Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom Landors dikt – som Browning besvarade med att tillägna honom Luria – fick Browning nu en mängd entusiastiska bref och kritiker, hvilka Elisabeth Barrett ber att få se, emedan hon ej endast vill »dyrka honom i sitt eget allraheligaste utan äfven i tempelförgården med de andra».
Och ju mer dessa hylla honom, dess mer undrar hon att hon kan vara allt för honom, medan han försäkrar henne att hon ej blott är hans »verkliga publik utan äfven, när han sluter henne i sina armar, hans verkliga, påtagliga, bevisade framgång».
Mitt lif, min dikt gåfvo mig intet, förr än du fann mitt lif och min dikt och välsignade båda . . .
Med din hand i min från början skall allt bli bättre . . .
Men om dig kan jag ej dikta.
Hade jag aldrig brakat poesiens språk förut, skulle jag uppfunnit det för att tala det till dig!
Nu afhålles jag just genom mitt bruk däraf: jag vill ej att ett enda af mina ord skall kunna tagas för »endast poesi»,
Brefven och besöken – ehuru de förra ofta kommo ett par gånger om dagen, och de senare nu äga rum ungefär tre gånger på fjorton dagar och förlängas till tre timmar – förefalla båda allt mer otillräckliga, ju mer Elisabeth Barretts återvändande krafter visa möjligheten af ett helt samlif.
Hon hade börjat med att gå omkring i sitt rum, så i nedre våningen, så åkte hon ut – och fick se de för henne nya synerna af en järnväg och af London i gasljus.
Slutligen steg hon ur vagnen och besåg några sevärdheter men framför allt njöt hon allt oftare den så länge saknade fröjden att gå omkring i gräset och stå under trädens gröna skuggor. 1846 i maj – som Browning kallade sin lyckomånad – kunde hon sända honom den första kvist, hon själf plockat, till gengäld för alla de blommor, han bragt henne.
Under sommaren oroas de allt mera genom begynnande misstankar hos hennes bröder, mr Kenyon och andra vänner och båda plågas dessutom af förställningen, som så illa passade deras naturer.
Robert Browning kände huru hans »oskattbara ädelsten hängde vid ett hår öfver en afgrund» och han visste dessutom att endast samlifvet kunde stilla hennes oro för hans lycka.
Sålunda, när han talat om giftermålet, talar hon om ett nytt dröjsmål.
Han svarar då:
Visserligen ville jag hellre lefva ett lif som det sista årets trots all dess halfhet, än vinna någon annan lycka, kärlek eller ryktbarhet i hvilka du ej hade del; ja, jag ville ej byta sorgen att sakna dig mot någon tänkbar glädje dig förutan . . .
Är det således för ditt bästa, du vill uppskof, då väntar jag gärna i tjugu år till, endast vi nu åtminstone vigas, så att jag kan få komma till din sjukbädd, om så skulle behöfvas . . .
Men är det åter för min skull du föreslår uppskofvet, då vill jag säga dig: att jag lefver i en knappt uthärdlig oro och öfverretning och att ett onödigt vänteår vore olidligt – ty jag älskar dig och är icke af stock eller sten . . .
Hvad som var fest förr är svält nu, så växer min hunger efter dig . . .
Hon svarar att hon ifrågasatt dröjsmålet uteslutande för hans skull, emedan hon tänkt sig möjligheten att han nu, med det verkliga afgörandet så nära, blifvit mer klarsynt.
I så fall, skref han, skulle jag sagt dig det.
Det kunde icke falla mig in att begå det brottet mot mig själf att gifta mig på en slocknad känsla . . .
Hvad jag behöfver är den hela, dagliga och stundliga hängifvenheten och sympatien . . .
Låt oss därför resa till Italien och vara så lyckliga som dagen är lång!
När de nu, utan vidare tvekan å hennes sida, börja afhandla de praktiska anordningarna, så finna de sig äfven i dylika frågor öfverensstämma med a tremblingly exquisite exactment.
Båda hyste det mest oengelska hat till alla världsliga klokhetssynpunkter; båda se idealet i ett sorgfritt zigenarlif utan hvarje hänsyn till andra människors sätt att inrätta sig; hon skulle »vågat gifta sig med honom på 100 £» och det är endast med stor tvekan hon föreslår att taga sin mångåriga kammarjungfru, Wilson, med sig.
Hvarpå han svarar att det enda, han kunnat bli ond öfver, vore om hon icke unnat sig denna, för hennes vård och arbete oumbärliga lyx.
I alla andra afseenden anse båda enkla lefnadsvanor som de förnäma och förakta djupt den konventionalism, hvilken, som hon säger, »i England omsluter en så tätt att själen intet ser genom, öfver eller bortom den».
Wilson, Flush, klassikerna i duodes, hvarandras bref och helt litet kläder – detta var bådas maximum af hvad som borde medtagas!
Äfven om båda ej lika mycket afskytt »den barbariskt råa seden att hålla bröllop» skulle dock deras förhållanden nödvändiggjort en vigsel i hemlighet.
För båda var vigseln endast en form, eniga som de voro att, om ej allt inifrån varit bestämdt, kunde den intet afgjort och att, om allt inifrån ändrades, borde den intet sammanhålla.
Jag kan aldrig betrakta vigseln som någon slags säkerhet för mig.
Den betyder intet för ens hjärta eller ens lycka, ty illusioner kunna skingras lika väl före som efter den . . .
Mitt äktenskapsprogram är: att du skall försöka mig en vinter och om du då tröttnar (hvilket jag vet utan att du säger mig det) låter jag min mulåsna galoppera med mig till Grekland . . .
Tro ej att jag skämtar: det är mitt djupaste allvar . . .
Jag skulle aldrig kunna gräla med dig, men af samma skäl heller aldrig lefva med dig, om du ej längre älskade mig.
Vi skola icke föra andra gifta människors afskyvärda lif – du vet att vi ej kunna det – åtminstone kan jag det ej, just emedan jag älskar dig så högt . .
Hvad är det i äktenskapet, som gör att alla dessa människor, hvilka också börjat med att tala om kärlek, nu se snedt på hvarandra under silkesmasken och faktiskt hata hvarandra genom den enas tyranni, den andras hyckleri? . . . som barn hörde jag två kvinnor tala om att den svåraste tiden i äktenskapet var den, då älskaren småningom förvandlas till äkta man.
Barn som jag var, lyssnade jag med både ögon och öron, och tänkte redan då: att det måste vara förfärande att få en man genom en sådan procedur!
Nu synes det mig ännu förfärligare . . .
Männen välja sina hustrur af alla andra skäl än att harmoniera med sig.
En sympatiens fullhet, ett ömsesidigt deladt andligt lif, det väntar sig ingendera annat än i den trånga, konventionella mening enligt hvilken kärleken och äktenskapet – till kvinnornas förnedring – realiseras öfverallt i världen . . .
Långt ifrån att hennes »program» framkallar hans motsägelse svarar han:
Du skulle handla alldeles rätt i att lämna mig ifall min kärlek slocknade.
Jag afskyr lika djupt som du äkta makars ömsesidiga »vänskaps- och aktningsförhållanden»; när ditt namn ljuder i mitt öra som hvarje annat, din röst som alla andras; när vi hänsynsfullt »gå ur vägen» för hvarandras sysselsättningar och »respektera» hvarandras smak och så vidare – må då allt vara slut emellan oss!
Men – jag tror icke att det går så med min känsla för dig!
Ännu aldrig har ett ord, en rörelse nått dig, hvilka ej framkallats af min lefvande, omedelbara kärlek, men otaliga rörelser ha blifvit undertryckta, emedan jag försmått bruka dem som uttryck för min känsla.
Män hafva ju en del erotiska beteenden, dem de stå ut med, därför att de äro afsedda för så kort tid.
Sedan de »vunnit» sitt mål tillåter dem den »verkliga tillgifvenheten och den ömsesidiga aktningen» – att bruka mycket färre omständigheter!
Men allt jag känner är så skildt från detta som himlen från jorden!
Jag hoppas finna allt fler medel och ord (kanske ej talade ord) för den kult med hvilken jag alltjämt skall dyrka dig . . .
I andra fall, då en man »eröfrar» en kvinna under eggeisen af oro, hopp och fruktan, slutar helt naturligt hans intresse för henne med bröllopsdagen.
För mig är den kärlek jag redan af dig äger, intet, mot den jag hoppas »eröfra».
Jag vill hos dig finna kärleken vid lifvets slut, kärleken efter profvet, kärleken till min kärlek, då den haft tid och tillfälle att bevisa sig själf . . .
Elisabeth Barrett var emellertid icke färdig med sin magna charta förr än hon lofvat honom äfven hvardagslifvets frihet.
Icke ett grand får du ändra i dina vanor, ty då skulle jag känna mig i vägen för dig!
Ditt lif behöfver ju icke störas af att du har mig i närheten?
Jag är mycket stillsam, mycket lätt nöjd, ej svår att göra i lag och icke ens i småsaker bortskämd genom något slags öfverflöd.
Blott du är lycklig, då blir allt bra för mig.
Umgås därför liksom du nu gör; gå ut när du vill, utan att säga ett ord, bruka all den rörelsefrihet du redan har; var herre öfver portnyckeln som öfver alla andra ting! . . .
Och han svarar:
Men jag har ju ej en enda vana, som kan störas genom mitt nya lif?
Jag önskar dikta, och lära en del af böcker, af naturen och människorna . . .
I Pisa ämnar jag fortsätta med detta och där som öfverallt blir det min stolthet att kunna arbeta med minsta möjliga apparat . . .
Hvad kan nu genom dig ändras i allt detta?
Och hvarför skulle jag låtsa att af dig mottaga en frihet, som det vore mig en olidlig plåga att behålla, efter som jag gifter mig med dig emedan jag endast på det sättet kan få nog af dig?
Så långt ifrån att ditt behof af stillhet och tillbakadragenhet skulle bli mig ett hinder, främjar det tvärtom min lifsplan . . .
Endast att du kan gå omkring och se, njuta och le kommer ju nu att förvissa mig om att du äger en för dig ovan glädje, medan en annan kvinna med mig skulle nödgas finna sig i ett lugn, en ensamhet, en enkelhet vid hvilka hon kanske ej varit van . . .
Utom dig själf har du aldrig gifvit mig något dyrbarare, än vissheten att du gärna reser med mig.
Kärleken uppväger ju allt och, när jag trodde att du ej ville lämna England, ville jag också stanna där.
Men att nu i stället få resa med dig, få lefva det lif, vi tänka lefva! . . .
Du ensam bland alla kvinnor kan skapa min lycka, ty du ensam ser i samma riktning som jag, känner på samma sätt som jag, lefver för samma mål som jag och dessutom ser du med samma ögon som jag den mest naturliga och omedelbara vägen att nå dessa mål, d. v. s. genom ett enkelt, tillbakadraget lif, utanför världen (men icke ur den verkliga världen) genom resor och allt det andra!
Och dock vet jag, att under allt detta blir samlifvet med dig det innersta i min lycka, och att om du en gång komme att önska dig ett helt annat slags lif, skulle det bli mig en glädje att lära mig hvad du då af mig önskar . . .
Under utbytet af sådana framtidstankar ordnade de sina resplaner och andra angelägenheter.
De hade redan afgjort att gifta sig i september, den för henne bästa restiden, men dagen framflyttades hastigt genom familjen Barretts planer att taga
Elisabeth med till landet.
Bland Elisabeth
Barretts bref finnes ett, som Robert Browning påtecknat:
Lördagen sept.
12 1846 ¼ 11 – 11 ¼ f. m. (91).
Detta betyder att det var den 91:sta gången han såg Elisabeth Barrett när de den dagen, följda af endast hvar sitt vittne, vigdes i Marylebone-kyrkan.
– Till denna återvände Robert Browning sedan vid hvarje besök i London för att kyssa tröskeln, Elisabeth Barrett beträdde den dag hon – ensam och »mer död än lefvande» – gick till honom ur sitt hem, fullt viss att snart bli utestängd från detta.
Omedelbart efter vigseln återvände hon till Wimpole Street och återsåg Robert Browning först den 19 september, då de tillsammans lämnade London.
Under tiden växlades ännu några bref, i hvilka han tackar henne för det stora kärleksbevis hon, genom sitt beslutsamma mod, gifvit honom.
»Komma hvad komma vill,» skrifver han, »så har mitt lif nu burit blomma och frukt.»
Af alla de kvinnor, som vigts i den kyrkan, har kanske ej en enda haft så starka skäl som jag för min fullkomliga tro och hängifvenhet.
Detta var min ersättning för att jag saknade, hvad andra kvinnor i en sådan stund vanligen äga, sina närmaste i sin närhet.
Men jag behöfde dem så mycket mindre än andra, ty min lycka är så mycket fullkomligare . . .
Och med de enkla orden: »Det är förfärligt – förfärligt att nu för första gången i mitt lif vålla smärta i mitt hem genom en frivillig handling» – står hon färdig att följa honom.
Hennes aning, att hennes far aldrig skulle förlåta henne, besannades.
Alla hennes bref till honom återkommo oöppnade till henne efter hans död 1857 och hennes namn nämndes ej ens i hans testamente.
Men hennes visshet att faderns stolthet led mer än hans hjärta gjorde att hans obeveklighet aldrig kastade någon varaktig skugga öfver hennes nya lif.
Till systrarna förblef förhållandet oförändradt – de hade vetat allt, utom det sista steget – och med bröderna blef det framdeles återknutet.
De vänner, om hvilkas ogillande Elisabeth Barrett varit så viss – både på grund af hennes egen »galenskap» och hennes handlingssätt mot fadern – klandrade henne ej, ty de kände alltför väl mr.
Barretts tyranniska monomani, som framträdde vid alla barnens giftermål.
Utgången visade ju dessutom att dessa båda poeter haft rätt i att anse sitt »eget vansinniga giftermål som det enda kloka i världen!» Carlyle, Brownings vän – allt sedan denne hejdat den ridande Carlyles häst på Wimbledon Common för att omtala sin beundran för den honom då personligen obekante tänkaren –, var hänryckt öfver deras handling.
Och den gode vännen Kenyon, gent emot hvilken de båda haft det sämsta samvetet, skref till sin kusin:
Du har äfventyrat ditt lif och du har gjort alldeles rätt!. . .
I stället för det allmänna ogillande Elisabeth Barrett väntat, fick hon således talrika bevis på sympati från dem, hvilkas omdöme hon skattade.
Hvad åter världens välvisa meningar angick, så voro de mot dem fullkomligt skyddade genom sin likgiltighet.
Nu – jublade hon – kunna inga människor skilja oss.
Nu har jag rätt att öppet älska dig – ja, det kommer ju till och med att kallas min plikt, medan jag vet att, vore det också en synd, skulle jag lika fullt göra det!
Robert Browning och Elisabeth Barrett visa sig genom dessa bref genomträngda af den tanke som – sedan den tid brefven skrefvos – långsamt arbetat sig fram under det nu slutande århundradet, den tanken: att äktenskapets enda sedliga grund är den fullt ömsesidiga och fullt sympatiska kärleken.
De erkände med klar följdriktighet: att kärlekens fortvaro liksom dess början hör till frihetens område och att kärlek således hvarken kan utlofvas eller, på grund af några löften, kräfvas och att – efter som kärleken utgör äktenskapets enda sedliga grund – så är äfven dess upphörande å endera eller båda sidor ett berättigadt skäl till äktenskapets upplösning.
Men – och detta är denna sannings andra följdsats – de visste tillika: att när kärleken betraktas, såsom de själfva betraktade den, ej som ett öfvergående lifsmoment, men som lifvets väsentliga innehåll, som en religion, hvilken kräfver hela varelsens hängifvenhet under alla tillvarons ögonblick, då blir äktenskapet – i mening af ett frivilligt, lifslångt samlif – en oafvislig nödvändighet, icke ur etiskt-social men ur individuellt-psykologisk synpunkt.
Först när den fria kärleken, i makarna Brownings mening, blir den enda stiftaren af äktenskap och denna fria kärleks fulla förverkligande blir äktenskapets enda ändamål – då skall man få se, i djup mening, oupplösliga äktenskap.
Eller, med andra ord: det oupplösliga äktenskapet är sedligt endast för de människor, hvilka fullkomligt kunna umbära äktenskapets lagliga band.
Men kärleken kan icke, som för makarna Browning, blifva lifvets stora innehåll, förr än människorna blifva hvad dessa båda voro, lefnadskonstnärer hvilka med klart medvetande bevarat – och bevarat sig själfva för – sitt erotiska ideal och hvilka, oberörda af alla andra hänsyn, välja de lifsförhållanden, hvilka tillåta dem att på det fullkomligaste sätt utforma sitt stora lifsinnehåll.
Och lefnadskonstnärer åter blifva endast de hvilka likt dessa hafva en stark själfkänsla och ingen fåfänga.
Det är denna senare, som försvagar människorna och hindrar dem att stå ensamma; det är den förra, som ger dem styrkan och makten att, trots alla slags hinder, förverkliga sitt eget väsens lag.
Jag har ofvan framhållit att Browning ej hörde till de, särskildt i våra dagar talrika, individualister, hvilka föra stora ord om öfvermänniskan och hennes lefnadsvishet på läpparna, men hvilkas handlingar äro mer råa och fula och små än ens de föraktade hjordmänniskornas.
Brownings lidelse som människa var ett med hans lidelse som diktare, nämligen enhet och helhet, trohet mot sin egen själs högsta mål och ihärdig, daglig själfkultur för att i små som stora ting förverkliga dessa mål.
Och samma lidelse var hennes.
Sålunda bevisade båda under sitt samlif: att icke ett af de förut anförda orden varit ett öfverord; att deras kärlek, vårdad med andakt, verkligen växte i stället för att vissna och att den till det sista hos båda motsvarade Elisabeth Barretts egen karakteristik:
How do I love thee?
I love thee to the depth and breadth and height
My soul can reach, when feeling out of sight
For the ends of being and ideal grace.
I love thee to the level of everyday’s
Most quiet need, by sun and candle light.
I love thee freely, as men strive for right;
I love thee purely, as they turn from praise.
I love thee with the passion put to use,
In my old griefs, and with my childhood’s faith.
I love thee with a love I seemed to lose
With my lost saints, – I love thee with the breath,
Smiles, tears, of all my life! – and, if God choose,
I shall but love thee better after death! 13
Då jag vid tretton år första gången läste denna dikt mottog jag som lifsafgörande aning, hvad sedan lifvet gjort till afgörande visshet: att detta är den stora kärleken och att allt annat, som – sedan mans och kvinnas skapelse – blifvit kalladt kärlek, i jämförelse med denna endast är tidspillan eller tidsfördrif.
Robert och Elisabeth Barrett Browning.
Love – all love – is but a passionate drawing closer.
Robert Browning till Elisabeth Barrett.
Till Brownings framtidsförhoppningar hörde äfven att »ingen post skulle finnas på sirenernas ö» och – som jag redan nämnt – voro makarna Browning under hela sitt nära femtonåriga äktenskap ej heller en enda dag skilda.
Det blir nu endast genom bref till vänner och genom den samtida engelsk-amerikanska bref- och memoarlitteraturen, man kan iakttaga deras äktenskapliga lif.
Elisabeth Barrett Brownings bref till sina vänner14 äro lika enkla, personliga, liffullt berättande som hennes kärleksbref.
Hon förblir alltjämt samma blygsamma, naturliga varelse, full af medkänsla för andras sorger och fröjder, äfven sedan hennes eget lifs fullhet kunde kommit henne att förbise dem.
Om sitt arbete meddelar hon endast hvad andra önska få veta; men brefven skildra däremot hennes hvardagslif med den åskådlighet och färgrikedom, som är den kvinnliga brefstilens tjusning.
Båda hade samma stora, sunda förmåga af hel och omedelbar lifsnjutning.
De uppskatta hvardagstrefnaden lika andäktigt som helgdagsstunden; de sätta hvilans glädje lika högt som arbetets och de ägde den förmåga att leka och latas utan hvilken Elisabeth Barrett Browning med sanning säger att intet stort uträttas.
Hon gjorde aldrig sin sjukdom till anledning för anspråk, tvärtom fyllde hon i högsta grad hvad hon själf kallat villkoret för ett godt lynne: generositet i småsaker.
Och äfven han ägde denna generositet i öfverflöd.
I sitt föräldrahem njöt han af att låta de sina för sig bestämma alla småting och han bad sin hustru fortfara därmed.
»Det vill säga när jag kan gissa din önskan, skall du ej omtala den, ty då är det en särskild glädje att uppfylla den outtalad!
Men annars skall du välja, ty om två vägar varit för mig lika bra, blir den du valt strax för mig den bästa.
Så storsinta lynnen äro mycket mer ovanliga än storsinta själar.
Och detta är orsaken hvarför så mången annan stolt kärlekslycka strandat på låga bankar af otaliga sandkorn.
Äfven från andra, det hvardagliga lifvets små eländen, blef deras lycka räddad genom det sunda förstånd, hvaraf särskildt han hade en, för en diktare ovanligt rik, fond.
Deras vänners farhågor att dessa »båda diktarhufvuden och diktarhjärtan» skulle intrassla sig i alla slags praktiska svårigheter besannades icke: de lefde klokt efter sina tillgångar, och ingenderas fantasi hade några dyrbara nycker.
Slutligen hindrades de genom själfva storheten och styrkan i sin kärlek att nöta ut den genom öfverspändhet eller dualistisk egoism.
Deras samlif fylldes genom gemensamma andliga intressen, framför allt intresset för alla mänsklighetens stora frågor.
Dessutom voro båda så helt konstnärer, att de förstodo och vårdade hvarandras behof af ensamhet, liksom så helt ömma i sin kärlek att ingendera – vare sig för sina egna diktarintressen eller för sitt eget kärleksbehof – själfviskt förbrukade den andras tid och krafter.
Deras första mål var Pisa, dit de reste öfver Paris och Avignon.
Vid Vaucluse och Petrarcas källa bar Browning sin hustru öfver den grunda, klargröna strömmen till en tronliknande klippa midt i vattnet, hvilket sålunda för andra gången blandade sitt stilla sorl med en diktares kärleksord.
I Pisa blef Elisabeth Barrett Browning ej blott »friskare utan förvandlad».
De lefde där i den fullkomligaste ensamhet, utan annat umgänge än domen och Campo Santo, Vasari och minnena från Byrons och Shelleys vistelse där.
Hon skildrar deras lif på följande sätt:
Pisa är fullt af ro och skönhet och omgifvet af purpurskiftande kullar, hvilka locka oss djupare in i landet.
Här är molnfri, solig himmel och vårlikt väder.
Vi göra dagliga promenader, under hvilka guldgula oranger titta ned på en öfver murarna.
När jag är trött sitter jag på en sten och betraktar ödlorna och bergen, den klara lilla sjön och pinjeskogen . . .
Mitt hufvud går rundt af lycka – jag, som aldrig varit lycklig förr i mitt lif! . . .
Roberts geni är intet i jämförelse med hans personlighet, hans mer än kvinnliga ömhet, hans outtröttliga godhet, hans stundliga sträfvan efter den högsta fullkomning.
Hans temperament, hans hvardagslynne, hans sätt – allt är fullkomligt!
Hvar timme binder mig fastare till honom.
Han kan tala visdom om allt mellan himmel och jord och dessemellan visa ett ständigt godt lynne och en munterhet full af tokeri . . .
Vi skratta som om vi voro tjugu personer tillsammans . . .
Vår middag få vi från en trattoria och bli fullt mätta af fågel och chianti; vi supera på kastanjer och drufvor.
Elias och liljorna på marken hade ej färre matbekymmer!
Jag slipper till och med ordinera middagen och äfven att slå i kaffet är ett deladt arbete.
När jag endast är så god att låta mig bäras uppför trappor och änglalik nog att ligga stilla på soffan – då anses mina plikter fyllda med tillbedjansvärd fullkomlighet! . . .
Bland deras visa grundsatser för samlifvet var äfven den, att hvardera skulle arbeta alldeles för sig själf och aldrig visa den andra hvad de höllo på med – förr än det var färdigt, en regel, som han någon gång bröt, men hon aldrig.
När han en gång, 1846, i sin oro att hon för honom försummade sin diktning, frågade om hon alls intet skref, svarade hon; »jo, jag har verkligen något, men det blir först i Pisa du får se det».
En dag på nyåret 1847 stod Browning i fönstret, då han hörde hustruns steg bakom sig; hon grep honom i axeln för att hindra honom vända sig om, då hon stack till honom ett manuskript, »som han skulle läsa och rifva sönder, ifall han ej tyckte om det; det var helt och hållet hans tillhörighet» – hvarpå hon flydde ur rummet.
Sålunda – sparade till lyckans fullhetsstund – fick Browning i sin hand de fyrtiofyra sonetter i hvilka hans hustru under deras förlofningstid uttryckt de känslor, dem de redan anförda brefutdragen omedelbart skildra.
Hela den upplefvade verkligheten ler, rodnar, strålar genom tårar i dessa dikter, hvilka med lidelsefullt sammanpressade tonfall förtälja diktarinnans kärleksoro och kärlekslycka.
Bakom orden anar man en känslans styrka, som orden ej mäkta bära.
Och dock, hur starka äro icke här äfven orden!
Nu samsmälte allt, hvad Elisabeth Barrett Brownings poetiska stil vunnit i kraft, med en känsla hvars hvita glöd brände bort hvarje oformlighet och skingrade hvarje oklarhet.
Denna formella öfverlägsenhet i Elisabeth Barrett Brownings mest subjektiva lyrik visar att det fulla gifvandet af personlighetens lif i dikten endast stegrar dennas klarhet, liksom den största värmes källa äfven är det starkaste ljusets.
När den personliga känslans öfvervälde försvagar diktens konstnärlighet, är det endast därför, att känslan ej varit stark nog för att stiga upp som en flamma.
Sonetterna äga en sådan formens fulländning att man alldeles glömmer formen för innehållet.