Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var för mörkt att tydligt urskilja fore målet.
Att det icke var någon hand tyckte jag mig emellertid kunna se.
För att taga reda på saken gjorde jag mig nu med ett ryck fri från min vis-à-vis och rusade upp liksom betagen af stor förskräckelse.
Miu häftiga, oväntade
* Nutidens andeverld, spiritistiska studier, skildringar uch jandeo af Olof R — n.
Stockholm 1889.rörelse satte mig i stånd att se, att doktorn skyndsamt drog undan sin venstra fot från mitt knä och hastigt sköt in den i toffeln.
Jag förrådde på intet sätt denna min intressanta upptäckt.
Några månader senare kom jag åter till Newyork.
Naturligtvis underlät jag icke att besöka doktor Siade.
Jag blef visad in i samma rum och samma betjent mottog mig.
Han frågade efter mitt namn och ärende, och då jag under tiden låtit mitt skägg växa, igenkände han mig synbarligen icke.
Jag sade honom, att jag kommit fjärran ifrån för att erhålla en inblick i andeverlden.
Jag ville så länge behålla mitt namn för mig sjelf.
Kanske hade andarne lust att omtala det.
Betjenten bockade sig och hjelpte mig af med min öfverrock och hatt.
I hatten fans intet namn.
I en ficka i rocken låg ett bref.
Om någon, som icke kände mig, läste detta, måste han komma till den oriktiga öfver-tygelsen, att jag hette Samuel Johnson, vore etablerad i Rom såsom köpman och nyligen förlorat en syster, som burit namnet Mary.
Sedan den unge mannen lemnat rummet med mina kläder, började jag i all hast att genomsöka rummet.
Mina bemödanden blefvo icke obelönade.
Efter ett kort sökande upptäckte jag under skänken på gofvet en vanlig skiffertafla.
Jag drog fram den från dess gömställe och läste följande som stod skrifvet derpå:
» Huru lyckliga äro vi icke att fa helsa dig på denna invigda plats!
På detta ställe är du omgifven af öfverjor-diska vänner.
De skulle gerna vilja tala till dig.
Men ännu är det dem förnekadt.
Innan de kunua uppenbara sig för dig, måste du lära känna de lagar, på hvilka deras framträdande beror.
Besök detta hus så ofta du kan!
Då skola diua aflidna vänner visa sig för dig och tala med dig liksom under sin jordiska lefnad.
Alice ».
tänkte jag.
Detta är en grop för omisstänksamma meuniskor.
Men så utan vidare vill jag icke låta fånga mig i nätet.
Och utan att tänka närmare på hvad jag gjorde, skref jag med fast hand under Alices rader följande ord:
» Henry, knoga på bara!
Han låter säkert lura sig.
Alcinda ».
Ur thpm * Krimika.
61Siade var enkling.
Hans aflidna fru hade betat sk, det visste jag.
Slumpen gynnade mig således.
Hastip sköt jag åter in taflan på dess förra gömställe och satte mig vid fönstret, liksom ingenting tilldragit sig.
Strax därefter trädde det berömda mediet in i rummet.
Äfven haa kände icke igen mig ...
Sedan hemtade han frän rumnxi bredvid en griffeltafla, som hade alldeles samma form och var alldeles lika stor, sotn den under skänken liggande taflan.
Han sköt den på vanligt sätt under bordet.
Komp hade ljudet från griffeln förstummats, förrän han med otve tyd ig stolthet höll fram taflan mot mig och läste: Kii * broder, var helsad från din syster Mary Johnson.
Då jag nu förklarade, att jag aldrig haft någon syster med det namnet log han tvunget men bibehöll sin kallblo-dighet.
— Derpå började vi på nytt Fluidet var dems gång så starkt och andarna så upprörda, att vi endast med stor möda kunde fasthålla taflan under bordet.
Plötsligt rycktes den med omotståndlig makt ur våra händer.
Doktorn böjde sig ner för att taga upp den.
Men en af åt osynliga andarne ryckte den ifrån honom och sköt i stallet fram den under skänken liggande taflan utan att han tycktes lägga märke till utbytet.
Då oväsendet under bordel blef allt starkare, tog han fram taflan och lade den med den oskrifna sidan uppåt midt på bordet på några griffel bitar.
Genast derpå började bordet häftigt dansa och stm derpå böljade en andehand skrifva.
Vi sågo den visserjigea icke, men vi hörde ganska tydligt huru strecken öfver tn * och prickarna på i ’ na ditsattes ...
Så snart den osynlig« handen slutat att skrifva, framtog doktorn taflan med ett belåtet leende.
Men då han fann två meddelanden från andeverlden i
stället för ett bleknade han.
Det ar emellertid icke meningen att nppbygga med eu redogörelse för spiritismens taskspelarekonster.
De äro aDt för bekanta, då äfven vårt land ofta haft besök af de«« kringresande andebesvärjare som mot hederlig betalning både offentligt och enskildt låta de stackars andarna upp trjida och arbeta.
Dertill kommer att spiritismen numrn har öfverskridit sin zenit, den har sjunkit ned till en tro för svagare intelligenser och sensationslystna fruntimmer af det slag, för hvilket den gamla religionens mysterier ickelängre äro pikanta nog men frälsningsarméens vanvettiga tjut icke tillräckligt » fint ».
Vi skola i stället öfvergå till teosofien, hvilken visserligen i sjelfva verket ingenting annat är än samma vidskepelse, som lånat en ny mantel att svepa sig i, men som på grund af sina stora anspråk, sin lifliga propaganda * och sin nyhet spelar en ny roll om icke precist i vår tids andliga rörelser — dertill är den dock för enfaldig — så bland vår tids andliga sjukdomar.
Teosofernas mest utmärkande egenskap är icke blygsamhet.
De förklara sig innehafva nyckeln till alla dödens och lifvets hemligheter och om de icke tala om allt hvad de veta, så beror det blott derpå, att verlden ännu icke är mogen för en så djup vishet som deras.
De kunna visserligen tillåta sig ett och annat litet underverk, mest bestående i de famösa andeknackningarna, flyttande af möbler, konster med ringar och dylikt i den gamla spiritistiska stilen, men något otvifvelaktigt underverk under kontroll mot små taskspelarfuffens visa de aldrig verlden, helt enkelt af det skäl, att verlden då skulle blifva tvungen att tro — och dertill är verlden ännu icke mogen.
Dertill kommer att de hylla den gamla satsen, att saliga äro endast de, som icke se men dock tro.
Några spridda drag ur deras — temligen orediga — lära må här meddelas för att ådagalägga huru en modern religion bör hopsättas.
Först och främst bör då framhållas, att deras lära ingalunda är ny.
Den är tvärtom äldre än alla nu kända religioner och om Buddha, Kristus och andra haft en viss lycka med sig i skapandet af nya religioner, så beror det helt enkelt derpå, att de fått tillgång till någon del af teosofernas läror, hvilka till och med i den svaga återglans, hvari de.
kände dem, voro mäktiga att skapa en verld af trogna.
* De teosofiska samfunden disponera en mängd tidningar och tidskrifter i de flesta länder.
Publikationerna pä svenska öfverskrida redan tjugotalet, deraf några af betydande omfång.
Såsom karakteristiskt må anföras att en bland dessa uppgifver sig vara författad af » en från stoftet frigjord intelligens ».
Dess gallimatias är dock icke synnerligen värre än hvad som i de öfriga presteras.
Med enigheten är det emellertid icke riktigt väl etäldt inom » brödraskapet » och sjelfva rörelsens primadonna, fru filavatsky, varnar för teosofiska bedragare.oniiuwua ucio uua uci uiuurasnnp, au in estruau urnmmra w
i Tibets och Indiens otillgängligaste vrar generation efter generation egnat sig åt ett heligt lif i studier och betraktelser.
De heliga skrifterna omfatta allt det bästa som w gonsin skrifvits, först och främst buddhisternas bibel m åfven judarnes, Platos och Pytagoras * skrifter m. ra.
to må emellertid icke tro, att den djupa visheten i dessa bocker är tillgänglig för hvar man.
Max Müller t. ex. bar öfversatt en del af dessa fornindiska böcker utan attfön&amp; ett ord af dem.
De ega nemligen en dold mening, hvilker är fattbar endast för dem som studerat den mystiska filo^ tien.
De, som verkligen fatta denna symbolik, finna emel lertid i dessa skrifter märkliga ting.
Så t. ex. har en nutida forskare i Kabbalas mysterier i den judiska bibeln?
hebreiska text upptäckt icke blott den modell, efter hvilkec de egyptiska pyramiderna byggdes utan äfven den eqvatioc ända till sista decimalen, efter hvilken vi nu beräkna solen?
afstånd.
Det brödraskap, som har denna vishet om hand, är wi hatmerna.
Icke heller af dem — om man nu lyckas fi ^ i dem — är det emellertid så lätt att utforska någonting Personer som segnat hela sitt lif åt teosofiska stufe, varit medlemmar af teosofiska samfundet, lefvat efter moraliska grundsatser, studerat teosofisk literatur och till p * köpet varit stränga vegetarianer » klaga dock öfver att df ingen väg hunnit i den mystiska vetenskapen.
Och n&lt;V hafva de skäl dertill!
Af sina läromästare afspisas de dock med det gamla rådet att vara gudeliga och låta sig wj1 Om de icke just blifva så sluga i detta lifvet så kunna w bli i ett annat!
Ännu mindre kunna naturligtvis vanlip köttätare hysa några anspråk på att blifva invigda i ^ sterierna.
På en begäran i dylikt syfte svarar en af® * ' starn e indignerad, att de hafva annat att göra än att » egns sig åt att lära några europeer, som rikta sig af landets nM grunderna för klockringning, växandet af tekoppar och bildandet af astralkroppar ».
Den enligt deras egen uppgift vigtigaste läran i system är den om karma, lagen om orsak och verkan, heligt denna har hvarje handling, hvaje tanke sina iöke blotf fysiska utan äfven moraliska orsaker och verkningar i saö®5 omfattning som fysiken lärer om den materiella veriaen.Då nu år så illa staldt här i verlden, att dygden icke alltid belönas och lasten icke alltid straffas, finner detta sin förklaring och ursäkt i läran om reinkarnationen, ett modernare namn för hvad som är gammalt och kändt under namn af själavandringen.
Den belöning eller det straff, som icke hinner menniskan i detta jordelif, har då tillfälle att träffa henne senare, icke, såsom de kristne trott, under ett tillstånd af salighet eller osalighet, utan under ett nytt jorde-lif.
Det öde, som väntar menniskan i detta nya lif, är beroende på hennes åtgöranden i det föregående.
Individualiteten har således icke sitt ursprung i det föräldrapar, genom hvilket den åter förkroppsligas.
Den som födes blind har derför att tacka synder under sin föregående tillvaro, och när t. ex. tyske kejsaren har ena armen för kort, så beror den allmänna förklaringen, att nämligen en barnflicka tappat honom i golfyet, på en lägre och materialistisk uppfattning.
Verkliga förklaripgen är, att han i en föregående tillvarelseform funnit på något fuffens, för hvilket han ej då blef straffad.
Ty » materialismen är numera en af vetenskapen öf ver vunnen ståndpunkt ».
I stort sedt är denna återkommande reinkarnation en långsamt fortgående förbättringsprocess, en utveckling till högre stadier, och härifrån finnes endast enstaka undantag, individer som sjunka nedåt för att slutligen förintas.
Från det mera mystiska område, som genom tankeläsare, hypnotisörer o. s. v. väckt så mycket intresse och så mycken undran i våra dagar, har äfven teofosernas lära hämtat det mesta.
Ett litet prof må vara nog.
Hvarje menniska är omgifven af ett eteriskt omhölje, växlande till farg, skapuad och utseende, allt efter hans konstitution, lif, tankar och sträfvanden.
Inom denna at-mosfer stå såväl händelser från hans förflutna lif att läsa som ock händelser, hvilka i framtiden komma att inträffa.
Om ett företag är af djupt intresse, sysslar tanken länge dermed och ifyller alla för företagets framgång nödiga detaljer.
Dessa tankar blifva då fotograferade i astralljuset och de invigde kunna der lä.«a dem, samt sålunda förutsäga tillkommande ting, detta till och med utan att vara i personens närhet.
Längs för andra menniskor osynliga magnetiska trådar kunna de äfven öfverföra tankar till andra, jämväl på afstånd.Åt spiritisternas lära om andarne och deras villigbei att infinna sig hos ännu lefvande varelser på ett mediums kallelse, ha teosoferna, åtminstone somlige af dem, gifvit en något annan form genom uppställande af teorien om astralkroppen, hvilken är en högre företeelse form än den vanliga kroppen och icke heller förgås samtidigt med denna.
Astralkroppen kan icke blott efter döden utan äfven under lifstiden sig från den rent materiella kroppen samt är oberoende af rummets inskränkningar.
Som man finner ir teosofien en blandning af gamla filosofiska drömmerier och folkföreställningar å ena sidan samt modern vetenskap a den andra, denna senare naturligtvis endast i lösryckta bitar och tolkad på sitt särskilda vis.
Det är uppenbarligen också det enda sätt, på hvilket en ny religion i våra dagar kan med någon utsigt till framgång hopsättas.
hvilka det är någon utsigt att närmast vinna, äro de oklara hufvudena med anlag för mystiska grubblerier.
Mycken mysticism är således första vilkoret, men ett litet påhäng at vetenskapliga fraser är deijexnte synnerligen nyttigt på grund af deras stora förmäga att imponera på allmänheten, både den lärda och den olärda Den nya lärans öfverensstämmelse med vetenskapens nyaste upptäckter kan då tryggt predikus för en uudrande och beundrande hop.
Förhållandet är ju nemligen, att tron p * vetenskapen bland våra dagars halfbildadc är lika djup och okritisk, som tron på religionen hos de obildade.
Det år härvid gifvetvis icke fråga om vetenskapliga fakta eller af forskningen verkligen vunna resultat.
Derom lefva de, som värfvas för nya religioner, och oftast äfven de, som sätta ihop dem, i lycklig okunnighet.
Den vetenskap det gäller äro de mer eller mindre oklara hypoteser, som sig så kallande filosofer och forskare på själslifvets områden uppkonstruera af sitt eget medvetande samt här och der pryda med en uppsnappad bit vetenskaplig iakttagelse.
En verklig fördel för alla medför denna vetenskaplighet.
Oak-tadt den sällsynta grad af tråkighet, för hvilken de teosofiska publikationerna ulmärka sig, verka de nämligen då och då uppfriskande nöjsamt på grund af den lustiga användning af halft kända eller halft förstådda vetenskapliga upptäckter, hvarmed de briljera — särskildt den nyss * f U.
P. Blavatsky, teosofiens störste apestel, ulgifna » Nyrkel tLUteosofien » lemnar ganska talrika bidrag till denna art af den omedvetet komiska literatureu.
I de vetenskapliga funderingarne ar det för öfrigt naturligt, att man hufvudsakligen skall stödja sig på de ännu outredda naturkrafter, livilka spela så stor roll i menniskor-nas fantasi.
Då magnetismen, om mau än icke känner dess väsen, dock nu börjar blifva oss rätt förtrogen, är den icke längre fullt så lämplig, som då Mesmer uppträdde, att narra folk med.
På grund af den stora oräddhet gent emot löjet, hvilken utmärker religion sstiftare och deras adepter, tala emellertid teosoferna ännu en stundom mesmersk jargon.
De erkänna ock otvunget sin slägtskap med äldre tiders mystici och tala med vördnad om astrologer, guldmakare, rosenkreutzare och att hvad de hetat, gångna tiders drömmare och skälmar.
Endast sina allra närmaste slägtingar inom den menskliga galenskapens legioner, hexorna, tyckas de draga sig för — förmodligen för att icke riskera framgången hos damerna.
Den rikaste källan till » vetenskapliga stöd » för teoso-fien lemna emellertid hypnotismen, det moderna raserief med suggestioner, tankeläsningen och annan dylik halfhumbug.
Med tillämpning af den utslitna fras Shakspeare lade i Danaprinsens mun sluta de, att den sanna visdomen är lättrogenhet: att det finnes mera mellen himmel och jord än menniskan drömt om i sin filosofi, har ju af alla tiders charlataner användts som ett slående argument för sanningen af de sagor de berättat godtroget folk.
Teosoferna finna också att genom denna sats bevisas verkligheten af de gnomer, salamandrar, undiner och hela den flock af naturanda, med hvilka en barnslig fantasi befolkat naturen.
Det är dessa naturandar, med hvilkas hjelp teosoferna utföra sina flesta underverk, om de också icke heller försmå de hemliga krafter, hvarmed de spiritistiska trollerikonstnärerna utföra sina hocus.
I en — äfven på svenska öfversatt — biografi öfver ofvannämde Blavatsky berättas med en rörande naivitet de galnaste påhitt af denna tvetydiga dam såsom bevis på hennes öfvernaturliga förmåga.
Att hon någon gång skulle gjort en förnuftig användning äf sin förbindelse med högre makter, påstår deremot biografen ärligt nog aldrig, såvidt man ej dit får räkna den hjälp hou skaffat sig af andar för att slippa att själf hemta sin tobakspung.
.Ett par prof på hvilka historier som predikas och tros må anföras.
Man kan gifva växten en oerhörd vaxtknit komma dem att på korta stunder växa upp och blommt och sätta frukt genom att magnetisera dem eller annu enklan genom att vattna dem med magnetiseradt vatten.
Denna magnetisering kan — förmodligen endast af en troende teosof
— lättast verkställas geuom några strykningar på det kirl hvari vattnet förvaras och ett par andra lika beqvama manipulationer.
— Från hypnotismens område en annan historia.
Ett äldre ryskt fruntimmer, som led af sv&amp;ra nervsmärtor och svaghet i högra armen, botades fr&amp;n denna sjukdom af en hypnotisör i Paris 1884.
Derefter återvände hon till Ryssland och allt var godt och väl till nyårsdagen 1889 — om vi icke missminna oss — då plötsligt sjukdomen återkom.
Någon tid derefter fick hon veta skälet: den parisiske hypnotisören hade samma dag aflidit De mystiska makter, som denne tuktat, återfingo med hans död sin tribet och togo på nytt sitt säte i armen.
Denna sista historia, hvilka af teosoferua naturligtvis berättas såsom ett oomkullkasteligt bevis på den mystiska makt, som utgör hörnstenen i deras lära, ser för den mindre lättrogne närmast ut som en lyckad parodi på deo oerhörda humbug, man i läkarevetenskapens namn drifver med hypnotismen.
Huru mycket af denna nu så moderna konst som ir inbillning och sjelfbedrägeri hos hypnotisörerna, huru mycket som beror på abnorma tillstånd hos patienten, och huru mycket af verkligt värde hypnotismen innehåller, deröm är ännu för tidigt att döme.
Såsom allt nytt och oförklaradt har den naturligtvis omfattats af entusiaster och charlataner inom och utom läkarnes skrå.
De icke så alldeles fä bevisliga resultat den har att åberopa, höljas ännu af ett allt för tjockt lager af fall, der allt det märkvärdiga är bristen på kritik hos hypnotisören och den hypnotiserade.
Den vidskepliga tro om menniskokroppens byggnad och lif en okunnig allmänhet hyser på de i detta fall kunnigares förmåga har ju omgifvit läkarekonsten med en så tät nimbus af vördnad, att till och med läkarne sjelfva blifvit gripna derafl På detta sätt låter sig ock lättast förklara det monopol p&amp; hypnotism, hvarpå läkarne gjort anspråk i alla land, ehuru uppenkart är, att deras studier icke gjort den i ringaste mån mera kompetente än hvilken ajnan som helst att be-döma och använda denna nyhet.
Dessa själslifvets mysterier blifva uppenbarligen icke det ringaste mera eller mindre begripliga, derför att man känner alla muskleruas läge och latinska benämningar, eller derför att man gjort fysiologiska förstudier.
Utan att göra hypnotisraens orätt kan man säkerligen äfven gent emot dess märkvärdigheter tillämpa den franska filosofen Fontenelles ord: » Det är icke hvad som verkligen finnes och hvars orsak vi icke känna, som sätter oss i förlägenhet, utan hvad som icke finnes och hvartill vi ändå söka en orsak.
År 1593 fick ett barn i Schlesien en tand af guld utdragen; de häftigaste strider om detta under uppblossade, tjocka böcker skrefvos derom.
Det fattades ingenting annat än att tanden verkligen varit af guld, men då en guldsmed undersökte den, fann han, att man endast med synnerlig skicklighet hade häftat en guldhinna utanpå en vanlig tand. »
Teologien — för att nu återgå till denna — har liksom på sin tid spiritismen äfven åtskilliga på sitt område framstående män bland sina trogne.
Och det anföres gerna såsom ett bevis på lärans förnuft, att densamma omfattats af den eller den vetenskapsmannen.
Det är ungefär, som om man såsom bevis för det riktiga i att äta utan knif och gaffel, villa anföra att t. ex. professor Svedelius, som också var en duglig vetenskapsman, påstås hafva omfattat den meningen.
Det är ju nämligen sjelfklart att utanför det särskilda område, hvaråt en forskare riktat sina studier, har han icke mera auktoritet, är han ofta nog icke mindre okritisk och lättnarrad, än hvilken annan som helst.
Att tvärtom vetenskapsmännen till och med i det dagliga lifvets förhållanden kunna vara löjligt bortkomna, är en alldeles icke ovanlig företeelse.
Att en och annan läkare låtit dupera sig eller behagar dupera andra är icke märkvärdigare in om t. ex. en skollärare eller länsman skulle göra det — len psykologiska erfarenheten och kritiska skärpan torde i let hela taget vara ungefar lika stor hos den ena klassen &lt;om den andra.
Mot den vanliga invändningen, att de talrika teoso-ernadock omöjligen alla kunna vara medvetne eller omedvetne bedragare kan man — om man nu finner det lönt att jvara — säga: deras kusiner hexorna voro på sin tid mycket alrikare.
* * I och för sig må teosofien anses temligen betydelselo » Om den förvirrar en och annan hjerna, så är det vål hjer nor af sådant slag, att om de icke omfattat den galensh-pen, de skulle hemfallit åt någon anuan.
Läran har lertid sitt intresse som ett symptom.
En gäng förut i de historiska tiden, nar antikens religioner förlorat hemivaWH öfver sinnena, när augurernas menande leenden inbörde?
hade utvecklats till allmän ringaktniag för de heliga amo sagorna, har mysticismen eröfrat eller fått sken af att hafw eröfrat verlden.
Det är icke så lätt att se verkligheten: ögonen, att veta sig hafva förlorat det gamla utan att kuws undgå nya former smuggla det in igen.
Riktningen mx det oförklarliga har för djupa rötter för att icke, nir d-gamla dogmerna dö, man skall skapa sig nya.
A. Haraldson.Törnen utan rosor.
Anteckningar ur gamla tidningsårgångar till belysning af Hylten-Cavallii verksamhet såsom teaterdirektör åren 1856 — 1860.
Polykarpus.
Den 5 juli detta år afled å sin egendom Sunnanvik i Skatelöfs socken, Kronobergs län, filosofie jubeldoktorn Gunnar Olof Hyltén-Cavallins.
Budskapet om detta dödsfall väckte säkerligen hos mången erinringar från den tid, 1856 — 1860, under hvilken ledningen af kongl.
stora teatern var anförtrodd åtdenman,dödsbudskapet gälde.
Sällan om någonsin har väl en direktör för k. m: ts hofkapell och teater varit i lika hög grad som han utsatt för allmänhetens och pressens missnöje, för deras bittra kritik öfver det sätt hvarpå han skötte sitt kall och tillgodosåg teaterns uppgift.
Obemärkt, föga käud af allmänheten som han på det hela var, då han från platsen såsom förste amanuens vid kongl.
biblioteket af konungen kallades att öfvertaga styrelsen af teatern, framkallade hans utnämning på alla håll ett sorl af undrau och förvåning.
Man frågade sig med häpnad, livad i all verlden kunde
* Af en mängd Hyltén-Cavalliana, som Polykarpiis upptecknat i anledning af den bekante förre teaterdirektörens frånfälle och hvilka det lär vara meningen att inom kort utgifva i broschyrform, har upptecknaren
i denna uppsats velat bjuda Dagens Krönikas läsare på några profbitar.
E. A.m
hafva föranledt höga vederbörande att med sitt val for des vigtiga posteus besättande falla på en man, hos bvilken, » a vidt man visste, saknades så godt som alla forutsattningir för, att han lyckligt skulle gå i land med en uppgift, p » hvilken till och med män, som ansetts riktigt klippta orfc skurna till kungliga teaterdirektörer, stupat.
Man fragad * sig med icke mindre häpnad, huru mannen kunnat med « bifallande bugning, såsom hade det varit den naturliga^ sak i verlden, ätaga sig det honom allernådigst erbjudm uppdraget, huru han kunnat undgå att lyssna till den iair röst, som måste hafva varnat honom för att taga sig vatt« öfver hufvudet.
Man hade icke glömt — det är sant — att Hyltéa-Cavallius skrifvit ett historiskt skådespel, kalladt Ikx-ir fejdm, men man kom också väl ihåg, att detta skådespel som uppfördes på kongl.
teatern vintern 1846, endast upplefa; summa-summarum fem representationer.
Man visste a
— och för den som icke visste det drogo tidningarne veder börligen försorg om att göra det bekant — att deu iiyi chefen för landets högsta dramatiska konstanstalt icke pa de senaste fem åren satt sin fot inom en teater.
Hviiki än orsakerna till denna afhållsamhet från all beröring mrti Thalia än varit, icke vittnade den — så slöt man helt natar ligt — om något lifligare intresse för den höga musas kon«; till hvars högste förtroendeman i vårt land han blifvit utsedd
» Oduglig!