Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härimot opponerade sig väl biskopen, men då jag sade honom att jag, för att åtminstone i någon mån få kasta en blick på det så kallade folkets sätt att vara och föra sig, föredrog tredje klassens träbänkar framför andra klassens resårsoffor, och att ju han gerna kunde ha en annan smak, förklarade han sig likväl beredd att på det "sällskapet icke skulle åtskiljas" jemväl fara i samma klass som jag.
Vi stego alltså följande morgon alla sex in i samma vaggon.
Vagnarne af tredje klassen på denna linie bestå af flera från hvarandra blott genom ett alnshögt skrank skilda "kupeer", hvilka sistnämnda dock hvar för sig ha skilda ingångar.
Vi upptogo en kupé för oss och konduktörerna, som alla nästan blott talade tyska, voro nog artiga att icke i vår kupé inpacka flera passagerare.
Dessa tyska talande konduktörer utgjorde nu åter en förargelseklippa för vår lättretlige och strängt rysktsinnade biskop, hvars uppträdande, i förbigående nämndt, ej väckte ringa sensation hos de redan förut i vagnen befintliga resandena.
Det var också en ganska egendomlig syn: den i zobel insvepte med guldkors prydde prelaten i sällskap med rusiga, fårskinnsbeklädda estniska bönder, tyska handtverksgesäller m.m. samt några israelitiska krämare.
Af de sistnämnda hade en grupp intagit en af våra grann-kupeer.
Ibland dem befann sig en bokstafligen i trasor höljd gammal man.
"Ser ni", berättade i den andra af våra grannkupeer en tysk talande ung man sin kamrat, "den der galgfågeln derborta; han har efter att ha tillbringat natten i en vrå å perronen, nu smugit sig in i kupeen utan biljett.
Jag känner honom; det är en entreprenör, som nyligen med regeringen afslutat kontrakt om leverans af linne till ett belopp af 70,000 rubel (ungefär 200,000 rdr), och nu vill han lura sig till en gratisplats."
Det sistnämnda var sannt, såsom snart framgick af en tragikomisk scen emellan ifrågavarande personnage och den biljettaffordrande konduktören.
Men huru nu gubben bönföll och konduktören skrattade, slutades tvisten dermed att den trasige leverantören af linne till ryska regeringen erhöll sin passage för halfva afgiften, hvilken en af hans reskamrater erlade för honom.
Imellertid sattes tåget i gång.
Den israelitiske gubben började förrätta sin morgonandakt inför allas blickar.
Nu följde en så upprörande scen att pennan nästan vägrar mig sin tjenst för att beskrifva densamma; jag vill också fatta mig helt kort, men anser mig likväl sanningen skyldig den rättvisa att jag påpekar på hvilken usel ståndpunkt af bildning och humanitet befolkningen i denna del af Ryssland (södra delen af det S:t Petersburgska guvernementet) då stod och ännu står.
Midt under den gamles andaktsförrättning, måhända verkställd med alltför stor ostentation, uppkom i de andra kupeema buller och skrik.
Skrattsalfvor omvexlade med grofva svordomar och snart haglade ett regn af ruttna äplen, gurkor med flera dylika projektiler på den beklagansvärda gubben.
Det var afskyvärdt i högsta grad.
Mina schweitziskor betäckte sina ansigten.
Jag bad på tyska mobben att för Guds skull hålla upp.
Skrattet och begabberiet tilltogo blott.
Den ryska biskopen satt tyst och sluten, hans dumma dotter skrattade öfverljudt, herr Minin såg på presten.
Då vände jag mig till denne i det jag bad honom nu göra sin andliga värdighet gällande samt få ett slut på detta skändliga skådespel.
Han reste sig hög, den ryska prelaten, slog upp sin pels så att de tre guldkorsen på hans bröst blefvo synliga och sade ett enda strängt:
"Tiho! (Tyst!)"
Och det blef tyst -- alldeles tyst.
Blott en af de israelitiska köpmännen i den förorättades kupé böjde sig fram till biskopen och uttalade ett ödmjukt: "Tack, eders helighet!"
Sedan denna obehagliga episod var glömd, kom jag i resonnement med de medföljande tysk-esterna öfver det ryska presterskapets proselytmakeri och öfver "herrarnes" förtryck.
Det vore dock alltför vidlyftigt att här ingå i ett utförligt skärskådande af dessa förhållanden, som i de senaste dagarne erhållit så mycken vigt och under titel af den "baltiska frågan" hota med en vidt utseende politisk konflikt.
Vår resa nalkades sitt slut.
Två minuters uppehåll vid det kejserliga lustslottet "Czarskoje Selo", nuvarande, kejsarens mest omtyckta sommarresidens, ännu en kort tids färd och vi ha uppnått S:t Petersburg.
Der skildes vårt lilla ressällskap åt; mina schweitziskor gingo till Moskva såsom guvernanter; de medförde icke de gladaste föreställningar om lifvet i det "heliga Ryssland."
Jag derimot stålsatte mitt hjerta mot kommande ödens slag.
Den fanatiske prestens dystra hot i Ostrolenka bådade intet godt -- och 1863 års hemska scener ha besannat farhågorna.
Skizz från kejsar Nicolai regering.
[Denna lilla berättelse har i sina flesta detaljer en sannt historisk grund.
Den är naturligtvis något romantiserad; dock äro såväl den intressante fången å slottet i det gamla Kexholm, den så kallade "namnlöse", en figur ur verkligheten, liksom ock kejsar Nikolai offentliga uppträdande vid sin broders frånfälle är historiskt riktigt; äfven furst Trubetskoj och den ädle Rylejeff äro som bekant historiska personligheter.]
Den bleka, kalla decembersolen hade nyss gått upp.
Dess strålar belyste matt det ödsliga landskap, som vid gränsen emellan sydöstra Finland och Ryssland sträcker sig utmed Rajajoki-åns höga stränder.
Naken och skoglös höjer sig en brant backe vid åbrädden på den ryska sidan och bjuder den från vester kommande resanden en ogästvänlig helsning.
Det enformiga hvita snödoket, i hvilket hela naturen nu var inhöljd, liksom i en liksvepning, gaf den föga inbjudande nejden en ännu mera frånstötande karakter.
Den frågan tränger sig på hvarje resande: står man här verkligen vid gränsen af det civiliserade lifvet, vid tröskeln till en främmande verld, med främmande, mot den öfriga verlden fiendtliga intressen?
Så tro många ännu den dag som är i dag, och många voro äfven de skäl som talade för denna bedröfliga åsigt, åtminstone vid den tidpunkt, om hvilken vår berättelse handlar.
Det är i början af december månad af det för hela Europa minnesvärda året 1825, då kejsar Alexander, "den välsignade", som det ryska folket kallar honom, efterträddes på Rysslands thron af den antieuropeiske sjelfherrskaren Nikolaus.
Att denne sistnämnde, all revolutions afsvurne fiende, sjelf genom en blodig militärrevolution besteg sin i Taganrog aflidne broders thron, är bekant.
Kändt är också att hela den efterföljande regeringen blef en hårdhändt och idétom militärregering.
-- Men skulle vi låta våra tankar dröja vid detta ämne, så skulle läsaren måhända i förtid skåda konturerna af den teckning, som, ofta dyster nog, det är vår uppgift att här upprulla för hans blickar.
Dock vilja vi redan på förhand förråda så mycket af berättarens hemlighet, att på hans mörka tafla äfven en och annan glädtig ros och många blygsamma bleka liljor skola öppna sina kalkar, på det den enkla sagan i sitt lopp äfven någon gång måtte smeka läsarens vekare känslor.
Vi bedja derföre, för att raskt kunna börja berättelsen, våra läsare att med fantasiens velociped, det snabbaste åkdon i verlden för att genomfara tid och rum både framåt och bakåt, den nämnda decembermorgonen år 1825 förfoga sig till den landsväg som, förenande Finland med S:t Petersburg, genomskär den ofvan skildrade dystra gränstrakten.
I en släda förspänd med en liten finsk häst af det sega och uthålliga slaget som begagnas i dessa trakter i och för den lifliga trafiken emellan Finland och den stora kejsarstaden, sutto nämnde vintermorgon två fruntimmer med sin körsven.
Fruntimren tillhörde synbarligen de så kallade bättre stånden, det såg man af deras klädsel.
Att den ena var bedagad, sågo vi genast af de gråa hårstrån som tittade fram under mössan.
Men om den andra var ung kunna vi ännu icke bedömma, ty hon har insvept sig i en stor pelskappa, hvars krage nästan helt och hållet öfverskyler hennes ansigte.
Färden skedde österifrån, och de resande hade just anländt till den backe, som på sjelfva riksgränsen från ryska sidan brant sluttar ned emot den bro som leder öfver Rajajoki-ån.
Då lyftade det fruntimmer, som vi ännu icke sett, upp sitt ansigte, böjde pelskragen något undan och såg frimodigt omkring sig.
Ett glädtigt utrop: "Gudskelof åter hemma", undföll hennes läppar, för öfrigt, enligt hvad vi hört, en vanlig gränshelsning då finnar återvända från Ryssland.
Men vi för vår del begagnade detta tillfälle, der vi, en objuden passagerare, såsom författare alltid äro, osedda följde med bakpå slädans medar, för att luta oss fram och kasta en nyfiken blick på fruntimret.
Och vi sågo, omslutet af pelsbrämets mörka rand, ett litet näpet "förlofvadt land"', vi möttes nämligen af två leende blå ögon, som gladt tindrade fram ur den bädd af skära rosor, hvilka den friska vintermorgonen framkallat på den vackra resenärens ungdomsfriska anlete.
Det var en glad syn, dessa vackra vinterrosor, och den gjorde ett behagligt afbrott i denna tysta vildmark af snö och köld.
Men länge förblef det icke tyst.
Bakom de resande dånade plötsligen galopperandet af talrika hästar.
Förskräckt vände sig körsvennen om.
I yrande fart ilade bakefter våra fredliga resande och utför den backe de nyss passerat ett fyrspann frustande hästar.
De drogo ett stort heltäckt åkdon med tätt tilldragna läderförhängen framför de framtill anbragta glasfönstren.
Det var en så kallad "vosock".
Ekipaget omgafs af fyra ryttare på hvardera sidan.
Deras långa lansar och brokiga drägter utvisade att de voro militärer.
"Kosacker!" utropade drängen, hvars namn, i förbigående nämndt, var Johan, förskräckt, och försökte att köra åt sidan af vägen så mycket som möjligt.
Just då den besynnerliga kavalkaden passerade våra resande var dessas släda nära att stjelpa, och så gick det också, ty den modige Johan vek ytterligare åt sidan för de framilande kosackerna.
Det unga fruntimret kunde icke undertrycka ett utrop af förskräckelse då slädan vältade ikull.
Vår lilla sköna beskref också alldeles plötsligt en liten luftresa och befann sig vid dess hastiga slut djupt inbäddad i den mjuka snön vid vägkanten bredvid sin äldre kamrat, som dock icke fallit alldeles ur slädan.
Der satt unga fröken nu, en rodnande ros midt i den hvita snön.
Kosackerna uppgåfvo ett ljudeligt gapskratt och tittade skadeglade på den ofärd de beredt.
De hade nu något, dock icke mycket, saktat farten, ty vägen bar åter uppför på den finska sidan af bron.
Då öppnades hastigt förhängena i det täckta åkdonet och ut hoppade en ung man.
Med blixtens hastighet var han vid vår unga väninnas sida och lyftade lätt den djupt rodnande lilla skönheten på den släta landsvägen.
De hunno dock knappast vexla ett ögonkast, ja, knappast tänka en tanke.
Allt var ett ögonblicks verk, ty under åtbörder af den ytterligaste förskräckelse störtade sig genast fyra af kosackerna öfver den unge mannen och bokstafligen buro honom tillbaka till täckslädan, som imellertid stannat, samt tilldrogo åter de hemlighetsfulla läderförhängena.
Lilla fröken hade gjort en besynnerlig åtbörd, liksom ville hon ila sin obekante riddare till hjelp, men det hade stannat vid åtbörden, och ingen hade sett den, om icke måhända han sjelf.
Innan den något förskräckta unga damen riktigt hunnit hemta sig voro imellertid riddaren och hans följe försvunna.
Tanten hade undergifvit fogat sig i sitt öde, och den förbluffade Johan, som, sedan han krafsat sig fram ur snön, under häpnadsfull tystnad åsett tilldragelsen, bragte nu åter slädan i ordning, skakade snön från den gamla damens pels samt bäddade fallarne omkring sin unga fröken, hvilken tigande återtagit sin plats i slädan.
Först sedan färden fortsatts en stund tittade körsvennen sig om och uttalade sin bestörtning för den unga damen i följande ordalag:
"Såg fröken Lydia den rysliga röfvaren, som öfverföll oss?
Men de modiga kossackerna hjelpte oss och togo honom till fånga".
Lydia blickade något förvånad upp, men hon gaf den enfaldiga Johan intet svar, måhända emedan hon icke förstod huru man kunde uppfatta saken sålunda.
"Såg fröken hvarifrån han kom", fortsatte Johan, som legat med hufvudet i snön medan den obekante riddaren hoppat ur "vosocken", "och såg fröken hans läsliga mustascher?
De sågo ut som två svarta djefvulshorn, utvuxna från hans näsa.
Ja, han var ryslig att åse och det öfriga af hans ansigte var så hvitt som hvita snön här på marken".
Lydia såg upp med en drömmande blick, men besvarade icke den pratsjuke Johans frågor.
"Hvad kunde de vilda karlarne ha velat honom?" frågade hon, vänd till sin tant.
Men tant besvarade hennes fråga blott med ett stelt stirrande.
Johan deremot inföll i en tvärsäker ton:
"Kosackerna sjelfva äro nog farliga ibland, men så äro de också någon gång rätt bra att ha till hands, såsom till exempel mot andra röfvare.
Det var säkert en erkeskälm, som de nu fångade, goda fröken."
Den unga fröken försjönk i tystnad, den gamla damen fortfor att stirra, men detta sätt att behandla denna intressanta fråga behagade alldeles icke den praktiske Johan.
Han tillade derföre i en bedjande ton:
"Herrskapet behöfver icke frukta någonting numera, kosackerna släppa icke karlen.
Men det vore roligt att veta hvart de föra honom.
Jag vill köra litet raskare, så hinna vi kanske fram till Rajajoki gästgifvaregård, innan de få nya hästar spända för den stora slädan, som måtte vara öfverfull af rackare, eftersom åtta kosacker åtfölja densamma."
Fruntimren svarade ingenting, och detta tog Johan för ett jakande, hvilket det kanske också var, och så fick hästen en smäll och det bar af.
I de patriarkaliska tiderna för fyratio år sedan och i dessa från den stora verlden så långt aflägsna trakter, var förhållandet mellan tjenare och husbondfolk vida förtroligare än hvad nu för tiden och hos oss är fallet.
Ett samtal af det slag, som det nyss anförda, emellan en resande dam och hennes körsven, låter derföre förklara sig lätt nog, i synnerhet efter ett sådant äfventyr, som det, för hvilket våra resande råkat ut.
Men vi måste lemna våra läsare några korta förklaringar om fröken Lydias och hennes tants personer och ändamålet för deras resa.
De voro kommendantens å Kexholms fästning i Finland svägerska och dotter samt hade med egen häst, såsom det var brukligt den tiden, företagit en resa till Petersburg i och för några uppköp till den förestående julen.
Lydia var dessutom förlofvad med en ung possessionat i hennes hemtrakt och brudutstyrseln skulle upphandlas i Petersburg, det var nu en gång förnämt.
Ofverste von Eberhardt, som var enkling, var svensk till börden och hade varit svensk militär, men efter kriget 1808 och 1809 trädt i rysk tjenst och fortlefde nu sina gamla dagar på den föga betydande fästningen Kexholm i östra Finland.
Så mycket om den vackra, tjugoåriga Lydia von Eberhardts och hennes åldriga tants reseändamål.
Låtom oss nu vända vår uppmärksamhet åt alldeles annat håll, men åt omständigheter, ganska vigtiga för vår berättelses gång, och hvarvid vi skola försöka att för läsaren presentera hjelten i denna vår sannsaga.
Morgonen den 9 december år 1825 hade gått upp öfver den praktfulla kejsarstaden.
Petersburgs vanligen mera folktomma gator hvimlade nu af menniskor, som gångarne i en myrstack.
Dock hade den böljande menniskomassan föga likhet med de små, flitiga insekterna.
Det var icke till arbete man skyndade, utan till en fest.
Det afsjöngs nemligen ett "te deum" i stadens kyrkor, med anledning af det dagen förut från Taganrog anlända glädjebudskapet att den sjuke kejsaren, Alexander I, ändtligen beslutit att anlita läkarhjelp, hvilket han hittills envist vägrat.
I festligt tåg begaf sig den ende af kejsarens bröder, som var närvarande i Petersburg, Nikolaus, med sin moder, enkekejsarinnan, till den praktfullt upplysta katedralen.
Mäktigt brusade den högtidliga kyrkosången, utförd af hundratals valda stämmor, genom de af kostbara rökelseångor fyllda hvalfven.
Den högreste storfursten stod der andäktig och korsade sig som alla de andra.
"Te deums" toner måtte ha djupt gripit äfven denne mans kalla hjerta.
Då, midt under högtidligheten, framtränger en af kyrkobetjeningen till storfursten och hviskar i ödmjuk ställning några ord till honom.
Nikolaus studsar och ilar ut.
Ceremonien fortsattes imellertid.
I kyrkovestibulen möttes storfursten af en ung officer i en illa medfaren resdrägt.
Alla närvarande draga sig vördnadsfullt långt undan.
"Hvad nytt från Taganrog?" frågar fursten häftigt.
"Säg fort ut, löjtnant Sergejeff."
"Eders Majestät", svarade löjtnanten och böjde knä, "se här depeschen från furst Woronzow."
"Min broder?" frågade Nikolaus, nästan hviskande.
"Är hädangången den 1 december, Eders Majestät", ljöd svaret.
Då, så säges det, skall Nikolai stränga ansigte ha bleknat hemskt, och han stod tyst en liten stund.
Han stod der nästan som vore han försänkt i bön, men plötsligt ljungade hans herrskareöga upp och med ett kallt:
"Stig upp, kapten Sergejeff, och tig, du förstår", vände han sig om och inträdde åter i kyrkan.
Med majestätiska steg gick han fram till den officierande archimandriten och talade sakta några ord vid den häpnande gamle.
Nikolaus trädde åt sidan.
Ceremonien afbröts och den vördige prelaten tog ett guldkrucifix, lindade ett svart flor omkring detsamma och trädde fram till enkekejsarinnan.
Hon kysste andäktigt det framräckta korset, men då hon varsnade det svarta floret, förstod hon dess tysta språk och föll med ett utrop af smärta afsvimmad till golfvet.
Församlingen upplöstes, enkekejsarinnan fördes hem och Nikolaus begaf sig till den i hast församlade senaten.
Här afsade han sig högtidligen alla anspråk på thronen till förmån för sin äldre broder Constantin, hvilken dock redan förut under Alexanders lifstid förmåtts att skriftligen frånhända sig sin förstfödslorätt till ryska thronen, och det emedan Nikolaus ansågs vara mera begåfvad och bättre lämplig till kejsare.
Denne sistnämnde var också den lagligen fastställda thronarfvingen.
Hans afsägelse var blott en komedi, såsom den snart derpå följande blodiga revolutionen skulle ådagalägga.
Huru långt kan icke hyckleriet, i synnerhet på thronen, gå!
Symptomerna vid
Alexanders dödsbädd föranledde det ännu allmänt trodda ryktet, att han blifvit förgiftad.
Och hvarifrån skulle väl ett sådant attentat utgå, om icke från dem eller riktigare den, som hade största timliga fördelen deraf.
Väl fanns, det är sannt, öfver hela Ryssland en vidt utgrenad sammanvärjning, hvars medlemmar icke ryggade tillbaka för ett furstemord, men detta var utsatt till någon dag påföljande år, och Alexanders oväntade död störde i betydlig mån de sammansvurnes planer.
De hade således intet intresse vid en katastrof, som tvärt emot deras beräkningar inträffade för tidigt.
Om den, sedan längre tid vurmande kejsaren verkligen dött af förgift, så torde skulden kunna tillräknas ett annat inflytande, än de sammansvurnes stämplingar.
För deras frisinnade afsigter var och blef den hårda Nikolaus en vida farligare stötesten.
Det var natt, och de flesta af czarstadens invånare hade i sömnens armar glömt såväl förmiddagens afbrutna högtidlighet, som ock middagens politiska komedi.
Men alla slumrade icke.
På vinterpalatsets långa facad lyste ett svagt sken ur två fönster.
Låtom oss kasta en blick i det tysta rummet.
Vid skenet af två vaxljus sitter en högrest gestalt vid ett skrifbord.
Han tycktes just ha slutat läsningen af några bref, som lågo framför honom.
Tankfull lutade han sin panna emot handen och mumlade sakta för sig sjelf!
"Det måste lyckas.
Just oförvägenheten i deras planer skall lemna dem i mina händer.
De tro sig arbeta för hvad de kalla frihet, men de arbeta för min envåldsmakt och Rysslands sanna väl".
Härvid korsade sig don högreste mannen och steg upp.
"Och de sjelfva skola falla blodiga offer för sina utopier."
Monologen var slut och med en kall, dyster blick fattade mannen i en på bordet stående ringklocka och lät den klinga.
En officer inträdde ljudlöst.
"Är allt mörkt i palatset, som jag befallt?"
"Ja, eders majestät."
Nikolaus teg en stund.
"Sergejeff", sade han slutligen, "är allt färdigt?
De komma ju alla maskerade?"
"Alla", svarade den unge officeren, hvilken dock vågade tillägga:
"Men har eders majestät besinnat faran?"
"Lyd!" var den blifvande lierrskarens kalla svar.
Sergejeff hjelpte på honom en enkel militärkappa, tog ljusen från bordet och lyste förut.
Sålunda gingo de tysta fram genom palatsets korridorer som blott helt matt voro upplysta.
Våra vandrare gåfvo öfverallt den riktiga lösen åt vakthafvande gardisterna.
Sålunda smögo de sig ut och stodo nu på torget.
"Hvar?" frågade den längre af vandrarne.
"Hos furst Trubetskoj?"
"Lösen?"
"Tyrann eller frihet."
De fortsatte nu ljudlöst sin väg genom den mörka decembernatten.
Men den natten voro äfven andra personer i rörelse.
Starka patruller genomtågade gatorna, men gåfvo efter en kort vexlad lösen hastigt plats åt våra nattvandrare.
Dessa gingo uppför Newska-prospekten, men blott fram till gatan "Lilla Million", veko af åt densamma och stodo snart framför ett stort hus, liknande ett palats.
"Så nära mitt residens", mumlade den ene, "det är djerft.
Låt oss stiga på."
Darrande öppnade den unge förrädaren af sina med-sammansvurna dörren.
"Ni kommer väl sent", sade en påtagligen till portvakt förklädd militärsperson.
"Tids nog att träffa värden", svarade Sergejeff hastigt.
"Eör Guds moders skull", hviskade nu den sistnämnde, "vid den dörr, som vi nu komma till, måste hvarje person gifva den andra lösen."
En trappa upp möttes de af en mörk gestalt, insvept i en mantel:
"Hvad väntar ni?"
"Tyrann eller frihet?" svarade Sergejeff sakta.
Hans följeslagare mumlade blott några otydliga ord, hvilkas ljud försvann i maskens flor.
Eu hand lades tungt på hans skuldra.
"Hvad väntar ni?" ljöd åter frågan.
Sergejeff darrade i hela kroppen, sa att hans värja slamrade emot korridorens marmorvägg.
Hans följeslagare teg ännu ett ögonblick; han tycktes kämpa en svår inre kamp, men framstötte slutligen med häftig, pressad röst:
"Stig in sakta", ljöd nu svaret, "presidenten har redan börjat."
I en svagt upplyst sal befunno sig ungefär etthundra personer, hvilka, tysta som egyptiska sfinxer, sutto kring väggarne i det dystra rummet.
"Är rätta tidpunkten inne, mina herrar?" ljöd ordförandens röst från ena ändan af salen.
Den ljöd dof och matt, som skulle den talande ogerna ha framställt sin fråga.
"Ja!" ljöd det enstämmiga svaret, och Sergejeff spratt förskräckt till vid klangen af den kraftfulla och stolta ton, hvarmed hans granne uttalade sitt måhända alla de närvarandes öde afgörande votum:
"att äfven för honom rätta tidpunkten var inne." -- Det var första uppenbarelsen af Nikolai tro på sin speciella "mission" såsom Rysslands "sjelfherskare."
"Konstitutionel monarki?" sporde presidenten vidare med något vibrerande stämma samt tillade:
"Jag ber herrarne enskildt träda fram till bordet och afgifva sina röster.
Sekreterare, ropa upp numrorna."
En kallsvett betäckte Sergejeffs hela kropp; han hade icke tänkt på något nummer åt sin följeslagare.
"Nummer 1", ljöd sekreterarens, den unge löjtnant Rylejews klara stämma.
[Rylejew var namnet på furst Trubetskojs sekreterare i sammansvärjningskomitén.
Han afrättades sedermera på Nikolai befallning.]
"Ja!" svarade den uppropade, i det han gick fram till bordet och sedan ställde sig till venster om ordföranden.
Numrorna uppropades och samma svar följde från allas läppar.
Huru skulle det gå då den ende nummerlöse återstod?
Förrädarens hufvud svindlade vid tanken derpå.
Han blundade i en bäfvande förväntan att hans eget nummer skulle uppropas.
Hvad skulle han då afgifva för svar, han, som var medveten af den mans närvaro, hvilken frågan gällde så djupt?
Lyckan räddade denna gång Sergejeff och hans följeslagare.
"Nummer tretton:" ljöd sekreterarens stämma och en ljusning tycktes gå öfver den ädle Rylejevs drag.
Och ur en dunkel vrå af salen reste sig en hög gestalt, gick lugnt fram till bordet, slog ned kapuschongen af sin vida mantel och visade ett omaskeradt ansigte, öfver hvars ädla drag en djup sorgsenhet utbredt sin dystra blekhet.
Då den omaskerade mannen stod framför ordföranden, rådde en dödlik tystnad i salen.
Man hörde icke ens de närvarandes andedrägt.
Med klar och väljudande röst uttalade den stolta gestalten det enda ordet:
"Republik".
Upp rusade nu väl halfva antalet af församlingens medlemmar och ett kraftfullt utrop: "Republik!" ljöd genom salen.
Allmän förvirring rådde.