Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en verklig egenhet i detta förslag, att innefatta contradictioner inom sig sjelf; sålunda står den 24 §:n i rak strid med en liten strof i §:n 25^ Den 24 §:n innehåller en mängd af påbud, vida strängare än de som i 1788 års författning förekomma om socknars rätt att vägra inflyttningar; ty i denna § vägras icke blott rättigheten att inflytta från en socken till annan, utan till på köpet rättigheten att bo i eget hus, i hyrd våning.
Uti 25 §:n åter, som säger huru fattigvårdsstyrelsen skall bele sig i händelse af inflyttning, och huru hon skall communicera sig med Konungens Bef:h:de o. s. v., der står också: ”Häremot må ingen, i och för äfventyret af framtida ”fal - Den 15 Mars e. m. 545 ■"fatligvårdstunga, inskränkas i rättigheten atl välja v ist else - ”01 t.”
Det vore i sanning mer är besynnerligt, om, då 25 §:.« stadgar luiru lör,hällas, skall när iia&yUiungsrätt vägras, nemi. atl frågan härom skall underställas Konungens Befdi.des pröfning, oell domaren t. ex. sagt att inflyttning ej får nekas, den person likväl, som saken anginge, skulle, utan afseende på livad i nämnda § föreskrifves, kunna afvisas på grund af den 2,4 §:ri.
Della vore ett sätt att stifta lag, som i verkställigheten af densamma skulle kunna medföra de grufligaste bekymmer och svårigheter för de personer, som blefvo föremål för denna lagstiftning.
Jag begär alltså afslag å den 24 §tn såsom alldeles onödig, ty alla de der historierna i densamma äro rakt öfverflödiga och till intet båtande , meri att i 20 §:n ina tilläggas hvad sorn kan behöfvas i och för controllen öfver skeende inflyttningar.
Jag uppträder visserligen icke för alt laga TJtskuis betänk, i försvar.
Ehuru jag ej reserverat mig, eller rättare sasdt, ej synes sorn reservant, afstyrker äfven jag antagandet af denna 24.
§ Man har inom L’tsk:n uppgjort så många bestämmelser, alt i stället för att vinna en friare inflyllningsrätt, har man tvertom lågt hinder. sorn försvåra densamma.
Delta yttrade jag också inom IJtsk:n, elium jag ej ville öka tryckningskostnaden med en reservation af mig.
1 öfiigl får jag säga, alt jag delar den tanke, att ett tjenstehjon af 55 år kail vara fullkomligt arbetsfört, meri att det möjligtvis kan hända, att han ej är i tillfälle förtjena sitt bröd der lian sin föregående lefnad vistats, men kan få tillgång på arbete i en annan församling.
Genom restrictioner, sådana sorn bär förstås, tror jag att fattigvården skall komma att förökas; ty kan en person ej få arbete i den socken, sorn han egentligen tillhör, och ej tillätes att söka det i en annan, så mäste han underhållas af fatligmedlen, emedan man ej kan låta menniskan blifva på landsvägen utan mat och utan tak öfver hijfvudet.
Arbetskrafterna äro ej slut vid 55 år; menniskor kunna lefva från 55 till y5 och 85 år samt från tiden från 55 år uträtta ganska mvcket, och jag tror ej att man i någon författning kan utsätta en terminus, då all arbetsförmåga upphör.
Jag tillstyrker således, med afseende på hvad redan blifvit af föregående talare an förd t, afslag å denna §.
Slutligen och ehvad sladganden man må göra i afseende på rättigheten att blifva mantalsskrifven, anser jag det vara bättre att mantalsskrifning sker oell att församlingen sedermera klagar, än a't den enskilde skall klaga och församlingen hafva votum genast.
Eli sådant förhållande, som till en del existerar, vållar mycken oreda, ty praxis är atl husförhörslängderne skola slå in med mantalslängderna ; när pastor nekar att införa någon i husförhörslängden, så för dock 21 H. 69 54G Den 15 Mars e. ra. häradsskrifvare!! in honom i mantalslängden.
Sedan uppslår tvist, och den syndaren, om hvilken är håga, blir inkallad lill cancelliförhör hos Landsh.embetet.
Frågar man presten om personen tillhör hans församling, så svarar presten nej; men likväl ur ifrågaslällde person upptagen i mantalslängden, och ett sådant tilltag af
Hrr pastorer i förening med församlingens ledamöter föranleder till många oredor.
Jag tror derföre att församlingarne aldrig böra äga ratt alt neka mantalsskrifning, utan att församlingarne må äga rätt att klaga, i händelse af befogenhet, öfver en sådan mantalsskrifning, hvarefter förhållandet utredes.
Äfven af delta skäl önskar jag §:ns utgående.
Hr Ribbing, Arvid; Till en början får jag förklara, att jag icke har någonting emot de redactionsförändringar, som flr von Hohenhausen föreslagit, icke heller emot hvad Hr von Rosen andragit, såsom lindrande de stndganden, som bär förekomma, och dessutom tjenande till att förtydliga §:n; men i afseende å hvad för öfrigt blifvit anfördt till förment fromma för inhyseshjon, som söka inflytta ifrån en församling till annan, då man nemi. påstått att det stadgande, som nu föreslås, innefattar mera stränghet än 1788 års författning, så, ehuru jag väl icke nu har denna författning i handom, vågar jag likväl påstå att det icke sig så förhåller.
Uti nyssnämnda författning omtalas, att församling äger ovillkorlig rättighet alt vägra inhyseshjons inflyttning; i detta förslag åter medgifves blott rättighet till en sådan vägran, med det villkor att inhyseshjonet icke har något yrke eller tillgångar, som motsvara behofvet af fattigförsörjning, eller någon utväg till bergning.
Således är detta stadgande vida lindrigare, då det endast afser ett visst slag af inhyseshjon, eller sådana som äro mindre för mogne, som äga mindre tillfälle lill bergning, än 1788 års författnings, som upptager olla slag af fattighjon utan undantag.
Delta förefaller mig så klart och så arithmeliskt bevisligt, att jag högligen förundrar mig att någon derpå kan taga miste, synnerligen de, som djupare inträngt i ämnet och varit ledamöter af TJtskrn.
Jag skulle således tro, att, ifall man har något allvar med önskningarna alt lindra den nog svåra belägenhet, hvaruti mindre förmögne personer sig befinna, som önska ali flytta ifrån ett samhälle till ett annat, man icke bör, linder sken all medverka till en sådan lindring, försvåra densamma.
För att bevisa den stränghet, hvarmed Utsk:n till väga gå 11, har man gjort ett hopp in i i5 §:n, som ännu icke är föredragen, och citerat den tiraden : ”Häremot må ingen, i och för äfventyret af framtida falligvårdstunga, inskränkas i rättigheten alt välja vistelseort,” som, efter mitt förmenande, ingenting annat vill säga, än att, sedan nu stadgadt är huru förhållas skall näi någon flyttar in från ett fattigvårdssamhälle lill annat, så må man ej vägra sådant, utan lemna dertill full rättighet.
Mig synes alt man icke Den i5 Marst. m. tydligare Isan uttrycka en rättighet, oell Frih. Cederström.* mening är i min tanke oriktig.
Såsom ej närvarande, då lietta betänk, afgnfs, liar jag icke heller deltagit i redactionen och vill för ingen dei bestrida det ju fel deruti kunna förefinnas; men alt förslaget del oaktadt innefattar en lättnad för flyttningar och de fattiges bergning, det är hvad jag såsom alldeles säkert vågar påstå.
Jag bör likväl ej afleda uppmärksamheten för mycket ifrån den under öfverläggning varande §:n, utan slutar med alt påslå att 1788 ärs för fattning är vida strängare än detta förslag och anhåller om Hr Frih. o. Landtnäs propos. till bifall å 2.4 §:o, just för den lindrings skull som §:n lemnar de fattige, som önska flytta från ort till annan, med iakttagande likväl af de förändringar, som Hr von Hohenhausen föreslagit.
Antages denna §, sålunda redigerad, så skulle jag tro alt man ej kan säga som Frih.
Leijonhufvud, att vi hafva nog af 1788 års författning, såsom skulle den stå qvar', enärTJtskm icke föreslagit densammas upphäfvande.
Det är klart, att en författning gäller, såvida den icke är upphäfven, dock icke i de delar, der den är upphäfven, och i detta förslag förekomma delar, Hvaruti, om detsamma antages, denna författning bestämdt upphäfves; ty i detta förslag säges endast, alt så och så qvalificerade, mindre förmögne inhyseshjon må enligt med 1788 års författning fortfarande vägras alt inflytta från den ena församlingen till den andra, men alla andra äro från detta band löse.
Den föregående talaren har förekommit mig i bevisningen deraf, att detta förslag, synnerligen med de modificationers iakttagande, som jag framställt, är lindrigare än 1788 års författning, hvilken utom allt tvifvel måtte vara ämnad att upphäfvas, så fort en författning, fullständigare än den förutnämnda, kommer att antagas, och hvartill detta förslag leder.
Det lider väl ingen tvifvel, fastän det ej blifvit särskildt hegardt, att Konungen upphäfver den gamla författningen, när en annan mera generel och fullständig rörande fattigvården utfärdas.— Frih.
Cederström har öfvergålt till den 3.5 §:n, som handlar om rättigheten att uppehålla sig på en ort, eller att der vistas, och han har citerat några ord ur den §:n, hvilka jag anhåller att få närmare förklara.
Här i den 24 §:n är icke fråga om rättigheten att få uppehålla sig å en ort, utan om församlingens ansvarighet att besörja om fattigvård åt dem, som dit inflytta, äro der mantalsskrifne och stadde i behof af underhåll.
Jag kan icke rätt uppfatta de svårigheter, som Hr von Rosen, af pastorernes vägran att införa personer i husförhörslängderna; ty sedan Konungens Bef:h:de pröfvat att en person bör i en viss socken mantalsskrifva. *, så skall han der förblifva och få sitt underhåll, men får han det oaktadt icke sitt underhåll, så inaccorderas lian helt simpelt någorstädes och kostnaden uttaxeras 543 Den 15 Mars e. m. af församlingen, der lian är mantalsskrifven.
Häröfver kan klagas, — vägen dertill är öppen.
Då det är en församlings skyldighet att underhålla dem, som ej förmå att sig sjelfva försörja, så måste väl församlingen äfven medgifvas rättigheten att ieke belastas med sådana personer, som skenbarligen genast skola falla henne till last.
Detta är en rättsprincip, som mäste iakttagas, och de sorn blott vilja se på sin enskilda förmån få icke kasta på andra en börda, sool de icke sjelfva åtaga sig. för en ögonblicklig vinst.
Jag tillstvrker denna §:s bibehållande, med de förändringar, som jag förut tagit mig friheten föreslå.
Sprengtporten, Jac. Wilh.: Med Frih.
Cederström kan jag instämma deruti, att det ligger någon stridighet mellan stadgandena i den oc'' 2 §:n.
Denna Sednare, sä vidt jag rätt uppfattat dess mening, innehåller, att de personer, som finnas omnämnde i den i.!\ §:n, måga vistas livar de för godt finna, men att de böta vara mantalsskrifne i den församling, som de tillböra.
Detta är en helt enkel polisordning; om lagen kan säga, att den som besitter jord skall niantalsski ifvås der han bor och vistas, så mäste lagen med ännu mycket mera skäl kunna säga, att den som icke äger några tillgångar och således långt snarare än den förre kan blifva föremål för fattigförsörjning, lian skall ock manlalsskrifvas derhän vistas, med full frihet likväl att kunna förflytta sin person hvarthän han behagar.
Hvad som är anmärkt i afseende på den ålder, som ett tjenstehjon bor hafva för att kunna fritt flytta med rättighet till mantalsskrifning från den ena församlingen till den andra, sä skulle jag tro, då det tyckes vara rätt i princip, både alt befordra stadighet hos tjenstehjonen att qvarblifva bos samma husbonde, sorn ock alt icke underlätta alltför täta flyttningar, alt detta stadgande är ganska lämpligt ; ty då ett tjenstehjon uppnått 55 års ålder och kan presumeras icke äga någon enskild förmögenhet och vanligen ringa arbetsförmåga, så faller han ock snart fattigvården till last.
Ett sådant tjenstehjon må dock äga rätt att antaga tjenst i annan församling, men bör likväl fortfarande manlalsskrifvas i den ort, dit lian hörer.
Att borttaga all slags polisordning i detta fall, låter sig icke verkställa, så snart man vill bibehålla principen att hvarje församling skall vårda sina fattiga; ty om man upplnifver ali slags rättighet för församlingarna att freda sig ifrån inflyttning af redan kända fattighjon, eller ifrån sådana personer, som stå på gränsen att blifva fattighjon; så dödar man hos dessa församlingar allt slags intresse för deras fattigvård, emedan allt hvad de genom flit och omtanka för detta ändamål kunnat samla, blir då en lockmat för andra församlingar att uppmuntra utflyttningar, för att sjelfva befrias eller åtnjuta lindring i egen fattigvårdstunga genom minskning i sina fattiges antal.
Så - D e 11 15 Mars e. m. 549 Indes måste en polisordning finnas i detta fall; men jag erkänner tillika, att det är fullkomligen ändamålsenligt, att denna ordning så uppställes, att den ej må gifva anlcdn. till missbruk, eller kunna tolkas så, alt någon person derigenom inskränkes utöfver behofvet i sin verksamhet.
Jag kati icke heller gilla den obenägenhet, som öfver höfvan yttrats mot det s. k, backstugusystemet ; di t må nu så vara, att missbruk i manga fall kunnat uppslå, men jag lior likväl alt den ovilja, som detta förhållande ådragit sig, är lika orättvis i flera afseenden, sorn dm är obillig och kortsynt.
Af denna anleda, skulle jag vördsamt hemställa, om icke §: n kunde bibehållas, men götas litet mindre sträng, måhända icke sä detaljerad, sorn den nu är.
Jag skulle tro, att §:n kunde få lyda så: ”Inflyttar eller anmäles till inflyttning från ett fat igvåi dssamiuille till annat tjenstehjon, sorn uppnatt 55 år, eller i anseende till sjuklighet eller åkommor saknar arbetsförmåga” ficke full arbetsförmåga) ”eller ogift lagstadd qvinna, so n vid inflyttningen är synbarligen hafvande, eller inhyseshjon, eller den som saknar stadig tjenst eller känd utväg att sig försörja; då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten utan medgifvande af fattigvårdsstyrelsen derstädes."
Man undviker, om denna förkol tning i rédaetioncn antages, det besynnerliga stadgandet, att den som äger tak öfver hufvndet ej får Avita in i en församling, ty orden "egen eller legd bostad" komme att utgå.
Det lärer tvifvelsutan ligga inom individualitetens område alt bestämma hvad som Ur strängt eller icke strängt, och alt i afseende på strängheten uppdraga demarcationslinier mellan det hårda och det lindriga.
Jag vill ej tvista med dem, sorn anse den ifrågnvar.
2.4 §:n vara lindrigare än 1788 års författning; jag önskar alt jag måtte hafva misstagit mig i min åsigt, och Ivckönskar mina vedersakare lill' deras äsigter; men jag får anmärka, alt såvida i[\ §:n verkligen är lindrigare än 1788 års föi fattning i fråga om inhyseshjon, så torde likväl icke böra föi bigås, att 24 §:n omtalar helt andra menniskor än inhyseshjon.
Den omtalar aibelsföra tjenstehjon och anför 5 Ii 6 calhegorier af medborgare, som icke äro inhyseshjon.
Jag skulle tro, att man i allmänhet icke behöfver stifta lagar för inhyseshjon, hvad deras rörlighet, d. v. s. flyttning från ort till annan, beträffar.
Den som en gäng blifvit inhyseshjon, har blifvit del lill följd af undantagsconlract mot rättighet att få sitta i backstuga, åtnjutande någon afgäld, och tå måtte i sanning de lockande fördelar vara, som skulle kunna förmå det s. k. inhyseshjonet att lemna sin skyddshåla för att flytta till annan församling.
Jag tror således att jag ej misstagit mig, då jag påstår att >788 års författning icke är sä sträng som denna §.
Man har sagt att 55o
Den i5 Mars e. m. 1788 års författning kommer att tippliäfvas; det är vä! om så är; jng hade emedlertid väntat, att elt förslag till lag för fattigvården i Riket skulle utpeka hvilka äldre författningar, som derigenom komme att upphäfvas.
Det lian vara godt och väl alt äfven kunna gissa sig fram, och då ville jag gissa ali icke blott 1788 års, utan äfven alt 181 1 års författning, och alla som sedan i nummerföljd utkommit, skola blifva upphäfna ; men detta står likväl icke bestämdt uttryckt.
Som denna författning är uppställd, anser jag den ej för något annat än ett reglementarisk t stadgande, som skall gälla socknarna emellan; uppdragande åtskilliga villkor mellan dem som skola gifva och dem som behöfva understöd.
Jag slutar med att påstå, att sjelfva principen i 24 §:n icke är behöflig, utan tvertom skadlig, och kon ej yrka annat än att denna § måtte försvinna.
Taube förklarade, det han blifvit förekommen af Frih.
Leijonhufvud och derföre afstod från vidare yttrande.
Sedan jag sist yttrade mig, har jag varit så lycklig alt få i min hand den så mycket omtalade 1788 års författning; och emedan jag är af den lanke , att det ligger inom individualitetens område alt uppfatta hvad som är mera eller mindre strängt, och att hvarje individ inom detta
Hus äfven gör det, så tager jag mig friheten att i detta angelägna ärende begära hvars och ens uppmärksamhet på huruvida här är fråga om något strängare eiler lindrigare.
1788 års författning, utfärdad icke i Juli ulan den 11 December, lyder som följer: ”dock må hvarje församling mot ofvannämnda skyldighet äga den rättighet, att icke något inhyseshjon bör få der sig nedsätta, eller något gammalt och mindre arbetsfört tjenstehjon intagas, innan sådant först blifvit i allmän sockenstämma anmäldt och församlingen dertill sitt bifall lemnnt; och hafva således församlingens ledamöter att skylla sig sjelfva, om de ifrån andra socknar emotlaga sådana personer, som med liden kunna komma att falla dem till last.
Jemförom nu med detta stadgande 24 §:n i Utsk:ns förslag; der omtalas alla slags inhyseshjon, och det heter örn dem: ”då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten utan medgifvande af fattigvårdsstyrelsen derstädes.”
Påföljden är således icke, attén sådan person ej får inflytta; ty den mycket omtvistade rättigheten att flytta hvart som helst, den är medgifven, utan här är blott fråga om anteckningen till mantalsskrifning.
Vidare förekommer frågan om tjenstehjon.
Om det är en vinst för en person, som söker en förmån, att hafva lagen bestämd för sig, så är det också en vinst att i denna författning utsättes hvad som menas med gammalt tjenstehjon, eller den som uppnått 55 års ålder.
En sådan bestämmelse anser jag ganska nödig, derföre att ett vida större antal personer än 1788 års författning medgifver, enl.
Utsktns
Den i 5 M a r s e. af. 55i förslag, äger rätt till fri flyttning.
Hvad sjelfva redactionen beträffar, så kan den visserligen tåla jemkningar, och Frill.
Sprengtporten har äfven uppgifvit en annan, sorn måhända är bättre än Utsktns; men jag anhåller emedlertid, lika med honom och Hr von Hohenhausen, att §:n mätte få stå qvar, såvida man åsyftar någon lindring i nuvar. stränga stadganden.
Vid förra riksdagen begärde Ständerne hos Konungen utlärdande af det lagbud, att då socknar vägra tillåtelse till någon persons inflyttning, skulle vederbör. embetsman ställa sig sådant till efterrättelse.
Konungen infordrade häröfver vederbör, embetsverks utlåt, och Ständernes begäran blef afstyrkt på grund af oförståndet i densamma, emedan Svensk man ej kunde underkastas godtycket hos en sockenstämma, utan har rätt att trygga sig vid lag, och lag skall ej skipas af sockenstämma , utan af embetsman, som lagligen tillsatte äro.
Ständernes begäran afslogs också af Konungen ganska behörigen, och detta med rätta.
Konungen har sedan den tiden tillsatt en comité' att yttra sig ronde fattigvården, och nu hafva vi att öfverlägga om ett ämne, som är bygdt på hvad denna comité yttrat.
Det är således alldeles icke nödigt, utan tverlom högst onödigt och onyttigt, alt sammanblanda 1788 års författning eller hvilken annan gammal författning som helst med förevar, ämne; ty 1111 är frågan om att stifta en författning, som skall få datum af år 18.41•
Frågan är helt enkelt den : skall denna § bifallas eller icke.
I förra händelsen blir följden den, att i omklädda ord detsamma säges som Ständerne begärde vid förra riksdagen, nemi. alt mantalsskrifning icke matte äga rum af en person, hvilken socknen vägrar inflyttningsjäIt.
Något dylikt kan icke af styrelsen medgifvas, emedan det vore att förrycka enskild mans rätt i Sver ige.
När man kan få göra anmärkmr vid mantalsskrifningen rörtde en persons inflyttning, är det nog; ty dessa anmärkntr skola sedan i laga ordning pröfvas, men någon vidsträcktare rättighet kan jag ej medgifva och förnyar min anhållan om afslag å denna §.
Då jag förra gången uppträdde,glömde jag verkligen det förhållande, hvaruti 24 och 25 §§:ne stå lill hvarandra.
STOCKHOLM" *Töosttoi3 JURIDISKA l;ILIG Protocoll, hållna hos Högloflige Ridderskapct och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828, 1829 och 1850. iSextiondesjette Häftet. nMr,OTtreia»«auW^lMKJBhT,.HllBM ■■■ — STOCKHOLM.
Tryckte hos Johan Hörbergj i836.
Lördagen den i3 Mars i83o.
Företogs val af en Directeur vid LåneContoiret i Malmö samt af dess Suppleant, och hefunnos, vid valets slut. klockan tre qvart till ii, genom enhällig kallelse af 72 röster, hafva blifvit utsedde: till Directeur:
Herr af Callerholm, Gustaf, Öfverste. till Suppleant: Herr von Schoting, Justus Christopher, Öfverste.
Vid förnyad föredragning bifölls ExpeditionsUtskottets den 10 dennes under N:o 44° aflåtne, och den 12 derpåfoljde e. m. på bordet lagde, Memorial, med förfrågan i afseende å verkställigheten af de genom Memorialet N:o 433 föreslagne åtgärder till förekommande af omtryckning af visse till Bihanget hörande handlingar.
Hvarefter till justering upplästes och godkäpdes ExpeditionsUtskottets förslag till Dei) i3 Mars.
Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse N:o 441 angående infordrandet af anbud å tryckningen af Bihanget vid nästinträffande Riksdag.
Föredrogs å nyo och bifölls ExpeditionsUtskottets den 11 dennes under N:o 44ö afgifne, och den 12 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Memorial, angående en underdånig skrifvelse om verkstäld granskning af Lazaretts- och CurhusRäkenskaperne.
Upplästes till justering och godkändes en § af RiksdagsBeslutet.
Vid förnyad föredragning af Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 25 sistlidne Februarii under N:o 104 afgifne samt den 8 dennes e. m. på bordet lagde Utlåtande i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens Utlåtande N:o ii3, i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition om anvisandet af erforderlige medel till anskaffning af Spannmål vid inträffande missväxtår, blef nämnde Utlåtande N:o 134 å nyo begärd t på bordet af Herrar von Hartmansdorff\
August j och af Billbergh, Johan Pehr.
Jag har ingenting emot att detta Utlåtande lägges ytterligare på bordet, men anhåller få fä - Den i3 Mars f. m. 5 sta Herr Grefvens och LandtMarskalkens uppmärksamhet derpå, om det icke vore skäl att företaga justering af den Expedition, som rörer ämnet, hvilket redan är afgjordt, och hvaröfver Expedition enligt Grundlagen ej får fördröjas.
Tredje momentet af 49 § Riksdagsordningen lyder sålunda:
Jterförviser något RiksStänd ett redan beredt mål till vederbörande Utskotts ytterligare utlåtandej åligge Utskottet, att dermed inkomma till det Ständ, som återremitterat; kunnande likväl ej, genom denria återförvisning, de öfrige Ståndens beslut i de mål, der trenne Stånds röst utgör Riksens Ständers, deras kraft och verkan till expeditionen betagas.
Jag får ytterligare upplysa, att ifrågavarande Expedition är afgifven till Ridderskapet och Adeln den 6 Februarii, och alt således, om den ytterligare livilar, den måste anses fördröjd, hvilket ej kan stå tillsammans med den § i Grundlagen, jag uppläst.
Jag får derföre anhålla att Expeditionen måtte till justering företagas.
Börjades uppläsning af ExpeditionsUtskottets förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse N:o 356 med anvisande af ett Creditif till anskaffning af Spannemål vid inträffande missväxtår.
Om jag icke bedrager mig uppläses nu till ju - 6 Den io Mars f, m. stering underdånig skrifvelse om samma mål, hvilket af mig begärdes på bordet.
Jag skulle förmoda, att om hufvudsaken blir hvilande , skrifvelsen derom äfven måtte blifva det.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob, och Grefve Björnstjerna, Magnus, förenade sig med Herr von Hartmansdorff.
Visserligen har Herr von Hartmansdorff' så lill vida rätt, ätt denna Expedition angår det mål, sorn lian begärt på bordet; men jag hemställer till honom sjelf, huruvida en bordläggning, hvaruti två andra ledamöter instämt, kan stå tillsammans med den § jag uppläst.
Tre Stånd hafva bifallit det första Utlåtandet, och nu har Utskottet svarat, att, sedan tre Stånd afgjort frågan, Utskottet ej mera kan upptaga densamma.
I 3:dje momentet af 4.9 § Riksdagsordningen står alt läsa, att genom en sådan återremiss, de öfrige Ståndens beslut i de mål, der irenne Stånds röst utgör Rikets Ständers, deras kraft och verkan till expedition ej betagas kan.