Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
All annan ansvarspåföljd eller betalningsskyldighet vore inconstitulionel, såsom gående utöfver grundlagens gräns oell derför af en revolutionär tendens, som, om den äfven inom vårt land föga betyder eller verkar, dock är af en betänklig art, med afseende på Rikets förhållande till främmande makter, hvilka icke lära underlåta att pröfva vårt svaghetstillstånd, bevittnadt genom konungamaktens comprometterande.
Det är denna kränkning af konungavärdigheten och följaktligen thronens undergräfvande, jag anser mig pligtig, såsom en constitutinnel medborgare i det monarkiska Sverige, att motverka, och förklarar väl betänkt, att, om ock ett statsbrott anses förenadt med cabinettseassans skuldsättning, jag röstar för denna skulds öfvertagande af statsverket såsom en Rikets gäld, samt vi kar, nit dess liqviderande, oberoende af den ansvarspåföljd och restitution af medlen till statsverket, som i laglig väg kan utkräfvas, likväl måtte ske med iakttagande af de säkerhetsmått, som anses nödiga till förebyggande af all ytterligare brist i ministerstatens anslag.
Af hvad jag här yttrat, följer min anhållan om återremiss; ägande jag den förhoppning, att SlatsUtsk. finner anledn. till en noggrannare utredning af ämnet, hvarefter de olika meningarne, granskade och Riks,Ståndens pröfning underställde, torde tjena till ledning för den opinion, sorn under behandlingen af denna snmhällsvigtiga fråga bör i sin mån bidraga till en mera pai lementarisk utveckling af vårt statsskick och gifva en constitutionel riktning åt vårt regeringssysleme.
Då jag redan en gång haft tillfälle ytt ra mig i sak, dertill jag föga har att tillägga, skall jag söka vara så kort sorn möjligt att besvara några anraärkmr.
Först likväl kan jag icke undgå att vidröra en sats eller ett förklarande, som den värde ledamoten, hvilken yttrade sig näst efter mig, gifvit tillkänna.
Hr Lagerhjelm förklarade, alt örn icke cabinettseassans skuld blefve betald, skulle en fortsatt skuldsättning deraf följa.
Jag får förklara, att jag icke skulle anse någonting olyckligare, än om en fortsatt skuldsättning komme att äga runi.
Frågan är således, huru man bäst skall förekomma en sådan ytterligare skuldsättning.
Jag tror icke, sedan det blifvit öppet förklarad! hvem som gjort skulden,— ett sorn jag icke anser egentligt ord — att framtida skuldsättning bäst förekommes derigenom att R.
St. betala den skuld som är gjord.
Kunde jag öfvertygas derom, så skulle jag möjligtvis inlåta mig uti någon underhandling; men någon sådan kan icke komma i fråga med den person, som säges hafva gjort skulden, och derför, många andra skäl 684 Den a; Februari f. m. outsagde, kan jag icke antaga att det vore ett bra sätt att förekomma ytterligare skuldsättning att betala den redan, efter livad man suger, existerande skulden; ty det ligger för en livar öppet, alt en sådan betalning skulle föranleda till ytterligare betalningar i framtiden.
Hr Statsrådet line har i början of sitt uppträdande endast framfört till R. o. Ad. de upplysningar, som f. d. Utrikes Statsministern H. Ex. Hr Frill.
Stjerneld velat lemna Huset.
Det är, elter mitt förmenande, icke alldeles på sitt ställe, att en frånvar. ledamot bär låter sådana upplysningar komma Ståndets ledamöter tillhanda.
Det är klart, att man icke kan ingå emot hans anförande i något egentligt svaromål.
För detta enstaka fall, att jag så må säga, vill jag dock icke klandra det såsom någon oformlighet; men en hvar finner, att den som tror sig äga några anmärka:r att göra mot de upplysningar eller det skriftliga anförande, som Frih.
Stjerneld låtit genom en annan uppläsa, måste känna en inskränkning i sin rätt att upptaga detsamma till besvarande.
Derför, utan att ingå i fullständigt svaromål, finner jag likväl nödvändigt anmärka såsom ett factum, att H. Ex. velat göra en bestämd gränsskilnad emellan brist i anslagen och skuldsättning.
Denna distinclion har jag förut i mitt anförande sökt utpeka.
Jag bar nu fått den mest eclatanta fastställelse derpå alt min åsigt var riklig.
Under uppläsningen af Frih.
Stjernelds skrift sökte jag med all uppmärksamhet följa huruvida lian i någon enda rad eller något ord skulle förlora eller afvika från denna distinclion; men jag har funnit den öfverallt bibehållen.
Följaktligen vill icke minislercassans förvaltning erkänna någon skuld, utan blott en brist, hvilken, såsom vi alla vela, länge ägt rum, och följaktligen har den stora financieila konsten bestått deruti, att bibehålla en brist öfver 10 ä 12 år eller längre tillbaka utan alt göra skuld.
Det ur detta besked, som Frih.
Stjerneld tillämna! oss! eller är det i grund af denna distinclion, som Hr Frih:n lemnat besked i anleda, af R.
St:s Consl.Ulskts förfrågan?!
Jag anser det vara nödigt att lägga vigt på denna sedan en längre tid tillbaka förvärfvade skicklighet att göra distinctioner.
När fråga är att gifva besked åt Const.Utsk. i afseende på gjorda anmärkmr, kommer denna konst till godo; ty då undviker man all möjlig tillämpning af 76 §:n Reg.Fm, som förbjuder att göra skuld. H. Ex. har förklarat, att det är ”med smärtande obehag” han funnit denna sak hafva fått en vändning mot hans person.
Jag försäkrar alt det icke kan hafva smärtat honom mera än mig alt hafva funnit en karakter, sådan som hans, icke hafva kunnat undvika detta smältande obehag.
Hvad den sednare delen af Hr lines anförande angår, eller den som varit hans egen, så innehåller den, så vidt jag kunnat fatta, endast en ren framställning af verkliga förhållandet.
Jag tackar honom derför, mini jag lackar honom ännu mera för den försäkran Don 27 Februari f. m. 685 lian gifvit, alt icke Barthelemycassans obestånd skulle föranleda lill några anspråk på R.
Jag vill för min del anse denna försäkran såsom ”Kungsord.”
Efter Hr ihre har en aktad ledamot af detta Stånd, nemi.
Hr Edenlijelm, yttrat sig.
Han har åberopat och stödt sig hufvudsakligen på Hr liiskop Hedrens reservation.
Jag kan icke annat än beklaga alt så skett, emedan Hr Biskop Hedrens reservation är af beskaffenhet, att den är mer förödmjukande för den omordade värdigheten, än någonting som hittills i denna fråga blifvit sagdt.
Ehuru kittlande denna reservation vaiit fölen hvar, som endast utgått från begäret alt anmärka, har jag dock afhållit mig ifrån att recensera dea, emedan den talar på ett förnedrande sätt om den förlägenhet, uti hvilken en af oss alla aktad och vördad person skulle befinna sig.
Det bör likväl icke förundra någon, att Hr Edenlijelm förenat sig med reservanten, då Hr Edenlijelm på detta rum nu tillåtit sig att omtala H. M. Konungens personliga förtjenster.
Jag hemställer till eder, mine herrar! om sådant är parlementariskt, om det är constilutionelt? kunne vi härstå upp och omtala Konungens personliga förtjenster?
kunne vi liär bemöta ett sådant yttrande med något svar?
Aidel räll, är det värdigt den känsla, en hvar, som hyser den sjelf, äfven bör tillerkänna andra ledamöter inom detta Stånd, alt ifrågasätta det man icke vördar sin Konung?
Skall man med tvång framkallas till slafviska ord för att beteckna ett obegränsadt devouement?
Ifall man icke svarar ja, saknar man då all rättskänsla, all heder?
Detta nit går för långt.
Samme värde talare har yttrat sig om Rikets välstånd.
Det vore önskligt att här funnes välstånd.
Väl har statscassan kommit uti välstånd derigenom att den blifvit full af landets öfverdrifna skatter; väl hafva ledamöter af detta Stånd under riksdagens lopp lågt det lill grund för sina påståenden, att anslag i oändlighet och utan beräkning kunde ulgifvns; men, mine herrar! är det någon af eder, som har undersökt landets välstånd, som bjndit till att bevisa detsamma, så ber jag honom förklara, huru det kommer sig då, att, när man efter officiella statistiska uppgifter uträknar huru mycket ett Svenskt dagsverke är värdt, då jag endast beräknar såsom arbetsföre personer dem som uppnått från 16 till 60 års ålder och endast upptager den manliga befolkningen, väl vetande att den qvinnliga äfven i sin mån bidrager till nationalproduetionen, jag likväl vid jemförelse med denna produclion får det resultat, att hvarje arbetsför persons dagsverke knappt går till 12 sk. r:gs.
Uti Amerika går det till 1 r:dr 16 sk.; uti England till t r:dr b:co; men här är nu icke stället alt ingå i några statsekonomiska beräkningar.
Då likväl landets välstånd anföres såsom skäl att betala en skuld, hvarmed vi icke hafva att skaffa, så tror jag det icke vara alldeles ur vägen alt fästa uppmärksamheten derpå, huruvida 686 Dan »7 Februari f. m. här i verkligheten finnes något välstånd.
Vidare mäste jag, ehuru mycket det smärtar mig, uppträda emot Gr.
Horn och hans argumentation emot mig.
Hr Grefven har sagt, att jag missförstått honom.
Väl vorej om jag så gjort, men jag kan icke erkänna det.
Jag har icke faltat
Hr Grefvens reservation såsom han förklarat den; men jag har faltat, att Hr Grefven icke nog distingerat emellan Statens värdighet och Konungens väldighet.
Jag vet alltför väl, att stater finnas, der de ovillkorligen sammansmälta; der den stränga monarkiska principen släpar med sig folkets värdighet, antingen han vill stiga uppför eller gå nedför.
Ludvig den i4tde sade: l’e'tat c’est moi.”
Hurudan var Franska Statens och hurudan hans egen värdighet när han slutade sina dagar?
Hurudan var Englands värdighet, när, efter Carldén 2:dres regering, hans bror Jacob öfvertog styrelsen? hurudan var denna Statens värdighet, så länge den blindt följde alla de anspråk, som Carl den a:e, till en del instiguernd af sina hofmän och sin efterträdande broder, låtit parlamentet bevilja?
Det var först sedan parlamentet under Jacobs regering fann att det gått för långt och att det måste tänka på samhällets och icke blott på Konungens värdighet, det var först då grunden lades till Englands välstånd, stora värdighet, ära och credit såsom nation.
Jag förklarar rent ut, i motsats med Gr.
Horn, som påstått att det är Statens skyldighet att upprätthålla sin regerings värdighet, att det är regeringens egen skyldighet att upprätthålla sin värdighet.
I ett constilutioncdt land är det representationens skyldighet att känna sin värdighet och att upprätthålla densamma; men omöjligt är det för representationen att upprätthålla regeringens värdighet, om regeringen icke sjelf vill det.
Horn har äfven sagt, att jag ingått på det personliga gebitet.
Mitt skriftliga yttrande är nu aflemnadt till prot.
Jag tror ej att Hr Grefven deruti skall finna något, som hdnsyftar på alt jag velat ingå på det personliga gebitet elier gjort det.
Det är väl icke Hr Grefvens personlighet han menat, utan Konungens, och jag får då förklara, att mitt begrepp om constitulionelt stränga grundsatser ligger just deruti att icke vidröra Konungens personlighet.
Har dessutom är endast fråga om penningar.
Här behöfs icke talas om Konungens förtjenster eller Konungens personlighet.
De herrar, som yttrat sig i sådan anda, täckas ihågkomma, att de träda den höga personligheten för nära genom den färg de vilja gifva åt saken.
Horn har framställt ett exempel på huru vådligt det skulle vara, om man icke erkände en skyIdighet att, på sätt som han uppfattat den, iakttaga Rikets värdighet.
Hr Grefven har nemi. frågat, huruvida, i händelse af ett inconstitutionelt krig, R.
St. skulle kunna undgå att betala krigsomkostnaderna.
Det är en gammal sats, att exempel möjligtvis kunna illustrera, men att de sällan bevisa någonting.
I de fall likväl, der de kunna något bevisa, Den »7 Februari f. m. 687 böra de dock hafva en viss riktighet, som jag fruktar att Gr.
Horns exempel saknar; ty jag vet icke hvad ”ett ineons t i 1111 i o n el t börjadt krig” vill säga, då Konungen har makt att utan R.
St:s hörande börja kriget, såvida icke Hr Grefven förutsätter, att R.
St. skulle vägra att betala de penningar, som fordrades för att fortsätta elt påbörjadt krig, i hvilket hänseende jag får förklara, att jag aldrig fruktar möjligheten numera af någon oppositionsanda eller af något begär att intränga på personlighetens område eller någon brist på devouement till den grad, att man icke måste anse sig skyldig utgifva sista skarfven till fullföljd af ett utaf vår Konung börjadt krig.
Uti det andra exemplet ligger också något, som icke qvadrerar med grundlagen; ty krigsgärd kommer icke i fråga under den af talaren omnämnda form, eller rättare behöfs icke, då dertill finnes ett creditiv af två millioner r:dr för Konungen att lyfta, sedan Han börjat krig.
Jag vet således icke hvartill det skall tjena att framleta namn och ord, som under närvar, förhållanden icke äga någon egentlig betydelse, lill bevis för ens åsigt.
Jag hemställer då lill Hr Grefven sjelf och till Husets öfriga värda ledamöter, men synnerligast till dem, som instämt uti de för denne man yttrade bravoropen, deruti jag ofta fordom af själ och hjerta instämt, hvarthän det raisonnement leder som Gr.
Horn nu sökt deducera?
Leder det icke synbarligen dertill, att alla de garantier äro förgäfves, hvilka 1809 års lagstiftare velat uppställa mot en sådan förvaltning af Sveriges financer, hvarigenom Riket kunde försättas uti det beklagansvärda skick, hvaruti det befanns före 1809 och många gånger tillförene befunnits genom dess Konungars slösaktighet?
Man säger att om skulden äfven i oriktig form tillkommit, fordrar likväl
Rikets värdighet alt den betalas; men å andra sidan böra vi ihågkomma vår skyldighet alt uppfatta den coostitutionella pligt vi äga, att säga nej när det behöfves och icke alltid ja.
Då jag af den siste värde talarens lika klara som öfvertygande framställning är till större delen förekommen i hvad jag hade att yttra, så borde jag måhända afstå från att förlanga discussionen, för att icke minska intrycket af Gr.
Fröliehs vackra föredrag; men jag anhåller likväl om R. o. Ad:s Öfverseende äfven för den korta utveckling, som jag önskar gifva åt denna fråga.
Jag anmälte mig i anledn. af den förklaring, som Hr Ihre å Frih. Sljernelds vägnar uppläste.
Jag bekänner uppriktigt, att min förvåning var ganska stor öfver beskaffenheten af denna förklaring.
Jag bekänner tillika, alt om en förklaring skulle gifvas, och den ej kunde gifvas bättre, så hade det varit mera tillfredsställande, så väl för R. o. Ad., som troligen äfven för Frih. Stjerneld sjelf, om det företedda läkarebetyget fått gälla såsom laga förfall alt icke svara.
Jag 688 Den 17 Februari f. ro. Ian likväl icke, lika med Gr. Frölich, föreställa mig, att, dä Hr Ihre åtagit sig uppläsningen af Frih. Sljernelds försvar, grannlagenhelen hindrar att ingå i granskning deraf, helst jag är öfvertygad, alt Hr Ihre äfven i det fallet är af Frih.
Stjerneld befullmäktigad att genmäla för hans räkning.
Jag tillåter mig således denna granskning.
Det är ett factum, för närvar, kändt af hela Svenska allmänheten, att Frih.
Stjerneld, i egenskap af Utrikes Statsminister, till Const.- Ulsk. afgifvit det intyg, att intet lån för c a b i n e 11 s c a ssans räkning var upptaget.
Vill jag nu blott fästa mig vid den yttre ordformen af detta intyg och dermed sammanställa endast den tvetydiga förklaring Frih:n några dagar efteråt lemnade lill StatsUtsk., deruti han yttrade, alt i cabineltscassan föiefanns en tryckande brist, så vill jag medgifva, att det kan vara möjligt, att en brist finnes, utan att derföre lån blifvit upptaget; men, då vi nu tillika af StatsUlsk:s förevar, betänk, inhemta, att, enl. de räkenskaper, som af Hr Ihre sjelf, i egenskap af tillförordnad Utrikes Statsminister, blifvit till StatsUtsk. öfverlemnade, cabineltscassan häftar för en skuld af 775,000 r:dr b:co, och att uti dessa räkenskaper, enl. den utredning deraf, som finnes i StatsUtskrs betänk., åtskilliga under benämning af lån upptagne poster blifvit bokförda, såsom utgörande denna skuld eller blist; så hemställes, huruvida detta under något sken kan stå tillsammans med det intygande Frih.
Stjerneld den 3 Mars afgaf, eller huruvida det må vara juridiskt möjligt, att cabinettscassan i sina egna till StatsUtsk. aflemnade räkenskaper kan stå debiterad för det eller det året för lån till det eller det handelshuset i London eller Hamburg ; men att icke desto mindre något lån föi' c a b i n e t t s cassa n s räkning icke blifvit upptaget.
Utan tvifvel är det af stor vigt, så väl för Frih. Stjerneld, som för Hr Ihre, att StatsUtsk. upplyser möjligheten af detta förhållande, och detta vore ensamt för mig tillräcklig anledn. att yrka återremiss af betänk.
Men, äfven om jag inskränker mig till de båda intyganden, som Frill.
Sjerneld afgifvit under den 3 och 7 Marssistl. år, så kan jag icke förklara dem annorlunda, än att de i anda och syftning fullkomligen strida emot hvarandra.
Om det är en obestridd sanning, att hela den s. k. brist, hvarför cabinettscassan häftar, befanns, då Frih.
Stjerneld afgaf sin försäkran, alt icke något lån var för cabinettscassan gjordt; så hemställer jag, huru man vill tänka sig, alt en cassa erhåller en försträckning, för alt betacka en brist, utan att denna försträckning är gjord för cassans räkning.
En cassa, som icke har nog credit, för att i eget namn upptaga ett lån, för att betäcka cassans deficit, vänder sig till någon annan, som har mera credit, för att i sitt namn negociera upp lånet, och använder sedan delta för cassans behof.
Nå väl! kan man då ärligt - Den a?
Februari f. m. 689 ligt säga, att något lån för cassans räkning icke är upptaget?
Jag måste tillstå, att jag åtminstone linner denna förklaring dubbel, och kan icke medgifva, att det klander, sona emot utgifvaten af de stridiga försäkringarna blifvit frarnstäldt, varit för bittert; det blir säkerligen långt bittrare, när allmänheten fullständigt genomskådar hela väfnaden i denna sak.
Hvad sjelfva den financiella frågans juridiska beskaffenhet angår, så hafva flere talare redan utred t, att det ej kan under något villkor blifva Statens skyldighet att betala denna skuld.
Hade Konungen, i egenskap af Sveriges Konung, efter tillstyrkande af dess Statsråd och med contrasignation af sin slatssecreterare, i Statens namn utfärdat förbindelserna, så hade jag möjligen tvekat, huruvida det ej varit att alltför mycket blottställa Konungens och Regeringens värdighet att tvert neka betalningen; men, då nu ick^ någon enda i constitutionel ordning stadgad form är iakttagen för skuldförbindelsernas utfärdande, då transactionen icke ens skett i Statens namn, då det till och med finnes anledning dertill, att de fleste af Konungens rådgifvare varit i okunnighet om hela affären, då den blifvit förd i enskild väg genom H. M. Konungen, icke såsom Konung i Sverige, utan dels såsom disponent af den från Svenska statsverkets förvaltning skiljda Barthelemy fonden, dels såsom pri vat man; så kan jag icke linna något slags ens den mest långväga juridiska anledning, att på R.
St. eller Staten hvälfva denna skuld.
Hr Ihre har dessutom omnämnt, att det finnes e 11- skilda löftesförbindelser af höga personer för största delen af skulden, och det är icke att förmoda, att creditorerne åtnöjt sig med dylika löftesförbindelser, om de icke funnit dem innefatta ali den säkerhet, som erfordras.
I öfrigt förmodar jag, att icke något enskildt handelshus försträcker lån åt någon stat, utan att först underrätta sig om de laga former, som inom det land, hvarifrån skuldförskrifningen lemnäs, fordras, för alt förvandla lånet till statslån, och jag är således öfvertygad, att det varit i fullt medvetande deraf, att det icke var Svenska statscassan, hvilken tillförbands ansvarigheten för betalningen, sorn långifvarne yrkat särskilda löftesförbindelser, hvilket säkerligen icke kommit i fråga, om det varit Staten Sverige, som gjort länet; ty så mycken credit måtte väl Sverige äga, att den utan enskild borgen och pantförskrifning kan låna upp 5o,ooo pund sterb — en summa, som månget handelshus kan draga på en enda postdag.
Den v ig t igaste sidan af denna fråga är, efter min öfvertygelse, dock icke den financiella.
Den politiska oell moraliska är långt vigtigare.
När det förhållande nu är upplyst, alt Svenska Regeringen under en tid af iSåao år för 20 H. 87 690 Den 27 Februari f. m. R.
St. fördolt denna skuld; när det förhållande jemväl är bekant, alt skulden icke blott varit föranledd af vissi tillfälliga utgifter, utan att nian hushållat så nied cassan, att balancen årligen förökats till dess att det stoppat helt och hållet och man nödgats vidtaga utomordentliga åtgärder; när man af Frih.
Stjernelds ”förklaring” leder sig till den slutföljd att bristen före i836 varit betäckt och årligen tillvuxit genom löpande crediler hos utländska handelshus — dyrheten af hvilken financeoperation med omsättningar, provisioner, courtage etc., en livar, som befattat sig med aflärer, känner — operationer, hvilka dessutom oftast föranleda till vinglerier af flerfalldig art och lätteligen leda till sammanblandning af förvaltarnes egna och cassans i deras namn besörjda affärer: när, säger jag, alla dessa förhållanden nu på en gång uppdagas och Regeringen, i stället att tned öppet förtroende gå Ständerna till mötes och ärligt saga dera huru det stod till, låtit sina functionärer framträda med det ena tvetydiga och förvillande intyget efter det andra, för att 0111 möjligt inveckla och dölja rätta förhållandet, — då hemställer jag, mine herrar! hvad förtroende Regeringen kan fordra af Representationen tillbaka.
Jag hemställer, om icke förtroendet på ena sidan är det enda som ingifver förtroende på den andra, och om icke ett motsatt bemötande måste ingifva motsatta känslor.
Det är åtminstone min händelse, och jag är öfvertygad att många med mig liktänkta icke skulle tvekat att gå Regeringens önskningar i detta fall till mötes, så framt man icke från början varsnat en benägenhet alt föra Representationen bakom ljuset, hvilket, efter mitt sätt att se, långt ifrån att belönas, bör bestraffas.
När vi erinra oss, att Konungens Utrikes Minister här erkänt, att det anslag, som för närvar, är beviljadt för cabinettscassan, är fullt tillräckligt för diplomatiska utgifter, och delta anslag utgör 176,000 r:dr rgs mindre än det förra (när nemi. inräknas del belopp af extra utgiftsfonden, som tillika varit användt för cabinettscassans behof), så uppstår den klara följd, att, örn verklig hushållning blifvit iakttagen med cabinettscassan, så skulle ett belopp af minst i5o,ooo r:dr årligen kunnat disponeras för sådana denna cassas tillfälliga behof, såsom de utomordentliga ambassaderna till kröningarna i Mosciva och Rheiins.
Räknar man då blott från år 1823 till år 183(3, så uppkommer en summa af nära 2,000,000 r:dr r:gs, som bort vara besparade, så framt en riktig hushållning ägt rum’, istället för att cassan vid sistnämnda tid befanns i en skuld af halfannan million.
Jag hemställer, huruvida det icke bevisar en nog förvånande brist på förtroende, alt, då Konungen sammankallat ett hemligt Utsk., för hvilket förhållandet med cabinettscassan skulle framläggas, till och med detta Utsk. lärer sväfva i fullkomlig okunnighet om de verificationer, sorn skola bevisa, att denna skuld varit gjord Den 2j Februari f. m. för ändamål, som kur.de till betalning åtminstone moraliskt binda Staten.
Slutligen får jag lika med Gr.
Frölich beklaga, alt frågan af vissa talare blifvit flyttad på en personlig grund.
Det har dock icke varit den s. k. oppositionen, som begått detta pai lementai iska misstag, ulan Konungens egna ministrar, och de, som ifrigast försvara konungamaktens intresse inom detta Hus.
Jag, för min del, tror, att intet är så mycket stridande mot konungamaktens intresse, intet så förnärmande konungamaktens värdighet, som alt göra Konungen, Dess personliga egenskaper, förtjenster eller fel till föremål för debatt inom nationalförsamlingen.
Jag vill icke tillåta mig att fortsätta detta thema eller inlåta mig i något svar, långt mindre i en, måhända hvarken svår, än mindre omöjlig, vederläggning af hvad som i den delen blifvit yIt— rädt.
Man har vidare talat om, huru lt.
St. och Svenska folket skulle blifva comprometterade hos de Europeiska makterna, i händelse Staten icke betalte denna skuld.
Jag medger visserligen, att rika handelshus äro ett slags makter under närvar, förhållanden; men alt de öfvergått lill Europeiska statsmakter eller regeringar har jag icke hört omtalas, och jag skulle förmoda, att ett handelshus i London eller Hamburg icke är en så farlig makt, att Svenska Statens credit eller ära skulle kunna lida deruppå, att R.