Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Böjelsen för ett oförändradt bibehållande i allmänhet af de ordinarie räntorna, och tillgifvenhet för en stark konungamakt, gör jag mig en heder af att med samme talare fullkomligt dela.
Men här är fråga om att afhjelpa missbruk, hvilka enl. min åsigt ingalunda förstärka, men väl försvaga konungamakten, och jag anser R.
St:s värdighet fordra, att genom afhjelpandet af dessa missförhållanden just uprätthålla denna makt, och fortsätter yrkandet om återremiss af Utsk:s förslag.
Jag tillstyrker bifall till StatsUtsk:s betänk.
Ar det så, som man här synes vilja antyda, att Konungen ingått i pröfning af den ifrågavar. räntans beskaffenhet och, utan att kommunicera ärendet med R.
St. bifallit, alt denna ränta må undergå en sådan förändring, att densamma hädanefter icke beräknas efter markegångspris, utan efter kronovärdi, så mäste jag så mycket mer beklaga detta förhållande, som, enl. min åsigt, Konungen derigenom gått utöfver gränsen för Sin befogenhet.
Detta mitt förklarande må dock icke tydas så, som skulle jag vilja inskränka Konungens rätt att, i den ordning den kamerala lagstiftningen bjuder, definitift besluta.
Jag anser nemi. att, i händelse enskilde jordegare eller hela menigheter, såsom socknar eller härader, anföra besvär först hos K. M:s Befh:de och vidare hos K.
Kammar-colhm samt slutligen hos K.
M. öfver räntepersedlarnes beräkning, det är Regeringens obestridliga rättighet, att pröfva sådana förhållanden och genom utslag afgöra, om beräkningsgrunden är riktig eller icke.
Men alt K. M., uppå ansökning af några riksdagsfullmäktige, hvilkas behörighet att framföra detta ärende till thronen dessutom blifvit af en embetsmyndighet ifrågasatt, ingått i en sådan pröfning, anser jag hafva legat utom gränsen för Konungamaktens befogenhet; ty ägde Konungen pröfningsrälten i dylik väg som denna sä skulle Han, Ständerna ohördan, kunna förändra hela beskattningen på den del af Svenska jorden, hvilken är åsatt grundräntor, att utgå efter förvandling, under det att en annan del utgör dessa räntor efter kronovärdi.
Detta kan ej vara grundlagens mening, och den lifliga tvist som härom fördes vid sista riksdagen, Den 13 Mars. 413 ledde lill det resultat, att man ansåg förändringen af grundskatterna vara en civillagstiftningsåtgärd, den der fordrar båda statsmakternas bifall, för att kunna tillvägabringas.
Imedlertid synes det af StatsUtsk:s betänk., som skulle verkligen K. M., hvad angår räntepersedlarnes förvandling, redan hafva afgjort frågan, och att K. M., som på detta sätt föranledt till en ganska betydlig minskning i den ordinarie räntan, hvilken till en del är anslagen pä lön till åtskillige embetsman, ansett nödigt, att hos K.
St. begära ett förslagsanslag till ersättning för den del af samma ränta, hvilken följaktligen måste frångå vederbör, indelningshafvare.
Men när, på sätt Ulsk. ganska riktigt erinrat, Utsk. icke känt hvarken det belopp af ifrågavar. räntepersedlar, som på loner finnas indeladt eller de grunder, hvarefter persedlarne till vederbör, räntetagare utgått, synes det mig äfven vara tydligt, alt Utsk. icke kunnat meddela annat utlät, än nu skett, hvarföre jag icke annat kan, än förnya min anhållan om bifall till S(atsUtsk:s betänk.
Till en början får jag erinra, att Frih.
Raab oriktigt upfattat mitt yttrande, då han påbördat mig att hafva sagt, att 1685 års författning och 1644 års Circulär vore mot hvarandra stridande.
Jag har endast yttrat, att de blifvit olika tolkade, särdeles på 1700-talet.
K. Br. af år 1685 antyder, huru man då tolkat dessa författningar, nemi. så som Kongl. Kammar-colhm i dess und. utlåt, angifvit.
Raabs åsigter hafva i öfrigt blifvit biträdde af Hr Lagerheim, som uplyst Ståndet, huru Kammar-colhii t. f. president upfattat denna fråga.
I motsats härtill torde det tillåtas mig att få uplysa, huru Kammar-coll:m upfattat denna fråga.
Coll:m säger: ”att enl.
Ordn:n d. 22 Juli 1616, skyldigheten alt utgöra salpeterhjelp in natura och icke med penningar efter kronovärdi, vore klar och ostridig, samt alt någon ändring häruti för all framtid icke blifvit förordnad eller medgifven hvarken genom coll:ii Bref af d. 28 April 1638 eller genom de af sökanden i öfrigt åberopade resolutioner af d. 13 Dec. 1644 och d. 9 Dec. 1766, hvadan och då det, på grund deraf och jemlikt Kongl. Förklanne d. 8 Januari 1748 och d. 15 Dec. 1756, vore räntegifvarnes förbindelse att ifrågavar. ränta in natura eller efter årlig markegång utgöra, den oriktighet uti författningarnes tillämpning, som hittills förefunnits, inträffat i motsatt syftning emot hvad sökanderne förmenat, enär för åtskilliga persedlar, som bordt förvandlas efter markegång, sådan förvandling icke öfver allt blifvit iakttagen; att coll:m likväl ansett sig icke böra tillstyrka någon förändring häruti, utan hemställt, att vid hvad hittills vanligt varit, utan vidare åtgärd matte få förblifva, enär en förändring af hvad sålunda i en lång följd af år blifvit tillämpadt, skulle för hemmansinnehafvarne blifva en hittills ovanlig och vid jordens åtkomst icke påräknad skatt;” Hr Lagerheim har trott, att orden i K. propos. ”vederbör, blifvit hörde” skulle innebära, alt de vederbör., som saken rörde verkligen blifvit hörde; men jag tror att Hr von Hartmansdorff, som i sitt yttrande syftat härpå, dermed afsåg de personer, verk och inrättningar, hvilkas rätt här äro i fråga.
Men 414 Den 13 Mars. dessa hafva alldeles icke blifvit hörde.
Efter mitt förmenande tror jag, att Utsk. icke kunnat tyda den K. proposm sä, som skulle rättsfrågan redan vara afgjord.
Jag kan så mycket mindre instämma i den äsigten, att hon är afgjord, som förevar, ämne är en beskattningsfräga, hvilken skall af båda Statsmakterna pröfvas och afgöras.
Emellertid har Utsk. icke derom utlåtit sig, utan endast om sjelfva anslagsfrågan, och i saknad af uplysningar om ej mindre summans belopp sorn på lön blifvit anslagen, än äfven hvilka stater och korpser hvilka en del af denna ränta upbära, har Utsk. ansett sig förhiudradt att tillstyrka H.
St. bifall lill K. M:s propos.
I afseende på rättsfrågan har Hr Printzensköld fullkomligt utredt förhållandet.
Efter våra lagar är Konungen visserligen högste domaren i fråga om administratif rätt, och följaktligen måste de frågor, som af honom slitas, vara af administratif natur och i laga ordning anhängiggjorde utaf dem, hvars rätt de angå, d. v. s. dessa frågor skola hafva genomgått de serskilda instanserna och sist till Konungen, som innehar högsta domaremakten i landet; men jag tror icke, att, då denna fråga icke uti administratif väg inkommit, enär hon, ehuru varande af beskattningsnatur, blifvit först väckt hos K.
M. med förbigående af alla andra auktoriteter, K. M. utan Ständernas medgifvande eger förklara i fråga om hela provinser, att en beskattning skall lill vida mindre belopp än hittills utgöras.
Afgörande! häraf tillkommer icke uteslutande K. M., utan äfven R.
Hr Lagerheim har, såsom skäl för bifall till den K. proposm. 11 plast en reservation af en Kammar-colhii ledamot emot colini afstyrkande af bifall till de und. ansökningarne.
Ehuru denna ledamot var Presidenten inom colhrn och jag för honom hyser all aktning, måste jag likväl tillstå, att jag hyser mera förtroende till de öfrige ledamöterne, hvilka egnat sin embetsmannaverksamhet uteslutande åt de göromål, sorn inom verket förekomma, och ett grundligt studium åt de kamerala författningarne, än, säger jag, till den nuvar:de Presidenten, hvilken, huru stort värde han än må ega, först vid en långt framskriden ålder blifvit försatt i närmare beröring med kamerala göromål, ehuru han möjligen om dem kunnat förvärfva någon kännedom i dess fordna egenskap af Statsråd.
Jag betraktar denna fråga ur den synpunkten, att, hvad ingen lärer vilja eller kunna bestrida, ifrågavar.
Kronans ränta ursprungligen utgjorts in natura.
Dess utgörande efter kronovärdi eller i ett försämradt mynt, motsvarar på intet sätt hvad Kronan fordom i inkomst deraf dragit, och skulle nu salpeterhjelpen inom de Småländska länen jemte Oland utgöras efter kronovärdi, så blir naturligtvis en ytterligare nedsättning i Kronans inkomster häraf en gifven följd, och jag tror icke, alt Kammar-colhm saknat skäl för dess åsigt, alt någon rättsgrund för ett dylikt anspråk icke finnes.
Skall man såsom grund för detta anspråk antaga, att salpeterhjelpen i en mängd andra län sålunda utgöres, så får jag först häremot erinra, alt inom en del af dessa län en annan utskyld, hvilken inom de ifrågavar. länen utgår efter kronovärdi på ett helt annat sätt utgöres till mångdubbelt belopp.
Jag menar de årliga hä - Den 13 Slars. 415 starna.
Såsom jag nämnt, utgår denna skatt inom de sistnämnda länen efter kronovärdi, hvaremot i vissa andra provinser af Sverige de årliga hästarne blifvit förvandlade till vissa persedlar in natura.
Vidare torde man erinra sig, att i Skåne, Blekinge, Bohus län, Jemtland och Herjeådalen, hela årliga räntan utgår efter kronovärdi.
Skulle man nu derföre, att några Provinser fått en sådan förmän, äfven tillerkänna de öfriga densamma, så skulle man på delta sätt fä afskrifva ett par millioner af rikets inkomster och det måtte väl icke vara hvarken rättvist eller Stats-ekonomiskt klokt handladt.
Jag får här antyda den grundsats, som jag vid alla Kronoräntefrägor gjort mig till en regel, nemi. att i möjligaste måtto, der det utan Kronans förlust kan ske, underlätta och lindra sättet för deras utgörande, men ingalunda att efterskänka dem, ty delta är endast att gifva skänker ät medborgare, som redan äga något och ofta mycket, på bekostnad af alla skattdragande, hvaraf många endast äga sin arbetskraft.
Derföre har jag understödt och skall än vidare understödja den s. k. skatteförenklingsfrägan.
Jag har vidare trott, att om det är fråga, att i skatteväg lindra medborgare, de der icke ega annat än sin arbetskraft och hvilkas ställning blifvit försvårad genom den stigande civilisationen och synnerligast gegenom jordvärdets stegring, hvilket värde, särdeles under de sista 20 åren, betydligt stigit, så anser jag sådant billigt, men att efterskänka Statens obestridliga rätt till inkomster, anser jag vara en åtgärd, hvilken jag icke vill med min röst understödja; och af sådan anledn. anhåller jag om bifall lill Utsk:s förslag.
Jag är upkallad i anledn. af Frih. fiaabs sednaste yttrande.
Jag har icke, såsom Frih:n tyckes upfatlat mitt anföraude, yttrat, det jag förmodade, att ett annat tillstyrkande i händelse af återremiss.
Utsk. har icke heller erhållit andra uplysningar än dem, som innehållas i K. M:s propos:n N:o 11, hvilken har till titel: ”K. M:s nåd. proposm till ”R.
St. ang:de anslag för beredande af rättelse uti beräknandet af ”salpeterhjelpen inom provinserne Småland och Oland.” Således afsåg K.
M. en rättelse i denna skatts utgörande; men hvarken af den K. proposm eller af det dervid bilagda Statsråds-prot. uplyser, att K.
M. fattat beslut att från och med någon viss tid rättelse eller ändring i nuvar:de förhållande skulle ega rum.
Visserligen innehåller berörda prot., att föredragande Depart:ts-chefen inför K.
M. yttrat, ”att enär ärendet är af den allmänna beskaffenhet, att K.
M. ”äfven utan enskild ansökan skulle kunna nödig befunnen förklaring meddela, berörde erinran icke förtjenar afseende”.
Denna erinran var föranledd deraf, att K.
Beflnde i Calmar län uti dess underd. utlåt, ansett de sökande riksdagsfnllmägtige obehörige att i detta mål talan föra.
Emellertid hav K. M., åtminstone mig veterligen, icke ännu gifvit någon förklaring i denna fråga och deraf drager jag den slutsatsen, att K.
M:s beslut icke innebär att en lindring eller förändring af en 100-årig beskattning, redan skall sättas i verket; och jag stärkes så mycket mera i denna tanke, som det är min öfvertygelse, att frågan icke kan annorledes, än jag 41C
Den 13 Mars. nämnt, afgöras antingen genom R.
St:s och Konungens sammanstämmande beslut eller också i juridisk-kameralistisk väg.
Tagetman i betraktande den frågan, som blifvit till StatsUtsk. öfverlemnad, nemi. de begärda anslagen, så måste man medgifva, att IJtsk. icke kunnat tillstyrka R.
St. att bevilja samma anslag, såvida sådant, i brist af erforderliga uplysningar, icke skolat ske på måfå.
Skulle man förklara, att innevänarne inom de tre länen, nemi.
Jönköpings, Calmar och Kronobergs län, hädanefter skola utgöra salpeterhjelpen icke efter markegång, utan efter Kronovärdi, så upstår ofrivilligt den frågan, hvilka verk, inrättningar eller löntagare hafva rättighet till ersättning för minskad inkomst?
Denna fråga måste ovilkorligen- först utredas, innan R.
St. bevilja anslag till en sådan ersättning, såvida icke löntagare, eller rättare räntetagare, skola äfventyra att gå förlustige af dem tillförsäkrade inkomster, eller Staten äfventyra att denna ersättning tilldelas utöfver de anslag, som för dessa verk, inrättningar eller löntagare hittills äro uptagne.
Man måste nemi. taga i betraktande huruvida sistnämnde anslag äro bestämde blott uti kronovärdi eller beräknade uti visst belopp af riksdaler b:co. 1 förstnämnde fall har Statsverket blott öfverlemna! sin rätt, gifvit anvisning på vissa räntor, och om indelningshafvare]! eller räntetagaren af räntegifvaren upburit mera än förfaltningarne medgifva, så är det ingalunda Statens pligt att ersätta räntetagaren hvad han emot dessa författningar, således utöfver sin rätt, origtigt af räntegifvaren uttagit.
Landsh:r, som deraf haft någon inkomst, torde icke hafva rätt till ersättning, hvaremot Ryttmästare vid Smålands hussar-reg:te, hvilkas lön är beräknad i visst penningebelopp, enl. 1833 års lönereglering, böra åtnjuta en sådan ersättning.
Den sistnämda frågan är således fullkomligt outredd och ännu är oafgjordt, huruvida verkligen någon lindring kommer alt äga runi eller icke.
En sådan, som den af mig nu nämnda utredning, tillkommer efter min åsigt, icke StatsUtsk., utan den måste ske inom orten af vederbör, redogörare och derefter vidare pröfvas af vederbör, embetsmyndigheter.
Sedermera upstår frågan, om hvad belopp, som för det ändamålet kan anslås.
Frågan har således i ett fullkomligt outredt skick blifvit öfverlemnad till StatsUtsk. och Utsk. har således icke kunnat afgifva annat utlåt., än det vi nu hafva under pröfning.
Jag anhåller om tillgift för det jag ännu en gång begärt ordet i denna fråga, men den är af serdeles vigt för den provins, inom hvilken jag bor, och derföre anser jag mig äga ett skäl, att söka närmare utveckla mina åsigter och uptaga till besvarande de gjorda anmärkn:ne.
Hvad först angår den siste talarens yttrande, att K.
M. ännu icke fattat beslut i ämnet, så anhåller jag att få upläsa några rader utaf det tillstyrkande, föredragande Depart:ts-chefen inför Konungen afgifvit: ”1 följd häraf anser jag mig böra underdigst tillstyrka, det E. K.
M. ville göra nådig framställ/ ning till R.
St. derom att för tillvägabringandet, ifrån och med näst - Den 13 Mars. 417 nästkommande år af förstnämnde förändring uti sättet för salpeterskattens beräknande uti de 3:ne Småländska länen, R.
St. matté anvisa erforderligt anslag för att dermed godtgöra den minskning uti indelda räntor och anslag till serskilda inrättningar och fonder som derigenom upkommer” etc.
Detta måtte väl antyda, att Konungen redan tillkännagifvit
Sin höga vilja i frågan, (ten vi som vanligt väl icke vilja motsätta oss.
Del förefaller mig högst besynnerligt, att den här omförmälda utredningen af ämnet skall vara så svår alt åstadkomma, ty man vill ju endast veta beloppet af de persedlar, som löntagare åro tilldelade, och jag föreställer mig, att vi ännu icke hunnit slutet af riksdagen sä nära, alt icke denna uplysning skall kunna erhållas.
Jag anhåller dessutom, att få fästa upmärksamheten på ett förhållande, som möjligen kan inträffa, nemi. alt just löutagarne, hvilka fått sig anslagna större eller mindre del af räntan, komma att göra förluster, i händelse detta betänk. bifalles, ty befordras K.
M:s nåd. beslut icke till verkställighet, sä erlägga räntegifvarne icke afgälden till det belopp, hvartill den förut upgått, och då R.
St. icke anvisat några medel till ersättning åt desse löntagare, så är det ju tydligt, att de skola förlora.
Stjernstedts uplysning om del utlåt., majoriteten af Kammar-colhii ledamöter afgifvit, anhåller jag alt få bemöta med den erinran, att när flere embetsverk höras i ett ämne, är det möjligt, att i det ena embetsverket yttrar sig afslyrkande och det andra tillstyrkande, men åsiglen hos majoriteten utaf de hörda embetsverken bör man väl antaga till ledning, hvilket äfven här är iakttaget, men icke majoritetens åsigler inom ett embetsverk.
Jag vill icke längre nptaga R. o. Ad:s lid, utan vädjar till Ståndets billighetskänsla under full förtröstan, alt
Ståndet beviljar återremiss af betänk, hvilken sannolikt icke kommer att uteblifva från de andra Stånden.
RondeSt. hvilket denna fråga rörer så nära, kommer sannolikt att vidtaga en sådan åtgärd.
Då man genomläser en punkt af Statsråds-prot.
, finner man, att föredragande
Departds-chefen verkligen tillstyrkt K. M., att fatta ett definitivt beslut i ämnet.
Nämnde punkt lyder sålunda: ”Med afseende å alla dessa omständigheter, med hvad mera Kammar-colhii t. f. President uti dess serskilda yttrande anfört, finner jag derföre rättvisa och billighet fordra, att den sökta förändringen uti salpeterhjelpens utgörande inom de Småländska länen varder beviljad, så alt denna ränta derstädes, på lika sätt, sons i allmänhet inom öfriga delar af riket iakttages, får med penningar efter kronovärdi liqvideras.”
När nu K. M. bifallit, hvad Depart:ts-chefen föreslagit, så är det ju tydligt, att K. M. i ämnet fattat ett definitivt beslut.
Men i händelse, på sätt Frih.
Palmstjerna anmärkt, detta nåd. beslut icke blifvit genom någon utfärdad författning eller skrifvelse till vederbör, embetsverk expedieradt, så är det sannolikt, att K.
M. ansett verkställigheten böra upskjutas intilldess R.
St. ang:de det 4 H. 27 418 Den 13 Mars. här ifrågavar. förslagsanslaget sig yttrat, och då kan saken ännu hjelpas.
Börande jag vid detta tillfälle icke underlåta, att uttrycka min tillfredsställelse deröfver, att åtminstone en af Konungens rådgifvare betraktat frågan ur dess rätta synpunkt, då han tillstyrkt att den, så i afseende på persedlarnes förvandling som den ifrågakomna ersättningen derföre, och således i hela sin vidd måtte till R.
St:s pröfning öfverlemnas.
Jag yrkar fortfarande bifall lill betänk.
Jag får ånyo fästa Ståndets up märksamhet derpå, att det icke är nog dermed, att Konungen å
Sin sida beslutar något i ett sådant mål som detta.
Lika litet som R.
St. kunna i fråga om de ordinarie skatternas förändring uträtta något med sitt beslut, såvida Konungen dertill icke samtycker, lika litet kan Konungens förslag i dylika fall medföra någon verkan, såvida R.
St. ej med Honom instämma.
I närvar, fall är förhållandet såsom Hr Printzensköld nämnt, att dåvande föredragande för finansärender tillstyrkt, hvad Frih.
Raab ansett vara rätt, hvaremot nuvande föredragande förordat, hvad jag och med mig liktänkande hålla för riktigt.
Således böra vi väl kunna hoppas, att vår åsigt blir gällande.
Men jag lemnar delta derhän.
Emedlertid, och så länge frågan ännu icke är afgjord, hvilket icke inträffar förr än R.
St. beslutat, skall väl i denna likasom i andra beskattniugsfrågor, den gamla skatten utgå intilldess annorledes varder bestämdt.
Således hjelper det icke Småländningarne, att Konungen för Sin del fattat beslut i denna fråga, såvida icke R.
St. dertill lemna sitt samtycke.
Vägra under tiden Småländningarne att betala skallen, så utmätes hon hos dem.
Löntagarne komma således icke att sitta emellan, såsom Frih.
Raab tyckes befara.
Att StatsUtsk. med alla sina göromål icke kan medhinna den utredning, detta ämne erfordrar, har Frih.
Palmstjerna ådagalagt, och kan dessutom inses af hvar och en.
Jag förnyar alltså min begäran om bifall till betänk.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle StatsUtsk:s förevar, utlåt, ropades starka ja, blandade med nej; hvarpå II.
Ex. förklarade att enl. hans upfattning ja varit öfvervägande.
Raab, begärde votering; hvarefter följande votenspropos. blef upläst till justering samt godkänd.
Den, som bifaller StatsUtskrs Utlåt. N: 64, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de anslag för beredande af rättelse uti beräknandet af Salpeterhjelpen inom Provinserna Småland och Öland, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; vinner nej, anser R. o. Ad. de emot ofvannämnde utlåt, gjorde anmäknu- föranleda till delsammas återremitterande.
Den 13 Mars. 419
Vid voteringens slut befunnos rösterna hafa utfallit sålunda:
Föredrogs ånyo och bifölls BankoUtsk:s d. 5 och 12 dennes på bordet lagda mern.
Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s d. 8 och 12 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 66, ang:de förklaring af den i K.
Circulär-brefvet d. 20 April 1850 meddelade föreskrift, rör:de befrielselse i visst läll från mantalspenningars utgörande blef detta utlåt, af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo StatsUtsk.-s d, 8 och 12 dennes på bordet lagda utlåt.
N;o 67, ang:de indragning af Wermlands Fältjägare-reg:te.
Jag anhåller, att R. o. Ad. behagade afslå förevande betänk.
Det är ett fenomen, som någon gång förekommer i SlatsUtsk:s utlåt: n, alt Utsk:s motiver icke öfverensstämma med konklusionen; och förevar, utlåt är, om jag så må uttrycka mig, ett praktexemplar i det afseendet.
Sanningen af detta torde lätt inses om man granskar Utsk:s motiver.
Först yttrar Flsk.: ”att det icke är öfverensstämmande med en rationel organisation, att, jemte indelta soldater och beväringsmanskap, använda värfvade trupper, som icke göra ständig garnisonstjenst.”
Hvar och en skulle väl med anledn. af detta yttrande kunna tro, att Ulsk. gjort sig noga reda för hvad som menas med en rationel organisation eller, hvad som är detsamma, afvägt förhållandena emellan de 3 hufvudvapnen, Infanteri, Artilleri och Kavalleri; att Utsk ingått i granskning af vår militära organisation och med afseende å våra egendomliga förhållanden kommit till den åsigt att vårt infanteri agde för mycket lätta trupper och att man derföre kunde indraga detta Jägare-reg:te. — Nej! härpå har Utsk. ej lagt någon vigt, ej yttrat ett ord derom, nej!
Utsk. har brutit sig en ny väg, hitintills okänd för dem, som gjort det militära till sitt lefnadsyrke det har dekreterat den åsigten, att en rationel organisation ligger i truppernes anskaffningssätt och sålunda har det kunnat, utan att pröfva förhållandet mellan vårt linie och värt lätta infanteri, utan alt granska förhållandet mellan stam och beväring, föreslå indragning af 600 man jägare — men, jag frågar Eder, Mine Hrr, ligger det i stalsmannaklokhet, ligger Statens sanna fördel i ett sådant förslag ?
Jag anhåller att få återföra i minnet, att med ifrågavar.
Jägareregrte, som består af 600 man finnes i Sverige ej mer än circa 2100 man jägare, nemi. Wester och Norrbottens jägarekorpser å tillsammans 943 man och Jemtlands reg:te å 556 effective man, (jag vill ej göra afseende derpå, att detta sednare reg:te f. n. ej ' 27* 420 Den 13 M a r s. kan disponeras utom provinsen), och att således jägarne eller lätta infanteriet utgör, om stammen beräknas till 34,000 man, circa 6 proc. af stamtrupperna och om stam och beväring gemensamt beräknas till 115,000 man endast circa 2 proc. af arméen.
Intet land äger väl ett så ringa antal lätta inf.-trupper och äfven med de mest elementära kunskaper i krigsyrket torde kunna inses, att i vårt fädernesland, som är sä kuperadt, det ej kan vara med Statens fördel öfverensstämmande alt utan förändring i de öfriga militära dispositionerna vidtaga en förminskning i detta truppslag.
Det rationella är således att behålla regdet.
Hvad anskaffningssättet af trupper beträffar så har jag för mycken kärlek för vår indelta arme, för att icke anse det såsom en lycka om hela armén vore indeldt, men vär fattigdom tillåter oss icke en så fulländad militär-organisation, och just denna fattigdom har tvingat Regeringen, att vidtaga den utvägen, att begagna värfvade trupper, såsom just förhållandet är med Wermlands fältjägareregde.
Detta har likväl icke hindrat, att denna trupp intagit ett aktadt rum i Sveriges krigshistoria.
De sednaste fälttågen i Tyskland lemna härpå ojäfaktiga bevis.
Vidare anför Utsk., att jägarne inom
Provinsen skulle åtnjuta ett mindre godt namn eller någonting dylikt och att detta vore beroende på deras lönevilkor och ijensteförhållanden.