Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Konst,Utsk. synes mig vid anmärkningens afgifvande hafva förbisett så vål de särskilda förhållanden, hvilka till åtgärden varit verkande orsaker, som äfven R.
Sfcrs vid föreg:de Riksdagar afgifne yttranden och fattade beslut.
Det år 11. o.
Ad. fullkomligt bekant, att då grundlagen år 1809 tillkom, hörde till det numera under benämningen UtrikesDepitet kända embetsverkets handläggning inga andra ärenden, än sådana, som rörde Sveriges förhållande till främmande makter.
Det var således en naturlig konseqvens af den i grundlagen uttalade åsigten, att äfven i detta Dep. inga andra, än infödde Svenska män, kunde såsom tjenstemän anställas.
Genom föreningen med Norige upstodo emellertid för UtrikesDepitet, och för detta mera ån för öfriga Statsförvaltningens grenar, helt nya förhållanden.
I sagde Dep. hafva sedan denna tid blifvit handlagda alla ärenden rörande icke allenast Sveriges enskilda utan äfven de förenade Rikenas samt derutöfver Noriges enskilda förhållanden till utrikes makter.
Utom de ärenden af politisk natur, som der behandlas, förekomma äfven nästan dagligen ärenden af mera enskild beskaffenhet och äfven ständigt sådana, som röra Norige enskildt, t. ex. om i utlandet aflidne Norrmäns qvarlåtenskap, om Norska fartygs oriktiga behandling i utländsk hamn, om Norska utvandrare till Amerika och andra verldsdelar o. s. v. Allt detta fordrar en ganska vidlyftig brefvexling mellan Norska auktoriteter och UtrikesDep:teh Understundom förekomma mål af en temligen invecklad beskaffenhet äfven i juridiskt afseende, och under sådana förhållanden har det visat sig nästan icke vara möjligt att undvara biträde af Norrmän.
Det ligger jemväl, som mig synes, i sakens natur, att man icke gerna skulle kunna helt och hållet utestänga Norrmän från behandlingen af ärenden, som icke allenast röra de förenade Rikena gemensamt, utan äfven Norige uteslutande.
Följden deraf har varit att redan en ganska kort tid efter föreningens ingående, Norska embetsman stundom blefvo använda vid behandlingen af Norska ärenden.
Ar 1825 anställdes för första gången en Norrman såsom ständig tjensteman i UtrikesDep;tet, och under de Den 10 Mar 8 f. m. derpå följ. åren hafva flere sådana varit i nämnde egenskap förordnade.
Inalles hafva sedan 1825 intill närvarande stund, om mitt minne ej sviker mig, 8 Norska tjenstemän varit i UtrikesDep:tet anställde.
Men, Mine Hrr! dessa tjenstemän äro icke att anse såsom Svenske, utan de äro Norska tjenstemän, anställde till tjenstgöring i det för Sverige och Norige gemensamma CtrikesDep:tet.
Utnämningarna elier förordnandena dertill hafva sedan år 1825, på anmälan af StatsMinistern för Utr.
Ärendena, blifvit af K. M. i StatsRådet gjorda; protokollen hafva undergått granskning af KonstUtsk. vid alla de sedan denna tid sammanträdande Riksdagar, utan att i berörde hänseende hafva föranledt någon anm.
För att icke gå längre tillbaka än till sistförflutne Riksdag, vill jag anmärka, att då, i sammanhang med K
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, af d. v. Utr.
StatsMinnistern H.
Exc Hr Frih. Lagerheim afgafs ett Mern. rörande förändrad organisation af UtrikesDepitet, hvilket Mern. såsom bilaga åtföljde K.
Mits nyssnämnde Propos.
Förslaget omfattade en ny och för de förenade Rikena gemensam stat för Utr.Dep tet, och i slutet af detsamma yttrades, att, i händelse det vunne bifall, skulle I)ep:tets tjenstemanna-personal, som då, 1 85 6, utgjordes af 9 Svenskar och 3 Norrmän, dädanefter upgå till 15.
Uti skrifvelse den 14 Januari 1858 yttrade R.
St:r: »Med afseende å den föreslagna förändringen af Utrikes »Depitet, få R.
St:r, utan att ingå i närmare pröfing af ifrågavaide »förslag, för sin del förklai-a, att, så vida hinder i öfrigt icke mota, »den föreslagna organisationen äfven under nästa statsreglerings»period må kunna sättas i verket.»
Jag vet väl, att man kan invända, att af denna mellanmening, »så vida hinder i öfrigt icke möta», skulle kunna draga dea slutsats, att 28 § R.F. skulle lägga hinder i vägen för Norrmäns anställande i Utr Depitet; men jag tror ej att det varit R.
St:r hvarken värdigt eller tillständigt, att yttra sig uti så obestämda ordalag, så vida en Dep:tsChef föranledt ett emot grundlagen stridande förslag.
I K. M:ts Propos. till R.
St:r vid innev.
Riksdag förekomma ungefär samma ord och der finnas äfven omnämnda bidrag från Norska statsverket till ministerstaten såväl som till de Norska tjenstemännen i Utr.Depitet.
Med anledn. af hvad jag nu anfört, hoppas jag att R. o. Ad. skall inse och godkänna, att de ifrågav:de tjenstemännen icke åro att betrakta såsom Svenske tjenstemän, utan såsom Norske i det för Sverige och Norige gemensamma Utr.Depitet till tjenstgöring anställde embetsman, äfvensom att detta anställande, al behofvet och nödvändigheten påkalladt, icke kan anses innefatta någon kränkning af grundlagens bud, hvilka K.
Mits rådgifvares förnämsta skyldighet är att uti intet fall förbise.
Enligt 29 § i R.O. har Konst.Utsk. erhållit ett lika vigtigt som grannlaga updrag, nemi. att granska de i StatsRådet förda protokoller och, efter verkställd granskning deraf, så framt ani. dertill finnes, antingen, enl. 106 § R.F., förordna riksrätt öfver en eller annan af Statsllådets ledamöter, eller ock, jemlikt 107 §, tillstyrka R.
Stir att hos K.
M. an - 54 T) a ii 10 Mars f. m, mäla deras finskan, »att han ville ur StatsRådet och ifrån Embetet skilja den eller dem, emot livilka anm. blifvit gjord.»
Dessa äro således de begge enda sått, hvarpå Konst.Utsk. kan utöfva sin anmärkningsrått; låtom oss nu tillse, huru Konst.Utsk. i detta fall förfarit.
Hvad först beti alfar 10 Ii § R.F., så säger Utsk.: »Under den, i öfverensstämmelse med grundlagarnes föreskrift, företagne och numera fullbordade granskning af dessa protokoll, har anledning icke förekommit att emot någon StatsRådets ledamot tillämpa 10 6 § R.F., och har Utsk. i öfrigt funnit endast nedan omförmälda förhållanden vara af beskaffenhet att böra hos R.
St:r anmälas.» Konst.Utsk. hur således funnit 10 6 § icke vara i detta hänseende tillämplig; deremot stannar man i ovisshet, huruvida det är Utsk:ts mening, att de framställda animne skola kunna leda till en så beskaffad anmälan, som 107 § innehåller.
Vid föreg:de Riksdagar har Konst.Utsk. i allmänhet uttalat sin åsigt om den åtgärd, hvartill de gjorda anmärknme borde föranleda.
Vid sista Riksdagen yttrar Utsk., sefjan det förklarat, att ani till tillämpning af 106 § icke förekommit: »deremot får Ulsk., enl. samma grundlags 107 §, vördsamt anmäla följ. punkter» I förev:de Mern. har Utsk. deremot icke yttrat något i denna syftning, och man vet således icke hvad Utsk. menar.
Om meningen är, att de här framställda 4 anm:na skulle kunna leda till ett så beskaffadt beslut af R.
St:r, som 107 § antyder, så kan man icke annat än stanna i den djupaste förundran deröfver, att Utsk. anser 4 frågor, af i allmänhet den obetydliga beskaffenhet som dessa, kunna innebära giltig anledn. till en anmälan i berörde syftning.
Ar deremot detta icke Konst.Utskrts mening, så har Utsk., genom ifrågav:de anmärkningars framläggande, inför R.
St:r, begått en grundlags-öfverträdelse, emedan det endast är under de tvenne i början af mitt anförande omnämnda formerna, som Konst.Utsk. eger framkomma med en anm. eller anmälan.
Beträffande nu de 4 punkterna, så har redan af de två föreg, talarne tillräckligt blifvit ådagalagdt, att ingen af dem år särdeles graverande; och man torde äfven kunna säga, att. ingen är af beskaffenhet att, om äfven ett större antal kunnat hopletas, någon ani. deraf kunnat gifvas att göra den i R.F. föreskrifna anmälan.
En reservant inom Utsk., Professor Lindgren, har framställt en åsigt, som jag för min del anser skulle hafva varit Konst.Utsk. värdigt att sjelft framställa.
Reservanten yttrar att Betänk:t borde hafva erhållit följ. lydelse: »Konst.Utsk har, under sin nu afslutade granskning af ofvan upräknade Stats-Råds-protokoller, icke funnit någon deruti innehållen regeringsåtgärd påkalla ifrågasättande af någon tillämpning af 106 § R.F., eller ens kunna föranleda någon sådan anm , hvarom 107 § i samma grundlag handlar.
Deremot har rörande lämpligheten af ett eller annat mindre vigtigt regeringsbeslut, i rådgifvare-personalens samtliga tillgöranden med synnerlig tillfredsställelse varseblifvit det allvarligaste bemödande att uprättliålla grundlagarnes helgd och befordra Rikets sannskyldiga nytta; hvilket förhållande Utsk. härmedelst får för K.
St:r tillkännagifva»
Ett sådant yttrande af Konst.Utsk. vid detta tillfälle hade, enl. min T) e n 10 Mara f. m. öfvertygelse, varit öfverensstämmande både med H.
St:rs och med hela Svenska nationens åsigt.
Jag får för min del förklara, att, så vidt jag kunnat följa regeringens åtgärder, har det förefallit mig, som om vi sällan eller någonsin haft en styrelse, som i allmänhet handlat så konstitutionelt som den nuvarande.
Under sådana förhållanden anser jag det vara en pligt för representationen att erkänna detta, och tillfälle dertill hade erbjudits, om Konst.Utsk gått så till väga, som jag anser att det hade bort göra.
Man kan visserligen å andra sidan säga, att, när Konst.Utsk , efter en noggrann granskning af StatsRådets protokoll, icke kommit till mer än dessa i anmärknings-ungar, så ådagalägges derigenom tillräckligt, att Stats !< ådet på ett värdigt sätt upfyllt sitt rådgifvare-kall.
Då vi emellertid nu fått dessa anner till oss, tager jag mig friheten hemställa, om icke 11. o. Ad. skulle finna lämpligt, att, med ogillande af ifrågav. anma, lägga Betänk, till handlingarne.
Jag har ingalunda begärt ordet för att yttra mig öfver de af den siste värde talaren s. k anmärknings-anledningarne, utan endast öfver formen af Konst.Utskrts Betänk.
Öfver formen af föreg.
Riksdagars décharge-betänk.n har jag förut yttrat mitt ogillande, och jag finner denna form i narv:de Betänk, ännu mera besynnerlig än i de föreg:de.
Jag vill nu icke hålla mig till den omständigheten, att här förekomma reservationer mot reservationer, utan till hufvudsaken, nemi. det sätt, hvarpå Utsk. upfyllt sitt vigtiga kall, som utan tvifvel är ett af grundpelarne för vårt konstitutionella samhällsskick.
Visserligen har den föreg:de talaren framhållit, huruledes 2!) § R.O. icke lemnar mera än två alternativer för Utsk. att gå till väga vid granskningen af StatsRådets protokoller, nemil antingen en anmälan enl. 1 il G §, eller också en hemställan, på sått 107 g föreskrifver.
Jag skiljer mig från honom i så måtto, att jag icke kan finna, att de nu framställda annnne kunna ega någon annan form eller ens åro försvarliga ur någon annan synpunkt, än så till vida, som, då någon tillämpning af 10G § till följd deraf icke kommer i fråga, de skola tjena till ledning för R.
Sttrs beslut, huruvida 107 § bör tillämpas.
Jag frågar då, om det icke skulle falla in i det löjliga, om en hemställan gjordes till li. o. Ad., huruvida R. o Ad. finner Rikets väl kräfva, att StatsRådet Gripenstedt erhåller afsked, derföre att han af Statens medel utgifvit, hela 4000 rdr mera ån Utsk. trott att samma utgifts-post kunnat nedprutas till?
Jag hyser derföre den åsigten, att Utsk. icke bort hålla sig till den gamla slentrian, som blifvit följd, att nemi. blott framkasta några torra anm:r, utan Utsk. hade bort yttra sig öfver Regeringens handlingar i allmänhet, samt på grund deraf tillstyrka decharge eller icke.
Man säger att 29 § i R.O. icke uttryckligen ålägger Utsk. något sådant.
Detta är sannt; men går man till 30 §, som handlar om StatsUtsk:ts åligganden, så linner man der i 3 morn., rörande detta Utsk:s skyldighet att granska och yttra sig öfver Riksg.Kont:S förvaltning, följ.: »StatsUtsk. åligge, att dess berättelse örn Riksg.Kont:s förvaltning så tidigt inlemna, att val till Fullm:ge derstädes må, enl. 67 §, kunna förrättas.»
Här finnes »6
Bål tales icke uttryckt att StatsUtsk. skall afgifva någon vägledning i décharge-frågan.
Går jag till 3 2 §, rörande BankoUtsk., så finnes der blott med några ord antydt följ.: »börande detta Utsk. med sin berättelse om de afgående BankoFullm:s förvaltning, så tidigt under Riksdagen inkomma, att R.
St:r må cga rådrum till nytt vals anställande, jemlikt nedanstående 6 6 §.» R. o. A.d. torde således finna, att det icke finnes i någon af dessa §§ stadgadt något åliggande för de deruti omförmålda Utslcn att inkomma med något atelier tillstyrkande för R.
St:r i afseende på déchargen för Bankooch Rikg.Fullm:ge.
Men icke desto mindre hafva dessa båda Utsk. alltid gjort det; och hvarföre har då icke Konst.Utsk vid detta tillfälle följt samma exempel?
Det är icke mera ålagdt det ena Utsk. än det andra; men Konst.Utsk. har alltid underlåtit det.
Vid nuvarande tillfälle betyder det visserligen ingenting; men vid ett kommande tillfälle, då det till äfventyrs kan blifva af större vigt, kan det, till följd af prejudikatet, icke ske.
Om jag också nu bör med glädje erkänna, att landet har största anledning att vara belåtet med Regeringen, så kunna dock andra tider stunda och andra förhållanden upstå, hvilka göra det nödvändigt att på annat sätt gå till väga.
Med en sådan granskning, som tillhör Konst.Utsk., är icke meningen att göra en eller annan liten anm. eller prick mot en eller annan ledamot af Statsllådet; utan hufvudsalcen är väl att utröna huru StatsRådets ledamöter i allmänhet förvaltat sina embeten, och i detta afseende är det af lika mycken vigt att utröna, hvilken underlåtenhet, som kunnat ega rum, som att erfara de positiva misstag, som skett.
Jag skulle derföre för min del tro, att, då 4 9 § icke utesluter Konst.Utsk. från skyldigheten att till förnyad handläggning från Stånden åter mottaga frågor, som det redan behandlat, skulle det icke vara orätt att återförvisa detta Mern. till Utsk., med upmaning till Utsk. att inkomma med förnyadt Utlåt, i ämnet.
Då emellertid de föreg:de talarne icke framställt något sådant yrkande, anser jag det vara ändamålslöst att jag, så vida icke någon annan gör det, nu begär propos. derå, hvarföre jag afstår derifrån, under förbehåll likväl af min rätt i detta hänseende.
För närvarande instämmer jag med den siste värde talaren.
Man har mot formen af ifrågav:de Mern. anmärkt, att Konst.Utsk., som det endast åligger att följa föreskrifterna i 106 eller 107 §§ RF, orätt förfarit, då det, utan att yrka tillämpning af någondera bland dessa §§, framställt anm:r mot Konungens rådgifvare.
Detta grundar sig dock på ett misstag af de värda talarne.
Inom Konst.Utsk. fanns visserligen en majoritet, som ansåg att ingen anmälan borde göras enl.
106 §, och man var i detta fall mycket ömtålig.
För min del ansåg jag, att man antingen icke borde göra någon anmälan, eller också göra den efter 107 §, hvarvid jag gerna ville gå mina motståndare så till vida till mötes att man endast åberopade grundlagens föreskrift, helst det vore klart att, äfven om så skedde, anmrne i allt fall må»te anses vara framställda i enlighet med 107 §.
Tersmedens åsigt, att i dessa anm:r skulle ligga någon - Den 10 Mars f. m, ting för de nuvarande StatsRåds-ledumöterna förnärmande, eller att det för dem hade varit en större tillfredsställelse, om Utsk. icke framkommit med någon anm.
Måhända hade då mången föreställt sig, att Utsk. icke upfyllt sin pligt med tillbörlig noggrannhet.
Likaledes anser jag Frih.
Raab hafva begått ett misstag derutinnan, att han förmenat, det de nu framställda anm:ne icke innebure tillfyllestgörande skäl att anmäla någon af Konungens rådgifvare till afgång i enlighet med 107 §.
Denna § innehåller dock: »Skulle Konst Utsk. anmärka, att StatsRådets ledamöter samfäldt eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat, ege då Utsk. att sådant tillkännagifva» etc.
Vid hvarje fall, då Konst.Utsk. således anser Rikets sannskyldiga nytta icke hafva blifvit iakttagen, eller ej i den grad iakttagen, som Utsk. ansett hafva bort ske, är det Utsk:ts pligt att derom göra anmälan.
Men det är alldeles icke sagdt, att derföre att en sådan anmårkn. göres, Utsk. finner den böra föranleda till någon rådgifvares afgång; ty sådant beror på så val mängden som beskaffenheten af anm:ne.
Det kan finnas en anni., som är af den grava beskaffenhet, att den ensam bör föranleda en anmälan i berörde hänseende; och då det, på sätt jag i min reservation antydt, år Konst.Utsk:ts pligt att uttala ett total-omdöme, bör Utsk., så vida anmme äro flere, hopsummera dem och derefter tillse, huruvida rådgifvarne samfäldt eller en eller flere bland dem gjort sig förtjente af det förtroende, de innehafva.
I detta hänseende har jag i närvarande fall hufvudsakligen instämt i det omdöme, som Prof. Lindgren i sin reservation uttalat.
Sedan jag nu i afseende å formen besvarat de anm:r, som deremot blifvit gjorda, får jag anhålla att den af Frih.
Cederström afgifna reservation måtte få upläsas, innan jag fortsätter vidare.
Sedan den begärda upläsningen försiggått, upropades ånyo och yttrade Hr Cederschiöld:
Jag har med Frih.
Cederström instämt i den af honom uttalade åsigt, beträffande förevarande anm.
Jag befinner mig dock i en särskildt jäfvig ställning i denna fråga, emedan jag får betala mer än 3 rdr för hvarje dag för äran att vara ledamot af R. o. Ad. i Konst.Utsk.
Det torde dock icke vara alla, som äro i tillfälle till en sådan upoffring, och det kan då, synnerligen med hänseende till LagUtsk., blifva nästan omöjligt att få detta Utsk. besatt med personer, som ega tillräckliga insigter och erfarenhet.
Det är visserligen en utväg att göra R. o.
Ad:ns representationsrätt omöjlig; men jag tror icke att den år den rätta.
Beträffande 2:dra punkten, har jag visserligen icke i densamma deltagit, emedan den framställdes i Utsk., innan jag i detsamma blef invald.
Jag kan dock icke neka, att Norrmäns anställning i UtrikesDepit icke står i öfverensstämmelse med 28 § R.F., der det uttryckligen heter att »Konungen eger att i Stat-s Rådet utnämna och Den 10 Mars f m. befordra in föd de Svenske mån till alla de embeten oell tjenster inom Riket, högre och lägre, hvilka åro af den egenskap, att Konungen fullmakter derå utfärdar.»
Men då det anmärkta förhållandet egt rum under långliga tider och då, på sått H.
Manderström anfört, det äfven är för årendernas gång alldeles nödvändigt att Norrmän anställas i nämnde Dep:t, finner jag visserligen, att anm:n bort behandlas med så lindrig hand som möjligt.
Men jag kan dock icke med Frih.
Manderström instämma deruti, att dessa tjenstemän äro att anse såsom Norska tjenstemän; ty då de äro utnämnde till tjenstemän inom Riket, så måste de. också anses vara Svenske tjenstemän.
Då det emellertid för årendernas behöriga gång inom kabinettet är både vigtigt och nödvändigt, att Norrmän derstädes anställas, anser jag, såsom ledamot af Konst.Utsk., det vara min pligt att inom Konst.Utsk. väcka motion om sådan ändring i 28 § R.F., att det må vara tillåtet att inom Utr.Dep:tet antaga Norrmän till tjenstemän i den mån sådant finnes för ärendernes gång erforderligt.
Beträffande tredje punkten, i hvad den rörer anmärkning mot Chefen för LandtförsvarsDep:tet i afseende å vissa högre militärembetens tillsättande utan särskild föredragning af bemäldc Chef, så har deremot blifvit af en annan Konungens rådgifvare anmärkt, att den konstitutionella ansvarigheten icke uphört till följd af den form för protokollen, som i dessa ärenden blifvit begagnad.
Det må så vara; men jag ber dock att få fästa upmärksamheten derpå, att det är en betydlig skillnad emellan att ett råd afgifves före beslutets fattande, eller om en föreställning göres efteråt.
Enligt grundlagen år det Konungens rätt att allena styra Riket; men det är äfven hans pligt att förut inhemta råd af StatsRådet; och jag kan icke föreställa mig att grundlagens föreskrift åsyftat annat, än att Konungen, äfven om han vore beredd att fatta ett visst beslut, skulle genom sina rådgifvares föreställningar kunna förmås att afstå derifrån.
Ett sådant ändamål kan naturligtvis icke vinnas, om föreställningarne icke komma förr än efteråt och blott för att skydda rådgifvarne.
Då dessutom 28 § säger: »Hvarje
Dep:tschef skall föredraga och expediera alla ärenden, rörande befordringar, förordnanden, tjenstledighet och afsked, till och ifrån embeten och tjenster vid de verk och stater, som under Dep:tet höra», så synes mig, att grundlagens bud är sä tydligt och klart, att något missförstånd derom icke kan ega rum, och att det således alltid år
Dep:tschefens pligt att föredraga ärendena, innan Konungen fattar sitt beslut.
Det har blifvit sagdt, att Konungen eger entlediga embetsoch tjenstemän, hvilkas sysslor äro af förtroende-natur.
Ja, detta är hans rätt, och jag medgifver att ordställningen i §:n kan gifva anledn. till att någon föredragning i nämnde hänseende icke beliöfver ega rum.
Men då sådant står i strid med 28 §, och då det är tydligt att någon öfverläggning bör ega rum, innan ett så vigtigt beslut fattas, som att utan ransakning och doni entlediga en embetsman, så synes det vara alldeles påtagligt, att
Konungen förut meddelar sin afsigt åt vederbörande Dep:tschef, som sedan föredra - Den 10 Mars f. m sa ger ärendet, och att
Konungen äfven uti en sådan fråga ej fattar sitt beslut förr ån lian i ämnet inhemtat sina rådgifvares tankar.
Vidare har man, såsom någonting ovanligt, anmärkt, att förevarande Mein. innehåller reservationer emot reservationer.
Jag kan icke neka att detta äfven för mig varit något öfverraskande.
Jag erfor det nemi icke förr, ån jag erhöll det tryckta Mennt, samt har sedermera vid första sammanträde inom Utsk. svarat derpå, hvarföre jag också nu anhåller att till R. o. Adois protokoll få meddela detta svar.
Reservanten har ansett att minoriteten inom Utsk. icke skulle hafva rätt att framställa andra anner än dem, som gillats af majoriteten, och såsom stöd härför åberopar han fyra skäl, nemi. för det första att ingenting finnes i grundlagen yttradt i detta hänseende.
Jag har dock förgäfves i grundlagen eftersökt något stadgande, som förbjuder ledamot i något Utsk. att anmäla sina från majoriteten skiljda åsigter uti hvarje förekommande fråga, och då minoritetens rätt att framkomma med sina från majoriteten skiljaktiga åsigter icke hittills inom något annat Utsk. blifvit bestridd, så kan jag icke finna, hvarföre minoriteten inom Konst.Utsk. skulle vara betagen denna rätt.
Då det dessutom är hvarje ledamots inom Utsk. pligt, att framställa de anmrr, hvartill han finner anledn., så kan ej majoriteten hafva rätt att hindra dessa anm r att framkomma till R.
Vidare har han såsom det andra skälet anfört: »emedan det kan leda till det eftertånkligaste kränkande af hvad TryckfrihetsFörordn. stadgar i 4:de morn af 2 § rörande allmängörandet af StatsRådets protokoller.»
Om det ej skulle vara tillåtet att få genom trycket utgifva eller till någon del allmängöra Stats Ii ädets protokoller, så måste det antingen icke längre vara en pligt för Konst.Utskits ledamöter att granska dessa protokoller och deremot framställa anmr, eller också måste det förbjudas Utsk. att trycka sitt mern. rörande granskningen af samma protokoller.
Lindgrens tredje skäl är detta: »emedan det är så till vida fullkomligt ändamålslöst, som någon R.
St:rs åtgärd af så beskaffade andraganden aldrig kan föranledas eller ens ifrågasättas.» Härutinnan tror jag Hr Professorn har misstagit sig; ty om R.
St:r skulle finna en af reservant framställd anm. vara förtjent af upmärksamhet, så torde det vara 11.
St:rs rätt, att genom åtcrremiss ålägga Utsk. att deröfver afgifva yttrande.
Ijerde skälet slutligen är detta: »emedan deremot med skäl kan invändas, att det åtminstone i den meningen uphöjer t. o. m. den fåtaligaste minoritet öfver den talrikaste majoritet, som det, på samma gång det gifver den förra rättigheten att, huru vidlyftigt och grundlöst som helst, framhålla sina privat-meningar, tillika betager den sednare allt tillfälle att anföra sina motskäl, och således alltid vid sista ordet /bibehåller den eller dem, som ej af skyldig grannlagenhet afhålles ifrån att sig ett sådant missbruk tillåta.»
Den värde reservantett har här varit tcmligen stark i sina uttryck; han har likväl sjelf vederlagt de skäl, han anfört, ty han har genom sin kontra-reservation ådagalagt, att han förstått konsten att bibehålla sista ordet.