Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Blotta ordet ”Stockholm” har nu för henne blifvit inbegreppet af allt sådant.
Att det för mig betyder något helt annat, har hon icke någon aning om.
Jag skulle i fullkomlig frihet få råka unga herrar här, det är allt hvad hon förstår.
Och derför afundas hon mig.
En dag strax innan jag reste kom hon in på bokhandeln med guvernanten med sig.
Guvernanten – kisögd, rundkindad på höga knotor, uppnäst och förläget småsmilande – satt på stoln inom dörren, andäktigt lyssnande till vår konversation och klädd i en slags hufvudbonad af trikot, liknande ett svart strumpskaft, hopveckadt i pannan och fästadt med en ofantlig kokard i sotiga färger.
Jag förmodar att detta klädsamma plagg var en present af doktorinnan vid hennes hemkomst från Köpenhamn, ty båda småflickorna gå också klädda i vintermössor af trikot, men rätt näpna sådana, vanliga barnmössor, runda, med en liten tofs.
De klä dem förträffligt.
Guvernantens hufvudtag är rent af ett vidunder.246
Nåväl, der satt guvernanten som femte hjulet under vagnen, med sitt illagrinande leende följande allt som sades.
En och annan gång hänvände sig doktorinnan till henne med någon fråga.
– ”Var det inte i Lördags? fröken Henriksson.” – – – ”Josua Lindahl – ack herre Gud, hvad vi haft roligt tillhopa!
Jag fick en gång ett bref ifrån honom – – – ja lilla Henriksson läste det”
– En vädjande blick till ”lilla Henriksson”.
Men denna såg förskrämd ut – ”Jag?
Nej – – – ” – ”Jo-o, fröken mins det nog – – – ett bref om jag föredroge en middag på Nacka eller supé på Hasselbacken.” – – Henrikssons mörkröda fysionomi klarnade upp med ens.
– ”Jo, jo!
Jag mins.”
– Hon hade synbarligen suttit och tänkt sig om efter ett bref af nyare datum, att man begärde hennes intyg om denna tolf år gamla bjudningsbiljett, hade ej fallit den lilla oskulden in.
– ”Ah – och jag svarade – – – åh jag svarade, det kan aldrig jemföras – – en middag på Nacka eller en supé på Hasselbacken, – naturligtvis en supé på Hasselbacken.
– Och Jesus, hvad vi hade roligt! – – – Jaha” – knäppte samman händerna och sträckte fram sina knubbiga små fötter – ”det var den tiden, och den får man aldrig igen mera.”
– En suck. – ”Kära Victoria, hvad du får roligt!”
En af qvällarne innan min afresa var jag bjuden till Palmens.
Karoline Nordqvist var der, Marie Louise och Schröders.
Alla damerna sutto kring bordet.
Lifligt snatter.
Jag satt beqvämt i en mjuk stol och med min sjuka fot på en taburett.
Njöt stilla under det jag stickade på min strumpa; tanken att komma ut till något nytt lade en känsla af välbefinnande på bottnen af mitt sinne.
Jag var språksam och ogenerad.
Marie Louise talade om att Alfhilda Ljungberg snarkar så förskräckligt, så fort hon somnar börjar hon.
Och stackars Sofi sofver lätt som en fågel.
– ”Hon borde lära sig att hvissla,” sade jag. – ”Hvissla?
– Stor förvåning. – ”Jaa, det hjelper när man hvisslar för dem, då tystna de strax.” – ”Har du försökt det?” – ”Jaa, många gånger.” – ”Hvisslar du midt i natten?” – ”Jaa, jag hvisslar rentaf i halfsömne, en sådan vana har det blifvit.
Sist jag var i Malmö glömde jag mig och började hvissla för det en af mina värdinnor snarkade.
Jag blef så förskräckligt flat.”
– Damerna sågo med en viss förfäran på hvarandra.
– ”Hu, det var hemskt,” sade Elise Schröder och slöt sig i sitt skal.
D.v.s. knäppte händerna samman öfver sin trinda mage och vädjade till de andra.
– ”Nej det är visst inte hemskt.
Jag kan knappt hålla mig för skratt.
Och skrattar man så kan man inte hvissla.” – Ulla Palm var min närmsta granne.
– ”Har du inte hört hvad man säger!” frågade hon godmodigt och i moderlig ton. – ”Nej, hvad då?” – ”Att om man hvisslar om natten, så hvisslar man fram fan.
– Jag brast i skratt:
”Ja, det är rätt, jag mins nu att jag hört det der, när jag var barn.”
– ”Ja a,” ljöd det i ett hviskadt korus med en viss lättnad öfver att gumman Palm utsagt det förfärliga, som alla de andra suttit och tänkt.
– ”Jag har hört att han dansar,” tillade Karoline med sin inställsamma röst.
– Det var svårt att icke gapskratta.
– ”Nu är jag säker om att du inte törs hvissla mer, sedan du bara kommit att tänka på detta,” sade Marie Louise muntert, ”man kan inte låta bli att tänka på det, om man också inte tror på det”.
Kanhända tänkte jag på min stora bok.247
När Marie Lundegård i Lördags kom för att bjuda mig till prestgården nämnde jag om att jag icke fått sofva om natten i följe af Christians långa monolog om pligtens bud, den satan som stulit glädjen ur hans lif m.m. – Ja, den svartsjukan, den svartsjukan, började Marie, det hade då ”Evald” fått veta hvad det ville säga.
Och så började hon berätta.
En gång i Landskrona hade det händt att en spefågel bland Idas fru-bekantskaper suttit vid fönstret och ropat till Ida.
”Se du, der går en vacker flicka och nickar åt din man.”
Ida sprang till fönstret och från den stunden var hon svartsjuk på den unga damen, hvilken icke mer än en enda gång träffat hennes man.
– En qväll var Marie hos Lundegårds.
Efter en stund kom Ida. – ”Hvar är Evald?” – ”Han har gått ut, jag vet inte hvart.” – ”Kom och gå med mig.” – ”Hvad vill du ta dig till?” – ”Kom och gå med mig bara.” – ”Hvad är det du har i sinnet?
Gå inte och gör några dumheter.” – ”Evald är till –” hon nämnde namnet på flickans fosterföräldrar – ”du skall få se att han är der.
– Så gingo de ut, promenerade på trottoaren midt emot det misstänkta huset.
Naturligtvis utan att kunna se något.
Strax bredvid fans en liten plantering.
Ida skyndade in der, sprang bland buskarne likt en hund som söker.
Intet resultat, och så måste de taga vägen hemåt.
Mötte pastorn, som helt trankilt kom hem från en vän, der han suttit och pratat bort skymningen.
Jag kom att tänka på den gången Ida med triumferande skarpsinnighet anförtrodde mig att hon vid middagsbordet sett sin man röd och upphetsad, hur hon lagt alltsammans tillhopa och nu blifvit på det fullständigaste öfverbevist om att hennes man brann af lusta till Ågren, men att Ågren af en eller annan orsak tillbakavisat honom.
Åh, hon kände så väl detta upphettade utseende, och han var alltid så ond och retlig då – åh, man trodde sig föra henne bakom ljuset, men – åh – hon hade mycket skarpare blick än någon menniska kunde ana; och hon syntes så strålande stolt och lycklig öfver denna sin förmåga att genomskåda tingen – stackars gumma!
Strax efter fick jag genom Axel veta att orsaken till kyrkoherdens missnöje varit att Thedenius återsändt en vexel, hvilken det var meningen att han skulle endossera.
Kyrkoherden fick först sedan veta att han glömt att skrifva något om vexeln, och att Thedenius således var i sin goda rätt när han återsände den med de skämtsamma orden: ”Efter jag icke kan tro det vara din mening att skänka mig inneliggande vexel, så återgår den härmed.”
När jag kom till prestgården voro ej de andra gästerna anlända ännu.
Kyrkoherden och jag sutto ensamma och pratade nere i hans rum. – ”Jag hade haft lust att skrifva en biljett och fråga om fru Benedictsson var stött för någonting, efter fru B. aldrig kom hit nu för tiden, men så vågade jag inte för postmästaren; jag var rädd att han skulle ta till revolvern.”
– Ja, och så prat om detta.
– Han visste av erfarenhet hvad det vill säga med svartsjuka.
Ida hade ju alltid varit sådan.
Hade plågat både honom och sig sjelf. – ”Det är precis som postmästaren,” fortsatte han, ”och jag som sjelf varit utsatt för dylika orimligheter, jag har ofta beklagat fru B.
– Svartsjuka är någonting lågt och eländigt, ty den kommer endast af att de äro till den grad sinliga, att de icke förstå att något högre fins till i verlden.
Sinligheten är den största njutning de känna till, och derför blir egandet af sjelfva personen, af kroppen, det kring hvilket hela deras föreställnings- och tankeverld rör sig.
De tro att alla menniskor åtrå just det samma som de.
– De kunna icke fatta, att det fins personer som trots sin sinlighet icke anse den för det högsta, utan tvärtom som en lägre drift, någonting mera oväsentligt.
– Sinligheten – – – hvad är det med den!
Den är så flyktig och ombytlig – – – den kan vara alldeles oberoende af själsgemenskapen – – – men det förstå de icke, sinligheten är det enda de gripa efter.”
Atmosfären i Hör var tung af ovädersmoln när jag var der på genomresa.
Slägten var förbittrad öfver mitt steg.
Jag ”öfvergaf” min man, mente de.
Små skygga hänsyftningar kommo, jag tvingade ned dem genom min kalla likgiltighet och det blef intet yttrande direkt.
Den slöe fånen satt i sin stol, stirrade framför sig med stora tröga ögon, pöste af galla, men kunde ju icke sluddra fram några begripliga ord.
Så fort Beate gick, knackade han i golfvet med sin käpp för att hon skulle komma igen. – ”Hvad vill du?” – ”Bara veta hvad du gör för slag.” – ”Bre’r meaftansmatar.”
– Och så böjde hon sig ned och kysste honom på pannan med den innerligaste egenrättfärdighet.
Det var menadt åt mig.
”Ser du, jag är en pligttrogen hustru, jag öfverger icke min man, jag stannar här och vårdar honom; ser du hur mycket bättre jag är än du.”248
Stockholm d. 5 Nov. 1885.
Jag känner mig så förskräckligt bortkommen och främmande ännu.
Och så har jag så ondt i min fot.
Men det är ännu något mer.
Hela mitt inre våndar sig under ett undertryckt, jäsande hat.
Alla dessa menniskor äro fiender till min innersta sträfvan.
De ta lifvet liksom på lek, och för mig är det allvar.
Det slår en dunst af lögn och falskhet emot mig öfverallt; det är som om den ville qväfva mig och på samma gång knytas mina muskler af vanmäktigt raseri.
Hvad är det alla dessa menniskor skräfla om!
Qvinnofrågan, arbetarnes sak.
Munväder.
Åh, det är munväder alltihop!
– Allt hvad de pratat är glatt som såpade stänger, det glider en ur händerna, det fins ingenting att hålla sig fast vid.
– En enda handling – gif mig en enda frisk, stark handling, en teori som lefver!
Jag är sjuk af dessa komedier, detta svammel om intet, denna förgyllning.
– Gud i himlen, fins det då ingen enda menniska, som lefver som hon lär!
– Visa mig en enda som är starkare än jag, som hatar lögnen mera verkligt än jag!
– Har jag icke letat och letat år igenom, letat efter något, nej – efter någon att få böja mig för i glad beundran.
En paria, en som icke fruktar att synas fattig, en som icke skulle blygas öfver sina grofva händer och ändå i sin intelligens vara hufvudet högre än mängden.
När lifvet är så rikt på allt godt, hvarför skola menniskorna vara så dumma att de gå framom det?
Hvad är det för en existens de föra här?
Hålka ur sig med sin nervösa oro.
– – – Synas; komma fram – – – jag, jag, jag!
– Nej, om det vore det ens; då skulle det vara berättigadt, men det gäller för hvar och en; ”min klick, min lilla fattiga klick!”
Det är klicken som skall fram, derför att individen vill höja sig på de andras axlar.
– Detta är stora verlden.
Jag önskar att jag vore i en stor stad, der ingen menniska kände mig, der jag utkastad som en liten sten kunde få gömma mig på bottnen, känna lifvet stryka omkring mig på alla sidor, men icke rubbas deraf, endast formas, långsamt formas till något helgjutet, harmoniskt; en form som naturen sjelf skänkt.
Jag ville kunna arbeta der, långsamt, stadigt.
Lefva på litet – som jag kan; okänd, så att jag ej behöfde kasta ut något på att synas mindre fattig, utan att sakna det nödvändiga, men utan att behöfva underkasta mig en öfverkultur, som jag föraktar.
Fru Edgren, – jag har stält henne högt.
Och nu kommer det under vigtiga miner ett bjudningskort från henne och en klick af societetens damer, en inbjudning till en 62 årig qvinna – för öfverläggning om införande af en ”nordisk” drägt.
På detta använder man tid och omtanke; det är som gjorde man fäderneslandet en stor tjenst.
Hvad är denna drägt annat än ett nytt offer på fåfängans altare, ett nytt steg för att skilja sig från underklassen, eller kanhända är det meningen att också den skall bära ”nordisk” drägt?
I går måste jag skratta åt det; i dag är jag färdig att gråta.249
D. 6 Nov. 85.
Tänk, det är icke längre sen än i går jag för första gången träffade Ola Hansson!
Jag tycker det är en lång tid sedan.
Det är emedan de nya intrycken jaga hvarandra; man lefver mera på en dag, än annars på veckor.
Jag tycker om Ola Hansson; det fins någonting hos honom som inger förtroende.
Det är någonting enkelt och sansadt, det är en viss hjertlighet, som verkar ytterst tilldragande.
Han har sådana allvarliga, kloka ögon.
Det käns som om vi två skulle komma att förstå hvarandra, tala om allting, ja mer än det, – känna den sympati, som gör att man glömmer att den ene är man och den andra en qvinna; den rent menskliga sympatin.
Jag kan icke glömma hans allvar.
Det ligger en naturlig tillbakadragenhet deri, som icke är skygghet.
Och han har en så sällsynt vacker blick.250
Nordensvan har jag också sett för första gången i dag.
Jag tycker också om honom, men på ett annat sätt.
Det är en präktig figur.
– Men så nervös!
Hans händer skälfde så der, nästan omärkligt.
– Han, en rutinerad stockholmsherre!
Men jag gör det derför att jag af instinkt känner att jag är starkare än han; starkare i godt och ondt.
Och detta sinne är själfullt och fint, det är så mottagligt för stämningar, att man tycker sig kunna locka fram derur – – – ja, hvad vet jag!
– – – Det är någonting af en sofvande melodi, af en rikedom, som ingen skall få se, – det är ingenting sådant som hos Ola Hansson.
Jag känner mig säker på mig sjelf, men det är icke tryggheten, som när jag talar med Ola.
Det är en frestelse, – jag vet ännu icke till hvad.
Till psykologiska experiment.
Jag skulle vilja rycka på dessa känsliga nervtrådar, med vetenskapsmannens intresse studera hvar rörelse.
Jag känner mig dragen till honom.
Vi skola ej känna oss som kamrater, lugnt som Ola och jag.
I umgänget med denna menniska måste motsägelserna i min karaktär komma fram.
Det är mitt sämre jag, det är skådespelerskan i mig, som behöfver honom.
Om han icke glider undan i början, skall jag kanske gripa ett af mina säkraste tag.
Dissekera honom och hustrun.251
Geijerstam – ja.
Han ser treflig ut.
Det är någonting ärligt och raskt.
Det är praktiskt förstånd och, – – – vanligt folk, med tillsats af just så mycket tusan djefla, att han duger till författare.252
Men Levertin – Juden!
Det är det der smidiga, hala.
Den karlen skulle jag aldrig lita på.
Men jag skulle vilja pladdra med honom, – kåsera; om jag vore rik och kunde vara sjelfsvåldig.
Som det nu är, lär han bli mig till intet nyttig.
Jo, det är sant, – han skall hålla mig vaken.
Jag vet hur skadeglädjen skulle lysa ur de der ögonen.
Det fins intet uttryck för hvilket de egna sig så väl.
Det är något egendomligt med dessa hans bruna judeögon.
Det är en själens fräckhet, en intelligensens vetgirighet, och så något af grinande satir.
Man kan se rätt ned i de ögonen, utan att de förlora en skiftning af sitt uttryck eller vrida sig en hårsmån åt sidan.
Ertappa honom på bar gerning, och han håller färgen.
Han generar sig icke.
Men se hvad han menar, om du kan!
Han såg mycket på mig.
Hans ögon skrattade.
De mötte mina och skrattade ännu.
Jag kände mig inte generad, inte brydd för att se in i dem.
Men jag kunde inte förstå hvad de skrattade åt.
Men det var något smittsamt deri; jag skulle haft lust att skratta med, om jag bara kunnat begripa hvad han grinade åt.
Jag kan nästan skratta ännu, bara jag tänker derpå.
Det var inte just obehagligt, till och med om han skrattade åt mig, hvilket han kanske gjorde.
Jag har lust att bli bekant med honom.
Det bör bli putslustigt.
Om jag satte min burdusaste ärlighet mot hans fräckhet, så borde det kunna bli något roligt af. – Med afsigt låtsade jag mig flera gånger se på Geijerstam, men observerade Levertin.
Han lutade sig fram i soffan och såg på mig med nyfiket intresse, och alltjemt skrattade hans bruna ögon.
När jag vände mig om och såg på dem, skrattade de ännu, rakt in i mina.
– Jag skall en gång fråga honom hvad han grinade åt.
– Var det att jag fans i den kretsen; att Pengar syns honom dum; att han tror mig vara vigtig; eller att jag var bränd i håret?
Ja, hvad vet jag!
– Eller var det bara lifsglädje?
Eller fann han mig vara ett lustigt djur, som han aldrig sett förr?
Eller tyckte han det kunde vara roligt att bli bekant med sådan en landsortsbarbar?
Eller trodde han jag var fånig derför att jag teg och ej kände till Stockholms-förhållanden?253
Så bara ett par ord om Wåhlin.
Han var den mest malplacerade i hela samlingen.
Han knep ihop läpparne, och ögonen stirrade i skallen på honom, som om han fixerat en fluga i luften framför sin näsa.
”Här gäller det att hålla öronen styfva!” Hans utseende syns mera intelligent i Malmö än i Stockholm.254
Geijerstam har lätt för att tala.
Nästan lika lätt som om han vore dansk.
Han påminner starkt om ”Tomarparne”.255
Min kamrat talar inte ledigt i större sällskap.
Han letar efter orden och stakar sig, liksom jag.
Hansson ser mest intelligent ut så länge han tiger.
Han uttrycker sig på ett eget sväfvande sätt, hvilket motsäger det djupsinniga uttrycket i hans ögon.
Men det kommer af hans ungdom och brist på verldsvana.
Hans utseende har intet af bondsonen.
Men det naturliga valet af ord, hvilket ett finbildadt hem plär skänka redan i barndomen, har han ännu ej tillegnat sig.
När han icke talar ser han fin ut.
”Hvad skall man säga derhemma, när man får veta att ni varit här?” sade Geijerstam.
Jag sade honom att jag talat om det redan i middags, samt att jag förbehållit mig full frihet.256
Juden hos Levertin framträder i det allra obetydligaste.
Det är riktigt märkvärdigt att se.
– När jag tog farväl af Geijerstam, stod denne rak och trygg under det han gemytligt bjöd mig helsa på i hans hem.
– Levertins hand deremot var som en vante och när han bugade sig blef ryggen alldeles kutig och rund.
Det var österländskt vidrigt, detta sätt att krympa sig ned mot jorden, så att det icke var ansigtet man såg på, utan denna bågformiga rygg.
– Halhet, falskhet – – – det klack till.
Är det lurande elakhet, eller hvad är det?
Ola Hansson omkr. 1885.
Gustaf af Geijerstam, trol.
90-tal.
Anne Charlotte Edgren Leffler med Louise Hauch och Sonja Kovalevskis lilla dotter Sonja, f. 1879.
Vintern 1886–87.
Oscar Levertin omkr. 1885.
Mitt första intryck af friherrinnan Adlersparre var skrämsel, vid det hon hoppade in om dörren, alldeles bredvid mig.
Hon var så liten, så fruntimmersaktig, hon log så vänligt, på det der sättet som alltid kommer mig att rycka tillbaka, och så hade hon lockar.
– Nu tycker jag att hon är snäll.
D. 9 Nov. 85.
På publicistklubbens sammanträde i Fredags hade fru Edgren rukit på friherrinnan och frågat om jag bodde hos henne.
Man hade talat om mig och Pengar, ifrigt.
”Hon är mycket ung,” (grön) hade fru Edgren sagt.
”Ja mycket ung,” instämde Agrellskan.
Det var den första lilla elakheten af dessa värda damer, som förmodligen börja vädra en medtäflerska.
Det kommer väl fler elakheter efter.
Mycket riktigt: jag hörde i går att de förklarat mig vara ”i saknad af all teknik”.
”Komposition saknas fullkomligt i mina arbeten.” Tackar!257
Vi kommo sent på Nya Idun.
De flesta voro der redan.
Jag misstänker att min vicemamma med afsigt låtit oss komma så, för att riktigt med effekt kunna framföra sitt underdjur.
Hon öfverlemnade mig i sekreterarens händer.
Och så haglade presentationerna öfver mig.
Fruarna Edgren och Agrell kommo till.
Jag placerades i förmaket midt emellan dem båda.
Vin bjöds och båda damerna drucko mig välkommen.
Båda voro vänliga och på det högsta älskvärda.
Med fru Edgren kände jag mig hemmastadd, men icke med fru Agrell.
Fru Agrell ser bra ut.
Hon måste ha varit en fullkomlig skönhet.
Hon ser yngre ut än hon är.
Hennes ansigte är slätt och mjukt i konturerna.
Men hon förefaller obetydlig och kälkborgerlig vid sidan af fru Edgren.
Hon ser så hjertans fruntimmersaktig ut.
En rikedom af buckligt hår innefattar hennes lilla ansigte, det hänger nedåt ryggen, det fyller i nacken, det skuggar pannan i en mjuk brunblond lugg, der tycks vara både löst och fast.
Hennes figur är så rund och fyllig.
Det är en liten söt och vacker fru, men ett snille?
– Hon tycker om att göra sig grann.
Man skulle icke bli förvånad om hon vore bornerad.
Det fins ingenting djerft och friskt hos henne.
Fru Edgren är hennes fullkomliga motsats.
Jag förvånades öfver att hon är så lång, nästan lika lång som jag.
Hon har en präktig figur, hvarken fet eller mager.
Hennes rörelser äro lätta och smidiga som en ung flickas.
Hon är liflig och fri; lägger an derpå.
Hon är mycket ful.
Ful mun, fula tänder, ful hy.
Men då hon talar och rör sig blir hon så behaglig att man glömmer utseendet.
Under musiken sprang hon bort i en vrå för att få fnittra och pladdra som en ung yrhätta.
Att vid 36 år vara så uppsluppet barnslig, smakar nästan af affektation.
Hon var klädd med anmärkningsvärd smak.
Enkelt, distinguerat, chic. Knappt turnyr och icke spår af krinolin.
Drägten slöt sig temligen stramt åt hennes vackra kropp, och det syntes af hennes medvetna plastik att hon sjelf tänker på hur vacker den är.
Hennes armar äro icke hvita, men linierna äro fasta och fina.
Händerna äro långa och smala, med upphöjda ådror och icke hvita.
Det fins något fritt, friskt och djerft hos henne, som slår an.
Skada att hon skall vara rik!258
Friherrinnan talade om att hon och hennes syskon brukade leka teater som barn.
De kunde aldrig begripa hvarför de äldre skrattade så åt att de handlande personerna alltid utgjordes af informatorns och guvernantens barn.
Och det var alltid en ofantlig barnaskara; ju flera barn dess bättre.
Professor Ribbing i Lund uppfostrar sina barn i full frihet.
Förbud får icke finnas.
Man förbjuder icke barnen att taga saker och ting: man låser endast ned dem.
När de säga ”gif mig någonting godt,” så lemnar professorskan dem nyckeln till skafferiet.
Hon säger sjelf att hon aldrig kan ha socker, chokolad och dylikt hemma, ty då äta barnen upp det.
Professorn sjelf är uppfostrad mycket strängt.
Hans far var till den grad traggig, att hustrun icke gerna ville att det skulle komma främmande i huset, bara för de inte skulle höra hurdant lynne gubben hade.
Det var i ett kält på barnen.
En gång hände sig att en af professorns pojkar, en åttaårig ung man, hela förmiddagen gått omkring och skrikit.
Professorn hade hört på det både länge och väl.
”Det var ett fasligt väsen.
Hvad går du och skriker för?
Tyst nu då.”
Pojken vände sig om och såg på fadern med indignation.
”Usch pappa, hvad du är grälig i dag.”
Fadern tvärstannade i sin promenad på golfvet och vände sig vädjande till den unge mannen.
”Men Lennart lille, så kommer det heller inte så ofta på.”259
Stockholm d. 8 Nov. 85.
I går qväll sutto vi i skymningen och pratade, min lilla vice mamma och jag.
Vi talade om Arne Garborg och Lundegårds uppsats om honom, hvilken hon naturligtvis finner förskräcklig.
Hon frågade mig om jag tror att L-d i sitt lif tillämpar den tygellöshet, som han förfäktar i sina teorier.
– Om hans förflutna lif vet jag ju.
Om hans närvarande vet jag ingenting.
Jag har ofta undrat, jag har trott att fruktan för hjernsyfilis skulle afhålla honom, men alldenstund han icke studerat
Fournier så grundligt som jag, så kan jag ej heller veta om han känner faran.
Jag har låtit bli att undra deröfver nu, ty för det första är det något som jag ej gerna kan få klarhet öfver, äfven om jag undrade en gång till så mycket, och för det andra är det en sak som inte rör mig.
Detta ämne är ju riddar Blåskäggs förbjudna kammare.260
”Jag vet inte,” svarade jag och sänkte rösten i skygghet, ”om hans eget lif vet jag ingenting.”
”Men du har väl det förtroende till hans takt, att han aldrig skulle föra dig in i sitt ungkarlshem, om han äfven brukade taga emot ett helt annat slags damer der?”
Misstanken syntes mig så låg.
Jag tog icke ett ögonblicks betänketid.
”Åh, det kunde aldrig komma i fråga.
Det är jag så öfvertygad om, så säker på.
Då skulle han aldrig ha bedt mig komma!”
Jag hade talat så afgörande och raskt, nästan med indignation.
Men så stannade jag plötsligt.
Det klack till inom mig.
Det slog mig, att hvad jag sagt endast var ett uttryck af öfverspändt sjelfbedrägeri.
Det var som om en ofantlig tyngd fallit ned öfver mig.
”Om det varit två oförvitliga unge män, då hade det ingenting vidare gjort, om du besökt dem.
Men i Stockholm håller man verkligen så noga reda på hvarandra, att det skulle vålla dig mer obehag än du kan tänka dig, om det fans den ringaste möjlighet för att husfolket – der de unge herrarne bo – kunde förblanda dig med dessa damer.”
Det var så mörkt att hon icke kunde se mitt ansigte.
Jag satt vid fönstret.