Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mina förfäder ha, släkte efter släkte, i hundratals år lefvat i ett och samma yrke, i en och samma trakt, i en och samma gård.
De karaktersdrag, de själssidor, som bondens yrke och den skånska slättnaturen afalstra hos människan, – hur måtte de icke ha skärpts genom att nedärfvas under århundraden!
Det är en fond som tillvuxit i geometrisk proportion; det är en parallel till lagen om tilltagande hastighet för den fallande stenen.
Och nu hade jag försökt att tvinga stenen att falla långsamt, att falla snedt, att bli hängande i luften!
Jag hade försökt att förändra min själs sammansättning genom att öfversmeta den med figurer, lånade från böcker, – ändra dess naturbestämda form efter andra samhällsklassers ideal!
Jag hade ofta snuddat vid denna sanning, men denna kväll höll jag henne i min slutna hand som en fågelunge.
Jag hade börjat med att se efter hvad som fanns inne i den leda för allt hvad stadens var, hvilken smakade likt bier som stått i glaset natten öfver, och jag slutade med att känna den nafvelsträng, hvilken ännu band mig med oupplösbara band vid min hembygd.
Jag sprang upp, ref fram mina kappsäckar, kastade ned en del af mitt bohag, fick uppasserskan in, gaf order om nedpackning och väckning följande morgon, sprang ut och ställde om stadsbud, telegraferade till en släkting på landet att han kunde vänta mig.
Jag hade beslutat lämna staden, all stad, för alltid, och jag kände det beslutet som en järnmärg i min själ.
Sedan sökte jag upp en god vän och drog honom med mig till National.
Jag var i ett så öfverdådigt lynne, att det gränsade intill feber.
Jag tror, att jag aldrig i mitt lif, hvarken förr eller senare, känt mig så glad.
Jag lät musiken spola öfver mig som kaskader af svalt sommarvatten, luften dallrade af jubel, jag satt där som en människa, hvilken bär på en ny kärleks hemliga lycka, – och jag nändes ej ens tala därom för min vän.
Jag njöt af allt detta erbarmliga hvardagspjank af chansonettvisor och akrobatstycken så, som jag aldrig förr kunnat njuta af någonting; ty jag tänkte därunder för mig själf: jag hör icke till er andra, som komma hit kväll efter kväll och ledsna ert nöje ihjäl, – jag sitter här som en främling, som för en gångs skull ser på det här, men som i morgon reser sin kos för atl ej återvända förrän Gud vet när.
Klockan blef tolf, och min vän ville gå hem.
Men han slapp ej – jag drog honom åstad till Kasino.
Och vi dansade, och fingo en loge, och champagne, och flickor – –
Morgonbåten var nästan tom: ett par sömniga herrar sutto i röksalongen, uppkrupna i soffhörnen.
Jag gick ner i matrummet för att få mig frukost.
Då jag åter steg uppför trappan och just som jag satte min ena fot på ofvandäcket, såg jag en dam, klädd i en mörk resdräkt, stå lutad mot relingen.
Hennes framkropp aftecknade sig mot den breda gyllene bro, som morgonsolen slog öfver sundet mellan ångbåten och den skånska kusten, hvilken redan syntes nära i den klara luften.
Nackhåret var uppkammadt, men inunder det stod fjunet som en mattblondt glänsande sky kring halsen.
I samma ögonblick som mitt öga föll på henne, lade hon hufvudet – ett påfallande litet hufvud – på sned, och på denna lilla rörelse kände jag genast igen henne; jag hade aldrig sett mer än en kvinna på detta sätt lägga hufvudet på sned, då hon ville betrakta någonting riktigt uppmärksamt.
Jag hade tvärstannat med ena foten på ofvandäcket och den andra på trappsteget; jag höll på att vända om.
Hon var den människa, som jag minst af alla denna dag ville möta.
Hon stod där som inkarnationen af allt hvad jag nu ville lämna; jag hade en känsla af att hon stängde vägen för mig.
I sin blonda mimosa-finhet tedde hon sig för mig som ett silkesband, som jag ej visste om jag skulle nännas klippa af.
Jag stod villrådig, om jag skulle gå fram till henne eller om jag skulle vända om.
Var hon i själfva verket någonting som band mig vid det som jag ville bort ifrån?
Hon hette Agnes L.
Hennes bror och jag voro intima i Lund, och jag kom mycket i deras hem.
Fadern var bruksägare uppe i Småland.
Jag vet knappast, hur jag skall kunna åskådliggöra för dig mitt förhållande till fröken Agnes.
Vi voro icke kärestafolk, och på något slags kamratskap mellan olika kön, af samma art som vänskapen mellan tvenne män, tror jag nu rakt inte.
Om två med elektricitet laddade bollar komma i hvarandras närhet, så antingen stöta de hvarandra bort eller också dragas de till hvarandra.
Då en ung man och en ung kvinna råkas, händer ett af de två: antingen ha de fysisk antipati för hvarandra eller ha de icke fysisk antipati för hvarandra.
Det senare fallet kan man kalla med hvad namn man vill, det blir endast en lek och strid med ord; hur många nyanser ett sådant förhållande än må ha, finns dock emellan dem alla endast en gradskillnad; om man säger, att kärleken är deras gemensamma grundväsende eller att den är deras kulmen och sista punkt, det gör ju icke stort.
Vi ha aldrig nämnt ordet kärlek, hvilket nu är ett sådant där stort ord, som vi nutidsmänniskor instinktlikt draga oss för att bruka.
Och salongsflirtation har jag aldrig kunnat med: vi ha aldrig kysst hvarandra, aldrig bytt hemliga blickar, aldrig växlat förstulna handtryckningar.
Vårt förhållande var en öppen intimitet, som världen hade frihet att tyda alldeles som det bäst behagade den – och tydningen utföll verkligen i en mångfald af variationer.
Just emedan vi lade fram allt till publikens benägna påseende, kunde publiken ej annat tro än att det fanns en styggelse bakom, från hvilken vi ville afleda uppmärksamheten.
Ingen af oss kände behof att binda eller bindas, vi ville ej förbindelser, – och det var detta som gaf vårt förhållande dess charme.
Vi deponerade hos hvarandra våra upplefvelser, våra idéer, våra intressen, och fingo dem igen som förstorade kapital; vi speglade oss i hvarandra och sågo det sneda ännu snedare och det goda i högre potens; vi betraktade lifvet i samma synvinkel, och världen låg framför oss i samma färg; våra själsmekanismer voro konstruerade efter samma mönster och arbetade i samma tempo.
Hon hade tagit upp sin reskikare och riktat den in mot Malmö, där taken blänkte i solskenet och röken stod ur fabriksskorstenarna i upp- och nervända käglor.
Jag hade icke sett henne på ett helt år, och den långa, smärta gestalten smekte mig som anslaget till en gammal kär melodi.
Jag hade icke hört af henne under detta år, hvarken genom henne själf eller genom hennes bror, – ty våra banor hade gått åt skilda håll –; men jag visste, att hon vistats i Schweiz, och jag kunde förstå, att hon nu kom direkt därifrån på väg hem.
Men hvarför skulle slumpen kasta henne i min väg just denna dag? sporde jag mig; och jag kände en nästan vidskeplig rädsla.
De båda sömniga gentlemännen kommo med mycket larm ut ur rökhytten, och Agnes vände mot mig sitt lilla mjuka blonda bébé-anlete.
Jag såg med tillfredsställelse, huru en il af solsken flög öfver det, när hon fick syn på mig, och gick fram till henne.
Jag fick berätta om mig och hon om sig.
»Flyttfåglarna råkas på vägen hem till våren,» sade hon leende.
Det kändes kyligt i längden på däcket, och vi gingo ned i stora salongen på mellandäck, hvilken var alldeles tom.
Vi slogo oss ned till en förtrolig tète-à-tète.
Maskinen arbetade tungt och jämnt, taklampan skramlade, det var tyst omkring oss, vi voro ensamma, och jag tyckte, att jag åter satt, så som jag så många gånger suttit, i hennes lilla utsirade rum uppe på den småländska gården, lutad mot hörnet af hennes chäslong, med hennes gröna sidenkudde under kinden, njutande af hennes mjuka röst som af ett musikstycke med recitativ till.
Jag sade, att det förundrade mig, att hon reste ut på landet vid denna tidiga årstid, då hon annars plägade hålla ut i Köbenhavn eller Stockholm till långt fram i maj.
Det var nånting i den tidiga våren, som hon ej alls tyckte illa om, svarade hon.
»Just innan det blifvit riktig vår, – den första aningen af vår, som man mera känner inom sig än ser utomkring.
Då man kan börja gå på vägarna – gå med stora steg, så långt man vill.
När man slitit ut sig med stadslif en hel lång vinter, då kan det vara en njutning i att trampa i den fuktiga marken, som ännu inte är riktigt kälfri, att böja undan grenarna, som redan börjat bli sega och göra motstånd och slå ihop öfver en, medan solskenet flyr och jagar inne under träden, som om det blåstes fram.
Kan ni se mig gå där och småle, med hufvudet på sned, steg för steg, med händerna insvepta i schalen?»
Jo, det kunde jag alldeles förträffligt föreställa mig.
»Ja, men när man väl är inom dörren, så slår stämningen ögonblickligen om.
Då kommer öfver en denna fruktansvärda tyngd och mattighet, och man känner sig så trist, som hade man dansat en natt.
Vet ni, ibland, när jag varit ute och kommit hem igen, börjar jag gråta, – det är sanning, gråta riktigt.
– Det är nu våren förstås.
»Nåja, så småningom blir det också annat, som gör en så där trist.
Det är till en början så nytt att titta på allt det myckna gamla, som man hållit af, sedan man var liten, – minns ni den lilla öppna platsen långt inne i skogen, där någon inskurit i stammen af en al: ’Fleurir–Mourir.
– Renaitre?
– Peut-être’?
Minns ni den?
Och minns ni ’min linie’, den bruna ljungbackens mjuka svängda kontur mot den kornblå sommarhimlen?
Men, herregud, allt detta upphör ju snart att vara nytt.
Det kan på sin höjd räcka ett par veckor.
Sedan blir det ju förfärligt.
Jag är inte skapad för ensamheten, jag behöfver människor.
Jag försäkrar, att jag ibland känner mig riktigt glad, när pigan kommer upp på mitt rum i något ärende och jag bara får höra en mänsklig röst.»
»Vänder ni tillbaka till Köbenhavn?» afbröt hon sig plötsligt.
»Hvar – då det är jag som frågar, tyder ni det ju ej som nyfikenhet?
Väl?
Hvar tänker ni då vistas?»
»På landet.»
»Länge?»
»Men – hvad är nu detta för – – »
»Det är mitt ramaste allvar.»
»Tänker ni bli bonde?
Ni – bonde!»
»Hvad menar ni med bonde?
Är det den gamla figur, som herrskapsklassen bildat sig genom motsättning till sin egen typ och som den inbillar sig ännu finnes till.
Icke sant, ni menar med bonde ett slags djur, som arbetar, äter, dricker och sofver som alla de andra djuren?
Jag kan trösta er med, att detta djur är för länge sedan dödt och begrafvet för att sannolikt aldrig mera uppstå.»
»Men hvarför skall ni lägga er ute i en sådan där eremithåla, som en landtlig afkrok ju ändå i alla fall måste vara?»
»Det är alls icke fråga om något eremitlif.
Jag tänker endast sent omsider skaffa mig det miliö, som är mitt enda naturliga.
»Förstå mig rätt, fröken Agnes.
Ni kan bestämdt förstå mig.
Det finns ingen familj, i hvilken jag umgåtts så mycket, i hvilken jag rönt så mycken vänlighet, i hvilken jag trifts så godt, som i er.
Och ändock har jag, i tusen småbagateller och i grund och botten, aldrig känt mig annat än som en främling, till och med bland de era, – en omhuldad, bortskämd främling, låt vara, men ändå en främling, som aldrig kunde bli fullt hemmastadd och otvungen och som längtade dit, där han hade hemma.
Era bordsvanor, ert sätt att smekas som syskon, er uppfattning af god ton, allt detta myckna som för er alla var nedärfd vana, omedveten vana, det var för mig nånting instuderadt och blef mig aldrig annat än en yttre fason, ett skal, en påklistrad etikett, hvilken angaf för mig själf och andra, att jag tillhörde era samfundskretsar.
Ibland uppfångade jag eller trodde mig uppfånga, hos er eller hos någon annan af sällskapet, en min af förvåning eller ett mångtydigt leende, vid något som jag sagt eller gjort; och jag ställde det i samband med detta som jag sagt eller gjort, och måste se efter, om det fanns något orätt däri, något som stred mot er sällskapskodex, och jag kände skamsenhet eller smärta.
»Till och med ni själf var mig – och är mig, där ni nu sitter, som ett underligt och främmande djur, som jag icke förstår mig på och som jag är rädd för att vidröra.
Jag har aldrig varit fullt naturlig och otvungen inför er, så som jag förmodar, att män af ert eget stånd äro det.
En god del af den människa, ni gjort bekantskap med och som bär mitt namn, har icke varit annat än en mask.
»Däremot: sätt mig bland ett sällskap bönder hemifrån.
De kunna äckla mig, såra mig, pina mig; men trots allt hvad som kommit till hos mig af lärdom och andra umgängesvanor och fina behag och nya intressen, är det dock först här, som jag, rent kroppsligt taladt, kan röra mig fullkomligt utan beräkning, utan afpassning, utan att reflektera öfver, om det bör vara så eller så.
I den meningen behöfver jag ej bli bonde, som ni uttryckte er, – jag är bonde.
»Summa summarum: jag har varit på resa i främmande land – jag återvänder hem.»
Agnes satt tyst och allvarsam.
»Det tycker jag inte,» sade hon stilla.
»Jag är rädd, att det alltsammans är något ni går och inbillar er.
Ni har en sådan våldsam fantasi, och så är ni så öfverspändt känslig, – och,» tillade hon med sin solskensmin, »så är ni ett sådant stort barn.»
Ångpipan hvisslade – vi voro inne i Malmö hamn.
Agnes skulle mottagas af bekanta, och jag tog farväl af henne på båten.
»Blif nu inte något petrifikat,» sade hon.
»Jag ämnar för öfrigt alls inte släppa er ur sikte.
När ni minst väntar det, kommer jag öfver er.»
»Välkommen!»
»Ni håller icke er föresats!»
»Vi få se.»
»Och om ni nu tröttnat, när jag kommer och kräfver räkenskap af er?»
»Så är det mycket er skull, fröken Agnes.»
Hon såg på mig sorgset, frågande.
Så böjde hon på hufvudet till afsked och gick hastigt ut.
Ett par timmar därefter satt jag på tåget, som förde mig ut på landsbygden.
Jag började se bekanta ansikten vid stationerna; snart kände jag igen byar och gårdar.
Jag tyckte mig glida ut ur ett vimlande, sorlande mörker, som tätnade bakom mig och efterhand förminskades, tills det stod endast som en liten sky nederst vid horisonten; och när jag steg af vid min station, kändes det mig, som om jag gått ur badet, och vårdagens ro och tystnad stod väldig, oändlig omkring mig.
Som efter en natt af nöjen eller efter en lång bekymrens tidrymd, som då man för första gången är uppe efter en svår sjukdom och efter en långvarig resa ändtligen åter är i ro och hemma, – så god, så lätt, så solskensstilla lycklig och förmiddagsfrisk kände jag mig hela denna vår och sommar.
När hösten kom, köpte jag denna lilla egendom.
Den var alldeles vanskött sedan många år.
Du vet, hvilket tjufpack, som bodde här före mig.
Hela den talrika familjen bedref tjufnad: mannen, hustrun, sönerna, döttrarna.
Den utgjorde hufvudet för alla de brottsliga element, som funnos spridda öfver trakten.
Gården var alltid full med slödder; bakom bommade portar och riglade dörrar uppgjordes nattliga planer.
Den ene af de kringboende kunde råka se en med karlar och kvinnor fullproppad vagn spränga bort från gården inemot midnatten, och en annan se den vända tillbaka i daggryningen; och det var oftast efter en sådan där natt, som rykten lupo kring i bygderna om inbrott som gjorts, om hästar som försvunnit ur stallen eller på marken, om slagsmål och öfverfall.
Alla människor visste, hvilka gärningsmännen voro, men ingen vågade vidröra huggormsnästet.
Men kärlet blef i alla fall fullt: en vacker dag åkte länsmannen in på gården, ransakade utan och innan och fann slutligen en halmstack, fylld med allehanda stulet gods.
Familjen sprängdes åt himlens alla fyra väderstreck, gården såldes, och jag köpte den.
Jag kände mig hemsk till mods, när jag första gången steg öfver tröskeln till mitt nya hem.
Det var mig, som om de förra innevånarne lämnat någonting kvar efter sig, som jag ej visste hvad det var och som jag icke kunde få syn på, men som jag rent instinktlikt kände ligga i min närhet: i det sotiga taket, i de trasiga tapeterna, i den unkna luften, öfverallt och ingenstädes.
De små mörka fönsterrutorna skelade på mig, slugt och ondskefullt, tycktes mig, som om de rufvade på hämnd, för att jag trängt mig in; och i de små låga rummen hade ett obestämbart
Något dröjt sig kvar af de brännvinsstinkande orden och de blodstinna planerna.
Jag sökte nu lufta ut allt detta.
Jag satte hela gården i stånd, byggde om den del af ena längan, i hvilken jag själf skulle bo, och anlade trädgård.
Så gingo hösten och vintern.
Jag skötte min jord, studerade min vetenskap som förr och följde med tidens alla rörelser genom en vidsträckt korrespondens.
Jag hörde det starka suset af jättefågelns vingar i den djupa stillheten omkring mig, och många aningens framtidsord, hvilka öfverdöfvats af stadens larm, sväfvade genom tystnaden som eftersommarens flygande spindelväf, som en knappast förnimbar sourdine-musik.
Bland mina grannar fanns en, med hvilken jag var i släkt.
Han satt på en liten gård med sin hustru och sin enda dotter.
Hos dem tillbragte jag många af de långa vinterkvällarna, hvilka man på landet har så svårt att få till att gå.
Vi sutto då inne i stugkammaren, ett litet rum, i allt inrättadt på gammaldagsvis.
Väggarna voro endast till två tredjedelar af sin höjd beklädda med tapeter; så kom en träribba, som lopp rundt kring rummet, och inunder denna voro målade fyrkantiga fält.
En bred tvåmanssäng, en pulpet, hvars öfra parti utgjordes af ett glasskåp, innehållande familjens få böcker, en soffa af alm med vaxduksöfverdrag, en slagklocka af ek med timtafla af metall, ett fyrkantigt bord af betsad alm och ett par gamla länstolar utgjorde möblemanget.
Öfver sängen hängde i svart träram en af dessa planscher, hvilka man förr i tiden vid dödsfall inom familjen lät byskolmästaren rita till den aflidnes minne: en likkista med ett brinnande ljus vid hvardera ändan samt en salmvers i sirligt präntade bokstäfver jämte den hädangångnes namn, födelse- och dödsår.
Öfver de små fyrrutiga fönstren hängde tunna hvita tvärgardiner.
I detta rum satt jag mången vinterkväll i timtal, rökte dålig tobak och drack toddy af dålig rom, talade storpolitik med husbonden och afhandlade bygdens intressanta evenemanger med hans fruntimmer, hvilka sysslade med sitt handarbete.
Jag fick veta, hvad
Per sagt i går och hvad
Pål tänkte göra i morgon, och när samtalet gick i stå, grep slagklockan in med sitt stadiga, myndiga knäppande, afhuggande pauserna samvetsgrant i så och så många lika stora delar.
Ibland hördes dragharmonika och drängskrål ute från landsvägen, medan gårdvararne tutade och skällde; och då skulle en lyssnare kunnat få höra många visa anmärkningar om den gamla goda tid, som gått sin kos, och om det nya förfall, som kommit i dess ställe.
Och hvarje gång jag steg öfver tröskeln till detta rum, slocknade den stora vida värld, i hvilken jag annars dvaldes med mina tankar, som en gnista; det lilla stycke, som dessa människor klippt ut däraf, var allt som fanns för mig.
Det låg hemtrefnad öfver denna gammaldags kammare, ett doft från gammal gången tid; jag såg mormor i klut och farfar i tröja med silfverknappar, och minst af allt hade jag någon förnimmelse af, hur trångt där var och hur lågt till taket.
Och tiden gick, och det blef kärlek af och idyll i gammaldagsstilen.
Ty min själ såg sig, som i en spegel, i knäbyxor och rundklippt hår likt en ungersven för hundra år sedan, och dottern i huset var tjugu år och hade bruna, förståndiga ögon.
Nog såg jag, huru misstänksamt, misstroget dessa kloka, bruna ögon granskade mig och huru orden kunde falla sträfva; men ungersvennen i knäbyxorna och det rundklippta håret visste nog, att sådant är jungfrurnas vana.
Och när så rösten mjuknade och ögonen sågo klart och förtroendefullt på honom, då blef han glad, glad på det förunderliga sätt, på hvilket endast barnet kan känna glädjen.
Och en kväll i den första sommaren, då ungdomen dansade till pingst kring majstången i skogen och det var månsken och poesi, då gjorde han den stora dumheten.
Och gammal som han var och nött och sliten, ryste det i honom genom märg och ben af den vällust som är hälften smärta, när hon stillatigande tryckte hans hand.
Först sedermera, när ungersvennen åter klippt sitt hår i nutidsfason och klädt sig i långbyxor igen, kände han att det satt en tagg midt inne i hans lyckas hjärta: – han såg inne i den allra innersta vrån af tvenne klara bruna ögon skuggan af en misstrogen fråga, och det slog emot honom ur dem liksom en pust af en kall tvekan.
Jag behöfver väl icke säga dig, att hon bar det enda namn, som hjältinnan i en landtlig idyll kan bära.
Hon hette naturligtvis Anna.
Omkring ett år därefter stod jag en varm dag i juni på backen du ser där borta.
Nere på vägen kom en vagn, och i denna sutto tvenne damer.
Den ena af dessa var klädd i rödt, – plötsligt tog hon upp sin näsduk och började vifta mot mig.
Förvånad hälsade jag tillbaka, jag visste ej hvem det kunde vara; i detsamma lade hon hufvudet på sned, och då kände jag igen henne.
Några timmar därefter kom ett bref från presten i en af grannsocknarna med inbjudning till besök: jag skulle råka en gammal bekant, tillades det.
Inne i detta bref låg ett annat, som hade följande lydelse:
»Minns ni hvad jag sade på ångbåten för två år sedan?
Den stora räkenskapsdagen är inne.
Om ni visste, hvad jag längtar efter att råka er.
Jag har tusen frågor att göra er.
Se nu bara till, att ni inte låter mig vänta för länge.
Agnes L.
Jag såg att ni icke kände mig strax: ni tog hatten af så dröjande.
Men så lade jag hufvudet på sned, – jag ville, ni skulle veta, att det var jag som kom åkande, och jag visste ingen lefvande råd, hur jag skulle bära mig åt.»
Jag satt vid det öppna fönstret i mitt arbetsrum.
Bien surrade ute i trädgården, och luften öfver denna darrade nästan hörbart i hettan.
Hönsen sprätte sig med välbehag ned i den varma jorden, hvilken stod som en rök omkring dem, och min hund låg med hängande tunga midt i solbaddet.
Jag var icke vänlig mot Agnes i mina tankar.
Jag visste ej, hvad hon nu åter hade på min väg att göra; hon kunde låta mig vara i fred, tyckte jag.
Jag sade mig själf, att jag för henne var som en krukväxt, hvilken hon hindrade från att slå rot, af pur omsorg, genom att jämt och ständigt fingra på den för att se efter om den sutte fast.
Satt jag då så löst, att jag ännu behöfde skälfva vid blotta beröringen af hennes hand?
Och misstanken smög sig in i min själ och bet sig fast i den som en blodigel.
Men en sådan misstanke – misstanken om att något är, hvilket man önskar icke vore, misstanken om en verklighet, som finnes till, tvärt emot vår innerligaste åstundan och vårt hetaste behof, – den misstanken är som sagans hydra, ty då man afhugger dess ena hufvud, växa hundra ut igen, och den är som masken, ty den lefver, äfven om man styckar den, och den är som spindeln, ty den spinner ut ur sin egen substans ett nät, hvarmed den innesluter hela själsapparaten och hvari den fångar alla sorglöst kringflygande minnen, af hvilkas blod den kan suga sig stinn.
Jag hade ett par gånger under vintern varit inne i Köbenhavn på några dagar, hört god musik, sett det rörliga lifvet draga förbi mig som en brokig, brusande karnaval, njutit af intelligenta mäns och fina kvinnors umgänge.
När jag kom tillbaka hem, syntes det mig som om allting mist färgen.
Det var kallt, fult, rått, dumt, – nejden och människorna, samtalen och sysslorna, alltsammans.
Jag hade lagt af min vanliga dräkt blott för några fattiga dagar, och ändå hade den hunnit blifva mig så främmande, att det gick en rundlig tid, innan jag åter kunde trifvas i den och känna mig väl till mods.
Och så var där ännu någonting annat, som gjorde mig rädd, då jag nu erinrade mig det.
Det hade under detta år, hvarunder vi varit förlofvade, kommit stunder, då min fästmö och jag känt oss som främlingar för hvarandra.
Det kunde komma helt plötsligt, utan att någondera af oss kunde förklara sig, huru det gått till; bäst som vi sutto invid hvarandra, kunde jag få en förnimmelse, som om det stode en immig glasvägg emellan oss: jag skymtade henne dunkelt igenom den, men jag kunde icke komma åt att känna, om hennes puls ännu sloge eller om hennes hud ännu vore varm.
Det hade händt mer än en gång, åh, många gånger hade det händt, att jag med ens kände mig kall gent emot henne, känslolös, likgiltig, komplett, som om hon icke stode i något som helst förhållande till mig, utan som om hon vore en af de öfriga niohundranittionio varelser i kjol och flätadt hår, hvilka kunde falla inom min horisont.
Snart märkte jag äfven, att ej heller å hennes sida allting var som det skulle vara.