Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har ej kunnat för - 38 Den 9 Februarii f. in. stå, på hvilken grund och i hvad ändamål Statsförvaltningens kännedom skulle vara förborgad för nationens ombud i flere år, då Grundlagen icke betager dem en sådan naturlig rätt, och då hvarje enskilt man äger laglig rätt, och utväg att förskaffa sig samma kännedom, som nationens ombud förvägras, hälst, jemlikt Tryckfrihetslagen, hvar och en är berättigad att i StatsContoiret utlösa afskrift af hvarje dit ankommande Konungabref, och torde, i sammanhang härmed, den erindran icke vara öfverflödig, att då StatsUtskottet, i anseende till granskning af Statsförvaltningen, är i samma cathegorie som Revisionerne, ehuru vid de sednare den torde mera noggrannt förrättas; så skulle StatsUtskottet, genom godkännande af den principe, att granskning af räkenskaper och förvaltning böra åtföljas roed analogie af hvad som händt Revisorerne, icke äga granskningsrätt öfver Statsforvalningen, närmare intill närvarande tid, än för år 1826, samt böckerne och räkenskaperne för följande åren för Statsverket, till alla dess delar, kunna för StatsUtskottets kännedom tillslutas, hvilket jag förmodar, att åtminstone Rikets Ständer sjelfve icke lära medgifva.
Hvad åter angår Konungens Nådiga förslag till ny Instruction för Rikets Ständers Revisorer, så med underdånig erkänsla för Konungens Nådiga afsigt, att dermed gå Rikets Ständers fordringar lill mötes, kan jag likväl icke cicil - Den 9 Februarii, f. m. 39 ja det obehagliga intryck jag erfarit vid saknaden deri af hvad jag ansett för det hufvudsakligaste, nemligen medgifvande af Rikets Ständers Revisorers granskningsrätt till löpande tiden, på sätt den alltid varit i Statsverksförvaltningen intill i825- utöfvad och vid Ständernes verk tillämpad, och hvarförutan, Revisorerne så förfela det vigtiga ändamål, hvarföre de visligen blifvit inrättade, att, om så får fortfara, de snart sagdt kunna umbäras, då i öfvervägande kommer, att räkenskapsgranskningen, hvilken äfven verkställes i vederbörligt Embetsverk, är ett intet, nemligen jemförelsevis till förvaltningsgranskningen, som är det hufvudsakliga, och som erfarenheten bevittnar hafva gifvit goda stöd och ledningar för Ständernes pröfning och omdömen till Statsförfattningens helgd, i synnerhet då den fått sträckas intill den närvarande tiden och icke varit tvungen stadna vid en aflägsnare tidepunct.
Det torde få räknas till mine misstag, att iag icke anser den föreslagne Instruction så tydelig, som de af Ständerne uppfattade åren 1812 och 1823, och då för framtiden tvetydighet sorgfälligt hör undvikas, har det mig förekommit, att då Revision af Rikshufvudböcker flerstädes deri omnämnes, men, icke räkenskaper, annorlunda än i uttrycket StatsContoirets egne räkenskaper, protocoll och handlingar, den tydning någon gång kunde gifvas, att specialräkenskaper icke 4°
Den 9 Februarii f. m. behöfde vara tillgänglige, eller granskning deraf äga rum, hvilka likväl ligga till grund för Rikshufvudböckerne, och för granskning böra vara att tillgå.
Jag har äfven trott, att, till undanrödjande af möjligen uppkommande missförstånd om författningens utsträckning, alla cassör borde specificerade upptagas, till utrönande af hvilka tili allmänna cassör hänföras, hälst, i annat fall, det kunde hända, att PassevoIaneeCassan och ConvoyCommissariatsCassan, sorn förut icke blifvit ansedde Revisionen tillhörande, kunde förklaras vara, icke allmänna cassör, utan af en enskild beskaffenhet.
Med afseende på hvad jag nu anfört, anser jag mig icke kunna instämma i det nådiga förslaget till Instruction för Reviso-rerne, utan, med bibehållande af den nu gällande, önskar blott det tillägg, att granskningsrätten må blifva tillämpad på lika sätt sorn före j825 års Revision, samt anhåller* att detta anförande må till StatsUtskottefc remitteras» Herr Hjerta, Gustaf:
Jag hade visserligen mycket att erinra vid den nådiga» skrifvelsen, som nu skall afgå till Utskottet, men jag är till största delen förekommen af Herr von Hartmansdorff, dock kan jag icke instämma i hans åsigt, rörande frågan om Tullmedlens ingående till RiksgäldsContoiret.
Jag ber således att få fästa uppmärksamheten på vigten af, att bibehålla Den g
Fe bru ar i i f. m. åberopandet af 3o §.
Riksdagsordningen, som finnes i den gamla In$tructionen, men ej i den nya.
Jag kan väl fatta, isynnerhet af de yttranden som, dels af vissa bland 1827 års RevisionsLedamöter blifvit fälde, dels i tryckte papper varit införde, rörande begreppet af ordet klander, att det är hufvudsakligen för att undvika ett sådant ord, som man velat aflägsna Revisorerne från det åberopande, att de ägde samma rätt som StatsUtskottet, att anmäla de oordningar eller förseelser, som inom administrationen kunde upptäckas.
Jag anhåller få visa, att detta ord, klander, i 3o §.
Riksdagsordningen, ej är annat än det urgamla ordet klander, som finnes på flere ställen i allmänna lagen, oell ej det sorn nyttjas i hvardagsspråket.
I i3 Cap. 2 §.
ÄrfdaBalken står till exempel: kommer klander ä thet gods, som i arf gänget är; gifve then &c. Angående testamenten säges i 18 Cap. 3 §. af samma Balk:
Vill man klandra testamente; gore det inom natt och år &c., och i 4 §• af samma Capitel:
Ej må någor annan, än närmaste arfvinge, klandra testamente.
I 4 Cap. 2 §. nämnde Balk står:
Kommer ej klander å thet köp, inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet, &c. Slutligen, för att förkorta bevisningen, vill jag åberopa sjelfva Titeln ån Cap. JordaBalken, som är:
Om kla/ider i Jordafång, och om hemul.
Deremot finnes ett annat ord i lagen, som är ordet 4a Den g
F e b r u a r i i f. m. tadel.
Det är detta, som ej är i Grundlagsspråket antagit.
Jag tior mig sålunda hafva visat, att man ej ämnat afstänga yttranderätten för Rikets Ständer öfver de Författningar, som Konungen kan utgifva.
Det står i bägge §§. af 28 Cap.
RätlegångsBalken omtaladt böter för den, som tadlar dom; och det är detta, som i lagen förbjudes.
Ett sådant ord har derföre ej eller blifvit nyttjadt i Riksdagsordningen.
Jag tror detta vara af stor vigt, emedan det är det väsendtliga skälet mot bibehållande af redactionen i 2 §. af Insli uclionen.
Jag skall äfven bedja att få fästa Utskottets uppmärksamhet på vigten af, att icke låta förvilla begreppet genom det beständiga åberopandet af afslutade räkenskaper. 68 §.
Riksdagsordningen säger så uttryckligen, att Rikets Ständers Revisorer emellan Riksdagarne skola granska Statsverkets tillstånd, styrelse och förvaltning, att jag ej kan liona, det räkenskaperne äro afsedde såsom en hufvudsak, utan endast för alt controllera förvaltningen af allmänna medel.
Att kunna följa styrelsen, fordras knappt, att alslutade räkenskaper finnas.
Dessa granskas förut af KammarRätten, och Rikets Ständers Revisorer skulle då allenast blifva en ny KammarRätt.
Meningen är tydligen den, att Protocoller, Konungabref och Handlingar, skola genomgås, så att man kan se, huru Styrelsen gått lill väga, huru de anslagne medlen utgått, om inkomsterne rik - Den g Februarii f. m. 43 tigt influtit, och huru de redovisas.
För mig är det klart, att det ej kan vara meningen med ordet tillstånd', att endast se det, som har varit.
Ännu anser jag ej folket så historiskt, att det skulle nöja sig endast med historien om, huru tillståndet i Statsverket varit för 3 eller 4 år tillbaka; utan jag tror, att det önskar få veta, huru det der står till, och det kan ej vinnas, om det förslag gillas, som blifvit framstäldt.
Ej eller kan menas med styrelse, att man blott skulle hålla sig vid verificationerne, ty anskaffandet af sådane kan gå ganska lätt och behändigt.
Jag tror alltså räkenskaperne vara det minst vigtiga.
Det öfriga måtte ses, och det till den tid då Revisionen inträffar, på det den må kunna tjena Konung och Folk med att upptäcka de oordningar, som kunna finnas.
Detta är så mycket vigtigare, som vi derom hafva en icke aflägsen erfarenhet.
Yi hafva sett att, om en sådan sats varit gällande år 1822, hade MagazinsDirectionens olyckliga ställning ej varit Rikets Ständer obekant år 1823.
Det förundrar mig då så mycket mera, att man nu vill afhålla Revisorerne från en sådan granskning.
Jag anser mig äfven i korthet böra lemna del åt Utskottet, huru allt sedan år 1809 tillgått med utfärdandet af Instruction för Rikets Ständers Revisorer.
Vid det årets Riksdag hunno Ständerne ej alt utar - 44 Den 9 Februarii f. ni.
Leta den, fastän de ointalade i RiksdagsBeslutet, att de utsett Revisorer, hvarvid de åberopade 68 §.
Riksdagsordningen; men i Örebro år 1810 utarbetades ett förslag, som likväl ej Lief Konungen meddeladt; först i Örebro 1812 utarbetades den nu varande Instructionen och lemnadestill Konungens utfärdande, hvilket skedde, och i bela ingressen finnes ej något tecken, att Han ansåg sig böra sanctionera den.
Att det säger sig sjelf, att
Han ej skall satta sitt namn under hvad han ej gillar, det erkänner jag; men att Rikets Ständer ensamme äga att utgifva Instructionen, är lika klart.
Den är af ingen annan natur, än Instructionen för Rikets Ständers JustitiseOmbudsman och öfrige ombud, Fullmägtige rn. fl., och det kan ej åberopas något skäl för nödvändigheten af sanction, nu mera än förr.
Det är hufvudsakligen dessa tre anmärkningar, som jag anser af den vigt, att jag ber om Utskottets uppmärksamhet å dem.
Då jag i mitt anförande yttrat, att 1812 års Instruction för Revisorerne blef uppgjord åren i8oq och 1810, men denna uppgift synes hafva blifvit af Herr Hjerta bestridd, anser jag mig förbunden, att uppläsa de ord, som i Rikets Ständers skrifvelse af den 3 Junii 18ra derom förekomma, och hvarigenom riktigheten af min uppgift bestyrkes.
De Den 9 Februar ii f. m. 45 lyda sålunda: ”Denna Instruction blef re”dan vid 180g och 1810 arens Riksdag ”stadgad, men icke lili Eder Kongl. Maj:t ”i behörig ordning afgifven.
Rikets Stän”der anmäla densamma nu med underdånig anhållan, det täcktes Eder Kongl.
Majit ”densamma till vederbörandes efterlefnad ”i Nåder utfärda.” Hans Excellence Herr Grefve af FFettevstedt, Gustaf:
Då detta ämne vid förra Riksdagen utgjorde ett af de vigtigaste föremålen lör Ridderskapets och Adelns öfyerläggningar, hade jag äfven tillfälle att vidlyftigt yttra mig.
Det vore således att missbruka Ridderskapets och Adelns tid, om jag åter upprepade hvad jag då anförde uti ett ämne, som nu åter framkommit, och hvars, med mina, stridiga åsigter här tillfyllest blifvit ådagalagde, i synnerhet af Herr von Hartmansdorff, och sedan af Herr Hjerta.
Vid det tillfället, under förra Riksdagen, leddes jag i synnerhet af den önskan, att de ski 1 ja k lige meningar, som ägt rum emellan Regeringen och Ständerne, i afseende på omfånget af granskningen af StatsVerkets tillstånd, styrelse och förvaltning, att dessa skiljaktiga meningar, säger jag, som ej kunde vara båtande för någondera, skulle förena sig i en gemensam öfverensstämmelse om hvad med denna granskningsrätt förstås.
Det hoppet förfelades vid förra Riksdagen, och collisionen fortfor. 46 Den 9 Februarii f. ra.
Derföre ansåg Konungen sig förbunden att vid denna Riksdag, för att för framtiden göra slut derpå, inlemna till Rikets Ständer, med fullt förtroende, ett förslag till instruction.
Konungen dolde icke för sig, att det är Rikets Ständers obestridliga rätt att utfärda instruction, men Konungen lemnade ett förslag dertill, af den anledning, att Rikets Ständer i detta förslag skulle se, att de föreskrifter de gifva, skola mötas af dem, som Konungen skall lemna sina förvaltande, och af Konungen beroende, Embetsverk.
Det var således, för alt komma till en öfverensstämmelse i grundsatser, som vi alla åsyfta, som detta förslag blef afgifvet.
Jag vet väl, att Rikets Ständer, såsom Herr Hjerta uppgifvit, år 1812 till Konungens utfärdande öfverlemnade den då begärte instruction.
I ingressen till denna instruction säger Konungen:
Att, som till oss Riksens Ständer vid innevarande Riksdag öfverlemnat den för deras Revisorer öfver Stats- Banco- och Råks gälds - Beeken faststälda Instruction , med underdånig anhållan om dess utfärdande till vederbörandes efterlefnad, alltså håfve vij med Nådigt bifall dertill, nu velat densamma, i sådant ändamål, allmänneligen kungöra, lydande ord från ord, som följer.
Herr Hjerta, då han åberopade detta, nämnde äfven om Rikets Ständers obestridliga rätt att för deras Justitias-Ombudsman utfärda Instruction.
Sam - Den 9 Februari i f. m. 47 ma förhållande, som med Instruction för Revisorerne, iir äfven med Instruction för JustitiaeOmbudsmannen.
Den blef likväl af Ständerne till Konungen öfverlemnad vid 1809 års Riksdag, och ingressen till den lyder så:
Sedan Riksens Ständer till Oss i underdånighet öfverlemnat den för deras Just iticeO mbuds man vid denna Riksdag, till följe af g6 §.
Regerings Formen, öfverenskomna och faststälda Instruction, och vi, efter föregången granskning, icke funnit densamma innefatta några föreskrifter, hvilka kunna anses stridande mot de för Justitia?
Ombudsmannens Embetsbefattning i förberörde RegeringsForm lagde grunder ; så håfve vi härmed velat denna Instruction till allmän efterrättelse kungöra, sådan den ord ifrån ord härefter följer.
Det är således blott i afseende på den, enligt min tanka, Konungen och Rikets Ständer gemensamt tillhöriga rätt, att vara vårdare af Grundlagen, som jag anser, att instructionen för Revisorerne bör öfverlemnas till Konungen att utfärdas, på samma sätt som den för Rikets Ständers JuslitiaaOmbudsman; ty jag hemställer, om denna sammanstämmelse i åtgärder kunde finnas; i händelse Rikets Ständer skulle uppdraga åt sine Revisorer att göra hvad Konungen ansåge sig ej kunna befalla sine Embetsman.
När meningarne sammansmälta, så är det vigtiga ändamålet vunnit, att förvaltningen skall undergå granskning, och då Den 9 Februarii f. ni. blir äfven denna granskning fullständig.
Det är visserligen i denna mening, som Rikets Ständer år 1812, med den deni ensamt förbehållne rätt att utfärda Instructionen, likväl öfverlemnade den till Konungens utfärdande.
I afseende på de speciella anmärkningar, Herr von Hartmansdorff gjort mot det nu inlemnade förslaget till inslruction, torde jag blott med några ord få yttra mig.
Herr von Hartmansdorff anmärker först (jvalificationen af allmänna cassör, som i det nya förslaget är utbytt mot det i Rikets Ständers förslag sista Riksdagen nyttjade uttryck af särskilta cassör.
Jag tror, att, vid jemförelse med Kongl. Majrts förslaget åtföljande skrifvelse, torde meningen upplysa, att med allmänna cassör menas alla särskilta cassör.
För öfrigt visar slutet af g §., som förutsätter tillkomsten af nya cassör, tillräckligt meningen.
Herr von Hartmansdorff tyckes ej vilja, att någon specifieation af de granskningen underkastade cassorna bor äga rum.
Orsaken, hvarföre den blifvit intagen i denna instruction, är verkligen den af Herr von Hartmansdorff förmodade, att dervid af Kongl. Maj:t blifvit följdt, hvad Rikets Ständers förslag vid sista Riksdagen innefattade.
Att någon våda derigenom kunde uppstå, kan jag ej inse, i afseende på hvad jag förut nämnt, Den 9 Februarii f. m. 49 rörande slutmeningen af 9 §.
Skulle genom en förändrad organisation af StyrelseVerken några cassör komma att förvaltas af andra verk, så kommo de ändå under cathegorien af 9 §.
Detta är dessutom redactionssaker, som äro öfverlemnade åt Statsutskottet att ytterligare bestämma.
I afseende på tiden för upplysningars erhållande, liar Herr von Hartmansdorff ansett, att det nya förslaget ej innehåller en så ovilkorlig granskningsrätt, som Grundlagen medgifver.
Om den saken är så mycket sagdt, att man kunde upptaga många tids-perioder för Piidderskapet och Adeln med att upprepa hvad som derom blifvit yttradt.
Men jag hemställer, då nu Grundlagen blifvit föreburen, om icke densamma, tagen i sin bokstafliga tydning, gör en bestämd skilnad emellan StatsUtskottet och Revisorerne.
I det afseendet torde åtminstone Grundlagens ord vara tydliga, och då man säger, att granskningen är mera inskränkt genom det nya förslaget, än genom Grundlagen, så tror jag, att det är detta åberopande af Rikets Ständer, som talar emot ett sådant påstående, emedan utsträckningen af tiden hämtar sin grund från 2 §. i 1812 års instruction, men i Grundlagen finnes den åtminstone ej tydligen uttryckt.
Den kan genom analogie ledas dit, men detta förutsätter en tolkning; och då man säger, att den är stridande emot Grundlära H. 4 5 o
Den 9 F e b r u a r i i f. m. gens mening, så måste man återvända, utan tolkning, tillden mening bokstafven gifver, och deii kan jag ej finna sådan, som man vill tolka den.
Här har mycket blifvit taladt om den skilnad man vill göra emellan granskningen för en efterföljande tid af handlingar och protocoller, och granskningen af räkenskaper.
Här har åter Grundlagen bordt ligga till ledning för förslaget.
Ehuru man än må förstå 68 §.
Riksdagsordningen, måste likväl en tolkning äga rum, huruvida, utöfver de två åren, granskningen skall sträcka sig till den dag, då Revisorerne sammanträda.
I 68 §. står:
Derjemte skola Riksens Ständer, i den ordning Stånden, hvart för sig, lämpligast finna, vid hvarje Riksdag förordna om Revisorer, att emellan Riksdagarne, enligt af Riksens Ständer utfärdad Instruction, öfverse och granska StatsVerkets, Bankens och RiksgäldsContoirets tillstånd, styrelse och förvaltning; likväl hvad Statsverket angar, utan rättighet att meddela föreskrifter, eller förändringar besluta.
Desse Revisorer, som skola vara sex af hvarje RiksStånd, böra emellan Riksdagarne sammanträda så ofta, att hvarje Revision må kunna omfatta tvänne års afslutade räkenskaper, &c. Den första delen af denna §. innehåller granskningens föremål, det vill säga StatsVerkets tillstånd, styrelse och förvaltning.
Den andra delen angår granskningens omfång eller två års afslutade rä - Den9Fekruariif. m. 5i kenskaper, hvilket det står att hvarje Revision må kunna omfatta.
Inom dessa två år ligger naturligtvis all granskning.
Att sträcka denna granskning längre, hämtar intet stöd af den åberopade Grundlags
Detta motsäges, men man har trott det vara att förrycka ordningen af dessa granskningsåtgärder, att Protocoller, Bref och Handlingar lästes för en längre tid, än räkenskaperne voro afslutade för.
Det kunde gifva anledning till anmärkningar, som granskningen af räkenskaperne hade gjort öfverflödige, och att således desse skulle antingen läsas två gånger, eller icke läsas, utan att vara förenade med räkenskaperne.
Deruti har ej legat någon afsigt att fördölja, ty om man vill fördölja något, så måste man vilja göra det för alltid, men om sådant endast kan ske i två, eller i fyra år, är det visserligen likgiltigt, då ansvaret alltid är öppet.
Jag återupprepar att, om man talar om Revisorerne och åberopar grundlagens ord, så står det, att StatsUtskottet äger att erhålla alla upplysningar, men så finnes ej stadgadt i afseende på Revisorerne, och det är i följd af jemförelse af §§., och då det omtalas, att Grundlagens stadganden äro förbisedde, som Konungen lagt dessas bokstaf till grund för förslaget.
Att ordet Rikshufvudbok blifvit användt, i stället för räkenskaper, hämtar sin anledning deraf, att en sådan nu blif 4* - Den 9 Februarii f. m. vit införd i stället för det förra Lokslutet.
Det är ej meningen, att detta derigenom möjligen kunde så tydas, att icke till och med de speciella räkenskaperne borde framläggas.
Beträffande hvad Herr von Hartmansdorff nämner rörande stadgandet om afdelningar vid Revisionen, och att det vore likasom någon afsigt att afskära yttranderätten deruti, att allt skulle in pleno afgöras, så tror jag likväl denna farhåga kunna försvinna vid genomläsningen af förslaget.
Revisorerne kunna sammanträda på afdelningar till Räkenskapers granskning och handlingars läsning; dock böra alla frågor om anmärkningar eller anmälanden slutligen in pleno till discussion och afgörande förekomma.
Jag tror ej, att detta hindrar väckande af anmärkningar och anförandens afgifvande i afdelningarne, men den slutliga pröfningen skall ske in pleno.
Jag hade visserligen ännu vidare mycket att tillägga, men jag vill ej upptaga tiden dermed, i synnerhet som hvad Herr Hjerta anmärkt mot förslaget, till största delen innefattas i hvad Herr von Hartmansdorff anfört, och jag anhåller endast, att hvad jag nu yttrat måtte få åtfölja till Utskottet.
Friherre Anckar swärdh Carl Henric:
I anseende till de behöfliga anmärkningarne vid den nådiga skrifvelsen, instämmer jag till alla delar i hvad Herrar von Hart - Den g Februari i f. m. 53 mansdorff, Hjerta och Grefve Gyllenborg anfört, med undantag, likväl att jag, likasom Herr Hjerta, icke godkänner den af Herr von Hartmansdorff nämde grundsats, att Rikets Ständers fordran, att Tullmedlen skulle till RiksgäldsContoiret ingå, någonsin kunde blifva en giltig orsak alt afslå utfärdandet af en instruction, lill hvars utfärdande Grundlagen lemnar Sländerne rätt.
Jag skulle således ej hafva något alt tillägga, om jag ej trodde, att åtskilligt af hvad Grefve af Wetterstedt yttrat, fordrade vederläggning.
I sådant afseende hemställer jag till eder alla, Mine Herrar! och till hvarje tänkare, huruvida afsigten med Revisionsförrättningen kan vara, att endast förrätta samma granskning, som KammarRätten förut verkställt, nemligen ziffergranskningen.
Som jag fattat det nu afgifne förslaget, och Styrelsens åsigter i dessa delar vid sista Riksdagen, skulle denna ziffergranskning vara den enda hufvudsaken för Revisorerne.
Jag gillar ej den tanka Grefve af Wetterstedt yttrat, att
Grundlagen i anseende till granskningsrätt götnågon skillnad emellan SlatsUtskottet och Rikets Ständers Revisorer.
Det måtte tillåtas mig att uttrycka en förundran deröfver, att den ädle Grefven förbigått, att göra jemförelse emellan 2 §. i nu gällande Instruction, och den åberopade 42 §.
Riksdagsordningen, som bestämmer Utskottets rätt i granskniugsväg, och StatsContoirets 54 Den 9 Februarii f. m. åligganden. 2 §. af den nu gällande Instructionen lyder sålunda:
Revisorerne skola äga tillgång till alla, här är bestämdt yttradt alla, Kongl.
StatsContoirets Räkenskaper, Protocoller och Handlingar , så att ingen får undandöljas, icke allenast för de år, till hvilka Revisionen sträcker sig, utan ock, likmätigt 42 <§• * Riksdagsordningen äga rätt, att af StatsContoiret undfå de upplysningar, som de i öfrigt finna nödige, för att efterse och granska, huruvida utgifterna äro icke allenast öfverensstämmande med de fastställda Staterne och grundade så väl på dem, som Kongl. Maj:ts särskilta Nådiga förordnanden, der sädane legat till grund för utbetalningarne, utan ock med behöriga qvittencer, verificerade af dem, som ägt de anordnade medlen uttaga och disponera.
Nu frågar jag, om icke, i följd häraf, åtminstone 1810 års Instruction, som stadgat grundsatserne, om icke 1812 års Ständer, som utfärdat denna Instruction, om icke Konungen, som promulgerat den, och hans dåvarande rådgifvare, som befordrat detta promulgerande, voro öfvertygade, att
Revisorernes rätt i granskningsväg borde vara lika bestämdt och tydligt uttryckt, som i 42 §•
Jag vet ej hvad det blir för analogie, att, då Revisorerne väl ej stå nämnde i 42 §.
Riksdagsordningen, men det deremot i 2 §. af Instructionen hänvisas till 42 §.
Riksdagsordningen, man än - Den 9 Februarii f. m. 55 då vill påslå, alt någon otydlighet äger runi, och göra skilnad emellan StatsUlskotlet och Revisorerne.
Herr Hjerta har yltrat sin förundran, att ett sådant förslag blifvit framstäldt lill Rikets Ständer.
Jag måste tillägga min bedröfvelse, att vi alltid från Styrelsen få emottaga tvetydiga begrepp om Grundlagarnes ordförstånd, der tydligheten är bestämdt gifven.
Jag täger mig friheten hemställa till Eder, Mine Herrar! om Ni tron, det Svenska Folkets mening är, att förvaltningsåtgärderne så länge som möjligt, skola kunna undandöljas; och att sådant genom ett lagstadgande skall tillvägabringas.
Jag föreställer mig, att i orden Statsverkets tillstånd, styrelse och förvaltning ligger så bestämdt uttryckt, att fullkomligheten af denna granskning endast måtte bestå deruti, att man kan komina, så nära möjligt är, den tid, då verkställigheten ägt rum, och ursprunget till möjliga anmärkningar.
Vi måste komma öfverens derom, att afslutade räkenskaper ej äro annat än zifferresultater.
Vådan ligger ej i ziffran, utan i orsaken dertill; ziffran är blott en följd; men vådan af Grundlagsvidriga anordningar, af Gundlagsvidriga beslut, ligger i sjelfva beslutet, och rättelsen ligger deruti, att man kan komma dem så nära på spåren, som möjligt.