Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gifterinålsb:n och förändring af 9 § i samma cap. och balk, blef detta betänk, ånyo bordlagdt, på begäran af Hr von Hartmansdorff, A u g. och Hr Hild t, Knut.
N:o 30, i anledn. af väckt motion om förklaring af K. kungörelsen d. 1 Oct. 1812, ruride vissa iakttagelser vid besvärsskrifters och ansökningars inlemnande.
Den vid della betänk, fogade reservation af Gr.
Mörner, Carl Göran Detloff, upplästes, pä begäran af Frih. Cederström, Thure Fredr., som derefter yttrade:
Lika med motionären finner äfven jag, att olika tydningar om rätta förståndet af K. br. d. 1 Oct. 1812 ägt rum, enär det icke är mig obekant, att en del domare, collegier och andre instanser sålunda tillämpat nämnde författning, alt de, derest besvärsskriften varit af klaganden egenhändigt underskrifven, ansett besvären kunna upptagas till pröfning, oaktadt fullmakt lill besvärens ingifvande icke varit desamma bifogad; då deremot andre ansett, att besvär, ehuru af den klagande egenhändigt undertecknade, ej kunna upptagas och pröfvas, så framt icke fullmakt till afgifvande bifogats.
Det bar sålunda varit af behofvet påkalladt, alt en författning utfärdades, som meddelade ett bestämdt stadgande härutinnan.
Och emedan jag, såväl på grund af de i Gr.
Munters reservation anförde skäl, som i allmänhet
Den 16 November e. m. 335 liyllar den åsigt, alt man jcke bör genom en mängd onödiga formaliteter betaga någon part rättigheten att få sine besvär i högre instans pröfvade, och således icke finner det vara billigt att föreslå, att dä klaganden sjelf undertecknat besvärsskriflen, fullmakt till densammas ingifvande derjemte bör bifogas, får jag under vördsam anhållan om afslag å LngUtsk:s förevarande betänk, yrka, att Gr.
Mörners i dess reservation nedlagda förslag måtte varda anlaget.
Anseende jag mig dessutom böra fästa uppmärksamheten derå, alt hvad LagUtsk. föreslagit, skulle, om det antoges, komma alt drabba allmogen och i allmänhet sådane parter, som äga mindre kännedom om lagens sladganden och tillämpning.
Jag tillstyrker således, sorn sagdt är, afslag å betänk, och bilall till Gr. Mörners reservation.
Jag har visser ligen reserverat mig emot Utsk:s ifrågavar. betänk, och dervid äfven bifogat ett förslag till förklaring, derest en sådan skulle finnas nödig; men jag har just tillagt dessa ord: ”om någon förklaring skulle finnas vara af hehofvet påkallad”; emedan jag för min enskilda del finner författningen vara så tydlig och klar, alt någon förklaring icke erfordras, och just den uppställning af förklaringen, som jag gjort, trodde jag skulle för en hvar göra ett sådant förhållande ändå mera i ögonen fallande.
För min del inskränker jag mig att begära afslag å Utsk:s betänk.
I anledn. af hvad Gr.
Mörner nu anfört, får jag äran förklara, att äfven jag för min enskilda del finner författningen i sitt nuvarande skick vara tydlig och klar, så att något missförstånd om densammas tillämpning icke borde äga rum; men då jag vet alt olika tydningar af ifrågakomnc författning ägt och ännu äga rum, hvarpå jag skulle kunna anföra (lere exempel, fortsätter jag min begäran om afslag å betänk, och antagande af det i Gr.
Mörners reservation bifogade förslag.
Ehuru jag visserligen icke för min del anser delta stadgande vara så behölligt, att det ej äfven alltför väl kunde vara borta, har jag dock erfarenhet deraf, att misstydningar om ifrågavar. kungörelse ägt rum, så alt en förklaring kan vara nödig; dock tror jag, att det af Utsk. föreslagna stadgandet är i så måtto illa uppstaIdt, alt deri förekommer: ”det måtte genom allmän författning stadgas, alt hvad K. kungörelsen d. 1 Oct. 1812 innehåller derom, alt då sakägaren sjelf ej kan skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärsskrift, eller ansökning, som till K. M. samt dess och Rikets collegier och embetsmän ingifves, behörig fullmakt dertill skall vara bifogad, bör så förslås, alt, äfven om sakägaren egenhändigt skrifvit och undertecknat besvären” etc.
Detta skulle man tro hafva afseende på den föreg:de meningen: ”då sakägaren sjelf ej kan skrifva”; då således här skulle bli en 330 Den 16
Nov ernber e. m. slags omening, att om sakägaren icke kunde skrifva, så skulle fullmakt ej behiifvas.
Jag anhåller derföre om åtcrrcmiss, på det att LagUtsk. må sättas i tillfälle alt bättre redigera meningen, och hvars förslag i öfrigt jag anser hafva företräde framför Gr.
Mörners; ty visserligen är en fullmakt alltid nödvändig, ty den utgör det enda beviset att skriften är kommen ifrån sjelfva sakägandcn, och domstolarne skulle thy förutan hafva ganska svårt alt pröfva, huruvida icke en obehörig person (einnar in en skrift, som han föregifver vara författad af den eller den personen.
Sådant kan ej komma i fråga, då antingen egenhändigt underskrifven eller bevittnad fullmakt företes.
Jag anser stadgandet i 1812 års kungörelse, att besvärsskrifter böra åtföljas af fullmakter endast i det fall, då sakägaren icke sjelf kan skrifva och således ieke eller sjelf sine besvär undertecknat, vara högst ofullständigt och påkalla en sådan förändring, som LagUtsk. föreslagit.
För min del kan jag ej fatta, huru domslolarne alltid skola kunna bedomina, att en inkommen skrift är skrifven och undertecknad af målsägaren sjelf; det mätte ej vara möjligt att ibland tusendtals skrifter, som kunna inkomma, säga hvilka som äro egenhändige; en sällan kännedom om handstilar är ej möjlig att hos domaren förutsätta eller begära.
Det är således alldeles riktigt, att, på siitt Utsk. föreslagit, vare sig skriften är egenhändigt skrifven eller icke, fullmakt Förvara dervid bifogad, så framt målet skall kunna lill pröfning upptagas.
Jag har icke kunnat finna någon otydlighet i redactionen af förslaget, och tror att den otydlighet som hittills i tillämpningen ägt rum för framtiden uudanrödjes, i fall detsamma autages, hvarföre jag derå yrkar propus.
Jag anhåller alt till en början få upplysa huru förhållandet var före år 1812, pä det man något uogare må kunna göra sig reda för hurudan meningen var med den K. kungörelsen af d. 12 Oct. s. ä.
Före densammas utfärdande funnos inga andra föreskrifter om hvad iaktagas borde vid besvärs ingifvande till högre instanser, än dels stadgandet i 15 Cap. 4 § Rätteg:sb:n, att ”ej må någon kära och svara för annan, innan han antingen munteligen inför rätten af sakägaren dertill förordnad är, eller visar hans öppna bref derom”, och dels K. br. d. 29 Juli 1773, som innehåller, att det åligger en hvar, som någon besvärs- eller ansökningsskrift författat, der sakägaren finnes ej hafva förstått densamma uppsätta, ali derunder sätta sitt namn: med hvilket stadgande man hade för ändamäl att, i händelse skriften innehöll något otillbörligt, författaren deraf, men icke bans enfaldiga principal, skulle kunna fällas till ansvar.
Men nu befans, att detta sistnämnde stadgande, om författares skyldighet att påteckna skrifter, icke iakttogs, och detta gaf anledn. till 1812 års bref, deri vederbörande endast erinras om hvad i förevarande känse - Den 10 November e. m. 337 seende lag och författningar inneliöllo, men dervid någon otydlighet i uppställningen kom alt äga rum, deraf man sedan ledt sig lill olika tolkning af hvad som nu vöre parters åliggande i nämnde fall.
Om man likväl besinnar, alt det Kongl. br. icke åsyftade något nytt sladgande, utan endast var en erinran till vederbörande om livad förut stadgadt var, så finnér man lätt, att 1812 års bref, i fråga om fullmakterne, endast kunde afse att, i enlighet med 4 § 15 cap.
Rälteg b:n, förordna, det fullmakter alltid skola besvärsskrifter, vid deras ingifvande å annans vägnar, vidfogas.
Så tillämpades också, så vidt jag vet, delta bref alltid i början, eller intill de sednare åren, då Högsta
Domstolen började bli tvehågsen, huruvida, då det vore fråga om fatalier för parter, och deras rätt till ändrings sökande i sisla instansen, man skulle kunna gä utöfver drn mest strida ordalydelsen af del K. hr., och lill följd af en sådan scrupel slutligen koni till det resultat, all låta part behålla sin talan, oaktadt den som besvarsskriflen inlemna! ej försett sig med fullmakt.
Som nu högsta
Domstolen föijer denna princip, men icke alla öfriga domstolar förfara på samina sätt, utan en del bibehållit den gamla åsigten om ordaförståndet af oftanämdc 1812 års bref, så har detta föranlcdt motionären att begära en förklaring.
Här iir således icke fråga om alt LagUlsk. skulle inkomma med förslag till lagförändring, utan endast med ett förtydligande öfver det som redan fans stadgadt.
När man då gick lill de antecedentia före 1812, som jag nu haft äran antyda, kunde Utsk. ej komma lill annat resultat, än att med meningen af 1812 års författning öfverensstämde, att besvärsskrifter alltid borde åtföljas af fullmakter för desammas ingifvande, och derföre har Utsk. icke ansett sig kunna tillstyrka annan förklaring deraf, än som i betänk, innefattas.
Det har visserligen under öfverläggningen inom Utsk. kommit i betraktande, huruvida det ej kunde för parter vara fördelaktigare alt frångå hela detta system af 1812 års kungörelse och i stället stadga, alt fullmakt icke behöfves, dä besvarsskriflen vore egenhändigt undertecknad, cmeden deruti läge ett tillräckligt bevis, att den bärledde sig från behörig person; men Utsk. frångick denua åsigt och vidhöll den andra, hufvudsakligen emedan Utsk. fann, att om man stadgade en sådan befrielse från fullmakts vidfogande, då besvärsskrift vore egenhändigt undertecknad, så skulle en mängd svårigheter uppstå i afseende på bevisningen, huruvida besvarsskriflen verkligen vore egenhändigt underskrifven eller icke.
Man vet att allmogen i allmänhet icke är skrifkunnig, utan öfverlemnar vanligen sina rättegångar åt sakförare, som skrifva sina principalers namn ganska cnulamment, utan att sakägaren någonsin sett sjelfva besvarsskriflen; och bär då ej en sådan advocat fullmakt, så framkommer vederparlen med den invändning, att skriften ej är egenhändigt undertecknad, hvaraf följer att domstolen derom mäste ingå pröfning, hvilket åter har till följd, om domstolen ej är säker på underskriftens egeuhändig4 H. 43 338 Don 10 November e. m. het, alt handlingarnc stundom måste remitteras lill särskild undersökning i den ort, hvarifrån skriften kommit, till utrönande af rätta förhållandet med deri ifrågaställa äktheten af underskriften.
För all undvika sådane olägenheter, ansåg man det vara vida lättare oell förmånligare för parterne sjelfve att bibehålla det gamla stadgandet, ali fullmakter alltid böra hesvärsskrifter, för dessas ingifvande, bifogas.
Som svar på Frih. Cederströms, Thure, anmärkning, alt nämnde föreskrift vore försvårande för dea del af allmogen, som ej är skrifkunnig, får jag erinra, alt för dem frågan är lemligen likgilltig, emedan de, af nyssnämnde orsak, eller af okunnighet i skrifkonstcn, ej kunna egenhändigt underteckna sina skrifter, och såsedes i alla läll mäste utfärda fullmakt.
Slutligen, och i afseende pä Frih.
Cederström*, Anders, framställning mot redactionen, får jag erkänna, alt jag linner uppställningen, om ej tvetydig, åtminstone mindre väl lyckad: men jag har deruti ingen delaktighet, emedan jag ej öfvervarit justeringen af betänk.
Bättre hade det visserligen varit, om Ulsk:s tillstyrkande blifvit sålunda alfaltadt: ”Det måtte genom allmän författning stadgas, att hvad K. kungör. d. 1 Ocl. 1812 innehåller om fullmakter vid besvärsskrifters ingifvande lill K.. M. saint till dess och Rikets collegier och embetsverk, hör sä förstås, alt ehvad besvärsskriflen blifvit egenhändigt undertecknad, eller icke, hör vid dcusammas ingifvande alltid fullmakt bifogas.”
Detta hade noggrannare uttryckt Utsk:s mening; men jag tror likväl, alt 11. o. Ad. kan bifalla den nu befintliga redaclioncn, såsom ingalunda otydlig, ehuru möjligen illa skrifven.
Posse, Erik Arvidsson:
Hr Cederschjöld har rätteligen, som jag tror, fästat uppmärksamheten på det angelägnaste motivet, hvarföre fullmakt hör finnas jemte besvären.
Det är ej möjligt att kunna känna allas namnteckningar; jag går så långt, alt, jemte antagande af det nu gjorda förslaget, påyrkar jag alt underskriften ä fullmakt hör lill namnteckningens riktighet vara bevittnad.
Visserligen medgifves, att en sådan föreskrift innebär en besvärlighet för allmogen, men jag tror deremot, att detta besvär vida ersät tes genom den härigenom vunna säkerhet, alt dess talan icke kan föras i otid.
Vi känna något hvar huru ofta sorn del finnes advocaler i landsorterna, livilke uppvigla lill processer.
Detta tror jag skulle åtminstone i någon män förekommas, dä desse personer ej mera kunde så egenmäktigt framföra andras talan, som de möjligen skulle kunna göra blott och hart genom anmälan af den person, hvilkens namn de sjelfva undertecknat.
Hufvudsakligen af delta skäl är det, sorn jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänk, och hemställer, alt de ledamöter, soin i discussionen deltagit, ville förena sig i min önskan om godkännande af det tillägg, som af mig föreslogs, att nemi. fullmakten bör vara bevittnad.
Vid föredras 7 O ningen af detta betänk, har dels yrkats, att ett af en reservant
Den 16 November e. m 339 fr amsi ii Id t redacliosförslag malle af Siandet anlagas i st. f. del sorn LagUlsk. uppgifvit, en ledamot liar gjort yltcrligarc eli, och en tredje talare har lill Ulsk:s önskat löga eli tillägg.
Jag ber alt få fästa uppmärksamheten pä hvad måhända kan anses öfverflödigt, ly jag känner med mig sjelf, alt jag ieke i lagfrågor skulle vil ja begagna den räll, som genom den antagna grundlagsförändringen är gifven, alt nemi. genast a med förändringar antaga ett Ulsktsförslag i en lagfråga, helst en sådan som af jurister olika hedömmes, af somlige såsom tydlig, af andre såsom mindre tydlig, och derföre hemställer jag, att då man ej synes vilja antaga förslaget sådant som det är, R. o.
Ad. måtte återremittera detsamma.
C ed e rströ m, Thure Fredr.:
För miu del skall jag ej motsätta mig Hr von Hohenhauscns begäran om älcrremiss; men jag har egentligen begärt ordet i anledn. af Hr Cedcrschjölds l$oh.
Th. yttrande, alt någon våda läge i antagande af Gr.
Mörners förslag, emedan en sakförare lätteligen kunde ulan uppdrag under en besvärsskrift underteckna en annan persons namn, och alt då fullmakt saknades, det vore omöjligt för domare att vela om hufvudmanneu verkligen undertecknat en till domstol ingifven klagoskrift, men alt conlrollen mot ett sä beskaffad! underslef skulle ligga i den besvären vidfogade fullmakt.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att är någon person i stånd alt förfalska namnteckningen under en besvärsskrift, så kan han lika väl skrifva en falsk fullmakt, hvadan således i tillvaron af sistnämnde handling ej ligger någon säkerhet emot det befarade missbruket, ali någon, ulan uppdrag, tog sig före alt i annans namn inför rälla föra talan.
Deremot torde, efter mitt förmenande, säkerhet mot ett så beskaffadt missbruk ligga i den omständigheten, att en klagoskrift, om den skall medföra något afseende, mäste vara åtföl jd af handlingar, som styrka den klagandes talan; ly om en person, vid ingifvande af en besvärsskrift, dervid bifogade nödige handlingar, sä matie denna omständighet nära nog bevisa, att klaganden undertecknat nämnde skrift, emedan 0111 än det är liitt alt skrifva en annans namn, torde del ej vara lika hill alt åtkomma handlingarne.
Jag kan verkligen ieke finna hvad nytta någon kan hafva alt oombedd pä andras vägnar sig besvära och å högre ort föra deras talan, oell alt således det föreslagna lagstadgandet, som enligt hvad upplyst blifvit strider emot den tydning, som pä sednare tider tillämpats af Högsta Domstolen, icke kan medföra någon nylla, utan blott föranleda dertill alt parter onödigtvis förlora sin talan.
Jag skulle vidare tro, alt dä nyssnämnde auctorilet, hos hvilken man måste förutsätta summan af vishet i lagskipningsväg, funnit, alt en besvärsskrift hör vara gällande, fastän icke fullmakt till dess ingifvande linnes densamma bifogad, så förefinnes för närvar, ingen anledn. lill antagande af det stadgande, att för ingifvande af besvärsskrift, som är af 340 Den 16 November e. m. klaganden egenhändigt, nnderskrifven, ovillkorligen fullmakt, till ingifvande bör bifogas.
Hr Cederschjöld:
Då jag icke vill påstå, att LagUlsk:s förslag är sä väl redigerad! sorn del borde vara, för ali kunna som lag antagas, och då jag ej eller anser lämpligt att begagna den rättighet, sorn genom den sednast af Konung och Ständer vidtagna grundlagsförändring blifvit medgifvcn, att då en lagfråga första gången förekommer, antaga eli förslag med på stället gjorda förändringar; sä förenar jag mig med Hr von Hohenhausen i begäran om återremiss.
Jag anhåller så myckel hellre om återremiss, som del torde bli svårt för R. o. Ad. alt så bär på slående fot göra en lagförändring, då man besinnar, att en lag alltid hör vara bestämd och väl skrifven, och dermed torde Hr Gunther böra vara belåten, enär lian i thy fall kail göra sin åsigt gällande och tillse ali redactionen blir oförtyd 1 ig Cr.
Posse förklarade sig jemväl instämma i anhållan om återremiss.
Jag vill äfven instämma i anhållan om återremiss; men ber då att fä göra en anmärkn.
, som hittills icke blifvit framställd, och hvilken rörer ordalagen.
Såväl i Uisk:s, som i det af Gr.
Mörner i hans reservation gjorda förslag, förekomma orden, all stadgandet ”bölsö förslås;” men eli rätteligen allätladl lagbud bör ej kunna förstås på flera än eli siitt, såvida del ej förvrides.
Man ti11- kännagifver således sjelf en stor brist i ett lagrum, om del slutas med orden: ali det bör förstås sä och icke annorlunda.
Sådan lagstiftning påminner om en motsvarande lagskipning, då domaren, som uppsatt beslutet, ändade med orden: ”Della utslag bör sä förstus, alt enkan Brita Slina har tappat processen.” Ofvcrläggningen förklarades nu vara slutad, hvarefter II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om 11. o. Ad. ansåge de emot LagUtsk:s betänk.
N:o 30 gjorde anmiirkmr föranleda till återremiss.
Föredrogos och biföllos Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s d. 13 dennes f. m. på bordet lagda betänkin: N:o 73, i anled. af väckt motion om upphörande af rättigheten för Calmare stad och domkyrka att uppbära bropenningar för underhållet af 2:ne inom stadens område belägna bryggor; N:o 74, i anleda, af väct motion om stadgande af viss afgift för öfverfarten öfver Långebro i Christianstads län; N:o 75, i anledn. af väckt motion om åliggande för Commercecoll. att kungöra hvilka handlingar, som för bestyrkande af utländska hit ankommande fartygs nationalitet erfordras; samt Den IG November e. m. 341 IV:o 76 i anlcdn. af väckt motion om upphäfvande af den, genom handelstractateu med Ryssland, stadgade nedsatta tull å frän Finland inkommande varor.
Då nu föredrogs Allm. Besv.- o.
Ekon.Ulsk:s den 13 dennes f. in. på bordet lagda betänk.
N:o 77, i anleda, af vackla motioner om bestämmande af aflöning för fjerdingsmän; om säteriägares m. fl:s skyldighet alt deltaga i fjerdingsmannabestyret; om ordningen för denna tjensts bestridande af sockenboerne; samt om utfärdande af eli reglemente för fjerdingsman, blef delta betänk, ånyo bordlagdt, på begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., och Hr Rå felt, Anton.
Vidare föredrogs Ridd.Utsk:s d. 13 dennes f. m. på bordet lagda meni.
N:o 15, med berättelse om innehållet af 2:ne i Riddarhusets s, k. hemliga hvalf befintliga kistor.
Hvad den första afdelningen beträffar, har jag ingen betänklighet vid bifall till Ulsk:s förslag; men hvad den sednare delen angår, torde jag måhända icke rätt hafva uppfattat tillstyrkandet; emedan det förekommer mig som Utsk. velat medgifva brytning af något convolut, som är yngre än af år 1792.
I anleda, häraf yttrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att Utsk. i fråga om de handlingar af sednare årtal an 1792, hvilka röra revisioner af Banco- samt Riksgälds- och Disconlverkens förvaltning, tillstyrkt convoluternes öppnande, men icke tillstyrkt öppnandet af de convolutcr, hvilka innehålla sådane handlingar af sednare årtal, som för viss tid höra hållas hemliga.
I det fallet bör jag endast anmärka, alt Hemliga Ulsk:ns protocoll efter 1789 förmodligen aldrig varit öfverlemnade till Talmännens eller Ståndens disposition.
De tillhöra endast de ledamöters kännedom, som jemte Konungen deltagit i Hemliga Utsk:s förhandlingar.
Jag nödgas derföre bestrida dessa hemliga handlingars öfverlemnande till någon annan än Konungen.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, behagade härefter uppläsa den del af Utsk:s mern., som angår convoluternc med 1789 och 1792 årens SecrctaUtsk:s-handlingar, samt yttrade derefter, att om han rätt uppfattat Hr von Harlmansdorffs mening, så vore den, att med begge dessa convolut borde på enahanda sätt förfaras, nemi. så alt K. M:s nåd. förordnande om deras brytande borde af Landtm, och de öfriga Talmäunen inhemtas.
Hr von Hartmansdorff förklarade sin mening vara sådan den nu blifvit framställd.
Jag har visserligen ingen ting emot, alt Konungens yttrande jemväl inhemtas i afseende å det convolut, som innehåller hemliga handlingar, hörande till 342 Den 10 November e. m. 1792 ars riksdag, ehuru detsamma endast a'r försegladt med dåvarande Riddarhussecrclerarens sigill; men behöfligt målto det ändå icke vara.
Hade den då regerande Konungen ansett, alt desse handlingar hort för framtiden hemliga hållas, så hade hail helt säkert i afseende på dessa, som andre hemliga handlingar, iakttagit försigtigheten all förse convolutet med sitt sigill.
Jag anser att bifall kunde följa på Ulsk:s väl grundade förslag.
Jag anhåller att få fästa Ståndets uppmärksamhet på skillnaden mellan Secreta Utsk:s handlingar för tvedrägtstiden och liden efter 1789.
Under förstnämnde tidrymd var Secreta Ulsk. så att säga kärnan af representationen.
Der afhandlades icke blott utrikes angelägenheter utan jemväl penningeväsendet.
De handlingar, som röra det sednare ämnet, anser jag kunna, enligt nu gällande författning, öppnas, Konungen oåtspord; men jag tror det icke vara förhållandet med SecretaUtsk:s efter 1789, enär delta Ulsk., så vidt jag känner vår historia, endast sysselsatt sig med s. k. utrikes ärenden.
I allmänhet anser jag det vara orätt att med det ena convolutet, som innehåller nämnde Utsk:s förhandlingar, förfara annorlunda än med det andra.
Jag tror således, alt 11. o.
Ad. gjorde rättast om snarare något för mycket, än något för litet grannlagenhet iakttoges i detta fall, samt hemställer derföre, att med begge desse convolut mätte förhållas pä enahanda sätt, som Utsk. föreslagit om det ena.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., biföll 11. o. Ad. hvad Kidd.Ulsk. hemställt och föreslagit, med den förändring, att, i öfverensstämmelse med Hr von Hartinansdorlfs förslag, K.
M:s nåd. förordnande ansågs höra inhemtas i fråga om brytandet af ej mindre det convolut, som innehåller 1792 års SccretaUtsk:s handlingar, än convolutet med SecrelaUtsk:s-handlingarne vid 1789 års riksdag.
Föredrogs Gr.
Mörners, Carl Göran Detloff, d. 13 dennes e. m. på bordel lagda motion om upphäfvandc af alla hittills gällande sladganden, som ansetts lägga hinder i vägen för Adelsman att söka tjcnslebefattningar i städerne.
Hr Cederschjöld, II o h. Theophron:
Sedan det mo nopolium upphört, som R. o. Ad. bitlifls ägt, att få 6 platser inom Högsta Domstolen besatte med ledamöter af R. o. Ad.; sä har Gr.
Mörner fästat uppmärksamheten derpå, att billigheten fordrade det RorgareSt. äfven afsade sig det monopolium, hvaraf detsamma för närvarande vöre i åtnjutande, att fä borgmästare- och rådmansplalser besatta med personer tillhörande nämnde
Stånd, och för sådant ändamål föreslagit upphäfvande af de författningar, som hindrade adelsmän att kunna till borgmästarceller rådmansplalser utses.
För min del anser jag det äfven vara billigt och rältsenligt, alt adelsman må vara lika competenle till förenämnde platser sorn ofrälse män, och det var så - Den 16 November e. m. 313 lunda icke för att motsätta mig denna motion, som jag begärde densamma på bordet, utan derföre att jag icke trodde, att någon författning fans, som lade binder i vägen för adelsmän att lill förenämnde platser befordras.
Jag bar sedermera sökt göra mig underrättad om rälta förhållandet oell dervid inhemtat, att K. resol. på städernes besvär d. 3 Dec. 16S0 i 3 § innehåller, alt K.
M. ville befordra de adelige borgmästarne till andra anständiga tjenster och handhafva städerne vid ett fritt val uti borgmästares och rådmäns tillsättande; hvilket löfte genom resol. d. 13 Juli 1719 i 24 § förnyades, hvarefter i resol. af d. 8 Juli 1720 säges, att rättigheten att få utvälja och föreslå borgmästare och rådmän vill K.