Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Propos., och dels återremiss, samt att derjemte Hr Tersmeden begärt delning af frågan, så att särskild propos. blifvit framställd i afside på K.
M:s Propos., och följaktligen, enl. stadgandet i 54 g Riksd:sOrdn:n, propos. komine att framställas först rörande den Kongl. Propos:u och sedan i fråga om öfriga delen af förev:de punkt. l)e härefter först till godkännande af Utskrs tillstyrkande, att K. M:S ifrågav:de Nåd.
Propos. icke må bifallas, och sedan till bifall å denna Nåd. Propos., framställda propos.-na, besvarades med blandade Ja och Nej; och då sedermera Hr Frih. o. Ordhden hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot Utsk:s i fråga om den Kongl. Proposm gjorda tillstyrkande, framställda aumärkmr föranleda till återremiss, ropades starka Nej, jemte åtskilliga Ja; hvarpå Hr Frih. o. Ord fale n ånyo hemställde, om R. o. Ad. behagade godkänna Utsk:s tillstyrkande, att K.
Propos. icke må bifallas, samt sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte inånga Nej, förklarade, det han ansåg
Härvid hördes många ledamöter begära votering, och begärdes derjemte af Gr. Liljencrantz, att bifall till den Kongl. Proposm och af Hr Cederschiöld, Rob.
Theophron, att återremiss måtte antagas till kontra-propos.
Hr Frih. o. Ordfiden hemställde i anledn. häraf, om R. o. Ad. till kontra-propos. vid den äskade voteringen behagade antaga bifall till K. M:S Nåd.
Propos., samt förklarade, efter denna proposins besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga
Nej, att han funnit
Sedan Pir Cederschiöld, Rob.
Theophron, härvid begärt votering om kontra-propos:n, men innan voter:s-propos. i anledn. deraf hunnit upsättas, förklarat sig vilja afstå från denna begäran, upliistes till justering och godkändes en så lydande votens-propos.:
Den, som godkänner LagUtsk:s i Betänk.
N:o 46 gjorda tillstyrkande, att K. M:s Nåd.
Propos., ang:de utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, ej må bifallas, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder K.
M:s förberörda Nåd.
Propos. af R. o. Ad. bifallen.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 137.
Då jag i denna fråga icke uttalat mina åsigter, får jag, med tillkännagivande att jag tillhört minoriteten, nedlägga min reservation emot R. o. Ad:s fattade beslut.
Jag har icke deltagit i dis kussionen öfver K. M:s Propos. om religionsfriheten; men då R. o.
De ii 4 November f. m. 323 Ad. afslagit densamma, anser jag min pligt vara, att i prot. nedlägga min reservation emot detta R. o. Åd:s beslut, och derjemte tillkännagifva min sorg deröfver, att R. o.
Ad., som förr motverkat konungamakten då den velat göra ingrepp i folkfriheten, nu icke velat understödja denna konungamakt då den velat gifva folket en utvidgad frihet.
Vid de allmänna sammanträdena har jag yttrat mina åsigter i ämnet, och har icke velat belasta R. o.
Ad:s prot. med ett uprepande deraf; men då R. o. Ad. nu afslagit K. M:s Propos., får jag mot det fattade beslutet härmed nedlägga min reservation.
Uppå härefter framställd propos. godkändes Utsk:s, i återstående delen af ingressen till dess förslag till beslut, gjorda tillstyrkande, i fråga om af Hr Bodell, Biskop Thomander samt Prostarne Ljunggren och Almqvist väckta förslag.
Fortsättningen af öfverläggningen om LagUtsk:s förev:de Betänk. upskjöts till nästa plenum, och ITöglofl. R. o. Ad. åtskiljdes kl. f på 10 om aftonen.
Onsdagen den 4 November 1857.
Undertecknad RiddarhusSekret. hade äran tillkännagifva, att han ifrån Hr Gr. o. Landtm, emottagit en så lydande skrifvelse:
Att jag af sjukdom fortfarande är hindrad att infinna mig i R. o. Ad:s plenum, får jag härmed anmäla, och torde Hr RiddarhusSekret. detta förhållande till R. o. Ad:s prot. tillkännagifva, med anmodan till den enl.
Riksd:sOrdn:n dertill berättigade, att i detta plenum i mitt ställe föra ordet.
I följd häraf intogs ordfide-platsen af främste närv:de ledamoten, fullm. för grefliga ätten N:o 8, Oxenstjerna af Korsholm, Frih. Åkerhjelm, Johan Carl. 324 Den 1 November f. m.
Justerades pleni-prot. för d. 2 sistl.
Uplästes till justering och godkändes nedannämnde från Exped.- Utsk. inkomna Förslag till R.
N:o 158, ang:de statsbidrag för beredande af en förbättrad kommunikationsled mellan det inre af Jemtland samt Norrige; N:o 159, ang:de undersökning i fråga om ändring uti 1773 års skattläggnings-metbod, för Westerbottens oell Norrbottens län; N:o 160, ang:de en ändring i Kongl. Stadgan om skifiesverket i Riket, af d. 4 Maj 1827; och N:o 161, ang:de ändringar i HandelsOrdmn af d. 22 Dec. 1846, m. m.
Propos. ang:de utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, än äfven särskilda dermed sammanhängande inom RiksShn väckta motioner.
Härvid förekom mom. litt.
A af Utsk:s förslag till beslut.
Med mycken upmärksamhet har jag aktgifvit på de många yttranden i detta högvigtiga ärende, som under de allmänna öfverläggningarna förekommit, och af dem dragit följande slutsatser: l:o att en skäligen allmänt rådande oro deröfver eger rum, att affall från den rena EvangelisktLutherska läran, enl. det nya lagförslaget, skulle blifva alldeles strafflöst tillåten.
Jag delar denna oro, och tror, att den bör stillas genom vidtagande ändring af förslagets l:sta §, såvida man vill förekomma, att hela det gagneliga och angelägna lagförslaget må förfalla vid denna Riksdag, hvilket vore att högeligen beklaga.
2:0 att en lika rådande skäligen allmän obelåtenhet eger rum med LagUtsk:s Betänk., derföre att Utsk. föreslagit det s. k. konventikel-plakatets uphäfvande, utan att i stället föreslå andra nödiga bestämmelser, i enlighet med det Kongl. Förslaget, jemkadt efter de åsigter, som blifvit genom motion framställda af Biskop Thomander, samt i form af reservationer yrkade af PresteSt:s, till LagUtsk. hörande, högt uplysta, i saken kunniga och erfarna, lugna ledamöter.
3:o att en af mänga uttalad obenägenhet eger rum mot landsförvisnings-straffets bibehållande såsom straff för den, som affaller från vår EvangelisktLutherska bekännelse, ehuru dessa talare icke gillat att sådant affall må strafflöst kunna ske, men utan bestämd upgift, hvilket straff i stället borde användas.
LagUtsk. har föreslagit landsförvisnings-straffets bibehållande, men deremot afskaffande af arfsrättens förlust, som nu dermed är förenad.
För egen del antager jag hellre detta iörslag, än det, att lemna affall från vår statsreligion strafflöst.
Men vid öfvervägande af hvad under de allmänna öfverläggningarna förekommit, anser jag möjligt, att förena de skiljda åsigterna, om ärendet i sin helhet återremitteras till Utsk., som då I>sn 4 November f. m. 325 blefve i tillfälle, att, utan särdeles svårighet eller möda, sammanjemka de från Kongl. Förslaget afvikande åsigterna med öfriga delar af samma förslag, emot hvilka inga eller föga afvikande meningar blifvit yttrade.
Skulle Högloft. K. o.
Ad. bifalla denna återremiss, hvarom jag utbeder mig Hr Frih. o. Ordftdens propos., anhåller jag vördsamt, att dessa mina yttranden måtte få åtfölja remissen, jemte det förslag till författning jag upställt, i mångå fall öfverensstämmande med det Kongl. Förslaget, men ifrån detsamma afvikande i fråga om bestraffning för affall ifrån vår statsreligion.
— Mitt förslag lyder sålunda: 1 §■ 1) Affaller någon från den rena EvangelisktLutherska läran, sådan densamma i Sveriges Eike antagen och bekändo är, straffes méd ett års fängelse; 2) Återvänder han under fängelsetiden till sin öfvergifna lära, vare ställd på fri fot; gör han det icke, utan framhärdar i sin villfarelse, förlore då all arfsrätt inom Eiket, men åtnjute de rättigheter, samt vare underkastad de skyldigheter, som stadgade äro i Kongl. Författningen d. 24 Jan. 1781, såvida han affallit till en religionslära, som enl. samma författning i Eiket tillåten är. 2 §•
Vill den, som från den rena EvangelisktLutherska läran affallit, och i följd deraf sin arfsrätt inom Eiket förlorat, frivilligt och för alltid lemna fäderneslandet, och samma beslut verkställer, återbekomme då den förlorade arfsrätten. 3 §. 1 mom.
Lärosatser, som mot den rena EvangelisktLutherska lärans grundsanningar stridande äro, må icke offentligen förkunnas, eller på annat sätt, genom tal eller skrift, till de enfaldiges förledande utspridas.
Gör det någon, straffes med böter fr. o. m. 50 t. o. m. 300 Edr Ernt, eller med fängelse fr. o. m. 2 månader t. o. m. 1 år; begår han samma brott andra gången, förvises Eiket, men bibehåile sin arfsrätt; dock sker härigenom ej någon inskränkning i rättigheterna till fri religions-öfning inom de särskilda religions-samfund, som i Eiket tillåtna äro; 2 mor».
Den, som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar söker förmå någon till affall från den rena EvangelisktLutherska läran, vare, der gerningen ej är efter annan lag belagd med högre straff, förfallen, första gången till böter fr. o. m. 100 t. o. m. 300 Edr Ernt, och hvarje gång det oftare sker till fängelse fr. o. m. 2 månader t. o. m. ett år; 326 Den 4 November f. m. 3 mom.
Lag samma vare, om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att upfostra eller undervisa barn, som tillhör Svenska Kyrkan, beträdes att under utöfningen af sådant updrag bibringa barnet annan religionstro, än som med elen rena EvaugelisktLutherska läran öfverensstämmer; 4 mom.
Beträdes någon, som utrikes född är, med utspridande af främmande och villfarande lärosats, han skall, utom hvad i denna §, 1 morn., stadgadt är, mista förmånen att i Biket vistas, ändå att han Svensk medborgarerätt njuter; 5 mom.
Beträdes någon, som till prest i Svenska Kyrkan antagen är, med villfarande lärosatsers predikande eller utspridande, ansvare såsom för embetsfel; 6 mom.
Emot annan, än den, som till prest i Svenska Kyrkan antagen är, må åtal för villfarande lärosatsers utspridande ej ega rum, med mindre Konungens Just.Kansler, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förordnat om åtalets anställande; 7 mom.
Ej må Just.Kansleren sådant åtal anbefalla, nedlägga eller upskjuta, utan Konungens i StatsBådet dertill gifna tillåtelse. 4 §■ 1 mom.
Den kristliga andaktens rätta utöfning skall presterskapet, genom rättskaffens med den EvangelisktLutherska läran öfverensstämmande undervisning och öm, allvarlig förmaning söka uprätthålla och befrämja; 2 mom.
Presterskap och Kyrkoråd åligger tillse, att okunniga eller eljest obehöriga personer ej måge såsom lärare eller andliga ledare i församlingen upträda eller der sig innästla; sker det ändå, anmäles saken hos DomKapitlet; 3 mom.
Einnes lekman hafva, utom den socken dit han hörer, inför större eller mindre samling föredrag hållit, som till den Heliga Skrifts förklaring syftade, utan iakttagande af 5 § 19 kap.
Kyrkolagen, då skall kyrkoherden i den församling, der föredraget hölls, honom förekalla och till sin rätta själasörjare hänvisa; så ock den själasörjare om förloppet underrätta; egandes Kyrkoherden och Kyrkorådet, i händelse personen, efter varning, ej derifrån afstår, anmoda Kronobetjeningen att låta föra honom till den ort der han är eller bör vara mantalsskrifven, der Kyrkorådet i haus socken sedan förfare efter hvad i Kongl. Förordningen d. 29 Aug. 1843 sägs. 5 g. Eättigheten för Svenska Kyrkans medlemmar, att äfven utom den allmänna gudstjensten sammankomma till Den 4 November f. m. 3?7 gemensamma andakts öfningar, skall vara fri och oförhindrad, såvidt ej vid sådan sammankomst företages något, som mot lag eller sedlighet stridande är, eller eljest allmän ordning störer.
Ej må dock, vid religions-öfning, som sker under annans än vederbörande presterskaps omedelbara ledning, och icke är att föra till' enskild husandakt, tillträde vägras presterskapet i församlingen, eiler den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnda myndighet, i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten uplösa.
Icke heller må så beskaffad inkomst, hvarom nu sagdt är, utan särskildt, af Kyrkoherden i församlingen meddeladt tillstånd, hållas a tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, vid påföljd af böter fr. o. m. 50 t. o. m. 100 Rdr lim t för den eller dem, som föranstaltat sammankomsten eller dertill uplåtit hus, och till högst 10 Rdr Rmt. för annan deltagare. 0 §.
Böter, som i denna författning finnas stadgade, skola fördelas till hälften mellan åklagaren och församlingens fattiga.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse, efter samma grunder, som gälla för förvandling af böter enl.
UtsökningsBalken. 7 §.
Mål ang:de öfverträdelse af denna författning skola, med undantag af åtal mot prest för embetsfel, updragaä och afdömas af allmän Underrätt, samt dess utslag, i händelse den för brott mot 1, 2 eller 3 § tilltalade varder åt saken fälld, HofRätts pröfning underställas.
Slutligen afslyrker jag, på grund af Hr Domprosten Björlings reservation, hvad Utsk. i litt,:s B, C och D föreslagit; men bifaller hvad Utsk. föreslagit rörande Sakramenlal-lagen; samt tager mig friheten fästa Utsk:s synnerliga upmärksamhet på innehållet af Kongl.
Förordningen af d. 20 Martii 1735, samt företrädesvis på hvad dess 6 punkt föreskrifver, nemi.: »Alldenstund mycken förargelse upviickes hos den rättsinte, och de villfarande styrkas i sine irrige meningar, derigenom att religions-saker lämnas länge oafgjorde liggande i Rätterne; fördenskull skola slike ärender, såsom Riksvårdande, skyndesammast afgiöras, och ÖfverRätterne, samt Consistorierne åhrligen till Oss insända Förteckningar på de^ReligionsSaker, som hos dem äro anhängige gjorde; Aliggandes ock JustitiaeCancelleren, att flitigt tillse och påminna, det sådane saker komme till skyndesamt slut.» Hr Estenberg, Carl Christian:
Jag skall endast yttra mig om den nu föreslagna punkten, och icke beröra de öfriga, näst - 328 Deli f November /. m. följande punkterna.
För min del Lyser jag den öfvertygelse, att de andliga rörelser, som upstått här i landet, icke kunna stillas derigenom att man stiftar lagar, de der snarare upväcka iin lugna den religiösa oron.
Man måste, enl. milt begrepp, betrakta denna oro såsom en vådeld af andlig beskaffenhet, hvilken allt mer och mer upflammat samt spridt sig i landet.
Nu vet en hvar, att man icke släcker eld med olja, utan med vatten.
Yi måste således vara betänkta uppå att använda ett släckningsmedel, som verkligen släcker vådelden, och icke retar eller upblåser densamma.
Bibehålla vi religionstvånget, skall elden upflamma till högan sky, och sedermera torde det icke blifva så lätt att släcka den.
Jag, för min del, kan ej annat än på det högsta ogilla den taktik, som för andliga fienders bekämpande använder samma vapen, som brukas emot verldsliga fiender.
Om Ryssén eller någon annan lekamlig fiende inbryter i landet, möta vi honom med eld och svärd, men om andliga fiender härja i landet och vi vilja bekämpa dem med eld och svärd, så kunna vi förlikuas med en krigshär, den der möter en väl rustad fiende med vapen af endast halm och strå.
Sådant går ej an, och man har derföre inom alla protestantiska länder funnit, att man måste upbjuda en annan kraft, en annan makt, vida starkare än förföljelse, fanatism, inqvisition m. m. d., och denna kraft, denna makt är andans, sanningens kraft och makt.
Kyrkohistorien lärer oss på hvarje blad, att mål, som röra menniskors samveten och tro, ej böra dragas inför verldsliga domstolar, samt att förföljelser af den mest uprörande beskaffenhet ej ledt till det önskade resultatet, samvetenas betvingande.
Jag, för min del, tror, att det just är våra nu gällande barbariska lagar, som upkallat de oroligheter, hvilka nu väcka vår oro, samt att det derföre är af högsta behofvet pfikalladt, att vi ändra dessa lagar.
På grund häraf, och i förhoppning, att R. o. Ad. beviljar en återremiss af denna punkt, får jag nu vördsamt föreslå: att, med uphäfvande af 1 kap. 3 och 4 gg MissgerningsBalken, 7 kap. 4 g ÄrfdaBalken, 1 kap. 2 g Kyrkolagen, samt hvad för öfrigt ang:de ansvar för villfarande lärosatsers utspridande stadgadt varit; lärostrider ang:de olika meningar och kyrko-ceremonier, vare sig inom eller utom Svenska Statskyrkan öfliga eller icke öfliga, få icke af domare-makten och presterskapet uptagas och hänskjutas till ompröfning inför domstolarna, utan åligge det presterskapet, att, medelst Guds Ords rätta predikande, efter den nåd Gud dem dertill förlänar, falsk lära uti församlingen afstyra, och bruka den makt, Gud dem i sitt Ord för detta ändamål updragit.
Och bör det dem framför allt angeläget vara, att alla sådana stridigheter på den kristliga kärlekens och öfvert. ygelsens väg biläggas, utan att den fria forskningen i religionens heliga lära hämmas, eller religions- och samvets-tvång, med dermed åtföljande fanatiska förföljelser, framkallas.
Börande likväl brott och förseelser emot gällande lag i vanlig ordning beifras, utan afs;de om de
Den 4 November f. m. 321) blifvit öfvade och begångna under religionens täckmantel eller ej.
Afven med fara att missförstås, kan jag icke underlåta att i dag taga ordet, för att i min ringa måll söka bidraga till utredande af en fråga, hvilken jag, för min del, skulle vilja benämna det Svenska Folkets lifsfråga.
Då LagUtsk. i den nu föredragna punkten föreslagit uphäfvandet af stadgandet uti 4 § 7 kap.
ArfdnBalken, att den, som affallen från vår rätta religion, skall förlora arfsrätt, liar Utsk., i min tanke, gått klokt och riktigt till väga; men jag får tillika uttrycka min önskan, att Utsk. hade bordt gå annu längre samt jemväl föreslagit landsförvisnings-straffets delvisa afskaffande.
Jag önskar nemi., att landsförvisning, såsom straff för affall från vår lära, måtte för alltid i den Svenska lagen utplånas, men att det bör qvarstå såsom cn påföljd för proselytmakeri.
Förskräckelsen för detsammas tillvaro, torde redan betydligt minskas om det ej benämndes landsförvisningsstraff, utan Svenska samhällets rätt att från sig förvisa proselytmakare.
Jag tror, att Staten f. n. eger gagn af denna sin rätt, ty jag vet, att vi snart sagdt hvarje vecka öro i behof af densammas begagnande.
Antalet af från utlandet liitkomna mormoner är icke ringa, och hvad dem angår torde man, utan att ådraga sig beskyllning för grymhet, kunna vidtaga förvisnings-åtgärden.
Likväl anser jag nödvändigt, att alla dessa mål göras till underställningsmål, i likhet med hvad jag vid remissen af K. M:s Nåd.
Propos. yrkade.
Man hade då iakttagit alla försigtighetsmått.
Och detta steg är dessutom icke främmande för vår lagstiftning, ty vi veta ju, att alla dödsdomar underställas K.
M:s pröfning, ehvad den tilltalade besvärar sig eller ej.
Under behandlingen af den utaf 11. o. Ad. förkastade Kongl. Propos:n, väcktes det förslag, att utlänningar, som fått Svensk medborgare-rätt, skulle, otn de beträddes med proselytmakeri, kunna ur Riket förvisas.
För min del tror jag ej, att man såsom utlänning bör behandla en person, som blifvit uptagen till Svensk medborgare.
Denna lag får icke vara eller blifva en undantagslag, som gäller några få, utan vara gemensam för alla medborgare.
Af hvad jag nu i största korthet yttrat, torde R. o. Ad. finna, att jag önskar landsförvisnings-straffets bibehållande för proselytmakare, men afskaffande för affallingar.
Hvad dessa sednare beträffar, önskar jag, att hvarken böter, fängelse eller landsflykt, med ett ord, att intet straff må för sådana stadgas.
Denna min åsigt grundar jag på den erfarenhet jag haft tillfälle att förskaffa mig under den tid jag utöfvat mitt presterliga kall.
Jag har nemi. erfarit, att, med få undantag, affallingar aldrig kunna återvinnas till den Svenska Statskyrkan, så snart yttre straffmedel mot dem användas.
Om något borgerligt straff bör åläggas affallingar, torde, enl. min öfvertygelse, det enda tjenliga vara förlusten af vissa medborgerliga rättigheter, antingen för alltid eller under en viss tiderymd.
De närmare bestämmelserna i detta härseende öfverlemnar jag till de lagkunnige män, som äro ledamöter af LagUtsk. 330 Den 4 November f. in.
Slutligen får jag uttrycka min lifliga önskan, att sedan, enl. livad erfarenheten visat, en mängd affall egt rum, synnerligen här i Stockholm, der en stor mängd baptister redan finnas, en bestämd dissenter-lag måtte utfärdas, hvilken nogsamt bestämmer affällingarnas skyldigheter och rättigheter så att man kunde hänvisa dylika aflkllingar till ett visst samfund samt undslippa att behålla dem inom Statskyrkan.
Likväl önskar jag ingalunda en gemensam dissenter-lag, såsom i Norrige, utan bör denna lag upgöras med hänseende till de bestämda, särskilda företeelser, som nu förefinnas.
Lagen bör dessutom föreskrifva en hvar, som vill utträda ifrån Statskyrkan, en viss besinningstid, under hvilken denne ovilkorligen bör vara underkastad de förmaningar och den undervisning, som presterskapet i dylika fall är skyldigt att meddela, hvarjemte det bör stå dem öppet, att, om de ångra sig, åter uptagas i Kyrkans sköte.
I denna syftning önskar jag se den 1 § upställas, och vill nu ej vidare yttra mig ang:de förev:de punkt, hvars återremitterande till Utsk. jag vördsamt tillstyrker.
Hr Carlheim Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar:
Den ståndpunkt, förev:de fråga i denna stund innehar, är utan tvifvel för dess lyckliga lösning ganska gynnsam.
Konungen, af hvars regerings-åtgärder under de sednare åren man velat sluta till strängt vidhållande af våra nuv:de i många afs:den olämpliga religions-författningar, har, genom den Nåd.
Proposm i ämnet, visat sin benägenhet för en större religiös frihet, så för egna som främmande trosförvandter.
Allmänna tänkesättet, förut så obenäget, synes nu böjdt för åtminstone någon eftergift.
Så äfven R.
PresleSt., att döma af den öfverläggning, som sisth Lördag inom detsamma egde rum, har under Riksdagens lopp, i ej ringa mån, insett nödvändigheten att icke allt för mycket motsätta sig hvarje lossande af de band, som för mången af Kyrkans rättsinniga medlemmar kännas tryckande, och hvilka synas nära att brista under påtryckningarna in- och utifrån. BondeSt., inom hvilket vid förra Riksdagen många hårda och ofördragsamma ord fälldes mot den pågående andliga rörelsen i landet, har deremot nu, att döma efter hvad som berättas och tidningarna innehålla, lemnat prof på en sans, som hedrar Ståndet, och anföranden rörande denna fråga äro der hörda, som skulle väl anstå hvilken Riksförsamling som helst.
UorgareSt. har ej förnekat sina, i detta som många andra afs:den, frisinnade tänkesätt; och hvad It. o. Ad. vidkommer, så är jag förvissad, såsom äfven Ståndets talrikhet och de hittills afgifna yttranden gifva anledn. att hoppas, det frågan här skall lika sorgfälligt och fosterländskt, som vid föreg:de tillfällen, blifva öfvervägd och behandlad.
Det är med stor tillfredsställelse, som jag vågar uttala denna förhoppning.
Det torde synas mången öfverflödigt, men är, efter allt utseende, ganska nödigt att främst utreda: hvarom är frågan?
hvad gäller den?
Alla kunna svara: »vidgad religionsfrihet.»
Men dermed är saken icke klar.
Här lia, under RiksStåndens gemensamma öfverläggningar, så väl som i R. o. Ad:s Lördagsplenum, blifvit yttrade ganska olika och till en del besynnerliga meningar, om både Den 4 November f. m. 331 hvad religion och hvad religionsfrihet är.
Definitioner höra mera till lärobokens och lärostolens, än till de parlamentariska öfverläggningarnas område.
Men der en så stor begreppsförvirring råder, en så stor brist förefinnes på klarhet i upfattning af det, hvarom man öfverlägger, der lärer det icke vara utan sin nytta, att noga bestämma, hvad med orden menas.
Grunden till nämnde förhållande är otvifvelaktigt den, att i vårt eget tungomål saknas något uttryck, svarande mot det främmande, från olika språk har införda ordet: religion.
Detta, som i Latinet, enl. härledning, betyder: något, som fast förbinder, betecknar uti nämnde språk, hvarifrån det redan under medeltiden kommit- till oss, först i allmänhet: fruktan, i synnerhet fruktan för del Högsta Väsendet, samt sedan i allmänhet: samvetspligt, pligt och skyldighet öfverhufvud, o. s. v. Uti Fransyskan deremot, hvars talesätt i sednare tider blifvit oss mindre främmande än Latinets, förstås med religion egentligen: gudsdyrkan samt vidare: tro, trosbekännelse, fromhet, gudaktighet, och slutligen äfven: andelig, orden, ordens- eller klosterlöfte m. m.
Ifrån dessa ordets många skiljaktiga bemärkelser är ett stort språng till den, som här sisth lördag upgafs, nemi. »sann tro på Gud och på guddomlig uppenbarelse.»