Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Det blefve åtminstone ärligare, -- sade Bella, som hade en obestämd känsla af att det låg mycken oärlighet bakom det angenäma sällskapslifvet.
-- Det tjenar till ingenting att tvista om den här saken, -- sade Jenny i stött ton.
-- Bella tycks vilja kasta öfver bord allt hvad som hör till god ton och antagen sed.
Jag tror ändå ej, att du derigenom kommer att förbättra verlden och menniskorna . . . hvarken du eller Hanna Rappe.
De sistnämnda orden yttrades i hämndlysten ton, men Bella gaf ej akt derpå.
Hanna närma sig dem med skridskorna i handen.
Det låg ej spår af ovilja i Hannas öppna blick, då hon räckte Jenny handen, sägande: -- förlåt mig, jag väger ej alltid mina ord!
Jenny mumlade något, som ingen hörde och skyndade hemåt före de andra.
Bella upphann henne. -- Var ej ledsen, Jenny, -- bad hon vänligt, -- jag har ej velat såra dig.
Kanhända att jag är öfverdrifven i detta; jag har ej tillräckligt tänkt öfver dessa saker ännu.
Jenny såg fortfarande stött ut.
-- Jag förstår ej, hur du kan vara så barnslig
Bella, och vilja göra dig vigtig i sådana småsaker.
Det är ju att göra kameler af myggor.
Kantänka, om en gosse är litet artig mot en flicka och visar att han tycker om henne, hvad kan det göra henne för ondt?
-- Han får gerna vara vänlig och uppmärksam, det skola vi ju alla vara mot hvarandra.
Men det fins en gräns, Jenny, öfver hvilken han ej får gå.
Mamma har talat med mig om detta och sagt, att vi flickor måste ha aktning för oss sjelfva och inte tillåta hvem som helst att taga sig friheter mot oss.
Det är att göra oss till leksaker, hvilka hvar och en anser sig ha rätt att tumma om och förderfva.
Jenny suckade. -- Hvad du är barnslig.
Du har ingen aning om att det ofta ej är lek, utan fullaste allvar med en sådan uppmärksamhet.
Du skulle bara veta hvad gossar sagt till mig!
Det har varit riktigt tungt för mig att krossa så många hjertan.
-- Men àpropos, har du läst en bok som heter „Betsy eller ett brustet hjerta“?
Den måste du nödvändigt läsa.
Jag skall skicka den till dig och du skall få se att du tycker om den.
-- Jag tror ej det, -- sade Bella, -- men jag skall fråga mamma om jag får läsa den.
-- Asch, mamma!
Hvad du är osjelfständig.
Hon har bestämdt icke något emot att du läser den.
Den är så intressant, att jag två qvällar å rad låg och läste den till klockan 3 på morgonen.
-- Adjö, Jenny, nu måste jag gå.
-- Adjö, söta lilla Bella.
Blif nu bara inte ett sådant der tråkigt helgon, som tycker sig vara bättre än alla andra.
Banan hade blifvit nästan tom.
Sydvesten herskade enväldigt, sopande utåt isen afbrutna granrisqvistar, papperslappar och halfbrända papyrosstumpar.
Granarne rundtomkring hviskade till hvarandra.
De hade hört och sett så mycket under sin tjenstgöring vid banan.
Nya friska vindar, som fläktade genom ungdomens sinnen, fällande ett godt frö här och der i tacksam jordmån och sega gamla rotskott, hvilka voro omöjliga att utrota, emedan de sträckte sina rötter långt, långt ned i jorden.
Småsyskonen skulle ha knäckkokning på gården och Bengt hade gjort en ypperlig backe, ville icke Hanna komma till dem på eftermiddagen?
Bella var röd af oro, att Hanna skulle säga nej och tillade: -- mamma helsade och bad att du skulle komma.
-- Och när Hanna såg huru mycket hon önskade det, svarade hon efter en stunds tvekan, ja.
Bella sprang hem förut att förkunna den glada nyheten för syskonen, som voro i färd med att reparera skrinnbacken, och samla torrt bränsle till knäckelden.
Denna skulle uppgöras i midten af en fyrkantig snökammare, dit de släpat pallar och leksaker af alla slag.
När Hanna om en stund infann sig, kommo kälkarne i farten.
Backen var brant och jemn, det gick med fart längs hela den stora gården ända ut på gatan.
Lulle damp skickligt på mage på sin „Polle“, spärrade ut benen och körde af, så det brakade i uthusknutarne.
Bengt var så kavat, att han stod som en cirkusryttare på ryggen af sin Ajax och knapt blinkade när det bar af som värst.
Men en gång gick hans högmod för fall.
Han hamnade i snödrifvan, medan Ajax fortsatte färden på egen hand och slog nosen mot kökstrappan.
Flickorna styrde turvis för hvarandra, ty Hanna hade ingen kälke.
Hennes långa ben voro beständigt i vägen, sak samma huru hon satt, och Bella var maktlös af skratt, så hon oupphörligt ramlade af kälken.
Hon beundrade Hanna, när denna utan synbar ansträngning drog både henne och Lisi uppför backen och när hon lyftade
Bella, påpelsad som hon var, att sitta på vattentinan.
Lulle såg med stora ögon på detta kraftprof och frågade: -- Huru har du blifvit så stark, Hanna Rappe?
-- Af att plöja, äta surt bröd och bära ved, -- svarade Hanna muntert.
-- Nej, har du verkligen fått plöja?
Det har inte jag, fast jag är gosse.
-- Ja, ser du, jag var sjelf häst.
Vi hade ingen häst och ingen dräng, och när det var brådt om, spände jag mig för plogen och drog den i potatistäppan.
-- Åhå! -- utbrusto barnen. -- Men hvem körde?
-- Det behöfdes ingen kusk, när hästen var så klok.
Han visste precis hvad han skulle göra, och när fåran var plöjd, tog han potäterna och radade dem i fåran.
-- Men med hvad tog han dem?
I mun?
-- Med framfötterna, -- log Hanna.
-- Han kunde väl icke taga mer än en i sender, -- funderade Lulle.
-- Åhjo, han hade en korg . . .
-- En noskorg, som Pontus på Fågelvik, -- och begge barnen skrattade hjertligt åt Lulles qvickhet.
I deras lifliga fantasi hade Hanna verkligen varit förvandlad till en riktig häst, och de öste öfver henne frågor och förmodanden, som hon på sitt lustiga sätt besvarade.
Hon tjusade dem genom att härma kon och fåret och tuppen och andra slags djur, så de glömde att skurra backe och slogo sig ned bredvid Hanna i snökammaren.
-- Och vet ni, när vår bässe brukade plumsa i ån vid den branta stranden, hoppade jag efter och drog honom i land vid hornen.
-- Åhå!
Var du inte rädd att han skulle stånga dig?
-- Nej, Pelle har respekt för mig sedan jag en gång gaf honom ris för att han tuggat sönder mitt nya metspö.
Det är bara när han ser någon springa, som han blir kavat och sätter i väg med hornen förut.
När det begynte mörkna, tändes elden i den lilla spiseln och sirapen sattes på.
Lulle utnämndes till eldare; Bella rörde i smeten; Bengt gjorde strutarna och Lisi satt inkrupen nära Hanna, som underhöll sällskapet med historier.
-- En gång skickade mamma mig på ett ärende till andra sidan ån.
Vår båt var borta, ingen annan syntes till på hela stranden, och mamma hade brådt om.
Jo, jag fick en idé.
Der hemma vid källardörren stod ett gammalt gistnadt degtråg under rännan.
Jag rullade det i ån -- ingen såg mig, -- tog en snöspade ur källaren till åre och gaf mig af. Eläköön!
Tråget läkte förskräckligt, men jag tänkte: våga vinna! och plaskade på af alla krafter.
Ån var icke bred på det stället, och jag kom bara halfdränkt öfver.
Lemnade skor och strumpor på stranden och sprang barfotad till byn.
Efter uträttadt ärende skulle jag hem på samma sätt.
Jag vände tråget upp och ned -- det var det beqvämaste sättet att få det uröst -- och klef åter i.
Men nu höll det på att gå på tok.
Midt på ån slant jag på den degiga bottnen och vältrade hufvudstupa ur karet, som blef liggande på sidan likt en kantrad båt.
Jag fick tag i spaden och simmade med den till land.
Det var ett hårdt arbete, ty kjolarne sutto fastklibbade vid kroppen och hindrade mina rörelser.
Men ondt krut förgås ej så lätt och jag kom öfver med lifvet.
Ingen menniska hade åsett denna färd, bara vår grannes hund, som stod och gläfsade vid stranden.
Skor och strumpor seglade sjelfständigt ned för ån och tråget hade vett att styra i land vid en krökning af stranden några stenkast lägre ned.
Barnen hade alla lyssnat med spändt intresse och Bella hade en lång stund glömt att röra i sirapen för att höra slutet af den spännande historien.
-- Blef du icke sjuk efter den betan?
-- Pytt!
Jag nös tre gånger och så var den sjukdomen undanstökad.
Men . . . här osar stekt läder . . . det må aldrig vara du, Bengt?
Bengt drog åt sig fötterna, som verkligen kunde misstänkas för att ha varit under sirapsgrytan.
Bella kom plötsligt i håg sirapen.
Ack och ve!
Hennes ansigte uttryckte en jemmerlig missräkning, när hon smakade på smeten.
Den var bäsk som malört och hård som glas.
-- Vidbränd.
-- Vidbränd! gick det som ett sorgligt eko kring hela laget.
Bengt och Hanna låtsade gråta högt; småbarnen hade ännu förhoppningar och beto i glasbitarne.
De voro inte att förakta, och så höllo de till godo med hela varulagret.
-- Nu gå vi in, -- sade Bella, som kom ihåg, att det var Helmis sängtid.
Hon brukade alltid lägga lilla syster, när hon inte hade för svåra lexor.
Det hade blifvit mörkt och lampan i matsalstaket kastade sitt vänliga sken genom fönstret ut på drifvorna.
Hanna kände ett egendomligt behag vid inträdet i det varma, upplysta hemmet, der Bellas mor så moderligt vänligt välkomnade henne.
Lampan stod tänd på stora bordet i salen och dess varma sken föll genom en ljusröd slöja öfver gröna växter, taflor och blommiga möbler.
Från barnkammaren hördes Helmis joller och Bellas halfhöga vaggsång och genom matsalsdörren syntes ett dukadt thebord under den stora taklampan.
Lulle och Lisi smögo sig in till sin mor; de voro sömniga och ville ännu en stund hålla i mammas hand.
Bengt gick efter ett schackbräde för att taga ett parti tillsammans med sin far.
Hanna kände sig underlig till mods.
Det var som om hon såg framför sig en scen ur en bok som hon gerna läste.
Just så hade hon tänkt sig ett hem och sådant hade hon önskat sig det.
Hennes eget hem var så fattigt på glädje och trefnad, på kärlek och fred.
Kontrasten grep henne.
En underlig beklämning jagade den glada sinnesstämningen på flykten; hon kände sig ovärdig att dela trefnaden i detta lyckliga hem, hon passade icke här, hon med sitt hårda sinne och sitt skygga väsen.
Och ju längre hon kände sig omgifven af denna värmande stämning, dess mer hårdnade hon till och blef allt tystare och tvärare ju längre qvällen led.
När Bella kom in i sitt rum efter att hafva söft Helmi, fann hon Hanna sittande i en vrå så långt som möjligt från lampan och med en bok i knäet.
-- Hvad nu, du knuffar rätt nu ut väggen, bästa Hanna, -- log hon.
-- Förstör icke dina ögon derborta i knuten, utan kom och sätt dig här i soffan, så skall jag läsa för dig.
Hvad vill du höra?
„Unga qvinnor“, „En krona bland flickor“, „Milly Jocelyn“, eller hvad?
-- Jag tror ej jag bryr mig om sådana böcker, -- sade Hanna trumpet och utan att flytta ur sin knut.
-- Gör du inte?
Nå, hvad slags böcker tycker du om?
Bengt har alla Jules Vernes arbeten, känner du dem?
Eller vill du ha poesi eller historia, säg!
Hanna svarade icke och Bella såg, att hon alls icke hört på.
Hon tog derför en pall och satte sig i vrån bredvid Hanna, medan hon på sitt vinnande sätt sade: -- nå, då kommer jag hit och pratar med dig.
Vill du icke ha mig, så säg bara uppriktigt.
Då Hanna blott tyst satt och såg framför sig, tog hon blygt hennes hand och frågade: -- hvarför är du ledsen?
Har någon gjort dig ondt?
Hanna lösgjorde sakta sin hand och fäste på Bella ett par sorgsna ögon.
-- Jag passar icke här i ditt hem, -- sade hon sakta.
-- Hvad skall ödemarkens fågel göra bland parkens sångare?
Jag har ej rätt att komma och afundas er lycka.
Bella grep på nytt hennes hand.
-- Vill du icke berätta mig litet om ditt hem, -- om du anser mig värd ditt förtroende, -- tillade hon, när hon såg ett drag af skygghet ila öfver Hannas ansigte.
-- Flickor kunna icke bevara förtroenden, -- utbrast Hanna hårdt.
Men då Bella med en liten suck steg upp för att gå sin väg, tog hon ångerfullt hennes hand och drog henne till sig.
-- Nej, blif qvar.
Jag tror att du är bättre än alla andra flickor, jag tror att du kan gömma ett förtroende.
Vill du höra om mitt hem, så skall jag tala om det.
Men det är icke mycket att säga och ingen glad historia.
Du skall kanhända förstå mig bättre, när du hört den.
Bella återtog sin plats på pallen, vänd så att hon icke såg på Hanna under det denna berättade:
-- Du vet att min mor lefver der borta i . . . järvi.
Hon är ensam, sjuk och menniskoskygg efter många och tunga pröfningar.
Vi ha två små rum i landthandlarens gård och mamma skrifver rent åt domaren i trakten.
Hvad hon förtjenar är så litet, att det knapt förslår till hyra för de två rummen och en liten potatistäppa.
Det vore omöjligt för mig att vistas här och gå i skola, om icke en aflägsen slägting till mamma lånade mig medel till min skolgång.
-- Och din far, är han död? -- frågade Bella sakta.
-- Nej, han lefver, men vi veta icke hvar, och jag har aldrig sett honom.
Han öfvergaf min mor kort efter min födelse, och sedan dess har bandet mellan oss varit fullkomligt afslitet.
En gång om året kommer en liten penningesumma till mamma och vi tro att den är af honom.
Men mamma för den till prestgården att utdelas bland byns fattiga.
-- Du skall veta att hon är mycket stolt, min mor, -- fortfor Hanna, då hon såg Bellas förvånade blick. -- Hvarför skulle hon hålla till godo hans penningar, när hon mistat hans kärlek?
Också jag svälter hellre, än jag mottager en penni från honom . . .
-- Men, Hanna . . . din egen far! -- Bella tyckte ej om den nästan hatfulla blick, med hvilken de sista orden uttalats.
-- Så hade mamma en gång en ungdomsvän, som hon lidelsefullt älskade, -- fortfor Hanna, utan att höra Bellas utrop. -- Denna flicka var rik och mamma var fattig, men de voro oskiljaktiga, de hade lofvat att dela allt i lifvet med hvarandra.
Men när mamma gifte sig, miste hon vännen, ty denna kunde aldrig förlåta det i hennes ögon tanklösa och förhastade steget.
Min mor drog sig sårad tillbaka, hon kunde icke handla annorlunda, när hon nu engång älskade min far, och kort tid derefter miste hon också honom.
Jag var då blott en månad gammal.
Min mor flyttade med mig till den aflägsna lilla ort, der vi allt ännu lefva och blef allt bittrare, allt mera menniskofientlig ju längre vi bodde der.
Menniskorna der på trakten betraktade oss med misstro och det var med knapp nöd min mor lyckades få det lilla arbete, hvaraf hon sedan lefvat.
-- Ack, Bella, det måtte vara förfärligt att mista det man en gång så blindt älskat och trott på!
Att känna sig mista sjelfva förmågan att älska och tro på menniskorna, att bli hård och tom som en uttorkad källa . . .
Jag har aldrig erfarit hvad en moders kärlek vill säga . . .
Hanna tystnade.
Bella vågade nu se upp i det allvarsamma, nästan stränga anletet och hennes ögon fyldes af tårar.
Hon kände en förmildrad fläkt af sorgerna i lifvet; de voro långt borta, men hon förnam deras tillvaro.
Hon kände, att Hanna, så ung hon var, bar på en tung börda, hvilken hon ej förmådde lyfta af hennes skuldror.
-- Hvar har du gått i skola? -- frågade hon med ett försök att litet skingra den tunga stämning, som tryckte dem båda.
-- Jag har aldrig gått i skola.
Mamma läste med mig tills jag var 14 år, sedan fick jag ett år ledning af informatorn i prestgården.
Nu gäller det att arbeta för att småningom bli i stånd att hjelpa mamma och afbetala på mina skulder.
Lyckligtvis är jag så kärnfrisk, att det tyngsta arbete är som en lek för mig.
-- Hvad tänker du bli? -- Bellas ögon glittrade af intresse.
-- Hvad vet jag?
Det jag duger till.
Kanske väljer jag ett yrke.
Det som mest af allt intresserar mig är likväl den „torra“ juridiken.
Tänk, att kunna skipa rättvisa i verlden, att dömma och straffa . . .
-- Säg icke så, -- afbröt
Bella förskräckt, -- att godtgöra och försona måste vara mycket lyckligare.
-- Kanske, -- sade Hanna tankfullt, och det kom ett vackrare tonfall i stämman.
-- Du har så stora planer, du, Hanna.
Jag nöjer mig med att bli hushållerska eller sjuksköterska.
Jag tycker så mycket om att steka plättar och vara snäll mot dem som äro sjuka.
-- Men nu hör jag dem slamra med tekopparne och känner oset af stekta svampar.
Kom, Hanna, mamma väntar.
Hanna om aftonen låg i sin säng, arbetade hennes tankar så att hon ej fick somna.
Intrycket af det goda glada hemmet, de lyckliga syskonen, värmen, tryggheten, allt framkallade en känsla af ensamhet, sådan hon aldrig erfarit förr.
Hon blygdes att gifva vika för hvad hon kallade svaghet, och det hårda inom henne reste sig till försvar.
-- Det är ömkligt, -- tänkte hon, -- att blifva sentimental af en smula vänlighet.
Om jag ej kan förhärda mig deremot, så är det bättre att jag flyr alltsammans.
Ty jag vill ej, vill ej hafva någon att tacka för något.
Jag vill icke ha någon vän, som binder mig mer än andra, ty vänskapen är en snara, som gör en ofri.
Bättre att aldrig ha egt en vän, än att ha egt en och svikits!
Så säger mamma, och jag tror hon har rätt.
Bella är en god flicka, men jag hyser ingen tillgifvenhet för henne och vill ingen hysa.
Hon skall ej vinna mig, ty hon kan ej behålla mig, lilla vänliga varelse, som lifvet skämt bort. . . .
Jag vill vara nog för mig sjelf och fri så länge jag lefver.
Något inom henne motsade dock detta och bortsmälte muren som hon ville bygga till sitt försvar.
Bellas glada ögon och mjuka röst trängde genom allt och fylde hennes drömmar, när hon ändtligen somnade.
Men hon kastade sig oroligt af och an och vaknade ibland af att något oändligt sorgset tryckte hennes hjerta, något som hon ej kände eller kunde gifva namn.
I nattens stillhet blef detta något henne slutligen öfvermäktigt och dref till hennes ögon tårar, som hon nästan glömt att funnits till.
De gjorde henne godt, och hon lät dem flöda, tills sömnen småningom stängde deras källa.
I skolan gick allt sin lugna, jemna gång utan andra afbrott, än de sedvanliga månadslofven.
Hanna hade efter det första besöket i Bellas hem, dragit sig än mera inom sig sjelf; det var svårt för Bella att få ett ord ur henne.
Dörren hade plötsligt smält igen, utan att Bella kunde förstå orsaken.
-- Låt den tvärviggen vara, -- sade kamraterna, när de märkte huru bedröfvad hon var öfver Hannas halsstarrighet.
-- Du ser ju, att hon föraktar oss allesamman och helst vill slippa vårt sällskap.
Men Bella kunde icke låta henne vara i fred, hon drogs af en oförklarlig sympati till den trumpna, skygga flickan.
Hon kände en längtan att hjelpa henne att bli lycklig och ansträngde sig för att finna en nyckel till denna hårdt reglade dörr.
Trots Hannas köld och tillbakadragenhet intresserade hon likväl kamraterna.
Hon beherskade dem ofrivilligt, såsom alltid det starka och klara vinner inflytande öfver det svaga och outvecklade.
Men hon visste det icke sjelf, och flickorna skulle säkert högljudt protesterat, om någon sagt dem att de läto sig ledas af Hanna Rappe.
De vädjade till henne, när någon svårlöst fråga var å bane, och hon var klassens ombud hvarje gång det gälde en beskickning till någon af lärarne.
Hon glömde ibland sin slutenhet för att tala med dem och de funno med förvåning huru litet de tänkt öfver de naturligaste saker.
Men deremellan var hon ohjelpligt tyst och allvarsam och undandrog sig hvarje vänskapsbetygelse med en kärfhet, som ofta sårade de mera vekhjertade kamraterna.
En dag i Mars, när det var bitande kallt, var Bella på hemväg från skolan.
Hon drog ned mössan öfver öronen och kröp in i pelskragen så godt hon kunde, men ändå huttrade hon af köld.
Vid det hon passerade en portgång blef hon ej litet öfverraskad af att se Hanna ifrigt sysselsatt att trösta en liten gosse.
Han hade förfrusit sina öron och Hanna hade nyss gnidit dem med snö och band nu sin enda ylleduk kring barnets hufvud.
-- Hvad gör du här, Hanna? -- frågade Bella gladt, och en ström af värme skjöt igenom henne oaktadt kölden.
Hanna rodnade.
-- Den stackarn stod här och snyftade så bittert och hans små öron voro alldeles hvita.
Seså, unge, -- sade hon med myndig ton, -- gråt ej mera, utan gå hem och bed mamma ännu en gång gnida dina öron med snö.
Pojken, som kunde vara sex år, gret än värre.
-- Jag hittar inga hem! -- snyftade han och såg så hjelplös ut, att
Hanna måste sätta sig ned, smeka hans hår och torka hans små förgråtna ögon.
-- Kom hem med mig, -- föreslog Bella. -- vi ska’ sköta om dig och ta reda på hvar du bor.
Hanna, kom med!
Hanna kunde ej motstå frestelsen.
Bella sätta sin ylleväst utanpå gossens tunna, ostoppade jacka, taga honom i handen och leda honom hem till sig.
Hon gick med, utan att hon visste hvarför, men hon trodde det vara för gossens skull.
Der hemma gaf Bella honom varm mjölk och hvetebröd och hans sorg dunstade bort innan en timme gått om.
Begge flickorna sutto bredvid honom.
Bella hade tvättat hans ansigte och händer, och Hanna höll på att flytta knapparne i Lulles en gammal paletå, som gossen skulle få.
De hade fattat tillgifvenhet för det lilla hittebarnet och det var som om händelsen med honom, så obetydlig den än var, skulle närmat dem till hvarandra.
Bengt hade åtagit sig att på poliskammarn anmäla om gossen och kom tillbaka med underrättelsen, att modren redan varit der och frågat efter honom.
Då hon lemnat sin adress, var det ingen svårighet att taga reda på hans hem, och flickorna lotsade honom dit på eftermiddagen.
Gossen hängde sig fast vid dem, då de skulle gå, och de hade svårt att skiljas vid honom.
Med en pepparkaka och löftet att komma igen lyckades de slutligen muta hans lilla tacksamma hjerta.
Det var mycket vanligt inom skolan att man utvalde sig en gunstling bland lärarne eller lärarinnorna, hvilken man prydde med alla de dygder en liflig flickhjerna kunde utfinna.
Denna favorit blef sedan i hemlighet tillbedd och ett föremål för tusen små omsorger och vänskapsbevis.
Man täflade om att vara påpasslig i tamburen, när han eller hon skulle kläda af eller på sig; man klipte i hemlighet minnen af hans munduk eller hennes pelskappa.
Och de som voro mest populära fingo sina öfverplagg så godt som förstörda af denna barnsliga, välmenta tanklöshet.
På fjerde klassen hade detta ofog upphört, sedan Hanna en gång framstält det löjliga deri. -- Visa hellre er aktning för dem genom uppmärksamhet för deras ämne, -- sade hon, och flickorna blygdes.
Det var numera endast magister Alm, historieläraren, och Verna Sommar, gymnastiklärarinnan, som åtnjöto en större popularitet bland fjerde klassisterna, och denna uttryckte sig öfverhufvudtaget på ett aktningsfullt och hyggligt sätt.
Bland Verna Sommars beundrarinnor voro Aina Berg och Bella de ifrigaste.
De stodo som bäst i tamburen, rådslående om bästa sättet att fira hennes födelsedag, som inom kort inträffade.
-- Hon är så söt, -- utbrast
Bella, -- jag önskade jag kunde gifva henne solen och månen och alla stjernorna med.
-- Ja, -- instämde Aina, -- hennes make fins ej.
Jag ämnar bli gymnastiklärarinna, så får jag vara oftare med henne.
-- Men hvad skola vi gifva henne till födelsedagen?
-- Och Bella sammandrog eftersinnande sina ögonbryn.
-- En ros, -- föreslog Aina, -- och skrifva på: en ros åt en ros.
-- Nej, det låter platt.
Men om vi skulle sy något.
-- Jag tror ej vi hinna.
Men det borde vara något af oss sjelfva.
Kan du skrifva vers?
-- Nej, hur kan du tro det.
Men du kan bestämdt?
-- Åhnej! -- sade Aina blygsamt. -- Men du har ju en bror.
Pojkar bruka alltid kunna skrifva vers.
-- Ja, nog kan Bengt alltid.
Men då är det ju ej af oss sjelfva.
-- Det är sant.
Ack, hvad ska’ vi hitta på?
Om vi skulle gifva henne våra porträtter och skrifva bakom en helt liten vers, bara några ord.
Bertha, kom hit!
Tycker du ej, vi kunde gifva våra porträtter åt Verna Sommar på hennes födelsedag?
Bertha kom.
Det var en lång, gänglig flicka med pojkfasoner, men som var omtyckt för sin något grofkorniga munterhet.
Hon satte pekfingret på näsan och funderade:
-- Edra porträtter?
Ni se nu inte precis så bra ut, att . . .
-- Asch, var nu ordentlig, annars får du inte veta våra hemligheter.
-- Nå, nå, lugna er, jag är ju så ordentlig som en nystruken nattmössa.
Edra porträtter! . . .
I kroppsstorlek, förstås?
-- Du är odräglig! -- skrattade Bella.
-- Hvarför skulle ni ej kunna gifva henne edra porträtter, det är väl ej någon som tagit patent på dem.
-- Allvarsamt sagdt, så är hon för god att drifva med. -- Aina var litet stött.
-- Hon är så söt, att jag skulle kunna gifva henne mina ögon, om hon ville kyssa mig helst en enda gång.
-- Det var dyrt för en kyss.
Kan du inte pruta?
Jag skulle gå till henne och säga: var snäll och kyss mig, så skall ni få en pepparkaka.
-- Hvad du pratar!
-- Men vänta, der kommer hon.
En ung flicka i mörkblå klädning gick just förbi.
Bertha fattade henne i armen och drog henne fram till flickorna, som röda och förlägna tumlat bort i en vrå.
-- Fröken
Sommar, här äro två möss, som jag fått i fällan.
De ville så gerna kyssa er, men tycka sig ej ha råd.