Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En närmare tillgång till mina vänner och granskapet med mitt ämbetsrum gjorde mitt nya hemvist behagligt för mig och skulle framdeles blifva det ännu mera i anseende till närheten både med slottet och riddarhuset.
Ehuru väl jag fann mig i mitt nya boställe, var lusten ej dess mindre för mina stilla tidsfördrif förlorad.
Jag deltog i allmänhetens oro under kronprinsens frånvaro på dess utrikes resa.
Tidningar från honom efterfrågades dageligen.
Mån att inhämta de säkraste underrättelser, sökte jag hans tillgifnaste vänner att åtminstone i deras sällskap få tala om honom.
De voro ej utan oro i anseende till det invärtes tillståndet i landet.
Ryska partiet, nattmössorna, hade vaknat ur deras dvala, isynnerhet alarmerade af kronprinsens vistande i Paris och den nära vänskapsförening, han förmodligen sökte att ingå med franske monarken.
I fruktan af någon kunglig anläggning till deras fall, voro de utan upphör i rörelse.
Deras sammangaddningar spordes i alla landsorter likasom till en förestående riksdag.
Tiden till dess sammankallande var ännu fjärran och af förra ständer icke utsatt förr än efter tre års förlopp.
Men aningen af en anticiperad riksdag var ej fåfäng.
Den mest oförmodade och sorgligaste händelse gjorde den nödvändig.
Konung Adolf Fredriks hastiga dödsfall den 12 febr. 1771 kl. 8 om aftonen uppväckte en allmän bestörtning, men sorgen efter konungar varar ej länge.
Hopp och fruktan under en ny regering intager allas sinnen och lemnar ej rum åt andra känslor än det närvarande.
Det är framtiden, som det tillhör att sörja goda konungar, och den underlåter icke att i deras antal teckna den milde Adolf.
Rådet samlades om natten kort efter dödsfallet.
Dess första och angelägnaste göromål var att ofördröjligen afsända en express till den nya konungen med tidningar om händelsen, rådets sorgbetygelser och förklarade underdåniga önskan, att fädernesland(et) med det snaraste måtte få hugna sig af dess nådiga konungs närvaro.
Nödige anstalter gjordes tillika om de vanliga kungörelserna nästa förmiddag på stadens torg så väl af den aflidne konungens frånfälle som den nya konungens Gustaf den tredjes anträde till regeringen.
De illasinnade voro icke sysslolöse vid denna olyckshändelse.
Det hastiga dödsfallet förlänte dem den önskligaste anledning till de förklenligaste beskyllningars utspridande, hvilka, fastän vederlagde af anatomiska undersökningar, lemnade ej dess mindre obehagliga tvifvelsmål i flera sinnen, som antingen af ondska nekade sig åt öfvertygelsen eller af kärlek för det ovanliga voro ovillige för all däremot stridande upplysning.
Ett slags interregnum af flere veckor, under hvilka alla tidningar från konungen uteblefvo genom postgångens svårighet denna årstid öfver Bälten, förlänte åt de illasinnade ett ej mindre önskadt tillfälle till utspridande af de mest oroande rykten angående den unga konungens person, i hvilka ända till hans lif sattes i fråga.
När ändteligen osanningen af dessa rykten kunde bevisas genom säkre tidningars erhållande från konungen, med hvad glädje blefvo de icke mottagne af allmänheten, och med hvad ännu större blef icke konungen det själf, när han slutligen omfamnades i fosterlandets sköte.
Min sånggudinna, som varit död för allmänheten under flera års förlopp, lät sig höras vid dessa högtideliga tillfällen med en värme, som förundrade mig själf.
Mina tvänne Oder, den ena »vid första tidningen om konungens återresa», den senare »vid dess hemkomst till fäderneslandet» äro båda utan afseende på deras poetiska värde, hvarom vidare skall anföras, förtjänte af framtidens uppmärksamhet i anseende till den sannaste historiska teckning af rikets tillstånd vid konung Adolf Fredriks frånfälle, af partiernas stridiga tänkesätt och af svenska folkets kärlek för den unga konungen.
Efter Vasa slägtens utslocknande har under flera omskiften på tronen ingen konung åtnjutit denna folkets allmänna kärlek i likhet med Gustaf den tredje.
Jag kan ej fördölja min synnerliga kärlek för dessa tvänne oder, som efter trettio års förlopp snarare förökats, än den aftagit vid deras jämförande med andra skaldestycken, som under samma namn i senare år utkommit.
Jag tror mig icke fela, då jag vågar framställa dem båda som mönster i det skaldeslag, på hvilket de blifvit författade.
Entusiasmen, denna väsenteliga egenskap af en ode andas därstädes från början till slutet.
Man torde äfven i dem båda igenkänna dem af Boileau högt prisade vackra oordning, mästerstycke af konsten.
Då jag erkänner mig oberättigad till priset i flere skaldeslag, må det mig tillåtas att tillegna mig det uti tvänne, satirer och oden.
Till rättfärdigande af mitt omdöme måste jag åtnöjas med anförandet af några strofer ur dem båda.
I den första, sedan den kärlek blifvit anförd, hvarmed kronprinsen Gustaf blifvit omfamnad af Svea, uppmanas hon att fördubbla sina fröjdebetygelser vid dess uppstigande på tronen.
Fördubbla dina ljud, när hoppets fack(l)a skrider
Ifrån sin gryningskrets att lysa i sin höjd.
Fördubbla dina ljud med dem, som ryktet sprider
Med ljud af forna tider,
Och nya åldrars fröjd.
Af allt hvad trogna bröst kan ömt och lifligt röra,
Af ömsom ljuft och högt af alla stämmors slag,
Lät oss i Gustafs lof ditt rena samljud höra
Och vänja själ och öra
Att fatta dess behag.
Att den oro, jag visat under konungens frånvaro, icke varit tillgjord, är bevist af den lifligaste glädje vid dess hemkomst, uttryckt i första versen af den andra oden:
Det är då sant, jag får mig lemna
Åt glädjen, som mitt hjärta födt.
Jag Gustaf får min konung nämna,
Mitt öga har hans blickar mött.
I parquer, som min lifstråd spunnit!
Då jag min saknad dödlig funnit
Och sett vår himmel mindre blid,
Förlängen den till Nestors dagar.
Min värld, mitt öde mig behagar,
Jag lefver i en Gustafs tid.
Bland liknelser, i hvilka entusiasmen sig uttrycker, gör fyllest att anföra en enda ur den andra oden, där Svea anmanas att återkalla minnet af forntiden, då hon lefde fri och lycklig under skydd af stora konungar utan att själf inblanda sig i deras styrelse.
Du styr ej där, men får dig nära
I frihet på den jord, du ärft,
Och delar i ditt lugn den ära,
Som dina kungar dig förvärft.
Så i en åldrig lund jag träder,
Som orörd står mot alla väder,
När videts häck af stormar fylls.
I skuggan jag mig innesluter,
Vid ekens fot jag strålar njuter,
Hvaraf dess krönta topp förgylls100.
Jag var fyratio år gammal, när dessa oder författades, och anser mig till den tiden hafva bibehållit mitt snille i dess fulla styrka.
Om korta varelsen af dess låga efter det åratal aftagit, tillhör det andre att döma, åtminstone var det icke nog märkligt för att icke äfven förunna mig ett namn i det tillstund(an)de Gustaf den tredjes poetiska tidehvarf.
Min forna styrka har tid efter annan åter gifvit sig tillkänna, och i skaldeslag, där den mindre fordras och saknaden kan lyckligen ersättas genom andre egenskaper af smak och snille, har jag till mitt sextionde år ännu kunnat bland ungdomen mig framställa utan förloradt anseende.
Till firandet af konungens hemkomst var en äreport upprest vid början af Stockholms län på min brors föranstaltande, länets dåvarande höfdinge.
Jag var min bror följaktig till berörde ställe, fem och en half mil från Stockholm beläget, där vi i medio af maj månad tillika med åtskilliga af länets innevånare voro konungen till mötes.
Himlen gynnade oss med den vackraste dag, tillika den gladaste jag öfverlefvat, när konungen ankom, nedsteg ur vagnen, uppehöll sig vid äreporten, intog oss alla med en vänlighet, som lyste ur hans sköna ögon, och i en cirkel af åskådare gaf oss sin hand att kyssa.
Han hade midt på landsvägen i samling af den nästgränsande allmogen en cour vackrare än någon, som väntade honom i Stockholm.
Det var ej någon enda tillstädes, som ej rördes till glädjetårar.
Må man då döma om min känsla vid detta tillfälle, då jag fann för mina ögon den prins, jag så troget följt från dess barndom och den, hvars saknad mig så länge oroat.
Det var hjärtat, icke min sånggudinna, som dikterade mig, hvad jag sedan satte på papperet:
»Det är då sant, jag får mig lemna
Åt glädjen, som mitt hjärta födt.»
SJÄTTE DELEN.
Konungen fortsatte denna dag ej längre resan än till Södertälje, där han var sinnad att hvila öfver natten för att den påföljande dagen göra sitt intåg i Stockholm.
I det för honom utsedde nattläger blefvo vi, som varit honom följaktige, kallade till aftonmåltiden, vid hvilket tillfälle konungen täcktes återkalla sig vår forna bekantskap och försäkrade mig om sin beständiga gunst, den jag oförändrad åtnjutit under hela min lefnad.
Den efterföljande dagen anstäldes resan till Stockholm, där konungen med vanliga högtidligheter blef emottagen vid tullen och ledsagad under intåget.
Folket tillät hästarne att föra vagnen.
Det hade icke ännu blifvit dresseradt till dragare.
Allmänna fröjdebetygelser af trogna undersåter voro för konungen mera behaglige och smickrande.
Gustaf den tredje, 25 år gammal, lysande af ungdom och snille, mottog riksstyrelsen med ringa makt att regera och efter utseendet med en ännu mindre för framtiden.
Den sammankallade riksdagen lofvade icke att blifva gynnande för honom.
Ryska partiet eller nattmössorna hade ej förgäfves användt all möjligt arbete och kostnad vid riksdagmansvalen, som alla utslogo efter deras önskan.
Konungen hade att afvakta en riksdag, sammansatt till större delen af hans ifrigaste motståndare.
Efter några veckors hvila mottog konungen dessa ständer den 25 juni 1771101, dagen efter midsommarsdagen.
Mitt ändamål är icke att beskrifva denna riksdag och alla därunder timade hvälfningar, dess stolta början och snöpliga utgång äro tillräckligen kände.
Dess sanna och fullständiga teckning öfverlemnas åt framtiden, hvartill jag hvarken är hågad eller eger tillräckliga kunskaper.
Minnet däraf är obehagligt att återkalla.
Hvad mig enskyldt under förloppet däraf kunnat angå och med mitt öde eger gemenskap, är det enda, hvilket jag till fortsättning af min lefnadsbeskrifning finner mig föranlåten att anföra.
Hattarne hade i början af riksdagen pluraliteten på riddarhuset i landtmarskalks-102 och bänkmans-103 valen, i följe hvaraf pluraliteten af deras parti äfven deciderades i deputationerne och sekreta utskottet.
Bland ledamöterne i detta utskott hade jag den hedern att blifva utnämd, där vi hade att ovilkorligt besluta alla finans- och statsärender, alla de förnämsta grenar af riksstyrelsen, och där vi beslutade intet; det var nu mössornas ordning att spela mästare.
Allrådande i preste- och borgarestånden, hade de utvalt till ledamöter i utskottet deras ifrigaste anhängare, som hade den dubbla förnöjelsen att segra såväl öfver hattarne, som öfver adeln, emot hvilken deras bitterhet var uppstigen till den yppersta grad.
Adelns ledamöter hade vid sådana omständighet(er) ej annat att göra än att efter fåfänga ordväxlingar höra beslutet af prester och borgare dem förestafvas.
Vid mitt inträde i utskottet igenkände jag med fasa bland ledamöterne 1765 års ansigten.
De förnämste aktörer af denna ohyggliga riksdag hade åter uppträdt på banan med retad ifver öfver det inbrott, de lidit i deras välde under mellanriksdagen 1768.
Kronprinsen Gustafs åtgärd därvid var i friskt minne.
Han skulle som konung sättas ur tillstånd att våga dylika och ännu vådeligare uppträden, hans makt inskränkas inom ännu trängre gränser, än den redan blifvit genom äldre författningar.
Oviljan mot konungen underhölls med de kraftigaste medel af ryska hofvet, som för att behandla Sverge äfven som Polen, var högst angeläget att betaga den unga konungen all möjlighet att återställa rikets själfständighet och undandraga sig ett främmande ok.
Till vinnande af sitt ändamål hade det rådande partiet det lyckligaste tillfälle genom den nya konungaförsäkran, som åt utskottet var anförtrodt att författa och förelägga konungen, innan hyllningen kunde ega rum och kröningen honom tillåtas.
Som konungaförsäkran innehöll en förklaring eller tilläggning af regeringsformen och räknades af största vigt bland acta publica, så fordrades att samteliga stånden i dess beslutande skulle deltaga, i anseende hvartill deputerade af bondeståndet förordnades med säte och stämma i sekreta utskottet under afgörandet af detta granlaga ärende.
Deliberationerna blefvo därigenom ännu mera bullersamma och vidlyftige och utdrogos från den ena månaden till den andra, utan att man kunde hoppas, det fostret ändteligen skulle framkomma i dagsljuset.
Konungen förstod att därunder dölja sin otålighet, men allmänheten icke likaledes.
Folk från alla landsorter voro samlade för att bivista kröningen, hvartill ännu ingen dager kunde skönjas.
Allmänna missnöjet öfver det rådande partiet utbrast utan skonsamhet.
Man röjde tydeligen under denna tidsutdrägt det rådande partiets illvilja mot konungen, och man visste, att det var underhållit och betaldt af grannen för hvarje dag, som tiden kunde förhalas.
Efter nio månaders förlopp, då sekreta utskottet ej vågade att längre dröja med öfverlemnandet af sitt beslut, var det ändteligen i medio af mars månad 1772 färdigt att konungen tillställas.
Efter antagit bruk vid konung Adolf Fredriks tillträde till regeringen, skulle formuläret till konungaförsäkran till konungens öfverseende öfverlemnas, i det att hans underskrift därå tillika begärdes.
Deputerade utnämdes, åt hvilka denna kommission anförtroddes.
Såsom förste grefven i sekreta utskottet anmodades jag att vara deras anförare och föra ordet i ständernas namn.
Konungen emottog oss i nedra galleriet, sittande vid ett bord omgifven af sin vanliga vakt.
Mina ord voro, såvida jag dem kan minnas, att ständerna hade den nåden att genom oss, deras deputerade, efter antagit bruk till hans majestäts höga öfverseende öfverlemna det formulär, som efter något betänkande blifvit författadt till hans majestäts konungaförsäkran; hvarjämte riksens ständer i underdånighet anhöllo, det honom täcktes med dess höga underskrift densamma befästa och till riksdagen öfverlemna.
Konungen, utan att tillåta formuläret att uppläsas, svarade sig vara öfvertygad, att ständerne ej kunde ålägga honom andra pligter än dem, hvartill han sig redan förbundit, att han således utan betänkande antog deras afgifne formulär, som skulle, så snart det hunne att renskrifvas i dess kansli, med dess nam(n)s underskrift bekräftas och tillställas riksständerne efter deras önskan.
Deputerade hade därpå den nåden att kyssa konungens hand och förafskedas med det vänligaste ansigte.
Vi medbragte till sekreta utskottet konungens nådiga svar.
Jag hade förmodat, att den bevågenhet, hvarmed konungen samtyckt ständernas beslut, skulle väcka en allmän glädje, men däraf röjdes ej det ringaste tecken.
En seger kunde ej smickra detta ilskna folket utan föregången strid, uti hvilken man var säker om en ständig öfvervigt på konungens bekostnad.
Han förunnade dem icke denna förnöjelse.
Han kände otillräckligheten af föreställningar för att erhålla en tillbörlig makt, och att därtill fordrades kraftigare medel, för hvilka allmänheten ej ännu syntes fyllest beredd.
En lägligare tid afvaktades, och konungen lemnade medlertid med öfverlagdt tålamod öppet fält åt sina motståndare att med ett framhärdande raseri skynda deras egen undergång.
Ändteligen under denna olyckliga tid nalkades några glada dagar, dem jag med förtjusning i minnet återkallar, konungens hyllning och påföljande kröning.
Ovännen förmådde ej längre att bestrida honom dess första och medfödda rättigheter.
Beredelserna till dessa högtidligheter intogo ännu tvänne månader, förrän allmänhetens långa väntan sluteligen uppfyldes i medlet af maj månad104 1772.
Det är uti Sverge och detta land allena, som det interessanta skådespel för mänskliga samfundet framställes, när fria undersåtare af alla stånd genom deras fullmäktige förbinda sig med konungen genom det heligaste band, i det att de inför tronen aflägga deras trohets- och huldhets ed.
Majestätligheten af denna akt förhöjdes denna gången att blifva den enda i sitt slag såväl genom stället, där den uppfördes, som anseendet af den person, åt hvilken det yppersta rummet var tillegnadt Gustaf den tredje.
Konung Adolf Fredriks hyllning, af hvilken jag äfven varit vittne, uppfördes på borggården i gamla kungshuset105 på Riddarholmen, en trång plats, som med möda tillät rum åt andra åskådare än ständerne själfve.
För den nuvarande hyllningakt var den så kallade Logården utsedd, där i senare tid en parterr med lefvande häckar blifvit inrättad.
Den sidan slottet, som vetter mot hafvet, tillika med båda flygnarne voro öfverklädde med läktare, hvilka tillika med gården, likaledes med bänkar försedd, förunnade åt åskådare af alla stånd ej mindre än åt ständerne ett bekvämligt och tillräckligt utrymme.
Hafsviken nedanföre vimlade af båtar och fartyg, lika(le)des uppfylde med åskådare, som hade konungens tron i ögonsigte mellan båda flygnarne upprest.
Haf och land voro på en gång vittnen till denna lysande akt med ögonen fäste på konungen och öron uppspände att höra hans tal.
Vid förra hyllningar var vanligt, att presidenten i kansliet förde ordet på konungens vägnar.
Gustaf den tredje talade själf med en klar och behaglig stämma, hvaraf ljudet utbreddes kring hela den vidsträckta skådebanan.
Man skulle vara såld till kropp och själ åt en främmande makt för att icke röras af denna stämma, också är jag öfvertygad, att äfven hans bittraste ovänner för ett ögonblick åtminstone blefvo intagne.
Allmänheten blef det med hänryckning från denna stund och bevarade känslan deraf för evärdiga tider.
Efter ett års förlopp från riksdagens början uppfyldes sent omsider ändamålet af dess sammankallande, konungens kröning, som förrättades i Storkyrkan i närvaro af samteliga stånden och trängseln af nyfikne åskådare.
Oaktadt all den lysande prakt, som vid sådana tillfällen slösas, var denna senare högtidlighet mindre interessant både för ögat och hjärtat än den förras ädla enfald.
Smörjelseakten, som föregick, synes likväl förtjänt att anföras.
Förbunden med religion och förrättad under böner och välsignelser, kunde denna akt ej fela att vara på det högsta intagande, och jag erkände rättvisan af den högaktning, hvarmed allmänheten i alla tider den ansett.
Jag har ännu för mina ögon konungen, när han afklädd af den fursteliga mantlen och kronan i en hvit klädnad, oskuldens färg, och med blottadt hufvud knäböjde för den Högste under åkallan af dess mäktiga beskydd.
Kontrasten mellan den unga konungen och den gamla vördiga ärkebiskopen106 Beronius, som förrättade denna ceremoni, var i alla afseenden märkvärdig och gjorde ett intryck på min inbillning, som aldrig utplånas.
Egenteliga ändamålet af alla dessa ceremonier, vördnadens befästande för konungamakten, syntes i anseende till pluraliteten af närvarande ständer föga vunnit.
Hade det rådandet partit förstått sitt eget interesse och egt det ringaste vett och eftertanka, så hade det efter kröningens bivistande omedelbarligen slutat riksdagen.
Af konungens kända karaktär och hans billiga missnöje öfver ständernas förhållande kunde slutas, att hämden grodde (i) hans hjärta, hvars vådliga utbrott icke kunde undvikas utan genom den hastigaste reträtt.
Tillfället hade därigenom blifvit betagit för konungen att till sin fördel nytja allmänhetens då varande förtjusning.
Under afvaktan af en tillkommande riksdag skulle denna flyktiga låga förmodeligen svalna, och äfven konungen i en trögare ålder snarare bekväma sig vid de fjättrar, som blifvit honom ålagde.
Men nattmössornas vanliga inskränkta begrepp och högmodet af deras framgång lemnade ej rum åt något eftersinnande.
Med förakt både för konung och allmänhet fortsatte de deras öfverläggningar; det månadtliga underhåll, de erhöllo af ryska ministern, var för behagligt att kunna försaka.
Riksdagen måste utdragas och, om möjligt vore, blifva beständig för att vaka öfver konungens förhållande och tillintetgöra det underliggande partiet för evärdliga tider.
Den önskligaste frihet syntes dem förunnad att handla efter behag.
Äfven Stockholm var öfverlemnadt åt deras välde.
Icke allenast folket från landsorterne, som bivistat kröningen, var bortrest, utan ock större delen af riddarhusets ledamöter af båda partierne, som öfvergåfvo fältet, större delen af ledsnad, någre de klokaste hufvuden för att icke öfvervara en förutsedd oundviklig revolution, den de hvarken voro hågade att befrämja eller funno sig i tillstånd att afböja.
Jag var bland de första, som åtföljde den allmänna utvandringen.
Förkväfd af de obehagligaste dunster i sekreta utskottet, var jag förlägen att andas en frisk luft.
Jag reste till det älskade Skenäs, där jag efter några dagars vistande öfverlemnade hustru och barn i min goda systers vård, föranlåten att åter begifva mig till riksdagen, icke af hopp att vara vittne till någon lycklig brytning i de allmänna ärenderna, men för bevakandet af en enskyldt angelägenhet.
Min svärfar hade den varande riksdagen itererat sin ansökning om ersättning för sitt lidande under 65 års riksmöte.
En partilöpare hade åtagit sig att genomdrifva saken under skriftelig förbindelse af halfva summan, som kunde utpressas.
Oaktadt dessa skamlösa vilkor måste jag förnimma, att den egennyttiga fullmäktigen ej förmått att det ringaste uträtta.
Det var ej i naturen af då varande järnregering att bevisa någon rättvisa än mindre att röras af medlidande.
Äran däraf var förbehållen åt en mänsklig regering, som under rikets mest förtviflade tillstånd ändteligen till allmän och enskyldt förnöjelse uppdagades.
Nattmössorna hade de förflutne veckor tillbragt oroliga dagar och sömnlösa nätter.
Konungen hade i spetsen af sitt lifgarde marscherat ut på Ladugårdsgärdet, där han bivistade de vanliga militäriska öfningar.
Soldatens tillgifven(het) för konungen kunde ej dragas i tvifvelsmål.
Han syntes i tillstånd att med väpnad hand nedergöra sina motståndare.
Nödiga försvarsmedel voro påtänkte, som varit fåfänga, om icke konungen velat förbida en eklatantare hämd.
Gnistrorne af revolution skulle spridas från båda rikets landsändar, förrän den i hufvudstaden utblossade.
Medlertid och intill dess planen hunnit verkställas, rådde däröfver den djupaste okunnighet.
Icke den ringaste anledning till något våldsamt företag kunde spörjas.
Konungen återkom till staden.
Manskapet skingrades, och nattmössorna andades.
De ansågo konungens förmenta efterlåtenhet som en feghet och åsidosatte för honom den anständigaste aktning.
Tiden att verkställa deras våldsamma beslut ansågs nu så mycket mera gynnande, som de äfven på riddarhuset voro allrådande.
Man kunde icke utan den lifligaste saknad och vämjelse nu mera inträda på detta fordom lysande samlingsrum, där rösten af de yppersta talare återskallat, där en ädel strid partierna emellan varit utmärkt af snille och kunskaper och delade allmänhetens uppmärksamhet.
Sedan de förnämste ledamöter funnit rådligast att antingen sig afhålla eller med stillatigande bivista rådplägningen, styrdes nu detta hus af de föraktligaste ledamöter, ryktbare för ett ögonblick, men hvilkas namn hvarken förr eller senare funnits förtjänta att nämnas.
Desse ledamöter af riddarhuset, danade att sammankopplas med de tri öfrige stånden, antogo sig den gemena rollen att öppna fältet för de beslutade våldsamheter, hvilka genom en riksens ständers kommission skulle utföras.
Proposition af en sådan kommission uppväckte en allmän förskräckelse.
Man kände från 56 och 65 års riksdagars bedröfliga minne, hvad oinskränkt makt som åt en sådan inkvisitionsdomstol öfverlemnades att undersöka och afdöma alla mål, som dit kunde förvisas eller efter behag upptagas.
Icke någon enda medborgare förutan det rådande partiet ansåg sig säker för förföljelser och att icke antastas till lif eller egendom.
Hämden öfver 68 års riksdagskallelse var ej ännu försonad genom den försäkran, som af konungen blifvit utkräfd.
Ledamöterne af rikets kollegier, som igenom deras biträde befordrat denna kallelse, skulle som förbrytare mot grundlagen afstraffas.
Man kunde ej veta, huru långt denna statsinkvisition vidare skulle sträckas, men hattarne kunde vara förvissade, att deras totala undergång därmed isynnerhet var påsyftad.
De voro i allmänhet icke mindre än hofmän, ehuruväl de därföre voro ansedde, men mössornas oförstånd tvingade hattarne att för egen säkerhet befrämja konungens afsigter, hvilket de ock gjorde med all den öfverlägsenhet af snille, hvarföre de varit kände i alla omskiften.