Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle detta antal ökas derhän, att det lösa folket slutligen blefve utan arbete och samhället komme att lida i dubbelt hänseende genom en ökad brottslighet, så tror jag, alt arbetarens rätt är vida bättre iakttagen, om man låter honom betala en ganska ringa afgift till staten, än om han helt och hållet befrias derifrån.
Det är redan anmärkt, att afgiften är obetydlig.
Den har sedan 1841 års riksdag blifvit förminskad under hvad den vid föreg:de riksdagar varit, så att under det alt före år 1841 erlades i Stockholm och Götheborg utaf ogifta och enklingar, samt gifta utan minderåriga barn 1 r:dr 24 sk., och gifta samt enklingar med minderårige barn 24 sk., i hvilken afgift blott en obetydlig skiljaktighet för de öfrige städerna ägde rum, hafva deremot efter år 1841 de förstnämnde betalt blott 1 r:dr, och gifta samt enklingar med flera minderårige barn varit från afgift alldeles befriade.
Under år 1845 utgjorde beloppet af arbets-bevilln:n 9,447 r:dr, hvilket, med afseende på den stora mängd af arbetare, som i landet linnas, måtte bevisa dels alt afgiften icke är stor, dels att många derifrån befrias.
Härförutan anser jag mig böra erinra, alt om någon arbetare skulle befinnas vara så fattig, att denna afgift vore för honom tryckande, kan han enligt bevilln:s-förordn:n frän all afgift befrias.
Under sådana förhållanden kan jag icke annat, än anhålla om bifall till Utsk:s förslag.
Jag erkänner visserligen, att denna fråga kan hafva sina ömtåliga sidor, helst om man betraktar det olika förhållande, hvaruti de personer, som tillhöra den ifrågavar.- trtas4 H. 5 66 Den S April f. m. sen, verkligen sig befinnna; men jag anser detta vara mera subjektivt, än att det kan leda till någon slutföjd i bevilln:s-förordn:n.
Så långt tillbaka, jag kan minnas, bar bevilln. utgått från den grund, att den af arbetsklassen, som kan sig sjelf försörja, bör i någon mån bidraga lill sialsuigiflernes fyllande.
Jag erkänner visserligen, att i den ort, der jag vistas, finnas många af arbetsklassen, som endast med yttersta svårighet kunna utgöra skatten, men det finnes äfven andra, som genom flit och ordning förskaffat sig goda villkor och icke sakna utvägar att bevilln. erlägga.
Inom min ort är arbetsklassen i allmänhet uti den lyckliga belägenhet, att, om arbetarne äro ordentliga, nyktra och arbetsamma, de kunna bereda sig ganska stora inkomster och jag känner familjer, hvilka berga sig rätt bra; och vid sådant förhållande synes mig arbetaren böra underkastas bevilln.
Jag hålter mig visserligen icke vid sjelfva summan, men jag tror att, för principens skull, det är nödvändigt, alt klassificera dem till någon beskattning.
Vi hafva i denna bevillnrs-förordn. den grundsats uttalad att af den arbetare, som icke är i det välstånd, att vara hos sig sjelf skattskrifves utan hos andra, utsökes icke skatten hos honom, utan den, hos hvilken han är i skatt antecknad, mäste densamma erlägga, dä den andra saknar förmåga ali den betala.
Jag anser delta riktigt, ty om den, hos hvilken en person är skattskrifves får för den sednare erlägga skatten, godtgör han sig nog förskottet medelst arbete och om dessa personer belt och hållet befriades från skatt, befarar jag, att på många ställen brist på tjenstefolk skall uppslå, och alt dessa, hellre än alt arbeta, lala hänföra sig under rubriken att undgå beskattning.
Jag önskar alllså, ali arbetsklassen må påföras bevilln., dock till det belopp, att den kan utgå, och min öfvertygelse är alt ordning mera befordras genom denna afgift, än genom en befrielse derifrån.
Utaf livad här blifvit anfördt mot min yttrade mening, har min öfvertygelse ingalunda blifvit rubbad, och om man med allvar tager i betraktande, hvad jag förut yttrat, , torde man finna, att de deremot anförda skäl redan blifvit vederlaggde.
Jag vill derföre endast tillägga något i afseende på sjelfva grunden för frågan.
Man har sagt, att hvar och en bör bidraga till statsbehofvens fyllande; men jag hemställer, om, när personliga skyddsafgifter och mantalspenningar finnas, dessa icke äro bidrag till statsförvaltnings-kostnadernes bestridande i den mån, de motsvara arbetarens förmåga ali dem utgöra eller värdet af ett dagsverke?
Man har äfven sagt, all, dä statens ordinarie inkomster icke äro tillräckliga för slatsbehofven, dessa skola fyllas genom bevilln.
Men hvilka skall denna bevilln. åläggas?
enligt min tanka dem, sora hafva någon egendom, men deremot icke dem, hvars egendom ligger endast i deras arbetsförmåga.
Icke eller kan jag godkänna del skälet för bevilln:s bibehållande, att den fortfarit sedan 1809 års riksdag; ty som hvar man vet, var fäderneslandet vid den tiden särdeles betryckt såväl i financielt som i politiskt afseende.
Då sökte hvar och en med alla de medel, han Den 8 April f. m. 67 kunde anskaffa, att bidraga till Statens upprätthållande.
Då förhållandet numera icke är sådant, att fäderneslandet egentligen behöfver denna inkomst, anser jag det obilligt, att arbetsklassen, sorn icke innehar någon egendom, betungas med bevilln.
Arbets-klassen har blifvit jemförd med handtverksklassen och man har sagt, alt den förra likasom den sednare använder sin tid för ätt arbeta med sina händer, i följd hvaraf man hänfört dem under samma kategori.
Det är likväl en påtaglig skillnad dem emellan, ty arbetskarlen bar icke lärl annat än det simplaste arbete, då handtverkaren deremot lärt sig all med mera vinst använda sina händers arbete, och det är alltså skäligt, att handtverkaren vidkännes bevilln.
Om man går från den simple handtverkaren till den mera konstige, mälaren, eller fabrikanten, finner man, alt deras yrken äro förenade med större vinst, men arbetskarlen sysselsätter sig med det simplaste och enklaste arbete, som icke lemnar någon större vinst.
Att en arbetskarl kan vara i bättre vilkor än en handtverkare, är mycket möjligt, ty arbetskarlen kan hafva tillfallit arf och hans uppförande kan vara mera ordentligt samt hans flit större än handlverkarens; men detta bevisar icke något.
Man måste i beskaltningsfrågor bålla sig vid grundsatser, men denna arbetsklassens beläggande med bevilln. saknar alla stöd af grundsatser.
Den var först en nödhjelp, som sedermera till följd af vana, fördom eller infall bibehållits och än i dag qvarstår.
Att tro, det raan genom afgifter kan i någon mån afhälla någon från begäret, att sätta sig ned på egen band i en backstuga eller inhysa sig på annat sätt, för att arbeta än bär och än der, är ett stort miss tag.
Ingen, som har håg, att disponera sin tid, låter den ifrågaställde bevilln-.n afhålla sig derifrån, och bevilln. blir således utan annat ändamål än att rikta slaten med en inkomst, som den under nuvar. förhållanden saklöst kan undvara.
Hr Akerman har anmärkt, alt, då utmätning göres för kronoutskylder, någon kostnad derigenom icke förorsakas den skaltskyldige.
Ja! visserligen icke någon direkt kostnad i penningar, men de i mät tagna effeklerne betalas under deras värde, enär de föras måhända lill ett ställe, långt nog från dens bostad, som undergått.utmätningen, derför ulan de under forslingen blifva förstörde och, såsom jag redan nämnt, försäljas tinder deras rälta värde.
Jag vidblifver min redan yttrade mening och tillstyrker afslag å ötsk:s betänk.
Förmodligen genom min egen glömska, har jag icke blifvit upptagen bland reservanterne, och då jag icke här vill afgifva någon särskild reservation, anhåller jag, alt den af Frih.
Raab afgifna måtte uppläsas.
Sedan till följe häraf Frih.
Raabs i ämnet afgifna vid Utsk:s betänk, fogade reservation blifvit uppläst, tilläde Gr.
Enligt min åsigt är billigheten den yttersta grunden för all beskattning och dervid bör man relativt beräkna, huru 5* - 68 Den 8 April f. ra. vida den skattdragande förmår utgöra de afgifter, honom åläggas.
Jag tror alt arbetsklassen i allmänhet icke är i den ställning, att den kan gömma något af dess arbetsförtjenst från den ena dagen till den andra och att för arbetsklassen mera än andra blir en beskattning, sådan som den ifrågavar., känbarare.
Jag tror äfven att en dylik beskattning ingalunda uppfyller det med densamma åsyftade ändamålet, eller att tvinga arbetaren all förskaffa sig lagstadd tjenst? ty, som Frih.
Pamstjerna anfört och i hvars mening jag instämmer, kan begäret att komma i oberoende icke i något afseende hämmas.
Då jag icke kan inse, att Staten har någon betydligare inkomst af arbetsklassens beskattning och ännu mindre någon nytta deraf, kan jag för min del icke annat än afstyrka bifall till förslaget.
På sätt min upplästa reservation utvisar, har jag icke biträdl majoritetens inom Utsk. beslut i denna fråga.
Då frågan vid början af denna diskussion upptogs af talare, som dels yttrat åsigter, med mina öfverensstämmande, och dels äga mera inflytande inom huset, än hvarå jag anser mig kunna göra anspråk, trodde jag mig icke böra upprepa hvad redan var yttradt.
Då emellertid min reservation blifvit för Ståndet uppläst, får jag härmed förklara, att jag vidhåller hvad jag uti denna min reservation anfört.
Jag torde derjemte få upptaga några här gjorda anmärkmr.
Man har lill en början yttrat, att arbetslönerna uti släderne äro ofta ganska betydliga och att arbetaren kan med sina händer förtjena mer än handtverkaren.
Jag raedgifver, alt i städerne understundom inträffar, att arbetaren har en god förtjenst; men det är tillfälligt och räcker icke hela året om och man kan icke skäligen vänta, att den, som kan betinga sig en dryg betalning för sitt arbete under någon viss tid och under en annan saknar arbetsförtjenst, skall af delta sitt arbete hafva den inkomst, alt han kan försörja sig dermed under den återstående delen af året.
Arbetaren står dessutom icke på den lyckliga bildningspunkt, att han hushållar för morgondagen och i öfrigt skulle jag tro, att man i allmänhet icke får anse arbetarens ställning vara så lycklig, som den måhända på vissa orter kan synas.
Jag försäkrar, att större delen af arbetarne, som här äro i fråga att beskattas, sannerligen icke äga så stora inkomster för året, att de äro tillräckliga för det aldra torftigaste hushåll.
Här är äfven yttradt, att arbetarens beskattning tvingar honom, att förskaffa sig lagstadd tjenst.
Härvid torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att det i vissa orter är för arbetsklassen ganska svårt, alt få laggstadd tjenst, och jag har beklagligen haft den erfarenheten, att personer tiggt om tjenst, men jag har naturligtvis icke kunnat antaga mera än ett visst antal af alla dem, som i sådant afseende vändt sig till mig.
Då det således påtagligen är för arbetaren förenadt med ganska många svårigheter att förskaffa sig tjenst, är det lindrigast sagdt obilligt, alt belasta arbetaren i allmänhet med bevilln., helst mången utan sitt förvållande blir i saknad af tjenst och måste, såsom Frih.
Palmstjerna anmärkt, i alla fall betala mantals - Den 8 April f. m. 09 penningar, och kurhusafgifter jemte afgifter till presterskapet och fattigvården m. ni.
Dessutom måste lian med dagsverken biträda vid kyrkobyggnader och uppförandet af skolhus; så att han har afgifter nog.
Jag anser del derföre obarmhertigt, att arbetaren skall belastas med en bevil In., jsom icke borrie komma i fråga vid andra tillfällen, än då Statens behof del oundgängligen klöfver, hvilket enligt min åsigt icke nu är händelsen.
En talare har yttrat, att arbetaren har en fördel deraf, att han ieke behöfver något förlag.
Det är visserligen sanni, att förhållandet sä är; men om lian arbetar aldrig så flitigt, kan lian beklagligen ieke heller förvärfva sig något förlag, ty hans arbetsförtjenst, såsom jag redan visat, är i allmänhet icke större, än att den knappt är tillräcklig för fyllandet af dess dagliga behof.
En värd talare har anmärkt, att afgiften blifvit myckel förminskad.
Härtill anser jag mig böra lemna endast det svar, att behofvel af nedsättning i denna afgift äfven blifvit ökadt genom den årligen tillvexande fattigdomen.
Då jag således icke kan biträda pluralitetens inom Utsk. mening, att ålägga arbelarne denna afgift till Staten, kan jag dock icke, såsom Frih. Palmstjerna, förneka, alt icke debelsedlen i sin mån hindrar den enskilda bosättningen och, om bördiga år inträffa, förutser jag, aft dessa enskilda bosättningar komma att till betydligt antal äga rum, hvilket icke är för arbetsklassen fördelaktigt och ännu mindre för den kommun, inom hvilken bosätlningarne ske.
Jag tror, som sagdt är, att debetsedeln i sin män motverkar dessa bosättningar, helst 106 § bevilln:s-förordn:n stadgar att den, å hvars ägor någon sig bosätter, skall för dennes kronoutskylder ansvara.
Men jag tror det dessa arbetsklassens afgifter icke böra ingå till Slaten, utan till den kommun hvilken de tillhöra, och jag har af sådan orsak uti sednare delen af min reservation antydt, alt dessa afgifter, uppgående för hela riket endast till 9,440 r:dr, måtte tillkomma kommunerne såsom bidrag lill deras fattigvård.
Det blefve då kommunernas eget intresse att ej med afgift belasta andra, ån dem, som kunde bära den, och dem, sorn af sjelfsvåld nedsatte sig för sig sjelfva hellre äd alt taga tjenst.
Sedan delta ärende blifvit afgjordt, skall jag, med den rätt 56 § lliksd.Ordn. mig tillerkänner, väcka motion i denna syftning.
I öfrigt åberopar jag min afgifna reservation.
Med tillkännagifvande, alt jag biträdl majoritetens inom Utsk. beslut i fråga om arbetsfolks beskattning, får jag äran angifva skälen för denna min åsigt, hvilken ingalunda blifvit ändrad af de här afgifna yttranden.
Palmstjerna har väl sagt, att bevilln. utgöres endast som en fyllnad i Statsbehofven och att denna bevilln. bör läggas å egendom; men jag hemställer, om icke en arbetskarl med sin fulla arbetskraft har ett kapital uti denna sin arbetsförmåga, och, om så är, kan jag icke inse, hvarföre han skall mera än andra vara från bevilln. fri.
Arbetslönerne hafva åtminstone uti Skåne under sednare åren höjt sig minst 50 procent och höjas nästan dagligen, hvarigenom ordentlige och flitige arbetare äro i en ganska lycklig 70 Den 8 April f- m. belägenhet.
Hvarföre skola de,då icke vidkännas denna högsl obetydliga bevilln.
Arbetaren är vanligen bättre lottad än handtverkaren, ty den förre behöfver icke något förlag och icke eller äro bans verktyg af någon kostbarare beskaffenhet, flans förtjenst är sålunda en ren behållning, hvilket likväl icke är förhållandet med handtverkaren.
Derförutan tror jag, att om arbets-bevillrnn borttoges, skulle det uppslå brist på tjenstefolk.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, ali anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Jag anser mig böra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den af Hr doktor Sandberg väckta motionen, som ännu är oafgjord, men som inom Utsk. vunnit mycken sympati, nemi. att den personliga skydds-afgiften malte användas till andra ändamåls bestridande, än till statsbidrag.
Om delta förslag vinner R.
St:s bifall, så uppslår en ganska betydlig förminskning uti statsinkomsterne, sorn på annat sätt mäste ersättas.
Bevillms-afgiften för arbetsklassen är ej stor, utan sådan att hvar och en med fulla krafter och arbete kan, utan olägenhet, förmå erlägga densamma, synnerligen då oförmögna och de, som äga flere minderårige barn, derifrån äro befriade.
Borttages nu denna bevilln., så kail följden deraf blifva, att högst få arbetare taga lagstadd tjenst, hvarigenom brist på tjenstefolk skulle uppkomma.
För öfrigt tror jag, alt hvarje medlem bör i sin mån bidraga till statsulgifternes bestridande, efter staten är skyldig att å sin sida lemna hvar och en tillbörligt skydd.
Just derföre, alt man i bevilln.-frågor bör gå tillväga efter en princip, anhåller jag, att denna punkt af Ulsk:s förslag måtte fastställas, eller att all förmåga eller kraft som bereder inkomst, det må vara handtverkarens eller arbetarens eller hvilken samhällsmedlems som helst, bör bidraga (ill det allmännas underhållande.
Man har yttrat, att det vöre skillnad emellan den skicklighet, handtverkaren besitter, och den, arbetaren äger; men jag tror, att det skall blifva svårt, om ej omöjligt, att definiera hvaruti denna skillnad egentligen består.
Jag vill åtminstone icke åtaga mig alt bestämma, hvilket som är konstigare, antingen att färfärdiga en väst eller att gräfva ett dike eller något dylikt.
Säkert är att skicklighet, eller om man vill hellre kalla den öfning och vana, fordras i begge fallen.
Man må dessutom icke föreställa sig, alt fattigdomen inom arbetsklassen skall utestängas derigenom, alt man befriar de personer som tillhöra densamma från en obetydlig bevilln:s-afgift; detta mål kan endast vinnas dymedelst, att man tillser alt samhällets lägre klasser erhålla uppfostran och derigenom läras inse vigten och nödvändigheten af ett ordentligt lefnadssätt, och af att bära aktning för sig sjelfva.
Endast i den mån denna väg beträdes skall fattigdomen inom dessa klasser aftaga.
Lika med Hr von Rosen Den 8 April f. m. 71 har jag den erfarenhet, att hvar och en dagsverksarbetare, sora är ordentlig oell arbetsam, bergar sig väl; åtminslone är förhållandet sådant i Norrland.
Der måste man söka arbetaren för att få de biträden, man behöfver, då deremot på andra orter de arbetssökandes antal, såsom en talare här upplyst, varit så stort, alt icke alla kunde erhålla arbete.
Jag tror likväl, alt del förhållande lian omnämnt endast ägt rum under det förflutna årets missvext, sora ganska naturligt vållade förökadt antal af arbelsssökande; men i allt fall bör man väl stifta lagar, icke för utomordentliga, utan för vanliga förhållanden.
1 min ort är vanliga priset å ett dagsverke för en karl 1 r:dr 12 sk. och för en qvinna 36 ä 40 sk. under vår- och sommarmånaderne, men under vintern § af detta belopp.
Pä detta sätt bar arbetaren en årlig förtjenst af 200 r:dr b:co eller fullt ut lika mycket som mången Statens tjensteman, då lian en gång hinner få lön, efter stundom många års arbete för intet och sedan han förut mäst bekosta förvärfvandet af erforderliga kunskaper.
Då nu denne får till Staten betala afgifter för sin löneinkomst, hvarföre skall arbetaren derifrån befrias ?
En talare, Frih. Raab, som medgifvit att han icke bör befrias från afgift, bar föreslagit alt denna afgift skall utgå till kommunen och icke till Staten?
Häruti kan jag ej instämma, ty jag anser ett sådant sätt att gå tillväga innefatta en missaktning mot arbetaren; ty det skulle innefatta en anspelning derpå, att arbetaren förr eller sednare skall falla fattigvården lill last, och då en hvar samhällsmedlem måsle anse det vara en ära, att i sin mån kunna bidraga till det samhälles bestånd, hvartill han hörer, är det ej klokt att tillintetgöra denna häfkraft, hvilket ovillkorligen skulle inträffa, då det sades om arbetaren, att han betalar afgifter, icke till Staten utan till kommunens fattigkassa.
Jag hemställer dessutom, huruvida under närvar, lid, då man förklarat krig emot alla privilegier, det kan vara lämpligt att fastställa ett nytt sådant, ty ett privilegium är det, då alla Statens öfriga medlemmar betala afgifter till Staten, att derifrån befria en viss samhällsklass.
Palmstjerna hyllar jag den åsigt, att man, i fråga om beskattning, bör löija en bestämd grundsats.
Man kan visserligen vid bevillnms bestämmande visa barmhertighet emot vissa folkklasser, men den riktigaste grunden derföre blir dock alltid, efter min öfvertygelse, rättvisan.
Att för öfrigt i förevar, fråga uppställa en på rättvis grund byggd demarkations-linea emellan handtverkare och arbetare, anser jag omöjligt.
Palmstjerna har sagt att skillnaden skulle beslå deruti, att de förre behöfde förut lära sig sitt yrke hvaremot de sednare ej skulle behöfva det.
Denna definition lärer dock ej kunna antagas; ty om också några slag af arbeten gifvas, som äro så enkla att dertill icke behöfves någon föreg:de öfning, äro dock de flesta af beskaffenhet, att ej kunna af hvem som helst utan öfning åstadkommas.
Uti den ort, derifrån jag är, äger del förhållande 72 Den 8 April f. m. rum, att handtverksklassen i allmänhet är sämre lottad, har mindre arbetsförtjenst än de s. k. dagsverksarbetarne.
Vore det dä icke orättvist att pålägga de förre bevilln., men deremot derifrån befria de sednare?
Jag vill icke nu ingå i specialiteter, men hemställer till hvar och en på landet boende, om han icke funnit handtverksklassen i allmänhet vara fattigare än den egentligen s. k. arbetsklassen. i\Tär man dä härtill lägger dels hvad jag förut yttrat om svårigheten att på en rättvis grund uppdraga en skillnad emellan handtverks- och arbetsklassen, dels tidens anda, som lättsinnigt nog icke förutser följderna af att sätta sig för sig sjelf och undandraga sig lagstadd tjenst, för att förskaffa sig en mera oberoende ställning, dels ock att de som nu för tiden använda arbetskraften såsom jordbrukaren, handtverkaren och andra, hafva alla det sträfvande att få sitt behof af arbetsbiträde för så godt köp som möjligt, utan afseende derå huruvida arbetaren dervid bar någon egentlig behållning eller icke.
För min del är jag fullt öfvertygad derom, att skattefrihet för arbetaren skulle verka lill förminskning i antalet af lagstadde tjenstehjon, dels derigenom att husbonden blefve frestad att, för alt slippa betala skatt för sine arbetare, icke ordentligen städja dem såsom tjenstefolk, och dels derföre att arbetaren sjelf deruti har en ytterligare lockelse till att sätta sig för sig sjelf.
Arbetaren finge dock dyrt ångra ett sådant lättsinne; ty när lian nu icke beror af någon annan, har också icke någon annan skyldighet att draga försorg om honom i händelse af nöd.
Såsom jag förut yttrat, anser jag att dagakarlen, om han försörjer sig med ordning, i allmänhet kan förtjena mera än handtverkaren, och om ett och annat undantag derifrån finnes, så får man dock icke deraf hemta skäl till att befria hela arbetsklassen från utgörande af proportionerlig bevilln.
Ty på samma grund borde man då också yrka att alla personer tillhörande handtverksklassen, sä väl i släderne som på landet, skulle befrias från skatt, derföre att en och annan är fattig.
Jag hoppas alt en hvar är öfvertygad att jag lika mycket som någon annan ömmar för arbetsklassens-ställning; men min öfvertygelse är att den genom den ifrågasatta skattefriheten skulle försämras. Frih.
Raabs förslag att denna bevillms-afgifl skulle tillfalla kommunerne, kan jag icke på något sätt gilla.
Afgiflerne till kommunen måste noga skiljas frän dem lill staten.
Ty om en sammanblandning skedde, blefve följden att kommunen toge allt och Staten finge intet.
Dessutom blefve det då husböndernes intresse att hela den tjenande klassen i kommunen mätte tillhöra dagakarlarnes antal, emedan kommunens inkomster såmedelst blefve förökade och de sjelfva derigenom befriades från allt bekymmer för sitt arbetsfolk.
Huruvida samhället i längden skulle vinna derpå, torde vara tvifvelaktigt.
För min del yrkar jag nu på helgden af den grundsatsen, alt en hvar medborgare må, i mån af tillgångar och förtjenst, bidraga till fyllande af Statens behof, hvadan jag också anser mig böra yrka på bibehållande af bevilln. å arbetsklassen.
Den skillnad man bär velat Den 8 April f. m. 73 uppställa emellan handtverksklassen och den egentligen s. k. arbetsklassen, är enligt min tanke mycket oriktig.
Det är nemi. indifferent huruvida arbetet användes i handtverk, lill jordbruk eller till hvad som helst.
Frågan här bör inskränka sig dertill huruvida arbetsfolk bör vara underkastade bevilln. efter 2:dra artikeln i bevilln:s-förordu:n.
Väl har en reservant i Bevilln.Utsk. upgifvit, att hela beloppet icke öfverst iger 900 r:dr; toen man har svårt att begripa ett sådant förhållande, då man kännner alt afgiften för Stockholms stad utgör för ogifte och enklingar samt för gifte utan minderårige barn 1 r:dr, för gifte och enklingar med ett minderårigt barn, 24 sk., samt i de öfriga städerne för den förra afdelningen 32, och för den sednare 10 sk. allt b:co, äfvensom på landsbyggden dels 24, dels 12 sk. b:co.
Om det då skulle vara möjligt, att afskrifning ägt rum för så stort belopp att icke mer än de 9000 r:dr, Frih.
Raab uppgifvit, återstått, sä bevisar detta endast brist pä eftertanka hos Bevilln.Utsk. att icke vara betänkt på medel att förekomma dylika afskrifningar, En sådan kontroll kunde ligga deruti, att man ålade dera, som använda dagsverksarbetare, alt för hvar och en afdraga I.
ex. en sk. på hans dagspenning, till dess att hela den stadgade bevillnrsafgiften är innehållen, hvarigenom all fråga om afskrifning vore förebyggd.
Det går visserligen lätt, mine Hrr! att säga, att man vill borttaga en afgift.