Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför låtom oss önska, önska och hoppas att snillet och de stora, äkta, gudasända förmågorne aldrig må utsända skefva, otydliga och mörka budkaflar bland oss svaga menniskor, som icke alltid kunna förmå att genomskåda den innersta och rätta andemeningen, ty att denna måste vara ren och god hos ett stort snille, det tager jag för lika afgjordt som att den fogeln, hvilken i trädets högsta topp synes oss grå och mörk, dock kan prunka af de herrligaste färger, fast han sitter för högt för att af oss kunna rätt ses.
Låtom oss derföre bedja till Gud, att han lägger snillet sådana ord i mun som gagna och icke förderfva, och att de bland oss, som ej förmå att med sina svaga ögon följa fjärilens flygt, utan blott kunna förmärka huru puppan vältrar sig i stoftet, icke må smittas af någon håg att göra så med.»
»Dixi!» sade fadern, »gå nu vidare med dina Skizzer min son.
Jag är uppledsen vid allt som både börjas och slutas med: »Det går an», – ja, till den grad uppledsen, att jag säger det aldrig, utan hellre säger jag om alltsammans: »Det går aldrig an», ty med den titeln borde alla dessa mörka idéer framstått i verlden, på det att små och stora, gamla och unga, starka och svaga, dumma och qvicka, skulle veta, hvad de hafva att rätta sig efter, – emedan så många behöfva gångstol att gå uti, andra åter ett lätt stöd att någongång hvila sig emot, på den rätta men törniga bana de valt, och att blott dessa få utvalda, sjelftänkande och frigjorda förmå att af egen drift och kraft bana sig en väg, vore det än genom skyhöga klippor och fraggiga haf, för att komma till det rätta målet – som blott är ett – ett i alla tider, alla skiften.
Dixi!
Gå vidare, min son!»
Skymnings-prat.
»Nej inga ljus ännu, det är alldeles för tidigt!» ropade minst ett halft dussin röster när salongsdörren öppnades, och en betjent kom inbärandes med påtända lampor och ljus, samt en annan med sin långa käpp och dervid fogade vaxstapelsbit, för att antända kronor och lustrer.
Betjenterne stadnade förvånade på midten af golfvet, kastande häpna och frågande blickar på »nådig Grefvinnan», obeslutsamma om de skulle tända eller vända om.
»Vi kunna vänta med ljusen ännu en stund, eller tills vi ringa!» sade Grefvinnan småleende.
Betjenterne gingo ut med sin upplysning, och försummade icke att när de väl voro utkomna i korridoren, sakta förundra och formalisera sig öfver att »nådig
Herrskapet» – en afton midt under sjelfva julen, vill sitta i kolmörker.
Men, om det behagade »nådig Herrskapet», och till och med förtjuste högstdetsamma att sitta i mörkret, så var det dock ingalunda i betjenternes så kallade »kolmörker», ty ännu glimmade ett och annat stort glöd från marmor-kaminens utbrunna brasa, och på den tjocka ostindiska mattan, på de dyrbart om än något antikt tapetserade väggarne, och till och med i det höga, med gipsornamenter prydda, taket, bildade den fullmogna månen långa, sneda rader af fönster, med alla sina rutor, väl icke så stora, men så många flera till antalet, enligt smaken från sextonhundra-talet.
Somliga af de vackra och dyrbara målningarne som prydde de mörka väggarne, och som man ofta svårligen kunde fatta vid dagsljuset, voro nu, till och med nästan hemskt, upplysta.
En Sanct Christoffer vandrade der nu så tydligt i det blågröna vattnet, som krusade och småvågade sig för hans gång; och Sanct Johannes med sin hviskande fogel vid örat, blickade så fromt under det fina, svarta kors, som skuggan af fönsterposten kastade på honom.
»Det hade varit stor synd att med de allt förstörande ljusen skämma bort vår trefliga skymning, och taga effekten från så förträffligt berättade spökhistorier som edra, bästa Öfverste W.», sade husets vänliga och älskvärda värdinna, och hvar enda en af sällskapet biföll högljudt dertill.
Men imellertid hade man blifvit afbruten i spökhistorierne; hvar och en hade nästan deraf uttömt sitt förråd; hvar och en hade så många gånger varit uppskrämd åt berättelsen på dess midt, men skrattat åt dess naturliga slut.
På de fullkomligt underbara och oförklarade tilldragelserne som blifvit berättade, hade hvar och en, fast mer och mindre, något litet tviflat, och man började nu komma öfverens att, huru man ock måtte bära sig till, ingen dock kunde skatta sig så lycklig att någonsin fått höra en spökhistoria, eller andesyn, eller öfvernaturlig händelse – af någon person, som sjelf varit ögonvittne dertill, eller spelat någon roll deruti.
Detta regretterades af de mesta, och särdeles af den unga fru D. som försäkrade att det för henne har ett alldeles eget oemotståndeligt behag, när någon lofvar en aldrig så litet underbar berättelse, och då börjar med: »Jag etc. etc.»
Man skrattade hjertligt, och skämtade öfver denna hennes smak, och det påstods att det fanns mången som häruti oändeligen gerna skulle gå hennes önskningar till mötes, och som icke begärde bättre än att få börja hvar enda mening med »jag», och sluta den med »mig».
– Men skymningen befanns vara alldeles för treflig och genialisk för att afhandla så triviala ämnen som egenkärlek och egoism, utan man återkom snart till Contes bleus, och huru det ena ordet tog det andra, beslöts det slutligen att hvar och en skulle berätta en tilldragelse ur deras eget lif, som började med »jag», och der Jagets hjeltemod och kallblodighet på något särdeles sätt blifvit pröfvade af andar, gastar, troll, menniskor, djur eller andra curiositeter.
Hvar och en medlem af sällskapet gick gerna in härpå, till och med de yngsta och blygaste, i hopp att genom detta sitt villfarande få höra mången rysligt skön och underbar »teckning ur andelifvet».
Någon proponerade genast att Öfverste W. som odisputabelt var den bästa berättaren med den rikaste erfarenheten, skulle börja dansen; men några andra, litet klokare, anmärkte då visligen, att det skulle blifva rätt ledsamt komma med sina dumheter efter hans qvickheter; och man beslöt nu att hvar och en skulle tala i den ordning i hvilken de sutto, och början ske hos den af alla älskade och ärade värdinnan.
Hon talade äfven om – ganska naivt och roligt – huru hon en natt vaknat, sett ett långt, hvitt spöke, minst fyra alnar högt, stå i ena hörnet af rummet: sett det röra sig, sväfva af och an, och slutligen med ett litet hvinande – totalt försvinna lika som genom golfvet; och hvar och en skrattade rätt godt när grefvinnan ändteligen upptäckte att hela spöket bestod i det fuktiga badlakan som hennes kammarjungfru behagat upphänga på spjället aftonen förut, och som genom något luftdrag blifvit satt i rörelse, och slutligen nedfallit.
Man skrattade väl, men några tyckte dock inom sig, att det var en dålig och alldeles för kort spökhistoria – fast temligen bra berättad – och de hoppades framdeles på bättre, d. v. s. långt hemskare och förfärligare tilldragelser; men som sällskapet var temligen stort, blef man som oftast ganska lurad, och fick höra långa, tråkiga, omtuggade händelser, med oändeliga parentheser och repetitioner, som dock slutligen developperade sig till – en rotta, en hund, en katt, en tupp eller något dylikt.
En ung fjortonåring, kadett på sitt handtverk, nevö till grefven och värden i huset, och som öfver Julen varit nog säll att få lemna Carlberg, berättade under hemskt och högljudt skratt, huru fasligt, förfärligt, alldeles förskräckligt, och framför allt – rysligt rädd han blifvit en gång, då han i en af gångarne som förde till logementet, mött en af sina kamrater, gående på styltor, med fosforus i mun, och för resten omsvepad med ett hvitt lakan eller filt – han mindes ej rätt hvilketdera.
Kadetten förvånades mycket öfver att sällskapet ej delade hans skrämsel, knappast fattade den; och öfverste W. rådde den unga kamraten att en annan gång, när han ville öfverraska sina åhörare med ofvanstående berättelse, aldrig börja med att berätta namnet på den brodren Kadett som anställt spökscenen, emedan en sådan upptäckt i början något mycket förtog effekten af det hela.
En gammal, beskedlig och allmänt ärad och värderad hus-mamsell, hvars tur det nu var, men som vida bättre lagade till thé, syltade, stöpte, bakade och alltid, med ett ord, fanns der hon behöfdes och skulle vara, än just berättade historier; hon talade nu om en ändlös romaunt, om huruledes hon i sin kammare, som var vägg om vägg med »stora handkammaren», en natt hört ett förfasligt buller, huru hon varit så rädd att hon icke kunnat andas, ännu mindre tala, och allraminst ropa på någon, icke alls förmådde röra sig, resa sig upp i sängen, eller stiga upp; huru hon kännt kallsvett på ryggen, stickningar i bröstet, kramp och hjertklappning, susning för öronen och tyckt att det gnistrade för ögonen, huru håren reste sig på hufvudet, huru svettdroppar fallit från pannan på näsan, från näsan på hakan och från hakan på – Gud vet hvad; med ett ord: man fick den mest specifika, noggranna och anatomiska redogörelse för hennes egen sinnes- och kroppsförfattning vid det märkvärdiga tillfället; men – på hvad det kunde vara som hon tydligt hörde »fara ut och in i syltskåpet, som drog i kryddskåps-lådorne och brakande for upp och ned i ljuskistan och apotheksskåpet, slog ned flaskor och burkar från dess hyllor, och gammal bråte som hängde på väggarne, samt slutligen läste igen handkammardörren och gick sin väg» – derpå blef man aldrig slug, ty den goda mamsellen sade sig icke vilja tro »nådig grefven», som med en dyr ed försäkrat henne att det var han sjelf, som tagit sin egen hufvudnyckel, för att i stora handkammaren söka en oigenfinnelig burk med blodiglar, hvilka der skulle finnas, och hvilka han sagt sig vilja applicera på sin betjents tinning eller kindben, i anseende till en häftig stöt denne fått under ett fall.
Det var omöjligt för de åhörande att ej brista ut i skratt åt den strid som nu, åtminstone för tjugonde gången, uppstod emellan grefven och mamsellen, om detta äfventyr.
Grefven kunde aldrig öfvertyga den goda Mamsellen att han personligen varit detta förhärjande spöke, och hennes argumenter för att derpå tvifla, voro verkligen ganska antagliga. »Hvem i Herrans namn kan inbilla mig eller någon klok menniska», sade hon, »att nådig grefven sjelf skulle behöfva gå i stora handkammaren med sin egen hufvudnyckel! att – om än så hade varit – han skulle behöfva gå i syltskåpet, kryddskåpet och ljuskistan för att leta efter burken med de döda blodiglarne, som precist stod på sitt vanliga ställe, midt för ögonen, och dessutom slå ned ägg-bräderne och småherrskapets kronljus, alla murklorne som hängde i taket, häcklorne som hängde på väggen och mycket mera, som allt låg i en hög midt på handkammargolfvet, när jag den kommande morgonen dit inträdde.
Nej, sådant kan då aldrig existera,» fortfor hon, nästan halfond, »och så gammal jag blir, så tror jag aldrig att det var nådig grefven sjelf, utan att grefven bara säger så, emedan både jag och pigorne försäkrat oss ej töras ligga så nära handkammaren en natt till.
Dessutom hade ju Janson ej den minsta skråma på tinning eller kindben, ty det både såg jag och kände på sjelf om morgonen!
Nej minsann,» tillade hon halfhögt för sig sjelf, »jag har min egen tro om den saken och mycket annat rammel som höres här i detta gamla nästet, både natt och ljusan dag.»
Alla skrattade hjertligt åt den gamla trotjenarinnans ifver och harm; och uppäggad af flera af sällskapets medlemmar, frågade hon sin husbonde, som hon både vaggat och luggat, i hans barndoms-dagar, om det äfvenledes var han som manglade om nätterna, som tog af haken på köks-klockan ibland, så att den ofta under loppet af natten »slog många tusende slag å rad»; – vidare: om det äfvenväl var han som galde som en tupp, jemrade sig som små barn, tjöt som hungriga vargar, suckade, och slamrade med kedjor, under de långa höst-nätterna, helst vid Lussetiden, i detta gamla, förhexade gråstens-näste.
Alla skrattade, men ovilkorligt fast omärkligt drog man sig dock närmare till hvarandra, såg sig något misstänksamt omkring i det stora, höghvälfda rummet med sina alldeles mörka hörn, och när det slutligen häftigt sprakade till i den alldeles nedbrända spisbrasan, hoppade de flesta af damerna samt kadetten, högt upp från sina platser, och gåfvo så förfärliga anskri som hade de både sett och hört alla den gamla heders-mamsellens förmenade andar och gastar.
Men snart gjorde den allseende och allt inseende värdinnan ett behändigt slut på denna disput, ty hon förutsåg att för hvart ord som vexlades mellan mamsellen och hennes man, skulle hennes gäster blifva allt mera och mera spökrädda i det gamla slott, som nog kunde ingifva dylika känslor på egen hand.
Nu var turen att berätta – påminde grefvinnan – hos den unga och glada fru D.
– Mycket naivt och roligt förtäljde hon ock, hur hon en gång, vid en fjorton eller femton års ålder, gjort en resa med sina föräldrar, gästat hos en gammal tant, och då blifvit placerad i ett stort, gammaldags förmak, der hon skulle ligga på en af sofforna.
Redan när hon lade sig, kände hon något kallt gå henne öfver ryggen, vid tankan att ligga allena i detta stora rum med alla dessa många höga fönster.
Gardinerne kunde, eller fingo ej – hon mindes ej hvilket – dragas framför dem, utan fullmånen upplyste rummet så som den plägar göra, d. v. s. med skarpa dagrar, mörka, svarta skuggor, och nästan ingen mellan-teint.
Den gamla tanten, försigtig som sådana böra vara: rädd för eld och misstrogen mot den unga niècen, lät tidigt se efter att ljuset var släckt, – något som väl annars ej så snart blifvit gjordt.
Den unga damen fick således ligga vaken och förnöja sig åt månskenet, samt betrakta huruledes en Kinesisk figur med nickande hufvud, stod der i full ljus måndager, då af en annan dylik derborta i hörnet blott en svag kontur syntes.
Men, hon var femton år, och trött af resan.
Månsken, bilder och beläten, och förmakets öfriga gammalmodiga möbler började snart blifva en röra för hennes blickar, ögonen lades tillsammans, och hon befann sig i detta tillstånd midt emellan sofva och vaka – som är så angenämt när man är frisk, men en sådan plåga för den sjuke.
Hon fick likväl ej länge stadna i denna dvala, eller öfvergå till den ändå djupare, till denna dödens yngre broder som vi kalla sömn, utan hastigt väcktes hon af ett hårdt skrapande mot väggen strax öfver hennes hufvud, och snart ser och känner hon något långt, smalt, mörkt och förfärligt tungt som kommer – allt öfver hennes hufvud, och utan all ceremoni kastar sig öfver henne, och så nära qväfver henne med sin horibla tyngd.
Några ögonblick tyckte hon sig vara sanslös af räddhåga och skrämsel, men när hon ändteligen dristar att med handen känna på denna förfärliga pièce, som alldeles öfverhöljer henne, hvad blir ej hennes förvåning då hon förmärker att det är en stor och tung madrass, hörande till ryggen af den soffa i hvilken hon låg, och som kammarjungfrun om aftonen tagit undan, fruktande att bädden annars skulle blifva för smal, men som hon rest upp mot väggen bakom hufvudgärden, på ett litet mellanrum som der befanns.
Madrassen hade likväl icke varit lik den sorten folk som håller sig uppe i alla skiften: tvärtom, den liknade mera dem som falla just för att de äro för vigtiga, eller dem som svigta och böja sig för ödets nycker, ty det hade madrassen verkligen gjort, och slutligen fallit långrak öfver fru D.
Alla medgåfvo att surprisen måste varit rätt stor, och ej af de angenämaste för en ung fröken.
Man skämtade deröfver; och nu skulle hennes granne, alldeles en sådan ung dame som fru D. det var vid madrass-pressningen, tala om det förfärligaste som hittills händt henne.
Med rysningar för blotta minnet af denna hemska katastrof, berättade hon huruledes hon en gång om natten vaknat, börjat gallskrika, väckt upp ett helt hus och vettskrämt tvenne tanter, tre kusiner och fem pigor, och allt detta – för att en liten negligé, som hon sjelf fästat på fönstergardinen aftonen förut, börjat svaja litet af drag från fönstret.
Alla skrattade, och fru D. sade: »Söta Alice, fäst nu för allt i verlden icke dina negligéer så vådligt, ty jag ville bra ogerna blifva bland de vettskrämda tanter och kusiner.»
Nu var då ordningen ändteligen kommen till öfversten, som alla kände för god berättare, och den hvilken säkert skulle hafva rikaste förrådet af ämnen för sådana berättelser.
Han teg en liten stund, under hvilken alla de andra suto med spänd uppmärksamhet och otålig väntan.
Slutligen gaf värdinnan honom ett lätt slag på axeln, sägande:
»Nå, bästa öfverste W.! säg oss nu uppriktigt det enda tillfälle då edert allmänt kända mod, om ej svigtat, åtminstone varit på vägen dertill, ty man påstår ju, att äfven de som kunnat gå, med hufvudet upprätt och utan att blinka, rakt emot fiendens bajonetter eller kanon-eld, dock kännt en viss pickning i venstra sidan, när något oförklarligt, något som tyckts varit beslägtadt med andeverlden, mött dem.»
Öfversten nickade ett tyst och betydningsfullt bifall, och fruntimren funno till och med något hemskt deruti; derefter tog han till orda:
»Som jag nästan är den äldsta bland det här församlade sällskapet, och säkert den som mest sett mig omkring i och sträfvat verlden öfver, så bör jag äfven hafva haft de flesta äfventyr, och jag kan heller icke neka, att dessa varit mångfaldiga; att äfven sådana som dem vi i afton afhandlat, mången gång mött mig, och att af dessa de flesta visserligen genast blifvit förklarade genom högst naturliga orsaker, men att flera af dem förblifvit mig en längre tid, ja hela år bortåt, en gåta, och att det till och med händt mig saker och ting, som det ännu är framtidens affär att gifva upplysning åt eller ej.»
En isning genomgick flera af åhörarne, ty öfverstens ton hade blifvit allt djupare och djupare, och nu teg han tvärt.
»Jag har verkligen varit i ett visst qval om valet för min berättelser,» återtog han efter den lilla hemska tystnaden, »men jag stadnar dock vid en viss tilldragelse ur mitt lif, som alltid förefallit mig underbar, ehuru jag verkligen haft några små betänkligheter» – yttrade han, kastande en flyktig blick bort åt de yngsta af sällskapet – »att just välja en händelse, åt hvilken jag icke sjelf förmår gifva all den belysning som jag skulle önska, utan som ännu hvilar i ett visst mörker, som jag bra gerna skulle vilja se skingradt.
Fru D. klappade händerna af förtjusning, medan tänderne skallrade af hemskhet och spökräddsla.
»Ack,» sade hon, »hvilken fröjd!
Jag får då en enda gång i mitt lif höra en trovärdig person börja en verklig spökhistoria med de förtjusande orden: »Jag var en gång etc.» och icke med det fatala: »Jag har hört berättas etc. etc.» Värdinnan stötte sakta på fru D.
– Öfversten svarade icke på hennes utrop, utan började kort derefter:
Under kriget 1813, då Vestra arméen låg vid
Norska gränsen, och högqvarteret var förlagdt i Wennersborg, skickade mig en gång framlidne Hans Excellens grefve Essen, som då var hvad man den tiden kallade General en Chef, och hos hvilken jag hade den lyckan att tjenstgöra som Adjutant, in till Norige med några depècher, som i all tysthet skulle öfverlemnas till en af de Svenskas vänner.
Uppdraget var väl egentligen icke militäriskt, ty jag skulle resa i civila kläder, alldeles som i mina egna ärender, och söka att väcka det minsta uppseende som möjligt.
Icke heller brådskade saken just, utan jag kunde, alldeles efter mitt godtfinnande, få taga hvilken väg jag behagade, och resa så beqvämt jag det ville.
Ganska glad öfver detta uppdrag, beslöt jag deremot att skynda så mycket jag förmådde, för att kunna taga en omväg uppe i fjällbygden, och der besöka en gammal informator, som jag icke sett på flera år, och som hade fått ett litet men ganska godt pastorat, uppe i dessa otillgängliga bergsoch skogstrakter.
Jag afreste således från Wenersborg, utan allt dröjsmål, den följande morgonen, och lät hästarne trafva ut så mycket de förmådde, men hann ändå icke förr än inemot skymningen till min gamla lärares hem, helst djupa hösten nu var för handen.
Sjelfva prestgården låg ovanligt ensligt och dystert, och såg i högsta grad förfallen och ruskig ut, emedan man det kommande året skulle vidtaga dess totala ombyggnad och iståndsättande.
När jag körde in på gården, visste jag sannerligen icke hvar jag skulle hålla, ty det största, eller det som jag ville kalla boningshuset, det var läst och såg så ohyggligt och obebodt ut, som det ock verkligen var, och flyglarne föreföllo mig så små och eländiga, att jag aldrig kunde förmoda att min gamle vän, förr så nogräknad, samt hans Stockholmska fru, som varit guvernant i ett par af våra förnämsta hus, kunnat förmå sig att krypa in i dessa kyffen.
Så var det likväl; och i början, i detta det glada återseendets första ögonblick, märkte jag icke i hvilka små, trånga och låga kamrar, eller rättare sagdt, skrubbar, man införde mig; men när jag skulle gå ut för att betala min skjutsbonde, och då slog hufvudet emot, i den knappa tio qvarters höga dörren, då begrep jag att den var liten, och när jag åter inkom i rummen der ljus voro antända, så såg jag att de voro i den allra minsta skala tilltagna.
Men der var icke desto mindre så fint, propert och comfortabelt som man kan vänta det i ett sådant boningshus, och en sådan vrå af verlden.
Utom köket hade min vän och hans maka, som annars voro i ganska goda omständigheter, blott tvenne små kamrar, och som de äfven hade tvänne små barn, så var detta i knappaste laget.
I den ena bodde frun, barnen och en piga, i den andra kammaren – Pastorn sjelf, och der skulle man dessutom äta och vistas.
Icke dess mindre såg jag, under loppet af aftonen, huru man här inbar min kappsäck och mina öfriga effekter, hvilka just ej voro så få, ty i anseende till ännu ett annat uppdrag än det till Norige, måste jag i alla fall hafva hela min uniform med mig på resan.
Jag våndades jemmerligen åt tanken på huru mycket omak jag gjorde mitt hederliga värdfolk, helst när jag – litet senare på aftonen – fick se huru man kom insläpandes med en stor säng, ställande den på den enda tomma plats som fanns i midten af rummet.
Nu kunde jag icke längre tiga, utan började med dessa vanliga ursäkter för allt det besvär jag gjorde, och frågade, innerligen ledsen häröfver, om det icke fanns något annat rum, hurudant som helst, som jag kunde få bebo, – isynnerhet som min tid verkligen tillät mig att efterkomma mitt gästfria och goda värdfolks enträgna böner, att jag skulle tillbringa hela den kommande dagen hos dessa mina goda vänner.
Pastorn hade redan förut underrättat mig, att de blott detta året skulle vara tvungna att bo så här miserabelt, emedan den gamla karaktersbyggningen var utdömd, skulle nästa vår rifvas, samt alldeles ombyggas; och under mitt krusande, komplimenterande, samt protesterande mot det intrång jag gjorde hos värd och värdinna, hörde jag huru den förre hviskade något till den sednare, om »stora byggningen».
»Nej, nej! för Guds skull!
Der skall han visst icke bo!» svarade frun halfhögt, och såg helt förfärad ut.
»Ack jo, ack jo!» föll jag henne i talet, »låt mig för all del få inqvartera mig der.
Vi, krigsbussar, äro ej rädda för illa vid.
Kan man ej elda åt oss, så gör det ingenting; vi hafva varmt blod, och faller det en stock eller två ned på oss, så – är det ju ändå ett litet intet emot de kulor, för hvilka vi icke kunna springa undan så lätt.»
»Åh bevars!» sade pastorn betänkligt, »inte falla bjelkarne ned, och nog tror jag att man skulle kunna elda försigtigt, om man bara...
»Nej, nej,» inföll frun, »jag tillåter det aldrig, om man än kunde elda hundra gånger, och bjelkarne sutte som i berg.»
Förvånad frågade jag hvarföre hon så ifrigt lade sig emot denna förträffliga plan, när ingen fara tycktes vara dermed förknippad.
Pastorn drog på mun, på ett visst tvetydigt, nästan bekymradt sätt; frun bara teg och ryste, slutligen sägande:
»Nej fy!
Aldrig mera i verlden skall der någon bo eller vistas, det har jag utlofvat!»
»Är der då så mycket rottor, eller annat värdfolk i väggarne?» frågade jag skämtande.
»Ack, väl värre!» svarade hon, oaktadt hennes man sade:
»Kära Elise, var nu inte så barnslig!
Talar du bara om hvad som utgör din farhåga för rummen der uppe i gamla byggningen, så – tro mig – inqvarterar sig der vår vän och gäst, i ren trots; jag känner honom sedan längre tid tillbaka.»
»Aha,» sade jag skrattande, »nu förstår jag!
Det är väl andar som hålla till der uppe.
Men det är ett sällskap som jag ingalunda fruktar, utan utber mig tvärt om att i natt få göra deras intimare bekantskap, ty jag känner så litet och så få af dem.»
»Åh nej! det är rent omöjligt!» sade Frun, som gerna ville prata alldeles bort hela projektet.