Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Cederschjöld har sagt, att den K. propos:n vore stridande mot tankelagarna, och till stöd för detta påstående framdragit 2:ne saker: för det första, att lånet, enligt K. propos:n, skulle upptagas på enahanda vilkor, som vid sista riksdagen bestämdes, ehuru dessa, elter talarens förmenande, voro af den beskaffenhet, att något lån utan förlust icke kunde erhållas.
Till bevis härom har talaren åberopat, att dä Riksg.cont., enligt de vid sista riksdagen stadgade vilkor, blott skulle få 92 proc. af capitalet, men de enskilda låntagarne ej skulle vidkännas någon rabatt, fanns ingen tillgång till ränta och amOrtissement för de 8 procent, hvartill Riksg:scont. förskrifvit sig utöfver det erhållna beloppet.
Detta vore riktigt, om upplåningen varit bestämd att ske mot samma ränta som utlåningen; men nu är förhållandet, att Riksg.cont:s upplåning skulle ske mot 4 procis ränta och 1 procts amortissement, då deremot de enskilda låntagarne skulle betala 5 proc:» ränta och 1 proc:s amortissement, i följd hvaraf man lätt finner, att Riksgrscont., som i ränta och amortissement för ett capital af 2 millioner skulle betala 100,000 r:dr, men för ett capital af 1,840,000 skulle uppbära no,4oo r:dr, alltid hade ett öfverskott af 10,400 r:dr i silfver eller Hamb. b:co för betäckande af egna omkostnader.
Således låg häri ingenting stridande mot tankelagarna.
Hvad åter beträffar den andra saken, som talaren framdragit till stöd för sin sats, eller att hypotheksföreningarnas åläggande, att jemte ränta och capitalafbetalning ansvara för alla kostnader i och för det nu ifrågavar. lånets upptagande, icke skall stå tillsammans med hypotheksföreningarnas skyldighet att endast erlägga 6 proc årligen, deraf 4 skulle beräknas som ränta och 2 som capitalafbetalning; så har den varde ledamoten härvid förgätit försatsen i den K. proposm, som innehåller, att ingen förlust för staten skall i något afseende uppkomma af detta lån.
Alla omkostnader måste, i följd häraf, i främsta rummet ligga på föreningarna och 19 H. i3 98 Den 3 Februari e. m. amorteringen först komma efteråt, hvadan det är gifvet, att beloppet af amortissementet helt och hållet beror på de vilkor, hvarunder lånet kan erhållas, och någonting stridande mot tankelagarna finnes således icke heller häruti.
Samme talare har Ufven yttrat sin förvåning deröfver, att man icke i denna fråga velat fästa afseende på den nuvar. höga coursen, i hvilken han sett ett hinder för lånets indragande.
Jag måste bekänna, att jag å min sida förvånas öfver en sådan åsigt; ty efter mitt begrepp måste det just vara ert stor förmån att hafva hög cours vid lånets indragande.
Men jag öfvergår nu till Utsk:s betänk., och anser mig dervid till en början böra göra Utsk. rättvisa för den utmärkt skickliga concepist, Utsk. haft att tillgå; ty jag måste erkänna, att om Utskls förra betänk, i ämnet utgjorde prof på ett skrifsätt utan allt logiskt sammanhang, så är det närvar, betänk, författadt med en utmärkt skicklighet och visar, huru Utsk. i upptagande af skäl och motskäl förstått att upptaga och framhålla de svaga sidorna hos sina motståndare, under det de starkare blifvit undanhållna.
Men då jag gör Utsk. denna rättvisa, måste jag tillika förklara, att jag icke destomindre ej funnit mig öfvertygad af Utsk:s motskäl, och utbeder mig att nu äfven få utleta Utskrs svaga sidor.
Jag skall likväl först i korthet yttra mig öfver Utsk:s starka sida, som innefattas i vederläggningen af deras sats, som tro, alt lånefrågan nu kan få något samband med realisationens befrämjande; ty i den delen har Utsk. fullkomligen rätt.
För Banken är det likgiltigt, örn 1 millioner i silfver ingå emot ett motsvarande belopp sedlar, som utsläppas.
Men ehuru starkt Ulsk:s raisonnement i denna del är, har Utsk. dock härvid glömt att fästa uppmärksamhet på en omständighet, nemi. att vid denna riksdag åtskilliga beslut rörde Banken blifvit fattade, som möjligen skola leda till konstlade och onaturliga förhållanden.
Jag vill ej påminna om det beslut, som bär togs i går, jemte åtskilliga andra, af hvilka flera finnas af den beskaffenhet, att de skapa dylika förhållanden; jag vill blott erinra om det beslut, som fäster Bankens verksamhet vid den olycksaliga arithmetiska proportionen af 2:5, liksom något så idealiskt som ett lands rörelsecapital skulle kunna bestämmas af ett arithmetiskt förhållande.
Skulle det nu emedlertid hända, att Bankens fond nedsjunker till den stadgade proportionen, så vore det visserligen väl, om tillgång till dess förstärkande i bast funnes genom detta låns indragande; men då jag är öfvertygad, att Bancostyrelsen i allt fall föreser, att inga menliga följder för realisationen häraf skola uppkomma, fäster jag för min del, i detta afseende, ingen vigt vid nu ifrågavar. lån, och jag hoppas, att Utsk:s concepist, som nu med så mycken skicklighet vederlagt satsen om lånets nödvändighet för realisationen, äfven skall hjelpa oss att vid nästa riksdag få afhulpen den af Utsk. förbisedda Den 3 Februari e. m. 99 olägenhet, som jag här omnämnt.
Jag öfvergår nu till upptagande af mina motståndares egna skäl.
Utsk. erkänner väl, att tillvägabringandet af en lägre räntefot i allmänhet, än den hittills i landet gällande, är bra, och då hade jag afven vänlat, att Utsk. icke bortraisonnerat, att ändamålet här just är att tillvägabringa en lägre ränta; men dels påstår Utsk., att räntan af sig sjelf redan nedgått till 5 proc., och en sådan sats kan jag ej finna annat än högst besyn nerlig, då man hör personer, som sjelfva förvalta större penningeverk, förklara, att de aldrig hafva svårighet att få medlen utlånade mot 6 proc. Undersöker man förhållandet, så finner man också, att en sådan räntefot, som Utsk. uppgifvit, alldeles icke är känd utom Stockholm, der det visserligen händer, att personer äro så granntyckta i afseende på den pant, som erbjudes, att de göra mindre afseende på räntan, eller ock att långifvaren, såsom förhållandet är med. sparbanken, är i behof att kunna återfordra sina penningar när som helst och, då fordringar på landet äro mindre rörliga, måste inskränka sig till lån inom Stockholm, samt i följd häraf nödgas åtnöja sig med lägre ränta.
Dels invänder Utsk. vidare såsom allmän grundsats, att staten ej bör blanda sig i enskildas förhållanden.
Om Utsk. sagt, att en. sådan inblandning ej bör ske utom på ett välgörande sätt för de enskilda och utan förlust för staten, så hade Utsk. haft rätt; men isoleradt kan jag ej erkänna satsens giltighet.
Vore den ovilkorligen sann, hade det bort vara Utsk:s skyldighet att icke blott söka förekomma en ytterligare inblandning, utan äfven afböja den, som redan förefinnes.
Jag behöfver i detta afseende icke i minnet återkalla, att Banken är en statsanstalt, som på mångfaldigt sätt intervenerar i enskildas förhållanden, och att denna intervention t. o. nu vid denna riksdag blifvit ytterligare utvidgad.
Det finnes äfven andra statsanstalter, såsom Manufacturdisconten, hvilka intervenera till vissa näringars förmån, och detta låns ifri— gaste motståndare begagna sjelfva en sådan intervention för lån på jerneffecter.
Frågan, om statens intervention är nyttig eller ej, inskränker sig således i sjelfva verket till den enkla frågan, om denna intervention är behöflig och kan äga rum, eller icke.
Håller man sig nu till det förslag, Hr af Billbergh i sin reservation uppgifvit om statens garanti för de lån, som hypotheksföreningarna sjelfva vilja upptaga, så måste det inträffa, att antingen behöfva föreningarna denna garanti, eller behöfva de den icke.
I sednare fallet är förslaget ganska oskyldigt och alldeles oskadligt; i förra fallet bör åter garanti lemnäs.
Jag hörde på f, m. en talare åberopa besynnerliga skäl för att med exempel från Tyskland visa, att hyad der varit nyttigt, skulle blifva skadligt för Sverige.
Han hade rätt i framställningen af de förhållanden , som i Tyskland föranleda statens mellankomst till jordbrukets biträde; men jag hemställer, hvartill det le - 100 Den 3 Februari e. m. der att vilja förneka samma medels begagnande hos oss, om icke till den kärlekslösa sats, att det för staten är likgiltigt, om nuvar, innehafvarne nödgas frångå sin jord för att lemna den i andra händer, ty förhållandena äro desamma, om man ej vill finna en skillnad deri, alt penningarna der hemtades inom landet, då de här skola hemtas öfver hafvet.
Äfven jag hoppas, att i framtiden utländska capitaler skola sjelfmant inkomma; men jag frågar, huru ett påskyndande deraf kan anses skadligt?
Vidare hemställer jag, om icke, då det blifvit ådagalagdt, att äfven med den ännu ofördelaktigare ställning, hvari jordbruket sig befann vid sista riksdagen, fastighetsägarne likväl på 42 år kunde, genom årligt erläggande af 6 proc. i ränta och amortissement, blifva skuldfria, det vore obarmhertigt att icke förhjelpa dem till denna förmån, så framt de icke kunna erhålla den utan statens mellankomst; ty jag hyllar ej den kärlekslösa satsen, att det för staten är likgiltigt, om jordens nuvarande innehafvare gå under, de må hafva genom egen vårdslöshet eller i följd af Ständers felaktiga beslut iråkat sin närvar, belägenhet.
Hellre önskar jag i allt fall att nedkalla deras välsignelse öfver de Ständers beslut, som, hellre än att skoningslöst öfverlemna deras egendom till de executiva åtgärderna, gifvit dem tillfälle att komma ur sin skuld.
Bifalles ej förslaget, så inträffar, antingen att hypotheksföreningarna ändock få de lån, som behöfvas, eller ock få de dem icke.
Men för att kunna förutsätta det förra fallet, äro dessa föreningar altför okända utomlands; och för det andra skulle lånen komma att bestå i alltför små summor, för att framkalla bankierernas speculationer.
Äfven af detta skäl har staten icke ens i rika länder, såsom Preussen, nekat sin mellankomst, och detta har gjort, att ehuru vår ställning icke kan jemnföras med det olyckliga Polen , har man der fått lån till 88 proc. med 4 procts ränta, under det våra näringar få tigga sig till eller, rättare sagdt, nödgas klappa på capitalisternas dörrar för att få lån mot 6 procts ränta.
Dessutom är äfven en annan omständighet, som här måste tagas i betraktande, nemi. att hypotheksföreningar väl möjligen ändock skola bilda sig, men på ett sämre sätt, än om staten föreskrifver vissa vilkor för sin garanti.
Då frågan förra gången förevar, anmärkte jag faran deraf, att dessa föreningar skulle kunna organisera sig på sådant sätt, att de Upptaga lån ä vista eller på några månaders uppsägning, under det de sjelfva låna ut på 37 år.
Det är visserligen möjligt, att deras obligationer i början få omlopp; men en sådan bana är i allt fall så onaturlig, då man står med en skuld å vista eller, sorn är nära nog detsamma, på några månaders uppsägning, under det man har fordringar på 37 års betalningstid, att den alltid måste blifva ganska vådlig.
Då jag således ej ser någon våda i ett bifall, men mycken skada i ett afslag, och då jag för min del hyllar den sats, Den 3 Februari e. m. 101 att medborgares räddning alltid är ett nog vigtigt ändamål för att påkalla statens mellankomst, der det kan ske utan upj - offring, tillstyrker jag bifall till Hr af Bill berghs förslag och anhåller om Hr Gr. o. Landtm:s propos. derå.
Frih. af Nordin, Carl Joh.:
Jag skall icke blifva vidlyftig vid besvarandet af de anmärkn:r, som blifvit gjorda emot mitt föregående yttrande i detta ämne, helst jag i sådan händelse skulle bryta emot den grundsats, jag förut uttalat, att jag blott i prot. vill hafva min mening förvarad, utan att jag på något sätt afser att inverka på andras öfvertygelse, och det så mycket mer, som jag är öfvertygad, alt alla redan stadgat sin opinion i denna vigtiga fråga.
En talare har fästat sig vid mitt yttrande, att den K. propos:n vore ett bevis på Regeringens kännedom af landets verkliga ställning och att den, antagen, skulle afhjelpa den förlägenhet, som nu äger rum.
I motsats häraf har den värde talaren funnit den K. propos:n olämplig och t. o. m. stridande emot mathematikens grunder och tankelagarna.
Jag får härvid endast erinra, att det var tendensen af den K. propos:n, som jag gillade, utan att fästa mig vid den underordnade calculfrågan, eller om räntan bör vara 4) 5 eller 6 proc.
Svårt skulle det emedlertid icke vara att äfven visa, att, med 4 proets ränta, förslaget icke strider emot arithmetikens grunder; men jag åberopar i detta afseende endast hvad af nästföregående, talare blifvit anfördt.
En annan talare har sagt, att man borde öfverlemna åt jordbruket att hjelpa sig sjelft, och man har trott sig finna en contradiction, då jag yrkat en ökning af rörelsecapitalet, oaktadt jag medgifvit, att våra näringar förkofrat sig äfven under den tid rörelsecapitalet varit inskränkt och betydligen blifvit förminskadt.
Jag bestrider ingalunda, att i början af förminskningen af ett rörelsecapital näringarna kunna fortgå och äfven möjligen vinna någon förökning, emedan de icke så hastigt hafva känning af rörelsecapitalets indragning; men fortgår minskningen en längre tid, är det ostridigt, att näringarna slutligen skola hafva olägenhet deraf och tvingas att i samma mån upphöra att producera.
För öfrigt förekommer härvid, att vissa bättre lottade näringar kunna fortgå äfven under en mindre gynnsam conjunctur, under det andra måste afstadna, eller blott svagt kunna fortdrifvas.
Min öfvertygelse är, att hos oss jordbruksnäringen är en bland de mest vanlottade och således en af dem, som i främsta rummet lider af ett otillräckligt rörelsecapital; och då jag under 3 riksdagar hört allmänt klagas öfver landtmannens betryck, kan jag ej finna någon contradiction i min önskan af ett ökadt rörelsecapital till lättnad för jordbruket.
I anledning af den yttrade mening, att man borde låta allt gå sin egen gång och hjelpa sig sjelf, frågar jag, om t. ex. Preussiska Regeringen följt en sådan lära, månne loa Den 3 Februari e. m. detta land skulle befinna sig på sin nuvar. ståndpunkt i industrielt hänseende?
Jag tviflar derpå och troi- tvärtom, att landet skulle befinna sig i alla afseenden på en vida lägre punkt, än för närvarande der äger rum, samt att Preussen för dess nuvar. lyckliga ställning har att tacka en upplyst Regering, som insett behofvet af en motsatt princips tillämpning.
Frih. Rantzou har bestridt hypotheksföreningavs ändamålsenlighet och förespeglat Riksg.cont:s olyckliga ställning, då hypotlieksföreningarna ej mera kunna gö‘ra rätt för sig.
Jag hemställer, om inträffandet af ett sådant förhållande är troligt, och om någon jemnförelse kan äga rum emellan de fordna disconterna och de nu ifrågavarande hypotlieksinrättningarna?
Jemnför man dessa inrättningars rörelse, så finner man, att hypotheksföreningarna icke utlåna penningar annorlunda än emot full säkerhet i fast pant och ej upptaga penningar på kortare tid, än deras egna fordringar förfalla, hvaremot disconterna utlånade utan säkerhet på 6 månader, under det deras egna skuldförbindelser voro utställda med en månads uppsägning.
För öfrigt får jag fästa uppmärksamheten på den solidariska ansvarigheten hos hypotheksföreningarna, hvilken icke var i fråga hos disconterna.
För mig förekommer del nära nog otänkbart, att riktigt organiserade hypotheksföreningar kunna ramla, hvilket äfven bestyrkes af andra länders erfarenhet.
Man har vidare sagt, att Regeringen i denna fråga mindre afsett jordbrukets fördel än statslånesystemets införande.
Jag bestrider, att det nu ifrågavar. lånet är ett statslån.
Sådana lån trycka med ränta och amortissementsproc:n hela samhället, hvaremot här är fråga om ett lån till enskilda personer, hvilka lemna full säkerhet för både ränta och capitalafbetalning för ett till fullo erhållet capital.
Troligen, emedan man hoppas, att det skall klinga mindre angenämt för en okunnig allmänhet, kallar man detta lån för statslån; någon giltig orsak dertill finnes icke.
På den frågan, som jemväl blifvit framställd : hvad Regeringen hittills gjort för jordbruket, svarar jag endast med en annan fråga, nemligen: hvad har Representationen gjort för samma ändamål?
Jag yttrade i förmiddags, att mycket påkallar rättelse och förbättring, och deribland ställer jag i främsta rummet vårt beskattningssystem, ehuru jag ej hör till deras antal, som tro, att beskattningen, om den vore rätt fördelad, vore för hög.
Huru har Representationen behandlat denna vigtiga fråga?
Regeringen framställde redan vjd sista riksdagen ett förslag, rörande alla Kronans räntors indragning till statscassan; men Ständerna afslogo detsamma, ehuru, om man vill vinna rättelse i det felaktiga beskattningssystemet, det är ett oeftergiflig! vilkor, att alla indelta räntor skola vara till statscassan återgångna och under dess fria disposition, ty först derefter kan en jemnare fördelning komma i fråga att införas.
En annan för samma ändamål
Den 3 Februari e. m. högst vigtig fråga har vid denna riksdag blifvit väckt, nemi. oni förändrade stadganden för lösen af de indelta räntorna; men vi hafva sett densamma afslås af ett Stånd och ännu hvila oafgjord hos R. o. Ad.
Yrkar man, att
Regeringen med kraft skall gå tillväga för beredande af lättnader för jordbruket och näringarna, så bör Representationen icke afslå välgrundade förslag, som i detta afseende framställas; ty på sådant sätt kommer inan aldrig till målet.
Jag slutar delta mitt yttrande med upprepande af den förklaring, att jag i den föreslagna åtgärden ser den enda utväg, som för närvar, kan vidtagas för att gifva lif åt våra näringar och styrka åt realisationen, hvilken derförutan troligen ej blir af lång varaktighet.
I en så vigtig fråga, som den nu förevar., är det gifvet, att olika opinioner skola söka att göra sig gällande.
Striden synes emedlertid här egentligen hvälfva sig kr ing Hr af Billberghs reservation, och jag bekänner, att det vid sådant förhållande förefaller mig, som man skulle vara temligen likgiltig för det ifrågavar. lånet; ty det blir, efter min tanka, i alla fall omöjligt för hypotheksföreningarna att sjelfva upptaga lån.
Dertill är deras credit på utländsk ort alltför liten.
Jag hemställer således, om icke de, sorn önska lånet, göra bäst, om de hålla sig till Konungens propos.
För min del är jag öfvertygad, att det ej är svårare för Sverige, än för andra stater, att få utländskt lån, blott obligationerna ställas i riktig form, så att de kunna gå man och man emellan.
Det återstår således i afseende på sjelfva hufvudfrågan att undersöka tvenne omständigheter: 1:0 är Svenska jordbruket så skuldsatt, att statens biträde bör påkallas till dess lättnad?
och 2:0 är den föreslagna summan tillräcklig för att vinna det åsyftade resultatet?
Hvad den första frågan angår, lärer det få antagas som en obestridlig sanning, att jordbruket nära dignar under sina bördor; och jag säger oförtäckt, att detta förhållande härrör från den ojemna fördelningen af skatterna i allmänhet och grundskatterna isynnerhet.
Det bör således vara en skyldighet af staten att här lemna sitt biträde, särdeles då det kan ske utan någon uppoffring.
Hvad åter andra frågan beträffar, hemställer jag till hvarje tänkande landtman, om icke hvilken summa sorn helst, använd i den väg, som nu är i fråga, skall medföra förmån och afkasta vinst.
Jag fruktar ej heller, att 2 millioner i silfver skola befinnas så otillräckliga, som man trott, emedan, om man blott har en fond att bygga på, hypotheksföreningar otvifvelaktigt skola bilda sig och understödjas af de inhemska capitalerna.
Enda skälet för afslag vore således, om man ej hyser det förtroende för Styrelsen, sorn erfordras, och vilt antaga, att jordbruket här icke varit i sigte, utan blott inträdet på statslånsbanan.
Jag frågar likväl, om Den 3 Februari e. m. man har rätt att på detta sätt bedöma motiver.
Ehuru jag, för min del, ej delar Gr.
Mörners yttrade tanka, att Regeringen gjort allt, som kunnat göras för jordbruket, kan jag likväl ej frångå den öfvertygelsen, att nu ifrågavar.
K. propos:n blifvit framställd i så redlig afsigt till jordbrukets lättnad, att jag tillstyrker bifall till densamma.
Vidlyftigheten af denna discussion har redan satt B. o. Ad:s tålamod på prof till den grad, att jag anser mig böra vara så kort i mitt yttrande som möjligt.
I 4 på hvarandra följande riksdagar har jag med ihärdighet yrkat på åtgärder till näringarnas bispringande, utgående härvid från den öfvertygelsen, att en ökad folkmängd och näringsflit fordrade ett ökadt rörelsecapital; och då jag varit den förste, sorn vid denna riksdag yrkat det vid sista riksdagen beslutade lånets användande för hypotheksföreningar, kan jag ej annat än med tillfredsställelse se denna princip antagen af Regeringen uti den nu ifrågavar.
K. propos:n.
I frågan härom är jag förekommen af Frih. af Nordin och Gr, Frölich, som grundligt vederlagt Utsk:s betänk.; men här hafva några satser blifvit framställda, som fordra ett beriktigande.
En talare, ehuru icke ung, har sagt sig icke kunna minnas, att en utvidgning af rörel - secapitalet gjort landet godt.
Må han tillåta mig, som är äldre, påminna om vårt jordbruks ställning före riksg:ssedlarnas tillkomst.
Jemnför jag denna ställning med tillståndet efteråt, så kan jag vittna, att det varit denna tillökning i rörelsecapitaiet, som i betydlig mån bidragit till odlandet af våra falt.
Samme talare har- äfven anslagit R. o. Adis känslosträngar, isynnerhet den af hedern, och ehuru han redan i denna del blifvit besvarad af en annan talare, anhåller jag att få något fasta mig härvid.
Vi veta alla, att vid sista riksdagen fick realisationen biträde af jordbruksinteresset, och hvarföre?
Jo, emedan man dervid fästade löftet om lån.
Nu anser man i allmänhet ordhållighet äfven vara påkallad af hedern, och ehuru jag ej vill såra någon och således ej heller vill påminna om löftets återkallande vid denna riksdag, torde jag dock få erinra, att sedan man icke nämnt något om hederns fordringar, då löftet upphäfdes, synes det mindre lämpligt att komma fram dermed, då här endast är fråga om att rätta ett be gånget misstag.
Samme talare har vidare yttrat, att han vid trenne riksdagar hört många, bland hvilka jag äfven räknar mig, ifra mot strypsystemet, men att han hoppades, att om man nu gjorde intet för att tillfredsställa dessa rop, som han liknat vid deras, som hafva snaran om halsen, skulle de af sig sjelfva tystna.
Han har rätt deri, att strypningens sista moment verkar tystnad; men jag hoppas, att det icke skall gå ända derhän.
Jag appellerar till Svenska föl - Den 3 Februari t, in. io5 folket och uppmanar det att eftersinna hvilka de Uro, gom i fråga om nåringarna alltid talat emot mig och ifratföl1 alla capitalers, all circulations concentrering hiir i hufvudstaden.
Jag hemställer, om det icke just är de s. k. liberala, och jag hoppas, att folket vid denna appel skall känna igen sina verkliga vänner.
Jag tillstyrker bifall till Hr af Billberghs förslag.
O. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, Gust :
Jag hade icke ämnat förlänga en öfverläggning, hvars ämne redan af så manga talare blifvit bättre, än jag förmår, behandladt ur särskilda synpunkter; men jag har blifvit uppkallad dertill af ett yttrande, sorn Frih.
Klingspor fällt, och hvilket hvarken kan eller bör lemnäs utan anmärkn.
Jag beklagar, att ett sådant yttrande har kunnat förekomma inom detta rum, ty jag hoppades, att vi redan bade hunnit så långt på vår parlamentariska bana, att stridighet i åsigter, i meningar, i öfvertygelse, som jag finner så naturlig och som derjemte
Ur så nyttig i lagstiftande församlingar till frambringande af ett gemensamt väl, ej skulle urarta till denna bitterhet i ordställning, som borde vara bannlyst från de ämnen, vi här hafva att afhandla, likasom den är bannlyst ur allm. sammanlefnaden.
Jag beklagar derföre dem, som tro sig kunna verka kraftigare till medhåll för egna meningar, då de uppsöka oädla motiver för andras; och jag hatar och skall alltid hata detta ingrepp i blott den Allvetandes förmåga att ransaka hjeltan och tankar, som de tilltro sig, hvilka förmena sig kunna intränga till de inre driffjadrarna för tankar och handlingar, dem jag, af aktning för mig sjelf, alltid hos mina motståndare vill erkänna såsom härledande sig från samma uppriktiga och rena källa, som mina egna.
Men då måste striden föras med ädla och blanka vapen, som väl kunna såra med äggen, men icke, besmorda förut, åsyfta att fläcka med flatan; och om vi ej taga detta till regel, så vet jag i sanning icke, hvar vi skola stadna.
Jag skall icke upptaga de många bevis på ömhet och kärlek för den Regering, Frih.