Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
omkring väggarna af denna del af bygnaden och så nära att redaktörerna lätt kunna räcka dem med handen stå skördarna af alla deras lexikografiske föregångares mödor, äfvensom en lång rad volymer, som innehålla bref rörande ordboken, skrifna till d: r Murray från alla delar af verlden, från Rom, Japan, Wien och Kalifornien, från städer % och byar, från män af alla klasser och vilkor; från * män sådana som Gladstone och nuvarande amerikanske ministern i England, och ifrån personer med de mest obskura och ovanliga namn.
Der finnas bref från fruntimmer, som ursäkta att de äro hindrade att vara medarbetare emedan de
* skola gifta sig; der finnas bref från nuvarande invånare i hus, der förut bodde frivilliga ' ordboks-medhjelpare.
Dessa tjugu qvartsvolymer, innehållande korrespondens, äro skrifna • på papper af hvarje storlek, form och farg, med handstil af hvarje grad af uselhet eller godhet.
Då redaktören en gång skall förtälja detta verks historia, med ordbokeris af-slutade volymer framför sig, skall han hafva att välja mellan en massa af detaljer, som kunna hemtas ur denna jätte-korrespondens.
Tack vare d: r Murray ’ s artighet gjorde jag nyligen en utflykt till hans Scriptorium och kan ej uttrycka hvilken egendomlig känsla af vördnad och häpnad kom öfver mig, när jag stod i den lilla bygnaden, hvilken, inom dess med breffack rikt försedda areal, innesluter hela det engelska språket, icke blott som det nu talas, utan som det har talats och uppfattats sedan år 1100 af vår tideräkning.
Den kanske mest i ögonen fallande olikheten mellan denna ordbok och de verk som utgifvits af Grimm, Littré och La Grusca är dess historiska karaktär.
Med erfarenhet såväl af felen som förtjensterna hos de store föregångarne, hard: r Murray följt den planen att behandla hvarje ord med sträng historisk sanning, i afseende på dess härledning, dess historia och dess begrepps-utveckling.
Detta har uppnåtts genom att låta hvarje ord, så vidt som möjligt, förtälja dess egen ‘ betydelse medelst citat från den första gången det be-furyiits skrifvet på engelska, ända till i dag, om det varat så länge, eller om icke, till dess det dog bort från språket.
D: r Murray har varit mycket omsorgsfull att undvika ett stort fel, som begåtts af alla hans föregångare.
Förut befintliga ordböcker innehålla många ord, hvilka aldrig uttalats af menniskoläppar.
De forna ordboksförfattarne hop-gjorde ord helt ogeneradt; och deras efterföljare hafva ko- * pierat frikostigt.
Hädanefter skola alla dessa stumma ord
— d. v. s. sådana som aldrig existerat annat än i ordböcker — omsorgsfullt utmärkas som sådana i detta stora arbete, och intet ord, hvilket någonsin begagnats som ett * lefvande ord, skall nekas en plats.
Detta ökar antalet af * ord, men motsvarar en ordboks verkliga uppgift — näftili-gen att innehålla, om möjligt, hvarje ord i språket.
Som det var nödvändigt att bestämma tiden då språkets historia skulle börjas, faststäldes denna till år 1100, emedan de flesta anglo-saxiska ord, hvilka icke voro bestämda, att fort-lefva, dogo bort inom en generation efter eröfringen.
Citaten uppfylla det dubbla ändamålet att framställa historien och^ upplysa om bruket, genom att till öfverflöd och med noggrannhet supplementera redaktörernas slutledningar i texten.
Ordet text brukas med flit emedan många af orden behöfva långa artiklar, icke blott för definition utan äfven för att förklara huru de olika betydelserna uppstodo.
huru ett begrepp smälte i ett annat, huru ett enkelt och vanligt ord kom att hafva en figurlig bemärkelse.
Vi vilja taga tvenne ord som exempel.
Aesthetic är ett ord, som nu användes af alla, men få af dem hvilka begagna det, känna till den strid det i Tyskland i förlidna århundradet hade att utstå mellan tvenne filosofiska betydelser
— af hvilka den ena antogs i England omkring 1830 — båda skiljaktiga från den man vanligen tillägger ordet.
* Modern öfverdrifl “, anmärker d: r Murray, “ har genom adoption af en sentimental archaism såsom skönhetens ideal •ännu mer aflägsnat ordet aesthetic och dess härledning från deras etymologiska och rent filosofiska betydelse. “
Agnostic, det andra ordet, användes först af Huxley i1 ett aftonsällskap hos James Knowles, utgifven af k ' The Nineteenth Century “, i afsigt att under ett gemensamt namn klassificera alla de som förkastade ateism samt med honom trodde på en okänd och ofattlig Gud i enlighet med Apost.
Gern.
kapit.
XVII, vers 23.
Ayvworvi Ot«.
(Den okända Gudenom).
Denna bemärkelse blef snart förvrängd ‘ af biskopen i Manchester, Fraser, som i “ The Manchester Guardian “ talade om Agnostics såsom personer, hvilka hvarken verkände eller förnekade Gud, utan satte honom åt sidan.
Derefter vrängde rektor Lulloch ännu mer den ursprungliga «, betydelsen genom att definiera Agnostics såsom de, hvilka icke ville tro på något som de icke kunna uppfatta genom sinnena, och sedan ytterligare Carlyle, hvilken i sin vanliga slägghammarstil talade om Agnosticon som den krassaste form af otro.
Sålunda förändrades inom loppet af endast tre år hela bemärkelsen af ett ord!
Denna historia om ett ord är verkligen betecknande, och d: r Murray ’ s ordbok är full åf ' dylika betecknande artiklar.
Ehuru ordboken naturligtvis icke är någon encyklopedi, så gaf likväl i många svåra fall undersökningen af och jemförelsen mellan olika ord anledning till de mest intressanta definitioner angående den sak som var i fråga.
Sålunda har det moderna bruket af Abstemious (som ej dricker vin) rönt inflytande af ordets * likhet med Abstain (afhålla sig), och ordet Aisle (sidogång i en kyrka) genom förblandningen med Isle (ö) och Alley (gränd).
Under ordet Advent (som egentligen betyder ankomst) omtalas först ordets kyrkliga samt religiösa betydelse och derefter anmärkes att det på senare tider många gånger användts att beteckna vigtiga personers eller talares ankomst, oth “ poetiskt eller i högtidlig stil för hvarje Ur dagens krönika.
■ 7ankomst “.
Adventure såsom verb har sex betydelser, af hvilka blott en är obruklig.
Vetenskapliga ord hafva orsakat mycket besvär.
Ordet Adamant, till exempel, har en besynnerlig historia.
Ursprungligen ett grekiskt ord, betecknande den hårdaste metall eller kåda, upptogs det af latinarne, hvilka tilläde det en annan bemärkelse — på grund af dess likhet med ordet adamara, som betydde: fatta böjelse för, älska — och lämpade det på magneten, hvarifrån aimant, franska ordet för magnet, härleder sig.
En sammanblandad bemärkelse fastades-sålunda vid ordet, som öfvergick i franska språket och derifrån, i fjortonde århundradet, i engelska, der det hade det egendomliga ödet att hos somliga ordboksförfattare betyda “ den naturliga motsatsen af diamant eller magnet “, under det att den hos andra fortfarande representerade den ena så väl som den andra.
Under ordet Alnianac kunna vi se utvecklingen af almanackor från de permanenta astronomiska tabellerna, kända af Roger, Bacon och Ghaucer, genom dem som för bestämda perioder trycktes hos Grafton, (hvilkas små sidor äro citerade) ända till nuvarande tids “ nyttiga statistiska annaler “.
Om utrymmet tillät skulle vi verkligen citera ad infinitum, så fulla af mångsidig, egendomlig och värderik undervisning äro dessa sidor.
Såsom ett framstående exem- %
pel på folkets böjelse att uppfinna betydelsen och härledningen af ord, hvilkas betydelse eller ursprung råkat i glömska, må: anföras ordet Abominable.
Det kommer ab-omen, abominari (önska bort ett dåligt omen, afsky).
I medeltidslatin, gammal-franska och från det fjortonde till sjuttonde seklet i engelska språket stafvades det regelbundet abhominable och förklarades komma db hofnme. —, “ skild från menniska, djuriskt, omenskligt “, en härledning, som hade inflytande på bruket och betydelsen af ordet.
Hvarhelst vi bläddra finna vi något intressant på dessa sidor.
Bokstafven A upptager ensamt tolf kolumner, såsom varande den längsta artikeln i denna volym, ty bokstafven a har en historia, som gör den till en utmärkt lektion igrammatika och litera tur.
All åter erfordrar tio kolumner för dess lika.
behandling.
D: r Murray erkänner att detta lilla ord varit ett af de styfvaste arbeten, som fallit på hans redaktörslott.
Nomina propria äro naturligtvis uteslutna från ordboken, undantagandes då de * tillvunnit sig någon särskild betydelse, såsom Adam i Adam ’ s öl, eller Abram, hvilket vi hafva hört sägas brukade betyda brunt eller mörkbrunt.
Frasen “ to sham Abraham “ (göra sig sjuk) har spårats tjll reformationstiden, då landet var uppfyldt med kringvandrande tiggare.
Man antog att den alluderade på tiggaren Lazarus, som kom i Abrahams sköte.
Men vi måste verkligen upphöra att gifva vika för frestelsen att anföra exempel och tala något litet om d: r v Murray ’ s arbetsmetod, som är öfver allt beröm.
De första sidorna, på hvilka han gifver sina förklaringar, förtjena noggrant studium.
Pä ett beundransvärdt sätt har han bevisat att språket är en lefvande^ rörlig massa, liksom Ygdra-sil alltid växande och alltid bortdöende, hvars ordbok icke är en faststäld qvantitet, omskrifven af bestämda gränser.
En snillrikt uppgjord figur visar hur engelska språkets cirkel har ett tydligt tecknadt centrum men icke tydlig ora-
v krets, genom att placera det allmänna språket — som på ena sidan är literärt, på den andra samtalsspråk — i centrum, med underlydande på den literära sidan af utländska och vetenskapliga ord; på samtalsspråkets sida med underlydande af tekniska, slang- och dialektord.
Härvid måste man ihågkomma att en af arbetets största svårigheter är att bestämma huruvida vissa ord.
borde «ller icke borde uteslutas ur skriftspråket.
Ord behandlas i denna ordbok under trenne hufvudtitlar, nämligen hufvudprd, subordine-rade och kombinerade ord.
Den vigtigaste beskrifningen sättes under hufvudordét, under det att de två andra innefatta obrukliga former af hufvudord och ord bildade dåligt, af tvifvelaktig existens eller erkändt bruk.
I ett ögonkast i * kontinuiteten af ett ords lif, emedan vi se icke blott dessnärvarande, utan alla dess äldre stafningssätt, jemte punkterna för dessa.
Citaten, hvilka i så hög grad förhöja värdet af ordboken, gifva i sanning ljus och lif åt den.
De äro — som jag redan sagt — nästan uteslutande resultatet.
af frivilligt arbete af omkring tretton hundra personer i England; Amerika, kolonierna, Irland hafva gjort litet.
Skotland mindre, men Tyskland har lemnat en icke obetydlig andel.
Alla kända verk före år 1500 hafva blifvit genomlästa, hvarje ansedd författare anlitad att gifva sin part af ordskatter, loch det väl kända sakförhållandet att hvarje skriftställare använder en skiljaktig ordbok har ofta erhållit oförväntad bekräftelse.
Men man har icke endast lagt kontribution på literaturens jättar, utan man har också beskattat ett stort antal tekniska arbeten i alla olika grenar af konst och industri, så väl 90m romanförfattare, för det samtalsspråk de innehålla, äfvensom gamla tidningar för de besynnerliga saker, hvilka understundom omnämnas i deras annonser.
Sålunda hafva tillkännagifvanden om försäljningar eller om tillförsel af varor ofta gifvit det första kända exemplet på bruket af ett ord, som sedan blifvit allmänt.
Särskilda föreskrifter om hur man skulle läsa gåfvos till hvarje frivillig.
Dessa föreskrifter voro till antalet tolf, af hvilka de vigtigaste äro: “ Gör ett citat för hvarje ord, som förefaller er sällsynt, obrukligt gammalmodigt, nytt, egendomligt, eller begagnadt på ett egendomligt sätt. “.
“ Anteckna särskildt meningar, hvilka visa eller antyda att ett ord antingen är nytt, eller användt på prof, eller som behöfver förklaring såsom varande obrukligt eller gammalt, och hvilket sålunda kan hjelpa att bestämma tiden för dess införande eller bortgång ur språket. “
Hvarje citat skrefs på en särskild alltid lika stor pappersremsa.
Några af dessa citat voro dubletter, andra öf-verflödiga, men genom den rika tillgången blef d: r Murray slutligen i stånd, genom att sofra och åter sofra, att erbjuda allmänheten citat, som måste anses som typiska.Ett underbart arbete är det i sanning och ju mer man betraktar det, dess mer beundrar man det och dess mer häpnar man öfver företagets storhet.
Vi hoppas blott att den store lärde, som leder dét hela, måtte få behålla helsa och krafter " att bringa sitt ofantliga arbete till ett lyckligt slut.
Troligtvis finnes ingen, hvilken icke med glädje mottog nyheten att engelska regeringen i dessa dagar beslutit gifva honom en årlig pension af £ 350, den största pension som civillistan har rättighet att bevilja.
Boken är och skall blifva epokgörande samt borde egas af hvarje engelska talande persom och af hvarje för filologi intresserad, ty utom alla dess andra förtjenster utkommer den till ett pris som gör detta ganska möjligt.
Det finnes en väl känd engelsk anekdot angående en gammal skotsk lady, som tog upp d: r Johnson ’ s ordbok i tanke att det var en läsebok för ungdomen, och efter en stund lade de * n ifrån sig med den anmärkning, att boken vår mycket underhållande, men något osammanhängande.
Hade hon lefvat för att se d: r Murray ’ s ordbok skulle hon funnit den mindre osammanhängande och mera underhållande.
Sådant är i korthet detta monumentala verk, som blygsamt och utan trumpetfanfarer utgifvit sin första publikation.
Ett samtal om August Strindbergs ” Giftas ”
upptecknadt af *
Stephan Marmén.
Villastaden.
Höst eftermiddag.
Luxuöst möbleradt förmak med rococco-mobler och portierer f örsvinnande i skumraskets skuggade dunkel.
Brasa i kakelugnen.
Eldsken öfver brys-
selmattan.
Kaffebord.
Personer:
Professorskan, mor till en flicka i Åhlinska skolan och en gosse i sjette nedre.
* Ännu ung med frisk hy, klara ögon och skrattet så smittande muntert och sonort.
Filosofe-kandidaten, zoolog, 25 år gammal, blaserad entusiast, naiv menniskokännare, radikal utopist.
Författare till ett refyseradt teaterstycke och några stämningsfulla novellettungar med mycket korta titlar.
Kand. ... Eh bien, hur var det med den förbjudna frukten, fru professorska?
Den är lockande, menar ni?
Jojo det ha vi fruntimmer kunnat intyga allt ifrån Evas dar, men å pro-pos det, kan ni gissa, hvad jag har här i sykorgen?
Kund.
Under virkningen der?
Neej!
också förbjuden frukt?
Prof. Jaa surkart!
Kand.
Prof. Se der !Kand.
“ Giftas “, tolf äktenskapshistorier af August Strindberg.
Och der ligger den så förstucket, dold af trådnystan, synålsbréf och andra sedesamma och husmoderliga emblemer ... Haha!
Det kunde fresta mig att hålla en liten filosofisk oration öfver ijviimans natur.
Prof. Göm på den till en annan gång, och låt oss i stället språka litet om “ Giftas “.
En klunk cacao först.
Kand. Nåå, ni tycker om boken?
Prof Neej!
Jag kan inte med den, tvärt om!
Kand. Såå?
På grund af angreppen mot Ibsen då!
För jag vet, att jag kan räkna er till de konstförståndiga, sjelfständiga och moderna, inte till hela den kacklande hopen, som tanklöst snattrar om sina mäns käbbel.
Prof. Tackar!
Mycket smickrad af ert omdöme; men den här gången är jag icke med längre ...
Ni vet sjelf, hur 4 oändligt mycket jag håller af “ Dockhemmet “ och Ibsen i allmänhet.
Jag betraktar honom som nordens store sede-lärare ... prest får man naturligtvis inte kalla ’ n i sällskap med en sådan hedning som ni.
Och det är icke ett arbete af Ibsens hand, som icke låtit mig känna mig friare, sjelf-ständigare, mera medveten om lifvet och mig sjelf, Och så öser Strindberg ut en hél ilod med sofismer och halfva osanningar öfver honom.
Ah, hvad det är orättvist.
Har han då inte sjelf gått och lärt i Ibsens skola?
Hvad jag förstår er bra, fru professorska!
Ni hade under hela er uppväxt längtat efter en kraftigare och nyare lifsåskådning.
Så kommo Ibsens saker ut.
Och ni blef så förtjust i dem, som man bara blir mot den, hvars tankar äro ens andliga “ bagage “.
Och nu vill ni, att tiden skall stanna vid Ibsen eller skona honom mer än någon annan.- Är det inte så?
Det kan ju vara!
Kand. Joo!
Ni hör till Ibsens-kulten, till dem, som sjunga hallelujah åt hvarje ord, han säger.
Jag vet det.Akta er, att det inte går med er som med ibseniterna i Upsala!
Hvilka då?
Åh, det var en hel hop ungdomar med anlag * för extas och mystik.
Bra karlar för resten!
men de skulle gudbevars lefva å la Brand.
De kuncle icke smaka ett skedblad köttsoppa utan att tänka på, om de bröto sin individualitet, de hittade på ett ny tt slägtskapsförhållande d. s.
K “ etiska syskonskapet “, och de gingo af på bakgator när de mötte unga flickor.
Ty det var en episod i Per Gynt, som gick ut på, att tankar och begärelser voro lika syndiga som gerningar.
Prof Ni öfverdrifver!
Kand. Ah nej!
men hvad jag ville komma till varv att alla snart nog måst draga in på staten, ty erfarenheten lärde dera — och det icke på blidaste vis — att hela lifvet var fotadt på en serie kompromisser och halfheter.
Men hvad hör det egentligen hit?
Kand. Joo.
Ungefär på enahanda sätt förhåller det sig med “ Dockhemmet “.
Den lära, det predikade, var gripande och hög, men tänk den allmänt tillämpad.
.. hur skulle det gå.
Ibsen tar (liksom Björnson i uEn handske “} för allvarligt, för strängt på förhållandet mellan man och qvinna ... Och Strindberg har så rätt, när han påpekar,, att verkligheten gestaltar sig helt anno^Junda.
Ty de äktenskap i stora mängdens, i småfolkets klass, för hvilka Dockhemmets teori har någon betydelse, de äro minsann lätt räknade.
Men det är just i den punkten Strindbergs orättvisa ligger.
Han tar äig för att tillämpa dockhemmets moral på en hel del äktenskap, hvilka Ibsen aldrig afsett.
Så skrifver han t. ex. en novell, qvick för.
resten, • som heter “ Ett dockhem “, om en hederlig sjökapten och hans hustru, och gör sig med allt skäl i verlden lustig öf-ver fruns öfverspända idéer, men,kan det nu drabba “ Dockhemmet “?
Der intet finnes att taga, har kejsaren förlorat \
sin rätt, och mellan två menniskor af det slag, att de helt gå upp i hvardagslifvets sysslor och sträfvanden, kan väK något egentligt andligt samlif icke finnas.
Men läser man Ibsen, som hin läser bibeln, undrar jag hvad det skulle vara för konstigheter, man icke skulle kunna få fram bara ur en enda af,hans pjeser ... Och djupare sedt hafva verkligen Nora och hennes man, som Strindberg påstår, samman-bestämt.
sina barns uppfostran och framtid?
Jag tror det inte ...
Ni mins, hur Hostrup besvarar frågan i Eva?
Nej, Strindberg skall lika litet kunna fritala hr Helmer som inbilla mig, att qvinnorna i allmänhet ej tyranniseras af sina män.
Är i nittionio fall af hundrade en mans hustru något vidare än den, som föder hans barn och sköter hans hushåll?
Kand. Må vara!
Det ’ är en sanning i, hvad ni säger.
Men hur ensidigt har den icke framhäfts, särskildt af frun-timmerna ...
Ni läser t. ex. “ Tidskrift för hemmet “, och har väl.märkt, hur den puffar för allt, hvad kjoltyg heter, framställer allt, som qvinno-emancipationen vore verldens alfa och omega och allt annat bosch!
Det kan jag gifva er rätt i.
Och en reaktion i den vägen är utan tvifvel behöflig ...
Men i Herrans namn, hvad är det då Strindberg kömmer fram med, som är så “ noch nie da gewesenes “?
Att qvinnans främsta kall är
• moderns!
Hvem har bestridit det?
Jag tror nästan det står i katekesen.
Sonj nyhet åtminstone är satsen mindre öfver-raskande.
Kand. Mycket sant!
Men i tider af förkonstling är det något nytt att påpeka det simplaste och naturligaste.
Och det måste alla vara ense om angående “ Giftas “, att den innebar ett godt ord i god tid om, att qvinnan gör lika mycket gagn genom att fostra upp sina barn som genom att slita ut sig vid en kontorspulpet.
Prof. Medgifves!
Men att Strindberg ' vis ä vis emancipationen visar.
benägenhet att kasta ut barnet med badvattnet, det kan väl aldrig förnekas.
Men nog derom !Det är en annan sak som jag gerna skulle viljå, att ni svarade mig på.
Kand. Hjertans gerna!
Prof. Rör.om i brasan först! ...
Se så der!
Tack! ...
Jo, skall det vara absolut omöjligt att uttrycka sig städadt och icke som en hamnbuse, när man skrifver böcker nu för tiden ...
Jag är inte prude, men jag stänger ändock fönstret, när jag hör ett par mosiga åkare gräla på gatan ... och personerna i Strindbergs historier de tala alla sammans som åkare — och ibland ändock värre.
Ett sådant språk i en bok med en så söt titel, ty • ‘ giftas är ju detsamma — som vispkräm “;
Kand. Har ni läst Vischers berömda afhandling om cynismens berättigande i poesi ’, fru professorska?
Eljes kan ni få låna den af mig.
Så äkta karlaktigt svaradt.
Nu skall jag, arma stackare, förstås krossas af någon spränglärd tysk, sonj ...
Ni slipper, ni slipper!
Men medge ^et, att brutaliteterna hos Strindberg hafva något friskt Öfver sig, en viss ogenerad bonhommie, en skrattretande, drastisk komik, som låter en tänka på 1700-talets naiva romanförfattare ... Mig personligen har nu “ Giftas “ låtit ihågkomma ännu äldre ting, som gamle Stjernhjelms kraftigt muntra “ Bröllopsbesvär sihåglcommel se “ ...
Tänk bara på en sådan liten perla till historia som “ Måste “, hvilken trohjertad, Dickensk humor, hvilket varmt förhärligande af äktenskapet döljer sig icke under den grofkorniga berättelsetonen.
Det är en grof-het, som är för sund för att vara anstötlig ... något kärnfriskt i samma väg som det nutidens blaseräde fransmän kalla “ le joyeux rire de nos pères “.
Prof. Sakta i backarne!
Ni vill advocera bort, hvad jag sa ’.
Svara mig uppriktigt, lede sanningen någoA skada, om språkfet vore litet mera hyfsadt, bara litet ...
Det fins en uttryckens och tarikarnes brutalitet, som går hand i hanü med den största förfining och bildning, en sjelfkär, och ändamålslös orginalitetslusta, som icke har något med konst107
* • eller natursanning att beställa.
Det är den råheten, som i min ‘ tanke skadar Strindbergs bok ... Vore den bara en smula mera ansad i tonen, pch många flera skulle läsa oah behjerta den särskildt bland unga d^mer, och det är dock för dem, som en stor del af bokens lärdomar äro skrifna.
Men det är så roligt att reta folk!
Kand. Förlåt mig.
Men jag tror, att- rii misstar er i denna fråga.
Samfundsdisciplinen vis å vis ord och uttryck är nu en gång i sig sjelf så onaturligt åtdragen nu för tiden, och fruntimmerna hafva allt från sin första ungdom fått vänja sig vid att omfatta den i dess strängaste form ...
Jag glömmer aldrig, hur det aflopp, n£r jag en gång försökte läsa Holberg för ett par unga flickor ...
Det skulle jag inte vilja göra om igen.
Ja, kanske det är på det viset ...
Men vet ni.
jag tycker, att hela “ Giftas “ äc sämre skrifven än “ Boda rummet “.
Stilen är banal i sin enkelhet, flamsig i sin ledighet; ..
Hvad det är dumt att icke inse, att ju mera utmejslad en menfng är, dess djupare verkar den, dess bättre faster den sig i minnet, klar för ögat, fast för örat.
* Kand.
Det har ni rätt i, fru professorska ...
Konstnärligt taget är “ Giftas “ tyvärr icke utan lyten.
Men formens naturlighet står dock så väl sammån med den naturlighet, hela boken afser ... Och ser ni, det är derför jag håller så oändligt mycket af den, att den käckare och frimodigare än något jag på år och dag läst häfdar del naturligas rätt mot dagens alla konventionella och bornerade sedebegrepp, och derigenom blir “ Giftas “ vida mera verkligt modern än en hel del del alster i den problematiska fråge-teckens-genren.
Ni blir helt vajrm! ...
Det kan ju vara tänkvärda saker i hvad ni säger.
Men ... men ... Kors der kommer någon!
Min man måste hafva slutat sin siesta.
Redan!
Tack för det der “ redan “, fru professorska,för hela min lilla tête à tête — och börja så i morgon läsa om “ Giftas “, och ni skall förstå den bättre.
Kanske, envisa menniska der!
* Ofvanstående referat, var till red.
inlemnadt innan seqvester lades å boken Som bekant är, berodde denna åtgärd på en teologisk fråga, på hvilkcn man i samtalet icke inlåtit sig, men hvilken blir i ” Dagens kfönika ” föremål för en särskild artikel.Professor Sigurd Ribbing om Geijer.
(Erik Gustaf Geijer.
Tal af Sigurd Ribbing vid Vermlands nations i TJpsala piinnesfest den 12 januari 1883.
Tryckt på nationens begäran.
TJpsala W.
Ehuru en granskning af detta redan mer än årsgamla högtidstal numera kan anses komma något litet post festum, erbjuder föredraget likväl så mycket af intresse — om ock snarast ett psykologiskt, och lemnar så många bidrag — om ej till föremålets, så till minnestecknarens egen karakteristik; att anmälaren vågat tro, det en närmare skärskådning deraf skulle kunna försvara en plats i Dagens krönika.