Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Bon-jour, mon cher philosophe,» sade han litet lallande, »hur står det?
Jag är ute för att en smula lufta baronessans måltidsvin.
Ah hvilken Canarie-sec, det var också salig Claës Gyllenbågas enda penchant – Pauvre Claës, ännu skärtorsdag för två år sedan drucko vi på Kejsarkronan tio buteljer rhenskt ihop, fem chacun, och åtskilliga små glas rossolis emellan, och nu sitter jag och tömmer din egen Canarie- sec samman med din otröstliga och vackra änka, mais mon Dieu, ainsi va le monde.»
Han tystnade ett ögonblick, såg på mig och brast ut: »Mais, mon cher, quelle pàleur!
Och hvilka ravager i den unga fysionomien.» – »Ensamheten har gjort mig pensiv, herr baron.» – »Ja, solituden gör humöret smutsigt, nej, vive la compagnie – de fyllda glasen och les jolies femmes!
När man är ung, som ni och jag, skall man hålla sig till könet.
Det ger eld och vivacité ...
Philosophen skulle skaffa sig en Chloris, en liten gudinna i små skor.
Spelar icke assessorn det roliga spelet Trou-madame, det gör sinnet ungt och hjärtat couleur de rose?»
»Tror herr baron att man hittar slika gudinnor på vår ärbara svenska landsbygd?» sade jag mer för att ej vara ohyfsad än för att besvara den gamle vivörens lättfårdiga råd.
»Mais, mon cher, en fait d’amour är landet incomparabelt och provinsens damer ytterligt reconnaisanta.
Blott man ses i chaisen, pickar lilla hjärtat hos prästgårdsmademoisellen.
– Välkommen, Cousin, söta Cousine, vackrast af alla i Västmanland, Cousin behagar skämta.
Jag, Cousine, och det agaceras, och det badineras, och jag pressar den lilla foten bakom prostfruns rygg ... och så handen i kjortelsäcken för att hjälpa upp gästkammarnyckeln, – et s’il n’y a pas une demoiselle dans la maison, il y a toujours une gentille petite Kajsa ou Brita ... som hjälper af med stöflarna och kommer på morgonen med kaffebrickan.
Och alla occasioner vid gästgifvaregården och när man väntar på skjuts.
Och den stora trädgården, när det är pique-niquer i det gröna, bal champêtre et cetera.
Oh, mon cher, har mon cher aldrig varit med om midsommarsvaka?
Men när det blir tristesse eller gråt eller tanter som ondskas, fouette cocher, och borta är man.
Mon cher, ni ser en mentor, som reser i släde och rack i vinter och sommar och hälsar på fruar och flickor i Västmanland ...»
Det var tydligt, att baron hade en florshufva. »Jag undrar, hur baronessan Gyllenbåga skulle tycka om herr barons jugement om damer i hennes och min hembygd,» sade jag och fixerade honom.
Han gjorde en grimace. – »Mon cher, baronessan Gyllenbåga, hon är en exception, hon är kall som is och inconsolable.
Berättelser och skizzer
”BURSTRÖMSKA MÅLET.”
Madam Jonson kände sig litet tung och nedslagen till lynnet, trots det härliga vårvädret, som kom skogarna att svälla af en saftig grönska och trots solskenet, som gassade öfver fält och ängar, så att det grodde och spirade i jorden.
Madamen trodde fast på skrock och spådomar och sådant der; det slog aldrig fel, menade hon, att om en skata skrattade åt henne eller en ekorre sprang öfver hennes väg, skulle någonting gå på tok före dagens slut.
Och i dag på morgonen, då hon drog ned tvätten till sjön, hade en stor, rödhårig filur till ekorre sprungit tvärs öfver vägen, alldeles tätt framför kärran.
Emellertid låg madamen nu på den smala, halfmurkna klappbryggan, doppade kläderna i det vårfriska vattnet, hvilket sakta sqvalpade kring stränderna, drog sedan upp dem, kramade ur dem och slog några slag på dem med klappträdet, – tunga, kraftiga, taktmessiga slag, som gåfvo eko mot klippan tvärs öfver viken.
Uppe i skogsbacken hängde en del kläder för att torka.
De lyste bjert hvita mot grönskan och svajade sakta af och an för den lätta morgonvinden.
Det var ett härligt torkväder, just ett sådant som bör fröjda en tvätterskas hjerta.
I flere timmar låg madam Jonson på bryggan och lät ekot upprepa de enformiga klappslagen.
Ibland rätade hon på sig, drog ett par djupa, trötta suckar, torkade sig i ansigtet med förklädssnibben och såg sig omkring.
Så böjde hon sig ned och fortsatte arbetet igen.
Ibland hörde hon en ångbåt stampa på sjön utanför viken.
Röken derifrån steg rakt upp i luften, vattenytan började gunga, svallvågorna slogo mot stranden, skummet fräste, vattnet steg öfver klappbryggan, så att madamen blef våt ända till knäna.
Det var en liten vik af saltsjön.
Från ångbåtsbryggan gick vägen uppåt, temligen brant och slingrande sig genom en vacker björkskog.
Här på höjden, med utsigt öfver segelleden, lågo flere villor och sommarbostäder.
Ett par af dessa voro uppförda af egarne sjelfva och bebodda endast af dem; de öfriga uthyrdes åt sommargäster och egdes samt och synnerligen af en rik f. d. bryggare, som dock aldrig numera syntes till på stället.
För flere år sedan, innan ännu öl och porter gjort honom till den storhet han nu var, hade han af en händelse för en spottstyfver kommit öfver litet gammalt timmer, och deraf lät han här uppföra en sommarbostad åt sig och sin familj.
Men då hans ekonomiska ställning blef mera lysande, fann han denna bostad för simpel att sjelf bebo, hvarför han hyrde ut den och lät på samma gång i närheten uppföra flere nya lägenheter, hvilka i anseende till deras friska och vackra läge blefvo mycket eftersökta som sommarboningar.
Det största huset, som låg ofvanför backen midt i björkhagen, såg ut att vara af en ovanligt solid beskaffenhet, med två våningar, balkonger och verandor, och här bodde bryggarens svåger, kryddkrämar Burström med sin familj, hustru, tre barn och informator.
För öfrigt bodde här som sagdt flere familjer, och en af madam Jonsons och hennes mans största inkomster var att tvätta och köra ved och vatten åt dem.
Dessutom voro Jonsons gårdsfolk åt grosshandlare Burström; om vintrarne fingo de bo i köket, men om somrarne, då de ej riskerade att frysa, bodde de i en liten pinnstuga uppe i skogen.
Makarne Jonson hade fem barn, fem friska, hungriga barn, så att de måste släpa från morgon till afton för att dra sig fram.
Och det var ändå ofta svårt nog att skaffa mat åt den hungriga barnskaran.
Framemot tolftiden var madam Jonson färdig med klappningen; hon gick då upp i backen och tittade på kläderna och tog ned dem, som hunnit torka.
Hennes näst äldsta son, en sjuårig, smutsig och trasig byting, vankade omkring i backen och roade henne med sitt sällskap.
Modern hade ett par gånger uppmanat honom att gå hem och hjelpa brodern att rensa i grosshandlarens trädgård, men ännu hade han ej funnit lämpligt att lyda henne.
Till slut tog madamen tag i honom, ruskade honom, gned honom kring munnen med sin förklädessnibb och knuffade honom temligen omildt upp mot vägen.
»Se så, packa dig nu bara dit bort och arbeta!
Och Gud tröste dig, om du inte lyder!
I det samma fick hon se fru Burström, som med långa steg kom gående ned för backen.
»Hör nu, madam Jonson», sade frun, då hon kommit ned till madamen, och lade sin ena hand på hennes axel, »jag reser in till staden med 2-båten och då tar jag lilla Mia med mig.
Ludvig ska’ också med, och då kan ju barnen leka tillsammans, medan jag går och uträttar mina ärenden.»
Madamen såg förvånad upp.
Det var någonting så besynnerligt hos frun.
Hon var ifrig och nervös, ögonen blinkade oupphörligt och hon talade med låg, sjungande, nästan bedjande röst.
Madam Jonson var just icke van att se henne så der mjuk och vänlig.
»Ja, om frun ä’ så god och vill ha flickungen med sig, så ...» svarade madamen tvekande, »men hon ä’ så hankigt klädd, stackare.»
»Det gör ingenting!» utropade frun ifrigt.
»Jag ska’ låta snygga henne, – så det ska’ madam inte tänka på!»
Madamen tackade ånyo.
Det var ändå rätt beskedligt af fru Burström att så der taga lilla Mia med sig.
Och kanske skulle hon också gifva henne något nytt klädesplagg, ett par skor, en halsduk eller kanske en hel klädning.
Madam Jonson erfor en svag känsla af tillfredsställelse, och alldeles ofrivilligt kom hon att tänka, att det var roligt att herrskapets tvätt såg så hvit och vacker ut.
Frun nickade nu åt madamen, vände sig om och gick uppför backen, alltjemt med brådskande steg.
Men då hon kom så långt att madamen ej kunde se henne, förändrades alldeles hennes ansigtsuttryck; det hala leendet, hvarmed hon nyss insockrat sig, försvann, ilskan, som lurade i hennes ögon, glindrade fram, hon knöt händerna och mumlade halfhögt: »ja, ja, vänta mig ni, ert tjufpack!»
På gården utanför Burströmska villan stod lilla Mia Jonson och väntade.
Hon var den snällaste och fredligaste af Jonsönerna, ett blekt, melankoliskt barn, temligen enfaldig och trög att lära sig något.
Hon var mycket lydig och gjorde i allmänhet allt hvad folk ville att hon skulle säga och göra.
Då frun kom dit upp, knuffade hon flickan in i förstugan, ropade på en af tjensteflickorna och tillsade henne att tvätta och snygga ungen och sätta ett par af Ludvigs skor på henne.
Sedan gick hon in för att sjelf göra toalett till stadsresan.
Man hörde tydligt att hon var ond, ty hon smälde i dörrar och byrålådor, och genom det öppna sängkammarfönstret trängde hennes röst, skarp och hvass, ut på gården ända ned till herr Vigert, informatorn, som låg i en hängmatta och läste en af Kiellands romaner.
För öfrigt tycktes det i dag vara en viss uppståndelse i hela huset.
Tjenstefolket hviskade med hvarandra och herr och fröken Burström sutto inne i sängkammaren och höllo ett ifrigt, högröstadt familjeråd, medan frun kammade sina lösflätor och klädde sig till stadsresan.
Hon såg mycket elegant ut, då hon efter en halftimmes förlopp kom ut färdigklädd, – högröda plymer i hatten, klädning af siden och sammet och franska handskar, hvilka hon ej kunde knäppa igen kring sina tjocka handleder.
Af ansträngningen att få ihop handskarne var hon lika röd i ansigtet som plymerna, och det kom henne att se ännu ondare ut, då hon skrek på Ludvig och den lilla beskedliga Mia, som stod alldeles färdig bredvid henne.
Vid afskedet från mannen och dottern nickade hon betydelsefullt och hviskade med ett listigt leende:
»lita på mig, jag vet nog hur man ska’ behandla sådana der».
Unga fröken Burström skrattade.
»Ja, mamma ä’ inte god att ta’s med», svarade hon, med den upprigtigaste dotterliga beundran erinrande sig vissa scener från sin barndom, då moderns energi gjort sig gällande på ett oförgätligt sätt.
Frun promenerade nu af med unge herr Ludvig bredvid sig och efter sig Mia, som dignade under bördan af en korg, två paketer och en regnkappa.
Då hon kom ned till björkhagen, der herr Vigert låg och läste, kunde hon ej underlåta att göra en liten omväg och gå fram till hängmattan.
»Om herr
Vigert i dag har lust att helsa på någon af sina ’bekantskaper’, så vill jag nämna, att Ludvig kommer att bli borta hela dagen», sade hon med ett sötsurt leende.
Herr Vigert småskrattade.
Han visste att detta var ett af henne påhittadt, finkänsligt sätt att underrätta honom, att då hon var borta, serverades ingen ordentlig middag hemma, emedan herrn och fröken åto hos bekanta – der man helst var af med informatorn. »Jaså», svarade herr Vigert, i det han gäspade och sträckte på sig, »tackar för upplysningen».
Frun gaf honom en ilsken blick.
Så oförskämdt att gäspa ett fruntimmer midt upp i ansigtet, och dertill ett fruntimmer, hos hvilket man var en aflönad tjenare!
Hon önskade att hon fått ge herr Vigert en örfil, men som hon icke vågade det, knuffade hon i stället lilla Mia allt hvad hon förmådde, vände informatorn ryggen och gick med långa steg nedåt bryggan, der ångbåten strax derefter lade till och förde henne och barnen till staden.
Vigert återgäldade henne i fullaste mått de välvilliga känslor hon hyste för honom.
Det enda hvarför han tyckte om Burströms var, att han kunde förakta dem så grundligt, att han ej behöfde ha några samvetsqval öfver hur vårdslöst han skötte sina pligter som informator.
Han ansåg att gossen Ludvig var så förtappad, att man ingenting kunde göra af honom; efter han åtagit sig hans uppfostran, gaf han honom dagligen ett par timmars lektion, men sedan lät han i allmänhet pojken sköta sig på egen hand och gick sjelf att lägga sig i hängmattan och läsa.
Ibland kunde det visserligen hända, att han stördes häri af ett genomträngande gallskri och att han vid undersökningen om orsaken härtill fann t. ex. en af Jonsönerna liggande på marken och unge Burström lik en forntidens tyrann färdig att mylla ned honom, men sedan Jonson blifvit befriad och hans plågoande vederbörligen ruskad, återgick herr Vigert helt lugnt till sin backe och sin lektyr.
Oaktadt denna beqväma uppfattning af informatorskallet vantrifdes han emellertid hos Burströms och hade det icke varit för den vackra björkhagen och det härliga sommarvädret och hofrättsrådet Hedenstams, som bodde på en af villorna, och med hvilka han trifdes utmärkt, skulle han för länge sedan packat in och farit sin väg.
Då herr
Vigert hade slutat berättelsen, stoppade han boken i bröstfickan, skakade och vände på hufvudkudden, tog af sig glasögonen, lade sig beqvämt till rätta och öfverlemnade sig för en stund åt ett angenämt mediterande, medan han med spetsen af sin käpp satte hängmattan i en sakta rörelse.
Han hade nyss fylt tjugufem år, men oaktadt sin ungdom hade han en ganska stor erfarenhet af verlden, – en erfarenhet som han sjelf trodde omätlig.
För omkring fem år sedan ansågs han vara arftagare till flere hundratusen, men genom olyckliga spekulationer och affärsförbindelser tog denna föräldrarnes rikedom ett plötsligt slut.
Fadern ville nu att sonen skulle öfverge studierna och egna sig åt något praktiskt arbete, men härtill svarade denne ett bestämdt nej.
Hvad han för öfrigt kände och tänkte om sina förändrade lefnadsförhållanden lät han ingen ana; han behöll sina tankar för sig sjelf och arbetade blott med denna sega, outtröttliga energi, som alltid förr eller senare blir herre öfver de yttre omständigheterna.
Om somrarne konditionerade han och om vintrarne gaf han lektioner i matematik, för att skaffa sig inkomster.
Några bestämda framtidsplaner hade han ännu icke gjort upp, men han hade deremot fullt upp med framtidsfantasier.
För en tid sedan lät han offentliggöra några literära uppsatser, och det bifall kritiken gaf dem hade betydligt vidgat hans vyer.
Nu var han sysselsatt med att arbeta på en samling studier och kritiker, som han längre fram ämnade gifva ut.
Då herr Vigert legat och gungat en halftimme i hängmattan, började han finna det litet enformigt att betrakta himmelen och träden och att jaga bort myggorna, som efterhängset surrade omkring honom.
Han steg upp, drog ned sina pantalonger och sin rock, satte på sig glasögon och hatt, tog sin käpp och promenerade ned till Hedenstams.
Klockan var half tre, han visste att fru Hedenstam och hennes båda kusinbarn, fröknarna Arnell, hvilka voro ute och helsade på, vid den tiden alltid sutto på verandan och sydde, och han räknade ut, att om han kom då, skulle han bli bjuden qvar till middag.
Han småskrattade hela tiden för sig sjelf, medan han gick och slog med sin käpp mot gräskanten.
Han tänkte på flickorna Arnell; det var någonting så komiskt hos de der flickorna, någonting som i hög grad roade honom.
Fastän de voro jemnåriga med honom, betraktade han dem likväl som två stora barn, utan den allra minsta erfarenhet.
Hvad kunde ett par sådana der flickor, som icke gjort annat än dansat på baler och sjungit på supéer, och hvilka mamma och pappa och mostrar och fastrar hållit vakt omkring, – hvad i all verlden kunde de veta om lifvet?
På samma gång medgaf han att det var någonting att »göra» af flickorna Arnell; de voro icke alldeles lika andra flickor, de kunde räsonera i hvarjehanda ämnen, och det var mycket roligt att disputera med dem, i synnerhet med Cecilia, den äldsta, som han alltid till sin stora förnöjelse fick att brusa upp af harm öfver hans gudlösa åsigter.
Flickorna Arnell, hvilka hade varit med i stora verlden och haft en hel mängd vackra och idealistiska kärlekshistorier, ansågo å sin sida herr
Vigert för ett rigtigt »grönkart» och de kallade honom alltid »pojken» sins emellan.
Men han utöfvade likväl ett slags dragningskraft på dem; de blefvo alltid glada och uppiggade, då de fingo se honom.
Han var så helt olika mot hvad de voro vana vid.
De unga herrar, hvilka umgingos i generaldirektör Arnells hus, voro alla så hyggliga och städade, förde en fin och vald konversation med damerna och voro allesammans idealister till trosbekännelsen.
Herr Vigert deremot sade de allra förfärligaste saker om menniskor, saker som fröknarna icke alls satte tro till, men som de ändå icke kunde låta bli att med ett visst nyfiket intresse lyssna på.
Herr Vigert hade beräknat alldeles rigtigt; fru Hedenstam och flickorna Arnell sutto verkligen på verandan och sydde.
De togo mycket vänligt emot honom; han och Arnellerna småskrattade, då de helsade på hvarandra, – de brukade nästan alltid skratta så snart de träffades, liksom hade de haft någonting särskildt gemensamt roligt att skratta åt.
»Nå», började herr Vigert, sedan han på fru Hedenstams uppmaning slagit sig ned, »nå, ha fröknarna läst?»
Han tog upp Kiellands novell, som han haft liggande i bröstfickan, och sträckte fram den med en utmanande blick.
Cecilia såg hastigt upp.
»Ja!» utropade hon ifrigt.
»Det vill säga, jag har endast till hälften läst den, men Agnes har redan slutat.»
Herr Vigert flyttade sig nu närmare Agnes.
Alla fyra hade de ögonen fulla af leenden; de visste hvilken dispyt som förestod.
»Nå, hvad säger fröken?
Är det icke öfverdådigt, mästerligt?»
»Jo, bevars, den är alldeles utmärkt», svarade Agnes, »men hvarken herr Kielland eller någon annan författare, hur snillrik han än är, skall kunna inbilla mig ...»
»Hvarken herr Kielland eller någon annan författare ska’ kunna inbilla mig att verlden består af bara dumma och usla menniskor», ifylde Cecilia.
Flickorna
Arnell talade alltid på en gång; Cecilia i synnerhet hade svårt att låta systern tala till punkt, och som de för det mesta tyckte det samma, gick det mycket bra att tala unisont.
»Om vi nu först tänka på hjeltinnan», fortsatte Agnes, sekunderad af systern, »så förlorar hon ju allt intresse, derigenom att hon är totalt slapp och viljelös.
Det är icke alls naturligt, det der – det är säkert – det fins ingen qvinna, som inte skulle strida och kämpa och lida under liknande förhållanden ...»
Herr Vigert gjorde en afvärjande rörelse med handen och skakade på hufvudet.
»Ah, så ni pratar!» utropade han, medlidsamt småleende.
»Fröken tror att det der ä’ någonting ovanligt, någonting att göra affär af?
Sådant der händer ju alla dagar, d’ä’ det allra vanligaste under solen och d’ä’ inte värdt att bråka så mycket för det.
Om vi taga reda på saken, så finge vi se att mest hvarannan qvinna ...»
»Nå, nå, herr Vigert!» afbröt fru Hedenstam med en ogillande skakning på hufvudet.
»Ja, jag ber er om ursäkt, mina damer», svarade herr Vigert, »jag uttrycker mig kanske icke nog förfinadt.
Men felet är icke mitt, utan vår Herres, som varit nog oridderlig att ställa så till här i verlden, att man icke kan tala derom i bättre fruntimmers sällskap.»
»Fy, hvad ni är otäck!» utropade begge fröknarna, till hälften skrattande, till hälften förargade.
»Det är icke vår Herre, utan menniskorna som ställa så illa till», sade fru Hedenstam allvarligt.
»Ja, men efter er troslära är det ju ändå vår Herre, som har skapat menniskan.
Hur ska’ det gå ihop?»
»Gud har visserligen skapat menniskan, men han skapade henne god och lycklig, och det är hon sjelf som föll i synden ...»
Ja, det der går inte rigtigt ihop med min logik – men vi ska’ inte komma in på några teologiska dispyter.
Menniskorna äro onda, sak samma om d’ä’ vår Herre eller de sjelfva som gjort dem dertill – och som nu en författare måste hålla sig till sanningen ...»
»Ja, men d’ä’ just det författarne inte göra!» föll Cecilia honom i talet.
»De rigtigt plocka ihop all uselhet de kunna hitta på och hoppa öfver allt det sköna och ädla som finnes.
Om jag vore författare», fortfor hon och hennes ögon glänste, »skulle jag skildra någonting vackert – inte sådana der tarfliga kärleksförhållanden, utan en verklig, stark kärlek, en ädel qvinna, som höjer och förädlar den man hon älskar ...»
»Det tror jag nog – det har alltid varit en älsklingsidé hos fruntimmer att skrifva om kärlek och omvändelse.
Lyckligtvis börjar publiken nu att förlora smaken på sådana der historier.
Om ni tänker bli författarinna, fröken, så ska’ ni göra er qvitt de der mormorsidéerna!
Det luktar rigtigt mögel af dem!»
»Ja, se herr Vigert är bestämdt inte erotiskt anlagd?» svarade Cecilia med en höjning på ögonbrynen och ett litet halft kokett, halft skälmaktigt plirande med ögonen.
– Jag!» utropade herr Vigert, i det han gjorde ett litet hopp på bänken och hans svartbruna ögon gnistrade till.
»Ack, bästa fröken, erotiken har alltid varit min plåga; se’n jag var en liten pys, har den suttit i kroppen på mig.
Men sådant der gör en bara slapp och overksam, det ska’ man jaga bort, så snart det vill komma öfver en – bara jaga bort och inte släppa på sig ...»
»Men det händer att man inte kan jaga bort det», invände Agnes och såg småleende upp.
»Åhjo, det kan man visst», svarade Vigert muntert, »bara man inte läst för mycket gamla fruntimmersromaner!»
»Ni talar som en oerfaren pojke», sade Agnes med en liten axelryckning.
Hon hade haft sin egen lifsroman, en lång vacker roman med mycket kärlek och tårar, och hon tyckte derför att hon hade rättighet att känna sig litet öfverlägsen.
Vigert började skratta sitt muntra, klingande, godmodiga skratt.
»Åh ni ä’ gudomlig! alldeles gudomlig!» utropade han och slog sina händer af och an mot knäna.
»Ni kan inte tro hvad ni ä’ komisk!
Hvad har ni egentligen för erfarenhet af verlden, fröken?
Hvad vet ni om lifvet?
Inte mer än den der fogeln», han pekade på en bur som hängde i taket, »vet om skogen och det fulla, starka, rika naturlifvet der.
Ibland släpper man en hona in till honom och då kuttrar och älskar han och sjunger om kärlek, och sedan inbillar han sig troligen, alldeles som ni, att han vet allt om lifvet.
Nej, tro mig, fröken, ni känner inte mera deraf än han.
D’ä’ inte qvinnor sådana som ni, som ska’ tala om erfarenhet.
Låt er far bli fattig – låt er komma i de förhållanden att ni måste försörja er sjelf, att ni måste arbeta, se’n ska’ ni gerna få skryta med er erfarenhet.
Ser ni», fortfor han och hans blick fick ett allvarligt, varmt uttryck, »jag känner till det der litet, jag.
Jag har två systrar, begge liksom ni uppfostrade i välstånd, hvilka helt plötsligt blefvo tvungna att arbeta för sitt uppehälle.
Tala med dem, ska’ ni få höra!
De svärma inte för några fruntimmersromaner, de lefva inte för att älska och omvända en man, det kan jag försäkra er!
De arbeta, de veta att lifvet är en strid, för att skaffa sig plats att lefva, en strid, som ofta nog kan vara tung, men som härdar oss och gör vårt sinne modigt och trotsigt.
Och i den striden, ser ni, lär man sig att känna verlden och menniskorna!
Det är icke drönarne och visen, som bygga kupan, det är arbetsbina – och det är också de som få se sig omkring i verlden och röra vid blommorna och röfva deras honung!»
Hans mörka ögon gnistrade; det runda, rödblommiga ansigtet fick ett drag af barnsligt öfvermodig käckhet, medan han knöt sin lilla fasta hand och liksom utmanande skakade den korta, senfulla armen.
Agnes och Cecilia betraktade honom hela tiden med spänd uppmärksamhet.
Hvilken egendomlig, ursprunglig menniska han var!
Hela hans person, hans figur, hans ansigte, hans röst, hans rörelser voro så utpreglade, hade liksom skarpa, bestämda konturer, hvilka med eller mot ens vilja tryckte sig in i minnet.
En lång stund sedan man skilts från honom, kunde hans bild skymta förbi, hans röst och skratt ringa i öronen, alldeles som vissa pikanta melodier ibland förfölja en, länge sedan de tystnat.
»Men tror ni», sade Agnes efter en stunds paus, under hvilken hvar och en suttit och funderat för sig sjelf, »att det blott är fattigdom och penningebekymmer och sådant, som lär oss att känna verlden?
Tror ni inte att det fins tysta, hemliga strider, som ingen ser, men som lika mycket, ja kanske mera än yttre sorger, afslöja lifvets hemligheter för oss?»
Hon satt och ritade på bordet med synålen, medan hon talade; då hon slutat, såg hon upp och fäste på herr Vigert en lång, till hälften beslöjad blick.
»Jo», svarade han, »det tror jag nog, men det blir på ett temligen ensidigt sätt.
Det blir små guerillastrider, ofta nog hetsiga och skarpa, men i de stora blodiga slagtningarne, der det vankas seger eller nederlag, dit kommer ni aldrig.