättad och har antecknat dagen af denna underbara frälsning den 24 juli till årligt prisande af Guds mäktiga beskydd och omvårdnad.
Min första angelägenhet efter riksdagens slut var att återhämta min familj till Stockholm.
Jag hade ändtligen de käraste ansigten för mina ögon och ingen annan omsorg än om det lilla kapital, jag ryckt ur röfvares hand och med full säkerhet blifvit mot årlig ränta deponeradt i grilliska comptoiret.
Med ökad inkomst kunde jag med någon bekvämlighet lefva i Stockholm, men det var ej där, jag var sinnad att fästa mitt ständiga hemvist.
Kärlek för landsbygden var mig medfödd, och från den tid, jag ingått i tjänst, hade erhållandet af en behaglig reträtt på landet utgjort min ständiga önskan.
Jag fann mig nu i tillstånd att uppfylla denna önskan.
Mot stora förslager voro mina penningar icke svarande, men tillräckliga för inköp af någon liten egendom nära till Stockholm, där jag, en tid af året entledigad från tjänsten, kunde andas en fri luft och råda mig själf.
Förslagen på en sådan egendom felades icke.
Allmänna dagbladen meddelade dem till öfverflöd, bifogade med de härligaste beskrifningar.
Mina vänner, sorgfällige att förnöja min åstundan, förskaffade mig äfven andre mera pålitlige, emellan hvilka jag hade att välja.
Med denna omsorg uppfyldes intervallen emellan den allmänna revolution och en enskyldt i min lefnad, ett omskifte, som bortblandade alla mina idéer, suspenderade mitt beslut och från en önskad reträtt återförde mig till sånggudinnorne och flyttade mig tillika i konungens sällskap.