Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rusthållare är åter förhållandet helt annorlunda: där är ingen förbindelse, genom Contract till årliga bidrag. eller beklädnads anskaffande, å bestämda tider, utan beror sådant, på behofvet deraf, hvari sig mycken olikhet iöreter, dels i följd af Cavalleriets mera eller mindre begagnande , dels af Hussarers eller Dragoners mer eller mindre agtsamhet , att Munderingarne vårda; och då behofvet af en större beklädnad, möjeligen icke visar sig förr inträffa, än efter flere års förlopp, tror jag, att förtroendet till inrättningar af Cassör, icke i allmänhet är så gynnande, att man skulle i förväg, för flere aflägsne års behof, dertill vilja göra sammanskott.
Det kunde således hända att BeklädnadsDirectionen blef overksam, i saknad af medel, hvilken overksamhet i alla fall förekommer mig skola inträffa, då de smärre detaillerne af Rusthållare» utgifter, som förekomma flere gånger om året, i afseende på de så kallade mindre defecter, såsom lagning af mundering, linne, skor, stöflor m. m. äro sådane till deras beskaffenhet, att jag icke anser lämpeligt, icke en gång verkställbar^ att en aflägse varande BeklädnadsDirection, skulle vara i tillfälle, att hvarje förekommande serskildt behof kunna ombesörja, utan att desse små detailler, nödvändigt måste, som hittills, komma att Rusthållarne besvära.
Då jag således ej allenast förmodar att ingen Rusthållare, emot sitt bifall kan förpligtas till beredande af en Cassa för framtida Beklädnadsbehof, utan äfven, som anmärkt är, hyser den Den 6 Junii e. m. 77 öfvertygelse, att de besvärligaste detaillerne, för beklädnadens årliga underhållande, icke kunna annorlunda, än af Rusthållare, ombesörjas ; anser jag mig äga anledning till det oradomej att föreslagne BeklädnadsDirectioner vid indeldte Cavalleriet, åtminstone LifRegementets HussarCorps, skulle blifva utan allt ändamål och utan all befattning; börande frågan derom förfalla, så vida icke, hvarom likväl icke nu fråga är framställd, passevolance för rustningsskyldigheten för häst och karl blef, i ett för.allt, träffad; anhållande jag vördsammeligen att geuom återremiss af Betänkandet få anmoda Utskottet, att meddela närmare upplysande omdöme i detta afseende, äfvensom utveckling af hvad efter Förslag borde blifva BeklädoadsDirectionernes åligganden, och huruvida i mindre detailler, någon omsorg icke dessmindre borde Russthållare tillkomma, hvarom Utskottets tanke icke kan af Betänkandet inhemtas; så vida, vid nu varande förhållanden Utskottet icke inser att BeklädnadsDirectionerg inrättning vid IndeldteCavallerier, åtminstone LifRegements Husarcorps, vore olämpclig, och således utan ändamål att föreslå.
Herr af Lehnberg, Carl Magnus:
Det är ej i afseende på systemet af den allmänna undervisningen vid Rikets Läroverk, 73 Den 6 Jiiniie.
Wj eller på bestämmande af dithörande ämnen 5 dessas indelning samt methoderne för deras bibringande, som jag för ett yttrande af mig utbeder ett rum uti Höglofl.
Jag skall blott fästa mig vid en detaille af ämnet, hvaruti jag tror den medfödda rättar känslan och tankan på medborgares ömtåligaste rättighet vara tillräckliga att skapa ett omdöme och att ålägga ett yttrande. i:sta Sectionens 5 Cap. 4 §.
SkolOrdningen innehåller; ”Ej må den etill Lärjunge) antagas som icke kan för Läroverkets Rector styrka, att han genom egna tillgångar, eller andras understöd kan sig vid Läroverket uppehålla. ” Jag vill ej misskänna motivet för detta stadgande, så vidt som det innefattar en Styrelsen värdig omtanka att förebygga vådorna af en obetänksam utöfning utaf menniskans ädlaste begär till moralisk förkofran och derpå grundade relativa anspråk i samhället.
Jag vågar deremot ifrågasätta billigheten och lämpligheten af detta stadgandes oundvikeliga resultat.
Den åberopade §. gör en skillnad emellan den bemedlade och den medellöse till den grad, att den ena eller andra af dessa egenskaper berättigar till eller utesluter ifrån begagnandet af samhällets allmänna anstalter till Den 6 Junii e. m; kunskapers meddelande, Dea sätter dea ärfda eller tillfälliga lyckan till domare emellan med. borgares anspråk redan inom de första beredelseåren för användbarhet och förtjenst.
Den sträcker prohibitivsystemet, såsom tiilämpadt emot moraliska anspråk, in på ett gebiet, der det står främmande för billiga förnuftsgrunder, och', har genom ett för den obemedlade redan i förväg lagdt hinder att tillgodonjuta de förmoner, hvartill utmärktare natursgåfvor och dessas värdiga användande synas berättiga, trädt för nära medborgarens ädlaste rätt.
De’missbruk, som af en bibehållen jemnlikhet i allas rättigheter, att begagna allmänna Läro-anstalterne kunna uppkomma, böra lika litet afskräcka derifrån, som möjliga undantag från en gifven regel bevisa regelns origtighet.
Den möjliga beräkningen, att genom försvåradt inträde vid Rikets Läroverk vända en mängd meddellöse ynglingars verksamhet till handtverk och näringar , tillåter jag mig emotse ouppfylld.
Jag tror, att endast förmonligheten af dessa sednare och beredde hjelpemedel till inhämtandet af nödige kunskaper för deras bedrifvande, medföra ett sådant resultat.
Jag föreställer mig ej, att ett snillé (yngling eller man) i harmen öfver att ej få utbilda sig till Lärdomsidkare eller Statsman, blir en duglig Handtverkare, och ej att denna sednare, genom bristande skydd eller allmänna hjelpemedel för sitt handtverk skapas till en god författa - 8o Den 6 Junii e, nu re eller en daglig embetsman.
Det tillhör Staten att bereda och vidmagthålla medel till utbildande af olika anlag till olika slags gagn i Samhället; ej att genom tvångsmedel, truga den ena medborgaren till ett mål, den andra till ett annat.
Då den af Högloft- Allmänna Besvärsoch EconomiÖtskottet, uti dess nu upplästa Betänkande, föreslagne redaction af stadgandet uti ifrågavarande § i långt ifrån att åsyfta något förändradt resultat vid stadgandets tillämpning, endast bestämmer en vilkorlig föreskrift för vederbörande SkolLärare att för meddellösa ynglingar, som önska inträde vid Läroverken, söka bereda tillgångar för underhåll under läroåren, så vågar jag, uppå de skäl, jag åfvan haft den äran anföra, vördsamt anhålla om Betänkandets återremitterande.
Bilagor till PleniProtocollet för den 11 Junti, förmiddagen.
N:o i» Grefve Spens, Carl Guftaft
Att den hvara ägande befattning icke tillåtit - Den 11 Junit f. m. s« låtit honom samla någon egent-elig juridisk kun— skap, uppträder för att tala ienLagfråga, torde i ock för sig sjelf behöfva ursågtas; jag vågar s detta afseende anhålla om Ridderkapets och Adelns öfverseende, stöder serskilt hoppet derom på nödvändigheten, serdeles i denna tid, grunda alla beslut i creditfrågor, der Sta., ten på ett eller annat vis deltager, på oomkullstötliga principer.
Vöre det i närvarand® ställning antingen verkligen mindre, eller min» dre erkändt, vigtigt, hvad utgång de serskild ta frågorna om Realcredit, hvilka vid denna Riksdag äro anhängige, kunna taga, skulle jag ej med mina anmärkningar upptaga Ridderskapet och Adelns dyrbara tid; nu har j*g trott, att då vidden af ämnet är stor och icke allt lätt ihogkommes af en ock samma, det vore hvars och ens skyldighet, att i detta mål anmäla de brister, han trodde sig se i den deraf gjorda framställningen.
Lagutskottet har utveckladt sin åsigt af inteckning i fast egendom i sex serskildta Betänkaoden; det kan hända, i fall jag i anledning af flera deribland än detta, kommer att yttra några ord, att jag då nödgas åberopa hvad som förut blifvit anfördtj äfven för den händelsen uther jag mig Ridderskapets och Adelns benägä na öfverseende.
Ett sådant åberopande är åtminstone bättre, än om hufvudåsigten skulle för hvart tillfälle vidlyftigt framställas.
Jag är äfven ganska öfvertygad, att LagUtskottets Herrar Ledamöter, innan de yttrat sig Öfver Bil. till Ridd. o. Ad, Pr. V Band. 6 ti Den 11 Junit j. m. <3e serskilt» lrågorne, stadgat sin öfvertygelse derom, hvad inalles inteckning är, efter när-^ Varande förmer, och likaledes om hvad den borde och kunde vara; och betragtandet af dessa sex Betänkfinden såsom ett helt, bör således åtminstone ej af Utskottets Ledamöter misslyckas.
Det Er ostridigt att hvar medborgare, enligt theorien, bör vara lika oförhindrad att grunda ett förtroende för sig hos andra, på hvarje egendom, sora han i samhället är erkänd att äga, och med hvars tillhjelp hail kan realisera löften.
Den form hvarunder Staten underlättar för enskillt man ett sådant grundande af förtroende, eller, som är detsamma, genom sin åtgärd gör realiserandet af den enskildes löfte oberoende af hans enskilt» och just derföre möjligen föränderliga, vilja och förmåga, kan vara tvåfalldig och antingeö bestå i fästandet af ansvar vid ouppfyllda förbindelser, i en bestämd påföljd för den per; son som brister, ellet ock i ett serskillt åtal gande att besörja uppfyllandet om så behöfs, i serskillt försäkran om tvunget eller frivilligt användande af de medel, hvarmed peri sonen förmält sig ärna, i fall han ej annorlunda kan, verkställa det som han utfäst sig till.
Det förra löftet af Staten anses i icke obetydlig mohn grunda perfoncilcrediten, det sednare är den enda grunden för Realcredit.
Lamp* ligheten af Statens åtgärd i det sednare afseendet mates likväl hufvudsakligen efter följande omständigheter; först, huruvida den sy
Den ii Jilnii j. ni i 85 {Ténddm eller det medel att realisera löftet j tor hvars användande
Staten uti det uppgifna fallet ansvarar, är noga bestämdt och beskriftit, och för det andra huruvida Slaten sjelf är mer eller mindre|säker att kunna verkställa sitt åtagande och derföre kan lemna »in försäkran mer eller mindre ovillkorlig.
Ty allt hvad Staten gör obestämdt, eller med villkor, är olämpligt, åtminstone så framt vilkoret sjelf icke är ytterst tydligt angifvit; duobelhet passar Staten mindre än något annat; Om således, som sades, det visserligen är én ostridig rätt för hvarje samhälls medlem, att på all den egendom han erkännes äga, fä grunda förtroende under tillhjelp af en sådan Statens garanti, följer dock, att denna offentliga afsättning i prakt.ken mäste inskränkas till endast de egendomsarter, som kunna bestämdt beskrifvas och ovilkorlig! anvisas till pant.
Begge dessa egenskaper har , mer än något annat den löfa pantén, ty dess natur kan beses, ock behöfver således ej beskrifvas, äfvensom ett betydligt vilkor för verkställandet af pantgifvarens löfte, genast blifver genom dess omedelbara ofverlemnada eller disposition verkställda
Men näst efter, och utom den lösa panten, har åter endast Jiillkomlig faftighet dessa egenskaper, som göra pantsättning under Statens skydd lämplig.
Jag menar med full-: komlig fastighet här den fasta egendom, till hvilken äganderätten är så fullkomlig, Sorn dea kan vara; en sådan kan med få ord beskrifvas, ty hvar medborgare är skyldig att känns 84 B>en 11 Junii /; m, och vet också ganska säkert, hvad full äganderätt betyder.
Ansvaret, som af Staten åtages, att panten skall blifva använd i det utsatta fallet, behölver likaledes icke vara det ringaste vilkorligt, ty blotta transporterandet af äganderätt till egendom, som ej kan bortför ras, är alltid i Statens magt, och det egenteligen enda fall, då ofian Strinde ansvar mäste blifva vilkorligt, är när Staten förut åtagit sig något annat ansvar för transporterandet af ä~ ganderätten till samma egendom i vissa uppi gifDa fall till större eller mindre del.
Uppstår åter frågan om pantsättning af fast egendom, till hvilken pantgifvarens rätt sjelf är vilkorlig eller ofullkomlig blir beskrifningen i pamsättningsdocumentet, af alla dessa äldre vilkor, vanligtvis svårare- Men, utan att den blifver noggrann, är sjelfva åtgärden icke sådan den borde, och pantägaren blir på visst sätt bedragen.
Bedömmandet af nu i synnerhet ifrågavarande fall, är efter dessa grunder icke svårt.
Om förhållandet är, såsom jag i äanning vill tro, att hus på ofri grund, utgöra en hel betydlig dass af i samhället tillåten egendom, och för hvilken alla de vilkor, hvarigenom pantgifvarens äganderätt är inskränkt, kunna begripligt för hvar och en uträttas med de korrta och bestämda orden, att egendomen är på ofri grund, hälst så vida årliga torntörens belopp äfven i documentet upptagas?
då medgifves visserligen, att inteckningen af sådan egendom icke egentligen är olämplig; men just dessa utsättanden
Den ii Junii f. m. i inteckningsdocumentet borde då äfven vara bestämdt föreskrilna i sjelfva inteckningsLagen.
Man har vid denna Riksdag mycket talat om att en värdering på fast egendom alltid borde åtfölja inteckningen, på det att pantägaren, och den hvarpå han sin rätt öfverlåta kan, må hafva utväg för sig öppnad, att lära känna värdet af panten.
Men ehuru angeläget detta är, förekommer likväl, att nämnde värdering, äfven med hvad värderingsgrunder man följa vill, icke kan blifva mer än approximativ rigtig, och alldeles ej kan af Statsmagter garanteras, utan att Staten frångår med detsamma sitt egenteliga ändamål.
Äganderätten är deremot just i detta ändamål angifven att böra skyddas, sådan den tillhör hvar och en-, och hurudan den är, måste kunna af offentliga handlingar inhemtas, sä vida denna rätt nu mera endast uppstår genom fång, som i sådana handlingar blifvit förvarade.
Naturen af hvarje äganderättens villkor måste således kunna beskrifva®, och åliggandet för Domaren, att låta ett sådant beskrifvande inflyta i pantsättningsdocumentet är så mycket lämpligare att stadga, som det är i all sin vidd möjligt, och till och med lätt, att verkställa.
Under vilkor deraf, skulle jag således för min del tillstyrka inteckningsrätt af hus på ofri grund, men jag hemställer, om icke, när detta anlages, äfven flera andra classer af ^vilkorlig egendom borde få på lika sätt pantsättas.
Jag ser intet hin - ÖS V.en ii Junit f. mi der» att man enligt samma raisonement skulle kunna rada till infeckningsan§taltens utsträckning, på lika skäl ock under samma torine?., tili flera andra egendomsclasser, till och med arrend' rättigheter, lifstidsconirapter, och gå vidare med ständigt iagttagande deraf, att pantr tagaren finge hvarken mer eller mindre rätt kos sig pantsatt, än den pantgifvaren verkligen äpde och kunde öfverlåta, samt att dessal rättigheters beskaffenhet klefve i pantsättniogsdocqmentet noga beskrifven.
Jag tror således att första Momentet af Jnteqkning$Förordningens 12 §., antingen bör efter förr godkänd princip ännu ytterligare ber Stännnas genom en kortare, och *å lydande redaction: £j må inteckning beviljas i annan egendom, än hvar till gäldenär tn ager juli ägande, rätt.
JEiler ock, att den bör lyda; Säker inteckning i egendom, hvartill, gä Idenår ens ägande rätt ej är fullkomlig, åligge Domaren, atj före inteckr ilingens beviljande infordra uppgift på, och vid be. yiljandet anföra, de villkor, hvaraf denna ägande, rätt 'är, eller efter redan gjorde ftadganden kan blifva infkränkt.
Med den sednare redactionen blelve inteckningsrätt medgilven för hus å oIri grund, ipclu^iye pred «H annan vilkorlig egendom* Dock skulle jag för min del tycka, att formen för pantsar*tingsrätt af all otullkomlig egendom bör, till undvikande af alla misstag vara bestämdt skild från samma forin fö? den fullkomliga.
Dä det således icke nng
Den 11 Junii, f. ml *7 yetterligen är något hinder, att icke t. ex- af-» ven rättigheten, att mot ett vistt arrende, under vissa år, innehafva en annans egendoms med andra förmer, än inteckning, skulle kunna pantsättas lagligen i alla de fall, då den kan säljas och öfverlåta®, ser jag ej, hvarför icke hus på ofri tomt, som också är en vilkorlig egendom, kunde mod begagnaru 4e af dessa från inteckning bestämdt skiljda utvägar pantsättas; så mycket mer som lagen fpr öfrigt fästar, och alltid fästat, den serskilda formen för öfverlåtelse af» lagfart och fasta, endast vid de egendomar, hvaraf äganderätten är fullständig.
Jag tillstyrker således af de två nyssnämnde redactionerne företrädesvis den första.
Inträffar det, som Herr Hjertström anfort, att friköpandet af hus på ofri grund aldrig är underkastadt någon serdeles svårighet, ser jag ännu mindre något skäl, att undandraga denna serskilta art af ofullkomlig egendom från en allmän regel, På dessa grunder anhåller jag om återremiss af Utskottets Betänkande, under åbe~; ropande af Herr Hjertströms reservation; \ N:o 2.
Herr Ehrenborg, Ca/per % De terskilte motioner, sorn vid detina Riksdag blifvit,3 gjorde om förändring dels af 4en genast? under^den 13 Julli i$i8 utfärda - 88 Deri ii Junit f. nr. de förordningen om inteckning i fast egendom, dels af hvad 17 Cap. HandelsBalken i frågan om förmonsrätt inteckningshafvare och andre Borgenärer emellan stadgar, synas nvg hafva isyftat, å ena sidan, att inteckningshafvarens rätt att erhålla betalning ur den till hans säkerhet pantförskrifne fastigheten skulle tryggas och göras oberoende af annan slags för— monsrätt, som han ej är i tillfälle att känna eller beräkna, samt att såmedelst underlätta möjligheten att, emot nöjaktig säkerhet, erhålla försträckningar, och göra intecknade skuldebref till bestämdt samt efter inteckningarnes ordning och fastighetspriset lätt beräkneligt värde vid afhandlingar man och man emellan gällande, samt att å den andra undanrödja svårigheten för fastighetsägare, att få de jure håfne sådane inteckningar, 60m redan i sjelfva verket upphört att gravera hans egendom, och derigenom sätta honom i tillfälle, att, vare sig genom afsalu, eller ny pantförskrifning, fritt disponera samma egendom.
Att Högloflige Lagutskottet utur dessa allmänna åsigter, uppfattat och dervid i ett sammanhang afvägat alla i detta ämne gjorde framställningar, hade varit så mycket önskligare, som ett väl ordnadt hupotheksystemo är af så väsendtligt inflytande på allmänna crediten
Och penningeväsendetj men då detta icke skett, utan Utskottet öfver samma framställningar meddelat partielle utlåtanden, af hvilka väl flere, men dock icke alla, och der. ibland icke ett af de hufvudvudsakligaste, nemligen öfver Herr Peresvetoff Moraths an - Deri i r funii f. m. % gående upphörande af förmonsrätten för arfvemcdel i Förmyndares egendom och samma medels tryggande mot förskingring genom inrättning af Förmyndarekammare i Landsorterne, ännu till Ridderskapet och Adeln inkommit, nödgas man serskildt för hvaije af berörde utlåtaden, framställa de anmärkningar sorn deraf föranledas, likväl med den önskan, att om äterremiss skulle på grund deraf beslutas, en allmän och från ofvannämnde åsigt utgående bearbetning af dessa ämnen måtte af Utskottet i ett sammanhang företagas.
Hvad nu särskildt angår den fråga, hvarå Höglofl.
LagUtskottets nu uppläste memorial har afseende, eller huruvida inteckning skulle få beviljas i Stadstomter på ofri grund; så har Utskottet, genom sin tillstyrkan deraf i min tanka väsendtligen afvikit från de både i allmänna Lagen, och ännu bestämdare i 12 § at Kongl. Förordningen den 13 Julii 13i8 lagde grunder, hvilka påtageligen innebära , ätt för pantförskrifning och inteckning af fast egendom fordras ej allenast besittningsrätt, sorn, i händelse pantägaren icke fullgör de vid pantförskrifningen åtagne åligganden, kan genom behörig lagfart på långifvaren öfverflyttas
Deremot skulle, efter hvad en Ledamot af Utskottet, Herr Borgmästaren Hjertström upplyst, ej allenast någon sådan lagfart å ofrie tomter ej kunna äga rum, utao en långifvare, ofta okunnig om slike egendomars rätta natur och egenskap, någon gång kunna äfventyra, att deD pantförskrifne fastigheten genom uteblif - 9© Deri u JuniijJ', m. ven betalning af "tomtören återfölle från in-S pehafvaren till Staden, och någon betalning af den emot pantförskrifningen försträckte sura», man således ej k«nde derutur utsökas.
Vid sådant förhållande och då inteckning om den skall innebära den dermed åsyftade säkerhet, alltid måste förutsätta något fast, oflyttbart och orubbcligt, hvarutur, utan afseende på Ombyte af ägare, och utan behof för längifvaren att, vid förgträckningen för sin säkerhet beräkna annat än giltigheten af sitt fordran, värdet af fastigheten och beloppet af äldre inteckningar, betalningen må kunoa utsökas samt ett motsatt förhållande skulle föranleda till en olämplig förbländning af inteckning i fast egendom, med pant af lös egendom, hvarunder besittningsrätt alltid ansetts inbegripen, och i hvilken sisstaämnde egendoins flyttbara egenskap ligger orsaken hvarföre säkerhet deruti, vid skeende pantförskrifningar, endast genom sjelfva öfverlemnandet ansetts kunna gifvas, får jag, instämmande med hvad ofvanbemält* Utskotts Ledamot i sitt serskilta votum anfort, vördsammeligen tillstyrka återremiss af Betänkandet.
N:0 3, Herr Ehrenborg, Co/per:
Af de frågor rörande inteckningsväsendeti vid innevarande Riksmöte förekommit.
Ijcn ti Juni i /■ nu 9* äro otvifvelaktigt de, öfver hvilka Högloft.
Lagutskottet uti det nu upplästa memorialet sig utlåtit, bland de vigtigare, då förslagen åsyfta att åt inteckningar och inteckningshaf-rvare bereda en större säkerhet än hittills, och ined detsamma, en större lätthet att emot pant* förskrifning af fast egendom kunna erhåll» psnningeförsträckningar.
Sedan i de anmärka ringar jag vid ett föregående utlåtande af Lagutskottet haft äran framställa, haj- jag yttrat mig anse bland de hufvudsskliga vilkorca för en InteckniugsLags fullkomlighet att Inteckningstagareo, eller den sorn sedermera öfverfager hans rätt vid beräkningen af sin säkerhet endast behöfver afse fordringens giltighet, den intecknade fastighetens värde, och beloppet af förut tagne inteckning gar.
Lagen bör trygga honom mot förmonsrätt i och för alla sådane gravationer, sorn icke af ett, utaf.
Domstolen ineddeladt, Gravationsbevis kunna inhemta®: qch hos Domaren bör han äga säkerhet derföre, att inteckning icke beviljas i anaan fastighet än sådan, sorti innehafvare»!, på grund gf full ägande rätt, äger pantföjskrifva.
De gjorde motionerna syfta osfridigt till detta mål.
Den oväldige" må döma, om, föe 311 befrämja det, Höglofiige
Lagutskottet iagttagit hvad på dess åtgärd kunnat ankomma.
RiksdggsFuUmägtigen Ruthberg bar anmärkt, huruledes manga inteckningar 92 Den xi Junti f m. utan kraft och verkan derigenom, att den pantförskrifvande Jordägaren korrt efter pantförskrifningen öfverlåter den pantförskrifne egendomen å någon annan, hvilken, så vida han iagttager hvad Författningarne rörande Lagfart föreskrifva, undandrager sig ansvarighet för gravationer, tillkomne utan hans begifvande sedan äganderätten till egendomen öfvermått till honom.
Lagutskottet har sett det stadgande, sorn innefattas i 13 §. af Kongl förordningen den 13 Julii »8 • 8,1 detta afseende göra tillfyllest.
Nämnde §. lyder sålunda: ”Försummar den som egendom förvärlvat genom fång, derå Lagfart ske bör, att, i Staden inom Tre månader och å landet sist vid det Ting, som infaller näst efter sex månader, sedan han lörvärfvade, uppbud taga, och kommer då eller framdeles (N- B ickedåeller dess förinnan, i fall af hvilken lydelse LagUtskottets tydning varit riktig) innan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär med skuldebref eiler annan handling, derföre inteckning tilläten är håfve rätt »tt den erhålla; och söke nye ägaren, för den intecknade skuldens belopp, skadestånd af sin fångesman.”
Härigenom är dock, som mig synes, endast förordnadt angående inteckningsrätt för förre ägarens skulder idet fall, dä nye ägaren försummar att i behörig tid taga uppbud, men icke, huruvida den inteckning, 50m lör sådana skul der kan varda beviljad emellan den tid då köpet skett och 6lutet ai procscriptipn^tiden, för lagfarten skall gälla emot egendomen i den nye ägarens hand.
Motsatsen synes kunna
Den 11 Junii J. m, 93 slutas af 17 Cap. 12 § HandelsBalken, som stadgar att ”ej gifver inteckning förmonsrätt, utan i fast egendom, den gäldenär ägde då inteckningen fktdde” ett stadgande, hvilket, lika med hela berörde capitlet, lärer, enligt 16 §. af ofvannämnde Föroidning, få anses gällande i alla de delar, der undantag derifrån ej blifvit gjordt.