Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty antingen han döpte ett barn, bygde ett skolhus, besökte sina sockenbor i deras hem, eller förde sin gäst omkring i de skuggrika gångarna af en liten park, som han sjelf anlagt längs med en liflig, sorlande bäck, antingen han i skötet af sin familjekrets hängaf sig åt samtalets otvungna lif, hvilket han ofta lifvade med sina minnen eller under aftonens stillhet uppläste nya lyriska dikter, eller stycken ur en ännu ej färdig historisk roman, antingen han rörde sig i dagens och nuets eller i forntidens lif med en blick på framtiden och de större arbeten han ännu hade att fullborda, alltid syntes han mig som en sällsynt harmonisk, lycklig och lyckliggörande personlighet, hvars lefnadsafton förskönades af de milda och ädla genier, hvilka han hyllat under sitt föregående lif.
Min egen bekantskap med
Mellin hade varit lik den af tvenne vandrare, som tillfälligtvis mötas en och annan gång under vägen och då utbyta en helsning, stundom ett vänligt ord, en handtryckning för att derpå skiljas åter.
På dessa korta möten hade Mellin dock varit vida mer för mig än jag för honom, först genom åtskilliga ofantliga frågetecken i mariginalen af ett manuskript af min hand, hvilka föranledde dess tillbakasändande från den tilltänkta förläggaren, men äfven mig att korrigera de bockar, som af denne påpekades.
Jag kände Mellin då föga, senare genom en poetisk helsningssång sådan endast ädla skaldenaturer frambringa i sitt hjertas furstliga gifmildhet.
Sexton eller sjutton år hade gått emellan den stund, då vi sist möttes en afton i Stockholm2, och denna vecka som jag tillbringat i hans hem i Skåne, likt en syster hos sin broder.
Nu voro vi båda gamla och likväl ...
Under våra vandringar och irrfärder på jorden händer det så ofta att då vi åter möta en medvandrare, vi måste med en suck tänka på förr och nu.
»Vi voro två vänner, vi ha blifvit två förbigående.»
Huru godt att någon gång få tänka: – »Vi voro två förbigående, vi ha blifvit två vänner.»
Efter denna skildring står Mellins skånska hem, det jag icke varit i tillfälle att kunna teckna, fullkomligt klart för oss liksom hans hela personlighet framstått i klart ljus.
Utdraget kunde visserligen varit ännu mera hopdraget om meningen varit den att det skulle gälla såsom en blott och bar citation, rörande Mellin och hans hus.
Men jag ansåg och skall alltid anse, att hvarhelst fråga uppstår om »svenskt författarlif» det är en oeftergiflig pligt att framhålla Fredrika Bremer utan allt slags afseende på nya moder inom litteraturen.
Det är hon och hennes namn, som beredt oss, efterföljare, väg öfver Atlanten, och derför är jag ock öfvertygad att det skall vara välkommet att här nedanför läsa ett bland de allra sista bref hon skrifvit till mig, kort före sin död, det vill säga under sista månaden, då hon ännu var så lifligt upptagen af den vigtiga reformfråga, som då lefde i nästan hvarje svenskt samtal.
Brefvet häntyder på hvad hon vill göra för nyåret och lyder:
Årsta den 5:te dec. 1865.
För den lilla, så goda och vänliga skrifvelsen af den 2:dra dec. hjertligaste tack, goda Emilie!
Tack äfven derföre att Illustr. tidning icke visar ifrån sig mitt lilla »kafferep».
Jag tror emellertid att det blir bäst på allt vis att det får vänta tills efter debattens utgång, och att jag kan få tid att rätta mitt lilla opus derefter.
Hur det än går, kan det väsentligaste af detta nog stå qvar, liksom det väsentligaste af det stora förslaget nog förblir stående och gående för framtiden.
Mycket tacksam är jag för hr Carléns förslag till mitt styckes omstöpning, till hvilket jag nog ej får svårt att ansluta mig, dock önskar jag att, utom det väsentliga af innehållet, äfven bibehålla formen för stycket.
Af didaktiska och dogmatiska betraktelser i frågan hafva vi haft tillräckligt, men att nu behandla den under samtal, på lätt och populärt sätt, vore, tror jag, godt och välkommet liksom – för de flesta personer – kaffe efter middagsmåltiden.
Men jag skall låta mitt kaffe koka ihop, så skall det bli starkare och smakligare.
Till nästa lördag blir det ej färdigt, icke heller på den derpå följande; men hvad säges om lördagen den 23 dec.
Då kunde det blifva godt, tror jag, och kungl. allmänheten kunde under de påföljande 3 helgdagarne få god tid att smutta derpå.
»En liten artikel till nyåret»?
Gerna.
Den önskan möter en half önskan af mig (och gör den till hel) att en gång skrifva något om »Nyåret och nyårsvisiterna» och det kunde just nu komma till pass.
Jag vill skrifva något piggt och uppiggande, icke långt, utan kort och – som jag hoppas – godt.
Jag skall försöka, men jag skulle önska att den uppsatsen kom ut om lördagen före nyårsdagen.
Men lördagen är den 30 dennes.
– Fråga herr Carlén.
»Icke rätt frisk till sinnet»:
Ack, detta gör mig ondt!
Men huru vara rätt frisk till sinnet i en hufvudstad och i en lefnadsställning der så mycket och så många göra intrång på själ och sinne?
Nej, på landet, i ensligheten, der måste man vara för att kunna rå om sig sjelf, sin tid, sina tankar.
Sällskapa med tystnaden, med naturen, de vida fälten, skogarne, de qvittrande fåglarne och farande molnen, den fria friska luften, full af elektriska lifvande strömningar, äfven under dess stormar; och sedan de tysta vännerna, böckerna – det lyfter och lifvar sinnet, fyller själen, såsom icke Stockholmslifvet förmår eller allt stadslif, der man tvingas att ständigt ladda ur sig.
Jag har nog känt det, och derföre har jag rymt fältet.
»Bättre fly än illa fäkta».
Men ögonen, de måste vara friska om man skall kunna lefva friskt på landet som i staden.
Måtte dina bli bättre!
Denna mörka ljustid är icke god för dem.
Men det blir nog bättre på nyåret.
Jag hoppas godt af nyåret!
Hjertliga helsningar, ännu på det gamla, från din tillgifna gamla väninna:
Bremer.
Hvad som sändes till mig i Holmströms lärftsbod vid Jerntorget får jag samma dag hit ut med Årsta mjölkbud, som alla dagar utom söndagarne är i staden.
Detta bref häntyder i tre särskilda afseenden på Fredrika Bremers sinnesstämning vid denna tidpunkt, en tidpunkt, som för hvarje dag och timme stupade allt djupare och djupare ned mot aftonhorisonten, bådande en afton på hvilken ingen jordisk morgonrodnad skulle följa.
Hon syntes icke ha den ringaste aning härom.
Hon njöt med fulla drag af landtlifvets frid och lugn, och egde ej en half tanke på dess vinterliga enformighet.
I stället egde hon, hvad en sådan ande som hennes ovillkorligt måtte ega, en rikedom inom sig som gjorde yttre sällskap öfverflödigt.
Dertill visade hon en liflig sympati för dagens vigtiga politik i riksdagsförhandlingarne.
Den nya representationsreformen låg henne så varmt om hjertat att hon måste ställa till ett särskildt »kafferep» för att från qvinnosidan få den diskuterad, och slutligen, hvilken innerligt intagande älskvärdhet visar hon ej, i egenskap af författarinna, då hon så hjertligt bemöter de invändningar och råd, Illustrerad tidnings utgifvare vågat, på det artigaste förstås, framkomma med!
Hon skall låta sitt kaffe »koka ihop».
Detta uttryck är så naivt målande att det rigtigt är rörande.
Men nu icke mera om henne, den ädla ...
Vid den plötsliga underrättelsen om hennes död, hade Illustrerad tidning naturligtvis en ny minnesteckning om henne inne.
Men hvarken då, eller nu, kan jag fullt förklara det vackra intrycket af hennes uppenbarelse på jorden.
Det var på årets sista dag som hon här slutade sin mission för att fira sin första nyårsdag, sin heliga nyårsfest i det hemland der hon för längesedan (fast hon ej sett det med sina lekamliga ögon) upphört att anse sig som en främling.
Sista orden om Mellin.
Ej ett år hade förflutit efter Fredrika Bremers bortgång, då vi en dag 1866 öfverraskades af ett det allra käraste besök.
Det var Mellin, den gamle, aldrig förgätne vännen, som kom att ännu en gång, tyvärr den sista, dela ett par timmar med två gamla vänner.
Han visste att mycket passerat för oss, men med lätt hand och lätt, alltid trohjertad ton strök han öfver molnen, för att snart endast falla i upprigtig förtjusning öfver den härliga utsigten.
Vi hörde icke mera suset från de gamla Humlegårdslindarne.
Men vi hörde i stället suset från sjön, då friska vindar spelade öfver den.
Åt venster hade han inloppet från »Saltsjön», nedanför fönstren viken, med alla korsande småbåtar och aktningsvärda vedskutor, midt framför sig Skeppsholmen, der han en dag embarkerade, då han begaf sig ut på krigståg.
Och slutligen hade han de allra flesta af Stockholms kyrkor, Mosebacke, Kongl. slottet och Museum.
Han förklarade i afgörande ton att det vore omöjligt att vi icke här skulle finna allt slags ersättning.
»En sådan bostad», sade han, »ville jag haft då då jag var Stockholmare: – hvilka sjöresor vi då skulle gjort!»
Mellin hade nu blifvit riddare af både Dannebrogen och Nordstjernan och såg ganska nöjd ut, då vi dertill gratulerade honom.
Han var en sant vördig prost.
Det var någon angelägenhet som förde honom till hufvudstaden.
Kanske gälde det uppgörande om nya upplagan af hans arbeten.
Allt nog, hans vistelse var icke långvarig.
Men vi hunno dock att få full bekräftelse på hvad Fredrika Bremer (om hvilken vi mycket talade) hade meddelat angående hans lyckliga och glada lif.
Ja, han var lycklig i hvarje förhållande, och talade alltjemt om sina många arbeten.
Den nya skilsmessan inföll snart: den sista.
Men om det var med Mellin som med oss, så erforo vi ömsesidigt hela den sorgliga styrka som ligger i orden: – det förflutna.
Ja, det förflutna kunde icke uppkallas.
Vi hade varit så glada att återfinna vår vän.
Men förgäfves sökte vi få våra känslor i öfverensstämmelse med det gamla.
Det var en fattigdom i sjelfva lyckan.
Svalget af de många åren hade icke rätt velat eller kunnat fyllas.
Nej, det är blott den ständiga sammanvaron, der intrycken jemt delas, som fullt tillfredsställer hjertat.
Med dem med hvilka vi så lefva, känna vi oss aldrig främmande, de må då vandra vid vår sida här eller ha gått förut att invänta den qvarlemnade.
Men för öfrigt blir man gammal och vi återfinna ej rätt våra forna käraste umgängesvänner innan vi alla druckit ur
Den eviga ungdomskällan.
WILHELM VON BRAUN.
Första kapitlet.
Löftet mellan ”bägarens rand och läppen”.
Från ålder, det vill säga något som sträcker sig tillbaka in i tidernas natt, gick i Bohus län en sägen, poetisk och egendomlig, såsom många af de gamla sägnerna äro.
Denna berättade att förr än den stora Digerdöden ödelade hela detta landskap syntes flera månader, från midnatt till hanegället, en hel hop små underliga barn, försedda med stora tunga qvastar, gå och sopa framför alla hus, och deras trägna möda, från hvilken de aldrig syntes hvila sig, hade den betydelsen att de sopade väg för alla de själar som från hvarje hus snart skulle begifva sig på den stora utvandringen.
Denna siareblick ligger icke blott allmänneligen i det nordiska folklynnet, den ligger särskildt inom vissa skaldenaturer, och breder ofta öfver deras rosenröda färgton en dunkel slöja, som insveper allt hvad rosor heter, rosor utspruckna i det fulla solljuset, i nattsvart dunkel.
Man observerar detta synnerligen på sådana naturer, hvilka inom sig bära hypokondriens olyckliga frö.
Midt under glädjen och lifvets fulla njutning kom plötsligt öfver honom en oemotståndlig tungsinthet och ett hemlighetsfullt begär att förbinda det timliga och eviga.
Ville han då skämta bort sina ingifvelser, blef tonen falsk eller sången färdig att slå öfver den gränslinie, der poesien öfvergår till något icke poetiskt.
Under loppet af denna skildring (hvilken jag meddelar lika enkelt som de öfriga, det vill säga, allt som minnena uppträda och nästan af sig sjelfva ordna sig) skall det synas att Braun flera gånger lät den breda framtidsskuggan kasta sig öfver hans väg.
Mina läsare torde väl snart hafva tröttnat vid scenerna från huset midt emot Humlegården.
Men vi bodde der under 20 år, och det utgjorde en samlingsplats eller tillflykt för den tidens litteratörer och derför har jag ofta nödgats förlägga minnena dit.
Det var en höstafton, med ett så våldsamt strömmande regn och sådana vilda orkanbyar, ett sådant uppror i naturen, att man tyckte sig förflyttad till en af den gamla engelska författarinnan Anna Redcliffs välkända romanstormar, då vanligtvis en olycklig resande, eller den resandes tjenare, med dofva slag – »bultade på porten af ett gammalt slott».
Nu erbjudes här tyvärr icke ett sådant intressant sceneri, men de stora jerndörrarne till Humlegårdsporten göra emellertid sitt bästa, eller snarare sitt värsta, för att åstadkomma ett pinsamt slammer, medan de redan i september aflöfvade grenarna piska hvarandra så häftigt att rasslet deraf, förenadt med vindspelet, hvilket tycktes komma från alla väderstrecken, verkligen lät hemskt.
Här och der gungade i vådlig fart en stackars lykta i den kolsvarta allén, och för hvarje bugning, de stora träden nödgades göra, måste hon med sin flämtande, osäkra låga följa med; och med huru ringa lif än denna låga brann, var det hennes ådömda pligt att icke slockna fullkomligt.
Hon borde åtminstone hjelpa till att lysa de från det sista spektaklet på Humlegårdsteatern återvändande menniskorna.
Ett något stadigare sken syntes från Rotundan.
Detta sken liknade en liten fyrbåk, medan alléerna liknade kanaler, på hvilka man lika gerna kunde försöka ro som gå.
Blott en enda af de fruktmånglerskor, hvilka brukade ha sin plats vid muren, hade haft det modet att stanna på sin post.
Hon visste sig ega sin enskilda publik bland teaterpubliken, och borde, då hon var ensam på fältet, lugnt kunna räkna på att så der temligen göra affärer i stort.
Men under afvaktan på affärstimman, hade den stackars madamen en otrolig möda, att hålla äpplen, päron, plommon och s. k.
»sockergrisar» inom butikens gränser, och det i trots af att de voro påbredda med den fyrdubbla ullsjalen och ytterligare betäckta af en utspänd paraply, öfver hvilken madamen sjelf oftast lutade sin kraftfulla gestalt, på det paraplyen icke skulle få smak på att imitera luftballongerna och resa af till obekanta trakter.
Sådan var scenen utanföre, ofta observerad af åtskilliga ögon innanför de väl slutna dörrarne till balkongen; och stämningen derinne i det stora upplysta rummet ljöd glad och lifvad, helst sedan värden, för att gifva en vacker samvetsro åt sig sjelf och sina två gäster, varit nere på gatan och gjort upphandling samt erbjudit bordets egarinna att lemna in sakerna och sjelf begifva sig hem.
Hon var »van» vid sådant; frukten toge ingen skada om den blefve en smula våt, och sockergrisarne och strufvorna voro redan så fuktiga, att de nog alldeles löste upp sig om de nu hoppackades.
Satt hon qvar, blefve nog både de ena och andra sålda.
De tre herrarne kring divansbordet ansågo sig nu ej vidare behöfva kasta bort sitt medlidande.
De skrattade och pratade högt och ifrigt, men det hade icke varit så hela aftonen.
Vi hade denna qväll arrangerat oss för att vara alldeles för oss sjelfva, och sutto vid hvar sitt skrifbord, när det med ett kraftigt tag ringde på tamburklockan och strax derefter en stadig, djup röst lät höra sig.
Det var Braun, som då bodde på malmgården hos Blanche.
»Det var hederligt» ropade värden. – »Du ser inte på väderleken.»
»Jag hade ledsamt, Blanche är på en sammankomst och er station låg närmast till hands.»
Värdinnan skyndade att i sin tur välkomna gästen, men märkte genast att det var en af de aftnarne, då Braun befann sig under inflytelse af sin tungsinthet – då han var så trög, att han fullkomligt kunde smitta ett helt sällskap i fall deltagarne deri ej egde någon storartad motståndskraft.
Det »nödvändiga» kom in, men samtalet ville ej flyta, det hörde jag medan jag gick af och an för några små anordningar.
»Det var ett fasligt väder.
– Hvad det lär bli för ett maskeradtåg i afton, när spektaklet slutar.»
»Ett hundväder ...
Hvad skall folk då på spektaklet?»
»Har du träffat ...» Värden, med snusdosan i ena hand och prisen mellan tummen och pekfingret, tycktes, i tankspriddhet öfver sitt afbrutna arbete, dröja med slutsatsen.
»Menar du den svarte (Crusenstolpe) – nej, jag har inte träffat honom nyss.»
»Jag tänkte inte nu på honom, jag menade Johansson Argus.»
»Han har blifvit omdöpt, vet du väl, sedan han en dag frågade någon: »Hvad var Sverige, när jag tog emot det?
– Sådana publicister äro roliga.
Också heter han nu» ...
»Hvad för slag!
Jaså, jo, Argus är omdöpt till Hvalfisken.»
»Det var så sant – men har du träffat honom sedan han blef hvalfisk?»
»Ja, i går förmiddag midt på Norrbro, och då ropade jag emot honom med munnen full af häpnad: »Hvad ser jag, hur har du kommit upp i Mälaren?
(Sedan bekant skämt af Braun.)
Efter detta stora konversationsförsök ingick en så fullständig tystnad, att jag antog att herrarne försjunkit antingen i sig sjelfva eller i de just nu erhållna tidningarna ...
Och nu kom en sällsynt, men alltid utmärkt välkommen gäst, ty han medförde ett så stort förlag af lifsluft, att ingen tröghet, som icke var rent af ohjelplig, kunde bestå inför hans talgåfvor.
Det var Ridderstad, som anländt till staden, och i trots af väder och vind uppsökt oss.
Nu spelade friska vindar så väl inne som ute ...
Braun började lefva upp och rigtigt qvickna vid.
När det blef fråga om att förarga sig öfver Carlbergs- lifvet, der han efterträdde Ridderstad ...
Den lilla supén intogs på stående eller rättare vandrande fot, ty nu började det sannskyldiga maskeradtåget från Humlegården, hvilket likaså väl urskildes från fönstren, som vi nyligen sågo det långa vagns- och drosktåget stanna längs muren.
– Men madamen, trogen vid sin post, blef dock ej bortskymd, hon fick fulltaligt besök af sin publik, och vi kunde nästan vara försäkrade att hvarken ett päron eller en sockergris blef qvar.
Emellertid sträfvade sig fram öfver alléerna och samlades i den lilla insjön vid portarna en hel skara folk, damer med högt uppdragna kjortlar och rinnande paraplyer öfver de tillklämda hattarna, herrar med kappkragen högt uppslagen och hattarne på spansk façon dragna ända ned till ögonen.
Det var alltsammans hvad som brukar benämnas sorglustigt.
Under tiden hade bordet blifvit afröjdt och vid de fylda glasen gingo skämt och historier friskt undan.
Men då tystnade plötsligt Braun och påstod att tiden var inne att skiljas.
»Klockan är ingenting ännu», menade värden, något som
Ridderstad icke bestred – ty han var midt inne i en historik – den han också fick sluta.
Men nu reste sig Braun, med glaset i hand, och sade att han ville göra något för värdinnan.
»Hvad skulle väl det bli, – utbringa en skål kanske?»
»Bättre upp – jag vill här aflägga ett löfte, ett högtidligt löfte.»
Vi iakttogo nu en fullkomlig tystnad, ty Braun hade antagit just den minen, som bådade att han ämnade säga något allvarsamt.
»Jag vill», sade han, »med glaset i hand, lofva att skrifva det bästa qväde jag förmår qväda öfver värdinnan, om hon dör före mig – dö skola vi alla.
– Klinga vi på löftet?
Jag blef en smula häpen.
Denna allvarligt menade tanke att skrifva en grafsång öfver mig var vacker i grunden, men den kom så plötsligt, så svärande mot det föregående.
Emellertid tog jag naturligtvis ett glas för att tacka och hjertligt klinga med Braun.
Men innan våra glas stötte tillsammans, hade en egendomlig ljusning gått öfver hans ansigte.
»Klinga lugnt» – sade han.
– »Jag ville blott ge ett aktningsbevis; när jag skulle qväda den sången, då ...!»
Hvad han tänkte syntes väl.
Men klingade gjorde vi.
Och ehuru jag för min del icke gifvit något löfte – blef det dock jag, som visst icke skref, det jag ej kunde, en grafsång, men som ändå en dag, med tanken på denna afton, fick egna Brauns minne en sådan gärd, som han skulle tyckt om.
Vi hade emellertid nu kommit in i en högtidlig stämning som vi ej råkade ur.
Och halfva natten undrade jag på hvem af oss två, som skulle dö först.
Andra kapitlet.
Karaktersdrag från Brauns barndom och ungdom3.
Vi förbigå qvinnolinien för att nu endast fästa oss vid den manliga.
I detta landskap föddes Kellgren, Lidner, Braun, Bjursten, och äfven den mannen som med sanning och trohet skrifvit om dem alla fyra.
Det var på hemmanet Brängesås (Böne pastorat i Elfsborgs län) som Wilhelm
Detlofs vagga först bäddades, den 2 november 1813.
Föräldrarne voro dåvarande kaptenen vid samma läns regemente, Kristian von Braun och Justina Melits, dotter af grosshandlaren P. Melits i Göteborg.
Denna dam skall ha varit mycket poetisk och begåfvad, så att det ansågs att Braun stod i skuld på mödernet för skaldegåfvan.
Men af sju syskon var han icke den ende som gjort dylika arfsanspråk.
Hans äldre syster, Amelie von Braun, född 1811, död 1859, måtte emellertid ej hyllat någon genre af dem, hvaruti hennes bror skapat sig så stort rykte, ty hennes var mycket olika, ja, så olika att det visst icke är omöjligt att den ändå föddes af hans.
Man känner den gamla trossatsen att »ytterligheterna beröra hvarandra».
Hon gjorde sig känd genom sin andliga missionsverksamhet inom Sverige, beskrifven i hennes efter döden utgifna bok Kristendomslifvet i vår tid, en ganska egendomlig uppenbarelse i denna väg af litteraturen.
Den lille Wilhelm räknade blott två år då han från sitt naturfula hem flyttades till det natursköna hem som egdes af hans farmor, icke långt från det förra.
Hos denna, i intellektuelt och moraliskt hänseende så aktningsvärda fru, (född von Staffeldt, syster till den bekante norsk-danske generalen von Staffeldt) erhöll gossen sin första uppfostran, såsom man talade han ännu om henne med en rörelse, hvilken vittnade vackert för de djupare känslor som bodde under den stundom lättsinniga ytan.
Farmodern utgjorde hans jordiska gudomlighet, tills han lärde känna en annan, åt hvilken han en dag så högt skulle skatta, under hans olyckliga kärlek – hvarom mera sedan.
Emellertid utpreglade sig hos barnet en så fast viljekraft, att han, när den rätt satte åt honom, motstod sjelfva farmodern.
»Kläd på dig dina nya kläder», sade farmodern en dag.
»Du skall få följa med till grefvinnan!»
Någon protest i ord hördes ej af, men pilten rynkade mörkt ihop ögonbrynen.
»Fru grefvinnan», en mycket förnäm dam och nära granne, hade kommit i stor onåd hos den unge frihetshjelten derföre att han, för hennes skull, af farmodern fått en sådan mängd föreskrifter i afseende på sitt uppförande, att han icke alls stod ut med den allra vigtigaste, att han ovilkorligen skulle kyssa grefvinnan på hand – att den, torr och gul, var alldeles fullsatt med blixtrande ringar, hjelpte ej.
Emellertid hade de nya kläderna kommit på, vagnen körde fram och farmor visade sig på trappan, fulltacklad i stor ståt för den förnäma visiten.
»Hvar är Wilhelm?»
Jo, der syntes han komma öfver gården – men hurudan?
Både jackan, byxorna och hela personen såg ut som om han blifvit uppdragen ur dyn.
Stackars barn, han hade varit ofantligt förtjust i sin nya kostym, men han hade med hjeltemodigt egensinne uppoffrat den för att kunna undgå ett hotande öde.
»Wilhelm!
Hvad betyder detta?» utropade farmor.
Och Wilhelm svarade halfsnyftande (enligt hvad historien intygar):
»Jag sysser henne alli’ på han’.»
Detta var ungersvennens första härtåg mot privilegier och former.
Ett annat drag i annan anda måste nämnas såsom karakteristiskt för hans lifliga känslor.
Då han en gång kommit på besök hos föräldrarne på Brängesås, intogs han af den djupaste sorg derför att en liten fölunge, som utgjorde hans förtjusning och som äfven favoriserades af farmor, råkat på villospår och kunde ingenstädes hittas.
Men sedan gossen redan gått till sängs på aftonen, kom den lyckliggörande underrättelsen, att den försvunne återkommit.
Denna glädje stod icke till att Wilhelm kunde bära ensam.
Han visste hvem som skulle dela den med honom, och så gaf han sig vid soluppgången i den oskyldiga nattkostymen, utan att någon visste deraf, å väg till farmors gård, en hel mil att sträfva fram, och kom välbehållen ditkilande med hela famnen full af storartade meddelanden.
Han kunde icke ha lefvat, om icke farmor fått veta den vigtiga tilldragelsen.
Hos henne nedlade han allt.
Brauns skolstudier började i Borås vid åtta år och fortsattes och afslutades i Visby, der fadren efter afskedstagandet blifvit postmästare.
Den hvita studentmössan och silkeslyran på kragen hade icke så stor lockelse för honom som den tidens tschakå och krigarsvärdet, och krigsakademien blef det fält der han skulle börja bilda sig till en man i staten.
Han fick också börja denna bana, som han sedan med en så bitter motvilja erinrade sig.