Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen menniska har någonsin sett den sitta rätt.
Lektorn är så punktlig och regelbunden i sina vanor, att han blifvit till ett ordspråk.
Klockan nio tar han sin morgonpromenad; alltid samma väg, ut förbi Östra tull och in igen.
Klockan fem går han till sin syster, som är enka och vida berömd för sitt goda kaffe.
Han stannar alltid en timme, hvarken mer eller mindre.
Om aftonen är han merendels bortbjuden för att taga sin lilla vira.
Han är en famos viraspelare.
Vid Storgatan ligger ett gammalt hus med en liten treflig butik, der det alltid är fullt upp med folk.
Der är ett prat och ett stim der inne, ty alla äro gamla bekanta: kunder och principal, bodbetjeningen och de unga flickor, som komma för att köpa en virknål samt prata bort en stund med husets döttrar.
Det är en hemtreflig butik, som tycks dra alla menniskor till sig.
Der brukar man alltid när klockan är fem se ut på gatan och säga »nu gick lektorn».
Det betyder: nu är det tid att dricka kaffe.
Och en efter en af bodpersonalen smyger sig ut att bli serverad af den lilla rultiga gumman der inne vid kaffebordet.
Är det mycket brådt om, så att hon får vänta med serveringen, kan det hända att hon sjelf tittar ut i boden och med en grannlaga hostning säger: »hör – har ingen af er sett lektorn gå förbi?»
Det har blifvit en qvickhet i hela staden att säga »nu gick lektorn» i stället för »nu är det serveradt».
Lektorn har en stor förmögenhet, och det är länge sedan han tjenstgjorde i någon skola.
Pojkarne kallade honom omvexlande väduren, gorillan och busen.
Nu lefver han af sina räntor och lägger upp pengar för hvartenda år.
»Ingen behöfver bespetsa sig på det», säger han, »skolan skall ha alltihop.»
Hans bibliotek är någonting utomordentligt; bokhandlaren har ingen sådan kund i hela staden som han.
I sin ungdom har han skrifvit vers samt till och med en gång fått uppmuntran af svenska akademien; men det talar han aldrig om.
Han läser allt hvad nytt som kommer ut, och är obarmhertig i sin kritik.
Att tala om literatur är det roligaste han vet, när det inte är tid att spela vira.
Också gäller han i hela staden för ett orakel.
En och annan gång sätter han sig ned att skrifva en kritik för platsens anseddaste tidning.
– Staden har tre tidningar.
Detta kan nämnas som man förr i verlden angaf folkmängden.
När lektorn sätter sig att skrifva, stryker han först upp sin ena rockärm och sedan den andra; så sträcker han på sina armar, med krökta armbågar, liksom för att känna efter om det är möjligt att rocken kan spricka i ryggen, ty i så fall är det så godt att den gör det först som sist.
När lektorn är lugnad i detta afseende, doppar han pennan och börjar skrifva – utan glasögon.
Han begagnar aldrig sådana, »aldrig», säger han med eftertryck.
Det håller han alldeles bestämdt på.
»Syster min är sju år yngre än jag och har begagnat glasögon i tio år.»
Ordalydelsen är alltid den samma, utom då han vid hvart nyår ändrar årssiffran.
Lektorn sitter rak när han skrifver, – mycket rak och med näsan högt upplyftad, som om han hade särskild afsky för papperet.
Blicken följer rakt efter näsan och träffar med krossande förakt detta olyckliga papper, medan lektorns stora hand snabbt fyller det med spetsiga bokstäfver, hvilka komma raderna att likna risgärden, ritade upp med en svafvelsticka.
Med dessa kritiker fullgör lektorn en pligt.
Om de unga författarne bara ville följa ett klokt ord, så skulle de få se!
Men om de icke vilja det, kan ingen hjelpa’t.
De skola åtminstone ha hört det.
Han drar in hakan och skjuter ut läpparne.
Den som ser honom måste tro att han ser på sin egen mun i stället för på papperet.
»Syster min» får aldrig läsa hans verk i manuskript.
Det skulle han anse som en för stor ära; det skulle nästan vara som att rådfråga henne.
Men hvarje tidningsnummer, der det fins något af hans hand, tar han med sig i fickan, när han går till henne.
– Hon håller sjelf tidningen, men det betyder ingenting; och hon läser den alltid vid sitt morgonkaffe, men det betyder heller ingenting. – »Jag skall läsa upp det här för dig», säger han och drar upp tidningen, »du kan väl inte sjelf läsa utan glasögon», och så läser han.
Med tidningen långt framför sig, så långt han kan hålla den.
Han läser med hög röst, allvarligt och utan att taga fel på ett ord.
Det skulle kunna höras i en hel kyrka, när han läser.
»Syster min» beundrar honom alldeles förskräckligt.
Hon tror att han kunnat vara en af de aderton, om han bara velat.
Men det törs hon aldrig säga så att han hör det.
Han beundrar också henne.
Hon är den klokaste och bästa qvinna i hela verlden, förklarar han – när hon inte kan höra honom.
Till henne sjelf säger han: »höh! – du ä’ så dum, Kristina».
Kristina är enka efter en rådman, barnlös och mycket förmögen.
Hon skulle gerna vilja testamentera bort sitt till något, liksom »bror Hampus», men hon kan icke komma på det klara med det sjelf, och bror Hampus vill aldrig höra på det örat.
»Sju år yngre än jag! – du ä’ så dum, Kristina.»
Dagarne voro korta, och när det var mulet kunde skymningen komma redan vid tretiden.
I fru Kristinas stora hvardagsrum stod kaffet på bordet, – en trindlagd flaska, väl nedbäddad i sin korg, hvilken täcktes af en liten virkad filt med broderadt mönster och röda tofsar.
Det var ett hemtrefligt litet kaffebord med hvit duk, silfverservis och nybakade bullar, blanka och ljusbruna.
Lampan var redan tänd, och fru Kristina satt i sin stora länstol, med fötterna på en pall, stickstrumpan i händerna och sin lilla hund rufvande i knät.
Den hunden var lektorns stora förargelse.
Han kallade den aldrig annat än »det förb–de kräket» eller »rackan» – hvilket naturligtvis icke kunde annat än såra bemälte rackas matmoder.
Men hunden sjelf hade så liten finkänslighet, att den trots detta med stor förkärlek brukade hålla sig omkring lektorns ben under kaffedrickningen, emedan denne stränge herre i smyg brukade sticka sockerbitar åt den.
Innan det ringde på tamburdörren brukade också rackan sitta upprätt i knät och spetsa öronen, ty den kände stegen i trappan.
Men klockan var knappt mer än half fem, derför sof lilla Pyre helt tryggt.
En ung flicka stod vid kaffebordet, som i dag var dukadt med tre par koppar i stället för två.
»Jo, tant, det kan inte hjelpas», sade hon ifrigt, »tant måste låta mig göra det.»
»Nej, barn, det går inte.»
»Jo, om tant bara låter mig hållas.»
»Men du kan väl förstå att...»
»Nej, jag vill höra det sjelf.»
»Du är ett litet envist troll.»
»Det vet jag om.»
»Men hur skall jag kunna?»
»Bara glöm att jag fins der.»
»Men bror Hampus blir ond, när han får veta det.»
»Inte ä’ vi så dumma att vi gå och tala om det!»
Hon såg förledande ut som en liten hexa.
»Men jag tycker inte det är rätt.»
Det måtte väl vara rätt att leta efter sanningen.»
»Och så är det inte godt att veta hvad bror Hampus kan hitta på att säga.
Han kan göra dig ledsen.»
»Ja der ha vi det!
Det var ändå tants mening att öfverskyla, om tant skulle framföra hans ord.
Och tant är inte så riktigt säker på att han skulle säga mig detsamma alldeles rakt ut i ansigtet.
Det visar att jag har fullkomligt rätt.
Åh – kära, snälla, rara tant!»
»Men...»
»Seså.
Hon tog raskt det ena paret kaffekoppar och bar det in i nästa rum, der det var mörkt.
»Jag blir olycklig för Hampus», jemrade sig frun.
»Pytt!
Han skall aldrig få veta något om det.»
»Men jag blir så förlägen att jag inte kan tala.»
»Jo, bara börja, så går det nog», uppmuntrade plågoanden och stack in hufvudet om dörren för att se hur mycket klockan var.
Det var ett finhyldt flickansigte med spetsig näsa, liten mun, skrattlystna ögon och kortklippt, kastanjbrunt hår.
»Var nu säker, tant», ljöd sista förmaningen, i det hon sakta drog dörren till om sig.
Den gamla frun suckade och Pyre började spetsa öronen.
Men om han var en grobian, så var hon den personifierade siratligheten.
Hennes mössa såg ut som om den nyss kommit från modisten, hennes händer voro små och besatta med ringar, hennes rörelser prydligt afmätta, hennes sätt att tala dämpadt, lent och en smula affekteradt.
Just som det ringde i tamburen hoppade Pyre ur knät, och fru Kristina gick att öppna för sin gäst.
Pyre sprang omkring mellan kaffebordet och dörren, vädrande i luften och spetsande öronen.
Han ansåg det onödigt att gå ut i tamburen, när han ändå visste hvem det var.
Man kunde höra in hur lektorn torkade af sina fötter på mattan samt gned sina händer.
Så öppnades dörren för bror och syster.
De vanliga fraserna föllo om väder och vind.
Pyre sprang omkring gästens fötter och tittade upp till honom med vänliga blickar, som vi andra dödliga kunna titta uppefter ett välkändt gammalt torn, som det gör oss en glädje att se igen.
Man satte sig, och kaffet serverades.
Samtalet rörde sig kring likgiltiga ämnen, hvilka fru Kristina bragte å bane.
»Hampus, jag har någonting jag ville fråga dig om», sade hon slutligen, då de rest sig från kaffebordet och intagit sina vanliga platser.
»Jo, det är om en ung flicka.»
»Hon har sådana anlag för att bli författarinna?»
»Författarinna!
Tills dato ha vi varit förskonade här i staden.»
»Hon är heller inte från staden, hon skall bara stanna här i vinter.
Det är Sonja Högberg, du känner nog hennes far, kaptenen.»
»Låt henne resa hem igen ju förr dess hellre.»
»Seså, nu skall du inte vara så der...
Hon har verkligen anlag, det säger alla menniskor.
Men ännu är hon för ung; hon har inga ämnen.»
»Anlag att bli författarinna, men inga ämnen.
Hur f-n visa sig då hennes anlag.
Du menar att hon kan skrifva svenska.
Men det, skall jag säga dig, det har hon att tacka skolan för.
Ni äldre, som kände er dugtiga om ni kunde sätta ihop ett bref till fästmannen, ni anse det som ett fasligt underverk när en sådan der flickslyna kan haspla ur sig sida efter sida.
Men, ser du, det är ingenting annat än kriaskrifningen som gjort det.
Så mycket anlag för författarskap har hvarenda skolpojke haft ända sedan verldens skapelse, förstår du.
Men de kunna bära det, och det kunna inte fruntimren.
Så fort fruntimmer få veta ett jota, skola de dra till torgs med det strax, annars dö de!...
Anlag men inte ämnen?
Har väl inte f-n hört på dylikt!
Hvari visa sig anlagen, om icke just i att man har ämnen?»
Vid de sista orden neg han och räckte fram händerna med krökta knän.
Så gjorde han helt om och började spatsera.
»Man kan ju ha framställningsförmåga», invände systern.
»Höh! – när man inte har något att framställa.»
Syster Kristina låtsade icke alls om afbrottet.
»Här ä’ ett par bitar, som hon skrifvit och som du ju snart läser igenom», hon sköt fram några pappersblad tvärs öfver bordet mot honom, »läs det och säg sedan hvad du tycker; hon sätter så stort värde på ditt omdöme.»
»Värde?
Jaha, visst det!
Men om vår Herre sjelf steg ned och bad henne vars’god låta bli, så skref hon ändå.
Sätter värde?
Höh!»
»Kära Hampus, tag inte så hett.
Hon vill ju bara höra ditt råd.»
»Det är att hon tar sitt förnuft till fånga och sköter någonting – med sina händer, förstår du.»
Han lade upp ett par väldiga labbar på bordet, som för att tydliggöra hvad han menade.
Han hade satt sig att rida grensle på en stol midt emot systern och fullt redo till strid mot all verldens blåstrumpor, om så skulle vara.
»Men Hampus!»
Det var mildt förebrående och afsåg att återföra honom till hans bättre natur.
Men det var icke längre möjligt; berserkalynnet var redan öfver honom.
»Står jag inte sjelf vid min svarfstol hvar eviga dag!
Och har jag inte gjort stolar och pallar, och smörskedar och köttklubbor, och nystvindor och nystkoppar, och trämortlar och gipsy-tabler till alla fruntimmer i staden?
Han var röd ända upp i flinten och han skrek så att han kunnat väcka sjusofvare.
»Men du vill väl inte att en fin flicka, som hon, skall bli snickare eller svarfvare?»
Det sades i mild ton, men med en blick så tillbakahållande att den bort hejda ett lejon.
»Jaså, hon är för fin att röra vid något, kan jag tro.
Annars fins det något som kallas att stoppa strumpor och koka gröt, och som anses för mycket lämpligt qvinnogöra.
Hvarför ger hon sig inte ut och gör nytta?»
»Ack du, hon ville så gerna ha arbete, men hennes föräldrar...» Fru Kristina makade förstulet pappersarken ännu närmare den uppretade tigern.
Han såg icke åt dem ens.
»Ska’ vår literatur böta för det hennes föräldrar äro några fän och hon sjelf en gås?»
Lektorn stälde sig bredbent framför sin syster och vädjade till hennes rättskänsla.
»Jo du, hennes nervsystem är – hur skall jag säga? – jo, en smula upprifvet.
Hon tror sjelf att tankearbete skulle vara nyttigt.»
»Jaså, är hon nervös med?
Det bara fattades!
Och all denna, hennes kära, välsignade nervositet, skall hon lassa af sig i vår literatur?
Men det skall – respekt till sägandes – bli lögn, så vida ovett biter på henne.
Låt mig bara få fast i henne, och jag skall säga henne sanningen så, som hennes allra små sötaste nerver aldrig hört den förr.
Nervös?
En tös på sjutton år.
Fy f-n!»
»Men Hampus, jag riktigt blygs öfver dig.
– Det var då sant, för resten, men han hade hört det så många gånger, när det icke hade varit menadt efter bokstafven.
»Ja, man kan bli galen för mindre», fortfor han; »der är den ena med sina nerver, och der är den andra med sina, och alla sätta de sig att tjuta en öronen fulla.
Det kallas att vrida verlden rätt igen.
Jag skulle vilja vrida dem rätt, och det så att de inte glömde det.»
»Hvad den här flickan beträffar, ville hon just taga lektioner af dig, och du med din utmärkta undervisningsmetod...»
»Lektioner?» utropade Hampus och for upp som om han trampat i ett ormbo.
»Ja, i svenska», kom det mycket lugnt.
»Nej, det tror jag vi akta oss för!
Hon kan ryka och dra så långt vägen...»
Lektorn tvärstannade.
Från dörren till det inre rummet kom en nedböjd gestalt, snyftande och med näsduken för ansigtet.
Lektorn häpnade och blef tyst som en råtta.
Gestalten stod och stödde sig mot dörren; fin och bräcklig och vacker som äkta porslin.
»Lektorn har så rätt i det lektorn sagt – jag känner det så tydligt.
– Å-å-å-h!
– Jag tycker sjelf det är så förfärligt att jag skall vara en så onyttig varelse...
Jag ville så gerna arbeta, men jag vet inte hvart jag skall vända mig.
– Jag ville så gerna göra någon nytta i verlden – å-å-å-h – när jag talar med pappa och mamma om det, säga de att det är bara griller och att jag gör mig till.
Men det är så fasligt att se alla andra menniskor ha händerna fulla af göromål, och sjelf inte ha det minsta att lefva för.
– Man är till öfverlopps hvart man kommer...
Hvarför har då en sådan olycklig varelse som jag blifvit född?»
Hon kastade sig ned på en stol inom dörren, gömde ansigtet i sina händer och snyftade som om hon skulle brytas sönder.
Hon hade talat med en mjuk och bruten röst, som skulle kunnat göra ett stenhjerta vekt.
»Du är då alltid så hård.»
Den gamla frun kastade en högst ogillande blick på sin bror och gick ut för att hemta ett glas vatten.
Lektorn kände sin hårdhet som om han varit den värste missdådare; men en missdådare, förkrossad af ånger.
Han hade aldrig kunnat uthärda åsynen af tårar.
Det var som om hvarenda droppe föll på hans samvete, brännande som smält vax.
Han sade ingenting, utan gick blott fram och tillbaka på golfvet.
Frun dröjde länge ute, flickan satt fortfarande nedlutad på sin stol och snyftade lika hjertskärande.
Slutligen tog lektorn några långa, beslutsamma steg tvärs öfver golfvet och stannade framför henne.
Han hostade ett par gånger, men hon såg icke upp.
»Jag – hm – jag»
Det ville icke bli mer.
Det misshandlade unga barnet skakade i hela kroppen af återhållna snyftningar, som om detta hårdhjertade odjur velat slå henne.
»Jag menade inte precis så illa, som jag sade – hm», – rabblade han plötsligt upp.
Hvarpå han med ens återtog sin vandring, utan att vänta på hvad verkan hans ord kunde hafva, och liksom rädd för hvad han sagt.
Fru Kristina kom in med vattenglaset, reste flickan från hennes nedlutade ställning och lät henne dricka.
På sin bror kastade hon en förkrossande föraktfull blick.
Han gjorde ansträngningar för att se morsk ut och gick fram och tillbaka med hårda steg.
Han var väl inte den som gaf sig i första taget heller!
»Jag har alltid sagt att din olyckliga häftighet skulle ställa till förtret.
Se nu hvad du ställ till.»
»Kunde väl inte f-n lukta till att.
»Låt det nu vara nog med eder och grofheter», sade fru Kristina med utomordentlig värdighet.
Hon stod och strök den unga flickans hår med en min som tycktes säga: först öfver mitt lik skall man gå för att göra dig skada.
Lektorn såg förgrymmad ut.
Och med denna grymma min stannade han framför de båda qvinnorna.
Flickan vågade icke lyfta sina ögon emot denne store, jernhårde man.
Han såg på hennes förgråtna ansigte, under det han drog samman ögonbrynen, sköt ut läpparne och gjorde allehanda, underliga miner.
»Jag är en gammal grobian», sade han.
»Ne-ne-nej, det är lektorn visst inte», kom det snyftande under det vederbörande torkade sitt ansigte mycket omsorgsfullt, »det var alldeles min egen skull.
Jag tycker så mycket om sa-a-a-hanningen.»
Det bådade till att bli ett nytt skyfall, ty hon förde åter näsduken till ögonen, men lektorn hejdade henne med en för honom mycket ovanlig vänlighet; han klappade henne på axeln, hastigt uppklarnande.
»Vänta, vänta bara, – jag hittar bestämdt på råd», sade han och lade sitt stora pekfinger på sin stora näsa.
Sonja såg upp med glad förväntan, och tårarne upphörde af sig sjelfva.
Hittade lektorn bara på råd, då skulle det nog gå med skizzerna!
Han såg på henne liksom för att godta sig i hennes glädje, när den stora upptäckten skulle komma.
»Jag har tänkt... jag har tänkt på», sade han med låg och hemlighetsfull röst, som om det varit fråga om en sammansvärjning, »min vedsågare har fem ungar och kärring – fattiga så att de inte kunna höra – och ena riktiga slitvargar äro de ungarne; tag och sticka strumpor åt dem.
Sy åt dem med, de äro så’na präktiga slitvargar.»
Man hade afhandlat de sista tidningarnas nyheter, spanmålspriserna och förra veckans kommunalstämma; nu kom talet på vår riksdagsman.
Herrarne smuttade på sina toddar och stämningen blef gemytligare.
Samtalet förlorade sin torrhet, och resonnemanget interfolierades af små historier.
»Första gången jag såg honom», sade kronofogden, »hade han ännu icke blifvit riksdagsman, men det var i görningen.
Det var på en middag hos ryttmästaren, och Per var med, – – – hans ställning i kommunen – förstås.
Nå, vi hade kommit vid samma priffebord tillhopa.
Han skötte sina kort bra, och på karlen var ingenting att säga, annat än bondhögfärden, som sken igenom.
Den sprättige notarie Ben hade kommit vid samma bord och var tydligen generad, fast han ingenting skulle visa – förstås.
Men rätt som vi sutto der, tog Per upp sin näsduk, långsamt och pertentligt.
Sammanvikt var den, plattad och struken som en riktig kyrknäsduk, och han måste plocka upp den lag efter lag, som om det varit bladen i en förgyld fruntimmerspsalmbok, och för hvart tag krasade det så att det kunde höras rummet rundt.
Näsduken var stärkt!»
Kronofogden kastade sig tillbaka i stolen, och de andra instämde högljudt i hans diskreta, dämpade skratt.
»Det var på den tiden», anmärkte en af de öfriga, »nu behöfver ingen tro att ’herr Assarson’ kommer med stärkta näsdukar.»
Det kunde vara godt att komma ur röken och spritångorna en stund.
Jag gick ut i parken och började vanka fram och åter i en af dess raka gångar.
Jag tänkte på historien, och allt som jag tänkte fick den för mig en annan betydelse, ty jag kände mannen och hans hem.
Då barnen ännu voro små, hade jag ofta varit der; vi voro jemnåriga, de och jag.
Men under hela den tid jag varit från orten hade jag icke hört talas om Per Assarson, endast ibland sett hans namn i någon tidning.
Nu vaknade minnena.
Men det var icke hans lif jag tänkte på, utan ett annat, som ingen talade om: hans hustrus.
Hon syntes aldrig ute, umgicks ej, och man kom öfver hufvud taget sällan ihåg att hon fans till.
Den stärkta näsduken påminde mig om henne.
Hon var af gammal bondeslägt och uppfostrad på gammaldags vis, vid bibel, spinnrock och väfstol.
Med henne hade Per vid 23 års ålder gift sig till förmögenhet, och hon var några år äldre än han, hvilket ofta är fallet bland allmogen.
Per blef hennes gud, men hon tillbad honom i tysthet, och hennes dyrkan var arbete, – frivilligt, träget arbete.
Jag har sällan träffat någon så ordknapp som hon, men hon var aldrig ovänlig, syntes endast så upptagen af hvad hon hade för händer.
Jag tror icke att hon hade en tanke för annat än hushållet och sin man.
Hon var mer än hans tjensteande: hon tycktes vara hans förkroppsligade vilja.
Ett ord af honom verkade afgörande som en befallning.
Men det fans icke skymt af kryperi i hennes sätt.
Det var icke undergifvenhet, icke offervillighet, ingenting af dessa fraser, som finnas till för de förfinade klasserna.
Detta har intet motstycke utan hos halfutvecklade naturmenniskor, och språket eger icke något ord derför.
Det är en egendomlighet, som man får se hos mer än en bondhustru, och som här endast uppträdde mer utpreglad.
Alla hennes naturliga instinkter och själsförmögenheter voro vända åt ett håll: att vara nyttig.
Och medelpunkten för allt var mannen, – »far», som hon kallade honom.
Hela huset blef genompyrdt af denna uppfattning, den meddelade sig åt barnen, den smittade tjenstfolket.
Han talade sällan med henne om sina planer för framtiden, men hvad som skulle göras i dag och i morgon hade hon alltid reda på.
Och hon
glömde aldrig något.
Det kunde icke hända, att han kom in för att kläda sig för någon stämma, ett sammanträde eller en bjudning, utan att kläderna lågo borstade och allting var i ordning.
Hon tycktes aldrig gripa in i hans handlingar, och dock är det oberäkneligt hvilket inflytande denna ordkarga qvinna, sig sjelf ovetande, haft öfver hans lif och utveckling, blott genom att fullgöra hvad hon ansåg som sin pligt.
Detta odisputerade öfverherrskap, denna lugna ro, denna vana att se allt gå som ett urverk, hade tryckt sin pregel på mannen.
Just dessa omgifningar hade danat honom till den karakter han var.
Det fans i hans uppträdande en trygg tillförsigt, som växt upp ur känslan af att i hemmet vara absolut oantastlig.
Hans lugn i alla yttre stridigheter var fotadt på medvetandet att i hemmet vara frikallad från slitningar och söndring.
Redan i tanken på det måste ligga en hvila.
För honom kunde det aldrig vara tal om att bli nervös.
De moderna teorierna skulle kanske haft svårt att erkänna detta för ett äktenskap i högre mening, men säkert är, att detta förhållande – så fritt från pjoller och romantik – var kärnsundt, och att det gaf denne man en frihet och en styrka i hans rörelser, som under inga andra omständigheter skulle varit möjlig.
Det var som att se sig sjelf fördubblad.
Ty hon förstod honom alltid, när det var fråga om att utföra hans vilja; en hemlig instinkt tycktes ersätta hvad som brast i intelligens.
Och det var aldrig fråga om hvarför.
Per ville »ha’t så», det var nog.
Då han låg vid riksdagen, gick hon öfver hemmanet, vaken som en gårdvar.
Han behöfde aldrig hysa skymten af tvifvel om, huru vida någon af hans befallningar blef åtlydd eller ej.
Så hade hon arbetat och slitit år efter år.
Hade de tillhört en annan klass, skulle det blifvit silfverbröllop, skålar och hurrarop.
Det behöfdes ej här; för hvem skulle komedien varit?
Hon är nu gammal och böjd, liknöjd om sitt yttre, men seg i arbetet.
Han är väl bibehållen, en man i sina bästa år.
Ingen som ser dem tillhopa skulle tro dem vara man och hustru.
Hon är endast qvinnan af folket, med duk på hufvudet och simpla vanor.
Han är icke längre bonden, han är den framstående riksdagsmannen herr Assarson; men mellan dessa två fins ett band lika starkt som om det knutits af poetiskt uppdrifna känslor, ty fast de aldrig reflekterat deröfver, veta de båda att de icke kunna undvara hvarandra.
Ett förhållande så enkelt som deras rymmer inga tvifvel, inga farhågor.
För länge se’n har mor Bolla lärt sig hvad som erfordras för en gentlemans drägt, men för mig låg det något rörande i sjelfva hennes enfald att stärka näsduken åt Per.
För honom kunde ingenting bli godt nog!
Och denna bagatell, som de skrattade så godt åt, väckte hos mig nästan vördnad.
Den talade om en af dessa glömda existenser, hvilkas lifsgerning ofta bär så rika skördar, men som aldrig förevigas af en braskande minnesruna.
Fairbrook’s krögare.
Tom Millner hade varit en ärans man.
Men nu var han död, och i dag skulle de följa honom till hans sista nattherberge, grafkapellet, der hans kista skulle stå till sjelfva begrafningsdagen.