Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven svenska originalarbeten hafva förekommit; Frans Hedbergs » Hårda sinnen » var denne förf: s bästa, mest originella arbete för scenen (detta omdöme är kanhända högförräderi mot » Bröllopet på Ulfåsa », men får stå där ändå), Michaelssons » Moln » var, trots sin brist på personlighet och must i innehållet, ett tillräckligt väl skrifvet, spelbart och underhållande stycke för att blifva speladt å denna scen, och fru A.
C. Lefflers senaste dramatiska arbete » Familjelycka » borde äfven de.t, som inhemskt drama betraktadt, gifvas just ä denna teater.
Och detta trots dess brister, eller rättare sagdt dess brist, ty det %ar i mina tankar ett fel, ett stort fel, som knappast kan nog starkt förebrås den kvinna, som skrifvit det, utan att dock detta borde hafva hindrat teaterns direktion att taga upp det.
» Familjelycka » kunde gärna, för större tydlighets skull, hafva haft ett » s.
k. » framför sin titel.
betraktar tydligen detta ords mening som en vacker illusion.
Hon har ej träffat verklighet bakom ordet, hon har sett, att lögn och brist på förtroende råda mellan föräldrar och barn, mellan de tjugu och de femtio lika väl som mellan de femtio och de åttio åren.TEATER-REVY.
Stycket har ingen handling, som i detta sammanhang behöfver förtäljas.
har skickligt med kritisk skärpa och en viss välgörande humor belyst sin sats med alla möjliga exempel, .som kunnat hemtas från en » typisk » familj, bestående af fjädern, modern, fyra barn och dessas mormor samt tvänne tjänarinnor.
Och hennes sats är: det finnes ej sanning och förtroende familjemedlemmarne emellan, häraf måste de i ideliga stötningar känna sig obehagligt berörda, således det finnes ingen familjelycka.
Hon kunde hafva uttryckt den första premissen ännu skarpare, det kan ej finnas odeladt förtroende och förstånd mellan olika generationer (kanske är det äfven hennes mening), men hon har ej rätt att däraf draga den slutsatsen, att hvad vi kalla hemmets lycka kan eller får raderas ut ur mänsklighetens ordbok.
Ty denna sats strider mot lagen för ali mänsklig utveckling, mot dess första budord, som är: lär dig förstå och älska!
Det första af dessa båda ord förekommer i » Familjelycka »; barnen klaga öfver att föräldrarne ej kunna förstå dem, modern säger med en medlidsam axelryckning, att hennes åttioåriga mor ej kan förstå hvad som griper hennes, den medelåldriga kvinnans lif, och familjefadern själf utbrister förtretad: » Låt nu vara det där med förstå och förstå! » Men det andra ordet, det finnes ej.
Att föräldrar och barn hålla af hvarandra, och att detta kan hjälpa på mycket, det hoppar fru Leffler öfver.
Och den saken är för viktig, för outrotligt naturlig, för att ej böra tagas med i räkningen, då man talar i detta ämne.
Jag vet, att många, att de allra flesta, som sett stycket eller läsa des-sa rader, skola gifva mig ' rätt i, att fru Leffler, fastän hon genom ew massa fint observerade smådrag vunnit skenet af naturtrohet och sanning, af bristande kännedom om denna kärlek eller af afsiktligt förnekande däraf, för-ledts till något, som i ena fallet är en förvillelse, i det andra en nedrighet ..
Men, som sagdt, frånser jag denna väsentliga brist, har stycket, mycken sanning i sig och verkar trots sin sorgliga lära och sin missriktning uppfriskande genom sin ton och de duktiga ungdomstyper det gifver.
Det spelas också förträffligt i den anda, hvari det skrifvits.
Fröken Åhlander har i den gamla mormoderns roll lagt en ny lager till den^ hon vann som fru Heinecke i » Ära », det behöfves ej mer än dessa två, för att de skola blifva till en vacker krans, ty de äro båda rika och friska; Man har jämfört denna roll med Betty Hennings ' gamla fru i » Asylen » utan att göra gradskillnad dem emellan, och större loford kan fröken Åhlander ej få, ty detta är liktydigt med det- fullkomliga mästerskapet.
Men artskillnad finnes där.
Det blida, älskvärda minne, mången • bevarar af farmors eller mormors böjda gestalt, väcktes och värmdes af enkhus-gumman, men drager sig undan för denna bittra gamla, som är » en elak käring ».
Men det är naturligtvis skådespelerskans uppgift att söka följa förf: s intentioner, och detta lyckades i hög grad för fröken Åhlander.
Herr Hillberg gaf henne ej efter härutinnan; just det att fru A.
C. Leffler utan tvifvel skulle vara så utmärkt nöjd med honom, gör denna roll till ett värdigt motstycke till hans utmärkta skapelse egoisten, hustyran-Il8
nen Bark i » Sanna kvinnor ».
— Att författaren slår öfver i Lolos figur och på ett smaklöst sätt blandar ihop något så allvarligt som en fjorton-årings (låt vara totalt misslyckade) själfmordsförsök med den å vår scen numera traditionella » backfischen », är ej fru Hartmans fel, hon gör tvärtom allt för att rädda situationen och stannar ej kvar på scenen, utan störtar ut, när den imaginära morfinen börjar göra sig gällande i kväljningar.
I sonens roll visade herr Södergren, en af teaterns yngsta sujetter, större ledighet i talet än i rörelserna, och då ej heller de senare voro dess mera stela eller otympliga, är det ett förstlingsarbete, som förtjänar uppmuntran af både publiken och teaterns direktion.
Det är publikens skyldighet att egna litet särskildt intresse åt de yngres första försök, ett sådant intresse kan, äfven om det är strängt granskande, mången gång underlätta den blifvande förmågans sträfvan.
Om saken så- betraktas, kunde kanske äfven vederbörande något oftare våga anförtro en riktig roll åt hittills opröfvade krafter, i synnerhet om det förekommer en uppgift, som strängt taget ej lämpar sig väl för någon af första ledets artister.
Man kan visserligen ej veta, huru försöket skall slå ut, men detta ökar ju blott premierens intresse.
Och denna förhoppningsfulla spänning kan vara lika god som den lugna tilliten till en säker och hjälpsam rutin hos en rollinnehafvare, om hvilken man tämligen precis kan veta, huru han kommer att gifva rollen.
Ett dylikt fall tyckes mig nu hafva förelegat i Giacosas » Kärlekens triumf ».
Teatern har ju flera opröfvade krafter på spinnsidan, hvaribland måhända någon, som af Vissa betingelser är hänvisad till kostymskådespelet.
Detta förekommer ju mera sällan och erbjuder ej ofta uppgifter, som ej vida skulle öfverstiga hvarje nybörjares krafter.
Men sådan är ej den kvinliga hufvudrolen i » Kärlekens triumf ».
Dess nuvarande framställarinna, fru Fahlman-,, har på senaste tidén som Suzanne dunges i » Falska juveler », och Lady Milford i » Kabal och kärlek » haft ett par uppgifter, som passat henne förträffligt, och af hvilka i synnerhet den förstnämnda var en betydande skapelse.
Men för den hårda sagoprinsessan från Alpernas fot passar hon ej.
Hon är för blodfull, hennes vackra, sonora stämma har ingen isande kyla, och fru Fahlmans i vanliga fall moderna spelsätt med sträfvan efter psykologisk sanning i skildringen är ej på.
sin plats inför denna figur, om hvilken sagan ej säger mer, än att hon är vacker och hård i första akten, vacker och mjuk i slutet af andra.
Fru Fahlman är vacker i båda akterna, men då * hon kommer upp på kothurnen, bör hon helst tala den vilda lidelsens språk, Dianas kalla trots och stumma kärlekstrå-nad, tyckes mig kräfva andra, mindre djupt sökta uttryck, än dem hon nu gifver dem.
Och därföre — utan att vilja underskatta framställningens verkliga förtjänster — tror jag, att om någon annan hittills okänd förmåga finnes vid teatern, det kanske kunde hafva varit skäl att efter omsorgsfull instruktion låta henne våga försöket.
• Våra teaterannaler kunna omtala flera lyckade försök i denna riktning.
Fröken Seeligs Hedvig " Ekdahl var ett särskildt lyckligt fall, som dock ej är enastående.
Herr ' TEATER-REVY.
Skånberg har sluppit ifrån en längre tids elevtjänstgöring i betjäntroller, han fick tämligen snart efter sina blygsamma debutroller uppgifter, som, utan att vara hufvudroller, dock voro något att arbeta på och för, och har slutligen nu under något öfver ett år lyckats bra i flera verkligt stora roller.
Det är en glädje att i hvarje ny uppgift märka, att herr Skånberg, trots dessa framgångar, fortfarande arbetar flitigt, och märka det ej blott på en viss studerad prägel öfver framställningen och ett visst sökande efter ursprunglig personlighet, utan framför allt i en del lyckliga resultat i tekniskt afseende.
Han har fått fram sin i början svaga och något grumliga stämma och han söker alltid enkelhet och natur i sina rörelser.
Vokalen a är fortfarande ej klar, i synnerhet i slutljud, och en viss benägenhet att tala med orörlig öfverläpp gifver åt talet en ej fullt naturlig prägel.
Hufvudsaken är dock, att han arbetar och får uppgifter att arbeta på.
Den senaste, Hugo af Monsoprano i » Kärlekens triumf », passar honom förträffligt och erbjöd tillfällen till väl studerad, verkningsfull mimik, hvilka herr Skånberg vederbörligen tagit i akt.
Just därföre, att den nu göres så enkelt och naturligt, kommer åskådaren knappast att tänka på, huru svår gissningsscenen i första akten är.
Första akten gifver en god tidsbild och det är en vacker tafla, man liar för ögonen, då hela hofvet är samladt, furstinnan på sin tron säger gåtorna, som den ståtlige riddaren i hel rustninng leende och segerviss tyder.
Andra akten lider af brist på handling och af longörer och har, åtminstone å vår teater, ej samma tids- och lokalfärg som den första.
Öfversättningen kan jag ej finna ledig.
I hvad mån den är trogen, vet jag ej, då jag ej har tillfälle jämföra med originalet.
Så kräfver slutrepliken ovillkorligen en annan form, ett kraftfullare rim än:
" Den i min trädgård född i stillhet vuxit, men förr ' n kärleks makt jag känt, jag icke märkte den.
Äfven den mest hjälpsamma, välvilliga deklamation (sådan tarfvas för det mesta i detta stycke) måste dock komma till korta i sin sträfvan att enkelt och naturligt få fram meningen ur sådana verser som t. ex.:
— — — — " För att strida
jag på arenan sett tre gånger honom rida.
eller,
— — — " Och gitter du aldrig stiga ned på slätten?
Bunden sitter
jagu o. s. v.
Sådana ställen finnas många!
Denna teaters nyaste program, som, då detta lägges i press, är så nytt, att här endast kunna meddelas några strödda intryck från premieren, upptager » Bernardo Montilla » af Echegaray och ett en-akts lustspel af Turgeniew » Arfskiftet ».
» Bernardo Montilla » gafs i fjor ä Svenska teatern under den del af spelåret, då i allt för stor hast inöfvade stycken med otillräckliga krafterIl8
i flera roller ofta förekommo å denna seen.
Publikens hufvudintresse vid denna première knöt sig tydligen därvid, att man nu för första gången på länge fick se herr Elmlund i en ny, större uppgift.
Herr Elmlund tillhör en äldre skola än de flesta af teaterns nuvarande förmågor, de ej undantagna, som räkna flera år än han.
Detta är ju i viss mening ett klander, ty det är en stor sak, då en skapande konstnär (och dit räknar jag skådespelaren) kan följa med eller gå i spetsen för sin tid.
Men detta lyckas ej ofta tillfullo, kanske kan det då vara lika bra att fullt och värdigt representera gårdagens konst, som att mer eller mindre haltande traska med i de nya hjulspåren.
Emellertid var det ej lyckligt, att herr Elmlund nu uppträdde i en så fullkomligt modern uppgift, som titelrollen i Echegarays drama är.
Ty dettas förnämsta för.tjänst ligger just i den djärft och saftigt skildrade hufvudfiguren och i dennes nutidsdrag.
I detta drama förekomma de vanliga spanska teaterämnena: sårad stolthet, svartsjuka, äktenskaplig otrohet och den kränkte mannens stolta hämnd, men upplösningen » är en ny, mänsklig opposition mot den s. k. hederns lagar i en sannare heders namn.
Detta är något så nytt att författaren måst göra sin hjälte till en rå bondson från Andalusien, » där man föder upp tjurar för arenan », för att få det sagdt.
Denna råhet, denna klumpighet fick af herr " Elmlund väl polerade och gammaldags afrundade uttryck.
Men detta spelsätt har " äfven sina goda sidor, framför allt en konstnärlig beherskning, som höjde rollen vida öfver dess tidigare tolkning här i Stockholm.
Huru stor skillnad olika naturanlag och uppfattning kunna göra " på samma roll, gifven af tvänne artister, märker tillfullo den, som nu ser fru Bæckströms intelligenta, väl genomförda framställning af Luisa, och ännu bevarar ett minne af fru Dorschs mogna, glödande skildring af samma figur.
Fru Bæckström är mera oerfaren, nästan barnslig; med sina stora, vackra, spörjande ögon betraktar hon lifvet och sin kärlek; fru Dorsch yar en utvecklad, passionerad kvinna, gent emot Ricardo, den öfverlägsna hustrun.
Hvilketdera som är riktigast, kan vara en smaksak, därföre att denna person ej griper mera direkt in i handlingen; jag gifver priset åt fru Dorsch, därföre att med henne scenen makarne emellan i början af andra akten fick mera sydländsk glöd och färg.
Äfven herr Palmes glöd hade denna gång väl mycket aska öfver sig.
Det hvilade någpt blaseradt öfver hans lättsinniga kurtis med dona Ines i första akten, som ganska säkert ej varit författarens mening.
Kanske söker han äfven göra figuren noblare än denne Ricardo bör vara.
Han framsäger sitt dussin liknelser om mannens rättighet att vara sin hustru otrogen och sköta sina nycker likaväl som sin kärlek för godtroget och ärligt.
Ricardo gurglar sig själfbelåtet med dessa sofismer, som äro hans fiffigt uttänkta ursäkt, ej någon sedelära, han vill predika.
Fru Rundberg är strålande vacker, som dona Ines skall vara, men är, oaktadt aktningsvärda studier, i tragiska roller långt borta från sitt egentliga fack, inom hvilket hon är en för verklig talent, för att kunna och böra tvingas in på andra fält.TEATER-REVY.
Den eleganta och smakfulla uppsättningen hade afstått från hvarje försök att angifva lokalfärgen.
Turgeniews lilla pjes hade de hos honom vanliga egenskaperna; en förträfflig, halft episk ' skildring af människor och förhållanden, samt afsak-nad af egentligt dramatiskt lif och handling.
Den ställer därföre anspråk, att man skall höra på, hvad som säges och själf tillgodogöra sig skildringen, och kanske äro dessa anspråk för höga för Stockholms-publiken.
Så mycket sämre för publiken!
Spelet var förträffligt och lät stycket komma till sin fulla rätt på ett undantag när.
Beklagligt nog hade just detta undantag slutrepliken att " säga, och den sades på ett sätt, som skadade totalintrvcket.
Skogsüf.
Dit ej af mänsklig äflan ett ljud mitt öra når men blott naturen talar, min gång jag ställer ofta, långt in i skogens gömslen, bland tufvor och bland snår,
där skrämda fåglar flyga och vilda blommor dofta.
Jag sitter mången timma och lyss till enslig bäck, som mellan nötta stenar i solskensglitter skvalar att tömma sina flöden, där skogssjö hvilar täck, af ljusgrön ängsmark kantad och dunkelgröna alar.
Jag klättrar upp för klinten bland snår och ormbunksblad och låter blicken, vidgad, ett haf af grönska följa långt bort till synkretsranden, där, glänst af solens bad, ett kyrktorn ljust sig höjer ur skogens gröna bölja.
Där hallonbuske slagit i något stenrös rot, min gång jag gärna hejdar ett saftigt bär att plocka.
Jag följer intet syfte; men, nyckfull, styr min fot, hvart stundens lust mig manar och skogens syner locka.
Den lille röde ekorrn, på ströftåg stadd som bäst, af plötslig undran gripen, sitt viga språng försenar.
Han ser med skygga ögon en stund på sällsam gäst och hoppar sedan undan bland täta löf och grenar.
När så jag vandrat länge omkring i enslig ro, till trädens susning lyssnat och trådt de vilda gräsen, mig är, som vore skogen mitt hem,# mitt gröna bo, som vore själf jag blifven ett lyckligt skogens väsen.
Låt .mig få se ditt anlet, du skogens trolska rå!
Låt mig hos dig få dröja i dina svala gömmen!
Uti förtrollad lustgård, dit inga sorger nå,
vi drömma ljuft tillsammans den korta sommardrömmen.
Emil Schiött.
De religiösa rörelserna i Ryssland tecknas » efter tillförlitliga källor och egna iakttagelser » i en liten skrift af J. Stadling (Stockholm, Alb.
Bonnier 1891, Kr.
1.75).
har, efter hvad det synes, varit på ort och ställe, om han också ej röjer någon särdeles djupgående bekantskap med ryska samhällsförhållanden.
De ryska namnen och beteckningarna återgifvas ej sällan på ett oegentligt sätt, och konsekvens vid omskrifningen med latinska bokstäfver saknas.
angifver icke, hvilka källor han begagnat, och han åberopar mycket få ryska skriftställare, och dessa på temligen sväfvande sätt, såsom auktoriteter för vissa faktiska uppgifter (» den beryktade Balinsky », sid. 11, efter hvilken ett omdöme citeras, skall väl vara den bekante literaturkritikern Bjelinskij).
torde icke heller vara mycket bevandrad i den rika inhemska literatur (med eller utan officiell censur), som sysselsätter sig med de vidt utgrenade sekternas historia, läror och lif.
Åtskilliga faktiska.
oriktigheter torde lätt kunna påvisas.
Det är icke sant, att » den slavoniska gudavärlden » vid kristendomens införande i Ryssland » förde en kraftig och blomstrande tillvaro » (sid. 12).
Det är oriktigt, att vid » konsiliet » i Moskva 1654 blott två medlemmar uttalade sig emot » den nya messboken » (sid. 27).
Oppositionen vann äfven före » konsiliet 1666 — 67 » mycket stark utbredning bland både prästerskapet och lekmännen.
synes ej känna till, att tsarevna Sofias förföljelse mot anhängarne af raskol (sid. 29) berodde på deras eget revolutionära uppträdande mot regeringen.
Att de upprättade » kolonier i Sverige » (sid. 30), är en något förvillande uppgift.
Förmodligen menas de raskolniki \ som Karl XI gaf en tillflykt i Riga.
Emellertid må gärna erkännas, att dylika misstag kunna ursäktas hos en författare, som säkerligen ej gör anspråk på vetenskaplig noggrannhet.
Därför kan det vara onödigt att här förlänga listan å dem.
I stället må man hålla förf.
räkning för hvad han åstadkommit inom ett område, som utom Ryssland för de flesta är en terra incognita.
Boken, som är rätt ledigt skrifven, förtjänar utan tvifvel väl att läsas af dem, som ej ega tillgång till utförligare och grundligare .framställningar (såsom, framför alla andra på vesteuropeiska språk, den tredje delen af Leroy-Beaulieus Empire des Tsars).
Den ryska ortodoxa statskyrkan bedömes ganska strängt, och nekas, kan ej heller, att hon bär en viss hjälplöshetens prägel, omhvärfd som hon är af en ofantlig massa mer eller mindre uppenbara sekter och skyddad mot dem och främmande troslärors inflytelse hufvudsakligen af statens strafflagar och polis.
Denna kyrka har dock i sin organisation och i sina traditioner vissa förutsättningar för en bättre framtid.
Hon saknar den romerska kyrkans allt för strängt utbildade hierarkiska anspråk, och inom slavofilernas parti, som gjort ortodoxien till sin lösen, höjas dock äfven röster, som med stöd af de gamla kyrkomötesbesluten påyrka en verklig synodalförfattning öch andel i församlingsstyrelsen för lekmännen.
Den ortodoxa kyrkan hyllar, likaledes i motsats till den papistiska, principielt gudstjänstspråkets och de heliga skrifternas begriplig-LITERÄRA NOTISER.
het och tillgänglighet för alla troende, om också denna grundsats i tillämpnin-.
gen har lidit åtskilligt afbräck.
Rysslands kyrkliga utveckling i kommande dagar beror helt och hållet på dess kulturframsteg för Öfrigt De separatistiska sekterna torde i och för sig knappast förete några lofvande nya uppslag, men de förbereda jordmånen för ett närmande till vesterlandets friare och rikare utbildade kyrkosamfund.
Det lär väl vara något förmätet att med herr Stadling hoppas därpå, att » den nästa stora religiösa väckelsens våg, som kommer att utöfva något väsentligt inflytande på den europeiska utvecklingen, sannolikt kommer att uppstå i Ryssland » (sid. 167).
leke ens grefve Tolstoj framstår för den lugnare betraktelsen såsom den väldige och djupt själfständige profet, hvartill hans beundrare vilja göra honom.
Hans egendomliga läror påminna i själfva verket * rätt mycket om det gamla Österlandets kätterier, som säkerligen hafva spelat ut sin roll.
Men det är redan mycket, om ryssarne utan anspråk på att reformera hela världen själfva efter hand kunna ledas in på den allmänna kristendomens breda strömfåra.
' H-e.
Vår novell-literatur har på sista tiden riktats med flera nya arbeten, Det mest betydande af dessa är onekligen Oscar Le v er t ins » Lifvets fiender » (Stockholm, Alb.
2), en psykologisk studie af huru en idealt anlagd ung författare, tillhörande den s. k. moderna riktningen, går under i hopplöshet, förföljelsemani och vansinne under den reaktion, som enligt författarens åsikt på de senaste åren brutit in i vårt-land på alla kulturområden.
Skildringen häraf må i afseende på flera psykologiska detaljer vara riktig, men hufvudpersonen förefaller åtminstone oss alltför tom och kraftlös för att väcka verkligt intresse.
Vi få visserligen veta, att han hyser de mest frisinnade åsikter och kämpar för dem; men innehållet i dessa åsikter framställes ej så, att det värmer äfven oss, utan antydes blott i abstrakta uttryck.
Striderna mellan partierna omtalas, men skildras icke.
Härtill kommer, att någon verklig själsutveckling ej försiggår hos hufvudpersonen, utan är han redan sinnessjuk, då han införes på scenen, och vi få blott vara vittne till den ömkliga själfupplösningen hos en intelligens utan karaktärstyrka.
Likaså tilltalas vi alis icke af den världsåskådning, på hvilken boken hvilar — en modern epikureism, som kan äga ett visst ästetiskt behag, då den tillämpas t. ex. af Verner von Heidenstam med lifsglad njutningslystnad, men som förlorar äfven denna slöja öfver sin inre tomhet, då den såsom här slår öfver i känslosamt svårmod.
Med bokens titel tyckes förf.
mena, att alla partistrider, ali äflan och kamp här på jorden äro » lifvets fiender », och att man rätt och slätt bör slå.
sig i ro, göra dagen * för sig så dräglig som möjligt: snart kommer natten, döden, då allt är slut.
Denna världsuppfattning är kraftlös och tröstlös, äfven då den förmildras af medlidandets veka känslor.
Och långt mera än i en ärlig kamp för ideala mål se vi däri en » lifvets fiende ».
Dessa anmärkningar mot boken såsom helt göra oss ej blinda för dess detaljförtjänster.
Dess stil är i allmänhet konstnärligt utmejslad, med färgrika, fint nyanserade ord.
Flera bifigurer äro ypperligt och tilltalande tecknade, särskildt de kvinliga.
Och framför allt är skildringen mättad af en lyrik, som gifver finkänsliga uttryck åt skiftningarna i de uppträdande personernas känslolif och särskildt afspeglar de olika stämningar, som kunna hvila öfver Sveriges sköna hufvudstad i olika dagrar.
Anna Wahlenbergs nya skiss-samling, » Stora barn och små » (Stockholm?
2.25) utmärker sig för samma förtjänster, som författarinnans föregående alster, vaken blick för verkligheten, godt lynne i uppfattningen och humoristisk kvickhet och frisk naturlighet i skildringen.
Ingen128
•af dessa teckningar ur de stora barnens och de smås hvardagslif är utaf någon större eller djupare betydelse.
Men boken är en af de mest underhållande, man kan önska sig under en ledig stund.
Särskildt roande äro bilderna ur barnlifvet, ofta uppsluppet komiska utan amerikanska öfvj^drifter.
Johan Grönstedt är mest känd från den tid han förtjänstfullt redigerade månadsskriften » Nu » (1874 — 76), men har därjämte försökt sig såsom författare af novellskisser och smärre teaterstycken, innan han nu uppträdt med en något längre berättelse, » Josephine Lööf, Stockholmsbilder vid seklets slut » (Stockholm, Alb.
på senare tiden mestadels vistats utomlands och i själfva verket förefalla också hans s. k. Stockholms-bilder mera parisiska än svenska.
Hela » fabeln » är också hämtad från en brottmålsprocess, som nyligen verkligen utspelats i Paris, och här endast nöd-torftligen lokaliserats, utan djupare psykologisk motivering, än redan de parisiska tidningsreferaten erbjödo.
Historien är visserligen ganska raskt och drastiskt berättad, men synes oss sakna egentligt literärt intresse.
S — c.
Andra boknyheter:
Harbardsången jämte grundtexten till Völuspå.
Mythologiska undersökningar af Dr Fredrik
Stockholm, P.
ITyra föreläsningar, hållna i Göteborg i februari 1891 av L.
Jämte anmärkningar.
— Upsala, Exp.
af Svensk Tidskrift 1891.
K. M-.s nådiga förordning om kommunalstyrelse i stad af den 12 Mais 1862 jemte predikat och ändringar m. m. utg. af H. E. Falhem.
— Hedemora, A. F. Lidmans boktr.
0 60.
I religiösa och kyrkliga frågor, gammalt och nytt, inländskt och utländskt i evangelii tjänst, utg. af Fredrik Fehr.
Om en kristen menniskas frihet af Dr Martin Luther, öfvers, af Fredrik Fehr.
Om den heliga nattvarden af Friedrich Spitta, öfvers, af Fredrik Fehr.
— Stockholm, Z. Hæggström 1891.
0,75 o. 0,50.