Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror ej, att man behöfver gå längre, för att visa premissernes oriktighet.
Voro de riktiga, skulle vi hafva 256 sk:s kurs.
Hvad åter angår faran af detta låns upptagande tidigare eller sednare, får jag för min del uti Ridderskapets och Adelns minne återkalla, att jag redan före detta yttrat, att vår silfverfond vore tillräcklig för att hörja utväxlingen; men sedan Rikets Ständer beslutat, att förhållandet af 5 till 8 emellan silfverfonden och sedelmassan skall inväntas, och detta beslut nu mera icke kan ändras, ‘mäste likväl den önskan få anses vara allmän, alttiden till utväxlingens början måtte kunna förkortas, och att detta vore en fördel för landet i allmänhet.
Då det nu beror på Konungen ensamt att bestämma tiden, då växlingen börjar, sedan förhållandet som 5 till 8 mellan silfverfonden och utelöpande sedelstocken är vunnet, och detta inträffar, så snart lånet blir indraget, står det ock i Konungens skön att verkställa den sednare åtgärden, när han behagar.
Hvad angår de farhågor Friherre Rantzou framställt, alt missväxter och krig m. m. kunde verka derhän, att realisationen ej skulle kunna sättas i verkställighet, så får jag, under rnedgif - 112 Den 3 Mars f. m. vande af mina mindre insigter uti finnncerne, yttra, att, örn jag vid ett sådant tillfälle ägde att besluta, huruvida realisationen skulle gå i verkställighet, jag skulle anse det såsom aldranöd vändigast.
Jag är måhända uti villfarelse, men tager skäl af erfarenheten.
Jag vill anföra den Preussiska Statens.
Om någon
Stat legat under för krigets börda, var det den; men det föll hvarken den, eller dess Regering, in att införa ett sedelmynt, eller att nedsätta myntets intrinseka värde.
Då stormarne ryta och farorna visa sig, måste man möta dem, icke böja sig undan, eller vidtaga falska mått och steg, bland hvilka jag främst räknar
Värdemätarens (^penningens) bibehållande i obestämdt värde, emedan ingen Statscredit är möjlig i ett land, som saknar ett bestämdt mynt, och utan Statscredit stora utgifter, som i farans stund måste äga rum, icke kunna bestridas.
Detta är min enskilta öfvertygelse, och orsaken, hvarföre jag alltid ogillat de farhågor man framställt.
Jag tror för öfrigt, att när man haft mod att tillvägabringa en så vigtig förändring, som att återföra ordning i ett lands myntväsende, man äfven bör hafva mod att se faran midt i synen.
Jag tillstyrker bifall å reservanternes tanka.
Herr Munck af Rosenschöld\
Eberhard:
Trogen de åsigter jag vid flere Riksdagar ytt - Den 3 Mars f. m. yttrat, bn jag nu, då äfven en ökad erfarenhet bordt öfvertyga Ridderskapet och Adeln om riktigheten af desarnme, ej frångå dem.
Herr Cederschjöld har förklarat för ovedersäglig en salts, hvars raka motsatts lian förklarade ovedersäglig 1315.
Jag skall ej missbruka Ridderskapets och Adelns tid med alt ingå uti raisonnementer i detta ämne, som är för vidlyftigt för att medgifva det.
Jag vill blott fästa uppmärksamheten på historiska facta, som ej kunna nekas.
Att sedelmynlets värde försämras i samma mån sedelstocken ökas utan afseende derpå, om silfver inlägges i Banken eller ej, är en satts, som vederlägges af facta inom vårt land. i8ro i December bade vi en kurs af 136 sk.; 1812 i Januarii, eller i3 månader derefter en kurs af circa 80 sk., eller åtminstone ej mycket öfver 80 sk.
Missväxt inträffade det året; då steg kursen i synnerhet genom införskrifning af spanmål. 1818 års Riksdag inträffade under en svår conjunctur.
Men under den Riksdagen gick kursen ej högre än till 110 sk. i8rg i December var den 136 å 140 sk.
Jo, för det att man införskref ett betydligt qvantum säd.
Den föll ej lägre än till i3o sk. förr än grödan i Julii månad 1820 visade sig skola blifva ymnig.
Efter 1826 års missväxt steg kursen åter betydligt, i synnerhet genom den betydliga spanmåls-införskrifningen.
Jag frågar nu, om G4 H. 8 Den 3 Mars f. m. det är sedelstockens förminskning, som bestämmer sedelmyntets värde ensamt, och tvertom?
1818 togos beslut, hvarigenom rörelse-capitalet, då man dertill räknar Discontsedlarne, minskades med 8 millioner.
Oaktadt detta, steg kursen efter Riksdagen.
Jo, derföre att kursen, som ock innefattar agio, beror ej blott af sedelstockens förhållande till silfverfonden, hvilket tämligen nära vara kändt, äfven innan publiciteten, utan äfven af handel och näringar.
Genom Rikets Ständers beslut 1818 nppstod en stockning i de fleste industrigrenar, procenteri undantagit, som bade sitt menliga inflytande äfven på kursen.
Varé detta nog för att genom facta visa, att ej en ökad utsläppning af sedlar, när motsvarande silfver ingår i Banken, hvilket tillfredsställer opinionen om Bankens förmåga, att i framtiden inlösa sedlarne, skall minska sedlarnes värde, i synnerhet då den användes till en ökad production och, hvad Sverige särskilt beträffar, till uppköp af spanmål inom landet i bördiga år.
Men här gifves ett värde på sedlar, som af många önskas, och som ej skulle bestå så mycket uti silfvervärdet, utan mera uti ett annat, som skulle sätta capitalisterne i stånd att bestämma nästan hvad pris de ville på inrikes producter genom bristen på capilaler i landet.
Penningebristen skulle nedtvinga priserne, så att näringarne knappt skulle få ersättning för sina productious - Den 3 Mars f. m. kostnader, och den skulle sålunda öka värdet af capitalerne, ja det personliga af delas ägare sjelfve.
Men jag förmodar, att det icke är ett sådant värde af sedlarne, som Rikets Ständer åsyfta, utan att de bemöda sig att stadga sedlarnes värde i silfver, på det vi ej må hafva ett vacklande mynt, utan en säker varumätare.
Då man släpper ut lån emot fullkomlig säkerhet i fastigheter, tillfredsställer man på en gång capitalisternes hilliga anspråk, och äfven jordägarnes samt de gäldskyldiges behof.
Jag beklagar, att man skall hafva en så kortsynt åsigt af capitalisternes fördelar, att man förbiser följderna deraf, att massan af Nationen icke kan göra rätt för sig, örn det blir en allmän bankrutt; då få capitalisterne se, om de vinna några fördelar.
Man har här så ofta hört, att penningebristen består blott uti creditbrist, och skulle afhjelpas genom skatternes nedsättning.
Jag kan ej annat än önska denna sednare, men får erinra, att skatternes dryghet är relatif till deras inkomster, som skola erlägga dem.
Våra skatter äro äfven för dryga i förhållande till vårt lörelsecapital; men om vi återställa rörelse-capitalet åtminstone till hvad det varit, och söka bereda utväg för dess ökning i mån af produclionen; om vi vidare öka capitalet genom kloka creditförhållanden och en ordentligt inrättad assignalionsrätt; om vi 64 II. 8* Den 3 Mars f. m. vidtaga Författningar, som gifva lif åt handel och näringar, så kunna vi ganska väl utgöra närvarande skatter.
Skulle väl en fastighetsägare hjelpas genom minskning af en liten del af skatterne, om hans produkter eller egendom säljas vida under sitt verkliga värde.
Hvad ifrågavarande lån beträffar, kommer det äfven att blifva angeläget, icke blott för de lånbehöfvande jordägarne, hvilkas understöd man åsyftar, utan äfven för att befrämja realisationen, och det är mera nödvändigt, innan realisationen börjar, än sedan.
Ty derefter är det möjligt för enskiite att erhålla utländska lån.
Således är det af två orsaker jag tillstyrker reservanternes mening, nemligen dels för att befrämja realisationen, och dels emedan lånet är behöfligt för de lånbehöfvande, i synnerhet före realisationens början.
Den föreslagne summan är endast till sin princip oriktig, såsom för liten, ty den uppgår ej till det belopp af rörelsecapitalet, som blef indraget i81S.
Sedan dess har likväl folkmängden tilltagit; och i allmänhet kan man säga, att ju större folkmängd, dess större rörelsecapital behöfves.
Dessutom, om man ej vidtager utvägar att öka rörelsecapitalet, sätter man en godtycklig gräns för productionen; och nationen kari ej komma till den höjd af förkofran, som hvar och en national-församling bör önska att kunna befrämja.
Jag tillstyrker alltså bifall till den mening, som af Den 3 Mars f. m. 117 rcservanterne samt Herr Lefren och Grefve Björnstjerna blifvit framställd.
Grefve Horn> Claes Fredrik:
Det synes mig som om man bade missförstått ett vigti g t inkast af Herr Cederschjöld.
Han bar ej velat säga, att det Svenska myntet skulle förlora sitt värde till silfver derigenom att en proportionerad sedelstock utsläpptes; men jag bar tyckt mig finna sanningen af b vad lian yttrat, att, då man ej bar någon myntmätare, måste handelsförhållanden verka på kursen, och denna blifva oberoende af silfret i Banken.
Om nu, enligt de personers grunder, som tyckas vara för lånets upptagande innan realisationen, detsamma skall ske före silfverutvexlingen, måtte man ej neka, att 2,000,000 silfvers intagande måste verka på kursen, emedan i Sverige silfret under liden endast kan betraktas som en handelsvara; och då kursen beror af handelsförhållanden, vet jag ej, huru man kan motsäga Herr Cederschjöld.
Således kan det visserligen hända, att kursen står på 144 sk* oc^ ännu högre vid den tidpunkt, då utväxlingen skulle börja, och kunde densamma i anledning deraf lätteligen fördröjas; dessutom tror jag ej, att med den Kongl. Sanctionen det förtroende för realisationen vinnes, som jag skulle önska.
Jag bör villigt erkänna, att då jag första gången på detta rum hörde Konungens
Rådgifvare åtaga sig det mora* Den 3 Mars f. m. liska ansvaret för realisationen, likväl med. förbehåll, att tiden för dess verkställighet skulle bero af Kongl. Maj:ts godtfinnande, ångrade det mig, att hafva med min röst bidragit till beslutet om myntbestämningen; och jag tillstår att lika mycket jag ifrat och ännu ifrar för en verklig och orubblig myntreglering, lika mycket inser jag vådan af en sådan, som den nuvarande.
Jag yrkar lika med Friherre Rantzou, att frågan om lånets upptagande ej bör uppstå förr än realisationen och utväxlingeu ägt rum.
Herr af Ekenstamj Israel:
Ehuru till en del förekommen af de Herrar, som talat efter Herr Cederschjöld, anser jag likväl att en satts af honom förljenar ytterligare upptagande, nemligen den att kursförhållanden ej bero af det silfverqvantum, som finnes i Banken, hvilket han velat bekräfta med de exempel lian uppgifvit, att vi under sämre förhållanden i silfver, ägt bättre förhållanden till kurs.
Jag tror för min enskilta del, och anser påtagligt, att om man samlar huru mycket silfver som helst, och ej öppnar Bancoluckan till utvexling, inflyter ej silfrets ymnighet på sedlarne förr än den blir lika med det värde sorn de utelöpande förbindelserne skola föreställa; knappt då, så vida luckan förblifver tillsluten, emedan den rikaste Banquier, som icke honorerar sina förbindelser, måste alltid hafva dålig credit.
Den 3 Mars f. m. ‘'9
Deremot sedan luckan är öppnad lill utväxling, inträffa ej de flucluationer, som annars bero af enskiltas tillfälliga meningar.
Att vilja i delta fall lägga historiska facta till grund, hvilka passerat under sluten banco-lucka, med ändamål att analogt på förhand bestämma förhållandet under öppen vexling, det anser jag således påtagligen origtigt, och får af detta skäl förena mig med de Herrar, som reserverat sig, under önskan att Konungen må bestämma tiden för lånets upptagande.
Frågan, till afgörande i detta ögonblick för Ridderskapet och Adeln, inskränker sig väl egentligen till den, huruvida Ridderskapet och Adeln bör tillstyrka det ifrågavarande lånets upptagande, innan realisationen kan anses genom utväxlingen börjad, eller ej; men som under discussionen åtskilligt blifvit sagdt, som ingrediera!- i de grundprinciper, hvilka varit orsaken till beslutet i fråga om realisationen, och det äfven blifvit taladt om verkligheten af den nyss erhållne Kongliga Sanctionen, äfvensom hvad verkan på opinionen under tiden skall kunna inträffa genom den tolkning man nu föreser, innan utväxlingen tager sin början; så har jag ansett mig icke böra iakttaga tystnad vid ett tillfälle, då jag finner, att de irriga opinioner, som blifvit framställda, skulle kunna göra skada.
Ett ino - lao Den 3 Mars f. m. tiv derjemte för mig att yttra mig är det, att jag icke mycket, nästan intet, bidragit till de beslut, som af Rikets Ständer i detta ämne blifvit fattade.
Jag var icke närvarande vid Riksdagen, när beslutet om realisationen fattades.
I afseende på beböiigr beten att nu besluta densamma, instämmer jag i hvad en Talare, Herr Lefren, yttrat.
Äfven jag tror, att realisation kunnat ske utan att bestämma såsom vilkor, det si 1 f verfpnden skulle förhålla sig till sedlarna som 5 till 8.
Herr Lefren bar uttalat skälen för detta påstående på ett sätt, hvartill jag ej bar något aLt tillägga.
Jag bade med honom trott, att realisationen icke al? lenast kunnat ske med närvarande fond, utan äfven med fördel år 1823, om upplysningen tillåtit det.
Jag tror, att i en sådan händelse allmänna välmågan i Riket skolat nu vara förökad i en ganska stor proportion.
Ehuru jag således ej kan godkänna nödvändigheten eller nyttan af det beslut Rikets Ständer fattat, att silfverfonden först * skall uppstiga till af sedelstocken, måste jag likväl anse det som ett oåterkalleligen tagit beslut, hvarefter man nu måste handla, i det skick saken derigenom kommit.
Det är i allmänhet ett fel om, för det man anser, att en sak bordt till väga bringas efter riktigare principer, man efteråt, när felet ej mera kan bjelpas, vill förhindra all god verkan, 'sorn möjligen deraf kunde härflyta.
Det är af denna orsak sorn jag nu, på sam - Den 3 Mars f. m. 121 ma sätt jag behandlar frågan om realisationen, sådan den är beslutad, äfven går att yttra mig om den Kongliga sanctionen, sådan vi nu fått den.
Äfven jag hade önskat, att i densamma ej influtit sådana ordalag, som gifva anledning förmoda, att sanctionen ej är ovilkorlig; jag hade trott, att den kunnat vara författad i ett enklare språk, sådant jag tror det höfves Statsmagter sinsemellan i vigtiga reella ämnen; men jag finnér likväl ett visst bestämdt yttrande deruti, alt nemligen Rikets Ständers beslut äro antagne; och åt detta yttrande fägnar jag mig.
Må andre finna i de öfriga Kaserne anledningar till att påstå, det detta bestämda yttrande blifvit till sin verkan förringadt; jag anser det deslomera vara min pligt att förklara, att jag för min del är öfvertygad, att realisationen skall verkställas, som jag tror det vara nödvändigt att, så vidt man förmår, motarbeta den opinion, att den ej skall blifva verkställd, hvilken opinion vore det enda, som i min tanka kunde och borde blifva ett hinder, att den ej blef verkställd.
Det är sagdt af Friherre Kantzou, och uuderstödt af Grefve Björnstjerna, att andre sådana händelser kunde inträffa, som gjorde den overkställbar.
I likhet med hvad Herr Lefren yttrat, får äfven jag förklara, att jag ingalunda instämmer i dessa åsigter.
Jag tror, att i hvad händelse som helst bör den verkställas, äfven om ett krig skulle inträffa.
Herr I 22 Den 3 Mars f. m.
Lefrén liar yttrat, att när slormarne ryta skall man väga, att se faran i synen.
Jag vill tillägga de ord, att då skall man tillse det man äger ett säkert styre att förlita sig på; och något annat säkert finnes i min tanka icke, än i rättvisan.
Jag tror, att det är saknaden deraf, som gjort att landet hittills känt så stora olyckor.
Innan den finnes återupprättad, gifves intet säkert styre.
Det måste omsider blifva tid att sluta det konkurstillstånd, i hvilket Staten så länge befunnit sig, och detta sker ej förr, än realisationen verkställes.
Jag anhåller om tillgift, att jag än utvecklar min opinion härom.
Om så olyckligt skulle inträffa, att nationen råkade i krig, då vore det ju nödvändigt, att bereda medel till dess utförande.
Ettdera mäste, på grund af ett säkert myntvärde, lån upptagas, hvilka thy förutan icke skulle kunna erhållas, eller ock skulle man återfalla i samma olyckliga beslut som 1809, nemligen att taga sin tiII— flygt till assignatsystemet.
Om man ej redan insett, att det då varit vida bättre, att låta sista Silfverriksdalern utgå utur Banken, derest ej en dylik compromiss, som nu skett, velat lyckas, ja bättre att nationen genast lärt sig känna sin fattigdom och oförmåga att fortsätta och snart åter börja krig, hvartill Rikets
Ständer ej hade andra resourser än att inbilla nationen att den var rik i ägandet af Tumba; så borde man åtminstone finna, att samma Den 3 Mars f. m. mesurer som då, ej nu äro verkställbara, emedan nationen i desse ämnen nn mera är klarsynt, och knappt någon finnes, sora skulle vilja emottaga nya utan fond tillverkade Assignater i betalning för krigsförnödenheter.
Nödvändigt, äfvensom säkrast, är derföre, att verkställa realisationen äfven derest krig förescs, under hvad kursförhållanden som helst, så snart Banken dermed blir färdig.
Då jag härom är fullkomligen öfvertygad, kan jag ej annat än finna, att om kursen skulle näst föreden tid, då mati vill hafva realisationen verkstäld, vara 144 s^-* borde den ändå verkställas.
Men jag får tillägga, att just i den mohn Rikets Ständer kraftigt yttra sig vilja, alt realisationen skall ske, kan det omöjligen inträffa, att kursen stiger så högt.
Deremot vill jag ej hafva sagt, att icke kursen under tiden, och intilldess realisationens \ verkställighet närmar sig, möjligen kunde stiga såsom en följd af hämmad export, eller nödig stor import, eller möjliga sammansättningar för detta ändamål.
Sådant är då olyckligtvis en följd deraf, att utvexlingen ej blifvit verkstäld ögonblicken efter sedan den blifvit beslutad.
Men detta möjliga onda af en temporär kursstegring, tillkommit genom det ofvannämnde beslutet om det nödvändiga förhållandet emellan silfverfond och sedlar, kan man hindra att gå till ytterlighet, genom påskyndande af utvexlings-epoken; och i det Den 3 Mars f. m. afseendet anser jag det nya lånförslaget kunna kraftigt medverka; och det är endast ur den synpunkten jag nu vill betragta detsamma.
Verkställes lån-operationen väl, så skall den onekligen på det kraftigaste befordra realisationen.
Dermed vill jag icke säga, att icke den kunde så illa handhafvas, att den ock motverkade densamma.
Det finnes ingen åtgärd i administratif väg, som, fastän till princip rigtig, ej kan visa olyckliga följder genom ovigtig verkställighet.
Allt kommer derföre an på sättet.
Men att bestrida från principens sida en åtgärd, för det att den genom en origtig verkställighet kan leda till olyckor, vore origtigt.
Det är i vissa fall man är nödsakad öfverlemna åt administrationen saker med ett förtroende, som man kanske eljest ej har anledning att hysa, ett förtroende, som nu är nödvändigt, så vida man vill hafva realisationen verkstäld, oberoende af alla ofördelaktiga conjuncturer.
Af denna natur tror jag delta ämne vara.
Jag öfverlemnar för öfrigt åt de af Konungens Rådgifvare, som här äro närvarande, och som hört anmärkningarne, rörande den Nådiga Sanclionen, alt söka trygga opinionen derom, att realisationen mätte blifva verkstäld så fort sig göra låter, och att icke några sådana hinder måtte uppstå för den, som kunde uppskjuta densamma.
Jag tror, att sådana hinder icke borde existera; och då man känner, alt den rättighet i alia Den 3 Mars f. ni. 125 fall förefinnes hos Konungen att sammankalla Rikets Ständer, när han viii, synes det nödvändigt att lugna nationen i afseende derpå, att man icke skulle kunna få en realisation, förr än en Riksdag inträffat.
Jag åberopar det ännu en gång, att jag tror, att om Rikets Ständer och Konungen kraftigt ådagalägga, att de vilja hafva realisation, så sker den, ehvad än må inträffa, och det är delta jag velat yttra.
Enär min åsigt är sådan i allmänhet, följer deraf ovilkorligen, att, ehuru jag för min del icke eller ansett det nödvändigt, att så helt och hållit öfverlemna till framtiden, när lånet och realisationen skall ske, jag icke finner något beslut bättre att fatta, än det som blifvit här yrkadt, att öfverlemna åt Konungen, när tiden för lånets upptagande må börjas; helst jag ej tror, att det skall förstöra realisationen, utan tvärtom påskynda den; till detta stora mål riktar jag mina blickar så stadigt, alt jag förbiser alla mindre invändningar, och tillstyrker hvad reservationerne innehålla.
En värd talare, Herr Lefren, har sagt sig med logiska vapen vilja angripa mig, och bevisa origtigheten af mitt påstående, att sedlarnes värde bestämdes af sedelstockens förhållande till landets behof af bytesmedel, men ej af dess förhållande till den i Banken liggande silfver - Den 3 Mars f. m. fonden.
Jag beklagar dock, att han sjelf dervid begålt ett väsendtligt logiskt fel.
Hail har nemligen antagit det som premisser, hvilket han skulle bevisa.
Han har sagt, att tre orsaker funnos, hvilka bestämde sedelns värde.
Den ena vore reela fonden, den andra Bankens fordringar, och den tredje något, som jag ej nu minnes.
Men det var just detta, som skulle bevisas.
Han har således begått det logiska fel, sorn. kallas petitio principii och drenius in demonstrando.
Jag vill ej vidare härom orda.
Men han har yttrat en sak, hvaruti jag instämmer, nemligen att realisationen icke allenast kunde ske utan äfven vore ännu nödvändigare i händelse af krig.
Jag tror, att det icke finnes någon annan grund för den inhemska crediten, än ett stadgadt och reelt mynt, och ju mer behof man således hade af credit, desto angelägnare vore det också alt genom realisation hafva förskaffat sig reelt mynt.
I händelse, om jag så får säga, Sveas politiska skepp skulle drifvas ut på krigets klippiga haf, och angripas af stormar, måste det hafva en tillräcklig barlast af reelt mynt, för att kunna med säkerhet styras.
En annan värd talare, Herr Munck af Rosenschöld, har börjat med att säga, det jag 1815 hyst andra åsigter än nu, och att jag då påstod, att Bankens reela fond, samt dess förhållande till sedelmassan, var grunden för sedlarnes värde; och han menar Den 3 Mars f. m. 117 att jag ej borde förtjena stort förtroende för mina åsigter, emedan jag sedan 1815 förändrat dem.
Han berömmer sig deremot af alt vidhålla samma ideer han förut yttrat.
Till svar derpå vill jag blott förklara, att mitt förnuft icke är medfödt, utan dagligen framskrider i utveckling.
Jag räknar mig sålunda snarare till beröm, att ej nu stå på samma punkt som 18t5, och jag öfverlemnar åt den värde talaren, alt genom citationer af sina fordna yttranden ådagalägga oföränderligheten af sina opinioner.
Redan 1818 hade jag förändrat min mening så, att jag trodde sedelvärdet bero på sedelstockens förhållande till varumängden i landet; men sedan har jag funnit, att äfven detta uttryck ej är nog allmänt; utan att sedelvärdet äfven beror på folkmängdens storlek , på handelns liflighet o. s. v., med ett ord, på landets behof af bytesmedel, och sedelstockens förhållande till detsamma, som bestämmer sedelinyntets värde, då ingen vexling i Banken äger rum.
Om detta behof vore t. ex. 12 millioner silfvervärde, så skall sedelstocken, ehuru stor han än gjordes, icke kunna motsvara ett högre värde i silfver.
Samme talare har anfört några historiska fada till bevis emot mina påståenden.
Men händelsevis tjena de tvärtom lill styrka för min mening.
Han har påmint, huru 1812 kursen var fördelaktig, och att den sedan steg.
Men jag hemstäl - 128 Den 3 Mars f. m. i ler till hvar och en, om ej den lifliga handeln år 1812, medförde ett större behof af bytesmedel, och således, lill följd af min princip, nödvändigt måste hålla sedelmyntet i ett motsvarande högre värde?
I stället för att vederlägga mig, har det anförda exemplet blott bekräftat mitt påstående.
Jag kan derföre ej annat än vidhålla den mening, att en ulsläppning af sedlar, innan realisationen kommer alt äga rum, skall, så vida landets behof af bytesmedel blir föröfrigt detsamma som nu, ovilkorligen åstadkomma rubbning i myntvärdet, och göra, att sedlarne försämras.
Herr von Hartmansdorffj
Mig synes den Kongl, sanctionen vara så fullständig, som den, i följd af Rikets Ständers beslut kan åstundas, ty Ständernas egen framställning var följande: att tiden för silfverutvexlingens början ej må af Rikets Ständer närmare bestämmas, än genom meddelad föreskrift ät BancoFullmägtigej att j efter fullbordandet af alla föreskrifna förberedande åtgärdersednast vid i83i års slut hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om utsättande af tiden j då utvexlingen skall taga sin början.
Hvarföre hafva icke Rikets Ständer närmare bestämt tiden?
Jo, derföre alt de befarade hvarjehanda olyckor och hinder kunna för Banken inträffa inom den för ut - Den 3 Mars f. m. utvexlingen bestämda tiden, och emedan Rikets Ständer ej komma tillsammans förr än långt senare.