Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den 4 §:n skulle borttagas, hvilken tj står i alldeles oskiljaktigt sammanhang med de öfriga stadgandena, som förefinnas i lagen, och hvilken utgör en obestridlig utveckling af den princip , sorn för lagförslaget ligger till grund; så ser jag ingen giäns för de concurser, som skola uppslå, och jag belviflar då, att domstolarne skulle hinna att väl afgöra alla dylika mål.
Ilr Printzensköld har påstått, alt det vore orättvist, om en borgenär icke skulle ånyo få bysätta sin gäldenär.
Denna orättvisa kan jag ej inse.
Sedan borgenären kunnat genom bysättning framtvinga gäldenärens alla tillgångar, sä måste ändamålet med bysällningslvånget vara uppfyldt.
Hr Printzensköld har vidare förklarat, att det vore ett orimligt påstående, att onus probandi skulle tillhöra borgenären, i afseende på gäldenärens tillgångar.
Denna orimlighet är för mig omöjlig att inse.
Det är nemi. här förutsatt, att gäldenären gjort cession och uppgifvit alla sina tillgångar, och således har han all sannolikhet för sig att ej äga någon vidare tillgång, utan, om då motsatsen påstås, hvilken motsats strider emot en aflagd ed och emot ett förhållande, som lagen föreskrifver, så mäste det åtminstone så mycket åligga borgenären, att han bör visa skälig anleda. lill alt gäldenären äger någon tillgång, som han ej uppgifvit, dertill någon full bevisningsskyIdighet i lagförslaget ej är borgenären ålagd.
Den i 4:<
Je §:n stadgade edgång har blifvit mycket klandrad.
Jag är för min del ej någon vän af dessa edgångar, men så länge de finnas i lagen, och så länge de derutur ej kunna utgå utan stora förändringar i våra processuella former, sä måste det vara nödvändigt att här bibehålla åtminstone den edgång, som i denna § stadgas, och Den 16 J«n u a r i e. ra. hvilken för öfrigt står i oskiljaktigt sammanhang med de edgångar, som gäldenären aflägger, då han uppgifver sina tillgångar till horgenärernes förnöjande.
Jag kan således ej finna hvaruti oriktigheten i denna § egentligen består, ehuru jag ej vill bestrida att ju ej en lämpligare redaction skulle kunna uppgöras; men intill dess jag fått se en sådan, så åtnöjer jag mig med den, som Ulsk. föreslagit, helst densamma undergått den vanliga skärselden, nemi. comiterades granskning, K.
M:s granskning och Utsk:s granskning.
Jag tillstyrker således för min del bifall till den ifrågavar. §:n. Frih.
Jag beklagar, att tvänne ledamöter, Hr Printzensköld och Hr Carlheim Gyllensköld, så skickligt i frågan inblandat främmande omständigheter, att jag befarar att inför ett auditorium, för hvilket sjelfva frågan har något främmande, följden deraf kan blifva att begreppet blir åsidoryckt.
Jag skall försöka att återföra det.
Frågan, mine herrar! är här, om någon lindring i bysättningslagen skall gifvas eller ej.
I anleda, af de framställningar, som Hr Prinzensköld och Hr Carlheim Gyllensköld gjort, för att få bort den 4 §:n> uppstår nu den andra frågan: är de facto någon lindring gifven, om man lager bort denna §?
Jag drager ej i betänkande att säga nej, det vore ingenting vunnet dermed.
Hr Carlheim Gyllensköld har gjort sig mödan att upprepa de fördelar, som den olycklige har, jemte det att han är bysatt, och jag beklagar, att han glömt alt nämna det han också får lefva; ty då han är bysatt, så tjena de öfriga fördelarna till ingenting.
Här är nu frågan om, huruvida bysättningen skall upphöra eller ej; och allt hvad man blandar in, som afviker ifrån denna fråga, hör ej hit.
En annan värd ledamot, Hr Printzensköld, har till min förvåning yrkat, alt onus probandi skulle ligga hos den tilltalade, nemi. derom att han ej har undanhållit någonting; han skall negativt bevisa, att han ingenting äger.
Jag hemställer till den värda talaren, huruvida en sådan bevisning ens är möjlig, sedan man borttagit edgången.
Jag tror det ej, utom det att jag stödjer mig vid den af alla jurister intill denna stund, Hr Printzensköld ensam undantagen, erkända grundsats, att när man vill tillvita en annan någonting, så måste man bevisa sitt påstående, och det är ej den anklagades skyldighet alt bevisa sin oskuld.
Denna grundsats är följd i Sveriges lag, och jag erkänner ej någon annan lag.
Allt sedan eld- jern- ochvaltenprofven aflades, känner jag ej något sätt för den anklagade alt åstadkomma en nöjaktig bevisning, då edgång honom vägras.
Jag önskar att förkorta discussioneu, och begär derföre vördsamt ett utbyte af stadgandet i 4 §:n 1 sa delllia § kommer att utgå, och den af Hr Gyllensköld i hans reserva - Den iG Januari e. ra. servation fiamställda § i stället anlagas, likväl med följande förändring.
Den af Hr Gyllensköld föreslagna redaelionen lyder sålunda: ”För fordran, som i gäldenärs concnrs bevakad blifvit, må ej bysätlning kunna honom sedan åläggas, der borgenär ej visar skälig anledning, det gäldenär undandöljer tillgång, som efter concursen honom tillfallit och lill guids betalning gå bör: visar borgenär sådan skälig anledning; pröfve då Konungens Bef:h:de, om bysätlning ä griI— denären beviljas må.”
Det är den sista meningen jag anhåller måtte förändras, och i stället för orden: ”pröfve då Konungens Bef:h:de om bysältning å gäldenären beviljas må,” begär jag ali följande ord mätte införas, nemi.: b ä nvise då Konungens Bef:h:de frågan lill laga domstol, som deröfver äger att sig utlåta.
För min del skulle jag vilja påslå, att den 4 §'n snarare är ett beneficium för fordringsägaren, än den är till hans nachdel.
Den af oss redan bifallna 3 §:n innehåller, alt gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i concurs afträdd, ejma bysättas för gäld, som han före concursens början gjort, utom i det fall som i 49 §:n °f concurslagen den 12 Mars i83o sägs, d. v. s, när han vistas utom sitt hus, innan dom i concursen är fallen; i hvilket fall han får bysättns.
Den 4 afser dock ett sätt för fordringsägaren att äfven efter concursen få gäldenären bysatt för den gäld han gjort före densamma, ifall han derefter får tillgångar, hvilka han fördöljer oell ej utJemnar till borgenärei nes förnöjande.
Det är således en verf - lig fördel, som genom denna § lemnäs fordringsägaren, och ej någon nachdel.
Vill man tolka den 3 §:n såsom Hr Gyllensköld, så skulle deraf blifva den följd, att gäldenären åter skulle kunna lagsökas och bysättas för den skuld, hvarför han redan cedera! bonis, och hvilken i hans concurs blifvit vederbörligen bevakad; men en dylik tolkning kan jag åtminstone ej godkänna, ty om den vore riktig, så skulle den stackars gäldenären blifva fordringsägarens snart sagdt lifegen, enär lian vid inträffad oförmåga att betala skulle kunna bysättas och lössläppas nära nog huru många gånger som helst, efter fordringsägarens godtycke, om denne sednare blott visste alt förskaffa sig Konungens Bef:h:des tillstånd.
Jag tror således, att fördelarna af den 4 §:n äro lika bestämda för fordringsägaren, som för gäldenären, och yrkar alltså, att ifrågavar. 4 § oförändrad måtte antagas.
Då man här hört yttras förvåning deröfver, att ledamöter af detta hus ännu finnas, som vilja försvara de bysältningslagar, hvilka nu äro gällande, och dem man stämplar såsom varande af en alldeles barbarisk beskaffenhet, så må det tillåtas mig alt tillbaka yttra min förundran detöfver, alt det finnes ledamöter inom det19 H, 3o a34 Den 16 Januari c. m. ta Hus, sorn kunna ät dessa lagar gifva en sådan benämning, enär de likaväl, som hvar och en annan, hafva sig nogsamt bekant, att tillämpning af dessa lagar ej kan eller behaga rum på någon, som rätt uppfattat credil-svstemet, och hvilken handlar försigtigt och följaktligen ej beböfver frukta för deras tillämpning.
Boyes förklarande till mig, att jag ej skulle förstå hvad negativ och positiv bevisning skall betyda, efter jag har beklagat mig deröfver, att man velat lägga onus probandi i delta afseende på borgenären, lemnar jag ulan allt svar.
Det må slå honom fritt att gifva hvad omdöme han behagar öfver min förmåga.
Jag bör likväl upplysningsvis förklara för Hr Frih:n, alt jag alldeles icke sagt, det jag velat förflytta onus probandi på gäldenären; jag har blott velat befria borgenären ifrån denna skyldighet.
Jag har velat försätta gäldenären efter concursen i samma catliegori hvaruti hvarje annan medborgare befinner sig till sina borgenärer, då hail ännu icke gjort concurs, alldenstund lagen tillägger denne samme gäldenär rättighet alt inträda i alla borgerliga rättigheter, sedan concursen är afslutad, och att då gifva honom en förmån, utöfver hvad hvarje annan medborgare äger, deruti ser jag sannerligen icke någon rättvisa.
För öfrigt har jag här, såsom jag tror, af en ledamot vunnit den upplysning, att tre Stånd redan bifallit betänk., så att det föga lönar mödan att nu derom vidare tvista, hvarföre jag för min del ej vill uppehålla R. o. Ad. med något vidare yttrande i ämnet, utan fortfar blott alt yrka afslag på betänkandet.
Jag har begärt ordet, endast för att lemna den upplysning, som Hr Printzensköld nyss omförmält, nemi. att redan före medlet af förra månaden detta betänk, blifvit af trenne Ständ bifallet.
Hr Gyllensköld:
Efter den upplysning, som nu blifvit meddelad, vore det orätt af mig att ytterligare förlänga discussionen.
Jag vill derföre blott tillägga några ord.
Cederström har förmenat 3 §:ns föreskrift, att gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i concurs afträdd, ej må bysättas för gäld, som lian före concursens början gjort, utom i ett särskildt fall, vore gällande efter concursen.
Sådan är dock tydligen icke meningen, hvarom Hr Friherren, vid nogare genomläsning af lagförslaget i sin helhet, lätt torde blifva öfvertygad.
Boye åter har sagt, att jag gjort mig möda med att söka upp fördelar för gäldenären, under det han sitter i bysättningshäkte!.
Visserligen innehåller förslaget stadganden till fördel äfven för deri bysatte; men det uppgifver tillika förhållanden, under hvilka, enligt detsamma, bysättning ej får öga rum.
Jag har ansett mig böra fästa uppmärksamheten på beggedera.
Den 16 Januari e. m. i35 Hr von Hartmansdorff, Au g., anhöll, att genom underl.
Ridd.Secret. fä upplyst, huru detta mål blifvit afgjordt hos de öfriga Stånden.
Ridd.Secret. ti llkännagaf, att Utsk:s förslag af samtliga de öfriga RiksScn blifvit bifallet.
När frågan således är afgjord, så ankommer framställningen lill K. M. ej mera på R. o. Ärlis beslut.
Likväl finner jag ej likgiltigt, om R. o. Ad. fattar något annat beslut, än del, som anses riktigast.
Jag vill ej uppehålla öfverläggningen längre, utan blottjförklara det jag liar funnit de af Hrr Gyllensköld och Printzensköld anförda skäl vara öfvertygande för mig att tillstyrka den 4 §:ns utgående.
Då denna fråga redan är af tre Stånd afgjord, kan det ej vara min mening att tala något i sjelfva saken.
Jag har blott velat fästa uppmärksamhet på det något besynnerliga tili den af Hr Printzensköld ul talade sats: ’’att våra bysättningar icke voro barbariska, emedan de icke tillämpades emot dem, hvilka icke blottställde sig för desamma ulan gingo försigtigt till väga och visste att rätt begagna sig afcredit-systemet.”
Enligt denna sals var den första Romerska creditlagen, som gaf borgenären rättighet alt stycka sin gäldenär lefvande, 0111 han ej kunde betala, ej heller barbarisk; ty den tillämpades icke på dem, som icke satte sig i större skuld Un han kumle betala.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s förslag till 4 §:n Ropades starka nej, blandade med ja.
Hr I,andtm. hemställde, om R. o. Ad. ansåg hela 4 $:n böra utgå.
Frih Roye:
Jag anhåller, att näst efter propos. till bifall på §:n må framställas deu propos. till redactionsförändiing, som jag begärt.
Ad., att 4-'de §:n i förslaget borde erhålla följande förändrade red idion :
För fordran, som i gäldenärs concurs bevakad blifvit, må ej bysättning kunna honom sedan åläggas, der borgenär ej visar skälig anledn., det gäldenär undandöljer tillgång, som efter concursen honom tillfallit och till gälds betalning gå bör: visar borgenär sådan skälig anledning, hänvise då Konungens Bef:h:de frågan till domstol, som äger att sig deröfver utlåta.”
Den 16 Jinuari c. m. 5 och 6 u’:ne äfvensom ine ressen. lii föl los.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den I oell 5 sisiI.
Dec. på hordet Ingda utlåt.
Nto 158, i anleda, af ålerremiss utaf TJlsk:s betänk.
Nto 107, öfver väckt motion ong:de villkorliga utmätningsresolul ioner.
På begäran af Hr von Hartmansdorff, A u g., upplyste undert. R i d d. Sec re t., att betänk.
JNr:o 117 blifvit af alla tre de öfriga RiksStin bifallet.
Mörner, C. G., och hvad han i sin reservation anfört, anhåller jag att blifva annoterad såsom finnande, att detta nya la^— stadgande är alldeles onödigt.
Jag hemtar grund lill min åsigt ifrån erfarenheten i den ort, der jag bor.
Der har aldrig varit någon, som haft att klaga öfver sådana resolutioner, emedan de lemna allt möjligt tillfälle till bevisning derför alt krafvel redan är guldet.
Det har, ofia handt, alt, när sådana resolutioner blifvit framledda, ett qvitto har blifvit framlemnadt, och således har resolutionen ej haft någon menlig följd.
Såsom reservanten ganska riktigt anmärkt, så skulle det hända i motsatt fall, att auetionsfordringar ofta skulle lemnäs ett alltför stort vitsord i förhållande lill andra fordringar, Det händer l. ex. ofta i städerna, att auetionisten sjelf är protocollist och ej har något vittne; det är således endast på hans intygande, som krafvel beror; och R. o. Ad. torde deraf finna, att detta skulle gifva ännu mera vigt åt påståendet, än det nu bar, då en conditionel resolution honom lemnäs, hvarigenom det tillätes att endast, såvida krafvel ej är guldet, utmätning må ske.
Af detta skäl instämmer jag i Gr.
Mörners åsigt, alt det föreslagna nya lagsladgandet är alldeles öfverflödigt.
LagUtsk:s betänk, blef af R. o. Ad. bifallet.
Vid förnyad föredragning af Exped.Utskts den r och 5 sisth December på bordet lagda mern.
N:o 17, i anledn. af erhållen återremiss å Exped.Utsk:s förslag till und. skrifvelse N:o 139, gillade R. o. Ad. hvad Utsk. uti detta mein. anfört.
Besvärs- och Ekon.- TJtsktns den 2 och 5 sisth Dec. på bordet lagda betänk.
Nto 87, om beskattningen å stångjernstillvei kniugen i Riket.
Hi- von Hartmansdorff, Aug., begärde alt erhålla underrättelse huru detta mål blifvit afgjordt inom de öfriga RiksSCn.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att det blifvit ålerremitleradt af samtliga de öfriga RiksSttn.
Dea 16 Januari e. 111.
Äfven jag yrkar vördsamt, ntt 11. o. Ad. matte ålerremiltt ra betänk , och det på följande skäl.
Jag bestrider den likhet i skait, hvartill Utsktn velat bringa afgifterna för stAngjernslillverkningen utom vid frälsehärdarna , eller hvad de må heta.
Utsktns tillstyrkande utgår från en grundsats, som jag cj kan gilla, nemi. den, att sedan egendomar fått ett visst varde, på grund af deras beskattning och besvär å ena sidan, saint af deras fördelar och afkastning på den andra, så skulle man genom en rubbning i skatten åt deras nuvar. innehafvare gifva en skänk, hvilken ej skulle hafva någon annan verkan än alt höja köpeskillingen för ögonblicket.
När bruksegendomen sedan såldes, och för det tillökade värdet betalades en högre köpeskilling, så vore bruket i den nye ägarens hand ej mera vinstgifvande, än det var förut, emedan räntan på den| ökade köpeskillingen motsvarade den eftergifna skatten.
St. i allmänhet gåfve sådana skänker, så blefve det en speculalion att göra här i Sverige, att nemi. köpa så många af de mest beskattade egendomar, som man möjligen kunde sig förvärfva, för att sedan, då beskattningen blifvit nedsatt, åter sälja dem med en enskild vinst, lika betydlig som Statens förlust.
Men vill man ändtligen gifva skänker, så frågas, — hvilka egendomshafvare äro de, som bäst behöfva att få något till skänks?
Jag skulle ej tro, alt det vore bruksägarne.
Inom vårt land höra de i allmänhet till de förmögnaste bland våra medborgare.
Det är väl att så är, och jag missunnar dem det ingalunda ; ty genom sin förmögenhet kunna de åstadkomma en rörelse i landet, som är högst fördelaktig, äfven för andra medborgare.
Men deras egenskap att vara de förmögnare, bör ej föranleda oss att medgifva dem en fördel, hvarpå de fattigare kunde hafva större anspråk.
Om någon förändring i beskattningen skulle af R.
St. beslutas, så anser jag beskattningsgrunden ej böra blifva efter skeppundtal, såsom Utsk:n föreslagit, titan efter härd i öfverensstämmelse med Bergs-collegii framställning.
Om beskattningen utgår efter härd, så ligger redan i beskattningssället en uppmuntran för härdens ägare att bedrifva sitt bruk på bästa sätt, emedan ju större tillverkning han kan åstadkomma, desto ringare blir hans beskattning.
Skulle man deremot hålla sig till skeppundtalef, på sätt Utsk:n föreslagit, så kommer man nödvändigt till den olämpliga åtgärden, att på ed fordra bruksägarens uppgift å sin årliga tillverkning.
Alt bevillningen bör jenina olikheter i grundskatten, är en redan känd sak.
Iian bör fortfara att äga denna bestämmelse, och sådant synes mig vara ännu ett skäl, att i strid mot Utskins tillstyrkan lem na grundskatten oförändrad.
På dessa grunder och på dem, som ytterligare blifvit framlagda i reservationerna, anhåller jag om återremiss. Den 16 Januari e. ni.
Hr L a g e r 1) j e I m , Pehr:
Jag instämmer meri den sista värda tataren i yrkandet af ålerremiss, men rör:de principen för beskattningen eller att lägga densamma på härd i stället alt låta ilen utgå eller skeppundtai af tillverkningen, är jag ej med honom lika tänkande.
Att lägga beskattningen på härd, frii svärm* dess beräkning; tv vid härdarna kan på olika localer tillverkas mer eller mindre, för vattenbrist, flod, m. ni., och liärdarne i Riket få för öfrigt för närvar, ej tillverka iner än ett visst qvantum.
Således måste i alla fall en modification för hela Riket äga runi, efter de olika localerna, och följaktligen skatten rättas efter t i 11— verkningsqvantiteterna , oell sålunda blir man ändock nödsakad att taga tillverkningsmängden i beräkning för de flesta härdar, och alla sådana härdar, som ej äro fria.
På grund häraf tror jag, att det är det lättaste sättet för beskattningens bestämmande, att lägga den på skrppundtalet.
Deremot är jag af fullkomligt enahanda tanke med den sista värda talaren i fråga om alet odiösa i det bevisningssätt, som Utsk:n bafva föreslagit.
I tredje punkten föreslå Utsk:n att hvarje bruksägare skall årligen inom den i December till vederbör, uppbördsman aflemna skriftlig uppgift å det tilländalupna smidesårels tillverkning, och att denna uppgift skall vara bestyrkt med vågattest.
Den bär föreslagna tiden är alltför kort, ty sniidesårel slutar den 3i Oct., och måhända står det ej i bruksägarens makt att ifrån vågen bekomma en sådan vågräkning före denna lid, så att lian kunde inom den i Dec. fullgöra sin skyldighet.
Det förefaller mig, som det vore lämpligare att utsträcka denna tid till den i5 December, och alt uppbördsmannen ändock hade nog tid på sig.
1 den 4 punkten hafva Utsk:n föreslagit, att det skulle ankomma på Taxer:s-comite'en att infordra brukshöcker i vissa fall.
Detta är alldeles olämpligt, ty bruksböckerna innefatta förhållanden, sorn visserligen ej tillhöra offenlligheten.
Hittills har Svensk lag medgifvil bruksägare rättighet att likasom handlande besvärja sina böcker.
JXu föreslås ett motsatt systeme, ty han skall förevisa deni, d. v. s. de skola granskas.
Jag ser ingen nödvändighet alt så kasta om ifrån den ena åsigten till den andra.
Den ena innebär det förtroende till bruksägaren, att han ej behöfver visa sina böcker, och den andra åsigten dr, alt han skall förevisa sina böcker lill granskning, då upplysningar derutur behöfvas.
Hvad man vill vinni, är naturligtvis, att Kronan ej skall lida; men då skatten är beräknad på tillverkningsqvantum, så finnes bestämda uppgifter derom i de s. k. motböckerna.
De kunna infordras, ty de äro offentliga handlingar, sorn i vissa fall skola företes inför bergslingsräl len vid liqvider, och det synes mig vara ganska lämpligt.
De innehålla räkningar emellan bruket och arbetarna, och så vidt jag vet, finnes i dem allestädes i Riket uppgifter på qvanliterna af D t n 16 Januari c. tu. smidet.
Man äger således tillfälle alt jent lora bruksägarens uppgift nied dessa böcker, ifall man så vill.
I öfrigt anmärker jag, lika nied en reservant, Biskop Hedren, emot lämpligheten af edgång, att jag anser den böra så mycket sorn möjligt inskränkas och ej utvidgas.
Bland reservationerna förekommer äfven en, sorn torde förtjena någon uppmärksamhet, nemi. den af Hr von Troil, emot Utsk:ns beslut om frälsefrihetens bibehållande.
Jag hemställer då till Utsktn, ifall Ulsktn fortfara i sin åsigt alt skatten hör nedsättas, om det ej då vore bättre att borttaga frälsefi iheten, emot åtnjutande af frihet från skatt i vissa år för det t i I lök ta smidet.
Bruksägaren kan anses derigenom hafva åtnjutit tillräcklig nedsättning för sin frnlsef i ilie!, och en förenkling göres uti uppbördsverket.
Jag anhåller, alt dessa anmärkningar mätte lå åtfölja ålerremissen lill Utskotten.
Likasom den siste värde talaren, anser jag i afseende på jerohandleringen, att tillverkningen hör beskattas, och j ig förenar mig i delta afseende med Ulsk;n, alt denna beskattning bör blifva lika öfverallt, eller en proc. af tillverkningen.
Emot Utskrns betänk, anser jag mig likväl böra göra den anmärkn., sorn finnes anförd i Hr Hedre'ns reservation, i hvilken jag instämmer till alla delar, emedan det synes mig både olämpligt och orättvist ali jerntillvelkaren skall till offentlig granskning årligen framlägga sina enskilda böcker.
Jag anser detta orättvist, synnerligen derföre, alt ingen annan skattskyldig har ett sådant åliggande, ej en gång de handlande, hvilkas rörelse är vida svårare alt controllera och äfven vida svårare att rättvist beskatta.
På denna grund anhåller jag om återremiss af Stats- och Ekon.Utskms ifrågavar. betänkande.
Vid åtskilliga tillfällen, då det ålegal mig alt uttala en mening uti den förevar, frågan och andia, som dermed stå i nära sammanhang, har jag, ehuru icke på detta rum, linderstedt principen af härdfrihet, d. v. s. af fix skatt å veikstaden med frihet i tillvei kningsbelopp för vissa till eli högre smide privilegierade härdar.
Frågan har likväl sedel mera från flera håll blifvit behandlad i en annan, nära nog motsatt riktning, så att den nu fått ett alldeles olika skick emot hvad den då hade.
Jag tror mig således nu utan inconseqvens kunna understödja den grundsats, som uttalar sig i UtT:ns betänk., nemi. den af fri tillverkningsrätt, med skatt grundad på ti11— verkniogsbeloppet och bestämd till i proc Häremot har visserligen blifvit anfördt, att sådant skulle innebära en skänk åt nuvar. bruksägare.
För det första tror jag dock, att ifrån detta omdöme bör undantagas allt det smide, som emot ett och ett halft skeppunds hammarskatt tillkommit på Den 16 Januari c. ra. grund af 1838 års författning, hvilken författning endast har varit provisorisk, och hvars bestämmelser således ej hafva kunnat på minsta sätt inverka på egendomsvärdena.
Hvad åter beträffar de bruk, som på grund af i8o3 års förordn. hittills erlagt dubbel hammarskatt, så bestämdes denna sistnämnda, för att i någon mån skydda de äldre hinken emot de nyare tillkomnes coneurrens.
Detta ändamål anser jag under de 37 år, som sedermera förflutit, kunna vala vunnet, och jag tror förhållandena nu vara så jemnade, alt man verkligen, utan någon slags obillighet, kan tillsiy 1 ka lika skatt för samma slags inrättningar.
Af dissa skäl biträder jag med min röst sjelfva principen af Ulskrns förslag; men jag tror, att den 4 punkten bör erhålla någon rättelse, och på sådan grund instämmer jag med de ledamöter, som yrkat återremiss.
Jag skulle för det första anse, alt edgång är ett bevisningssätt, hvilket så sällan som möjligt hör användas, helst i frågor af sådan beskaffenhet, som denna.
Alt förete böcker, är derjemte ett åliggande, som måste vara förknippadt med ganska stora svårigheter för den som dertill förbindes.
Instämmande hufvudsakligen i Hr Biskop Hedrens reservation, skulle jag i stället vilja föreslå den controll, alt Taxerings-comite'en, ifall den dertill tror sig hafva grundade skäl, ifall den har fattat misstanke om oriktiga uppgifter, må kunna taxera högre än som skulle motsvara den gjorda uppgiften; bruksägaren naturligtvis då obelaget att deröfver klaga, och att, om honom så godt synes, förete sina böcker till motbevisning.