Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lifvet låg framför dem som ett vidsträckt morgonljust landskap, och det var nu de, som på allvar skulle börja sin väg.
Det fans icke en biafsigt, som den ene dolde för den andre, och öga mötte öga, klart och varmt som vore det ett solbeglänst djup, der själ kunde läsa i själ.
Ännu hade de i hela verlden intet annat än hvarandra, ännu hade intet främmande trängt sig vanhelgande emellan, ännu var det blott det enkelt naturliga: att de voro ett menniskopar.
Ännu behöfde de ej med smekningar taga fasta på lyckan, ty sjelfva tillvaron var njutning, – lifvets stora, sunda fröjd öfver att vara till, att sträcka sig mot framtiden, att fortvara.
Och denna stora glädje gled som en underström under deras ord, hur lugna och litet sägande de än voro i förhållande till hvad blicken hade att förtro.
Så hördes ljud af steg derute.
Som af en händelse kom fru Björk att gå förbi dörren, hon kastade en hastig blick dit in och drog sig så tillbaka med ett försök att låtsa som om hon ingenting sett.
»Dina föräldrar!» sade Börje i det han stannade och det drog sig som aningen af en skugga öfver hans ansigte.
Att tänka på allt, och det i en stund som denna!
Och så förlofningsringar och förlofningsannons och förlofningspresenter!
Börje ramlade ned i allt detta från sin himmelsfärd och började redan svettas.
Han stod rådvill, Eva fick redan taga sin Adam om hand, och trogen sina traditioner räckte hon honom gladt af kulturens frukter.
»Ja, kom», sade hon.
Och han följde.
Den dagen kunde det icke bli någon officiel förlofning, ty ringarne kunde ej fås förr än följande dag, fast Börje gått direkt från svärföräldrarne och till guldsmeden.
Men då det skulle bli kunnigt så fort, brydde man sig icke om att vara så särdeles hemlighetsfull.
Annonsen var redan skickad till tryckeriet.
När de två äldsta sönerna, efter att ha gjort sina förmiddagsvisiter hos kamrater, kommo hem, möttes de derför i tamburen af modern, som ville passa på att meddela dem den märkvärdiga underrättelsen.
»Tst», sade hon då de stojande och skrattande kommo in, »Marianne är förlofvad, fästmannen är der inne.»
»Åh tusan!» kom det i olika tonarter i det studentmössor och rockar hängdes upp.
»Hur har det gått till?»
Frågan kom från den äldste, en stor och blond ung man med korta hvita hårstrån på öfverläppen, någonting som kunde bli mustacher med tiden.
»Jo, Marianne hade bref härom dagen och nu har han friat ordentligt.»
»Ja, vi märkte att något var å färde», sade den yngre af de två, en blek ung man med mörkt, tättklippt hår, »men det skulle ju vara så rasande hemlighetsfullt.
I detta ögonblick slets dörren upp utifrån och in störtade en pojke på en sexton år, med filthatt på hufvudet och käpp i handen.
»Hvad hålles här riksdag om?» utbrast han och studsade, när han fick se alla dessa vigtiga miner.
»Marianne är förlofvad», upplyste den yngre af studenterna.
»Schut – så det var då ändå det!» utbrast den sistkomne med en hvissling och slängde upp sina ytterplagg i det han sade: »det var ju kiligt af Marianne».
»Har han något?»
»Rik», sade modern i en ton af vördnad.
»Tjo!» jublade tyst den yngste och gjorde ett danssteg.
Han hade ljust, småknollrigt hår, som stod rätt upp.
Med sitt feta, runda ansigte och smala hals var han lik en halffjädrad fogelunge.
»Hvad är det för slags karl?» frågade den mörke.
»Han är landtbrukare», svarade modern i dämpad ton, som om hon vore rädd att någon skulle höra henne.
»Hvad skall Marianne med den?
Hon som är så stilig!» utbröt skolpojken.
»Du är dum», tillrättavisade Karl; det var den blonde.
»Det skall du tala om – träskalle – fähus!» ropade den yngste.
»Tyst!» sade modern i en myndig ton, som om hon alltid vore van att bli åtlydd, hvilket hon emellertid sällan blef.
»Han skall naturligtvis stanna här till middagen?» frågade Karl, hvars intresse för svågern gjorde honom alldeles känslolös för de epiteter brodern frikostigt utdelat.
»Det förstås», sade modern, »han stannar naturligtvis hela dagen.»
»Hvad säger pappa?» frågade den mörkhårige.
»Pappa är mycket glad.»
»Är han verkligen så rik?»
»Öfver hundra tusen kronor.»
»Det kan väl inte vara» – han dröjde innan han sade ut, – »puder?»
»Visst inte.
Pappa har tagit alldeles säkert reda på det.»
»Godt, det var ändå något.»
»Något?
Det var ju en ryslig bondtur för Marianne, tycker jag», sade den äldste i det alla tre aflägsnade sig för att göra sig redo till middagen.
Modern gick åter i köket.
Hon ville sjelf öfvervaka allting.
I salongen sutto Marianne, fästmannen och kamrer Björk sjelf.
Det var nu strax innan middagen och för att icke för mycket förråda hemligheten hade de båda nyförlofvade måst lemna sin fristad inne i Mariannes rum.
De hade fått sina omfamningar och rörda blickar af föräldrarne, men ännu var det stelt så att det kunde gå en rysning öfver ryggen.
»Har det inte varit tomt för dig nu så länge du bott alldeles ensam derute på Tomtö?» sade kamrern.
Marianne satt i ena soffhörnet och Börje bredvid på en stol, de sökte hålla sig skadeslösa genom att oförmärkt hålla hvarandra i hand.
»Nej, jag kan inte säga, innan jag såg Marianne var der inte tomt.
Jag hade ju också jemt så mycket att göra och att tänka på, – när man tar emot en sådan stor och illa medfaren egendom.»
»Ja visst, men det var väl en ganska förmånlig affär?»
»Den blir med tiden, men der fordras stort rörelsekapital och mycket arbete.
Men det skall nog gå.»
»Hvad roar du dig med, när du är ledig?» sade Marianne, helt sakta för att ingen obehörig skulle höra detta du.
Det passande borde ju iakttagas.
Det der förstulna, hemlighetsfulla hade också sin särskilda lockelse.
»Hå, jag läser.»
»Hvad läser du?»
»Först och främst mina tidningar.»
»Håller du många?» frågade svärfadern.
Börje skrattade.
»Sydsvensken, Skånska Aftonbladet, Stockholms Dagblad och Dagens Nyheter.»
»Är du tokig!
Hvad skall du med så många tidningar?» sade kamrern.
»Jag skall se efter om de alla säga det samma», svarade Börje med ett slags torr humor.
»Kanske du håller dem för följetongens skull?» sade Marianne.
»Den läser jag aldrig.»
Nu öppnades dörren och en medelålders dam i svart siden trädde in.
Hon hade en stor spetsig näsa, som hon förde fram som ett bogspröt.
Hon gick så styf att det såg ut som om hon haft trissor under skorna och låtit en fot åka fram i sender.
Alla reste sig och värden presenterade: »Patron Olsson – friherrinnan Stjernklo.»
Börje blef blossande röd vid patrontiteln.
Den svarta damen intog motsatta soffhörnet till det der Marianne satt, och kamrern vände genast sin stol för att börja en konversation.
Friherrinnan svarade med små afklippta meningar, vid hvilkas slut hon alltid snörpte på mun, så att näsan framstod i all sin benighet.
»Läser herr
Olsson aldrig romaner?» sade Marianne.
»Sällan, jag hinner inte.»
Mariannes bröder kommo in, blefvo presenterade och betraktade med nyfikna blickar sin blifvande svåger.
En ung flicka, ett par pojkar och en ung kontorist kommo också till, och så gick man till bords, friherrinnan före, med sitt bogspröt visande vägen för de andra.
Fru Björk hade gjort sitt bästa med dukning och allt.
Hon drefs af ett begär att imponera på den rike svärsonen, han skulle se att Marianne var en fin flicka, att hon var af god familj och att hon gjorde honom en ära genom att bli hans hustru.
Pigan stod uppstäld vid buffeten lik en gardist, och med en ceremonimästares vana anvisade värden sin gäst hans plats vid sidan af värdinnan, midt emot, bredvid värdens plats, sågs friherrinnan planterad, rak och styf som ett standar.
Kamrern hälde i bränvin och lyfte sitt glas mot Börje.
»Jag ber om ursäkt, jag super inte.»
Värden studsade.
Han måtte väl aldrig vara godtemplare!
»Så, absolutist?» sade han utan att låta märka något af sin obehagliga öfverraskning.
»Inte just det, men en fiende till den svenska nektarn.»
»Nå, skål då», sade värden med en nick åt kontoristen samt sina två äldsta söner, som gjorde honom besked.
Kamrern hade blifvit ordentligt förstämd.
En kallvattenmenniska, en nykterdansare; det var ändå synd om Marianne.
Men karlen var i alla fall för god att låta gå.
Bara han nu inte vore läsare med!
Under denna hemliga tankegång konverserades det lifligt.
Fru Björk var hurtig och munter, det tröt henne aldrig samtalsämnen och hon hade både tankar och ögon med sig.
Ingen fara för att någon skulle bli försummad eller illa serverad vid ett bord, der hon var värdinna.
Börje tyckte om henne och det artade sig till att de snart skulle bli bekanta.
Och så märktes det i det allra minsta, hon tog sig till, en praktisk duglighet, som slog an på honom.
Midt emot sig, vid sidan om friherrinnan såg han Marianne, som nästan icke kunde äta, utan blott såg glad och näpen ut.
Börje kunde icke låta bli att anställa jemförelser emellan henne och den äldste brodern, de voro så slående lika till dragen och så himmelsvidt olika till uttrycket.
Börje kunde icke hindra sig från att då och då se på denne sin blifvande svåger.
Han hade aldrig sett någon menniska så med kropp och själ gå upp i förtärandet af sin föda.
Om de spefulla, halft föraktfulla blickar, den mörke brodern då och då kastade på honom, sväfvade han synbarligen i den djupaste okunnighet.
Det var icke qvantiteten af det han åt, som förvånade Börje, ty denne hade sjelf god aptit, men hvad han häpnade öfver var de snikna blickar, med hvilka den andre kringskådade ett fat innan han kunde göra sitt val, en snikenhet som skulle hans timliga och eviga lycka berott på om han lyckades uppspåra den läckraste biten; det var hans sätt att huka sig ned på stolen, med den breda gestalten sammanböjd för att komma närmare tallriken; det var den själsfrånvarande blick hans ögon antogo medan han tuggade; det var hans ovanliga glupskhet med afseende på sås, syltgurkor och päron.
Han var sprättig och fin, hans halsduk var skinande blå och prålade med kråsnål af imiterad diamant, han hade stora breda händer, fina och hvita som om de aldrig känt solen, hans kläder voro af modernaste trikotväfnad och sutto som svarfvade åt hans vackra, något fetlagda figur.
Men ändå hade det aldrig förr fallit
Börje in att ätandet – trots silfvergaffel och finaste damast kan bli någonting vidrigt.
Och helt otvunget instälde det sig i hans sinne en jemförelse.
Han tänkte på sina grofva, otympliga arbetare derute.
Hur föga granntyckta de än kunde vara och fastän de knappt visste hvad gaffel skulle vara till, brukade de ändå alltid sitta till bords med samma lugn och värdighet som far före dem, – långsamt skära af styckena med sin fällknif och betänksamt föra dem till munnen.
Att icke äta med antagen likgiltighet, skulle hos dem anses som den fullständigaste brist på folkvett.
Han hade ofta skrattat åt det der.
Nu förstod han hvarför de antagit sin sed.
Det fins olika sätt att anbringa sin fernissa.
Den yngste af bröderna tycktes vara en upptågsmakare och odygdsfågel.
Mer än en gång måste modern skicka en sträng blick ned till den bordsända, der han satt, en blick som emellertid icke hade annan påföljd än att han den ena gången nickade mycket ifrigt till henne och den andra skickade en liten oförmärkt slängkyss.
Alla de andra pojkarnes hufvuden lutades fram emot honom och han tycktes ha ett outtömligt förråd af skolhistorier att servera dem till maten.
Dessemellan klingade han med en myndig min på sitt glas, med vanan hos en gammal krogkund, och begärde mera öl.
Och så såg han så lustig ut med sitt runda hufvud, sin smala hals och sina spelande ögon.
Den pojken kunde Börje i alla fall tycka om.
Han var oförlikneligt komisk med sin fogeluppsyn och sin skolpojksjargon.
Den andre i ordningen af bröderna förde en städad konversation med sin granne, kontoristen.
Hans hela lilla person var det mest vårdade man kunde tänka sig, men han bar icke som brodern berlocker, kråsnål eller lysande halsduk, och hans kläder voro i mörka färger.
Det var icke utan oro värden väntade utgången, när han höjde sitt vinglas emot Börje, och det var med en oändlig lättnad han såg honom fatta det och dricka.
Se der, kanske han till och med var kännare!
Man kunde aldrig så noga veta.
Sådana der förmögna bondsöner – – Men den helsande blicken öfver glasets kant, den fina böjningen af handen hade han icke.
När han druckit, satte han glaset helt enkelt ifrån sig, som om han druckit en klunk vatten.
Det var ändå en brist i hans uppfostran.
Men ingen fara, det kunde nog afhjelpas, när han bara inte var absolutist.
Det hade dock varit en skandal.
Munterheten kring bordet blef lifligare.
Det var ett nämnande af namn och ett skyldrande med las.
»Pappa, är det här af samma sort vi hade här om dagen?» sade den yngste af studenterna och smakade på vinet.
»Nej, det här har jag tagit hos Samson och Borg.»
»Detta är betydligt bättre.»
Fadern nickade bekräftelse med en gillande blick för sonens fina smak.
Den kunde det bli något af med tiden.
Sköljkoppen skulle bli ännu en pröfvosten för den nye familjemedlemmen.
Kamrern undrade med en blandning af förskräckelse och skadeglädje om han skulle dricka vattnet.
Det gjorde han icke, men kamrern märkte hur han dröjde ett ögonblick för att gifva akt på de andra.
Dummare kunde han således vara.
Efter middagen gjordes det salong och först sent på qvällen efter supén blef Börje ensam med familjen.
Man drog allmänt en lättnadens suck, när sista fliken af friherrinnans klädning försvann utom dörren.
Man sträckte på benen, man rätade på ryggen, man steg upp och började promenera på golfvet, det hade kommit en alldeles ny belåtenhet öfver allas ansigten.
»Quod bonum, faustum felixque sit!» ropade den yngste och sträckte välsignande ut sina händer efter den bortgångna.
»Tyst, hon kan höra det», sade Karl.
»När hon inte begriper det ändå!
Nu var du dum igen.»
»Håll mun på dig.
»Tyst pojkar, ska ni få tobak», inföll Walter, han med mörka håret.
»Mor, har du inte ett glas lätt, godt vin?» sade kamrern, »våra pojkar ska naturligtvis dricka brorskål med hvarandra.
Nu hör du ju till de våra, min kära Börje.»
Den tilltalade svarade med en bifallande böjning på hufvudet.
Och fru
Björk reste sig för att gå efter det begärda.
»Mamma, en kaka eller en apelsin –».
Marianne lade hufvudet på sned och sträckte fram handen med en bedjande åtbörd.
»Tigg inte, Marianne, men tigger du, så tigg lite till mig!» ropade Haqvin.
»För tårtor och cigarrer är den der herrn beredd att offra både kropp och själ», upplyste Walter.
»Precis som om du vore kostföraktare!»
»Jag röker åtminstone inte gröna nöden.»
»Har du sett mig röka gröna nöden?» utfor Haqvin, alldeles blodröd vid denna skymf.
»Ja inte har det varit stort bättre!»
»Kan vara likaså bra som att röka tjugofemörescigarrer, som man viggar af kamrater och aldrig betalar igen», bet Haqvin till.
Han var så ond att han icke tog hänsyn till den grannlaga omständigheten att den nye svågern var närvarande.
»Tyst, pys, annars får du ingenting af välfägnaden», sade fadern godmodigt.
»Äh» – Haqvin drog sig in i en vrå lik en morrande hund.
»Vänta bara tills mor kommer, så är han nog glad att få krypa fram igen», sade fadern skrattande och lade sina händer om de båda äldre brödernas skuldror.
»Ser du Börje, de här två piltarne blefvo studenter samtidigt nu i våras.
Är det inte duktiga pojkar?
Karl är tjugo och Walter nitton.
Våra barn ha kommit alldeles i en klunga.
De äro nästan lika gamla allesamman.
Nej, inte Haqvin, han är bara sexton år, men nästa vår tar väl han också hvita mössan.»
»Så-å», sade Börje intresselöst.
»Jo-o, det är allt kläm i honom, fast sinnet rinner lite öfver allt som oftast.»
Kamrern gaf Karl ett slag på axeln.
»Se här ha vi den blifvande läkaren, och den här svarthårige blir jurist.
I dessa dagar resa de från oss till Lund.
Hvem skall den lille nu få att kälta med?»
Den så kallade lille hade redan hunnit bli god igen.
Han tog fadern om halsen och de började promenera fram och åter på golfvet.
»Marianne du, den der friherrinnan måtte vara ett riktigt högdjur», sade Börje.
»Hennes far var garfvare och hette Eskilsson.
Hon var rysligt rik och baronen var rysligt fattig, der har du hela historien före bröllopet.
När man sett hennes fysionomi, vet man också historien efter bröllopet.
Stackars baron – han slapp då till sist ifrån det och det var allt väl för honom, ty han hade det nog inte för gladt.
Men han åkte efter spann, han, med sitt kors.»
»Jag skulle låtit henne rest till verldens ände med sitt spann, om hon velat, men inte hade jag följt med», sade Börje.
»Han mådde ändå bra, han åt sig ihjäl», sade Walter, med en elak blick på Karl.
»Han åt upp en stor del af hennes pengar också», inföll fadern.
»Nå men är hon inte ledsam att ha i huset?»
»Ahnej, hon har ännu tillräckligt qvar för att kunna betala så mycket som två andra inackorderingar», svarade kamrern, »hon är mors bästa.»
»Ser du, Marianne», sade Börje lågt och böjde sig fram, »jag är öfvertygad att om hon inte hetat Eskilsson och hennes far intet varit garfvare, så skulle hon inte varit på långt när så förnäm som hon nu är.»
»Hur då?»
»Det blir så ofta så med uppkomlingar.
Det är derför jag är så rädd.»
»För hvad?
Han svarade icke, såg blott in i hennes ansigte med en skalkaktig blick.
Han ville icke upprepa sitt favoritord: – bonde.
Och i det samma kom fru Björk med vin och apelsiner.
En liten stund derefter tog Börje afsked för att gå till hotellet, der han bodde.
Då han gått, sågo familjemedlemmarne frågande på hvarandra.
»Nå, är du nöjd, Marianne?» frågade Karl.
Marianne stod vid bordet och petade tankfull på den broderade duken.
»Naturligtvis är jag det, annars hade jag ju inte behöft säga ja.
– Tycker du inte om honom?» vände hon sig till Walter, som var familjens orakel.
»Jo bevars, han ser ju hygglig ut.»
Det var något af medgifvande i tonen.
Marianne visste att brodern skulle tyckt bättre om en studerad karl, eller åtminstone en som haft ett annat sätt.
Hon kände en liten bismak af förödmjukelse, och
Börje stod för henne icke längre i samma ljus som på förmiddagen.
Hon kunde ej låta bli att se med andras ögon.
»Jag tycker riktigt bra om honom, det är säkert», sade fru Björk, »hvad gör det att han inte är så sprättig af sig, han kan vara lika bra för det.»
»Ja och nog kan han komma att stila upp sig, han har råd till det», sade Karl.
»Att han blir snäll mot vår lilla Marianne, det är jag öfvertygad om», sade fadern.
»Och tänk hvad man skall komma ut och äta jordgubbar och söt grädde hos dig!» sade Haqvin och stötte Marianne i sidan.
I morgontidningen stod annonsen, så fort Börje kom vexlades ringarne, och efter frukosten dracks skålen.
Sedan gick hvar och en åt sitt håll, och de nyförlofvade lemnades åt sig sjelfva.
Redan med middagståget skulle Börje resa.
Han kunde icke längre vara ifrån sitt.
Marianne halflåg på sin chäslong och Börje satt framför och red på en stol.
Han såg så glad och stark och morgonfrisk ut; de voro riktiga kontraster de två.
Han bar allt igenom prägeln af friluftsmenniska: hon var på en gång yppig och kraftlös.
Man kunde tänka sig henne ljum och mjuk som ett svandun, men heller aldrig mer, aldrig med bultande lif i sina pulsar, aldrig med styrkans varma färg på sina kinder.
Det lyste dock en dämpad glans i hennes ögon nu, när hon låg och såg in i det väderbitna ansigtet.
Hon skulle aldrig velat erkänna för någon, att hon nu tyckte att han såg bra ut, hon skulle aldrig velat vidgå att hon var förälskad i denna enkla, lugna menniska, ty hon visste att han icke hade fina drag, och hon visste att hans sätt kunde få en anstrykning af klumpighet.
Allt hvad hon för andra kunde vidgå var att hon »höll af honom», »värderade» honom.
Ty i hennes sätt att benämna sin känsla för honom måste det alltid finnas ett utrymme för någonting likt öfverseende, man finge icke misstänka hennes smak för att finna honom otadlig.
Något af detta kände hon så fort hon var tillsammans med honom i andra personers närvaro, men när de åter blefvo ensamma, var allt det der som bortblåst.
Då såg hon honom åter med egna ögon, eljes lånade hon andras.
Och hvarje ofullkomlighet hos honom skapade ett lidande hos henne.
Derför var hon dubbelt lycklig nu, der hon låg med den tjocka förlofningsringen på sitt finger och sin blick fäst på detta ärliga, trygga ansigte.
Så ljusa ögon han hade, men hur vänliga och klara!
Och hur mjukt var icke hans ungdomliga, tätkrusiga skägg!
Han hade fått lof att röka en cigarr här inne i sjelfva helgedomen.
Han tog blott ett sakta drag då och då, annars höll han den mellan sina fingrar.
En sådan stark hand det måtte vara!
Brun, alldeles läderbrun och med upphöjda ådror.
Marianne räckte blygt fram sin hand och strök deröfver.
Det låg så mycken skygg nyfikenhet i denna lilla rörelse, att Börje måste le deråt.
»Nej, på yttersidan är den infe sträf», sade han, liksom för att tillfredsställa hennes nyfikenhet, »men på innersidan är den hård.»
Han vände den om.
Så tog hon handen till sig och blef liggande som förut.
Hon skulle önska att det alltid vore som nu, att det inte behöfde finnas fler menniskor i verlden än hon och han.
Då!
– – – Det glänste till i hennes ögon och han såg det.
»Hvad tänkte du?» sade han.
Men det ville hon icke tala om, derför sade hon i stället:
»Du skref i ditt bref, att du inte har några vänner.»
»Åh, så efter bokstafven får man inte ta det.
Jag menade att jag inte har några riktiga förtroliga vänner nu, någon som jag kan känna mig dragen till, som man gör ibland.»
»Har du haft någon sådan vän?
Det kom ett vekt och hemlighetsfullt leende i hans ansigte, en inåtvänd, tankfull blick, som när man tänker tillbaka på lycka och sol.
»Berätta mig det», sade hon som när ett barn ber om ett äfventyr eller en saga.
Hon kände denna den nyvaknade kärlekens omåttliga begär efter att få, – att rå om, utan att något skall kunna snillas undan.
Han tog ett bloss på sin cigarr.
»Det var nästan mer än vanlig vänskap», sade han, »jag tror att det för mig motsvarade hvad det första tycket är för andra pojkar.
Det är så underligt nu att minnas det.
Vet du, så tjugosex år jag är, håller jag på att få tårar i ögonen bara jag tänker på den tiden.
Vi voro kamrater i småskolan, han och jag, vi voro knäkamrater i storskolan också, strax jag kom dit.
Men han var ett år yngre än jag.
Och så hade han sådan fallenhet för boken, att man stälde om att han kom till skolan i Lund, när han var tolf år gammal.»
»Hvad var det för en pojke?»
»Han var oäkta.
Hans mor tjenade som piga på en herrgård någonstans, jag vet inte hvar, och Pål sjelf var hemma hos sin mormor, en fattig husmansenka, som bodde alldeles intill vår gård.
Sitt goda hufvud hade han nog efter fadern, en ung student, som en kort tid varit informator på gården.»
Marianne blef blossande röd.
Hon blygdes å sin fästmans vägnar öfver att han i hennes närvaro kunde tala om opassande saker.
Börje hade talat så lugnt som om den oskyldigaste sak i verlden, men när han såg
Marianne så förlägen att hon icke längre vågade se upp, då rodnade också han.
Den varma färgen rann upp under solbrännan, upp öfver hans finhyade hvita panna, ty han förstod att hon blygdes öfver honom.
Han hade talat på god tro.
Hon skulle ju bli hans hustru, och dessutom tyckte man i hans klass icke att det låg någonting oskickligt i att nämna oäkta barn.
Efter en tafatt tystnad fortsatte han med brådska, liksom för att komma henne att glömma hvad han sagt:
»Pål såg inte ut som en bondpojke.
Han hade ett utseende som en förklädd flicka.
De andra pojkarne brukade alltid håna honom med att fråga om hans ansigte suttit i klämma mellan två bräder.
Han var blek och spenslig och hade ett smalt litet ansigte med stora bruna ögon.
Aldrig var han riktigt frisk.
Jag tror nästan att det var det som gjorde att jag fäste mig vid honom.»
»Hvarför det?»
»Jo, ty när vi andra voro ute på lekplatsen och stojade, så satt han nästan alltid ensam i en vrå och frös; jag tror att han kunde frysa midt om sommaren.
Och så kunde han hitta på så roliga små lekar för sig sjelf.
Han skar ut djur och en mängd vackra saker ur rofvor och potäter, han anlade små nätta trädgårdar i sanden, han hade en gång gjort en liten plog, som inte var mer än ett halft qvarter lång, och som jag blef alldeles förtjust i.
Och allt det der beundrade jag.
Ibland kunde de stora pojkarne komma och trampa i hans trädgårdar eller bryta sönder hans leksaker, och då slogs jag med dem.
Jag tyckte det var roligt att slås.
Och så kommo vi i vana att
Pål och jag lekte tillhopa, så hade han alltid någon till hands att försvara hvad han gjort i ordning.
Och jag var stolt öfver honom.
Jag förstod att han var qvickare än de andra pojkarne.