Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet var just från min unge broder Paul, hvilken vid den tiden reste med sin svåger som styrman, och att min far icke genast igenkände utanskriften kom deraf att stilen föreföll främmande – det var sinnesrörelsen som gjort den sådan, och brefvets innehåll rättfärdigade ännu större verkningar.
Hvad var det då ...
Ett skeppsbrott?
Nej, något som ingen drömt sig.
Den unge älskvärde kapten Werén, en ädel, kraftfull och varm natur, en af de finaste sjömän jag någonsin vet mig hafva sett, förde ett af de största fartygen, som gingo ut från Strömstad – och den tiden hade staden en vidlyftigare förteckning på fartyg än den närvarande.
Då briggen, hvarpå han hade befälet, anlände i närheten af en engelsk hamn, gaf han befallning att en af kanonerna skulle affyras.
Matrosen, som emottog denna order, vågade sig emellertid fram med den anmärkningen att han fruktade för kanonens säkerhet.
En blick af den käcke kaptenen gaf en sträng tillrättavisning, hvarefter han sjelf tog luntan, itände den och fyrade af.
I samma sekund ljöd öfver fartyg och haf ett starkt dån, röken insvepte föremålen, men då den drog bort, belyste det återvända ljuset en mer än skräckfull syn.
Kanonen hade sprungit och tagit med sig den unge befälhafvarens hufvud – endast hans kropp fanns qvar på de plankor, der han nyss så stolt i ungdom, lycka, kärlek och mod kommenderat.
Sedermera hörde jag följande hemlighetsfulla tilldragelse om sättet, hvarpå den unga enkan fick veta sitt grymma öde – och huru obegripligt och mystiskt det än kan låta, är det likväl sant och bevittnadt.
Hon låg en natt sömnlös i samma rum med sin vän fröken Britgen Bildt, som sof.
Hennes sinnen voro fullt rediga, hennes tankar hos de frånvarande – hon älskade äfven djupt sin broder Paul.
Hastigt kände hon beröringen af en iskall hand, som tre gånger strök henne sakta utefter sidan.
Badande i svett och kännande med visshet att någonting förestod henne, väckte hon sin vän och sade till henne:
”Britgen, något förskräckligt har händt ...
Kanske är det Paul – kanske är det också” ....
Hon uttalade icke ordet, men berättade hvad som passerat, tilläggande: ”En af dem är död!”
Britgen förklarade allt såsom blott och bart en inbillning.
Men min syster bedyrade att ingen inbillning egt rum.
”Gifve Gud att så vore ... men du får se.”
Natten förflöt tungt.
Den unga frun erfor en allt mer och mer tilltagande smärta, och då hon kom ned i den stora salen, der familjen om morgonen samlades, häpnade hennes vänner öfver den förändring, som hennes utseende undergått.
Den ädle patriarken kapten Bildt betraktade henne länge med förundran.
”Mitt barn”, sade han, ”hvarföre är du så djupt bedröfvad?”
”Jag vet allt!” ropade hon häftigt.
”Det är Werén – jag känner nu att det är han .... brefvet ... brefvet” ....
Och hon sjönk sanslös till golfvet.
Samma morgon, omkring en timma förut, hade kapten Bildt – utan att han ännu meddelat sig med någon – från min far erhållit det bref, som tillkännagaf dödsposten.
Den arma enkan vaknade åter till lifvet.
Det förekom henne då så tomt och kallt och ödsligt att hon icke ansåg det blifva möjligt att lefva.
Men qvinnans krafter kunna ej på förhand mätas – och den fordna ”miss Lotten” hade ännu en så stor mängd öden och sorger att genomgå, att denna första blef endast liksom en ingång till de kommande.
En dag randades likväl äfven för henne fridens solsken – och nu ser hon tillbaka öfver de flydda tiderna, liksom öckenvandraren, hvilken hunnit oasen, ser på den tillryggalagda vägen med tacksamhet mot den hjelpare, som gått bredvid och alltid visat på målet.
Då jag om söndagsmorgnarne, nyskapad efter lördagens vilda lekar på stranden, utgick ur mamsells händer, fick jag alltid om somrarne före kyrkdags göra en efterlängtad visit hos ett gammalt äkta par, som bodde i ett litet gult hus vid torget, ett helt hus, bestående af endast två rum.
Men nedanför huset åt gårdssidan ledde en liten trappa ned till en liten hage med tvänne land, bestående af fyra sängar hvartdera; och rundtomkring landen gingo breda rabatter, på hvilka en otrolig mängd de mest varierande nejlikor, förutom ”jungfrun i det gröna”, ”prinsessans vagn”, m. fl., florerade.
Nejlikorna voro dock hufvudsaken: deras egarinna och vårdarinna förstod i grund hemligheten af deras skötsel, och hon var lika stolt öfver hvarje ny varietet, hon skaffat sig från grannrikets berömda trädgårdar och äfven ifrån längre aflägsna land, som någonsin en tulpanälskare, då han med kostnad och möda skaffat sig en ny löksort.
Denna afundsvärda lilla boning, inredd med en ovanlig nätthet och sinnrik beräkning för det trånga utrymmet, tillhörde stadsfiskalen Sandgren och hans genomförträffliga, trogna och ömma hustru, som alltid hade det välvilligaste leende till hands för hvarje menniska.
Gumman Sandgrens hjerta var en guldgrufva af godhet, och dock hade hon aldrig egt barn att slösa sin kärleks skatter på.
Hon koncentrerade således sina känslor först på mannen, derefter på alla behöfvande och sist på en upptagen fosterdotter, beräknad att blifva hennes ålderdoms tröst och glädje.
Allting i det lilla huset gick lika regelrätt som fiskalens klocka och vandring till rådhuset.
Han var en hjertans god man, men i alla fall ”herr fiskalen”, som fick hålla ögon och tumme på stadens ordning och sedlighet.
Då jag ibland om lördagsmorgnarne under gången till skolan gick der förbi, såg jag, om sommaren förstås, gumman sitta vid fönstret bredvid den lilla förstugan, hvartill dörren då stod öppen, och der doftade af renskurning, granns, finhet och blommor.
Hennes göromål på dessa lördagsmorgnar bestod uti att räcka fram två- eller trestyfrar, ända till skillingar, åt stadens fattige, notabene sådana som genom framvisandet af en liten träbricka kunde styrka sin rättighet att utan skam gå på de vanliga lördagsvandringarne.
Slantarne lågo uppstaplade i två eller tre små högar framför henne, och med hvarje gåfva följde ett deltagande ord, som gjorde den dubbelt kärare.
Under årets alla högtidsaftnar var öfverallt i staden efter råd och lägenhet stor brödutdelning, och mången gång tänkte jag för mig sjelf, att om jag varit med ibland dessa barn, som så måste gå omkring, ville jag hellre hafva undvarit halfva, ja hela kakan eller tre skilling på ena stället än slanten ur fiskalskans hand.
Och då jag hemma i mina föräldrars hus blef anförtrodd att vara med om verklig storutdelning, bjöd jag alltid till att imitera fiskalskans småleende och nickningar.
Med sådan förkärlek för den präktiga qvinnan är det lätt att förstå hur otåligt jag på söndagsmorgonen afvaktade det ögonblick, då jag, efter att ha varit inne och helsat på far och mor, läst morgonbönen framför min mors knä och fått de vanliga förmaningarne att hålla min hvita klädning ren till aftonen, ur hennes hand emottog den lilla treqvarters vida gröna parasollen med silkesspetsarne omkring och derjemte om halsen fått knuten en svart snodd med ett rubinkors, som jag alla söndagar bar.
Men hvilken ännu högre otålighet intog mig ej, då min mor efter dessa förberedelser yttrade de ovälkomna orden: ”Tag hit parasollen, barn, så får jag slå upp och böja ned den åt dig!”
Det var nemligen en sådan liten pjes, som, då den nedfälldes på sidan, liknade en solfjäder ...
Ack, om jag vågat opponera mig!
Hvar söndag räknade jag på att min mor skulle glömma af denna manöver, som jag helst ville göra sjelf ute på gatan, så att min goda vän i huset snedt öfver genom fönstret kunnat få se hvilken riktig dam jag var.
Men denna då efterlängtade händelse inträffade aldrig utan att någon vigtig eller förarglig tilldragelse i huset erfordrade min mors närvaro eller ock att hon just då skulle knyta den hvita kyrkhalsduken på far – men huru lycklig var jag ej då i min stolthet och min triumf!
Men hvarken stoltheten eller triumfen, utan endast glädjen fanns qvar, när jag sprungit i famnen på fiskalskan, som icke ingaf mig hälften så mycken respekt som min mor.
”Se”, sade den goda själen till fiskalen, som nyss slagit igen Ekmanssons postilla och ännu hade glasögonen på sig, ”se, pappa, så fin flickungen är – hon kommer väl och friar till mina nejlikor, hjertans barn!”
”Ack, goda fru fiskalskan, om jag finge en liten, liten qvast!”
”Först ska vi väl ha något godt!” Och nu gick gumman till sitt lilla hörnskåp och kom åter med en hel strut brända mandlar och morseller ...
Hur ljuft var det ej, då vi sedan gingo utför trappan till hagen, der gumman i sin hvita mössa och sin hvita parkumskjol och spens af blått kattun, sjelf lik en solstråle, sväfvade mellan sina blommor.
Längre fram i tiden, då jag utan hinder fick slå upp och ned min parasoll, bibehöll sig dragningskraften för dessa besök.
Och ännu längre fram, då mycket var så annorlunda, kom jag också – ty gumman Sandgren, som jag aldrig känt annat än riktigt gammal, fortfor att lefva tills hon syntes bli odödlig på jorden.
Med åren måste fiskalen taga afsked från tjensten.
Åldrig och sjuklig, skattade han åt tiden, ständigt klagande öfver att hans kära ledsagerska endast skulle få ett kors i honom, medan hon i sin eviga ungdom omhuldade honom, liksom hon haft ett barn bredvid sig.
Tusen saker uppfann hon för hans nöje, så återgäldande den mångåriga kärlek och vård, som han förut gifvit henne.
Inne i kammaren åt solsidan blomstrade nu, då han ej längre kunde gå ut, en hel liten trädgård.
Hon lärde honom att tälja och sammansätta spaljerer för träden, att lägga ut korten för att se om de snart skulle slå knopp och slutligen lärde hon honom att raffla upp små ylle- och silkeslappar, hvarefter hon kardade upp rispet och väfde deraf sommarrockar till pappa – ty också han lefde alltjemt.
Till sist, då han förslöades i den grad att han icke mer kunde företaga något sjelf, men, van vid hennes omtanke, ändå ville blifva road, uppfann hon en lek, som gladde honom intill det allra sista.
Medan de sutto på hvar sin sida om det uppslagna klaffbordet, uppställde hon, under det hans ögon uppmärksamt följde hvarje hennes rörelse, den ena raden efter den andra af vikna kort, föreställande tvänne härar soldater, svenskar och norskar förstås, och gubben skrattade med riktig ursinnig förtjusning, då han, begagnande ”mammas” messingsfingerborg som kanon, sköt ned den ena norska afdelningen efter den andra13 ...
Märkligt var att fiskalen och hans äkta hälft alltid kallade hvarandra pappa och mamma, ehuru de, såsom är nämdt, icke egde eller egt barn.
Så gick tiden om.
Men en dag kunde gubben icke mera stiga upp.
Då blef det svårt för mamma att vara ensam.
Piga hade de gamla aldrig haft, och fru Sandgren var ännu så rask och ordentlig, att hon ej kunde uthärda att se en vårdslös menniska smutsa hennes golf och kärl.
Det var då hon beslöt sig att taga en fosterdotter, som skulle få ärfva det lilla, som kunde finnas efter dem.
Hennes val föll på en fattig norska, Sofia, en äldre flicka, och denna tycktes till en början visa sig värdig den oväntade lycka, som härigenom tillföll henne.
Det var en särdeles egen, allvarsam, sträng och kall menniska, denna Sofia eller, såsom hon kallades, Fia; och jag kunde aldrig förstå huru den soliga gumman Sandgren förmått fästa sig vid denna frostbitna natur.
Men hvarje menniska torde ha något för främmande ögon doldt behag, som uppenbarar sig i hemmet, och sådant var väl förhållandet också säkerligen här.
Efter lång, ehuru knapp märkbar strid med sjukdomen slog belöningens timma för den gamle stadsfiskalen: han fick nu för sig sjelf en annan vrå än den, som så länge utgjort hans lyckliga verld på jorden.
Fiskalskan, hvars sinne längesedan höjt sig öfver det, som ögat här skådar, glömde aldrig och sade det äfven ofta, att vi på jorden endast äro främlingar och gäster och att hon för hvar dag väntade att med Kristi nåd få flytta till pappa, som, hur lycklig han än kände sig i himlen, ändå skulle bli lyckligare och ”liksom mer hemmastadd”, då hon kom efter.
Emellertid, under afvaktan på denna kära flyttning, beredde hon med egna händer åt gubben, der han nu bodde, en liten trädgård.
Dit flyttade hon sina herrligaste nejlikor, sina största aurikler och sina blåaste förgät-mig-ej; och hon gjorde byteshandel med blomsterstånd på alla håll för att få sin inhägnad på kyrkogården så rik som möjligt efter årstiderna.
Och hvar sommarafton mellan 8 och 9 såg man gumman komma med sin lilla vattenkanna i hand, gå öfver torget fram till kyrkogårdsporten och så vidare till bestämmelseorten – detta år efter år.
Jomfrue
Fie började emellertid att finna tiden något lång i det ensliga lilla huset.
Kärlek och giftermål låg alls icke i hennes håg – således slog hon sig ej på dessa ämnen.
Hennes sträfva hår, hennes skärande röst och sömniga ögon voro också tillräckligt afskräckande, då ingenting försonande i väsendet eller lynnets egenskaper mildrade detta yttre.
Något ville hon likväl kasta sig öfver, och derföre förkunnade hon för sin fostermor en vacker dag att hon tänkte resa in åt ”byn” (Fredrikshall) och skaffa sig åtskilliga varor till en kammarhandel, ty det kunde taga lifvet af en menniska att med en stickstrumpa i handen sitta der hela dagen i ända.
”Kära Fia, är du rätt passande för den verksamheten?” invände gumman.
”Hvorledes vill då mor den skall vara skuren”, svarade fosterdottern, då och då inkastande sina norska ord, ”som skulle passa, derest icke jag gör det?”
”Jo, Fia du, den bör icke ha ett så häftigt sinne.
Kunderna ...”
”Mor må slättes icke besvära sig med att fortsätta.
Jag var då så gal som någon kunde vara, när jag fäste mig i den här hålan för att släpa och göra sysslor, som – det kan jag ganske forsikkre mor – aldrig kommit i min väg förr.”
”Lugna dig, min Fia, och säg mig hvar vill du ställa till med din handel?” ’
Fia förklarade sig nu vara belåten med byrålådorna i yttre kammaren samt det stora skåpet.
Och då gumman bifallit, inträdde ett försonligt tillstånd, ty Fia var alltid beskedlig, när hon fick sin vilja fram.
I innersta grunden var det dock gumman djupt emot att hennes yttre kammare, så fin och nätt, der hvar vrå var helsad genom minnet af pappa – der stod käppen, der hade hatten hängt, der hade han suttit och läst avisorna – nu skulle bli en plats öppen för hvem som ville komma.
Hon förebrådde sig att hon ej haft kraft nog att säga nej; men vanans makt var redan stor: om Fia skulle öfvergifva henne – ålderdomen stod så tung och enslig för henne.
Den qvällen föll för första gången en sorgedroppe bland rosorna på pappas täcke.
”Jag undrar”, tänkte hon, medan hon böjde upp ett par stänglar, om han ser och vet om detta?
Jag önskar och hoppas att han icke gör det – i lifvet ville jag så gerna bespara honom allt sorgsamt.”
Snart var kammarhandeln med tyll, spetsar och band i ordning.
Fia var mycket upptagen.
Och då kunder kommo tidigt om morgonen, måste gumman sjelf putsa sin sängkammare.
Kommo de så på middagen – såsom de ofta gjorde – hade Fia icke tid att vara i det lilla köket för middagsmåltiden ... ”Men herre gud”, sade gumman, tåligare än sjelfva Job, ”man får väl icke begära att Fia skall göra allt heller!”
Och så vispade hon äfven sin gröt om aftonen.
Nu kom Fia i godt lynne och slängde i ordning litet vid bordet, såframt hon haft mänga kunder och hon fått in mycket pengar – ty Fia älskade mycket pengar: hon räknade dem särdeles gerna; och när hon då var som ljusast, erbjöd hon sig att följa med mor på hennes vandring och bära vattenkannan.
Men detta ville gumman aldrig för kära lifvet tillåta.
Hon skulle ensam gå till pappa och språka om dagens små händelser, ty hon berättade för honom ännu alltjemt hvad som kom henne på hjerta och sinne.
Hon lät till och med pappa veta att, sedan Fia blifvit upptagen af sin handel, hon också blifvit en beskedligare menniska, så att på det hela det var säkert att allt tjente till det bästa.
Olyckligtvis är allting under solen så förgängligt.
Och derföre, då mamma Sandgren kände detta, erfor hon en icke alltför stor förvåning deröfver att Fias lynne började undergå några förändringar och stundom sjunka ned till vresighet och otrefnad.
Synnerligen var hennes lynne knaggligt de dagar, då handeln icke gick.
”Kanske vore det så godt, Fia lilla, att du lade ner rörelsen först som sist.
Du är icke skapad ...”
”Jag får afbryta mor och be mor huske på att jag icke är något barn, som behöfver upptuktelse.
Den var allaredan beställd många år innan jag gaf mig öfver till Sverge, och jag ber att i min sak få göra såsom mig synes bäst.”
Helt qväst, teg gumman och gick in i inre rummet att företaga sig något, som kunde hindra henne att för mycket oroa sig.
Gamla goda vänner rådde henne att skilja sig från den otacksamma fosterdottern, men huru mycket hon än funderade på detta, fick dock tanken aldrig på allvar gehör, ty fastän hon i sjelfva verket väl kunnat lefva utan Fia, inbillade hon sig dock att det var alldeles omöjligt; och nu, då hon närmade sig
90-talet, var det icke värdt att tänka på något bråkande.
Efter hand började en besynnerlig förändring föregå med Fia, som nu allt mer och mer utvidgat sin kammarhandel.
Hon, som förr varit så karg och föga språksam, visade sig nu, särdeles vid vissa tider, ytterst godsint och glad och talade mycket om huru hjertligt hon var fästad vid mor, huru många mössor hon skulle sy åt henne och hur väl hon på allt sätt skulle pyssla om henne.
Till en början var den gamla goda fiskalskan förtjust öfver all denna Fias blidhet, men småningom tycktes den henne blifva riktigt onaturlig, och med afsky upptäckte hon att Fias smeksamma vänlighet härflöt från en olycklig källa.
Länge ville hon icke tro sina egna ögons intyg.
Kunde väl Fia använda sina penningar till starka drycker – kunde hon i hemlighet, både tidigt och sent ... åh, det vore förskräckligt!
Den dag, då mamma Sandgren kom till visshet härom, behöfde blommorna på pappas graf icke vattnas – de vattnades tillräckligt af hennes tårar.
Aldrig hade hennes tacksamhet till Gud för det att pappa gått förut varit större, och aldrig hade hennes undergifna bön varit varmare att hon snart skulle få komma efter, ty nu var det icke blott ödsligt och kallt hemma i kammaren, det var till och med på solklara sommardagen ödsligt och kallt i den lilla hagen, och det såg precis ut som om nejlikorna tyckt detsamma, ty äfven de började förtvina.
En gång efter långt lidande samlade hon allt sitt mod för att ömt och allvarligt tala med fosterdottern om hennes ”olycka”, som gumman så grannlaga kallade det.
Fia blef ursinnig, och sedan dess gick ingenting hemligt.
Hon glömde sig så, att hennes gamla fostermor ibland måste i hennes ställe mäta upp banden till kunderna.
Men ingenting dödade tålamodet och försakelsen hos denne kristligt fromma själ.
Hon förebrådde sig alltjemt att hon icke från början egt nog kraft att rädda Fia.
Att nu stöta henne ifrån sig och låta henne ensam gå ut i verlden, dertill sade hennes samvete nej – det ville visst icke Gud och ej heller pappa.
Huru lycklig var ej dessutom hon i jemförelse med Fia, hon, som icke blifvit frestad af svåra och syndiga begärelser och som i himlen egde pappa, hvilken dagligen bad för henne!
Fia, stackare, hade aldrig haft en egen vän – hvem skulle deruppe längta efter henne?
Och således var det för gumman klart att Fia fått det största korset, intill dess hon på jorden blifvit så renad och förbättrad att Kristus sjelf ville taga henne till sig.
Och tid kom och tid gick.
Gumman nalkades nu de 94 åren.
Fia hade tyvärr förblifvit på den svåra banan alltid sig lik, gumman på tålamodets och trons, alltid sig lik.
Ännu bar hon sin lilla vattenkanna om sommarqvällen med nästan oförminskade krafter, och aldrig fick Fias hand uppfylla den pligten.
Orkade hon icke gå sjelf, vore det bättre att blommorna doge ut – pappa begrepe nog hvad klockan var slagen, när de stodo ovattnade.
Och när de 94 åren voro fulla, fingo blommorna stå ovattnade.
Då var gummans långa tåliga dagsverke fullbordadt.
Huru vackert, huru mildt talade hon ej på det sista med Fia, som, återväckt till pligt och ånger, hörde henne!
Hur enkelt, men skönt skildrade hon ej den lyckan att gå bort i medvetandet af att icke vara ovärdig dem, som väntade på oss, och huru godt det var att icke tvifla på frälsarens kärlek, som öfverskyler våra brister, då vi fast och i tro sluta oss till honom! ”Tänk, Fia, också på mig – jag vill bli din vän deruppe, jag vill be för dig.
Om du går på goda vägar, skall jag glädjas ... går du på de dåliga, måste jag gråta; men du skall aldrig mer behöfva tänka att icke också du, barn, har en jordisk vän i himlen.”
Fia nu i sorgens timma lofvade, derpå trodde hennes ömma fostermor.
Men likväl låg der liksom en omedveten tvekan i hennes tanke, när hon till sist sade:
”Blommorna ha nu redan börjat vissna på pappas rum.
Han ser gerna att de dö ut, då han har fått mig till sig.”
”Får jag då alls icke vattna dem?” frågade
Fia gråtande och ödmjuk.
”När de lagt mig bredvid honom, så kan du låta någon van hand sätta ner blommorna igen öfver oss bägge; men sedan – det må du heligt lofva mig – skall du aldrig gå och vattna dem, utan att du den dagen är riktigt nöjd med dig sjelf!”
Fia lofvade allting.
Ett par veckor senare voro de båda gamla makarne förenade.
Och blommorna på deras grafkulle blomstrade under minst en hel månad.
Huru det kom sig att de sedan började tvina och slutligen dö, det blef en hemlighet mellan fosterdottern och hennes skyddsande.
Dock ... hvem såg in i den hårdt bedömdas hjerta?
Teckningar och hågkomster från 1814.
En matros förvandlad i konung.
Sista hälften af året 1813 hängde äfven öfver Bohuslän såsom ett fullastadt moln, hvilket skulle urladda sig, då den åska, som så länge mullrat öfver grannriket, det gamla Norge, slagit ner och skilt det från Danmark, detta nu så betungade moderland, med hvilket det århundraden igenom varit förenadt.
Samma blixt, som antände Norge, skulle kasta krigsfacklans sken öfver Bohuslän, och än en gång finge då Strömstad lägga sig som tröskel att nedtrampas af de fram och åter färdande trupperna, i hvilkas fotspår så mycket förpestadt elände följde.
Men medan molnet ännu på afstånd seglade af och an öfver sundet, medförande dunster än från Ryssland, än från Frankrike, hade vår lilla stad lika mycket hopp att slippa undan som invånarne i de små städerna kring
Vesuvius ha att slippa ifrån någon allmännare eruption.
De lefva ständigt hotade, men man vänjer sig vid allt, äfven vid hotet, och hoppas att det icke blir något mer.
Sanningen fordrar emellertid det erkännandet att Bohuslän, liksom hela Sverge, när året derpå kriget utbröt, fick göra bekantskap med något, som hittills inom landet varit obekant, nemligen en fullkomligt väl ordnad ekonomi för manskapet.
Provianteringen var så riklig, att de förvånade soldaterna lefde som vid de egyptiers köttgrytor.
Officerarne, som deremot hade aflöning, mådde icke på långt när alltid lika väl, isynnerhet under vistandet i det under krigen ständigt svältande Norge, der de torkade vid idel torrfisk; och deras små hushåll skulle ofta ha stått sig mer än slätt, om icke de underordnade hjelparne egt list och fintlighet nog att på hvarjehanda mer eller mindre lagliga vägar skaffa tillgångar.
Hvad beträffar Strömstad, så måste det jemte det öfriga Bohuslän erkänna, att så till vida allt var godt.
Men nu kommo, förutom den brusande massan af inqvarteringar, andra svårigheter.
Man fick, hvad man förr aldrig haft, ett kungligt högqvarter – ty knappt kan det sägas att Carl XII hade haft ett sådant, då han bodde hos borgmästaren Kamp och pigan i en hastig vändning borstade kungens stöflar.
Att nu emellertid ett kungligt högqvarter existerade, det visade sig genom det hundradubbla släpet af högre och lägre officerare, galonerade kommissariatsherrar, hofherrar, kurirer, näsvisa lakejer och slutligen myriader af allt slags betjening derjemte för köket och dess furnerande.
Kortligen: det var ett hvimmel, ett slammer, en oreda, ett löpande af och an, så att invånarne kunde ha mistat förståndet – och ändå hade man inne i staden ännu att vänta bekantskapen med regementet ”royal svédois” ...
Men allt i sin ordning.
Någon dag i maj, omkring den 20, kom en lots in på min fars kontor med den märkliga berättelsen att han haft ett stor-äfventyr.
Och att det verkligen var stort troddes, innan han ännu berättat ett ord, blott derföre att han hade med sig till vexling en icke obetydlig summa i danskt mynt.
Saken var i korthet att en båt, kommande från Jutland och som varit ute i svår nöd, begärt lots; och på nämde båt befunno sig tre högst underliga matroser, som icke syntes hafva något att beställa med manövrerna.