Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Krogrummet var uppfylldt af kunder, hvilka hade samlats omkring ett bord, som stod midt på golfvet, och på hvilket en yngling stigit upp.
Han sjöng och ackompanjerade sig på fiol.
Mannen kunde icke riktigt urskilja hvad ynglingen sjöng, emedan rösten var svag; men af det lilla han uppfångade föreföll det honom, som melodien varit bekant.
Nyfiken att erfara, huru härmed förhöll sig, tryckte han hatten djupare ned öfver pannan och inträdde i krogrummet, där han tog plats i ett af de minst upplysta hörnen.
Han rekvirerade en butelj dricka.
Främlingens ankomst störde hvarken sångaren eller åhörarne.
Den förre fortfor att sjunga sin visa, de senare att med bifallsyttringar gifva sin belåtenhet tillkänna.
Den unge mannen syntes road af sången och blickade med deltagande och intresse på ynglingen, som af vår moder naturen fått ett ovanligt fördelaktigt utseende.
När sången var slut, hoppade gossen ned från bordet och räckte ut handen åt åhörarne med de orden:
“Ni har lofvat att betala mig för min sång, och hit nu med slantarna!
Jag har brådtom, för mor min väntar.“
“Vi ska väl ge’n några styfver, eftersom vi sagt det,“ utlät sig en stor bredaxlad arbetskarl.
“Han har förtjänt dem, och vi hafva haft en rolig stund.“
“Visserligen,“ medgaf en halfrusig skoflickare; “men annars så tycker jag, att det allt är ett bra lätt arbete att sjunga sig till pengar.“
“Jo, jo men, icke är det så tungt som att släpa uti ’Vågen’ dagen i ända,“ menade en full järnbärare och sökte i fickorna efter mynt; “men man skall väl kosta på sig att hafva roligt också någon gång, och därför så“ ...
“Så gifva vi pojken litet för hans besvär,“ inföll skoflickaren.
De kring bordet församlade fiskade upp ur fickorna några kopparslantar, dem de helt föraktligt kastade på bordet åt ynglingen, som med ögonen blixtrande af sårad stolthet och ådrorna svällande i pannan, betraktade de mer eller mindre rusiga kroggästerna.
Han sammanknöt handen, hvilken han lade på bordet, under det en tung suck höjde hans bröst.
“Se så, min gosse,“ yttrade arbetskarlen, “samla nu ihop din förtjänst; det lär nog räcka till bröd åt mor din för i kväll, och om du kommer igen i morgon afton och kvintilerar för oss, får du allt så pass, att det räcker för morgondagen.
Gå nu hem och se icke ledsen ut!“
“Tror du, jag är ledsen,“ utbrast ynglingen med gnistrande ögon; “nej du, jag är arg, för ... för ...“
“Att vi betalt din eländiga sång,“ utbrast skoflickaren; “är det på det viset, din tiggarbyting, så taga vi igen våra pengar och kasta dig ut på gatan.
F-n ta’ mig, om jag tyckte din visa var värd ett endaste vitten.“
“Tyckte du icke,“ skrek ynglingen, som samlat ihop pengarna i sin ena hand, men nu i utbrottet af vrede kastade dem midt i ansiktet på skoflickaren.
“Kallar du min sång eländig,“ fortfor han, lågande af ondska; “vet du då icke, din usla skolappare, att den är af Bellman.
Förr må min mor svälta, än jag tager något af den, som kallat Bellmans sånger eländiga.“
Gossen rusade emot dörren; men ett halft dussin starka näfvar fattade tag uti honom och lika många röster ropade:
“Jaså, du smädar oss, du kastar våra pengar i synen på oss; det skall du ha smörj för, din tuppkyckling, som tror, att du kan gala så högt, när du bara är en tiggarunge.“
“Smörj ska han ha, den satbytingen,“ skrek skoflickaren, “smörj för det han förolämpar ärliga arbetare och smörj för det han sjunger den där skojarens visor.“
“Slå mig till döds, om I viljen; men vågen icke säga något om Bellman, för då rifver jag ögonen ur den, som det gör.“
“Det låter du allt bli,“ vrålade skoflickaren och fattade ynglingen om strupen; “jag säger ändå, jag, att vismakaren Bellman är en skojare, för jag har lagat skor åt honom och icke fått betaldt.
Nu kan du få en omlappning för både din egen och hans räkning.“
“Hvad nu, godt folk,“ utropade en klar, välljudande röst, “skolen I anfalla en värnlös gosse?
Icke går det an.“
Främlingen stod nu midt ibland dem.
“Bättre då att gifva honom den skärf han begärt och låta honom gå.“
De uppretade arbetarne stirrade “på den främmande.
Då han tystnat, hördes ett doft mummel.
Den grälaktiga skonickaren var alldeles icke böjd för ett fredligt slut pa uppträdet, utan trädde fram till främlingen, sägande:
“Vi låta icke tukta oss af herrefolk, skall jag säga, för si, vi tåla icke, att de lägga näsan i våra affärdor; vi gräla, om vi vilja, och vi klå upp pojken, om det roar oss, utan att herrn har med den saken att göra; men vill han vara med om leken, så kan han nog få smaka mina näfvar.“
Skonickaren knöt handen under näsan på den unge mannen.
“Skonickaren har rätt,“ skreko de öfriga, “och. smörj skall pojken ha.“
“Och hvarför skolen
I slå honom?“ frågade främlingen med orubbligt lugn och ett godmodigt leende.
Det välvilliga i hans ansikte gjorde intryck på mängden.
Den bredaxlade arbetskarlen yttrade;
“Ah, icke var det därför, att visan var dålig, som skonickaren blef rasande, utan för det pojken kastade slantarna i synen på honom, och det var väl ändå icke så rätt gjordt, kan jag tycka.“
“I så fall blir det väl bäst, att den, som var egentliga orsaken till uppträdet, söker försvara det.
Gossen kastade pengarna i ansiktet på skonickaren för det denne icke tyckte om Bellmans visor.
Jag vet alltså icke någon bättre råd, än att Bellman får godtgöra hvad ynglingen brutit, därigenom att han själf sjunger en visa för er.“
Utan att afvakta något svar, uppstämde främlingen samma sång gossen sjungit1.
Han sjöng den så, att hans råa åhörare stodo orörliga och förstummade med uppspärrade munnar.
Det tycktes, som hade den vackra sången ägt förmågan att göra de rusiga nyktra och komma dem att glömma allt groll.
När sången tystnade, var orsaken till grälet
förgäten, och alla blickade på sångaren med oförställd beundran.
“Nu, mina vänner, hafven
I hört en af Bellmans visor, sjungen af honom själf, och I skolen säkert gå härifrån utan agg emot gossen, som, efter hvad jag kan tycka, är ingen mer eller mindre än min uppassare.“
“Är ni Karl Michael Bellman?“ utropade skoflickaren.
“Alldeles, kära mästare, jag är just den där skojaren, som icke betalat lagningen af sina skor, och densamme, för hvilken ni kvarhållit de enda brukbara skoplagg han äger, så att han nu får gå med dessa,“ svarade Bellman leende och sträckte emot skoflickaren sin ena fot.
Den var beklädd med en sko i högst betänkligt skick.
“Å kors,“ skrek krögerskan och tog ett djärft skutt öfver disken, “är han Bellman?
Man får väl lof att riktigt se på’n, för att veta, huru en vismakare ser ut, och inte går det an, att en så fin och rolig herre går med trasiga skor; utan han skall hafva dem, som skoflickaren satt i pant hos mig; men först vill jag riktigt ta’n i betraktande.“
Gumman tittade poeten rakt i ansiktet genom ett par stora glasögon.
“Nå, mutter, hur tycker ni jag ser ut?“ frågade Bellman skämtsamt.
“Lik andra människor, är det icke så?“
“Å jo, han ser icke så dum ut; men nu skall jag ta fram skorna, som det fyllsvinet skoflickaren pantsatt.“
“När allt kommer omkring, så är det kanske mina egna, dem han behållit som säkerhet.
Hit med dem, mutter lilla, så få vi se!“
Skorna framtogos och befunnos verkligen vara Bellmans.
“Nå, så mycket bättre; jag var just på väg att uppsöka skoflickaren för att betala min räkning och få min fotbeklädnad åter.
Jag kan nu få affären uppgjord.“
Bellman betalade den ur koncepterna råkade skoflickaren, tog på sig de hela skorna och lämnade kvar de söndriga, hvarefter han sade krogens förbluffade befolkning farväl.
Än en gång samlade sig de närvarande kring Bellman för att hvar och en på sitt sätt tacka honom för sången och i minnet inprägla hans anletsdrag.
Skoflickaren, som i det närmaste blifvit nykter, bad att få trycka hans hand såsom ett bevis på, att han icke vredgades öfver hvad denne sagt.
Bellman räckte honom handen och sade skrattande:
“Jag har fått mina skor, ni edra pengar, vi äro således vänner.“
“Tack för det!“ utropade skoflickaren och vände sig därpå till ynglingen, sägande: “nu skall jag samla ihop slantarna du kastade på mig, för det är väl ändå det minsta jag kan göra, eftersom jag varit stursk emot herr Bellman och så när huggit honom på truten.
Detta var hvad jag borde hafva gjort med dig, för det du sjöng hans visa sämre än en skata skulle ha gjort.
Gå nu och köp bröd åt din mor, och behöfver du några skor lagade, så kom till skoflickar Sjöberg, så lappar han upp dem till tack för det han fått höra herr Bellman själf.“
En stund därefter hade Bellman aflägsnat sig, medförande ynglingen.
Utkommen på den mörka gatan sade han:
“Huru kommer det sig, att jag funnit dig sjungande på en krog?
Jag har hitintills ansett dig för en stilla yngling, som icke besökte dylika ställen.“
Gossen teg.
“Du vill icke säga mig orsaken.
Nå, gör som du vill.
Jag skall icke vidare spörja dig; men man talade om, att du hade en mor, som var utan bröd.
Hvarför har du icke sagt mig det; jag skulle möjligen kunnat hjälpa dig och henne, om du haft förtroende för mig.
Icke lär du ändå i längden förmå uppehålla dig med att sjunga och spela för halfrusiga kroggäster.“
Gossen böjde ned hufvudet, och en häftig snyftning gaf tillkänna att han grät.
Bellman tvärstannade.
“Hvad, min gosse, jag tror du gråter.
Är du bedröfvad, så tala ut din smärta; med tårar vinna vi ingenting.
Bort med all barnslig stolthet, då du har med Bellman att göra!“
Snyftningarna upphörde; gossen fattade poetens hand, mumlande:
“Hvad ni är god!
O, min Gud, hvad jag är lycklig, som af er blifvit behandlad med så mycken välvilja, och ändå, huru olycklig är jag icke!“
Åter hördes något, som liknade en snyftning; men den hämmades likväl genast, och sedan Bellman sagt ytterligare några uppmuntrande ord, berättade gossen honom sin korta historia.
“Jaså, du sjöng för bröd?
Stackars barn, det gör mig ondt om dig.
Här har du några daler till i morgon.
Hvar är det du bor?“
Gossen uppgaf gatan och huset.
“Du behöfver icke komma och borsta åt mig i morgon, utan stanna hos din mor.
Skaffa henne och dig mat och hoppas sedan på bättre tider.“
Då Bellman något sent på aftonen kom hem till sig, fann han en bjudning till en rik grosshandlare, den vi här vilja benämna Alm.
Bellman läste igenom bjudningsbrefvet, slängde det sedan ifrån sig och gick till hvila.
Han var ännu icke färdigklädd, då han följande morgonen erhöll besök af Olof Kexél.
Under det de båda vännerna skämtade och pratade, fick Kexél ögonen på grosshandlarens bjudningsbref, hvilket låg kvar på bordet, dit Bellman kastat det.
“Hvad,“ utropade Kexél, “en bjudning till Alm, den fåfängaste, dummaste och penningdrygaste narr i hela Sverige!
Känner du honom?“
“Helt obetydligt,“ svarade Bellman, “men karlen har, de få gånger vi sammanträffat, retat mig med sin oförskämdhet att vilja hafva ett impromptu.
Nu har han ökat sin oförskämdhet på ett högst anmärkningsvärdt sätt.
Se själf!“
Kexél läste högt, och med den honom egna förmågan att gifva ett komiskt uttryck åt rösten.
Början af brefvet var affattadt i vanlig bjudningsform men slutet var så mycket mer karakteristiskt.
“Anhålles, att herr Bellman till värdens och gästernas tillfredsställelse behagade sjunga några för tillfället författade och afpassade roliga sånger.
Man tror sig kunna försäkra, att det nöje herr Bellman därigenom kommer att bereda de närvarande, skall blifva inbringande för hans kassa, emedan grosshandlar
Alm är en man, som vet betala den glädje honom tillskyndas, och det kontant ändå.“
Kexél utbrast i ett gapskratt och försäkrade, att mannen bestämdt förlorat vettet, eftersom han föreslog Bellman att sjunga för betalning.
Man borde, enligt Kexéls förmenande, skrifva en visa om den rike mannen.
Men Bellman var icke af samma tanke, utan afbröt vännens munterhet med de orden:
“Om narrar och lymlar skrifver jag icke några visor; dem behandlar man utan alla ceremonier.“
Bellman ryckte åt sig papper, penna och bläck och skref dessa ord:
“När solen går upp i väster och ner i öster, då skall Karl Michael Bellman sjunga på grosshandlar
Alms bjudning för hans gäster och mot betalning.“
Detta svar, tillika med bjudningsbrefvet, slogs in i ett omslag och afsändes till grosshandlaren.
Några dagar därefter gaf dåvarande notarien Johan Trotzig en större middag.
Den lefnadsglade, unge och förmögne tjänstemannen såg vid sitt bord många af den tidens utmärktaste snillen, sångare och konstnärer.
Ibland dem var Bellman den för Trotzig käraste.
Bellman, som visste, att man hos Trotzig kom i godt sällskap och där alltid träffade samman med “snillebröder“, var merendels vid godt lynne, då han infann sig på någon af vännens tillställningar, i synnerhet som värden själf var en älskvärd och kvick karl, hvilken älskade vin, sång och glädje.
Bellman var nu, såsom alltid, den mest efterlängtade af alla gästerna.
Han infann sig denna gång något sent, så att man hade väntat på honom.
Hans inträde hälsades med hurrarop, och man intog genast sina platser vid bordet i den mest upprymda sinnesstämning.
Anrättningarna voro utsökta; vin och kvickheter flödade; tal, skålar och sång aflöste hvarandra.
Bellmans utseende tillkännagaf, att han var ganska lifvad, och att döma af alla yttre tecken, kunde man hoppas på den glädjen att få höra honom improvisera.
Man hade emellertid kommit till sista rätten, utan att Bellman, trots sin munterhet, höjt sin röst till sång.
Nu reste han sig upp och yttrade:
“Finns här vid bordet någon prästson?“
“Jag är son af en andlig far!“ utropade Kexél.
“Du är poet, du duger icke.“
“Hallman är äfven prästson,“ sade en af bordsgästerna.
“Ett obrukbart exemplar vid närvarande tillfälle,“ menade Bellman skrattande; “nej, bättre utrustade prästsöner behöfver jag.“
“Hvad,“ utbrast Kexél, “äro icke vi väl utrustade?“
“Å jo, blott det icke handlar om kontanter, och det är just sådana den prästson bör hafva, som jag vill vända mig till.“
“I sådant fall, se till,“ utropade Hallman; “där har du en prästafkomling, som i hull och guld öfverträffar alla andra.
Jag menar grosshandlar Alm.“
Allas ögon riktades på den rike mannen, hvilken endast hade sitt släktskap med värden att tacka för det han blifvit kastad in i kretsen af vittert folk.
Grosshandlaren blef mörkröd, då sällskapets blickar fästes på honom.
Bellman såg på den digra penningekarlen på ett sätt som angaf, att han icke hyste några stora förhoppningar med afseende på honom.
Grosshandlaren låtsade med mycken noggrannhet syna hvad han hade på tallriken, liksom han icke hört, att Hallman utpekat honom.
“Äro här icke några flera af prästerlig härkomst?“ frågade Bellman och mönstrade de församlade middagsgästerna, hvilka besvarade frågan nekande.
“Hvad, Bellman,“ utropade Hallman, “är du icke nöjd med grosshandlaren?
Han är så god som tio andra; men skulle du nödvändigt vilja hafva flera prästebarn, så antag, att Trotzig, vår artiga värd, är ett sådant.“
“Idéen är god, och jag vill tillämpa den,“ menade Bellman skrattande, “men sålunda, att alla här församlade äro prästsöner.
Trotzig till att börja med, eftersom det handlar om hjälp åt en fattig prästänka och hennes son.
Den, som önskar höra mig sjunga en visa om en fattig poet och en skoflickare, han lägger ett mynt under sin tallrik.
Alltså, Trotzig, du börjar.
Få nu se, huru högt Bellmans sång skattas.
Här om aftonen sjöng jag på en krog för att frälsa från stryk samma pojke, för hvilken jag i dag tigger, på det han må få en bättre framtid än den, att med dålig röst och på ett uselt ställe sjunga mina bästa sånger, för att förtjäna några slantar och däremellan för en lumpen styfver borsta mina dåliga skodon.“
Grosshandlaren
Alm såg nu upp från sin tallrik och fäste ögonen på Bellman.
“Har solen i dag gått upp i väster, herr Bellman?“ frågade han.
“Icke som jag vet,“ svarade Bellman vårdslöst.
“Jag trodde det, eftersom ni sjunger för betalning.“
“Misstag, herr grosshandlare; jag sjunger för att öfva barmhärtighet.
All min rikedom är min sång, och det är således endast genom den, jag kan hjälpa behofvets barn.
Vore jag rik såsom ni, så skulle jag gifva, utan att anlita mina vänner.
Nu är jag det icke, och därför sjunger jag om poeten och skoflickaren.“
Hvar och en tog upp sin börs för att under sin tallrik lägga gåfvan åt den fattige ynglingen och hans mor.
Äfven Hallman och Kexél lade dit något.
Bellmans läppar logo, då hans ögon fästes på vännerna.
Han visste ganska väl, att de endast vid utomordentliga tillfällen voro försedda med mynt.
Kanske var denna en af dessa undantagsdagar.
Sedan insamlingen försiggått, drack man Trotzigs skål, och därefter skildrade Bellman i en sång, huru en skoflickare behöll i pant de enda brukbara skor, en fattig poet hade, och huru den sistnämnde återfann dem på en krog, pantsatta för brännvin.
Han sjöng därefter en särskild sång för hvarje skål och var försatt i denna inspirerade sinnesstämning, som gjorde honom så stor och så beundrad af alla, som åhörde honom.
Bellmans ögon voro nu matta och hans ansiktsmuskler slappa, något som vanligen inträffade sedan han improviserat.
Han glömde likväl icke, hvarför han denna gång öfverlämnat sig åt sina poetiska utgjutelser, utan började i gästernas närvaro samla tillhopa penningarna.
Det matta ögat lifvades nu åter, och för hvarje penning han tog från bordet, utropade han dess valör och bifogade några pikanta och kvicka anmärkningar öfver huru mycket värde hans sång haft för gifvaren.
Trotzig, alltid villig att ägna Bellman sin hyllning, hade lagt femtio riksdaler under sin tallrik, och man kan säga, att de flesta varit ytterst frikostiga.
Under grosshandlar
Alms tallrik var det tomt.
Han var den enda, som icke gifvit något.
Kexél hade under sin lagt ett sammanvikt papper, hvarpå stod: “Bellmans sång kan icke uppvägas med guld.“
Bellman uppläste Kexéls lilla skrifvelse och bifogade ett kvickt epigram öfver vännens alltid tomma börs, men ständigt fyndiga hufvud.
Hallman hade gifvit en anvisning på tio daler att lyfta hos bokhandlar
Holmberg, ifall denne hade försålt något af Hallmans förlag.
Äfven denna poetiska brist på mynt blef ett ämne till skämt för Bellman och åstadkom stor munterhet.
“Det är en lycka för min skyddsling, att icke alla äro poeter och grossörer,“ sade Bellman; “ty då vore fara värdt att han finge svälta ihjäl.“
Huset på Stora Badstugatan.
Dagen därpå var en ovanligt klar oktobermorgon.
Bellman var, oaktadt kalaset hos Trotzig, tidigt ute och vandrade af till Stora Badstugatan å Norrmalm.
Här inträdde han i ett lågt, förfallet trähus och frågade efter fru Osenius, änka efter en präst, och moder till den unga sångaren på krogen.
Bellman kom som en tröstens och hugsvalelsens ängel med hjälp och lindring i nöden.
Unga Philip, änkans son, var sexton år med ovanliga anlag för teckning, ehuru nöden under de sista åren hade gjort, att han hvarken fått öfva detta anlag eller fortsätta sin skolgång.
Den summa pengar Bellman medförde, satte den stackars modern i tillfälle att komma ur sin utblottade belägenhet och gaf utsikt åt sonen att få återtaga de afbrutna studierna.
Den sjuka fru Osenius tillfrisknade, och efter några veckors förlopp funnes i änkans boning lika många skäl Bellman hos fru Osenius.
till förhoppningar för framtiden, som det före Bellmans inträdande där varit sorgligt och hopplöst.
Af mor och son välsignades skalden såsom deras räddare.
Under det Bellmans f. d. uppassare sålunda fortgick på den bana, som genom sångarens bemedling blifvit öppnad för honom, fortsatte Bellman att dikta i kretsen af vänner och själsfränder.
Han skötte sitt skaldeyrke lika bekymmerslöst och obesväradt som sina affärer, men med den skillnaden, att här ledde honom en mäktig konstnärsinstinkt, hvilken ägde att disponera öfver lika outtömliga tillgångar, som dessa i ekonomiskt hänseende voro begränsade.
Han var sångare, emedan det var hans kallelse, och han sjöng utan all önskan att lysa eller vinna bifall.
För honom fanns blott en åstundan, den, att få öfverlämna sig åt njutningen att i en förtrolig krets gifva form och gestalt åt hvarje ny ingifvelse.
Därvid glömde han som oftast, att rocken var sliten och skorna i klent skick.
Det såg likväl ut, som hade en osynlig fé åtagit sig att vaka öfver de senares vidmakthållande; ty om skalden på aftonen kom hem med söndriga skor, kunde han vara säker på, att om morgonen hafva ett par hela sådana, utan att det lyckades honom utröna hvem den osynliga välgöraren var, som tänkte på hans fotbeklädnad.
Så hade det fortgått under loppet af några år.
Bellman hade icke behöft tänka på sina undersåtar; men bevararen af hans fötter hade icke sträckt sin omsorg till hans öfriga klädsel, och därför hände en dag, att då Bellman mötte konungen på gatan, var hans klädsel i ett så torftigt skick, att Gustaf den tredje utropade:
“Min kära Bellman, hvad kommer åt dig, som uppträder så illa klädd?“
“Ers majestät, jag kan i underdånighet försäkra, att jag har hela min garderob på mig,“ svarade Bellman leende.
I detsamma han yttrade detta, smög en karl, klädd såsom en bättre arbetare, förbi och betraktade Bellman med stor uppmärksamhet.
Gustaf den tredje skildes från poeten med löfte att han innan aftonen skulle erhålla undsättning af den “krönta skaldebrodern“.
Bellman fortsatte emellertid sin promenad och begaf sig på hemvägen till en skräddare för att beställa sig nya kläder.
Han inträdde i mäster Martins boning, utan att finna någon i det yttre rummet, men gick, det oaktadt, icke vidare, ty han hörde sitt namn nämnas af ett par röster, som samtalade i rummet innanför.
“Se så, mäster Martin,“ yttrade den ena, “låt nu höra hvad ni vill lämna de där kläderna till; jag har ju sagt er, att Bellman skall hafva dem, och nu får ni icke vara oresonlig, utan gå in på det pris, jag bjudit och att jag betalar dem genom arbetsbyte.“
“Bellman, vismakaren!“ yttrade en annan röst.
“Om han kom med hit själf, så kunde jag hafva någon glädje af att jag lämnade dem för godt pris; men nu så ...“
“Ska ni ta’ mig dj-n sälja dem åt mig, och det utan att Bellman kommer hit.
Ni är skyldig mig pengar, dem kvitta vi af, och resten betalar jag med arbete åt er och edra ungar.
Vill ni icke, så går jag väl till en annan skräddare; men då skall ni genast betala mig, hvad ni är skyldig, för jag har gifvit mig f-n på, att Bellman skall ha nya kläder innan aftonen.
Tycker ni det är skick och reson, att en sådan man, som han, skall gå klädd nästan i trasor?“
“Det tycker jag visst icke, och efter ni talar så resonabelt, så skall ni få dem för den spottstyfver ni bjudit; men jag vill åtminstone se, huru en poet bor, och skall därför själf bära kläderna till honom.“
“Det kan ni få; men låt oss nu göra upp våra räkningar, och sedan begifva vi oss i väg.
Vid den här tiden är han aldrig hemma.“
Bellman aflägsnade sig, nyfiken att lära känna den, som hade åtagit sig att sörja för upphjälpandet af hans garderob.
I stället för att, såsom han hade ämnat, gå och träffa Kexél och Hallman, vandrade han till sin enkla boning.
En half timme förflöt, utan att någon kom att störa hans ensamhet; men nu hördes steg i trappan, och någon frågade:
“Är herr Bellman hemma?“
“Nej, han är utgången,“ svarade städerskan.
“Går det an att få lägga in de här kläderna i hans rum?“ frågade den främmande.
“Å ja, det går nog för sig,“ svarade städerskan.
En nyckel sattes i låset, och dörren gick upp.
Något förbluffad öfver att finna Bellman sittande i soffan, drog städerskan sig åt sidan, och en karl, som stod i begrepp att inträda, steg tillbaka och hade vid denna rörelse så när knuffat omkull en liten figur, som befann sig i hack och häl efter honom, bärande ett knyte.
“Hvad söken I, god’ vänner?“ frågade Bellman och kom emot dem.
Karlen blef förlägen; men den lille mannen, som bar knytet, tycktes helt gladt öfverraskad.
Han sköt sin företrädare åt sidan och inträdde med belåten min.
“Jag är skräddare,“ yttrade han, “och har blifvit anbefalld att bära hit de här kläderna åt herr Bellman.
Vi kunna därför begagna tillfället och profva dem, eftersom jag träffar er hemma.
Det kan ju hända, att de icke passa, och det skall blifva mig ett nöje att ändra dem för samma betalning.
Ja men, skall det så!“
“Men jag har icke beställt några kläder,“ inföll Bellman.
“Det gör sak samma, då andra gjort det i ert ställe,“ svarade skräddaren och gjorde en uttrycksfull blängning åt karlen, som stod på tröskeln och vid dessa ord tycktes fast besluten att begifva sig utför trappan.
“Stanna, min vän, och upplys mig om hvad del ni har i det här.
Jag kan icke erinra mig, att vi någonsin sammanträffat förr, och vet bestämdt, att jag aldrig gifvit er i uppdrag att bestyra om kläder åt mig.“