Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då denne igenkände en af sina officerare, anmälde han sig reglements-enligt » åter vara inryckt », hvarefter han tilläde, att vid Segesvår hade under dagen stått ett sådant slag, att verlden aldrig sett dess like.
Hela lägret var upprifvet; äfven Szkur-kas tre kamrater hade stupat
I Köhalom hade man ännu ej ens en aning om den fruktansvärda kringränning, hvari ungerska hufvudstyrkan hade råkat vid Segesvår.
Vajna blef bestört öfver jobsposten och frågade, om ungrame voro stadde på reträtt.
» Herre », svarade husaren, » allt är slut De, som inte ha stupat, äro fångne.
Sannolikt har också fader Bem blifvit dödad, emedan under reträtten hans vagn störtat i ett moras.
De våra ha kanske dragit upp honom och släpat honom med sig, men jag tror det dock ej, ty fienden var hack i häl.
Vi fyra måste sluta oss till kavalleriet ochkommo midt in i attacken.
Ungrarne ha haft en olycksdag.
Kossuth Lajos har i dag förlorat många dugtige soldater.
En af dem, omringad af fienden, sköt sig en kula for pannan. » (Denne hjelte hette, såsom man sedan erfor, Daczö.
) » Äfven adjutanten Petöfi stupade *, tilläde Szkurka.
Vajna frågade förvånad: » Szkurka, har ni känt Petöfi? »
» Hvarför inte, herre? » — svarade husaren.
— - » Jag var en hel vecka ordonnans vid kansliet i lägret, och der sade man mig, att han med hvita kragen var Petöfi, mannen med den stora pennan, han, som skrifvit så vackra sånger. »
Vajna frågade ytterligare, om Szkurka verkligen sett, att Petöfi fallit.
» Så sant Gud lefver, svär jag, att jag med båda mina ögon sett, huru de höggo ned honom.
Då det inte fans mer hopp och många soldater och äfven mina tre kamrater hade stupat och min häst fått ett svårt sår, som blödde häftigt, såg jag, att allt skulle falla i sönder, och jag gaf mig i väg.
Men jag flydde icke i samma riktning som de våra och dit hela den öfriga hären skyndade, utan jag vände mig hitåt.
Snart hann jag upp Petöfi, adjutanten, som, till fots och barhufvad, sprang framåt.
Jag hade redan innan jag uppnått honom känt igen honom, ty under springandet vände han ofta om hufvudet Då jag hunnit fatt honom, böjde jag mig och grep honom i kläderna, under nacken, och höll fast honom.
Petöfi å sin sida grep med venstra handen i stigbygeln.
» Framåt, herre, de äro tätt i spåren! » Så ilade vi framåt ungefär två böss-skotts längd — min häst höll sig ännu kry — han gjorde alnslånga språng — men trots detta kommo fyra ryske lansryttare oss allt närmare.
Petöfi såg sig om och ropade: » halt! » Och i detsamma släppte han stigbygeln.
» Skynda undan! » ropade han häftigt.
» Mig kan inte himlen sjelf rädda! » Dermed slet han sig lös från det tag, min hand hade i hans kläder, och sprang till venster in i ett majsfält, som sträckte sig uppåt berget.
Men han hade knapt hunnit 20 å 30 steg, då två kosacker kommo sprängande efter honom.
Jag såg, huru den ene högg två gånger åt hans hufvud.
Vid andra hugget föll Petöfi till marken, och som han låg der, fick han det tredje, dödshugget. »
Vajna frågade, hvad den stackars adjutanten gjorde i det ögonblick då kosacken upphann honom i majsåkern, om han icke sökte försvara sig med sitt svärd.
» Med sitt svärd?
Han hade intet svärd, herre », svaradeSzkurka; » han hade intet vapen alls, inte en gång ett halmstrå.
Kosacken hade ej ens hunnit upp honom, när Petöfi stannade — han måtte varit alldeles uppgifven af matthet.
— Han stod stilla tills den andre kom fram.
Vid första hugget föll han icke, men vid andra. »
Vajna tog Szkurkas berättelse i mycket noggrant öfver-vägande och kom till den slutsats, att denne talat sanning: hvad han relaterat om Segesvår-slaget, upprifvandet af ungerska armén, till och med att Bems vagn under den hastiga reträtten störtat i ett moras samt generalens egen lifsfara bekräftade sig ju redan följande dagen.
Två af Szkurkas husarkamrater funnos döde å slagfältet, den tredje var spårlöst försvunnen.
Petöfi hade deltagit i slaget civilklädd och utan sidovapen, endast väpnad med ett engelskt jagtgevär, hvilket han väl under stridstumultet förlorat.
På bvad Szkurka berättat angående Petöfi ’ s död kunde Vajna ej annat än tro.
Hvad skäl skulle Szkurka haft att fantisera bop denna historia?
Szkurka var en menig soldat, en vanlig, inskränkt bonde, hvilken icke hade en aning om den förlust, som ungerska nationen lidit genom PetöfTs död.
Han visste endast, att Petöfi varit general Bems adjutant och skrifvit krigssånger, hvilka soldateme i lägret brukat sjunga.
Han kände igen Petöfi, emedan man i fältkansliet gjort honom uppmärksam på den der unge officeren med den utslagna hvita skjortkragen.
Att Szkurka ej faste synnerlig vigt vid Petöfi ’ s död, framgår deraf, att han först vid slutet af sin berättelse om slaget, och liksom händelsevis, kom att nämna sitt sammanträffande med adjutanten samt dennes öde; först då Vajna frågade honom utförligare härom, ingick han i detaljer.
Att en person sådan som Szkurka och endast ett par, tre timmar efter slaget vid Segesvår skulle hittat på historien om Petöfi ’ s död, ligger snart sagdt utom det tänkbaras område.
Petöfi, liksom Szkurka, kom att fly i en annan riktning än den öfriga ungerska hären, och derföre fans blott detta enda vittne till den store skaldens död.
» Jag tror » — slutar Vajna sin relation — » att Szkurkas berättelse är fullkomligt sann och sluter mig till den. » * *
För några år sedan besöktes slagfältet vid Segesvår af en svensk, ingeniör Bergstrand, den under signaturen Kap-ten Gulliver bekante spirituelle kåsören och reseskildraren.
Han beskrifver platsen såsom en öde, ouppodlad slätt.
Flackheten afbrytes endast här och der af några popplar i grupp.
Vida omkring synes Skariatins minnesvård.
Ett stycke der-ifrån visade man för den besökande svensken det träsk, hvari gamle Bem, svårt sårad i slaget, störtat och der han dagen derpå händelsevis upptäcktes af en ungersk husar, som såg generalens röda hattplym sticka fram mellan säfven.
Fältet skäres af den lilla floden Kiikullö, och på dess strand synas några höga stenrös.
Under dessa rös, hvarpå vandraren vanligen lägger ännu en sten, hvila de i slaget den 31 Juli 1849 fallnes ben, och bland dem säkerligen ock det jordiska af Ungerns störste skald.
Den ryske officer, numera generalen baron Heydte, under hvars uppsigt de i slaget vid Seges vår fallne morgonen derefter j ordades, har berättat, hurusom bland desse varit en ung man, dödad af ett lansstign i bröstet.
Han hade särskildt kommit att fasta sig vid detta lik, emedan ur rockfickorna framstucko papper, fullskrifna med ungerska verser; då kroppen nedkastades i grafven, kastade Heydte dessa papper efter.
Förmodligen var detta lik Petöfi ’ s.
Redan omedelbart efter slaget blef på valplatsen Petöfi efterspanad.
Man varsnade der bland nattens och dödens skuggor en smärt qvinnobild skymta fram och åter, och klagoljud, som från en sårad eller öfvergifven hind, bröto tystnaden.
Bland Petöfis förtrognaste vänner var grefve Teleki, då och ännu en af Ungerns förnämste magnater.
Dennes egendom Kolto, belägen i en af Transsylvaniens skönaste ängder, Lapos-dalen, gästades ofta af skalden, och ännu lefva flere bland slottets betjening och godsets underhafvande, som minnas den vänlige och muntre » junker Såndor », såsom han der kallades — sådana vackra visor han skref, huru han red de ystraste hästame och vid ziguenarmusikens toner svängde om med flickorna.
Bland dessa flickor fans en helt ung ziguenerska, Pila Anikö.
Hon hade denna bländande skönhet, som är den vanliga, flygtiga ungdomsgåfvan till hennes folkstams qvinnor.
Mellan Pila och den unge skalden uppstod ett kärleksförhållande, hvilket varade ej blott under en sommarvistelse å slottet, utan äfven fortsattes under den följande.
Från Petöfi ’ s sida var det väl kanske blott en nyck, ett tidsfördrif, dennakärlekshandel — någon allvarligare förbindelse kunde ju ej ifrågasättas med en ziguenerska —, men hos henne var det en verklig lidelse.
Då den tredje sommaren kom, blef Pila en dag uppkallad till slottet.
Grefven lät henne då veta, att hon under den närmaste tiden borde hålla sig aflägsen från Kolto.
Pe-töfi väntades dit, men denna gång med sin unga hustru.
Deras bröllopsresa skulle just ställas till Transsylvanien, och på Kolto ämnade de tillbringa smekmånaden.
För öfrigt sände junker Såndor sin lilla bruna väninna de hjertligaste helsningar tillika med nio blanka Maria-Theresiadalrar, for hvilka hon » till ett minne af honom skulle köpa sig något vackert ».
Ziguenarflickan tog mynten, neg och försvann.
Man vet, att flere af Petöfi ’ s härligaste dikter skrifvits å Kolto under de veckor han der vistades med sin brud.
Bland dessa dikter är ock den, som böqar:
Krig jag drömde om i natt, och ut till krig magyaren kraftig maning fick:
80ni ett bärbudstecken, liksom fordom, blodigt svärd rundt hela riket gick.
Sig vid svärdets åsyn reste alla, som en droppe blod än egde qvar.
Frihets dyre krans den striden gälde, lumpet guld ej segerlönen var.
Drömmen blef verklighet, frihetskriget bröt ut.
Den del deri, Petöfi tog, är allmänt känd, det slut, han deri fick, är nu vordet uppenbart.
Senaste delen af kriget tjenstgjorde Petöfi i Bem ska armékåren.
Till samma kår hade ock hans vän, magnaten å Kolto, slutit sig.
Grefve Teleki var öfverintendent vid denna armékår, och det utmärkta sätt, hvarpå han visste anskaiTa såväl lefnadsmedel som beklädnad, ammunition och anspann m. m., bidrog i väsentlig grad till det ärorika fälttåg.
Bem gjorde i Transsylvanien.
På en och samma gång, strax efter Bems seger vid Szås-Sebes, blefvo de båda vännerne, magnaten och skalden, framfor arméns front af Bem egenhändigt dekorerade med ungerska Förtjenst orden (en silfver-lagerkrans, som bars i krapprödt band).
Efter krigets slut flydde grefve Teleki öfver till England, der han genom giftermål med en af landets förnämsta arftagerskor, lady Jane Bickersteth, baronessa af Landsdale, blef stor godsegare samtmedlem af öfverhuset.
Hans unga makas död, under en resa i Palestina, gjorde, att han ej återvände till England.
Han slöt sig till Garibaldi, hvilken då förberedde sin Marsala-expedition.
I denna expedition deltog Teleki, gjorde med lysande tapperhet tjenst under den derpå följande befrielsekampanjen samt bär sedan den tiden ännu titel och rang af general i italienska hären.
Den utveckling, de politiska händelserna i hans gamla fosterland under årens lopp tagit, föranledde slutligen, att äfven han mottog » amnesti » och återfick sina konfiskerade gods.
Han återvände till sitt stamslott, Kolto.
En dag anmäldes för grefve Teleki, att ett ziguenarband kommit upp på borggården och önskade företräde hos honom.
Det var det gamla bandet, som i forna dagar fått vistas i hans skogar.
Men de äldre voro borta, de på 1840-talet unga hade blifvit gamla och en ny generation brunhyadt, svartlockigt vandringsfolk hade kring dem vuxit upp.
De berättade, att den österrikiske godsförvaltaren drif-vit bort dem; de hade då begifvit sig långt in i Ryssland; der hade de i många, många tunga år vandrat kring, tills de förnummit, att deras gamle älskade grefve återkommit till Kolto, och nu visste de, att de åter der skulle få skydd.
Bland de gamla var Pila.
Grefve Teleki hörde berättas, hurusom hon omedelbart efter slaget vid Segesvår begifvit sig, under vilda klagorop, till den valplats, der hennes älskade för sista gången synts.
Der hade hon sedan flere gånger under de följande åren varit synlig, och dit vallfardar hon ännu, trots ålderns bräcklighet, hvarje 31: ste Juli.
Häromåret var Maurus Jökai på besök hos grefve Teleki å Kolto.
Han fick veta, att Pila Anikö ännu lefde, och önskade få se henne.
Den en gång så sköna flickan var nu förvandlad till en lutande, hex-liknande gumma, det bruna ansigtet var fåradt och det fordom korpsvarta håret snöhvitt.
Men ögonen lyste i all sin forna, bedårande glans.
Jökai frågade henne under samtalets gång, om hon mindes Såndor.
Den gamla spände ögonen i den frågande, hennes läppar skälfde, och hastigt slet hon upp öfverdelen af sin torftiga klädning.
På den skrumpna barmen hängde i ett snöre nio Maria-Thcresia-dalrar ... Fyratio års vandringar, ofta under bitter nöd, under svält och köld, hade ej förmått skingra hans gåfva till den en gång älskade, den öfvergifna, den trogna.
Ur Dagmi Krönika, IX.
47Djupt rörd, tryckte Jökai den gamlas hand och lade deri en frikostig gåfva.
Derefter gick han in i ett sidorum och nedskref i den stämning, hvari han kommit, ett poem, hvilket han kallade: Den sista trogna.
I cypressers skugga slumrar skaldens ungdomsälskade, den ljufva Etelka, * heter det; sedan länge hvilar den stolta Bertha, * * som försmådde hans hjerta, men mottog dess kår-leksperlor; grafkullen hvälfver sig öfver Julia, * * * hans maka; men de lefva likväl, lefva så länge Ungern lefver, de lefva, jemte alla de andra sköna och ädla ungerska fruar och jungfrur, som skalden gifvit plats i sina dikters odödliga bilder-galleri.
En bild felas dock i detta galleri — slutar Jökai:
En bild der felas dock.
Så skygg som hinden en tärna genom Koltos skogar gick, med rosor glödande på bruna kinden och kärlek flammande i eldig blick.
Der solenf dalande i purpur, silar sitt skimmer mellan trädens gröna nät till skaldens möte ystert, vingsnabbt ilar ziguenarflickans ungdomslätta fjät.
Kring öde nejden sin slöja mörka natten dragit, stum; för längese ’ n der tystnat vilda fejden; för dyster enslighet den gifvit rum.
När flodens vågsvall hörs i midnattsmummel och månen kastar ut sitt silfvernät ses, staplande bland fallne hjeltars kummel, ziguenargummans ålderstyngda fjät.
Den 31 Juli 1889.
Birger Schö / dström.
* Etelka Oapö, död vid 10 års ålder och besjungen af Petöfi i hans diktcykel » Cypressblad p&amp; Etelkas graf«.
* * Till Bertha Mednyånszky, hvilken tillbakavisat hans kärlek, tillegnade skalden icke desto mindre samlingen » Kärleksperlor ».
* * * Julia Szendrey, död 1868.Den 4 Augusti 1789.
kön drottningen i Trianon gaf fester, i nopkinskjol med pudradt hår och kr ås; mens slöe kungen satt och smidde lås och hålst regerade bland städ och bilister.
Då var det, folket lade in protester, slet sönder länkarna i sina bås, och med ett jubelskri, som mer ej nås, kungjorde jämnlikhet i öst- och vester.
En enda afton gjorde schack och matt på hvarje skranka, seg och orättfången, som gärdat om ett ståndsprerogativ.
Hell dig, den nya tidens största natt, då barnet mensklighet först kom till lif, då verldsförsonarn föddes andra gången!
Adolf Lindgren.Den 4 Augusti 1789.
Liknelsevis skulle man kunna säga att 1789 års revolutionsrörelse företedde sig i sin knoppning den 5 maj, i sin blomma den 14 juli, i sin fruktsättning den 4 augusti, ja äfven att den 5 okt.
kom med » visnepolitikens » vinterstadium, hvarur framdeles en ny revolutionsvår skulle fram-spira.
Revolutionens årstider höllo sålunda 1789 temligen jämna steg med naturens.
Vi skola här först taga i betraktande huru utvecklingen försiggick från blomma till fruktsättning.
Till slut några ord om sjelfva fruktens mognad, art och värde.
Fruktämnet förefinnes ju redan i sjelfva blomman.
Si hörde också förklaringen af de mänskliga rättigheterna den
11 juli nära tillsammans med Bastiljens stormning den 14; det var ej tillfällighet, att dessa båda händelser följde i tiden så tätt på hvarandra, utan det var dubbelverkan af en gemensam orsak, nämligen af hofvets försök att med vapenmakt åstadkomma en kontrarevolution.
Grefven af Ar-tois var egentlige ledaren för den kontrarevolutionära operationsplanen, hvilken till utseendet var riktad mot Paris, men i sjelfva verket mot nationalförsamlingen.
En truppstyrka, ämnad att uppgå till 30,000 man och till största delen bestående af besoldadt utländskt krigsfolk, sammandrogs, till en början i tydligt syfte att afskära förbindelsen mellan Paris och Versailles.
Nu afskedades Necker; Broglie, truppernas befälhafvare, inträdde i den nya kontrarevolutionäraministéren, och trupperna började redan visa sig utanför Versailles.
Ärkebiskopen af Vienne, som för tillfället var församlingens president, kände sig ej situationen vuxen, utan nedlade utöfningen af sitt uppdrag, hvilket nu Lafayette öfvertog, sedan han af församlingen valts till vicepresident.
Som sådan framträdde han med det efter nordamerikansk förebild uppsatta utkastet till förklaring af » människans och medborgarens rättigheter », hvilket af församlingen antogs och sedermera utförligare redigerades.
Sjelf berättade han sedan för Thomas Paine, att han tagit detta initiativ, » på det att, om nationalförsamlingen i den hotande stormen ginge under, åtminstone spåren af hennes grundsatser skulle undgå skeppsbrottet ».
Huru Paris samtidigt kände sig ho-tadt och beredde sig till försvar, är i föregående häfte af denna tidskrift framhållet.
Det må påpekas att Paris vann segern öfver trupperna mindre med vapenmakt än med en älskvärdhet, som icke sparade på välfägnad och allehanda lockmedel för att vinna dem på folkrörelsens sida; det visade sig då vara, hvad presidenten Carnot nyligen framhållit vid expositionens öppnande, » denna beundransvärda stad, som förstår att behaga och förnöja lika väl som att arbeta och kämpa. » Men fastän många soldater redan gått öfver på parisarnes sida eller voro villiga att göra det, var ett anfall ändå att befara.
Bastiljens stormning var då ingalunda en sådan tom paraddemonstration som herr Wirsén nyligen i Vårt Land velat låta påskina.
Bastiljen var en befäst plats af stor vigt, i hvems händer den än var, och om tornen för tillfallet endast hade ett fatal fångar, så var der ju så mycket mera godt om fängelserum, för den händelse Paris blifvit angripet och besegradt.
Hvilken afgörande verkan Bastiljens eröfring fick på hela den förut hotande situationen, är också tillräckligt bekant.
Liksom förklaringen af de menskliga rättigheterna och stormningen af Bastiljen med hvarandra organiskt sammanhörde som yttringar af samma motståndskamp, så gåfvo de också i förening uppslaget till privilegiernas afskaffande den 4 augusti.
Den förra utgjorde nämligen den antagna förutsättning, hvarur nämda afskaffande blef en teoretisk slutföljd; den senare ledde genom det gifna föredömet till händelser, i följd af hvilka samma åtgärd blef praktisk nödvändighet.
Både på det teoretiska och på det praktiska området framstod här Lafayette som frihetsrörelsens segrande förkämpe mot grefven af Artois; äran af privilegiernas upphäfvande tillkommer sålunda honom i väsentlig mon, om han än icke tog någon aktiv del i sjelfva beslutet derom.
Att revolutionen i sitt nydaningsverk utgick från teoretiska förutsättningar och ur dem drog logiska slutföljder, har ofta blifvit skarpt klandradt; detta klander var den gamla » historiska skolans » doktrinära jargon och har sedan blifvit från reaktionärt håll gång på gäng omtuggadt.
Walter Scott anmärker, att nationalförsamlingen, » utgående från abstrakta läror om allmänna rättigheter, deducerade de från dem utgående reglerna för den praktiska lagstiftningen alldeles så, som det säges, att skeppen på de franska skepps-varfven byggas efter en abstrakt matematiks principer, hvaremot de i England snarare äro eller blifvit bygda efter tekniska och mekaniska grunder ».
Ja, sir Walter, det är ej sagdt, att de franska skeppen derför voro sämre än de engelska.
Hvar fagel måste sjunga efter sin näbb, hvarje nation handlar efter sitt skaplynne och sin historiskt gifna ställning.
Det hade af ålder varit för Frankrike eget att bygga sina statsförfattningar ungefär som det bygde sina skepp: den gamla feodalismen utvecklade sig här mer systematiskt än annorstädes, en total omstöpning fick samhällsskicket af Filip den sköne, en annan af Ludvig XI, en tredje af Richelieu, Mazarin och Ludvig XIV.
Här fun-nos således ej, såsom i England, fasta samhällstraditioner att respektera och reformera, men Frankrike hade århundraden igenom varit stormakt ändå och haft författningar, som hvar för sin tid passat förträffligt.
Nu gälde det återigen att bygga statsskeppet efter en ny tids fordringar.
Det kom då an på om de der » principerna » visade sig strängt riktiga i enlighet med tidens rättsmedvetande.
Och det måtte de väl hafva gjort, eftersom de af nationalförsamlingen faststälda lagstiftningsgrundsatserna mer och mer blifvit den grundval, på hvilken det moderna Europas statsrätt bygger och bor.
Var än Bastiljens stormning som militärisk bedrift en föga betydande händelse, så fick den stor betydelse som en lystringssignal, hvarefter hela landsorten rättade sig.
Landsorten drogs in i den stora rörelsen, och derigenom fick revolutionens yxa den tunga järnmassa som gaf kraft åt hugget från den skarpslipade eggen.
Om despotismeni Frankrike kändes tryckande, så berodde detta till jämförelsevis ringa del på konungen och hofsocieteten; värre var systemets genomförda utgrening i landsorterna, hvarigenom » hvarje ort hade sin Bastilj, hvarje Bastilj sin despot ».
Landsortsaristokratien, som lydigt böjde sig för denna despotism och med den gjorde gemensam sak, fick som ersättning derför behålla alla de medeltida feodalrättigheter, hvarigenom den underlydande befolkningen blef både rättslös och utarmad, ja hade äfven fått dem ökade med nya.
Sålunda fortbestod godsegames feodala domsrätt med dithö-rande slottsfängelser, tortyrmedel och godtyckliga misshandlingar.
De orimliga pålagor som utkräfdes både af statsverket och af godsegarne, äfvensom landtbefolkningens ytterliga utarmning i följd deraf, hafva förut i denna årgång af vår tidskrift påpekats, äfvenså de skriande missbruk hvilka blefvo en följd af de barbariska jagtlagarne, af dufslagsrätten och annat mer.
Dertill kommo de mångenstädes hittills bibehållna feodala » rättigheter », hvilka i den råaste form skymfade människorätt och människovärde.
Ej underligt då att förklaringen af de mänskliga rättigheterna förnams i landsorterna som ett evangelium och att fältropet » Ned med Bastiljen! » öfverallt fick sitt återskall i ropen » Ned med bastiljerna! » Landsorterna uppreste sig; slotten uppgingo i lågor, slottsarkiven förstördes, utskylderna erlades ej mer, och den uppskrämda landtadeln började utvandra.
Då rättighetsförklaringen föredrogs i nationalförsamlingen, anmärktes från högern, att äfven en förklaring af skyldigheter borde medfölja.
Lafayette svarade då, att erkännandet af andras rättigheter i sig innefattade medgifvandet af ens egna skyldigheter.
Det kunde tilläggas, och då som ett svar på detta från högern sedan ofta upprepade inpass, att det underlydande folket städse fatt sina skyldigheter noggrant inpräglade; de hade nogsamt förklarats från pre-dikstolarne, i religionsundervisningen, i arrendekontrakten, i tillämpningen af de många strafflagarne.
Men det var herrarne, som behöfde upplysas om sina skyldigheter och det skedde just genom påminnelsen om de undei lydandes rättigheter.
En sådan upplysning hade väl gifvits förut, och det grundligt nog, men i tillämpningen dittills föga beaktats.
En af de vigtigaste faktorerna i den literära rörelse, somföregick revolutionen, var nämligen den af fysiokraterna förfäktade nationalekonomiska uppfattningen, som just gick ut pä den jordbrukande befolkningens lyftning och frigörelse.
Quesnay (professor i Paris, död 1774) gaf upphof-vet ät denna skola, hvilken ansåg nationalrikedomen ligga i jordens alster; de som genom odling frambragte dessa voro för denna uppfattning de » producerande », mot hvilka de öfriga stodo som » konsumerande ».
Fysiokratien, » natur-herradömet », skulle nu bestå deri, att de producerandes bästa främjades, om än på de konsumerandes bekostnad.
Som oafvisliga kraf framstäldes lifegenskapens och hofve-riets fullständiga afskaffande, likställighet inför lagen, upp-häfvande af skråtvånget, afskrifning af grundskatter och feo-dalonera; den sociala revolutionen, hvilken, ehuru ännu föga bemärkt, redan gick hand i hand med den politiska, hem-tade sålunda från början sina vapen ur den fysiokratiska statsekonomiens rustkammare.
De maktegande voro vid denna tid sjelfve fysiokrater och hade accepterat sitt systems slutföljder; att de ej redan tillämpat dem kom sig endast deraf att intressena hos dylikt folk ofta äro mäktigare än idéerna.
Nu måste något göras för att lugna det upprörda landtfolket.
Många hoppades, att en offentlig uppmaning från den högtärade nationalförsamlingen skulle räcka till för att besvärja stormen.
Men man fann snart att sådant ej kunde ske, om ej församlingen också beredt uppfyllelse åt fordringar hvilka hon sjelf likaväl som filosofer och nationalekonomer redan erkänt som rättmätiga.