Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Det vet jag inte, svarade don Luis ytterst kallblodigt,-- och kommer troligen heller aldrig att få veta det, emedan jag inte alls mera har för afsigt att skiljas från Mariquita.
Jag ämnar ännu förrän vi resa vigas vid henne.
Det sista med en stadig blick på mig. -- Halloh! började jag i min ytterliga förvåning, men tystnade i detsamma, ty det slog mig med ens att detta ju verkligen var en långt bättre lösning af trasslet än jag någonsin tänkt mig.
-- Vagnen är straxt här, fortsatte don Luis, -- tillståndsbevis tog jag ut i förmiddags och presten väntar oss.
Ni blir vitne.
Dermed ringde han på Charles, gaf honom några sista ordres för inpackningen och tillsade honom att vara nere vid bangården i god tid.
Så gingo vi in till Mariquita, som under tiden med kallt vatten, puder och andra lämpliga medel sökt försätta sin lilla, strålande fysionomi i presentabelt skick igen.
Jag gratulerade henne till förändringen i reseplanerna, men hann inte med något vidare, ty nu anmälde Charles att vagnen var der och vi gingo ned.
Mycket talade vi ej heller under åkningen, som för resten inte räckte länge.
Mariquita frågade endast halfhögt om don Luis var säker på att inte ångra sig.
-- Det är tid ännu att vända om, sade hon, men såg icke riktigt ut som om hon önskat få göra det.
Don Luis bara skrattade, och med detsamma voro vi framme.
Presten var färdig och ceremonien -- med hans hustru som andra vitne -- var amerikanskt kort och enkel, så att vi inom mindre än en halftimme voro på väg till bangården.
-- Kom ihåg att härefter aldrig kalla mig annat än Mariquita, sade hon så snart vi satt oss i vagnen, med äkta tjufpojksmin syftande på ett föregående tillfälle då hon bedt mig om något annat i den vägen.
-- Nu får ni vara ensam värd på middagen, sade don Luis. -- Jag har bedt Ned Richards skicka sin trafvare ned till stationen för er räkning så att ni möjligast fort kan komma ut till Klipphuset, der man väl redan börjar bli otålig.
Ursäkta nu mig på bästa sätt, tillade han skrattande.
Vid stationen väntade Charles med biljetter och kappsäckar.
Sofkupén var abonnerad och prydd med en del blommor, om hvilkas anskaffande jag hunnit hviska ett ord åt Charles innan vi foro till presten.
Tid hade vi just jemnt tillräckligt för att trycka hvarandras händer och uttala ett hopp om att någongång träffas igen -- och så rullade tåget i väg, utan att jag riktigt hunnit hemta mig från min förvånade häpenhet.
Ned Richards trafvare var ett utmärkt djur, som på otroligt kort tid förde mig genom parken ut till Klipphuset, der ett talrikt sällskap af damer och herrar väntade på värden med allra största otålighet -- en otålighet, som förbyttes i en ännu större förvåning när jag med ett par ord förklarade huru sakerna stodo.
Richards hviskade något åt hofmästaren, straxt derpå smälde champagnekorkarna och så drucko vi alla ett glas i botten för de resandes välgång.
Det var ju visst oegentligt att börja med champagnen före soppan, men hela historien hade ju så att säga börjat från oriktig ända.
PÅ LOKOMOTIVET.
Ofta nog under de oändligt långa, tröttsamma timmarna i jernvägskupén, då der ingen fans att språka med och ögonen begynt tröttna vid de ständigt lika fruktlösa försöken att uppfatta något af det förbiskymtande landskapet, hade jag tänkt på huru mycket intressantare det ändå vore att en gång göra en resa på sjelfva lokomotivet.
Men det hade alltid stannat vid blotta afsigten.
Jag tänkte visst icke egentligen på att Pullman vagnen i sjelfva verket var en så oändligt mycket angenämare vistelseort, men jag fruktar för att det ändå i grunden blott var det dunkelt närvarande medvetandet härom, som afhållit mig från försöket.
Också den dag, hvarom nu här är fråga, hade jag under den långa färden från föregående afton till långt in på eftermiddagen hunnit bli hjertinnerligen trött på alltsamman -- ressällskap, tobaksrökning, tidningar och alla andra till buds stående distraktioner.
Vi hade slutligen kommit till middagsstationen, min måltid var undanstökad och jag gjorde ett slag längs perrongen för att litet räta på benen, samt kom dervid ända upp till lokomotivet.
-- Halloh, gamle gosse, hvart gäller resan?
Frågan måste gälla mig, ty ingen annan var synlig i närheten.
Men hvem var frågaren?
Det var lokomotivföraren, "the engineer"; som han kallas i Amerika, det var tydligt, ty han var det som räkte fram sin flottiga hand och såg så bekant ut.
Men inte kände jag honom.
Skakade hand likafullt, men såg tveksam ut förmodar jag, ty han fortsatte:
-- Träffades senast vid Piedras de Fuego, då ni red som paymaster, en liflig eftermiddag när niggerna försökte göra revolt.
Nu klarnade mitt minne.
Finlay var det.
Och med ens stod hela scenen tydligt för min blick.
Det var nere i Costa Rica vi hade råkats, och det var ingen annan än Tom, som hjelpte oss ur klämman när ett par hundra negrer gjorde revolt, emedan vi å dragande kall och embetets vägnar från deras månadslikvid afdrogo priset för ångbåtsresan från Jamaica till Puerto Limon.
De stodo skockade utanför dörren till kommissariatsbutiken och några af de fräckaste, med en groflemmad, bläcksvart gynnare i spetsen, trängde sig in, förklarande att de skulle ha sin likvid till fullo -- med godo eller ondo.
Och dervid gjorde ledaren en obehagligt insinuant rörelse med den påk han hade i handen.
Det var då Tom steg upp, gick fram till anföraren med den lugnaste min i verlden och -- stack sin revolver rätt i hans mun innan någon hann så mycket som blinka.
-- Och nu, ert förb----de pack, röt han åt de förbluffade svartingarna, nu lagar ni er i väg på ögonblicket om ni inte vill ha bitarna af den här gossens skalle i synen.
Vi ha sex skott hvar, utom två hagelladdningar i geväret der, så det räcker allt för flera än den här syndaren.
Och ni har just jemt en minut på er.
Ingen som såg
Tom i det ögonblicket kunde ens en sekund betvifla allvaret i hans afsigter, och inom mindre än en half minut var platsen klar, så när som på den bålstore anföraren, som blifvit grå af skräck och slog en formlig trumhvirfvel med tänderna mot revolverpipan.
-- Inom tio minuter är du borta från lägret och visar du en enda gång till din babianfysionomi på den här trakten, så hänger jag dig med mina egna händer -- sade Tom, i det han omsorgsfullt torkade af revolvern på ärmen af sin ylleskjorta.
Och niggern, som kort förut varit kavat nog, försvann som en rök.
Hela scenen drog, som sagdt, i en blink förbi mitt minne när jag såg Toms ärliga grå ögon blicka emot mig.
Med ett par ord meddelade jag honom att jag reste på samma tåg, norrut hän -- hvart, visste jag ju icke sjelf så noga.
-- Hoppa upp här, uppmanade Tom.
Det är bara en half timme till nästa station, der ni kan byta om igen ifall det här blir för långtrådigt och obekvämt.
Så hade jag då fått min åstundan uppfyld, att en gång resa på lokomotivet.
Egentligen bekvämt var det nu inte.
Jag fick sitta på Toms verktygslåda på ena sidan, medan han sjelf stod på den andra, färdig att när som helst sätta i gång.
Emellan oss hade vi ugnen, den eldaren allt efter litet öppnade för att kasta in mera kol, och då strömmade der ut en hetta, som nästan förtog andedrägten.
Men framför oss låg banan slät och jemn med skenorna likt tvänne svarta streck, hvilka långt, långt borta löpte samman i ett enda; den vida, ödsliga prärien i glödande, dallrande solljus, med flockar af boskap utsträckta der och hvar i gräset och längst borta ett blåaktigt, otydligt töcken, nedtill liknande kullar och skog, upptill smältande i ett med molnen och solröken.
Många ord hunno vi inte vexla förrän konduktören gaf signal och Tom släppte på ånga.
Helt litet först, så något mera, maskinen pustade ett tag, ett till, hjulen rörde sig långsamt omkring, nästa ögonblick gledo vi utan den minsta ryckning ut från stationen och inom ytterligare några sekunder sköto vi fram med full fart.
Tom såg på mig och nickade.
-- Det är en fin pjes det här lokomotivet, ska jag säga.
Jag känner henne ut och in och hon lyder ordres bättre än en örlogsmatros. --
Och Tom lät sin seniga hand med en smekande rörelse glida längs staken, som meddelade hans vilja åt maskinen och satte dess kraft i rörelse.
Det var verkligen både nytt och intressant att åka på lokomotivet.
I stället för otydliga glimtar af landskapet, tröttande genom sin brist på detaljer, dem man aldrig hann uppfatta, låg här hela nejden som en karta för våra ögon.
Först långt borta, liksom sedd genom en bakfram hållen kikare, så växande i storlek och tydlighet ju närmare vi kommo, tills bilden med ens tycktes flyga rätt inpå oss, för att nästa sekund försvinna och lemna plats för en ny.
Och så sjelfva banan.
Här en kurva, der en bro öfver en liten bäck, hvilken jag alls icke märkt der den silade sig fram genom gräset tills vi med en knyck och ett dån flögo deröfver.
Så en stigning, ty så jemn är prärien ingalunda som den på afstånd förefaller; farten blir omärkligt allt saktare, lokomotivet pustar hårdare -- det är nästan som om vi sjelfva kände tyngden af de många vagnar bakom oss; och ofrivilligt drar jag ett andetag af lättnad när vi nått högsta punkten och åter börja glida utfor.
Tom ser på mig och småler.
Han behöfver inte fråga för att veta att jag första gången åker på lokomotivet.
Så ger han sin stake en ytterligare knyck i den riktning jag redan vet betyder ökning af farten och vi skjuta i väg som en blixt.
Banan ligger rak och jemn milslångt framför oss, solen har börjat sjunka och sänder sina strålar längs skenorna, hvilkas slitna ytor glänsa som band af silfver.
Farten blir allt värre, när vi glida utför en sakta sluttning, men Tom vet att det icke är någon fara.
Han bara ser på mig och hvarje gång någon liten ojemnhet ger oss en knyck, nickar han och ser ut som om han tyckte det vara utmärkt roligt.
Tala kunna vi icke för dånet och rasslet, men det är utmärkt roligt, om också den ursinniga hastigheten ger en samma kittlande känsla som när man kommer nedåt med en slänggunga och emellanåt frestar en att gripa tag i någonting för att -- ja, bara för att det går så fort.
Tom rör igen på sin stake.
Vi hejda oss något litet, så drar han i signalrepet öfver våra hufvuden, en gång, två, tre gånger och hvar gång svarar lokomotivet med ett bölande ljud.
Farten saktas alltmera och någon minut derpå stanna vi vid en liten station, som ser så ytterst obetydlig, ensam och öfvergifven ut, nästan som utkastad på måfå i det stora, vida gräshafvet.
-- Ni har präktiga nerver, säger Tom med en gillande blick på mig.
De allra flesta bruka första gången känna sig uppskakade när jag släpper henne lös i en sluttning.
Det betyder sextio å sjuttio mil i timmen och det är inte litet.
Nå, vill ni fortsätta eller gå tillbaka i vaggonen?
-- Fortsätta, svarar jag.
Och två minuter derpå flyga vi åter fram öfver slätten, rakt in i det glödande röda solljuset.
Det blir allt rödare ju lägre solen sjunker och till sist står hon som en jättestor, rödglödgad boll i det fina, blånande töcknet.
Står stilla ett ögonblick och så, när vi glida utför sluttningen, dyker hon med ens ned under synranden.
Men åt höger norrut faller skenet ännu så varmt och klart på en rad af kullar, klädda med mörk, högtidlig skog, och när också de sjunkit i mörker; dallrar ännu det sist döende ljuset öfver bergskedjan der bakom -- så långt borta att vi först på natten hinna dit, trots den svindlande farten.
Allt ännu sluttar banan utföre, vi svänga småningom åt höger och närma oss alltmera skogen.
Nu skymtar der otydligt ett bredt vatten i den tilltagande skymningen.
Om ett par minuter ila vi fram längs flodstranden, följa den en bit, gå i en kurva, så skarp att lokomotivet lutar öfver, ned på bron och brusa med ett dån likt åskans öfver och emellan dess nätverk af jern, som i ett virrvarr skymtar för våra ögon.
På andra sidan ligger åter en station, der vi taga in vatten samt tända våra lyktor, och så framåt igen.
Vi arbeta oss uppåt en lång sluttning med allt saktare och saktare fart.
Öfverst är kullen redan bevuxen med buskar.
Vi skjuta fart igen sedan hela tåget hunnit upp och nästa minut rusa vi in i skogen och mörkret.
Endast en helt liten bit af banan framför oss och de raka, släta stammarna på båda sidor kunna vi se, skarpt belysta af lyktskenet.
Allt det andra är mörker, ty träden stå så tätt att deras kronor bilda ett enda hvalf, som utestänger hvar smul af den svaga skymningsdagern.
Men inte sakta vi farten för det.
Min vän lokomotivföraren känner tydligen hvarje tum af banan, hvarje kurva, hvarje stigning.
Och nu mera passera vi sådana allt efter litet.
Terrängen blir alltmera och mera ojemn ju närmare vi komma till bergstrakten och kräfver oaflåtlig uppmärksamhet och påpasslighet af den, i hvars hand hela det ståtliga tågets och dess hundratal passagerares öden ytterst hvila.
Aldrig förut har det fallit mig in hvilket oerhördt ansvar lokomotivföraren egentligen har.
Ett ögonblicks oaktsamhet, en minuts distraktion -- och tåget rusar ohjelpligt till sin undergång.
Men Tom har inga sådana distraktioner.
Hans grå ögon blicka ofrånvändt på den korta, upplysta sträckan framför oss och det är tillräckligt för att i hvarje nu upplysa honom om hvar vi äro och hurudan terräng vi hafva framför oss.
Den starka handen med de långa, seniga fingrarna håller med ett fast grepp om staken och ökar eller minskar farten efter behof.
Vi försöka alls icke mera att tala, der vi flyga fram genom natten.
Endast framför oss är det ljust; men sjelfva sitta vi i mörker för att så mycket bättre kunna tillgodogöra oss belysningen från lyktorna.
Blott när eldaren kastar in mera bränsle, strömmar det skarpa rödgula eldskenet ut från ugnen, lyser ett ögonblick upp den nedhukade gestalten, golfvet der han står, tendern med dess kolhögar bakom honom -- och lemmar oss i mörker igen.
Vi hafva redan dånat fram öfver flera broar, pustat uppför stigningar och rusat; nedför andra i hejdlös fart, allt med den mörka, högtidliga skogen till sällskap, och hafva åter nått högsta kammen af en ås.
Men nu skjuta vi icke fart som förut när det börjar gå utför.
I stället ser Tom efter att luftbromsarna äro klara och låter tåget helt sakta glida nedåt.
Skogen glesnar och försvinner.
Framför oss ligger något mörkt, högt, stort, som i en svart massa reser sig mot natthimlen.
Det är sjelfva bergskedjorna.
Nedanför oss är mörkret så djupt att jag ingenting kan urskilja.
Det ser bottenlöst ut.
Nu sättas luftbromsarna i verksamhet, farten, som ökats af sig sjelft, saktas igen och så glida vi ned på viadukten, hvilken i en ytterligt skarp kurva för oss öfver det bottenlösa mörkret framför oss.
Vi kunna icke se huru djupt det är till botten af ravinen och urskilja ingenting annat än två skenor, löpande öfver jernsyllar, hvilka tyckas hvila på sjelfva det svarta mörkret, medan vi djupt under oss höra ett otydligt brus af vatten, blandadt med ekot af rasslet från vårt tåg.
Åter tränger sig på mig den tanken huru bekymmerslöst vi ofta sofva oss fram öfver afgrund och bråddjup.
Ett enda felgrepp, en axel som brister, en mutter som lossnar och knappast en enda af sofvarne i de präktiga vagnarna der bakom skulle ens hinna vakna innan hans sömn i ett ögonblick blefve för djup att någonsin mera kunna störas.
Men nu är viadukten passerad och straxt på andra sidan derom ligger den station, der vi byta lokomotiv.
Med en känsla af saknad lemnar jag min plats, men Tom försäkrar mig att den snart blefve obehaglig, ty nu komma vi in i bergstrakten, der nattluften är isande kall och banan går fram genom den ena tunneln efter den andra.
Det är med mera värme än förut jag trycker
Toms hand till afsked, och när han presenterar mig för sin efterträdare, ger sig min nyväckta respekt för lokomotivförarens ansvarsfulla, hvarje nerv och muskel ansträngande verksamhet luft i en bugning, aktningsfullare än jag vanligen brukar bestå mina medmenniskor.
Så går jag tillbaka i min vagn -- och sofver snart som de andra.
MIN RESKAMRAT.
"Det är så ledsamt och enformigt att resa allena, man har ingen att meddela sig med om sina intryck och erfarenheter" -- låter det vanligen då det är fråga om fördelarna af att resa ensam eller i sällskap.
Och ofvanstående uttrycker nog den åsigt som hyllas af det stora flertalet.
Men sannerligen säger jag er: det är bättre att känna sig så ensam och öfvergifven som en ung fru; då hennes man första gången rest bort på en vecka, än att resa i sällskap med en preussisk löjtnant.
Ty dertill hade vår herre uppenbarligen ämnat honom; och endast storartadt ungdomligt lättsinne var det, som bragt honom att skolka med sin skolgång så att han förverkat rättigheten att fullgöra sin värnepligt som "einjähriger freiwilliger" och sedan avancera till epåletterna.
I stället hade han rymt undan de år i uniformsrock, som väntade honom och efter den betan var paradiset nu stängdt för alltid.
Det hjelpte inte alls att förbanna förbemälda lättsinne både sent och bittida och att kamma håret med bena ända ned i nacken samt sno mustaschämnena uppåt.
På sin höjd var det bara en ringa tröst i olyckan.
Och stort mera var icke heller användandet af oförfalskad tysk officersjargon, så ofta sig blott göra lät.
Men för mig var det mera.
Det var en mara, som pinade mig om dagarna och förföljde mig i mina nattliga drömmar.
Huru vi nu kommit att resa tillsammans hör väl egentligen inte hit, men jag vill ändå antydningsvis nämna att urvalet -- i kvalitatift hänseende -- inte var så synnerligen stort bland de äfventyrare det hvimlade af der nere i vildmarkerna.
Bland de blinde är ju den enögde kung.
Min förfelade löjtnant var rentaf en ljuspunkt i den omgifningen.
I Leon, Nicaraguas gamla hufvudstad, gingo vi en morgon till kathedralen för att se leonesiskorna bevista den tidiga messan.
Det är ett vackert, vördnadsbjudande tempel, denna kathedral.
De höga, smala fönstren sprida blott en sparsam belysning under de höga hvalfven, der luften kännes frisk och sval.
Tystnaden före messans början är djup och högtidlig och den gamla altartaflan vacker och rörande i all sin naivitet -- allt gör stämningen andaktsfull och lugn.
Framför en Mariabild låg en ung flicka på knä, ögonskenligen helt försjunken i bön.
Radbandet rörde sig snabbt mellan de fina fingrarna, läpparna mumlade den ena bönen efter den andra, och emellanåt lutade hon för långa stunder åt gången pannan mot det kyliga stengolfvet.
När så messan började och dess högtidliga toner, vackert accompagnerade af orgeln, liksom strömmade ned från det hvälfda taket, tycktes den unga bedjerskans andakt ytterligare stegras.
Läpparna rörde sig ifrigare, tårarna stego henne i ögonen och när hon nästa gång höjde ansigtet mot gudsmodersbilden strömmade de ned för kinderna.
Den hvita drägten och den löst hängande svarta rebozon klädde henne på ett rentaf förtjusande sätt.
De stora mörka ögonen sågo så sorgsna ut, kinderna voro så bleka och tårarna flöto så rikligt, att jag sjelf kände mig halft rörd der jag stod bakom en af de väldiga pelarne, fullt inne i den stämning den högtidliga musiken, rökelsen och de skumma höga hvalfven framkallade.
-- "Eigentlich ein famös nettes Kind!" -- hörde jag en röst i mitt öra.
Och när jag vände på hufvudet såg jag min reskamrat stå och tvinna sin ena mustasch, med bröstet ut och klackarna ihop, kastande sina mest förföriska blickar på min sorgsna lilla bedjerska.
Svara gjorde jag ej, när jag sakta drog mig öfver till andra sidan af kyrkan -- och inte var det Gud fader jag åkallade i de par böner jag i min tur frammumlade.
I de vilda, ödsliga gränsmarkerna mot republiken Honduras hade vi en dag ridit från dagbräckningen till långt in på eftermiddagen.
Vägen hade gått genom ett torrt, solförbrändt landskap, hvars enformiga karakter icke afbrutits på minsta sätt.
Vatten hade vi icke träffat på sedan flera timmar i de torra bäckar vi passerat, hvarföre också våra hästar voro uttröttade och vi sjelfva så förslöade af hettan och törsten, att vi ej mera brydde oss om någonting, knappast ens sågo oss omkring.
In i bergstrakten hade vi dock kommit och höllo som bäst på med att klättra upp för en höjd af några tusen fot.
Vägen slingrade sig i ytterligt branta zigzagkrökningar längs bergväggen, som var betäckt med tät buskskog, nu löflös och grå, men med här och hvar en svag skiftning i ljusrödt eller hvitt, der en eller annan buske eller något litet träd stod i blom.
Luften var glödande het och hettan dallrade öfver marken så att våra värkande ögon i förtviflan sökte någon hvilopunkt, medan doften från de blommande buskarna, kvalmigt sötaktig och kväfvande stark, steg mot hufvudet som ett opiumrus.
Allt efter litet stannade hästarna för att pusta ut i branten.
Solen, som baddade rätt på bergväggen, frambragte strömmar af svett från de arma djuren, men vi voro sjelfva alltför trötta och slappa för att stiga af och till fots försöka nå höjden af passet.
Slutligen kommo vi upp på sjelfva krönet -- och der var allt med ett slag förändradt.
Sjelfva bergstoppen bildade en liten platå, bevuxen med tätt, fint gräs under en dunge af högresta, grönskande barrträd.
Vinden strök fram deröfver och förde med sig den härligaste friska doft af kåda och barr -- ja, nästan af nord.
Tröttheten försvann med ens när jag med en obeskriflig känsla af njutning sög in den gamla, välbekanta doften, den jag på så lång tid ej känt.
Det var som hade jag vaknat.
Nu såg jag också den praktfulla, vidsträckta utsigten öfver den vilda bergsnejden och längs en dal, som vidgade sig mil efter mil, begränsad af höga, väldiga ryggar på båda sidor, med vulkanen Momotombos jättekägla och en glimt af Nicaraguasjöns glittrande vatten längst borta vid synranden.
Jag hade stannat min häst och satt försjunken i tankar och minnen, dem den friska, eggande barrdoften kallade fram.
De radade upp sig i hundratal, det ena efter det andra, till ett helt bildergalleri inom några minuter, och bragte mig in i en stämning så full af vemodig hågkomst, att så godt som ett intet kunnat narra saltvattnet upp i mina ögon -- -- --
-- "Ein kolossal schneidiger Geruch" -- sade reskamratens röst.
Han hade hunnit upp också han.
Jag högg till min häst med sporrarna så att det stackars kräket med ett par satser flög bort öfver den lilla platån -- och mina tankar voro bra fula.
Men jag sade ingenting, hvarken under det långa, besvärliga nedstigandet i dalen eller sedan vi kommit fram till nattkvarteret, der jag i timtal låg och rökte, medan det bländande klara månskenet hindrade mig från att få sömn.
En annan dag hade vi ridit vilse i skogs- och bergsmarkerna, der hundrade vägar korsade hvarandra i alla riktningar, så att snart sagdt blott instinkten hjelpte oss att hålla rätt kosa.
När vi efter långt letande slutligen kommo in på rätta stråten igen, var solen redan nära sin nedgång och våra hästar så trötta, att vi måste unna dem ett par timmars rast och fortsätta först sedan månen gått upp.
Det blef en besvärlig färd.
Vägen gick berg upp och berg ned, mest genom skog, der skuggorna voro så täta att man blott med möda kunde urskilja den smala stigen.
Slutligen kommo vi efter en sista brant stigning upp på en högslätt, som bildade det egentliga passet, och der stodo träden så tätt att vi funno för godt att stiga af och leda hästarna vidare.
En timme ungefär räckte promenaden genom skogen, der man i hvarje nu snafvade öfver trädrötterna, dem det var omöjligt att se i det höga gräset.
Så upphör skogen med ens, vi komma ut på en liten gräsbevuxen slätt -- och der stannar jag, full af häpen beundran öfver den utsigt som ter sig för min blick.
Tusental fot sänker sig bergväggen i breda, väldiga terasser från den lilla slätten ned mot dalen.
Längs denna flyter en ståtlig flod, hvars vatten glimmar som silfver i månskenet.
Bortom floden och de odlade fält som kanta den, vidtar skogsmarken igen, sträckande sig i en mörk massa upp längs den bergås, som längst borta reser sig högt mot skyn.
Och der står skogen i brand på tre skilda ställen.
Breda, flammande bälten slingra sig genom mörkret, emellanåt skjutande långa, hvassa eldtungor ända upp till sjelfva krönet af bergen, ofvan hvilka tunga, svarta moln af rök hänga nästan orörliga i den lugna nattluften.
Intet ljud af branden når fram till oss och intet annat ljud stör heller den nästan öfverjordiska stillheten i bergsverlden rundt omkring.
Månens kalla, hvita ljus belyser hela nejden och framkallar djupt svarta skuggor från de enstaka träd och dungar, hvilka likt mörka jättebuketter teckna sig mot de gröna betesmarkerna nedanför.