Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här äro nu under innevar:de hösttermin 51 lärjungar tillstädes.
Af dessa äro 28, som hafva sitt hemvist utom Christinehamn, hvaraf synes, att en skola här är af vigt ej blott för staden, utan nästan ännu mera för orten omkring.
Af ofvannämnde 51 lärjungar studera 34 klassiska språk, hvilket intygar, att den öfvervägande mängden af målsmän härstädes önska bibringa sina barn så grundliga studier som möjligt.
Besinnar man vidare att dessa lärjungar äro fördelade på tvenne bildningslinier, att de i den lägsta afdelmn nyss lemnat abc-boken, och att de i den högre läsa på de kurser, som erfordras för uptagande på Gymnasium; att mer än 2/3 studera klassiska språken, att 150 h 200 scripta på fyra olika språk i hvarje vecka måste behörigen genomgås o. s. v., så skall man lätteligen inse, att till och med detta Den 29 November f. m. 497 detta antal lärjungar ej utan stora ansträngningar och försakelser skall kunna skötas af blott tvenne, dertill högeligen illa lönta lärare.
Skolans föreståndare har nemi. endast 24 Vj t:r kronotionde.
Hans öfriga inkomster bestå af dels hushyresmedel af staden, nyss förhöjda från 100 till 200 11;dr b:ko, samt omkring hälften af de algifter, sorn betalas af förmögnare skolynglingar.
Den biträdande läraren har ingen lön på stat, men af staden 200 K:dr b;ko, samt hälften af ofvannämnde skolafgifter och dessutom 20
R:dr b:ko i hushyra.
Det är häraf uppenbaradt, att skolans tjenstemän ingalunda äro aflönta i förhållande till skolans vigt och upgift, äfvensom det bör synas obilligt, att staden ensam får hufvudsakligen vidkännas kostnaderna för en läroinrättning, som fullt ut lika mycket begagnas af kringliggande trakters ungdom.
Då nu härmed jemföres förhållandet vid andra inom samma (Carlstads) stift befintliga läroverk, med samma upgift som Christinehamns skola, så ser man hur vanlottad den sistnämnda är.
I Amål är en skola med Rektor och tvenne Colleger.
Lärjungarnes antal var der, enl. sist utkomna rektorsprogram, 50, således 16 å 17 lärjungar på en lärare.
I Pliilipstads skola tjenstgöra likaledes en Rektor och tvenne Colleger.
Enl. sisla redogörelsen för densamma upgick lärjungarnes antal till 24, af hvilka blott 4 studerade latin.
Här äro alltså 8 lärjungar på en lärare, då i Christinehamns skola under samma tid voro 51 lärjungar, af hvilka 34 studerade gamla språken, således 25, å 26 lärjungar på hvarje lärare.
Af det nu anförda torde tillräckligt inses behofvet af ett statsanslag åt Christinehamns skola, äfvensom Statens moraliska skyldighet att omhulda en läroanstalt, om hvilken Hr Biskop Agardh ej längesedan i ett afskedstal till skolans personal yttrade följande ord: »Att ingen skola i Sverige, i förhållande till sina resurser, bragt undervisningen till den utveckling, sorn här skett.»
Om remiss till vederbdigt
Utsk. af denna motion anhålles vördsammast.
Hr von Schantz, Carl Jak.:
Till följd af åtskilliga bebestyr, som åligga mig, finner jag mig nödsakad att på en kort tid lemna Riksdagen, samt får derföre afsäga mig den plats såsom Bänkman, hvilken blifvit mig lemnad, hvarjemte jag anhåller att vid min Riksdagsmannarätt varda bibehållen.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att sedan Hr von Schantz afsagt sig sin befattning såsom Bänkman inom 17 BänkrmsAfdelmn, val till Bänkman inom denna afdeln. komme att förrättas vid början af nästa plenum. H. I. 32 m
Den 29 November f. m. Gr. von Platen, Baltzar:
Då fråga blifvit väckt om användande af statsmedel till upköp af Svenska konstnärers arbeten, vill jag icke underlåta, att äfven för min del söka medverka till en åtgärd, redan vidtagen inom de flesta andra bildade samhällen, egnad att utbilda de vackra anlag, med hvilka Försynen, äfven i detta fall, i rikt mått utrustat det Svenska folket, och derigenom i så väsentlig mån bidragande till att höja Sveriges anseende bland den bildade verldens öfriga folkslag.
Jag vågar i sammanhang härmed föreslå, att genast bringa denna tanke till verkställighet, enär endast brist på lämplig anledn. synes mig böra få verka upskof utaf hvad som anses på något sätt kunna bidraga till fosterlandets ära.
Jag gör det nu af det skäl, att sällan har väl något landets barn med mera ihärdighet och mera framgång arbetat sig fram på den mödosamma vägen till det mål, hvartåt han sträfvat, än målaren Marcus Jarson, och ej mindre de vitsord han vetat förtjena sig i andra länder, der konsten hunnit en hög grad af utveckling, än de vittnesbörd, hvartill han här hemma, genom sina utställda taflor, gjort sig berättigad, bevisa till hvilken ståndpunkt han, genom sina, man kan väl säga i mera än ett hänseende fosterländska bemödanden, kunnat höja sig, och hvarthän han under fortsatta bemödanden bör kunna hinna.
Sådant mål hinnes emellertid icke utan stora mödor och upoffringar, och synnerligen för dem, hvilka ieke med denna verldens goda kunna underlätta desamma, måste sådant mången gång ske på bekostnad af kroppskrafter och helsa; och denna de flesta af Tära artisters tunga lott, hvilken endast genom den varmaste känsla, den mest lefvande håg kan fördragas, har visserligen icke i mindre än vanlig mån tillfallit Larson.
Tanken härpå leder tankarne på framtiden, oeh detta i sammanhang med en för hvarje rättänkande sinne naturlig böjelse, att i sitt eget fosterland skapa sig ett minne, föranleder honom att önska, det Staten icke måtte anse det största af hans utförda arbeten allt för litet eller allt för ovärdigt, att få ett rum i den byggnad, som för konstalster af alla slag blifvit afsedd.
Att ifrågav:de tafla inköpes för det K.
Museets räkning, och att för detta ändamål ett förslagsanslag af 10,000 R:dr b:ko ställes till K.
M:s förordnande för att, sedan vilkoren för köpet genom vederb:de blifvit upgjorda, i mån af behofvet användas och med en tredjedel om året utgå.
Om remiss till vederbörligt Utsk. anhålles.
Den 29 November e. ra. 499 Anmäldes och lades på bordet ett från Const.Utsk. inkommet Mern.
M 2, med upgift å hvilande förslag till ändring i Grundlagarna - H. E. o. Ad. åtskiljdes kl. i/i 3 e. m.
Lördagen den 29 November 1856.
Hr Montgomery, Gustaf, upläste 3 motioner af följande innehåll: 1:0.
I anledn. af en nyligen väckt motion, att den lånerörelse emot inteckning i fastigheter å landet och i städerna, som hittills bedrifvits af EiksBanken, skulle uphöra och öfverflyttas till Hypotheksföreningarne, föranlåtes jag härigenom väcka en framställning af annat syfte.
Jag befarar nemi., att man på sednare tider, af blind nitälskan lör lokala och mer enskildta intressen, kommit att förbise vigten och värdet deraf, att det är E.
St:rs pligt att framförallt vaka öfver deras egen Banks säkerhet och bestånd.
På denna säkerhet och detta bestånd hvilar likväl ytterst ej allenast alla privata bankinrättningars och associationers framgång, utan ock hela landets financiella och politiska ställning.
Andra må, med mer eller mindre skäl, af allmänna eller enskilda bevekelsegrunder, prisa och uphöja det goda, som våra många och nog betänkligt sig mångfaldigande Privatbanker uträttat för landet och otvetydigast för sina aktieegare.
Jag för min del anser det hafva varit den största lycka för dem, att de icke ännu blifvit utsatta för några allvarsammare påkänningar.
Jag tror att den allmänna välmågan (hvars verklighet och vidd må motsvara de utsträckta förhoppningarne derpå!) hufvudsakligen bör, jemte de föreg:de årens goda skördar och lyckliga handelsförhållanden, tillskrifvas EiksBanken och det sätt, hvarpå realisationen af densamma blifvit uppehållen; så att bade exportörer och importörer, utan några fluktuationer i kursen, varit fullt tryggade i alla deras affärer med utlandet.
Icke eller bör glömmas, att EiksBanken årligen lemnat en behållen inkomst af soo Dea 29 November e. m. en mill.
R:dr b:ko, som varit ganska god för R.
St:r att få vidkännas vid statsregleringens upgörande.
Yill man fortfarande påräkna denna säkerhet och dessa förmåner, så måste man akta sig att rubba Bankens grundfonder eller borttaga dess inkomstkällor.
Såsom grundfond, hvilken icke behöfver vara rörlig, men dock innefatta full säkerhet under alla föränderliga förhållanden, finnes icke något lämpligare, än de 6 l/2 milhr R:dr b:ko, som Banken f. n. eger utestående emot inteckningar uti fastigheter inom halfva taxeringsvärdet, och på hvilka fordringar Banken årligen upbär en inkomst af 260,000 R:dr.
Några verkliga skäl, hvarföre Banken skulle uphöra med denna snart sekelgamla lånerörelse och afhända sig denna dess enda realsäkerhet, kan jag svårligen uptäuka.
Kostnaderna för rörelsens bedrifvande kunna ej vara, stora och än mindre afskräckande, då de ske i samband med Bankens öfriga åtgärder samt ersättas mångfaldigt af inkomsterna.
Skulle Hypoteksföreningarne i stället lemna deras egna obligationer, löpande förmodligen med en lägre ränta, så blefve resultatet för Banken säkerligen förlutt, men ingalunda vinst.
Dessutom innehar
Banken redan förut dylika obligationer till så betydliga belopp, att det kunde vara mindre redligt att ytterligare öka dem med en sådan summa.
Icke eller föreställer jag mig, att Hypoteksföreningarne kunna och vilja öfvertaga andra lån, än hvar och en för sitt distrikt, då alltid en mängd lån blifva qvar för de län, som icke ega Hypotheksföreningar, såsom exempelvis alla de norra landsorterna.
Tager man åter företrädesvis i betraktande allmänhetens fördel, så är jag fullt öfvertygad derom, att, efter de obetydliga jemkningar jag här nedan skall hafva äran föreslå, åsyftande någon förhöjning dels i panternas värden och dels i den medgifna högsta lånesumman, ingen skall tveka att hellre taga sitt lån af Riksbanken emot en lägre, alltid gifven ränta, med säkerhet att derifrån aldrig varda upsagd, men med fullkomlig frihet att när som helst inbetala hela lånet, än att vända sig till Hypotheksföreningarne, der räntan både är högre och kan blifva underkastad flera förändringar samt lånet tillika ovillkorligen måste utestå en viss längre tid.
Äfvenledes kan det ej bestridas, att sedan den för hvarje låntagare högst vigtiga förändringen nu blifvit inom Riksbanken tillvägabragt, att man får skriftvexla direkte med Banken, ang:de sina låneangelägenheter, samt att ej allenast de nya lånen öfversändas med posten emot en ringa afgift, utan ock att hvarje inbetalning kan verkställas för 24 sk. b:ko, postporto inberäknade så kunna ju aldrig dessa ärenden lättare och lindrigare vara ombesörjde hos Hypotheksföreningarne.
Deremot finnes i Banken ännu qvarstående en annan lånerörelse, visserligen icke af större omfång, emedan den består af endast 80,000 R:dr b:ko, men som är alldeles främmande för Bankens verksamhet och ingalunda vinstgifvande eller säker, nemi, de s. k. skiftes- och odlingslånen.
Dessa lån tillkommo för omkring 40 år tillbaka och hade till sin första bestämmelse att understödja odlingsföretag i allmänhet.
Sedermera öfvergick deras ändamål till befordrande af laga skiften i förening med bostäders utflyttning å Den 29 November e. m.
SOI hemman.
Numera synas några upoffringar, hvarken i ena eller andra hänseendet, vara erforderliga, åtminstone ej i båda fallen.
Men om dessa lån skola fortgå, så tillhörer det Riksg:sKont,, som förut lemnar lån till andra odlingsföretag, men icke ltiksBanken, att handhafva dem.
Säkerheten af dessa lån består endast och allenast i personel borgen, hvilken i Banken omöjligen kan bedömas efter annan måttstock än vederhäftighetsbetygen.
Också bar Banken under förra tider derpå gjort betydliga förluster, hvarom de hos K.
St:r ofta förekommande afskrifningsfrågorna nogsamt vitsorda.
Någon vinst kan i alla fall af dessa lån ej påräknas, då räntan är fastställd till blott två proc.
Med stöd af här förut anförda skäl och åberopade grunder, får jag vördsamt föreslå: l:o Att fastighetslånerörelsen må fortfarande bedrifvas af RiksBanken, utan andra förändringar än: a) att 1855 års taxeringsvärde å panterna tages till grund för lånesuinmans bestämmande, i st. f. det af år 1846, som man hitintills följt; och b) att beloppet af hvad i dylika lån till en låntagare får utgifvas, varder förhöjdt ifrån 6,000 till 12,000 R:dr b:ko, eller 18,000 R:dr runt; samt 2:o att några nya skiftes- och odlingslån icke vidare måtte beviljas och utgifvas från ltiksBanken.
De utestående lånen borde dock, i stadgad ordning, indrifvas af Itiks.- Banken.
Men om dessa lån anses fortfarande nyttiga och nödiga, så böra de 3:0 af Biksg:sKont. öfvertagas, att derifrån utgå och der bokföras.
Om remiss till BankoUtsk. anhåller jag för denna min motion.
Begärdes på bordet. 2:0 Under 1844 och 1845 årens Riksdag bemyndigades BankoFullimge »för bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska kassa», att af välkända och säkra trassenter eller endossenter, efter en kurs af 128 sk. och derunder, upköpa vexlar, dragna å högst 67 dagar och betalbara uti Hamburg eller Altona.
Tillika updrogs åt nämnde Fulltmge, att disponera den fond, som härigenom upkom, antingen medelst afgifvande af vexlar eller indragning af silfver in natura, under iakttagande, att silfver icke utöfver ett visst belopp blefve längre tider utestående hos de utländska husen.
Åt detta bemyndigande, som sedermera vid efterföljande Riksdagar blifvit förnyadt, endast med de förändringar, att jemväl 90 dagars vexlar finge inköpas och att den summa, som kunde få blifva utestående, fördubblades, borde efter min tanka omöjligen kunna gifvas någon annan tolkning, hvilket också öfvercnsstämmer med sjelfva ordalydelsen, än den, att dermed endast afsågs metalliska kassans bibehållande och förstärkning.
Så har detsamma dock icke blifvit tillämpadt, emedan det vill uppenbara sig, att man ansett kursens bibehållande på en viss ståndpunkt hafva utgjort hufvudsakliga bemödandet.
Till bevis derpå kan anföras, att år 1854, då vexeltillgången var ovanligt rik, så att kur - 502 Den 29 November e. m. sen säkerligen nedgått ganska betydligt, om den icke blifvit uppehållen genom Bankens vexelköp, och då följaktligen någon anledn. till större silfveruttag icke förefanns, fortfor Banken att oafbrutet köpa vexlar efter en högre kurs, hvarigenom hos de med Banken kontraherande handelshusen i Hamburg upkommo betydliga fordringar, som åter föranledde en större silfverimport till
Banken och dermed alltid förenade större omkostnader, så att vexelrörelsen för nämnde år, i st. f. att lemna någon behållning-, tvärtom gaf en förlust af ej mindre än öfver 130,000 E:dr b:ko.
För innevar:de år deremot, då en allmän brist på vexlar upstått och man således hade att förvänta ett strängt anlitande af Bankens silfverförråd, har man, långt ifrån att, så vidt möjligt varit, söka förekomma detta, tvärtom underlättat silfveruttaget genom upköp af vexlar och derför lemnad kontant valuta, som genast blifvit använd till uttagande af silfver.
Fördelen af sådana transaktioner för den enskilde spe kulanten har också varit alldeles påtaglig, ty då han den ena dagen fått sälja vexlar till Banken (betalbara först om 90 dagar, eller efter 3 månader), och för de då erhållna penningarne kunnat påföljande eller samma dag uttaga silfver i Banken, som genast varit användbart; så har han för den obetydliga upoffringen af V2 sk. på SpecieB:drn haft ränta på sina penningar hela den långa mellantiden.
Och då denna ränta varit ganska hög i Hamburg, har vinsten dymedelst ansenligen stegrats.
Också har under de G ä 7 månader sjöfarten varit öppen ej mindre än omkring 5 milhr R:dr silfver utgått ifrån Banken till utländska orter.
Till förekommande i framtiden af dessa menliga förhållanden, och då det synes ostridigt samt äfven blifvit af erfarenheten besannadt, att
Banken icke kan förse sig med silfver utifrån utan stora upoffringar, får jag vördsamt föreslå:
Dels att BankoFulhmge erhålla ännu bestämdare föreskrifter, att icke företaga vexelköp annorledes än efter möjligaste lägsta kurs och med fästadt afseende uteslutande å Bankens intresse eller behof af förstärkning i dess metalliska kassa, dels att någon annan valuta i silfver icke får från Banken utlemnas, än i preglad form, hvarigenom exporten åtminstone icke underlättas, såsom nu sker med plantsars utgifvande, hvilka utgå mera såsom handelsvara än i följd af verkligt behof för importen, och dels att vid upkommande större brist på vexlar, BankoFullm:ge företrädesvis böra anlita den i 113 §:n af sednaste Bankoreghte dem medgifna rättighet, att å utrikes ort tillskynda sig ett kreditiv till ett belopp, motsvarande högst Tre milhr R;dr silfver, hvarpå Fullimge då kunde och borde draga genom försålda vexlar.
Jag anhåller om remiss af denna min vördsamma motion.
Begärdes på bordet. 3:°.
Ett^ mångårigt vistande i Umeå stad och lika lång erfarenhet såsom dåvar:de styresman öfver Westerbottens län, har öfvertyga!
Den 29 November e. m. 503 mig om behofvet af en utvidgad Elementarlärdomskola för denna ort.
Jag anser mig derföre pligtig, att derpå fästa Pikets nu församlade St:rs behjertansvärda upmärksamhet.
Jag hoppas så mycket mer, att It.
St:r icke skola lemna denna angelägenhet å sido, som desamma under de föreg:de Itiksdagarna visat en berömvärd nitälskan* för alla bildningsanstalters förbättring och utvidgning.
Dessa utgöra också de egentliga källorna, hvarifrån folkets tilltagande duglighet och sedlighet utgå.
Ju mera dessa mensklighetens ädlaste källor mångdubblas och göras tillgängliga för alla, som önska inhemta kunskaper för upfyllandet af sitt lifs bestämmelse, ju mer stiger ett lands värde i intellectuelt och materielt hänseende, i religiös lyftning, i dygd, i fosterlandskänsla och kraft.
Sålunda äro inga upoffringar för stora, inga statsutgifter nödvändigare, inga nyttigare, ädlare, angelägnare, ty inga sådana belönas bättre, bära högre ränta eller återskänka skönare och varaktigare frukter, än de som ske för tillviigabringande eller förbättrande och utvidgande af rikets bildningsanstalter.
Af dessa orsaker och skäl, som af ingen rätttänkande och uplyst man kunna vederläggas eller jäfvas, har Östersunds Elementarskola vunnit sin fullkomning, och af lika anledmr har också Regeringen föreslagit behofvet af en utvidgad Elementarskola i Piteå eller Luleå.
Hvarföre skulle då Umeå Elementar skola, med sina hundrade lärjungar och sitt lika afstånd från Hernösand, som Östersund har dit, och med enahanda aflägsenhet från Piteå och ändå längre från Luleå, lemnäs åt sitt öde?
Jag kan ej finna någon annan orsak dertill än glömskan, ty Westerbottens innevånare äro åtminstone lika, om ej mer tillgängliga för intellectuel bildning, som de närgränsande länens, eller hvilka andra orters innebyggare som helst.
Att då vägra dem den fördel af en utvidgad och fullständig Elementarskola i Umeå, som Jemtland redan eger i Östersund, och Norrbotten har, enl.
Kegeringens förslag, att med allt skäl hoppas i Piteå eller Luleå, vore en så uppenbar orättvisa, att jag intet ögonblick befarar, att R.
St:r låta komma en sådan sig till last och en hel landsort till namnlös skada.
Under gladt hopp om R.
St:rs bifall, får jag derföre vördsammast föreslå: att erforderliga medel må anslås till befrämjande af en fullständig Elementarskola i Umeå stad, så att lärjungarne derifrån må kunna admitteras direkte till Univera sitetet.
Om remiss till vederbörligt Utsk. af denna min motion anhåller jag vördsamt.
Hr Adelborg, Anders Otto, upläste följande motion:
Eör hvarje fosterlandsvän bör landets ekonomiska utveckling vara af stor vigt.
Ett jemt och säkert fortskridande i denna väg grundlägger den enskildes sjelfbestånd, på samma gang som det gifver ett af de säkraste medlen till Statens oberoende.
Vårt samhälle har, under sednare decennier, tagit betydliga steg framåt pa denna bana.
Friare institutioner, i förening med lyckliga konjunc - 604 Den 29 November e. m. turer, hafva alstrat ett sträfvande till förbättring i alla riktningar, som gifver det bästa hopp om tilltagande styrka i våra materiella krafter.
Afven jordbruket, denna vår så länge eftersatta moderniiring, har vaknat upp ur sin långvariga dvala och åter intagit sin rätta ställning, såsom landets förnämsta inkomstkälla.
Vårt älskade fäderneslands herrliga natur har blifvit väckt till ny verksamhet och kraft samt visat en skymt af hvad en väl begagnad framtid kan och bör bära i sitt sköte.
Gyldene skördar bölja nu, der öde trakter fordom funnos, och odlarens idoga arm finner knappast något hinder för svårt.
Den tid har inträdt då, i st. f. brist, milhr t:r säd föras ut, för att, i bredd med Svenskens jern, på utländsk marknad visa, hvad linu äfven i fredliga värf förmår.
Alla tecken gifva tillkänna, att en lycklig ekonomisk framgång är på väg att lägga de första efterlängtade grundstenarne till en blifvande nationalrikedom; och med enig ifver arbetar
Sveas folk på att gifva sin samhällsbyggnad den inre styrka och säkerhet, som, mer än allt annat, trygga dess yttre oberoende.
Men till motsatts mot denna taflas ljusa dagrar finnas äfven skuggor; landtbruket, ehuru hugnande dess framgång varit i alla andra afseenden, står dock ännu allt för långt tillbaka i en af dess vigtigaste grenar.
Den odlade jordens vård bedrifves med en omsorg, väl svarande mot våra tillgångar och tidens kraf; men ängen är ej ännu åkerns moder; — ladugården är försummad.
Dess för lefnadsbehofven oundgängliga produkter locka stora summor ur landet, och långa tider torde ännu åtgå innan ändring i detta sker.
Till skam för vårt land utbytes vår säd, icke allenast emot koloniernas varor, utan äfven mot verkliga födoämnen, som vi sjelfva i tillräckligt belopp borde kunna producera.
En blick på våra tullupgifter vitsordar tyvärr allt för väl detta förhållande.
Kött, fläsk, ost och smör införskrifvas årligen i stora qvantiter, hvilket knappast någon skulle tro, som känner de tillgångar vårt land eger.
Se denna vidsträckta yta, med sin ymniga tillgång på betesmark, sina betydliga naturliga ängar och sina odlingstillfällen utan gräns, erbjuder icke den tillgång för husdjurens trefnad och förkofran?
Nära hälften af vårt land, på så nordlig bredd belägen, att jordens skötsel deraf lider, och frosten icke sällan förhärjar åkerns gröda; upfylld af gräsbeväxta kärr och betesrika fjällbygder — arden icke enkom skapad för att framkalla en högt updrifven boskapsskötsel samt vinstgifvande inkomster af densamma.
Och detta oaktadt stå vi, hvad vår boskapsafvel beträffar, långt under andra länder; ett förhållande, hvilket tyvärr ej kan förnekas.
I de länder, som stå högst i landtbruksväg, har man sedan längre tider tillbaka, genom allmänna och enskildta upoffringar, sökt updrifva ladugårdsproduktionen till den högsta möjliga afkastning; och bland de mest dertill befordrande medel man anviindt hörer utan tvifvel förädlingen af landets kreatur.
Genom höga premier, expositioner af utmärkta djur, fri import af sådana m. m., har man sökt upmuntra landtmännens bemödanden i denna väg; och förvånande samt för landbruket högst lyckliga resultater hafva derigenom vunnits.
Genom ett noga aktgifvande på naturliga förhål - Den 29 November e. m. 605 landen och ett ihärdigt uprepande af otaliga försök, har man der gjort husdjurens förädling till en verklig vetenskap, och hunnit så långt, att form, lynne och öfriga egenskaper nära nog efter menniskans godtycke kunna förändras.
De många utmärkta constanta kreatursracer, som England och Frankrike numera hafva att upvisa, härstamma alla ifrån urfäder, lika små och ofullkomliga, som våra närvande slag.
Endast dessa nationers egen eftertanka och omsorg ha bringat deras boskapsafvel på den höga ståndpunkt den nu står.
Den Engelska Durhamsracen eller de s. k. Shorthorns, den första race med constanta egenskaper, som i England ansågs ega något högre värde, upkom der endast för omkring 50 år sedan, genom de i denna viig outtröttliga och för sin fosterlandskärlek högt aktade bröderna Colling’s bemödande; och sedan dess hafva Englands flesta öfriga racer så småningom upstått.
En tid af omkring 70 år har åtgått för England till att updraga de förträffliga constanta racer der nu finnas, en tid ju ej så utomordentligt lång, att den kan afskräcka från efterföljd af detta vackra exempel.
Utan dessa bemödanden, att, af egna redan acklimatiserade djurslag, bilda något eget för sig, hade Engelsmännen omöjligt, om ock de bästa utländska kreatur till landet in forsk r i fvits, kunnat upnå någon verklig grad af djurförädling.
Se der äfven orsaken till, hvarföre de försök af detta slag, som man på sednare tider gjort inom vårt land, ej svarat emot våra förhoppningar.
Ar 1844 anslogo E. St:r 70,000 E:dr b:ko till upriittande af stamholländerier för utländska constanta kreatursracer.