Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hafva äfven alltid värdigt motsvarat dessa anspråk.
De hafva frikostigt bidragit till fattiga studerandes underhåll och i flerfaldiga riktningar verkat godt och välgörande.
Det bästa beviset att deras inkomster icke äro så öfver höfvan stora, torde vara att, mig veterligen, icke någon Biskop efterlemnat betydlig enskild förmögenhet.
Utsk. yrkar att Biskoparne böra aflönas lika med dem i värdighet jemförliga embetsman.
Hvilka äro desse?
Jag känner dem ej; jag har mig icke bekant någon rangordning mellan Prester och Lekmän.
Man säger vidare att praebende-pastoraten borde i sådan egenskap uphöra.
Väl vore visserligen om dessa pastorater kunde förses med egna Kyrkoherdar; men huru detta skulle tillgå tror jag icke att någon, aldra minst Utsk., nu kan upgifva.
Vi veta nemi. att i de flesta stift Biskoparnes egentliga lön utgöres af nämnde prsebenden; genom dessas borttagande skulle således flertalet Biskopar rent af svälta ihjäl.
Ty en svältkur är att aflöna en så hög embetsman med en komministerlön, eller omkring 1200
Jag älskar icke detta sätt, att taga från den ena för att gifva åt den andra.
Jag medgifver gerna att Komministrarne äro allt för svagt af - Den 4 M ars e. ni.
SI lönade, men icke bör detta aflijelpas derigenom, att man fråntager Biskoparne livad de väl behöfva.
Jag tror icke ens att Komministrarne skola tacka för presenten, om man betraktar deras antal, torde man lätt finna att den pä livar och en fallande förhöjningen lärer inskränka sig till 10 ii 15 K:dr, motsvarande de middagar de nu en eller annan gång få af sina Biskopar.
Principen att på detta sätt taga ifrån den ena för att lägga till den andra, är en af de farligaste.
Beträdes denna bana, hemställer jag om ej nästa steg blifver, att man stiger: den eller den öfvcrste-indelning är för stor, vi indraga den och fördela den på ett annat ltegemente i en annan del af Sverige.
Vore detta rätt?
Nej; men konsequent vore det enl.
Utsk:s förslag.
Slutligen om man läser PresteStis privilegier af år 1723, torde frågan tydligen visa sig vara af den natur, att den icke kan mot PresteStis önskan, af MedStm afgöras.
Fjerde mom. af ifrågavande privilegier lyder nemi. som följer: »Wi efterlåte och nådigst, att alle Wäre Biskopar, Superintendenter, Theologiec Doctores, Professores, Praepositi, Pastores i städerne och på landet etc. måge oförändradt njuta och behålla efter gammal häfd, sine biskopsstift, prccbcndesochnar och hemman, prestegårdar i städer och på landet, indelningsstommar etc., som anten urminnes häfd är på, eller af andra lagliga skäl kunna bevisas tliertill lyda.»
Dessa räder M. H. äro så tydliga, att vidare ordande om saken torde vara öfverflödigt.
På grund häraf, anhåller jag om afslag å Utsk:s hemställan i denna punkt.
Den första anledn. lill upmärksamhet, som detta Betänk, företer är tvifvelsutan den, alt ibland de 5 6 ledamöter af IL St:r, som inom Utsk. deltagit i denna frågas behandling, en sådan sällspord enighet egt rum, att endast nio reservanter, hvaribland sju tillhöra PresteSt., anmält sig.
Visserligen hafva vi nyss hört äfven en ledamot af detta Stånd, hvilken tillhör Utsk., förklara, att han icke delat Utsk:s tanke; men för öfrigt har ingen af lt. o. Ad:s medlemmar inom Utsk. motsatt sig förevande Betänk.
Redan denna omständighet, att en så ovanlig samstämmighet varit rådande vid afgörandet af denna fråga, synes alldeles tillräckligt ådagalägga, att tiden är inne att bringa den ifrågavar:de undersökningen till verkställighet.
Saken är dessutom af en så enkel beskaffenhet, att det icke, så vidt jag kan finna, lönar mödan att mycket orda derom.
Här är icke frågan om att afbända Biskoparne någonting, icke heller att lägga till någon annan; utan blott att bestämma huruvida en undersökning är lämplig.
Att vilja undanskjuta en sådan undersökning synes mig vara mindre politiskt af de herrar, som ifra derför; de framkalla derigenom misstänka att frågan måtte vara sjuk, efter de synas hysa fruktan för att vinna fullt ljus i frågan.
Skulle det, genom en så beskaffad undersökning visa sig, att biskopslönerna, sedan de blifvit bestämda i ett, ej mindre med afseende å dessa embetsmäns värdighet än ock anspråken på deras representations-skyldighet rundeligen tilltaget mått, ändock lemnadc ett öfverskott, så kunde det väl icke undfalla
Den i Mars e. m. någon af detta Stånd, att det vore fördelaktigt om det okristliga förhållande kunde undanrödjas, att så stort antal församlingar som Biskoparnes praebende-pastorater utgöra, sakna själasörjare.
Antingen måste man antaga, att presten är för församlingen behöflig eller obehöflig; är han, såsom jag anser obestridligt, oundgängelig, så måste man väl böra tillse, att hvarje församling har sin egen prest, och ieke låta själavården uppehållas af en adjunkt, som den ena dagen befinner sig på ena stället och den andra på ett annat, och hvilken alldrig kan få någon verklig kännedom än mindre uprigtigt deltagande för de personer, som skulle tillhöra hans omvårdnad.
Detta förhållande mäste naturligtvis verka missbelåtenhet inom församlingarne och bedröfvelse hos hvar och en, som har den ringaste känsla för det andliga lifvets uprätthållande inom församlingen.
Man har framkastat den frågan, hvarföre man just skall börja med Biskoparne, då det finnes många andra prester, som äfven innehafva praebende-pastorater.
Ja, må man skynda bereda utvägar att afhjelpa äfven detta missförhållande!
Jag är förvissad om, att när Ständerna en gång rikta sin upmärksamhet deråt, skola äfven i detta afseende tjenliga åtgärder vidtagas; men det hindrar ju ieke, att ej den angelägenhet, som nu är i fråga, kan afgöras oberoende af den förra.
Vidare har man sagt, att en utredning blifvit åberopad, som enl.
Utsk:s upgift visat sig vara alldeles otillförlitlig, och som äfven måste vara det i så måtto, att prsebende-pastoraten blifvit, på sätt förr skedde med boställen i allmänhet, upskattade efter 4 proc. af taxeringsvärdet, hvilket vill säga, att om ett hemman t. ex. varit upskattadt till 2,000 K:dr, har det ansetts gifva en inkomst af 80 R:dr.
Nu veta vi, att en stor del af Sveriges jord icke är taxerad till eller |:del af sitt rätta värde, och deraf måste jemväl följa, att äfven boställena fått ett taxeringsvärde, som är ganska lågt, hvaraf åter är klart, att den upskattning, som skett af ofvannämnde prsebende-pastoraters boställen är otillförlitlig för ett sanskyldigt bedömmande af biskopslönerna.
Härtill kommer att vid beräkningen af dessa boställens afkastning, 1842 års markegång legat till grund, vid hvilken tid varuprisen voro helt olika med de nu gängse, hvaraf allt måste slutas att dessa upgifter äro af den missledande beskaffenhet, att de icke förtjena afseende.
Det är dessutom, hvad Biskopen i Lund beträffar, ådagalagdt, att hans inkomster sådane de nu utgå stiga till 23,428 R:dr 22 sk. b:ko; men en annan person har till och med beräknat, att om alla de tillgångar, som finnas under denna biskopsstol anslagne, blefve med omtanka tillgodogjorda, skulle lönen säkerligen stiga till minst 50,000 R:dr.
Ytterligare har man sagt, att om prsebendena borttoges, skulle Biskoparne bringas nära nog till ingen lön.
Ett sådant förhållande kan likväl uppenbarligen icke inträffa; ty visar det sig, att någonstädes Biskoparne icke kunna vederbörligen aflönas utan dessa praebenden, så förfaller ju frågan, eller också erhålla de svagast aflönade, ersättning för praebende-pastoraten, från de stift, der inkomsterna äro större än som Biskopens aflöning skäligen kan erfordra.
Man har åberopat och äfven upläst en §af Presterskapets pri - Den 4 Mars e. m. 5S vilegier, hvilken man ansett lägga ett oöfverstigligt hinder för vårt tillgörande uti ifrågavande hänseende.
För min del anser jag ett dylikt påstående oriktigt.
Skulle det nemi. visa sig, att Biskoparnes öfrige löne-förmåner prsebendena oräknade, lemnade tillgång till en tillräcklig aflöning,kunde ju valet lemnäs dem att antingen bibehålla sina prsebenden eller annorledes aflönas, då jag är öfvertygad derom, att Biskoparne icke skola så förbise, vare sig den andliga vården inom dessa prEebende-pastorater, eller det dermed förknippade besvär, att de icke i st. f. de löneförmåner som från dem utgå, gerna skola mottaga annan form för löne-ersättning; och då vore ju hela ofvannämnd olägenheten undanröjd.
En annan talare har sagt, att lärdomen aktades af honom mycket högt; och det tror jag visserligen.
Jag vill icke eller gerna anse mig sjelf vara ett sådant mörkrets barn, att icke äfven jag högaktar lärdomen, men deremot måste jag dock säga, att jag ogillar detta sätt att dotera utlefvade skollärare och professorer med församlingar, om hvilka de aldrig komma att taga någon vård.
Det må vara att vår Stat hitintills varit så fattig, att den måst tillgripa en dylik nödfalls-åtgärd; men kan det undvikas är det dock ingalunda att önska, att pastoral-vården öfverlemnas åt utlefvade och med församlingslifvet obekanta lärdoms-mönster.
Jag skulle ock i sammanhang härmed våga tro att vida önskvärdare vore om Biskopsembetena innehafvas af personer, som om församlingens vård ock i kyrkans tjenst hafva inhemtat så mycken kännedom, att de kunna vägleda det lägre presterskapet, huru församlingarne på ett redligt, och troget sätt böra handhafvas.
Sådant vinnes dock icke derigenom att dessa embeten öfverlemnas åt StatsSekret., Professorer och andra sådana personer huru lärde och politiskt nyttige de än må vara, men saknande de vigtigaste egenskaperne, nemi. begrepp om och trofast kärlek för församlingsvården.
På alla dessa skäl vågar jag för min del lifligt önska, att R. o.
Ad. måtte bifalla Utsk;s Betänk.
Det hade enl. min öfvertygelse varit väl, om Utsk., på samma gång som det behandlat ifrågavar:de ämne, äfven gifvit svar på en annan dermed gemenskap egande motion, nemi om reglering af det lägre Presterskapets löner, så att
Ständerna i ett sammanhang kunnat behandla dessa båda frågor; men då detta icke är fallet, måste vi inskränka oss till att yttra oss öfver det nu föredragna Betänk., och i detta hänseende får jag erkänna, att jag i hufvudsaken är förekommen af Gr.
Liljencrantz, åtminstone i det slut, hvartill han kom.
Jag ber emellertid att få till besvarande uptaga några af de skäl, som blifvit anförda emot Utsk:s hemställan.
Den förste värde talaren har sagt, att förslaget vore öfverflödigt, derföre, att R.
St:r redan ingått med en skrifvelse i detta ämne till K. M. Jag vet väl, att Ekon.Utsk. vid 1844 års
Riksdag tillstyrkte den alltför radikala åtgärden att indraga Biskopsembetena; men detta förslag vänn ieke Ständernas bifall, och jag kan ej erinra mig att någon skrifvelse, jemförlig med den här före - 54 T> tn 4 Mars e. m. slagna, någonsin från R.
St:r till K. M. afgått.
Men om så också varit fallet, och den icke vunnit Nåd. bifall, så ligger deruti desto mera skäl att förnya en dylik skrifvelse.
Vidare är sagdt, att hvar och en, som önskar erhålla kunskap om Biskoparnes löner, kan sjelf förskaffa sig den.
Visserligen finnes i Utsfcs Betänk.
N:o 83 vid nyssmde Riksdag en reservation, som innehåller en upgift på dessa löner; föregående talare hafva uplyst, huru denna upgift är beskaffad, och jag ville derföre här anföra blott ett enda exempel.
Biskopens i Lund inkomster äro beräknade till 10,727 R:dr; men det har blifvit visadt att de de facto upgå till 23,428 R:dr, hvarförutan enl. en kalkyl, som ingalunda kan anses vara öfverdrifven, denna lön beräknats kunna upbringas till öfver 50,000 R:dr, allt b:ko.
Ty det förhåller sig så, att under ifrågavar:de Biskopsstol är anslagen jord till omkr. 2,000 Tunnland, den bästa, som finnes i Skåne, och denna jord är utarrenderad för ett öfver höfvan lågt pris.
Skulle nu denna jord utarrendras enl. vanligen gällande grunder, komme verkligen Biskops-inkomsten i nämnde stift att stiga till öfver 50,000
R:dr; och det finnes väl icke något giltigt skäl, hvarföre arrendatorerne'af denna jord skola få besitta den mot en tredjedel lägre arrende-summa, än arrendatorer i grannskapet erlägga.
Vidare har man sagt, att det är alldeles onödigt att begära den föreslagna undersökningen, emedan det ligger i sakens natur, att indelta löner skola vara olika.
Så vida man icke älskar ett ojemnt system i detta hänseende, så att den ene tjenstemannen får mer än den andre, ehuru de äro i lika grader, så bör man väl önska att befrämja, det i allmänhet de, som hafva samma tjenstgöring få i det närmaste lika löner.
Rör Presten synes mig ingen aflöning vara otjenligare, än den af stora jordsträckor.
Antingen är det nemi. klart, att dessa lärda män, sorn alldrig egnat sin upmärksamhet åt jordbruket, skola dragas ifrån deras vigtigare sysselsättningar till ett yrke, som de icke känna; eller också skola de lemna jordens brukande åt personer mot ett lägre pris, än andra arrendatorer betala, i samma mån som jorden befinner sig i mer eller mindre lägervall.
Ytterligare har man förmenat, att det skulle vara ovärdigt af Staten att återtaga boställsjorden sedan den en gång blifvit uparbetad; ty om Statens embetsman varit för högt doterade, så minskas lönerna för deras efterföljare, under det att meningen icke kan vara att fråntaga ståndet de löner och inkomster, som tillhöra detsamma.
Det är icke meningen att Staten skall göra ett ovärdigt bruk af dessa inkomster, utan meningen är endast att åstadkomma en jemnare fördelning af dessa inkomster inom sjelfva ståndet.
Ur denna synpunkt är det också som jag icke tror, att 4 § i Presterskapets privilegier lägger något hinder i vägen för en så beskaffad jemkning.
Men om äfven så vore, så är ju här icke fråga om att fatta något beslut i detta ämne, utan endast att till K.
M. ingå med en skrifvelse med begäran att till nästsammanträdande Ständer aflåta en Nåd.
Propos. i frågan; och skulle denna propos. blifva af den beskaffenhet, att för dess godkännande skulle erfordras PresteSt:s
Den 1 Havs e. m - .t5 bifall, så måtte val sådant icke lagga nÄgot hinder i vägen för sakens bringande å bane.
Man har vidare yttrat, att i en gammal monarkisk stat som Sverige kunna höga embeten icke umbäras.
Detta är ganska sannt, men deraf föijer väl icke, att vissa af dessa höga embeten skola vara mångfaldigt rikare aflönade än andra.
Hr Printzensköld har ansett hela detta förslag härröra från den K.
Svenska afundsjukan.
Jag tror icke att ett vid hvarje Riksdag återkommande förslag, hvaraf inga andra än Presterna sjelfva kunna njuta någon, fördel, kan anses härflyta från afund, utan snarare från rättskänslan; enär det ligger en orättvisa deruti, att somliga Statens tjenare skola hafva så ringa aflöning, att de knappast kunna berga sig, då det är uppenbart, att andra hafva alldeles för mycket.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med något längre anförande i ämnet.
För min del tror jag, att det hade varit väl, om vi kunnat slippa en diskussion öfver en fråga, som är af den beskaffenhet, att den tvifvelsutan alltid återkommer till dess den framkallar någon åtgärd; och som jag önskar att denna åtgärd icke måtte fördröjas, anhåller jag om bifall till detta beskedliga, hvarken för PresteSt. eller något annat
Stånd sårande förslag.
Detta s. k. beskedliga förslag, som Utsk. afgifvit, kan jag för min del icke tilldela enahanda loford.
Utsk. säger pag. 7, att det »anser Biskoparne i allmänhet vara, äfven om nuvande höga spanmålspris ej tagas i beräkning, så högt aflönade, att, om deras samtliga lönetillgångar sammanläggas och deraf sedermera tilldelas hvarje Biskop ett belopp, svarande mot den aflöning andre embetsmän af jemförlig värdighet åtnjuta, ett betydligt öfverskott derefter skall upkomma, att användas för andra angelägna ändamål.»
För det första vet jag icke, huru man fullt bestämdt skall kunna anträffa normen för den värdighet, med hvilken Biskoparne skola erhålla lika lön Landshöfdingarne t. ex. hafva sinsemellan olika löner, och det med mycket skäl, emedan dels länens omfång är högst olika och dels lefnadsbehofven inom skiljda delar af landet kunna med betydligt omvexlande kostnad tillfredsställas.
Men Biskoparne hafva jemförelsevis ännu mycket större distrikter att genomresa, än Landshöfdingarne hafva, och de förre äro dessutom skyldige att, vid hvarje Riksmötes början, i riksdagsorten, vanligen hufvudstaden, infinna sig och under Riksdagens lopp utan ersättning uppehålla sig derstädes.
Visserligen lära icke heller Landshöfdingarne, med det nit, sorn-utmärker dem, underlåta att inställa sig vid Riksdagarne för att bevaka så väl det allmännas, som jemväl sina läns interessen; men om, när de uträttat allt hvad i detta hänseende tilläfventyrs står att ernå, de skulle finna det med de öfriga fordringarne af sin ställning förenligt, att härifrån afresa, så är det ingenting, som hindrar dem derifrån, ej heller äger man laglig befogenhet att någonting dervid anmärka.
Biskoparne kunna deremot icke uteblifva eller aftåga utan K.
M:s tillstånd, och sådant lärer väl icke beviljas dem utan synnerligen talande skäl.
Liljencrantz, denna af mig så högt aktade ledamot, tyckes Deri 4 Mars e. m. denna afton hafva sett åtskilliga förhållanden ur något vilseledande förstoringsglas.
Till en början har han trott Ekon.Utsk. bestå af 84 ledamöter, i st. f. att man måste omvända dessa siffror, så att antalet blir 48; och Hr Grin har på detta sitt antagande byggt den förmodan, att ett synnerligen öfvervägande flertal af Utskis ledamöter skulle hafva gillat i fråga var: (le hemställan, enär jemförelsevis så få personer anmält reservationer deremot.
Men proportionen måste blifva betydligt förändrad, då man insätter den rätta siffran i st. f. den af Gr. Liljencrantz antagna.
Samma förstoringsglas tyckes
Hr Gr:n äfven användt vid frågan om Biskoparnes inkomster.
I afseende på praebende-pastoraterna öfverensstämmma hans åsigter med många andras; jag nekar ej önskligheten deraf, om dessa pastorater kunde förses med egna Kyrkoherdar.
Men derest de skulle helt och hållet afhändas biskops-stolarne, månne det icke då kunde hända, att lönerna blefvo så förminskade, att, långt ifrån att de blefve tillräckliga, man tvertom blefvo tvungen att anslå statsmedel till deras förbättrande, så vida Biskoparnes existens må blifva betryggad?
— Jag tviflar på att man gjort sig reda för dessa förhållanden.
Ytterligare har Hr Gr:n förmenat en sannolikhet till yrkandets rättmätighet framstå i dess förnyade framträdande; men huru många förhastade och ogrundade påståenden göras icke gång på gång, och måste med enahanda ihärdighet mötas?
Denna fråga har visserligen vid flere Riksdagar återkommit; men den är icke den enda af det slaget, och man torde omöjligen vid dem alla kunna draga den slutsats, att någon billighet förefinnes i det framställda yrkandet?
Sådant kan icke antagas såsom en gifven regel, eller ock erfordras det blott att hålla fint uti och uprepa gamla påståenden så vore segern gifven för allt möjligt ändringsbegär, det funnes då ingen gräns deremot.
Bland de vid Utsk:s Betänk, afgifne reservationerna, finner jag en, nemi. Prosten Milléns, innehålla ett medelvägsförslag, hvilket jag för min del skulle vilja omfatta.
Jag ber att få upläsa slutstycket i denna reservation, sid. 12: deruti är föreslaget att, »med afslående af motionen i öfrigt, R.
M. genom underd. skrifvelse anhålla, att en fullständig undersökning må varda vidtagen till noggrannt utrönande af samtlige
Biskoparnes olika slags löneförmåner och inkomster, till deras särskilda natur, beskaffenhet och titlar, såsom utgående dels af enskilda fundationer och inrättningar, allt beräknadt efter medium af 10 år och med iakttagande af hvad genom K. Kung. den 11 Maj 185 5 ang:de sättet förgrundräntors och kronotiondes utgörande är stadgadt, sedan från dessa inkomster likväl afräknats hvad till praebende-pastoralvårdens uppehållande genom vikarier, äfvensom till Komministers-löner m. m. måste användas, samt att K.
M. derefter täcktes för R.
St:r framlägga det förslag i ämnet, som till följd af en sådan utredning kan synas lämpligt.»
Detta förslag eger den fördelen, att det står i någorlunda öfverenststämmelse med hvad R.
St:r vid föregående tillfällen hos K. M. begärt; hvaremot den af Utsk. föreslagna hemställan innefattar sådana förutsättningar, som
Ständerna åtminstone icke tillförene
Den i Mars e. m. 57 ansett sig böra begagna, äfvensom den nedsättning i lönerna, som här tydligen är påpekad, torde vara desto mera olämplig att på förhand tillkännagifva, som man icke förr än genom den skeende undersökningen vet hvarom man talar och hvarom man eger att disponera?
För min del vill jag förmoda, att, efter en verkställd undersökning, R.
St:r, då de se förhållandena sådane de äro, men hvilka måhända i mångens tanke för nnrvande icke äro tillräckligt utredda, lära tinna skäligt framdeles besluta, det Biskoparne icke må beröfvas någon hufvudsaklig del af deras inkomster.
Dessa män, kyrkans prydnader och lärans stöd, äro utgångna från folket, äro till en stor del kojans söner, hvilka genom arbete oell flit vunnit sina raédborgares aktning och sin Konungs nåd; sträfvandet att under trägna studier och nyttiga mödor en gång möjligen upnå dessa platser, länder alltid till en nyttig täflan inom samhället, en täflan enkom öppnad för lärdomens utmärktaste idkare och kyrkans mest nitiska tjenare.
Vi hafva der en af de vackra sidorna af det demokratiska element, som genomgår Sveriges statsförfattning, och som jag för min del vill göra samma rättvisa, som jag tror de öfriga, det monarkiska och det aristokratiska, hvar i sin mån, förtjena.
Ty om för öfrigt verkligen ett eller annat sådant exempel, som Gr.
Liljencrantz så skarpt klandrat, skulle kunna upletas, tror jag dock, att man i Svenska kyrkans häfder skall finna ganska talrika och långt mera talande exempel på personer, som värdigt beklädt Sveriges biskopsstolar och jemväl i medborgerligt hänseende utgjort en ära för sitt stånd och sitt land.
På grund af dessa skäl, anhåller jag således, om jag också i detta yrkande skulle komma att stå ensam, att R. o. Ad, ville med sitt. bifall omfatta den reservation, som Prosten Millén afgifvit; men skulle ej denna anhållan beviljas, så, enär jag visserligen står de afslående ledamöternes åsigt i detta fall vida närmare än de bifallandes, tillstyrker jag för sådan händelse afslag å Utsk:s ifrågavar:de hemställan.
Det är med verklig tillfredsställelse och tacksamhet som jag, och säkert mången med mig, mottagit ifrågavar.-de Betänk., då vi i minnet återkalla det af samma Utsk. vid förra Riksdagen afgifna Utlåt,, som helt och hållet afstyrkte hvarje reform i förevar:de hänseende.
Raab afgaf då en reservation i ungefärligen samma syftning, som Utsk:s nu gjorda hemställan.
Det afstyrkande Betänk, bifölls här på Riddarhuset, ehuru med en majoritet af blott en röst, och Betänk, godkändes äfven i PresteSt.; de öfriga begge Stånden antogo såsom sin gemensamma tanke Frih.
Raabs reservation.
Under sådana förhållanden kan det icke anses annat än som ett godt tidens tecken, att Utsk:s pluralitet stannat i ett så beskaffadt beslut som det förevar:de, och lika med Gr.
Liljencrantz finner äfven jag det ganska tillfredsställande, att bland reservanternas antal ingen af R. och Ad, eller Borgare- och BondeStins ledamöter befinna sig, likasom jag jemväl med mycken glädje funnit, att bland reservanterna inora PresteSt, saknas ett namn, och att detta tillhör en Biskop.
Då jag anhöll om ordet, var det egentligen för att till besvarande uptaga åtskilliga af de anmårkn:r, som blifvit framsända mot Utsk:s Betänk.; men jag har härutinnan hufvudsakligen blifvit förekommen af de föregtde talare, som yttrat sig i samma syftning som jag.
Jag ber dock att få bemöta några af dessa anmärkmr.
En talare har sagt, att i en monarkisk stat måste det finnas höga embeten.
Jag hade trott att en monarkisk stat, likasom hvarje annan, egentligen fordrade nödiga embeten.
I annat fall skulle biskops-embetena endast vara att betrakta såsom en slags stat- och kyrkolyx.
Sådant vore att gifva vind i seglen åt dem, som vilja afskaffa dessa embeten, och detta lärer väl ej ha varit den värde talarens mening.
En annan talare har yttrat, att dugligheten hos embets- och tjenstemän bör belönas med höga inkomster.
Att Biskoparne, dessa lärdomens högsta representanter, icke genom höga inkomster böra belönas, har redan Gr.
Liljencrants bevisat.