Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl! men månne den omständigheten, att cassati erhållit penningar utan förskrifning, gör henne mindre skyldig att återgälda hvad som icke blifvit henne lemnadt till skänks?
Öfverlåtelsen utan förskrifning bevisar ej att cabineltscassan inga penningar uppburit, hvilket StatsUtsk., som genomgått räkenskaperna, väl icke bort förtiga, om så varit.
Förhållandet bevisar blott ett större förtroende till cabinetlscassans hufvudman R.
St., än långifvare vanligen pläga hysa.
Huruvida det varit för stort skall sakens utgång ådagalägga.
Omän c a b i n e 11 s c a s s a n s skuld verkligen förefinnes, är bon likväl Svenska statsverkets, då lion emot 76 §:n Reg.Fm blifvit gjord, utan R.
Sles samtycke?
Den 27 Februari f. m. finga liafvn R.
St. redan jakande afgjort genom de 2:ne Ulsk., hvilka i detta hänseende varit behöriga att handla på deras vägnar och med deras rätt.
StatsUlsk. har, på grund af 29 §:n Riksd.Ordn., öfverlemnat saken till CoustUtsk:s handläggning; och detta, i kraft af 106 §:n Reg.Ftn, uppdragit åt Just-omhudsmannen utförandet inför Riksrätt af det nu påbörjade åtalet.
Hade bemälde myndigheter ej ansett gulden för Svenska statsverkets, så hade de lika litet haft dermed att skaffa, som med de tilltalades enskilda skulder eller borgensförbindelser.
Pröfningen af dylika hörer ej till Riksrätt, utan, såsom hvar man vet, till vanlig utsökningsdomstol.
Några talare hafva trott, att godtgörelse till statsverket borde åläggas de tilltalade.
Sådant synes röja någon obekantskap med ansvarighetslagen, hvars 5 §, som handlar om brott emot 76 §:n Reg.Ftn , ej utsätter skadestånd, ulan tjenstens förlust.
Ehuru jag icke är af mina motståndares mening, vill jag likväl upptaga den, emedan mitt påstående, att cabinettscassans skuld redan är erkänd för att vara Statens, derigenom lättare torde inses.
Om nu Riksrätten ålägger de tilltalade att godtgöra skulden med hvad de äga, ärfva eller förvärfva, så lärer det ej blifva åt vederbör, långifvare, som hos
Riksrätten ingen stämning begärt eller kunnat erhålla, utan åt R.
St., Hvilka der allena äro målsägande och hvilkas ombudsman uttagit stämningen, som godtgörelsen tilldömmes.
Skulle, i sådant fall, Svenska statsverket kunna tillegna sig den, utan att betala långif— värne?
Det synes otroligt.
— Att Rikets skuldsättning möjligen vore olaglig, det skulle göra henne väl straffbar i hänseende till Konungens rådgifvare, men ingalunda ogilltig i hänseende till lånens gifvare; ty just genom hennes gilltighet blifver det möjligt, alt Riket kan, på säll 5 §:n i ansvarighetslagen omförmäler, fördjupas i skuld, emot Reg.F:ns bud.
Elier hvad sålunda förefallit, lära R.
St., ulan den svåraste sjelfmotsägelse inför Svenska folket och andra, icke kunna neka, alt cabinettscassans gäld redan blifvit erkänd för att vara Statens.
Invänder någon att ett sådant erkännande alldeles icke varit Ulsk:ns afsigt, men alt de ej kunnat sin pligt likmätigt underlåta att befatta sig med målet, när det till lierås kunskap kommit, så nödgas jag påslå motsatsen, och tro, att antingen var deras mening den förenämnda, eller hai- deras ifver att offentliggöra cabinettscassans ställning hänfört flertalet bland dem att åsidosätta den eftertanke, som varit nödig för att rätteligen motsvara det förtroende RiksStrn dem leinnat.
Hade Utsk. blott velat bringa cabinettscassan i förlägenhet, utan att betala hennes skuld, så hade det bort endast föranleda anslagens nedsättning men icke någon Riksrätt. 3o§:n Riksd.Ord,, som utstakar StatsUtsk:s rättigheter och skyldigheter, omförmäler icke, att det har någon befattning med inventering af depositu, hvilka, fastän de ligga 7'o
Den 27 Februari f. m. i sjelfva räntekammaren, hvarken tillhöra statsverket, eller ens ingå i dess räkenskaper.
Sådan var händelsen med de ur Fdenska sterbhuset aflemnade obligationerna.
Utsk. bade väl kunnat, likasom revisorerne, omförmäla dem; mendet hade destohellre boil underlåta att, några månader efter riksdagens början, anlita Coust,Utskts handläggning af denna sak, som detta redan ifrån begynnelsen antagit sig densamma.
Riktigheten af mili öfvertygelse att StatsUtsk. härutinnan gått för vida, har numera blifvit bekräftad genom Gr.
Anekarsvärds yttrande, att '’det ingalunda åligger StatsUlsk. att utsofra regeringsmaktens dolda handlingar.’'’
Alt StatsUtsk. allena skulle vara okunnigt 0111 hvad Coust.Utsk. gjort för deras framletande, och hvilket många riksdagsmän för öfrigt kände, kan svårligen antagas.
Snarare synas begge
Utsktns samtidiga skrifvelse!- lill Hofcancelleren i samma ämne antyda Utsktns samverkan.
Hvarföre, 0111 ej för alt inträffa på samma dag med Consl.Utsk:s skrifvelse, til I brag te StatsUlskts äldre förfrågan 6 dagar på vägen mellan Riddarholmen och K. slottet?
Likasom cabinettscassan sysselsatte StatsUtsk. innan det granskat revisionsberättelserna, så sysselsatte lion Coust.
Utsk. innan det hunnit genomläsa Slatsrådsprottn.
Ehuru detta genast fick veta alt något ministeriel! prot. 0111 hennes skuldsättning icke lanns, oell ehuru Utsk. sjelft ej heller påträffade något annat olli den saken, så öfverlemnade Utsk. henne likväl till Just.ombudsmannen.
Hvilken befogenhet hade Utsk. dertill, enär både 106 §:ii Reg.F;n och 29 §:n Riksd.Qrdn. säga: ”Finnér Utsk. af dessa prot. — — — då skall Utsk. ställa en sådan under tilltal” etc.
Nu fanns icke en gång något prot., och likväl ställde Utsk. 3:ne rådgifvare under tilltal.
Påstår någon, alt Ständerne ej böra få umgälla Utsk:ns fel, så svaras: att dessa äro ohjelpliga, när Utsk. handla nied R, St:s rätt, öfver hvilka ingen myndighet i tily mål finnes, och att Ständerne få skylla sig sjelfva, då de till så vigtiga Utsk. ej valde försigtigare ledamöter än dem, som bringat förevar, ämne i sitt nu befintliga skick.
Men, säger man, örn skulden är Statens, så är hon icke blott Sveriges utan äfven Norriges, som bidragit till eassan och haft gagn af de utgifter, för hvilka gälden blifvit gjord.
Må vara; men dertill hörer alt Norrska Storthiuget först vidtager lika obetänksamma åtgärder, som våra, att samtidigt erkänna skulden för Statens och borttaga de påräknade medlen till hennes betalning, hvilket Norrmännen, varnade af våra misstag, nog lära undvika.
Måste nu cabinetlscassans skuld erkännas för Svenska statsverkets, så är frågan af hvem hon bör betalas lätt afgjord.
Närmaste svaret blifver förmodligen: alt hvad Konungens rådgifvare möjligen icke kunna åläggas eller ej förmå att gälda, det måste Staten betala; dock intet utöfver de 60,000 r.dr [lamb. b:co, livilka genom Stats- och D c n i} F <■ Ii r u a r i f. m.
Const.Ulsktns förvållande blifvit erkända.
Om detta svar är juridiskt ratt, månne det icke i sjelfva verket ar mera advocatoriskt än riktigt?
Hvilken, sorn något så när kanner våra riksdagsförhandlingar, kan väl betvifla, att Stals- oell Const.Utsktn från början ju icke åsyftade cabinettscassans bela skuld? eller alt de icke skolat anbefalla åtal för alltsammans, om de dertill lika visst fått åtkomsthandlingar, som de hade vilja?
Ehuru statsrevisorernes berättelse oni K.
M.s bemyndigande till skuldförskrifning 1826 redan var öfver 2 månader gammal och känd, när Coust.Utsk. skref till Hofcancelleren, så frågade det ej efter prot. om denna ringare gäld, för hvilken åtal nu äger rum, utan om den större, som Gr. af Wetterstedt skulle hafva gjort i England 18)6 eller 1837.
Hvad var meningen med StatsUtskls samtidiga opåkallade skrivelse om extra anslag åt cabinettscassan, fastän Konungen inga sådana äskat, örn ej ett slags antydan af Utskjns afsigt, att då de, å ena sidan, ville hulla grundlaglig räfst med skuldsättningen, så ämnade de, å den andra, föranleda skuldens betalning?
Utan tvifvel fattades meningen så af Frih.
Stjerneld, emedan han icke allenast lillkännagaf, alt cabineltscassan hade en brist, ulan äfven hvad som erfordrades för att under 5 till 6 år betäcka henne.
Hade han deremot ansett förfrågningen såsom ett förtäckt sätt alt ulkunskapa huru myckel som behöfdes lill gäldens betalning, för att sedan nedsalta de ordinarie anslagen med jemnt lika mycket; så hade han kunnat blott svara, att de gamla anslagens fortfarande var oumbärligt och icke lemna sådana närmare upplysningar, att Utsk. i sitt betänk.
N:o 4° kunnat, på grund af andra tillgängliga handlingar än statsräkenskaperna, göra sin siflerulredoing och med stöd deraf tillstyrka nedsättning af det ordinarie anslaget.
Hvarföre upprepade
Utsk. sin hänvisning till extra anslag, sedan det emoltagit officiel underrättelse om blåsten i cabineltscassan, derest hänvisningen icke var allvarligen menad?
Om så var, hvarföre, sedan 2:ne Stånd och Utskis egen förstärkning tycktes hafva tagit det på orden, underlät Utsk. alt vid extra statsreglering uppgörande anvisa för sagde ändamål någon del af våra ymniga tillgångar?
Sedan t. f. Statsministern förgäfves erinrat, och Konungen slutligen tillskrifvit StatsUtsk. härom, så anvisar det, i stället för penningar åt cassan, en förevändning åt Sländerne alt undandraga sig brislens liqviderande.
Hvar och en måste med flera af reservanterne finna, att
Riksrättens förebärande blott är en tom undflygt; ty om någon ersättning varder cassan tilldömd, så får bon den ändock, och om hoti ingen erhåller, är uppskofvet ännu onödigare.
Om ett Utsk. kan tillåta sig åtgärder, som likna gäckeri med väckta förhoppningar, så lära väl Sveriges Ständer sjelf— ve dock böra taga sig till vara för något dylikt; ty riksförsamlingar, likasom enskilde personer, hafva ej blott juridi - Dt n 2; Februari f. m. ska åligganden, sorn kunna lagligen utkräfvas, ulan äfven moraliska förbindelser, sorn böra sjelfmant honoreras.
Hvarföre bar cabinettscassan falt penningar utun förskrifning?
Otvifvelaktig! på grund af långifvarnes och löflesmännens samfällda förlitande på R.
St., att de ej skulle nedsätta förenämnda anslag, af hvilka det ena sedan 17 och del andra sedan 3o år tillbaka förblifvit orubbadt.
På deras oförminskade fortfarande borde förvaltarne både nf Barthelemy fonden och af cabinetlseassan destomera kunnat lita, sorn den sednare, före 1823, då 100,000 r:dr llamb. b:co eller 266,666^ r:dr beviljades, hade större inkomster än efteråt.
Föie 1823 var väl det ordinarie anslaget blott 90,000 r:dr Hamb. b:co: rnen de första åren efter 180g voro Sveriges diplomatiska förbindelser inskränkta.
Likväl lemnades då och då tillfälliga understöd åt ministerstalen, hvilka påfördes extra utgifterna efter kurs.
Men sedan de stora krigen voro slutade, föreningen med Norrige fulländad och våra diplomatiska förhållanden blifvit ordnade efter Rikenas nya ställning, så lemnades, ehuru Norriges bidrag började med 1815, följande årliga tillskott, som på extra utgiftsmedlen alfördes efler 48 sk:s kurs, men i sjelfva verket utgingo, likasom det ordinarie anslaget, i Hamb. b:co, nemi.: för år 1817 25,ooo. 181 181 182 182 182 >8^ 57,900.
247-900- Fördelad på 7 år, lemnar denna summa ett årligt medeltal af 35,4oo r:dr Hamb. b:co.
När dessa läggas till det ordinarie anslaget 90,000 r:dr, så upphommer en årlig tillgång, utom Norriges bidrag, af i25,4oo r:dr Hamb. b:co, som, efter 128 sk:s kurs, utgöra 334,4°° r;dr Sv. b:co.
De 307,666^ r:dr, som cabinettscassan nu i medeltal för de 5 sista åren uppburit, gifva således omkring 27,000 r:dr mindre årlig tillgång än cassan hade före 1823.
Också äskade K.
M. då alt 5o,ooo r:dr Harab. b:co måtte anslås till extra och hemliga ministeriella utgifter, hvaremot extra utgiftsfonden kunde minskas till 5o,ooo r:dr Sv. b:co. R.
St. vägrade, men liöjde ministerstatens ordinarie anslag på förenämnda sätt och hänvisade i underd. K. M. att af fonden för alla extra utgifter äfven taga de diplomatiska, för hvilka Konungen ansett årligen behöfvas 33,333-y r:dr mera än hela berörde fond utgjorde.
Huru det då kommer sig, alt cabinettscassan, som före 1823 gjort skuld med större tillgångar, sedermera ådragit sig en ännu betydligare, är lika förklarligt, sorn det för vederbör, måste synas otroligt, alt R.
St., sedan deras krafter under tiden blifvit ökade, skulle ytterligare ned - D c u aj Februari f. ra. 7i3 nedsätta det redan nog förknappade anslaget.
Likväl, och ehuru tillgångarne vid denna riksdag voro ovanligt stora, så tillintetgjordes dock , både genom det enkla och det förstärkta StatsUtsk:s åtgärder, förtröstan på de gamla anslagens bestånd.
Hvem hörde icke, då Utsk:s omröstning förestod, sina framställningar om behofvet af anslagens oförminskade bibehållande besvaras dermed: ”att nog finna vi det skulden förr eller sednare måste betalas; men dertill fordras att lion offenlligen erkännes och till beloppet uppgifves.”
Om jag ej bedrager mig, så var framkallandet af en dylik åtgärd just skälet hvarför mången röstande lade sitt ja till de båda anslagens nedsättning.
Sedan den önskade åtgärden numera är vidtagen, huru bemötes detta nya bevis på förtroende till R.
Jo, med StatsUtsk:s hemställan till deni att ej befatta sig med saken, i anseende till en Riksrätt, som förmodligen varar längre än riksdagen.
Tillstyrkandet innebär således i oförtäckta ord, att lemna cassans förvaltare hjelplös och med detsamma göra Utrikes Statsministersembetets återbesättande omöjligt intill dess man påhittar en candidat, som äger nog inflytande hos R.
St., för att, vid sitt inträde i embetet, medhafva deras anvisning på de erforderliga medlen.
Om en sådan nationens man stöde till buds redan vid denna riksdag, så förblefve väl StatsUtsk. ändock obevekligt, att dämma af dess sednaste förfarande med andra framställningar om ersättning genom extra-stalsreglering för öfverdrifven förknappning på den ordinarie.
Tillstyrkandet innefattar följaktligen, lika med andra afslag på oumbärliga medel, en hänvisning till nästa riksdag, hvars snara sammankallande måste blifva en följd af Utrikes Departementets och andra förvaltande verks förlägenhet, att med mindre tillgångar besörja samma åligganden som förut.
Att StatsUtsk. skulle så missförstå statshushållning, att det genom karghet mot en och annan åstadkommer större och onödiga utgifter i det hela, borde ingen kunna föreställa sig.
Men om sådant ändock inträffar, så böra väl R.
St. sjelfve icke handla så förvändt, att de till våra fienders skadeglädje vålla kostnaderna och besväret för en ny riksdags ofördröjliga sammankallande, sedan den nu pågående varat in på andra året?
Hoppas någon att genom ett nytt riksmötes påskyndande fortskaffa det nya Sveriges ställande i verket, så är att besinna, om ej förslagen derom skola möta långt svårare hinder, än deras grundlagliga hvila till Ständernes nasta sammanträde.
Penningar, som lemnäs utan förskrifning blott på god tro till gäldenären, räknas till hedersskulder, hvilka äfven den, som med mångå förskrifna är belastad, plägar betala.
Cabinettscassans skulder äro af sådan beskaffenhet.
Böra då Svenska statsverkets hufvudman , R. St., som för öfrigt äro 20 H, qo 7*4 Den 27 Februari f. nv skuldfria och hafva godt om penningar, bete sig samfäldt mindre samvetsgrann! i ett allmänt ärende, än hvarje deras medlem skulle i sina enskilda förhållanden uppföra sig?
Huru har väl Barthelemy fonden förfarit emot Svenska statsverket? 7 §:n i i8t5 års riksdagsbeslut upplyser, att för åren 1812, i8i3 och 1814 hade af öfverskotten från St.
Barthelemy ’’3i8,ooo r:dr blifvit använda till Sveriges omedel • bara nytta, samt i följe deraf till lättnad för Svenska statsverket och lisa i nationens bördor,” hvadan R.
St. för den, som var rådande öfver Bai thelemy fonden, framburo gärden af deras uppriktiga och vördnadsfull tacksamhet.
Under berörde år var Svenska statsverket skuldsat t, men Barthe] emy fonden hade öfverflöd.
Nu, då förhållandet är omvändt, hvad tillstyrker StatsUtsk. oss att göra?
Uppmanar det oss at( af egen drift bispringa den som i andia omständigheter understödde oss?
eller vill det förmå oss att neka till och med återgäldandet af de försträckningar Bartbelemyfonden på god tro lemnat en oss tillhörig cassa?
Om nu återbetalningens uleblifvande skulle drabba just den, sorn, för att tida om penningeväsendet allena, befriat Svenska statsverket frän dess betydliga utrikes gäld, och som inrikes uppoffrat flera millioner enskild förmögenhet för allmänna inrättningar och föremål af alla slag, månne ej en vägran att godtgöra Bartbelemyfonden hvad den åt cabinettscassan förskjutit eller förskrifvit, skulle ingifva både våra hemmavarande landsmän och andra folk skälig misstanka, alt både minnet af det förflutna och erkänslan derför hade hos Sveriges Ständer förkolnat?
Att detta aldraminst är händelsen hos R. o. Ad., det vet jag de.to bättre, som Ståndet för sin del redan beviljat de behofliga medlen, genom de gamla anslagens oförminskade bibehållande.
Då dessa emedlertid nu äro nedsatta, lärer vidblifvandet af Ståndets således förut yttrade afsigt fordra ersättning åt cabinettscassan genom exdra-statsregfering för hvad henne frångått genom den ordinarie.
Jag yrkar således vördsamt, att betänk, måtte återremitteras till StatsUtsk., så att det må kunna yttra sig om sätt och utvägar dertill, eiler RiksSltn i alla händelser varda obehindrade att elter omständigheterna besluta.
Nu till de klandrade embetsmännen Gr. af Wetterstedt, Frih.
Sjeroeld, Hrr Ihre och Skogman.
Den förste och sistes namn hafva väl icke, så vidt jag hört, blifvit uttryckligen nämnda; roen då några ledamöter uttalat deras fördömelse öfver Konungens rådgifvare, under de sista 3o åren: så kunna de 2:ne af dem, hvilka hufvudsakligen deltagit i detta ärende, icke vara undantagne från det samfällda tadlet.
Gr. af Wetterstedt är den, under hvars embetstid skulden förnämligast blifvit åsamkad.
Jag kan destomindre ta - Den 27 F c h r ti x r i f. m ga lionom i försvar, sorn jag ej länner <le omständigheter, under hvilka gälden gjordes.
Men lill förmildrande af det klander, som emot honom riktas, får jag erinra alt, enligt StatsUlskts belänk., var skuldsättningen börjad före hans lid, oclj att giiIden arne år före hans inträde i Slatsminislersemhetet uppgick, enl. nuvar. mynlvärde, lill omkring 100000 r:dr b:co.
Vare nu med hans förfarande huru som helst, så är han redan bäddad i mullen.
Juridiskt ansvar kan ej af honom ulkräfvas, och på ladlels bitterhet kan Ijåns fordna så vältaliga oell försonliga stämma ej mera gifva något svar.
Grannlagenheten borde fordra att på delta rum icke anfalla den, som ej kan sig försvara.
För dem bland oss, som icke glömt att han undertecknade freden i Kiel, den ärofullaste och nyttigaste Sverige slutit sedan den Rneskildska, att han vai’ själen i de påföljande underhandlingarna om föreningen med Norrige, att han, efter Axel Oxenstjerna, var den Svenske Statsminister för utrikes ärendena, som vidsträcktast deltagit i Europas allmänna angelägenheter, att han sedermera sammanhöll och utförde de vigligasle inrikes förhandlingar, som under hans embetstid förekommo, — för dem af oss, som ännu icke glömt allt detta, finnas mera än tillräckliga förtjenster att taga i afräkning för de fel han, såsom andra, kan hafva hegått.
— Är det nu sannt, såsom mången tror, att bans bekymmer öfver denna skuldsättning tidigare lade honom i grafven, än hans öfriga omsorger och arbeten för det allmännas skull hafva gjort, så böra äfven hans hätskaste vedersakare vara tillfredsställda.
O111 den nästföljande Statsministern Frih.
Stjernelds, Statsrådet lines och Statssecrcteraren Skogmans åtgärder i denna sak, hvilken redan är underställd Riksrättens pröfning, vill jag just derföre icke tillåta mig några yttranden.
Men till de talare, sorn i afseende på dessa Konungens rådgifvare fallit Just.ombudsmannen i embetet med opåkallade och för lionom troligtvis obehöfliga biträden i hans åklagalevärf, torde jag få ställa förfrågan, om de icke jemväl erinra sig, att Frill.
Stjerneld är den, genom hvilken cabinettscassans skuld blifvit förnämligast afbetald, och Hr Ihre den, genom hvilken hennes tillstånd blifvit oss meddeladt,— att, under Hr Skogmans statssecreterare-tid, den på länge vigtigaste financiella åtgärden i Sverige, nemi. realisationen, blifvit utförd, och att då han lemnade sin mångåriga förvaltning af Svenska drätselverket, befann det sig i ett välstånd, som på 140 år varit utan exempel.
Men antingen desse, embetsmän för sina åtgärder frikännas eller sakfällas, så kan cabinettscassans skuld derigenom hvarken utplånas eller lill sin beskaffenhet förändras.
Således, mine herrar! leder oss de personliga förhållandenas granskning till intet, som förändrar sakens kända skick, eller som följaktligen bör nti föranlåta oss lill något annat, un den återremiss, hvarom jag redan anhållit. JiS Den 27 Februari f. m.
Ad. åtskiljdes kl. ^ lill 4 e- m.
Upplästes till justering ett prot.utdr. för den ■?4 dennes f. m., innefattande remiss till Const.Utsk. af en utaf Gr.
Frölich anmäld anledn. till anmärkning.
Frölich, David, anmärkte, att hans mening varit, att anmärkn.anledningen skulle vara riktad ej allenast emot föredraganden, utan äfven emot Statsrådet, ehuru han måhända ej vid anmärkn.anledn:s anmälande kommit att nämna andra än föredraganden, och anhöll att detta måtte i prot.utdr. rättas.
Sedan detta tillägg skett, Lief prot.utdr. af R. o. Ad. godkändt.
Justerades 2.:ne prot.utdr. för denna dag f. m.
Justerades pleni-prol. för den i3 dennes e. m.
Fortsattes den på f. ro. började pröfningen af StatsUtskrs utlåt.
M:s nåd. skrifvelse, i fråga om anslag för cabinettscassans behof.
Det är svårt att finna några nya skäl till de många högst vigtiga och enligt min tanke oomkullstölliga, som redan af andra talare blifvit anförda till ogillande och således denna gång till återremiss af StatsUlskrs förevar, betänkande.
Saken talar dessutom för sig sjelf; ty en skuld förefinnes; det är erkändt och visadt, och denna skuld måste betalas; detta fordrar ovillkorligen fäderneslandets ära, värdighet och anseende.
Dock kan jag icke undgå alt fästa uppmärksamheten på det enda skäl för afslag å K. M:s nåd. propos. i detta afseende, som StatsUtsk. begagnat, det nemi., att tillgöranden, som synas äga sammanhang med någon del af den inträffade skuldsättningen, äro föremål för under pröfning varande åtal inför Riksrätt.
Detta motiv synes mig hafva bort föranleda Den a?
Februari e. m. 717 Utsk. att tillstyrka bifall till K. M:s nåd. propos. i stället för att, som nu skett, densamma afstyrka.
En utaf de två: antingen är denna affär Statens; då skall lånet betalas och åtal, om så pröfvas skäligt, emot de rådgifvare, hvilka häruti haft del, anställas, eller är den helt och hållet en enskild transaction, och då hafva Ständcrne dermed intet att skaffa.
StatsUtsk. har remitterat frågan till Const.Utsk. för åtals anställande, i conseqvens hvarmed skuldens betalning borde ansetts såsom en gifven följd.
Emot några yttranden af den talare, som först öppnade debatten i denna fråga, kan jag icke undgå att göra några anmärkntr.
Frölich har ordat särdeles vackert och prydligt om huru mån han vore om Statens värdighet och anseende.
Likväl hafva alla dessa grannlåter slutats med antagande af Utskrs betänk, och således ett afslag alt betala en Statens skuld.
Mig synes att Statens värdighet och den adle Grefvens conseqvens på sådant sätt blifva illa uppehållne.
Grefven har sagt oss, att han icke är vän af någon scandal.
Man är skyldig alt sätta tro till hans ord, ehuru han denna gång synes vilja göra undantag från regeln, enär lian förordar en åtgärd, som slutligen bestämdt skulle föranleda till en scandal.
Grefven har påmint R. o. Ad. om att den tid ägt rum i Sverige, då utländska penningar blifvit der använda till vinnande af ett eller annat ändamål.
Han har häremot icke egentligen gjort någon anmärkn., men väl emot hvad som synes, enl.
Grefvens förmenande, möjligen nu skolat varit fallet, alt Svenska penningar blifvit i slikt ändamål använde i andra länder.
Jag håller före att sednare händelsen vore vida bättre än den förra; och, när var det som utländska penningar inverkade på våra angelägenheter?
jo, under den s. k. frihetstiden, då Regeringen af Ständerna blifvit försatt i snart sagdt fullkomlig kraftlöshet.
Må man taga varning häraf samt med kraft och allvar motverka ett möjligen existerande sträfvande till samma för landet högst olyckligt och skadligt mål.
Hr Grefven har icke velat att R.
St. skola använda några medel till meromförmälda skulds betalande.
Månne icke det vore bättre att använda den ofta omtalade bancoviristen till detta ändamål, än att, på sätt Grefven för ej längesedan inom detta Hus föreslog, skänka någon del deraf åt Hillska skolan.