Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I flere dagar efter blodbadet kretsar hela skaran hvarje solnedgång med sorgset kraxande kring de öde hemmen, ty råkorna äro slägtkära och minnesgoda.
Det var just dagen efter en sådan jagt.
Barfotad och snabb kom den lille postpojken springande uppför skogsbacken, ginvägen till gården.
Han var brunstekt, ljushårig och ful – stackars parfvel – hade nedsmutsade, slitna buldanskläder, men ett par kloka, klarblå ögon.
»Carp», ljöd det plötsligt, då han sprang förbi en hagtornsbuske.
Der satt en råkunge på marken; flyga kunde han väl icke, men matfrisk det var han, ty han gapade och flaxade med vingarne.
I en handvändning var han fångad, trots hela råkkoloniens högljudda protester.
Oskadad var han, och hade troligtvis endast af nyfikenhet krupit upp öfver nästets kant och så af ovarsamhet fallit ned, under det allmänna tumultet.
Hur det nu var, så hade Post- Anders fångat honom och bar honom med sig oaktadt hans och hela slägtens förskräckliga skrän.
Anders satte sin nyfunna skatt på marken i gårdsporten, under det han sjelf sprang in med väskan.
Då han återkom, fann han snart sitt byte igen; ty råkorna äro dåliga fotgängare och alls icke rädda af sig.
Lycklig som en kung vandrade han hemåt – barhufvad; ty råkungen satt i hans mössa.
Modren välkomnade ingalunda den oväntade gästen; men han fick ändå stanna, och det var hufvudsaken.
Anders klippte hans stjert med mors ullsax; ty då hade han icke något styre och kunde icke flyga bort.
Han fick nattlogis på nedersta hyllan i ett lågt, rankigt hörnskåp, i sällskap med ett par träskostöflar och ett buteljskrälle med någon slags skosmörja uti.
Luft hade han nog; ty dörren hade endast ett gångjern i behåll och hängde så snedt, att der upptill fans en öppning på ett halft qvarter.
Anders kallade sin skyddsling »Jeppa», efter en afliden broder; om af pietet eller vanvördnad brydde man sig föga om.
Jeppa växte ut och blef en mycket klok råkunge, men en makalös aptit hade han; stora brödbitar halkade ned i hans vida ljusröda svalg, under det han i gastronomisk förtjusning lät höra ett sentimentalt gurglande, på samma gång han ifrigt flaxade med vingarne.
Men så kunde han dessemellan, när man ej väckte hans slumrande begärelser, sitta och se så tokroligt förståndig ut, betraktande allting med sina stora, mörkblå ögon.
Och när »far» ibland kom drucken hem, låtande svordomar och slag hagla omkring sig, och alla förskrämda kröpo i krok för honom, kunde man få se Jeppa skynda undan som om det störtregnat öfver honom, och han såg så ohjelpligt löjlig ut, då han »skulade» åstad (med en uppsyn som tänkte han att någon kunde trampa på hans korta stjert), att Anders måste bita sig i fingrarne för att icke skratta högt.
När andra om aftnarne gingo till sängs – tidigt, efter landtfolkets sed – klef Jeppa in i sitt skåp, tryckte sig intill väggen och sof den rättfärdiges sömn, tyst och snäll.
Han var Anders’ lekkamrat, tidsfördrif, skyddsling och vän; – och, om någonsin en skåning älskat någonting, så älskade Anders sin råkunge.
Så gick sommaren, och en lycklig sommar var det för Anders, som vardt helt glad i hågen, då man sade honom att råkor kunna bli ganska gamla: han kunde då hoppas ett långt lif för sin Jeppa.
En afton, då alla voro samlade i stugan, utom »far», som ännu var vid »gården», kom patronen sjelf in för att säga besked om något hösträfse, som skulle fullbordas dagen derpå.
Anders satt på kakelugnsbänken och täljde »selekackar», och Jeppa stod midt på golfvet, glänsande svart och trygg, klokt blinkande med sina stora ögon.
Ingen skrek och hojtade, han trodde sig derför vara i sin goda rätt och stod qvar.
Då föll patronens blick på honom.
»Seså, för f–n, ha’n I nu inte nog af att hafva stugan full af ungar; skall här vara menageri också?» ropade han, och innan någon visste ordet af, hade hans käpp träffat Jeppas svarta hufvud.
»Jag vill icke veta af sådant der; föd en höna i stället», tillade han och gick – smällande dörren igen efter sig, så att klinkan skramlade.
Jeppa satt på golfvet med halfslutna ögon och hufvudet neddraget mellan skuldrorna; då och då öppnade han sitt långa, gråa näbb som till en jäspning, men Anders satt blek och bestört på bänken och betraktade honom.
»Mor, han dör!» ropade han.
»Ja», svarade modren med en anstrykning af missnöje.
»Han dör!» utropade Anders åter: denna gång i vild förtviflan, ty Jeppa vacklade och tillslöt ögonen.
»Ja, visst dör han, hvad skriker du för?» sade modren vresigt.
Anders sade ingenting.
Tyst gick han fram till Jeppa och lyfte upp honom.
I oron, som beständigt väckes
Och sjelf sitt gift begärligt när,
Vår tanke ut på hafvet sträckes
Och skeppen ser, som krossas der.
Min son, tag läran af min mun!
OMKRING en half mil inom de i nordvest från Marstrand belägna Pater-Noster-skären, hvilka – än i dag ryktbara för de ofta der inträffande skeppsbrott – troligen fått sitt namn af de många pater-noster, forntida sjöfarare der uppsändt för sina lifs räddning, ligger en liten grupp af ofruktbara öar, hvaribland dock en är bebodd och den vi i vår berättelse vilja kalla Tistelön.
All vegetation på denna fläck af jorden är nästan utdöd, och de buskar och andra växter, som här och der visa sig, hafva ett tvinande utseende, liksom för öfrigt hela naturen på dessa klippmassor bär pregeln af en ödslig tomhet.
Vestra kusten af ön består endast af rödaktiga berg, emellan hvilkas öppningar hafvet, nästan ständigt i raseri, vräker sina fradgande vågor.
Stenarne, som betäcka stranden, under årtusenden rullade fram och tillbaka af de rastlösa böljorna, hafva alla erhållit en nästan klotrund form.
I sjelfva bergen äro bildade runda, genombrutna hålor, der hafsvattnet oupphörligt rusar in och åter fradgande utströmmar, så att dess klagande, entoniga ljud sammansmälter med de hemska skri, sjöfoglarne låta höra, antingen de uppstämma sina liksånger öfver de ovigda menniskoben, hvilka, jemte spillror af vrak, ligga spridda omkring kusten, eller de för strandbons vanda öra förkunna sin väntan på ett nytt skeppsbrott.
Vid tiden för vår berättelse låg på öns östra sida, genom bergen något skyddadt för de rasande vestliga stormarne, ett litet halfförfallet hus, vid hvars yttre omgifning vi först skola fästa vår uppmärksamhet.
Huset hade en påbyggd gafvel, hvars blanka timmerstockar och friska mossa visade en skarp motsats till de genom fisktorkning och saltvatten unkna och gröna väggar, som utgjordes af det gamla bjelklaget.
Fönstren liknade gluggar med tvenne blyrutor i höjd, och mellan hvarje glugg voro råa skälskinn utspända från takåsen ända ned till den låga muren.
Sjelfva gårdsplanen bestod af en stor flat bergshäll, i hvars ena hörn några stänger med uppträdda rockor hängde i regelmessiga rader.
Alla klintar rundtomkring voro betäckta med långor och fläckt torsk.
Ungefär vid midten af bergshällen var, i en trång remna, en mast inkilad, på hvars topp en flöjel ängsligt gnisslande vände sig för vinden.
Tänker man sig vidare en arg hund, vanligen posterad på hällens nedra afsats med nosen vänd mot vester, och en fräsande katt sysselsatt att godta sig med det stinkande agnet i en hummertina, så har man en nära fullständig teckning af den plats, dit vi inbjuda läsaren.
En tung dimma låg utbredd öfver det ödsliga landet.
Mot de nakna klipporna slogo vågorna sin entoniga takt, och under gälla skri flaxade sjöfoglarne till sina undangömda boningar: dagen hade lidit fram, solens sista stråle hade nedsjunkit i hafvets famn, och mörk skymning bredde sig öfver Tistelön.
Men inne i stugan skimrade en tranlampas bleka sken.
Från den rymliga förstugan, der ett par våta nät och en mängd metspön voro upphängda, ledde en dörr till det rum, som beboddes af husets manliga personal.
Detta rum, stort, ödsligt och svartrökt, bar pregeln af en omisskännelig rå vildhet, hvilken ej heller motsades af dess först i ögonen fallande invånare.
En undersättsig, bredaxlad man af omkring femtio år satt, vid ena ändan af ett gammaldags ekbord, på en kort afhuggen trädstubbe, hvars släta grönmålade sidor och märken efter jernringar tillkännagåfvo lemningarne af någon mast.
Ansigtet var mörkbrunt och väderbitet, omkring hufvudet tofvade sig en tät massa af gråsprängdt hår; och polissongerna, yfviga som sjögräset, hvaribland de ofta varit gömda, drogo sig i en spetsig vinkel nedåt den framstående hakan, från hvilken ett långt skägg nedföll.
Mannen var klädd i en bundttröja af ylle och byxor af ett slags tjockt sjögrönt holländskt bomullsammet, temligen vida och slutande vid knät, der de grofva skälskinnsstöflarna vidtogo.
Hvarje rörelse hos denne hafvets son, isynnerhet muskelspelet på armarne, förrådde mycken fysisk kraft.
Och de gråa skarpa ögonen, som med välbehag betraktade en studsare, den han höll på att rengöra, uttryckte något, som icke oegentligen tolkade en stark själ eller åtminstone en bestämd själsnärvaro.
Midtemot denne man, hvilken utgjorde familjens öfverhufvud, satt äldste sonen Birger, en rese, som gerna kunnat dricka brorskål med Ralf Krake.
Hans drag egde ett vackert manligt uttryck, en viss befallande styrka; men läppens hånfulla krökning, jemte det vilda, menniskoskygga i hans irrande öga, ingaf den föreställningen att öfver hans själ hvilade en svart midnatt.
Birger Haraldson, klädd i segelduksbyxor och med de blårandiga skjortärmarne uppskjutna till axeln, hvilade sig vårdslöst mot sin lodbössa, under det han sysselsatte sig att skärpa flintor, dem han emellanåt pröfvade mot nageln.
Men som motsatser framstå i alla företeelser af lifvet, så funnos de äfven här.
På sidan om den mörke, allvarsamme mannen satt hans yngre son, Birgers halfbror.
Det var en ljuslätt, klent bildad gosse mellan tolf och tretton år, i hvars bleka ansigte en djup, sorglig liknöjdhet redan tagit plats, och ett matt svårmod framblickade ur de dunkla ögonen.
Gossen tycktes, genom ett verkligt misstag af naturen, hafva blifvit kastad på denna plats, der han tydligen icke kunde komma att spela någon rol; emellertid vittnade den flit, hvarmed han snodde taglet till en metref, att han invandes för yrket, under det han emellanåt med skygg ängslan lyssnade på ett samtal, hvilket Haraldson och Birger fortsatte, utan att gifva akt på honom.
”Nå, hvad hörde du mera?” frågade Haraldson den äldre.
”Jag tror inte att far skulle rosa marknaden, om det gick som jag hörde,” svarade
Birger med ett gement uttrycksfullt leende och kikade bortåt den mörkaste vrån af rummet, der en stor hög af större och mindre packor låg gömd under en mängd lösa segel.
”Åh, en gammal räf är inte så lätt lurad!
Men du tog för tidigt upp packorna ...
Skäller inte Passopp?
Gå du ut, Anton, och se åt om du märker något på sjön!”
Gossen lydde genast, men återkom med försäkran att det blott var vinden, som pep i knutarne.
”Godt, godt, jag tänker han tar sig på natten.
Jag ville önska vi fick en storm sådan, att tulljakten, i fall hon är ute, behöfde se sig om efter hamn!
Men du nämnde inte ett ord om resten, Birger – hvad sa’ Instö-packet?”
”Jo, efter far vill veta det, så sa’ Halvar Ramundson: ’Hör du, Birger, har ni haft något obytt än med den nye jaktlöjtnanten?
Det sägs att han skall vara en så öfverduktig satan, att han har skarpare öron än f-ns mormor, och han lär gett sig den och den på, att han inte skall ligga ur sjön, förrän han fiskat upp hvalfiskarne från Tistelön.
Jo, jo, drar han först upp dem, så få de nog tacka Gud, om de slipper med bara huden!”
”Den krabban pöser af pur afundsjuka!” sade Haraldson, med en spotsk dragning på ögonbrynen; ”han skulle akta sig han för hvalfiskarne från Tistelön; de kunde lätt svälja honom i en munsbit.
Jag förstår nog att det är den krukan, som eggat upp jaktlöjtnanten; men vänta, vänta, mina gossar!
J ha ännu icke så riktigt lärt känna Håkan Haraldson: i alla tider ha små fiskar blifvit slukade af de stora; medan j lägger ut nätet, leker han med er, men hoppar ut när han vill.”
”En, två, tre gånger,” skrattade Birger; ”men den fjerde kan han fastna.”
”Nej, nej, säger jag!
Jag har idkat rörelsen i några och tjugu år: jag förstår den; och när jag blir gammal och orklös och ej förmår annat än att gå hemma och ställa, då, Birger, står du för kulan.”
”Vi få väl se; det kan ingen veta!”
Birgers irrande ögon fästade sig på en dörr, som förde till trappan af den förut omnämnda gafveln, hvarifrån nu hördes ett sakta buller.
”Det är den lilla,” sade Haraldson, och de mörka, om rå vildhet nyss talande dragen ljusnade till ett smekande uttryck af kärleksfull ömhet.
”Det är Erika,” mumlade Birger och vände sig med en egen kort rörelse åt sidan.
Efter några ögonblick öppnades dörren, och ett fruntimmer omkring några och tjugu år, af ett intagande, men allvarsamt utseende, trädde in i stugan med en sjuårig flicka vid handen.
Barnet, en skön uppenbarelse från englarnes hem, hoppade genast upp på den gamles knä, slog sina små hvita armar om hans hals och ropade ett vänligt: ”God natt, pappa!
Erika vill redan ha mig till sängs.
Den stygga, snälla Erika!”
”Ni skall åter ut i natt, hör jag!” yttrade den unga qvinnan, vänd åt Haraldson, och i hennes ton låg en anklagande förebråelse.
”Jag har göromål,” svarade Haraldson vårdslöst, i det han med tindrande ögon betraktade sitt älsklingsbarn, den lilla Gabriella, som lekte och ryckte i hans långa skägg och lade sin mjella fina kind mot fadrens brunbrända hud.
Haraldson kysste och strök med sin grofva hand hennes glänsande lockar; sedan lyftade han henne tillbaka ned på golfvet så varsamt, som han fruktat att göra henne illa.
”Jag ville önska, mamsell Erika,” återtog han med stolt sjelfkärlek, ”att min hustru fått lefva.
Det hade gjort henne godt i själen att se det här barnet.
Jag tror inte, skam att säga, dess make så lätt är att finna!
Det skulle tröstat Britta Lisa för många ledsamheter.”
”Jag tror tvertom.
Det skulle kommit henne att lida dubbelt, både af missnöje med det närvarande och fruktan för framtiden,” svarade Erika strängt.
”Ja kanske, sedan hon lärt sig af er att vara stormodig både i ord och tankar.
Men det är som ordspråket lyder, att ’makt ger mod.’
Hon kan likväl komma ihåg att myggan surrar så länge omkring ljuset, tills hon bränner sig.
Mamsell Erika stämde inte pipan så högt för tre år sedan.”
”Låt mamsell Erika vara i fred, far!” sade Birger sträft.
”Hvad skulle det bli af flickungen der, utan henne?”
Haraldson, hvilken i sonen såg bilden af sig sjelf i sin ungdom, ville ej reta det vilda blodet; han lät derföre sitt eget visligen svalna och yttrade i halfgod ton: ”Det var ju inte så illa ment, vet jag.”
”Men du såg så styggt på Erika,” sade Gabriella.
”Hvarför gjorde du det, pappa?”
Erikas blick uttryckte lugn.
Hon visste hvad hon var för invånarne på Tistelön, och att endast hennes fasta, bestämda själ höll henne i den aktning, som erfordrades för en qvinna, hvilken sällsamma omständigheter dömt att vistas i en sådan omgifning.
”Tag god natt, lilla Gabriella! det är tid för dig att gå till hvila,” yttrade Erika vänligt till sin skyddsling.
Lydig bjöd Gabriella munnen åt sin far – handen fick hon aldrig kyssa.
Derefter nickade hon rätt nådigt med det lilla hufvudet åt Birger; men med ett språng var hon i Antons famn.
”Skall du också ut i mörkret på sjön, Anton?”
”Nej, inte, om jag fick slippa!
Jag vill mycket hellre vara hemma,” svarade gossen med en half suck.
”Så bli hemma då!” sade den lilla Gabriella, som var van att hafva sin egen vilja, och tyckte det just kunde anstå Anton att ha detsamma.
”Fråga far – han vet bäst om det kan ske!”
”Låt honom bli hemma, pappa,” ropade Gabriella och sprang åter till fadern.
”Hör du, jag vill ändtligen att han i morgon bittida hjelper mig att plocka snäckor.”
”Nej, min pulla, han får inte bli hemma.
I morgon, när han kommer igen, får han hjelpa dig; men i qväll skall han ut och fresta på sig.
Det duger inte att han blir en sådan mes, som ständigt sitter och värmer sig vid spisen, medan far och bror hans ha arbete på sjön.
Men lägg dig du, sockerbarn – kanske har du Anton välbehållen hemma före dagningen.”
Det var något så utomordentligt sällsynt att den lilla förgudade, bortskämda Gabriella fick afslag på något, hvarom hon bad, att en liten smärtans och förtrytelsens droppe föll från ögat ned på läppen.
Men hon sade ingenting, ty ”krutet var godt,” skulle Haraldson tänkt, om han kunnat genomskåda sin unga dotters själ.
Der fanns redan en, om än så liten, kraft.
Erika teg alltid, då man gjorde henne ondt: och Erika var Gabriellas mönster, hennes verld.
Derföre ville den lilla också likna henne, så vidt hennes barnsliga förmåga medgaf.
Det rum, dit Gabriella med sin uppfostrarinna begaf sig, utgjorde förnämsta delen af den nya påbyggnaden och var till alla delar fullkomligt olikt den svarta stugan på nedra botten.
Oberäknadt att det var försedt med temligen höga fönster, pryddes det med en mängd dyrbara praktartiklar, hvilka hvar för sig vittnade om ett olika hem.
Gardinerna, af det dyrbaraste musslin, smakfullt uppfästade, nedföllo i tjocka veck till den turkiska mattan, hvilken likväl icke serdeles tog sig ut mot de många olika skeppsstolarne af groft tillhugget mahogny, till större delen försedda med tageldynor.
De mest utsökta persiska tapetstycken voro uppfästade på väggarne; och der dessa icke räckte till, sågos lemningar af flera nationers flaggor, blandade med stufvar af sidentyger.
Öfver hvarje hopfästning sågs en större eller mindre spegel, eller taflor; de sednare, som utgjorde det betydligaste antalet, föreställde fartyg af alla konstruktioner.
Hela tafvelsamlingen hade kanske kunnat liknas vid ett litet galleri med porträtter af hädangångna personer; och när den djerfve sjöröfvaren Haraldson besökte sin dotters rum, uppstego kanhända från de prydliga däcken, den fina luftiga tågbyggnaden skarpa minnen, hvilka, likt vålnader af oförsonade personer ur glömskans natt, straffande uppträdde för att gifva en vink om redogörelse.
Anblicken af det hela lät ana rof från strandade skepp, och deruti skulle den så mycket mera blifvit styrkt, som fått kasta en blick i det kompassfodral, hvilket af Erika förvarades åt Gabriella, hvars enskilda tillhörighet det var: det oansenliga fodralet innehöll de mest utsökta perlrader och andra nipper, till ett ganska högt värde.
På den stora mahognyskifvan, hvilken som bord var uppslagen mellan begge fönstren i detta rum, dit en klemande far hopfört allt hvad han ansåg kunde roa och behaga den förgudade dockan, brann, i en konstrikt arbetad silfverlampa, en klar behaglig låga, lagom att belysa de tjocka brokadgardinerna omkring den grofva eksängen, dit Erika nu ledsagade Gabriella.
”Vill inte du också lägga dig, Erika?” frågade den lilla.
”Du sitter nu så ofta uppe om nätterna.”
”Jag skall sy färdig din docka, Ella,” svarade Erika och började framplocka en mängd granna lappar.
”Ack, låt mig då sitta uppe i sängen och se på, söta Rika!
Du syr på dockan alla nätter; men hon blir aldrig färdig!”
”I afton skall den säkert bli det; men du får icke sitta uppe och se på mitt arbete, ty då har du intet nöje af det, när det är färdigt.
Lägg dig nu ner, så skall jag berätta dig något vackert.”
”Men jag har icke läst min aftonbön ännu, Erika.”
”Det var sannt, den får du icke försumma!” sade Erika, och en matt rodnad, föranledd af tanken att hon för egna angelägenheter glömt pligten mot sin älskling, färgade hennes kinder.
”Läs dina böner, min Gabriella, och sedan skall du bedja Gud för din pappa och dina bröder!”
”Men Birger är alltid så konstig; jag tror inte att jag vill bedja för honom –”
”Du skall bedja för alla menniskor, Ella, och de dina isynnerhet!
Birger är din bror.”
”Ja, men han är ändå stygg – ber du för honom, Erika?”
”Ja, Ella, mera för honom än för Anton.
Anton är vek och mild, och gör aldrig någon förnär.
Birger, med sitt vilda häftiga sinne, behöfver deremot flera böner.”
Gabriella läste sin aftonbön, hvaruti Birger för Erikas skull äfven inneslöts.
Sedan somnade hon ljuft under sin vårdarinnas halfhviskade berättelse om ”den förtrollade Svanen på Tistelön” – den, om hvilken legenden förtäljer en så underbar och skön saga.
Dyster natt låg alltid på mitt hufvud,
Som en frostnatt ligger på en blomma.
Men utur det moln, som lik en svepning
Mina ungdomsfröjders lik betäckte,
Bröt sitt sken en salig älskogsstjerna.
Det var samma stjerna, hvilken fordom
Lyst till Betlehem de vise männen;
Och hon nedgår ej i tidens bölja,
Evighetens klara morgonstjerna.
Erika Malm, en i alla afseenden rikt begåfvad natur, stod så fullkomligt ensam i verlden att hon egde hvarken vänner, gods, skydd eller hem.
En så öfvergifven belägenhet erfordrades kanske ock för att med ståndaktighet och försakelse uthärda på den plats, hon nu var kallad att fylla.
Omkring tjugu år före den tid, vi gjort Erikas bekantskap, uppehöll sig i Stockholm en rik barnlös enkefru från landsorten.
Hon medförde från hufvudstaden en tre års flicka, som hon utlöst från barnhuset.
Om Erikas föräldrar egde man ej den ringaste kunskap.
Ingen hade någonsin frågat efter henne; men den ädla fostermodern ersatte henne allt hvad hon icke känt och ej heller saknade.
Under den sorgfälligaste omvårdnad uppnådde Erika sitt fjortonde år.
En god och stadig grund var då lagd både för den verldsliga och moraliska bildningen; men olyckligtvis dog fru Malm vid denna tid helt hastigt under en resa, utan att, såsom hon ofta ernat, hafva förordnat något om sin skyddslings framtid.
Och den värnlösa Erika, hvars utmärkta naturgåfvor hittills blifvit odlade på ett sätt, som kunde kallas mindre lyckligt valdt, då hennes framtida ställning icke blifvit tryggad på samma gång, måste nu hastigt afsluta den påbörjade banan och i stället med tålamod och undergifvenhet finna sig i den helt nya befattningen att roa och sköta sjelfsvåldiga barn.
Fru Malms arftagare, en aflägsen slägting, hade såsom en serdeles välgerning tagit Erika med det öfriga; och i konsul N–s hus i Götheborg lärde den arma ur familjlifvet och kärlekens hem utstötta flickan att se och uppfatta lifvets skuggsidor.
Fru Malm, sjelf ett gudfruktigt och mildt fruntimmer, hade tidigt hos Erika inplantat det herrliga frö, hvilket, uppskjutet och mognadt i en qvinnas rena hjerta, ensamt förmår skydda mot sjelfförvillelsens giftiga retelser.
Vand att pröfva de onda och goda känslor och böjelser, som uppstodo i hennes inre, fortfor Erika att utbilda sig sjelf.
Hon motarbetade sina fel, och undvek att visa de små talanger och företräden, som kunde väcka andras afund.
Utan jemnårigt sällskap och utan att någonsin hafva känt någon friskare och gladare sida af lifvet, än sin fostermors tysta boning, der allt, jemte den huldaste ömhet, andades den strängaste ordning, hade Erikas lynne redan vid denna tid antagit ett allvar och en djupsinnighet, som ofta gjorde henne till föremål för skämt och framkallade binamnet ”den lille-gamla.
Men tiden upphäfde motsägelsen mellan de fjorton åren och det lugna afmätta väsendet.
Barnet uppnådde jungfruålderns blomma; och den nittonåriga Erika, i sin beroende, tryckande ställning, klädde det modesta allvaret; ty det gaf henne, den fattiga, förbisedda, ett värde, som ingen kunde bestrida eller förtaga.
Erika hade fortfarit att lefva i konsul N–s hus, emedan det icke fallit henne in att hon kunde ega rättighet att undandraga sig den andliga och fysiska skärseld, hon der genomgick.
Ifrån barnflicka hade hon stigit till den dubbla befattningen af husmamsell och lärarinna för barnen.
Dessa poster voro från alla sidor behäftade med ledsamheter af de små, men aggande slag, hvilka icke kunna vara fullt begripliga för andra, än dem, som sjelfva kastat ett deltagande öga på en fattig flicka i samma läge.
Fru N– var en i sällskapslifvets former och behag väl erfaren dam.
Hon ville vara, och var verkligen intagande utomhus, samt äfven hemma, då hon hade fremmande.
Men ensam, osedd af andra än dem, som utgjorde hennes hvardagliga omgifning, var hon en tyrann i smått och pinade de varelser, hvilka berodde af hennes godtycke, lika uppfinningsrikt, som ett elakt barn plågar den insekt, det fått mellan fingrarne.
Tidigt om morgnarne skulle Erika bestyra sina husgöromål för dagen, så att hon omkring klockan åtta fick börja sin befattning hos småherrskapet.
Men om detta ibland var ogörligt, vankades bitande stickord, hvilka blefvo högljudda, när barnen hade något att sqvallra om; ty deras uppgifter voro trosartiklar för den svaga modern.