Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För närvarande skola, till ledning för sjelfva priserne å spanmålen, de priscuranter tagas till grund, som inlemnas från socknarna, och pä samma grund haiman nu här velat föreslå, alt någon uppgift skulle lemnäs ifrån socknarna om vigten på spanmålen.
Det står icke ovillkorligen att markegångssättarne skola sätta vigten derefter, utan här föreskrifves endast, att sådana uppgifter böra inlemnas att tjena till den ledning markegångssättarne finna för godt att deraf taga.
I allt fall skulle jag väl föreställa mig, att då Utsk. haft den uppmärksamheten emot II. o. Ad. att inbjuda de öfriga Stånden att antaga den redaction, som här blifvit föreslagen, så skulle väl icke nu detta Stånd vilja frångå denna mening, på hvilken kanske de andra Stånden komma att öfvergå.
Hr von Troil har yttrat, att det vore bättre att sätta en fix vigt en gång för alla, nemi. 13^ \M för råg och 11| \M för korn.
Jag får då fästa uppmärksamheten på att i år har det varit ganska svårt att få 13\
LäYs råg.
Jag erkänner, att jag sjelf hade borttingat ett parti af denna vigt och hade mycket svårt att anskaffa det.
Det vore väl nu det aldra obilligaste att bestämma på räntespanmålen en vigt, som icke kan fås.
Hr von Troil har sagt, att han mycket gerna vill behjerta räntegifvarnes tillstånd; men jag måste uppriktigt erkänna, att den der hjertnjupenhetén icke synes mig vara af det ömmaste slaget, då Hr von Troil kan föreslå sådane bestämmelser för dem, som Hr von Troil sjelf måste erkänna äro för dem omöjliga att uppfylla.
Vidare har Hr von Troil, såsom skäl för sitt yrkande i detta hänseende, anfört, att lönerna hafva sjunkit så betydligt.
Det må vara, att löntagarne äga skäl klaga öfver tor små löner, men icke kan man skäligen begära, att det skall vara räntegifvarens sak att betala en större penning än han har i inkomst, för att öka räntetagarnes löner, sedan han sjelf förlorat genom en dålig skörd.
Det är icke obekant huruledes, under den framfarna tiden, det förhållande, som ägt rum, har ledt till oändliga prejerier.
Jag får härjemte fästa uppmärksamhet på hvad som uti betänk.
N:o lil finnes anfördt, nemi. att uti K. resol. af 1697, 1728, 1732 och 1756 samt R. br. d. 23 Jan. 1777 är stadgadt, att den skattskyldige icke kan tillförbindas att afleverera sin spanmålsskatt uti bättre och renare säd, än som å hans ägor ”vuxit och fallit.” Jag skulle tro, att det icke är skäl att nu vara strängare emot räntegif var - Den 29 Mars.
529 värne, än i början af t700-talet.
Jag tillstyrker således bifall till Utsk:s förslag i denna punkt.
Jag anhåller att äfven för min del få instämma med de talare, som yrkat bifall till ifrågavarande punkt.
Jag föreställer mig, att om äfven icke de ord, som här äro föreslagna, skulle finnas i författningen, så måste likväl hvar och en, som har i uppdrag att för Kronans räkning emottaga spanmål, dervid ihågkomma, att Kronans fördel, rätt förstådd, äfven är deras, som betala skatten.
Det är, på sätt en talare har anmärkt, bra orimligt, att af de skattdragande fordra en annan eller bättre vara, än den som växer på deras jord, och delta stadgande kan och hör icke förstås annorlunda, än att den säd, som levereras å afrad, skall vara den bästa, som under året växt på leverantörens jord.
Tolkas delta stadgande annorlunda, så måste det vara ett missförstånd.
En värd talare har förmenat, att ett så beskaffadt stadgande skulle ge anledning till krångel.
För min del tror jag, alt man svårligen kan hitta på något stadgande så klart, alt icke anledning deraf kan lien tas lill underslef för dem, som vilja försöka del, och jag ber dervid endast alt få fästa uppmärksamheten pä ordet ”rensad,” hvilket förekommer icke allenast i den nu gällande författningen, utan äfven i det här föreslagna stadgandet.
Med ”rensad” kan, efter författningens mening, troligen icke förslås annat, än att säden är hvad man kallar väl kastad och på detta sätt rengjord.
Skulle man hålla sig till ordet i dess vanliga Svenska betydelse, så skulle måhända dermed menas, att den är plockad.
Åtminstone menas detta med en del andra växtrikets producter, när man kallar dem rensade.
Om man nu bibehåller samma stränga ordalag som hittills, nemi. att, hurudan årsväxten än varit, säden likväl skall levereras väl rensad och strid; så ger det otvifvelaktig! anledning till en hop prejerier, hvilket den lagstiftande makten väl så vidt möjligt är hör söka undvika att gifva anledn. till.
En annan värd talare har yttrat, att följden deraf troligen skulle blifva, att icke allenast Kronan, utan äfven räntetagare, linge taga hvad som helst, och att om del å ena sidan blefve vinst för räntegifvare!!, så skulle det deremot å andra sidan blifva en betydlig förlust för räntctagarcn.
Ett sådant äfventyr tror jag icke kan komma i fråga, så vidt man efter del nya förslaget, likasom efter det andra, vill förstå författningen sådan den är, och således göra hvad som är rätt och billigt.
Jag beklagar, att det skall vara eli så ledsamt och bedröfligt förhållande här, att löntagarnes intresse skall stå i strid med de skattdragandes.
Det är, så vidt jag känner, eget för vårt land, att i ett år, då de skattdragande hafva bekymmer, så skall löntagaren frodas, och tvertom; men jag hoppas, alt man en gång måtte komma till eli annat förhållande i den vägen.
Mör ner har i afseende derpå uttryckt den förmodan, att ett sådant förhållande aldrig skulle kunna åstadkommas, derföre alt ränteta8 11. 67 530 Den 2'J Mars. gar ne allt för väl skulle inse att deras fördel vore alt bibehålla det nuvarande.
För min del liar jag min lön lill största delen indelt i spanmål, men jag kan uppriktigt försäkra derom, och troligen skall mängden af indelningstagare länka lika med mig, att det vore önskligt att, äfven med uppoffringar, fä den indelta lönen utbytt emot en contant, för att en gång komma ifrån de ledsamheter och det obehag, som härmed äro förenade, samt det stridiga förhållande, hvaruti de slå till de skattdragande.
Jag föreställer mig också, att de som sätta sig deremot hafva förnämsta skälet till detta motstånd deruti, alt de frukta, att en och annan, sorn har indelt lön, och som nu är betalad någorlunda efter hvad som kan anses billigt, om han uppgaf detta förhållande hos R.
St., det skulle föranleda att vid anställd jemförelse med de många tjenstemän i Slockholm, som nu äro ställde på en slags svältkur, sälta dem på samma regime.
Jag hoppas likväl, ali man äfven i delta fall skall komma till förstånd och finna, att om man vill hafva dugliga och nyttiga personer, så mäste man aflöna dem så alt de icke, på sätt förhålladet är med en mängd tjenstemän bär i Stockholm, måste söka sin utkomst i andra företag, främmande för deras egentliga tjenst.
I afseende på sednare punkten, eller förslaget att föreskrifva en viss gemensam vigt för ränlespanmålen, så har en värd talare föreslagit, alt en bestämd vigt måtte sättas, sorn alltid skulle gälla.
Deraf kunde likväl samma olägenhet inträffa, som om detta stadgande icke antogs, eller alt man fick rätta det efter sädens beskaffenhet efter årsväxten, och att det således kunde strida emot det ändamål, som man genom det första förslaget velat vinna.
Atskillige talare hafva ansett det fördelaktigt, att ett så beskaffadt stadgande om minimivigl må antagas.
Jag vill icke sätta mig emot ett beslut derom, men jag tror för min del att man derigenom alldeles icke vinner det mål, som man söker.
Jag tror, att man derigenom endast föranleder ytterligare collisioner och ger anledning till olika omdömen om den varas beskaffenhet, hvilken skall levereras, samt att, ju mera man detaljerar stadganderna, ju mera aflägsnar man sig från målet.
Om man säger, att räntespanmälen skall vara den bästa, som af årets växt kan åstadkommas, utan allt vidare tillägg, så har man i min tanka sagt alldeles nog.
Frih. von Krtemer: Gr.
Horn har yttrat, att inom Upsala stad skall finnas ett upplag af godt korn, som blifvit honom erbjudet.
Jag får då upplysa, att detta korn är af 1843 års växt, men alt jag för min del icke anser det fröbart.
— Andra talare hafva anmärkt, att denna författning skulle blifva anledn. till tvisteämne.
Jag får i anledn. deraf upplysa, att tillämpningen af de ifrågavarande orden under detta års lopp alldeles icke har föranledi någon tvist.
Förhållandet hade säkert varit annorlunda om icke dessa ord hade funnits tili den K. resolution.
Jag medgifver visserligen, att på räntetagarnes sida billighetskänsla äfven bär bidragit dertill att icke sådana tvister ägt rum; men om ränte - Den 29 Mars.
531 tagarne haft dea billigheten, så är det dock icke alt supponera att de som köpa Kronans spanmål, till exempel pä allmänna auctioner, skulle haft denna billigheten emot räntegifvarne, om icke orden: ”efter årsväxtens beskaffenhet” hade funnits, och tvingat dem att taga den säd, som räntegifvaren lemnade.
Det linnes likväl i författningen ett annat högst vigligt ord, nemi. ordet ”rensad,” pä grund hvaraf cassation skulle kunna komma i fråga vid köpet, om icke säden har varit väl rensad, d. v. s. när det förekommit slösäd af bafra etc.
Detta är sådana förhållanden, hvarom tvister lätt kunnat uppstå, men äfven de hafva blifvit undanrödja genom den nya redactionen, som stadgar, att säden skall vara ”väl rensad.”
Således hör man se slrophen i sin helhet, dä der nemi. står håde strid och väl rensad.
I motsats emot den siste värde talaren tror jag bestämmandet af en minimivigt för räntespanmålen vara af högsta vigt, och alt den bör, likasom markegångspriserna, för hvarje år bestämmas.
Redaction är för öfrigt enlig med den, som R. o. Ad. antog, då denna fråga härifrån återremitterades.
Jag hoppas således, alt icke något motstånd skall möta den sisla punkten af detta betänk.
, och anhåller om bifall på denna punkt, sådan den nu är föreslagen.
Som ifrågavarande ämne till en stor del rörer den indelta arméen och dess aflöning, så torde R. o. Ad. tillåta mig, såsom gammal indelt officer, alt fä yttra några ord derom.
Indelta arméen har haft den olyckan att sedan Carl Xhs lid blifva så nedsatt uti sine löningsvillkor, alt den numera har 50 proc. mindre än under Carl Xhs tid.
Det är under denna lid, som accorden hafva tillkommit och utgifterna blifvit i alla afseenden vida större, än de förut varit.
Detta härrör i synnerhet af det förhållande, att när R.
St. hiföllo beväringsmanskapets inrättande år 1812, så ökades indelta arméens befäl med befäl för en bataljon vid hvarje regemente, så att i stället för 8 capitaine»’, det nu finnes 12, och i stället för 8 licutenanter 12 lieutenanter pä hvarje regemente.
Underofficerare och regementsofficerare ökades äfven i samma förhållande.
Häraf följer, att nu några och 40 officerare samt några oell 60 underofficerare måste lefva med samma indelta löner, som några oell 30 officerare, och några och 50 underoflierare mäste vidkännas en nedsättning i sina löner af 50 proc.
Hela anslaget, som man gifvit oss, var åtta penningelöner af 200 r:dr till ett helt regemente, sä att det nu finnes inom hvarje reg:te af de 12 capitainerna icke mer än tre, som hafva capitaineslön, en som har fändrikslön och så utföre hela vägen.
Att då ytterligare söka att nedsätta dessa svaga löningsvillkor synes mig oändligen orättvist.
Man har likväl försökt detta.
Man har vid en föregående riksdagförsökt att ifrån räntelagarne borttaga rättigheten att uppsäga räntespanmålen och alt lemna denna rättighet åt räntegifvaren.
Detta misslyckades likväl lyckligtvis.
Nu åter är det fråga, att räntelagarne skulle vara nödsakade att taga emot den ränlespan - 532 Den 29 Mars. mai man behagar lenina dem, om han äfven är aldrig så dålig.
Här är visserligen icke fråga om att tvinga räntegifvaren att lemna bättre säd, än årsväxten gifvet' honom sjelf.
Flere värde talare hafva hållit sig vid denna fråga och sagt, att det vore orimligt att vilja tvinga räntegifvare dertill.
Detta behöfves likväl icke, om man såsom Frih.
Cederström föreslagit, fastställer en vigt för räntespanmålen.
Dä är det gifvet, att t. ex. 13 t:r säd af 12 punds vigt svarar emot 12 t:r af 13 punds vigt.
Cederström föreslagna viglen beträffar, så torde den möjligen vara för hög.
Detta är nu en annan fråga, men jag tror, att rättvisan emot såväl räntegifvare som räntetagare fordrar, att en viss vigt fastställes, hvilket borde iakttagas vid all slags spanmålshandel.
Derigenom uppfylles också hvad en värd talare Frih.
Raal) har yrkat.
Ilan säger, att om något år spanmålen är mycket god, så blir räntegifvaren tvungen att lemna en tyngre säd ät räntelagaren.
Ganska rätt, men sedan en viss vigt är fastställd, så kommer räntegifvaren att gifva en så mycket mindre qvantitet och blir således icke lidande.
Af dessa skäl yrkar jag för min del, att 6 punkten förändras på det sätt, att räntesäd skall lemnäs efter en viss vigt; hvarvid jag anser bäst att R.
St. vid innevarande riksdag fastställde denna vigt.
Denna fråga är af stor vigt, icke allenast för Kronan, utan äfven för räntetagarne.
Jag ser icke egentligen hvarföre man skall söka framställa den så bevekande, eller hvarföre några bevekande skäl skola tala mer för räntegifvarne än för räuletagarne eller Kronan.
Man ser ganska väl StatsUtsk:s mening.
Den tyckes vara att icke någon öfverdrifven fordran skall på räntelagarnes sida göras emot räntegifvarne.
En sådan öfverdrifven fordran anser jag att det vore om, då en allmän svår årsväxt har nedsatt vigten och beskaffenheten af säden, man icke dessmindre fordrade, ali räntegifvaren skulle lemna den lika god som under ett annat år.
På andra sidan åter synes mig vara obilligt att påstå, såsom flere talare här gjort, alt icke räntegifvarne skulle vara skyldiga alt lemna annan vara än som växer på deras jord.
Deruti måste ligga ett misstag, ty deraf skulle följa, alt om i samma by den ena räntegifvaren sköter sin jord väl, den andra deremot illa, så skulle den sednare, som till följd af jordens vanskötsel får en sämre säd, derigenom blifva befriad att lemna räntesäden så god, som han sjelf kunde hafva den, i händelse han med omsorg skötte sin jord.
Nu innehåller ordalydelsen, att säden skall vara väl rensad och efter årsväxtens beskaffenhet strid, d. v. s. att den skall vara strid efter beskaffenheten i orten, i landet, i halfva Sverige.
Detta är rikligt, men om ordalydelsen, sådan som den nu förefinnes i Utsk:s förslag, skulle komma alt ingå i författningen, så kan den åberopas af hvarje räntegifvare till hans fördel, och lian säger då: denna säd bar vuxit på min jord, jag har icke någon bättre.
Den kan också vara väl rensad, men ganska underviglig.
Den gamla författ - Den 20 Mars, 533 ningen säger ganska rätt, att bättre säd skall icke fordras än den sorn har vuxit på räntegifvarens åker, och jag vet icke eller att några misstag deraf hafva följt; men man bör icke utsätta räntelagarne för den svårighet, hvaruti delta kan inleda honom, om han har rätt att få en säd, som är jemngod med den, som i allmänhet växer i landet.
Vid en sådan fråga som denna hör man se först på det allmänna.
Det allmänna är här både Kronan och räntetagarne.
Går man ut ifrån den synpunkten att småningom förvandla det system, som nu äger rum i Sverige, i afseende på grunderna för räntors utgörande, så kan man hafva rätt.
Men om i stället för säd räntorna skulle erläggas uti contanta penningar, så skulle derigenom både Kronan och räntetagarne komma att förlora.
Om man jemför priserna på spanmål i silfver under olika tider, så har hittills visat sig det resultat, att spanmålens värde i rent silfver har stigit.
Således måtte detta icke vara skäl, utan man bör snarare söka att bibehålla det förhållande, som nu äger rum i Sverige.
StatsUtskrs mening måtte hafva varit att säden borde lemnäs sådan som den för hvarje år i allmänhet finnes på en väl brukad åker; men i sådant fall, så borde väl ordställningen hafva varit: väl rensad och strid efter årsväxtens beskaffenhet i orten.
På grund af denna anmärkning emot sjelfva ordalagen kan jag icke tillstyrka bifall lill Ulsk:s förslag.
Man säger att, då vigten vore den säkra bestämmelsegrunden, så skulle densamma vara ett tillräckligt correctiv emot de missbruk, som kunna äga rum till följd af Utsk:s förslag; men så är icke förhållandet, ty vigten af en säd, som är rå, är större än den torra och således innebär delta stadgande icke något tillräckligt correctiv.
Om för öfrigt man äfven stadgade, att säden skulle vara torr då den vägdes, skulle väl ändock detta stadgande om vigten innebära någon fördel för räntetagarne?
Jag kan icke linna det, och ser icke hvarföre man skall stadga något lill fördel endast för räntegifvarne med förbiseende af räntetagarnes och Kronans bästa.
Båda hafva lika rätt, och den enas rätt bör väl icke anses sämre än den andras.
Detta är skälet, hvarför jag anser att det correctiv, sorn StatsUtsk. har föreslagit i del 7 morn., gifver full anledning att ändra redaction i det sjette.
Då jag anmälde mig, hade Hr Lagerhjelm ännu icke talat.
Han har yttrat hvad jag väsendtligen ville säga; men jag anser mig dock böra upptaga frågan frän en annan synpunkt.
Jag är hvarken räntetagare eller räntegifvare.
Jag har således icke något personligt intresse i denna fråga, men hon har deremot för mig ett annat intresse och det är ganska stort; det nemi., att hon hänvisar till brister i vår statsförfattning, för hvilka vi få svårligen plikta.
Hvarföre begagnar man icke penningar i stället för varor, så vore alla dessa tvister och besvär undanröjda?
Man vågar det icke, derföre alt Ständerna äro enväldiga i penningelagstiftningen, och de hålla icke myntet vid sitt värde.
Man fruktar deras sätt alt förfara 534 Den 2(J
Mars. med löntagarnes inkomster; derföre mottager dessa hellre prestationer, än man utsätter sig för den myntförsämring, hvilken Ständerna af missförstådt besparingsnit möjligen åstadkomma.
Men om äfven penningarne vore säkra, så ville jag, för min del, ändock icke tillstyrka indelningsverkets upphörande.
Jo, emedan Ständerna äro enväldige i statsregleringsfrågor och kunde lätteligen af samma missförstådda nit för besparingar, som jag nyss nämnde, försvaga försvarsverket.
Lyckligtvis skyddar 80 § Reg.F. det indelta försvarsverket mot en godtycklig förstörelse.
Derföre vill jag, så länge jag äger en röst bland Sveriges riksdagsmän, yrka indelningsverkets bibehållande, på det att riket åtminstone måtte äga säkerhet om någon del af sitt försvarsverk.
Under sådana förhållanden, och då man icke vill eller icke törs förändra dessa, så får man dragas med olägenheterna, och under sådan synpunkt är det, som jag nu går att yttra mig.
Då säger jag, lika med Hr Lagerhjelm, att jag ser lika mycket och väl mera i detta fall på det allmänna än det enskilda.
Men om det är förhållandet, såsom en talare nyss nämnde, att den ena al de båda contrahenterna vinner på missväxten och den andra på den goda årsväxten, så ligger väl deruti icke mera än den strängaste rättvisa, att man tillåter båda contrahenterna alt ömsom vinna och ömsom förlora pä omständigheter, som af ingendera bero.
Vill man åter icke vara rättvis, sä ställe man sä till, att den ene ständigt vinner och den andre ständigt förlorar.
Detta kan jag icke medgifva, och derföre är det, sorn jag fortfarande, under flera riksdagar sökt vidmakthålla de författningar, sorn lviltill» hafva varit gällande.
När 1111 här är fråga om ordalydelsens förändring i den gamla författningen; så mäste man naturligtvis fråga: hvad är meningen dermed?
Ar det blott meningen att göra en förändring i ord, sä är det öfverflödigt att tvista.
Är det åter meningen att göra förändring i sak, så vill man veta: hvaruti denna förändring består?
Månne icke deruti, att man vill göra räntetagarne orätt och räntegifvarne en fördel?
Utan tvifvel vill man det, och derföre måste jag nu bestrida denna ordförändring.
Men jag vill äfven söka visa lill hvilka svårigheter man genom densamma skulle komma.
Om en annan ordalydelse skulle införas, så måste väl hvarje räntegifvare inom sig sjelf säga: att alldenstund Ständerna icke kunna hafva gjort denna förändring för räntelagarnes bästa eller för roskull, så mäste de hafva dermed velat gifva oss en fördel, och den skola vi taga ut.
Hvilka tvister skulle icke då föranledas af uttrycket: årsväxtens beskaffenhet.
Men nu kommer man och säger:
Delta ful slag sammanhänger med det som i 7:de punkten är gjordt, ang:de bestämmandet af en viss vigt för räntcspanmål.
Men då frågar jag:
Hur skall denna vigt bestämmas?
Jo, säger man, det synes i nästa §, der det står, alt delta skall ske vid markegångssåltningen.
Men denna vigt skall väl icke bestämmas godtyckligt, så alt i händelse de personer, som deltaga i raarkegåugssältningen äro från en skogsbygd, vigten bestämmes efter den ortens säd eller tvertom, derest ett läns. slättboer hafva pluralilelen.
Jag vill taga Den 29 Mars. 535 elt län t. ex., der jag varit hemmastadd, nemi.
Det består såsom man vet af ett bördigt slättland,' omgifvet af skogsbygd.
Huru vill man nu bestämma förhållandet mellan slätten och skogsbygden?
Skola rösterna beräknas efter socknarnes antal, hemmantalet, eller dylikt, så kommer skogsbygden alltid alt blifva lidande.
I andra län är förhållandet tvertom.
Bestämmandet öfverlemnas således åt godtycket, man kan då föreställa sig huru många olika beslut skola om vigten fattas, och huru de skola inom samma län omvexla från det ena året till det andra, allt efter som de personer, hvilka deltaga i markegångssättningen, höra till skogs- eller slättbygden.
Allt detta få landshöfdingarne och Kammarcoll. uppbära i form af besvär, och man kommer sålunda att icke blott tvista om allt, hvarom man förut tvistat, utan man skall äfven tvista om vigten.
Vi borde tillse att vi hade öfvervunnit de svårigheter, som redan finnas, innan vi kasta oss in i nya.
För min del afstyrker jag denna punkt.
Nu såsom alltid lånar jagmig icke till partiåsigter, men önskar, att mina grundsatser må vara effecten af känslan för allmän rätt.
Den allmänna rätten anser jag icke vara befordrad genom den förändring, som nu är föreslagen.
Om tilika med föreskriften att säden skulle vara ren, det vore en gifven vigt bestämd för hvarje sädesslag, så skulle såviil den räntetagande som den räntegifvande finna sin rätt derunder bevarad.
Jag söker och tror mig kunna fordra homogenitet i saker af lika eller åtminstone närgränsande beskaffenhet.
Jag arrenderar ut en egendom emot ett contant arrende; jag arrenderar ut en annan emot sädesarrende.
Hvem är det som säger, att af den ena egendomen, hvars arrende skall betalas i säd, man skall ena året gifva mig råg, som väger 12 Lf? och det andra året råg, som väger 13 IM och 11 Hvarföre skulle icke lika väl den andra arrendatorn kunna säga det ena året: nu är det ett strypsystem och så ondt om penningar, att jag icke kan betala arrendet med mera än 44 sk. på rahn.
Mörner har yttrat, alt man borde handla efter sunda grundsatser.
Om denna förändring blir beramad för framtiden, är det väl en sundare grundsats, än den, som legat till grund för det förra bestämmandet?
Uppmuntrar man icke hvar och en att sköta sin jord illa, om man föreskrifver, att hemmanets äring skall bestämma afradens beskaffenhet?
Man vore då jemväl alltför oklok, om man tog den bästa säd hemmanet gifvit; man tog den sämsta, och afraden komrae att bestå af slösäd.
Om jemte föreskriften att säden skulle vara väl rensad och strid efter årsväxtens beskaffenhet, det vore en vigt bestämd, så skulle jag votera för bifall till betänk., hvilket jag nu icke kan göra.
Vi hafva vigt på råg och liafra; hvarföre hafva vi icke äfven vigt på hvete och korn.
Nu kan man mycket väl komma mod en tunna korn, sorn är skal af korn till större delen.
Det är icke sådant, som räntetagaren bör vara skyldig att taga; han bör hafva korn och icke skal.
Om en vigt vore bestämd, så kunde den, jemförd med måttet, tjena till grund 536
Den 29 Mars. för Konungens Bef:h:des bedömmande.
Afsigten med att förbättra det nuvarande stadgandet malte väl vara att undvika prejerier.
Jag tror likväl, att det närvarande stadgandet tillräckligt förekommer dem, då den, som finner sig missnöjd med sädens beskaffenhet, äger rätt att i en påse försegla en kappe, hvilken kommer att ligga lill grund för Konungens Bef:h:des bedömmande.
Erfarenheten har visat, att det utslag, som har gifvits på grund af detta prof, till förmån stundom för räntetagaren och stundom för rälegifvaren, har, åtminstone inom Westmanland, icke blifvit öfverklagadt, och det måste således vara en lemligen riktig väg att skipa rättvisa.