Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I ett bref till Thorild, af hvars karakter Strindberg * tycks hafva fått icke så litet på sin del, yttrar den bekante Tham af Dagsnäs något om, att “ min herres skrifter utgöra en blandning af den rätta sanningen och enskildt agg, privatgräl “.
Yttrandet föll mig i minnet, när jag läste “ Det nya riket *, som på sista tiden väckt en så häftig diskussion.
Det är sant, att Strindberg varit utsatt, för något, af hvad han så ypperligt framställer i efterspelet till “ Mäster Olof. “ Folket skriker efter pjesens slut:
” 1 skall ge oss försoning!
Hvad är det för ett spel, som inte har försoning!
Anföraren (för teatertruppen).
Säg åt författaren; jag har inte gjort stycket.
Röst I.
Han svarar och vill skylla ifrån sig!
Slå honom!
Rost II.
Sedan står det bara i parentes: “ folket slår honom. “
Derpå följer en hel massa streck.
Så står det: “ Scen V. “ Men der under står ingenting.
Det är sant, Strindberg har mer än en gång råkat ut för det der obehagliga “ folket slår honom. “ De angrepp, som riktats mot “ Röda Rummet “ voro lika hätska som orättvisa.
Han har i djupaste mått erfarit olyckan att i ett litet samhälle hafva vågat kasta fram idéer, som ej stämde med, hvad pluraliteten tänkte.
Och pluraliteten slår alltid, och man må vara hur viss som helst, att man har rätt, det är ej godt att bibehålla sinnets jemvigt, när man jemfö-relsevis står ensam.
Strindberg har i “ Det nya riket “ begagnat sig af det ingalunda ädla sättet att slå igen helt enkelt.
Men skall galet vara, så erkänner jag, att jag har mera sympati för den ensamme, som slår de många, än för de många, som i klump kasta sig öfver den ensamme.Och dock — den, som har känt en flägt af den ande, som bjuder att säga menniskorna sanningar, borde aldrig hafva skrifvit “ Nya riket. “ Dess satiriska skildringar flöda af qvickhet.
Tonen och stilen tillhöra den s. k. amerikanska humorn, och Strindberg har vetat, att med bibehållande af full sjelfständighet täfla med sina förebilder.
Hela stycket Illusionernas dagar är ju skrifvet ej blott med kraft, utan äfven med värma.
Nog är det berättigadt att skämta litet med Svenska folket, sådant det förekommer vid festmiddagar, jernvägsinvigningar, dödliga frånfällen och i retoriska vändningar.
Vår Nationela bildningsanstalts franska repertoar har verkligen också sina löjliga sidor, som det väl knappast är något helgerån att gyckla med, och hvad angår Våra Idealister och det som skrifvits om svenska akademien i Så går det till, så vet hvar menniska, hurudan den literära satiren i alla dagar varit.
Men man gör sig skyldig till en betänklig sammanblandning af två vidt skilda saker, när man som hr Staafif i sin broschyr om Det Nya Riket söker försvara Strindbergs tillyägagående med nödvändigheten för en författare att, när han vill skildra verkligheten, taga förebilder ur lifvet.
Detta sista är nu alldeles icke något, som har med detta arbete att göra.
Hr Staafif talar om noveller.
Men “ Nya Riket “ innehåller inga noveller.
Från Scarron eller ännu längre tillbaka och ända upp till de allra nyaste skildrarne af modernt samfundslif kan man vara säker på, att de nog setti hvad de skildrat, att de aktgifvit på lifvets minsta detaljer, i minnet inpräglat händelse » och karaktersdrag, som kanske oftast undgått andra, och sedan vid nedskrifvandet af sina alster öst ur den källa, deras eget lif skänkt dem.
Men Strindbergs Nya Riket har icke allt igenom karakteren af diktning.
Det är personlig satir, och vid den torde man medgifva, att en viss försigtighet får iakttagas.
Detta har nog hr Staafif gjort, men så i förbigående, att hela hans hok får utseende af en genomgående apologi, ©eh det med-
\ gifvande, han gör på slutet, kommer som en ren öfverrask-ning för läsaren.
På så sätt tjenar man ingen sak.
Den personliga satiren torde tills vidare få anses berättigad.
Åtminstone få vi lära oss det, när vi läsa litera-turhistoria, och det är knapt tänkbart, att ett undantag skulle behöfva göras för det 19: de seklet.
Man har tvifvels-utan rätt att med satirens vapen angripa en person, i hvad som gäller hans offentliga uppträdande.
Ty i detta har han stält sig under allmänhetens dom och måste vara beredd på den.
Men i sitt enskilda lif bör man vara fridlyst, för så vidt den satsen står fast, att en menniskas handlingar tillhöra henne sjelf, så länge hon ej kränker andras rätt.
Det är detta, Strindberg ej respekterat.
Och hvad angår de stötar, tvifvelsutan ganska känbara, som Strindberg sjelf fått emottaga, så har detta varit en sak, som han bort från början ej blott förutse, utan äfven när angreppen verkligen kommo, vara man alt bära.
Det fins bland Strindbergs ungdomsskrifter en för hela hans författarskap mycket karakteristisk saga, hållen i fornnordiskt manér.
Det är den gamla sagan om askepilten, omsatt i en säregen form, han som ej fick vara med, när bröderna drogo i härnad, derför att ingen visste, hur stark han egentligen var.
När han då gifvit sitt mandomsprof, sprang han i båten, och “ draken blef rodd ut i fjorden för att komma till väder!
“ Solen gick ned.
Landet låg som en ljusblå rand bakom dem.
Då hördes ett dån i luften.
“ Hvad är det ’?
sad ’ Ån och sprang upp.
“ Det är vädret, som kommer. “
“ Ha vi långt qvar? “
“ Vi ska börja nu “, sa Thore och lät hissa på. “
Den har till titel “ Början af Ån Bogsveigs saga. “ Den är kraftigt gjord, men den rätta fortsättningen har ännu ej kommit.
När man tidigt kommit “ långt ut, “ bör det vara en stolt fröjd att veta sig kunna komma ännu längre.Hur går det med de stora frågorna?
Af Nestor.
Så har sports man och man emellan, dagen om, de senaste veckorna.
Har någon sagt: hvad nytt?
så har det fallit af sig sjelft, att han menat något nytt om de båda “ stora frågorna “.
Har en annan sjelfmant berättat, hvad han om dem förnummit, så har en tredje, en fjerde, en femte till bekräftelse eller - motsägelse yttrat: det och det hörde jag af den och den, eller det och det sade mig någon, som är väl underrättad, men jag får icke uppge hans namn.
I embetsverken och vid middagsborden, i värdens rökrum eller i Jruns förmak, på klubbar och kaféer — ja, hvar finnes något ställe, der det icke talats om, hur det skall gå med de “ stora frågorna “!
Mången påstår att, efter remitterandet på olika håll af k. maj: ts propositioner samt efter utgången af valen till det särskilda utskottet, dessa frågor äro ohjelpligen fallna; icke farre intala sig sjelfve och andra att det nog skall gå bra med dem till sist.
Den ene vill uppskjuta afgörandet, en annan påskynda detsamma.
Nästan en hvar vill lösa frågorna på sitt sätt och efter eget recept, under det att alla säga sig verkligen vilja komma till ett slut.
Ingen finner det längre gå an att icke göra något allvarligt, men om detta skall ske nu eller framdeles, gälla endera frågan
* eller båda, den ena först och den andra sen eller båda på en gång, derom är man så mycket mera oense, och så upplågar tvisten ånyo, ifall man dittills lyckats komma öfver-ens.
Kunde någon blott bli klok på, hvad som i sjelfva /
verket går åt våra samtida utom representationen i dessa dagar, så skulle man med mera tillförsigt än för närvarande kunna våga en gissning om huru det skall gå, inom den, med våra så mycket omtalade och omskrifna stora frågor.
För egen del har förf.
aldrig vågat tro att det slutliga afgörandet skulle försiggå fredligt och stilla, lätt och lustigt; dertill är han alldeles för gammal och misstrogen, och dertill äro frågorna i och för sig alldeles för stora.
Förf.?
som längesedan lemnat det politiska lifvet bakom sig, om han ens någonsin i egentlig mening kan sägas deri hafva deltagit, samt numera åtminstone blott som åskådare följer det rörliga vimlet af kammarens ledamöter, ömsande “ ställningar och förhållanden “ såsom det hette på Crusenstolpes tider; förf.
— som på afstånd, men icke ett alltför långt, med djupt intresse afhört det växande bruset af olika meningsbrytningar — har tyckt sig icke kunna bättre använda sina nu mera många lediga stunder, än till att i “ Dagens krönika “ göra ett inlägg rörande dessa för vårt lands framtid så vigtiga och ingripande frågor, Behöfves något försvar för denna hans afsigt, torde till stöd derför kunna åberopas, hvad en framstående talare och statsman, landshöfding Bergström, vid ett liknande tillfälle anfört: “ När Solon skänkte Athén en rätts-och statsförfattning, stadgade han deri, bland annat, att om vigtiga ärenden söndrade .folket i partier, finge icke någon atheniensisk medborgare vid medborgarerättens förlust vara neutral “.
— Dessa sant fosterländska ord faldes af den ärade talaren i andra kammaren 1878; och om än landshöfding Bergström i egenskap af representant fann sig mera direkt manad att ingripa i händelsernas gång, än hvad förf.
kan vara, så torde i viss mån äfven för honom få gälla enahanda förbindelse, ty äfven förf., ehuru enligt den nu mera moderna benämningen en f. d. statstjenare, vågar i allt fall räkna sig som medborgare, under hopp att detta icke anses alltför anspråksfullt.
Innan emellertid något omdöme kan vågas angående det sökta x, den blifvande utgången, torde vara skäl attdels granska alla redan fullt bekanta faktorer, och dels att så vidt möjligt räkna de mera obestämda, hvilka äfven komma att inverka på afgörandet.
Först derefter torde vara tid att taga itu med det slutliga resultatets horoskop.
Låtom oss börja med våra folkmöten.
Tidningarna hafva omsorgsfullt uppsamlat detta material och meddelat mötesbesluten, alla i det svenska folkets namn, äfven om dessa beslut fattats af endast ett eller par dussin härigenom “ framstående “ patrioter.
Den, som erfarit, huru möten i * Stockholm understundom tillställas, och huru en opinion vid dessa kan tillverkas; den, som något känner till huru lätt det går att i landsorten göra sig sjelf till wfolket “, tala i dess namn och sedermera genom någon insändare få detta plebiscit be-kantgjordt för allmänheten, han faster sannerligen icke någon stor vigt vid mängden af dylika konstgjorda produkter, lika litet som han gör det vid fabrikatet: petitioner.
påminner sig här, hvad en numera afliden landshöf-ding berättade om en fråga„ som denne önskade få afgjord af dåvarande regering i en viss riktning.
“ Men “ — lärer vid framställning härom det statsråd, under hvars departement saken sorterade, hafva invändt — “ jag har nyss fått en petition, undertecknad med många namn, just för raka motsatsen? “
“ Jag vet det “ — svarade berättaren — “ och ber blott, att frågan må få hvila ännu en tid, så skall jag ansvara för en icke mindre stor motpetition.
Uppskofvet lofvades “
— tilläde Jandshöfdingen — “ jag reste hem och satte en skicklig kronofogde i gång, försedd med en afskrift på fickan innehållande alla namnen å förut nämde petitionärer.
Hvad hände nu?
Jo, efter någon tid hade jag nöjet att till ministern kunna öfversända en mycket stor motpetition, till en icke ringa del undertecknad med samma namn, som i den förra. “
Emellertid, om det är ett bevis på karakterslöshet att genast och obetingadt böja sig för petitioner och folkmöten,
7så skulle man göra sig skyldig till ett känske ej mindre be-rättigadt klander, om man sökte att frånkänna våra folkmöten hvarje betydelse.
Ett folkmötes efterrättlighet eller oefterrättlighet är helt och hållet beroende på hvilka som äro der närvarande, huru talrikt besökt det är från angränsande trakter, huru öfverläggningen föres, och hvilka beslut som tagas.
Totalintrycket af de flesta, som förliden höst och nu i vinter blifvit hållna, är dock långt ifrån imponerande.
Ofta fåtaligt besökta, hafva de ådagalagt en åsig-temas babyloniska förbistring, ur hvilken de mest olika tungomål förnummits.
Man har ömsom, godkänt grunderna af regeringens förslag, ömsom indelningsverket, ömsom regeringens grunder med de inskränkningar försvarskomiténs reservanter påyrkat, ömsom indelningsverket utveckladt och fördeladt på alla samhällsklasser; man har velat behålla grundskatterna på ett ställe, afskrifva dem på ett annat, aflösa dem till en del, afskrifva dem till en del, afskrifva dem på 37 år, på 15, på 10 ' år.
Man har på icke få ställen resolverat, att “ den förda öfverläggningen skulle anses utgöra svar på frågan “; en öfverläggning, som i brist af stenografer gått förlorad för efterverlden, men vanligen skisserats liksom andra dylika efter hörsagor, beroende i afse-ende å ljudstyrkan af hvilketdera örat, som referenten varit döf på.
Vi meddela här som kuriosum referat om ett af dessa folkmöten, hvilket befinner sig bland de af tidningen Nya Dagligt Allehanda anförda prof på folkets förståndigare.
tänkesätt i de stora frågorna.
Alingsås Veckoblad för den 20 december förlidet år berättar nämligen om ett sammanträde, som ledamoten af andra kammaren, godsegaren G.
G. Otterborg utlyst att hållas med Vedens och Bollebygds härader i Fläskjums tingshus den 11 i samma månad.
Mötet var “ temligen talrikt besökt “ — säger nämda tidning — “ dock endast af Bollebygds häradsboar “.
Det öppnades af herr Otterborg, som * valdes till ordförande.
Såväl det nya förslaget till härens stam som den utsträckta öfningstidenför beväringen förkastades.
Indelningsverket borde bibehållas, men “ man ville ej hafva någon långvarigare beväringsexercis, än som hittills varit “.
Mötet ansåg sig ej, efter att hafva förkastat arméförslaget, kunna antaga skatteförslaget, utan “ önskade, att det måtte förblifva vid det gamla kända och bepröfvade “.
Om politiska rösträtten beslöt mötet, att strecket borde ställas vid 400 kronor, men att “ i fråga om den kommunala rösträtten, ej någon förändring vore nödig eller nyttig “.
Man trodde bästa sättet att hämma emigrationen vara lämpligt tullskydd för så väl landtbrukets som industriens produkter (vi hafva berättelsevis hört, att härvid särskildt skulle framhållits införseltull på fläsk och span-mål, såsom ju ock var att vänta vid “ Fläskjum “).
Slutligen ansåg mötet, att “ någon ytterligare frihet på det religiösa området ej bör medgifvas, utan att vår statskyrka oförkränkt måtte ega bestånd “.
— Till ailrasist intogs “ gemensam middag å Fläskjums gästgifvaregård “.
“ Det temligen talrika “ mötet måste således antingen hafva betydligt krympt ihop under tiden eller också icke varit talrikare än att dess deltagare fingo plats till “ gemensam middag “ å gäst gifvaregården.
Hvad betyder landtmannapartiets s. k. sprängning?
Uppriktigt sagdt, tror förf.
ej mycket på någon verklig sådan.
En del tidningar hafva visserligen skyndat att tala om “ f.
d. “ landtmannapartiet, “ det sprängda “ landtmannapartiet, “ ruinerna “ af landtmannapartiet, det nya “ folkpartiet “ o. s. v., men detta allt torde vara att sälja skinnet, innan björnen är skjuten.
Att en sprängning i viss mån egt rum, lärer få anses otvifvelaktigt, men af hvad natur äro de frånskilda delarne?
Månne icke af samma art som qvicksilfverkulans, från hvilken smärre delar lätt frånskiljas, under det att kulan lika lätt återupptager dem igen.
Så länge indelningsverks- och grundskattefrågorna finnas qvar oafgjorda, skall landtmannapartiet tidtals och delvis kunna splittras — så har skett hvarje gång förut då en lösning af dessa frågor blifvit på allvar ifrågasatt — mensamma stora frågor skola äfven föranleda att partiet löper ihop igen alldeles likt qvicksilfverkulan.
Skulle de nämda frågorna deremot verkligen erhålla sin lösning vid innevarande riksdag, så har det mivarande sprängningsfenomenet utan tvifvel varit en bekräftelse på landtmannapartiets stundande upplösning, förebud till en början af slutet, till helt andra grupperingar än hittills.
Skulle frågorna ännu en gång falla på landtmannapartiets egna åtgöranden, kommer det visserligen att fortbestå med de olösta frågorna, kanske till och med framträda ännu några år i en fastare ensidig form, men med långt mindre moralisk betydelse och lifskraft än förut.
Partiets bästa krafter och personligheter skola troligen lemna detsamma eller alldeles träda tillbaka.
Emellertid såsom ett gynnsamt tecken för alla dem, hvilka önska de stora frågornas lösning på nu ifrågasatt sätt, torde få bemärkas den omständigheten, att krisen inom andra kammaren utbröt så snart.
Att en sådan skulle komma, torde väl en hvar mera erfaren hafva på förhand tagit för gifvet och äfvenledes varit beredd uppå.
Men att detta, mot förmodan, skett redan i början af striden, har medfört den fördelen, att partiet i god tid, före afgörandet och af fiendernas jubelrop, kommit underfund med dumheten af ett inbördes krig.
Sammanlöpningsproceduren lärer redan hunnit att till största delen försiggå, har man sagt förf.
; ja, partiet kan till och med, om så rasande skulle vara, medhinna att ännu en gång splittra sig, för ätt än en gång återförenas i afgörandets stund.
Den, som år ut och år in hört patriotismens dramatisering på riksdagsscenen så i andra som första kammaren, och omedelbart derefter sjelfviskhetens hvardagsspråk bakom kulisserna, måste noga värja sig för ett lätt begånget misstag, det att alltför skeptiskt tvifla på ädla bevekelsegrunder, och att icke hänföra allt hvad som sker uteslutande till det egna jaget.
I de sista ögonblicken och med en stigande spänning skola många gripas af känslor, hvilka de helt visst efteråt icke skola förstå sig på, ja kanske, som nyktert ochförståndigt folk, icke ens vilja kännas vid, utan sedermera liksom skämmas för, ty hvem vill låta offentligen ertappa sig med att hafva ett hjerta, det vore alltför ungdomligt.
Här påträffa vi likväl en af de förut antydda, mera obekanta faktorer, med hvilka måste räknas, ty menniskonatu-ren är, dess bättre, så beskaffad.
“ Det är nu en gång så “ säger heiT Mallander i en af sina bekanta kupletter.
Ännu en dylik faktor är en annan, af alla tiders er-.
farenhet bekräftad sanning, den nämligen, att hvad man arbetat uppå, det som länge omtalats, som har väckt många och stora förhoppningar, detta vill man icke gerna släppa af; man vill icke hafva gjort sig allt detta oerhörda besvär förgäfves.
Man vill hafva ett slut, men icke ett slut till intet, till nihilism, utan ett slut med resultat.
Äfven med denna menskliga tillböjlighet måste man räkna.
Den är ytterligare en af de okända faktorer, hvilkas tyngd i vågskålen är ovägbar, men som icke får underskattas till valören i en fullständig kalkyl öfver utgången.
jRiksdagens båda kamrar.
Betraktade hvar för sig såsom ett personligt helt, är första kammaren med sina ömtåligare nerver, sina löständer, sin dåliga matsmältning och sin magkatarr, vida mer känslig för starka uttryck, äcklas lättare af gröfre oratoriska former, är mera beroende af sin helsa och af sitt lynne för dagen.
Andra kammaren har tänder att bita igenom till och med friherre Klinckowströms motioner.
I motsats till första kammaren, som hvarje morgon sysslar med sin sjukgymnastik, motionerar sig andra kammaren icke gerna utan ändamål och bor så nära som möjligt till riksdagshuset.
Första kammaren väljer sina bitar och sina uttryck, sticker i maten och i besluten.
Andra kammaren tuggar äfven det segaste med god smak, blott det är någon favoriträtt i politisk mening.
F. K. räknar ibland sig icke mindre än 16 statsråd eller f. d. statsråd, och af sistnämda nervretliga sort ända till 13.
Jemte ett nästan allmänt ridderskap räknas derstädes af 137 ledamöter icke mindre än 54 serafi-merriddare, storkors och kommendörer af olika ordnar.
Af landshöfdingar finnas 9, och utaf hofmän af alla grader, från öfverhofstallmästaren till kammarjunkaren, tillsammans 12.
K. eger bland sig endast ett f. d. statsråd men 4 boktryckare, lika många som F. K. har ledamöter af svenska akademien.
Den eger derjemte 21 gods-, bruks-, fabriks-och sågverksegare samt 110 landtbrukare, hemmansegare och nämdemän.
Häraf uppkommer den karaktersolikhet de båda kam-rarne emellan, som vi ofvan sökt angifva.
Den ena förbiser ofta saken för formen, den andra formen för saken, den ena är tyckmycken, den andra tycker för mycket.
Båda tillsammans fullständiga emellertid hvarandra; och om den enas nyhetsskräck och lynnes-syra understundom fördröjer nödvändiga reformer, så förhindrar den ofta statens nedsväljande af omogna idéer och surkartsförslag, nedruskade från kunskapens träd på godt och ondt i den andra.
har i föregående angifvit sin uppfattning om folkmöten i landet och om landtmannapartiets förmenta sprängning.
Då han här företager sig att skildra de båda kam-rarne och går att redogöra för de olika grupperingarne inom dessa, torde måhända med skäl kunna anmärkas, att förf: s ställning utanför kamrarné och partierna borde af hålla honom från att ingå i specialiteter och uttala sig i desamma.
Men om han å ena sidan måste erkänna sig sakna den närmare kännedom, som lifvet inne i stridsvimlet skänker, så undgår han å den andra faran att låta förleda sig till några af partiensidighet föres tafvade omdömen.
Visserligen är han anhängare af de stora frågornas lösning på de af regeringen föreslagna grunderna, men han inbillar sig verkligen att kunna opartiskt skildra de olika meningsbrytningarne för eller emot dessa.
Regeringens parti i första kammaren anföres af f. d. statsministern, friherre Louis ' de Geer.
Utan tvifvel kommer historien att en gång, vid skildringen af denne statsman jemte det myckna den skallhafva att säga om honom vid representationsförändringen 1865, icke heller att förbigå riksdagen 1883.
Om det varit få dödliga gifvet att såsom han, visserligen i förening med framstående medkämpar, men dock såsom den främste, fredligt genomföra ett sådant storverk som införandet af ett nytt statsskick, så torde det vara än mera ovanligt, ja, nästan exempellöst, att samma stora personlighet — undanskjuten från makten af män, hvilka lifligare och raskare än han vetat tillämpa just de idéer, som ledt honom sjelf vid förändringen, och hvilka.
när han icke längre ville gå i spetsen för dessa idéer, tvungo honom att gå åt sidan — att, säga vi, samme man långt ifrån att taga .revanche, hejda och sätta sig till motvärn, tvärtom beslutat att icke blott följa den gifna riktningen, utan att af alla krafter medverka till forne motståndares seger.
Detta är bevis på en fosterlandskärlek så ren, en uppfattning så osjelfviskt ädel, att den verkligen är för hög för den allt för nära stående samtidens synvidd.
Det är ju hans skyldighet att lotsa sitt eget verk framåt, att visa dess sjöduglighet i färden framåt under en upprörd tid, skall mången invända.
Skulle ni sjelf — kunde man svara dessa ut- och invändare — skulle ni sjelf vara i stånd att under liknande förhållanden handla på samma sätt?
Att friherre de Geer sålunda än en gång och i dessa frågor går i spetsen, det är liksom vore det första kammarens samvete, hvilket talade till hvar och en.
Hvad han omfattat, skall bli svårt för mången att förkasta.
Oppositionen i första kammaren ledes af statsrådet P.
J. Ehrenheim.
Under sin statsrådstid föga uppmärksammad, har han efteråt, år efter år vuxit, ett hufvud högre i anseende än öfriga f. d. statsråd.
Orsaker härtill äro flere.
Den främsta att han varit den ende, som dragit sig tillbaka utan reträttplats, utan någon hofcharge och utan att vara pen-■ sionsberättigad, som sålunda kunnat återgå och har återgått, helt enkelt, till den oberoende godsegarens ställning.
tSedan dess hafva förtroendeuppdrag formligen regnat ned öfver honom, och hans position har i F. K. blifvit högre.
Emellertid är dock en sak oklar, den nämligen att han såsom vice talman står i spetsen för oppositionen.
Dessa båda partier i F. K. väga, synes det, temligen jemt och räkna nästan lika många anhängare på ena eller andra sidan.
De Geerska partiet kanske 10 å 15 mera.
Ännu ett tiotal torde återstå af F. K: s ledamöter, hvilka synas, fortfarande villrådiga, befinna sig vid skiljovägen.
Dessa äro visserligen inga heraklider, men de ega dock alla hvar sin röst, och ingen annan eger i detta afseende mer än de.
Emellertid är intetdera partiet ett till åsigterna helgjutet.
Inom det regerings- eller rättare reformvänliga partiet finnas många, som endast motvilligt och, derför att icke något förstärkt försvar på annat vilkor kan erhållas, biträda skattereformen; ju mindre de i grund och botten vilja medgifva denna, desto större anspråk ställa de på försvarsreformen i fråga om valuta för skatteeftergif-terna, hvilka deremot helst göras så få och små som möjligt.
Andra åter äro mindre stela i frågan om försvarsfor-dringar och mera benägna för utjemnande af skattebördorna.
Denna uppfattning af meningsskiftningarne vågar förf.
tro skall vara den för detta parti mera allmänt giltiga.
Äf-ven reformpartiet går sålunda till verket med “ blandade känslor “.