Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. måtte hos K. M. i und. framställa den önskan, att en författning, upptagande samtliga de åligganden, hvilka af fjerdingsman eller kronorättare i denna egenskap skola ombesörjas, jemte uppgift så-- Den 10 Maj.
491 viii af de förrättningar, för hvilka rese- och traktamentskostnads-ersättning må beräknas, sorn å de bestyr, för hvilka dylik godtgörelse icke er hålles, måtte varda i nåder utfärdad.
Jag befarar atl en sådan anhållan som den, hvilken här blifvit föreslagen, ej kunde, om H. Si. beslutar alt hon skall göras, medföra något gagn, utan snarare skada.
Svårligen lära alla de särskilda små bestyr, som ät en fjerdingsman uppdragas, kunna fullständigt uppletas.
Hlifver åter förteckningen icke fullständig, och fjerdingsmannen tager upp sin instruktion för att svara länsmannen eller fogden: det bestyret står ej i min instruktion, derföre befattar jag mig ej dermed; i hvilken ställning befinner sig då kronoheljeningen?
När en med denna lika fråga vid förra riksdagen förevar, vill jag påminna mig atl man förliknade henne vid den, ali en husbonde skulle gifva sin dräng eller sin betjent en skriftelig instruktion.
Om så skedde, huru ofullständig skulle bon ej blifva?
Likaså blefve förhållandet bär.
Del torde således vara bäst, alt »låta frågan alldeles föi falla.
Jag inser nogsamt de svårigheter, hvilka i utförandet skulle mola verkställigheten af det nu till R.
S(:s beslut framställda förslag; men då frän många bäll sig yppat klagomål öfver den rådande ovissheten i förevar, hänseende, och dessa jemväl under flera riksdagar återkommit, så har Utsk:s pluralitet (till hvilken jag i detta fall varit räknad) icke kunnat undgå all göra en hemställan i den tagna syftningen.
Månne icke den jemförelse, sorn Hr von Hartmansdorff bär uppdragit, är ganska föga inträffande?
T. o. m. då det är fråga om tjenare, så är det ju vanligt, att husfadren uppgifver hvad tjenaren må hafva alt bestyra; hvarföre skulle då ej kronofjerdingsmaunen, som erkännes hafva en belt annan ställning till sin förman, än tjenstehjonets lill husbonden, så myckel mera äga skäl alt begära en stadga, efter hvilken han må rätta sig?
Pä detta sätt undvikas häst de missbruk, hvaröfver man hittills klagat.
Liefve en instruktion utfärdad, så skulle del väl icke heller å andra sidan hända, att den fjerdingsman, hvilken rättvisligen anmodas i tjensteväg verkställa något uppdrag, söker undandraga sig eller kap undandraga sig sin skyldighet, hvaruppå exempel för närvar, icke alldeles lärer saknas.
Ehuruväl svårigheter kunna möta vid affatlandet af instruktionens ordalydelse, torde man dock få hoppas, att de icke äro oöfvervinneliga.
Huru stora de än må vara, hvarom här äro delade meningar, så hafva dock R.
St., om de bifalla förslaget, gjort hvad dem tillkommer, medelst att framställa det af dem insedda behofvet; å hvilken framställning K.
M. tvifvelsutan lärer göra allt det afseende, den kan förtjena, och, om det låter sig göra, på det föreslagna sättet afhjelper den yppade bristen.
Det kan visserligen äga sin grund, pä sätt Hr von Hartmansdorff behagade yttra, alt utfär - 492 Den 10 Maj. (landet af en instruktion för fjerdingsman är förknippadt med åtskilliga svårigheter; men om också sådana svårigheter förefinnas, så ntgöra de dock ingen omöjlighet.
Emedlertid åligger det socknarne att utse en person alt utgöra denna tjenst; och det är då af betydlig vigt för socknarnes innevånare alt veta, hvad kronofjerdingsmannen är skyldig att göra eller icke.
Dä nu förhällandet är sådant och något bestämdt stadgande i denna fråga ej linnés, så händer alt på många ställen kronofjerdingsmännen betungas högst obehörigt att förrätta hvad som tillhörer länsmännens skyldigheter, likasom det på andra ställen händer all fjerdingsman nen tredskas att uträtta sådant, hvartill dc åro skyldige.
Jag anser således en instruktions utfärdande vara af behofvet päkalladt och visserligen ej omöjligt.
Jag anhåller vördsamt om bifall till Utslcs betänk.
Hr Printzensköld: f motsats emot den siste värde talaren anser jag den instruktion, hvars utfärdande här blifvit tillstyrkt, icke böra äga rum eller vara af behofvet påkallad.
Den som något haft att göra med statens tjenstemän, sä väl högre som lägre, känner omöjligheten af att så fullständigt affatta alla instruktioner, att ju ej någon gång, kanske ofta nog, händelser inträffa, der instruktioner icke göra tillfyllest, för att kunna bestämma vidden och arten af tjenstemannens verksamhet.
Här inträffar dessutom, att på många orter kunna vara mänga skiljaktiga bestyr, som kronofjerdingsmännen åligga, så att, om man ändtligen vill sammanfatta en instruktion, det ingalunda går an att göra den lika för hela riket; utan man måste då upprätta instruktioner åtminstone särskildt för hvarje län, och kanske slutligen äfven för hvarje härad eller socken särskildt.
Då något sådant naturligtvis ej lämpligen later sig verkställa, sä hemställer jag, hvartill en gemensam instruktion egentligen skulle gagna?
Den finnes för öfrigt allaredan uti den föreskrift, som gäller för alla tjenstemän, höge så väl som läge, och hvilken de alla ovilkorligen äro pligtige att lyda, nemi. deri, att sig till efterrättelse ställa och fullgöra allt hvad dem i tjensten kan af vederbör. förmän anbefaldt varda.
Och denna instruktion anser jag vara tillräcklig.
Skulle det, såsom Gr.
Lagerbjelke förutsatt, hända att fjerdingsman vill tredskas alt fullgöra sina pligler, sä äger K:s bef:de, uppå derom skeende anmälan, i sin makt att den tredskande till ansvar befordra.
Jag kan icke heller föreställa mig alt den högre kronobetjeningen äger rättighet att, på sätt Gr.
Lagerbjelke äfven omför-malt, belasta kronofjerdingsmännen med göromål, som de sjelfve äro lagligen skyldige att uträtta.
Skulle ett sådant förhållande inträffa, så äger fjerdingsmannen, likasom hvar och en annan, som blir orätt behandlad, vare sig af embetsmän eller andra, att deröfver i laglig väg föra klagan; och jag förmodar att väre landshtr äro så måne om sine underhafvandes rättigheter, att om en lägre tjensteman blir med göromål obehörigen öfverhopad af sin förman, så skall landshut ej underlåta att i ett Den 10 Maj.
493 sådant förhållande befordra rättelse.
Men deremot kunna dessa länens högste styresmän ej sällan råka i förlägenhet oni en instruktion upprättas, hvaruti kronofjerdingsmännens göromål blifva uppräknade och i detalj bestämde; ty då skall deraf den följd uppkomma all, om något åliggande, som verkligen tillhör kronofjerdingsmannen, händelsevis kommit att från instruktionen uteglömmas, sä kan landsh:n ej tillförbinda honom att det fullgöra, och då inträffa större olägenheter än den man med instruktionen önskar undanrödja.
Jag tillstyrker således afslag på denna punkt.
Meningen med den begärda instruktionen är sannerligen ej den alt, som Hr Printzensköld omnämnde, den skulle inskränkas lill ett enkelt förklarande att kronofjerdingsmannen skall åtlyda allt hvad som honom i tjensten anbefalles, utan meningen lärer sannolikt vara den, ali §§:ne skulle detaljeradt upplaga hvilka slags ordres han skulle efterkomma och hvilka han ej skulle efterkomma.
Jag fruktar för, alt, utom de nära nog till omöjligheten gränsande svårigheterna att uppgöra en sådan instruktion, så blefve en sådan utsträckning menligt inverkande på ärendenas gång.
Man vet att, utom den vidsträckta befattning, som tillkommer K:s bef:de i enlighet med 1734 års instruktion, sä utkommer det knappast någon ny författning i administrativ väg, hvarigenom ej ett eller flera nya onera tilläggas
K:s befule.
De flesta af dessa mångfaldiga bestyr äro af den beskaffenhet, alt de utföras genom K:s bef:de af underordnade personer, och således möjligen i sista hand af fjerdingsmannen.
Om denna styrelse skall verka obehindradt och skyndsamt, så bör man för säkerhetens skull resumera i korthet allt hvad som i dessa tusentals författningar förekommer, för alt kunna säga att, om fjerdingsmannen får ordres att fullgöra något som finnes i dessa författningar, så skall han lyda den; ty eljest blefve instruktionen ofullkomlig.
Så har man också uppfattat förhållandet med fjerdingsmannens närmaste förman, länsmannen.
Han har icke någon annan instruktion än den, att lyda hvad som hans förman honom ålägger.
Endast på det viset kan man påräkna ärendenas obehindrade gång.
En värd talare har anmärkt, att det skulle finnas tillfällen, då dels fjerdingsmannen undandroge sig att fullgöra hvad dem ålades, dels betungades alldeles obehörigen af länsmännen.
Jag tror, att om så skulle vara förhållandet ett naturligt korrektiv finnes deremot hos deras högste chef, nemi. landshm, och ett korrektiv som är ganska lätt funnet; enär de ordres, som länsmannen får, honom skriftligen meddelas.
Han kan således med dessa ordres dokumentera sig, för att visa det han sjelf ej sökt undandraga sig att efterkomma erhållne ordres.
Af sådant skäl synes ingen instruktion behöflig, och då dessutom en sådan skulle komma att blifva sa vidlyftig, som jag haft äran nämna, och ledande till hinder för ärendenas gång; så får jag för min del afstyrka bifall till denna punkt. 494 Den 10 Maj.
Denna fråga var äfven å bane vid sisth riksdag; oell om jag ej bedrager mig, har man vid flera föreg:de tillfällen önskat all få utfärdad en instruktion för fjerdingsman.
Ilär Printzensköld bar sagt den enklaste instruktionen för dem vara, att förelägga dera alt göra allt hvad sorn dem i tjensten älägges.
Men det är just tjensten, som man önskar få bestämd, och hvarom raan önskar all få upplysning.
Kan Hr Printzensköld blott upplysa om hvad som utgör deras tjenst, så är ju sjelfva instruktionen åstadkommen.
Det kan väl ej fordias, ali en person skall på municipal åtaga sig ett bestyr, hvars åligganden hail icke känner?
Det vöre en orimlighet.
Skulle upplysningen derom vara inskränkt till tjensten, sä är det också allt hvad man önskade, nemi. att få vela hvad som utgör sjelfva tjenslebefattningen.
Det möler oöfvervinueliga svårigheter, säger man, ty då skulle särskild instruktion utfärdas måhända för hvarje lån, måhända för hvarje härad eller hvarje socken.
Ar det tänkbart, att förhållandet kan vara sådant?
Ar det ej tänkbart, alt denna instruktion kunde vara lika för alla län, att den hlefve affattad i sä allmänna ordalag, att man visste derigenom det omfång, hvarinom det älåge fjrrdingsmannen alt lyria sin förmans ordres?
Det är en, åtminstone i min lanke, ganska billig pretention, att få veta hvad som tillhör den befattning man bekläder.
Älägges man dä något som går öfver gränsen af denna befattning, så kan man klaga; men dä nu fjerdingsmannen ej bar någon sådan instruktion, så kan han ej heller veta, när honom ålägges något bestyr, som går öfver den lagliga gränsen.
Alt klaga är dessutom ej sä lätt för en fjerdingsman; ty utom det att han får orätt, så kan han dertill få plikta för otillständig klagan.
Hrr:ne hafva sig nogsamt bekant hvilka oöfvervinueliga hinder här finnas att klaga öfver förman.
Jag tillstyrker för min del denna punkt af betänk., som jag
Anner ganska väl grundade.
Vid denna frågas afgörande förenar jag mig med Hr Åkerman.
Vi böra nemi. påminna oss, att del Annes funktionärer, för hvilka man ej kan göra någon instruktion.
Man kan möjligen säga hvad fjerdingsmannen ej får göra, men jag kan ej förstå huru någon kan säga hvad fjerdingsmannen skall göra.
Han har egentligen 2:ne göromål, nemi. att vara vittne der offentligt vittne behöfves, och sedan att offentligt biträ da länsmannen.
Kan man nu säga när lian skall biträda?
— Alt göra instruktionen lika för alla fjerdingsman, det står icke heller till; ty det lilkommer eii sådan mängd lokalförhållanden, som äro helt olika i hvarje län.
Jag vill blott åberopa 2:ne härader inom Christanstads län, hvartdera med sin länsman på stat.
Jag har begärt lönetillökning för dem, men ej lyckats deruti.
Der måste då fjerdingsmannen inom socknar ne påtaga sig de göromål, som länsmännen ej medhinna.
I andra trakter åter, der länsmännens bestyr äro mindre och färre, kunna fjerdingsmännen mycket mindre behöfva att lillitas.
Fjer - Den 10 Maj.
495 dingsmannen rnåsle således vara länsmannens biträde, der länsmannen ej sjelf kan uträtta och medhinna sina göromål.
Fjerdingsmannen har ej något annat åliggande.
Det är på den grund jag tillstyrker afslag af denna punkt i betänk.
Raab har ej ansett den instruktion för fjerdingsmännen vara tillräcklig, hvilken Hr Printzensköld föreslagit.
Jag skall föreslå en annan, som är något längre, men med hvilken jag befarar att Frilen ändock icke blifver nöjd.
Den skulle innehålla, alt fjerdingsmännen skall förrätta allt, hvad som, enl. nu gällande författningar honom i tjensten lagligen åligger, och derefter allt hvad som, enl. hädanefter utkommande författningar, kan honom i tjenslen lagligen åläggas.
Vill nu Frih.
Raab hafva instruktionen fullständigare och längre i afseende på det förflutna, så lärer i afseende på det tillkommande väl svårligen något tillägg kunna äga rum; utan den sednare delen af mitt förslag slå qvar.
Skall då en förteckning göras på allt hvad som, enl. förut utfärdade författningar, fjerdingsmannen åligger, så blir förteckningen så lång, ali fjerdingsmanncn ej torde hinna läsa igenom henne, under tiden från det han erhåller länsmannens ordres, till dess han bör dem verkställa.
Påföljden blefve då troligen den, att han underläte all sådan läsning, eller också att han verkställde först och läste sedan han fullgjort sitt åliggande, hvilket väl vore det bästa.
Jag finner således i allt delta endast skäl alt afstå betänk.
Man har sagt att fjerdingsmännen kunde, i fall honom ålägges något, som han ej är skyldig att utföra, genom anförande af klagomål befria sig från hvad som sålunda blifvit honom ålagdt; men man har tillika sagt, att uppgörandet af en instruktion, som upptoge allt hvad fjerdingsmännen vore pligtig att göra, vore förknippadt med så många svårigheter, att eli sådant uppgörande nära nog vore omöjligt.
Jag hemställer då, huruvida det är möjligt för en stackars fjerdingsman, att ulan instruktion så noga veta hvad han är skyldig alt göra, att han genom klagomål kan sig från obehöriga åligganden befria?
Man har äfven sagt, att han ej skulle hinna läsa igenom sina åligganden; men jag vågar då vördsamt hemställa, huruvida det icke vore vida svårare för honom att genomläsa alla dessa författningar, än en kort resumé af deras innehåll?
Jag fortfar i mitt yrkande af bifall.
Instämmande i hvad den siste värde talaren anfört, beder jag att till R. o. Ad:s bepröfvande få hemställa, huruvida det för Regeringen skulle vara så alldeles omöjligt, som flere ledamöter här framställt, alt kunna åtminstone i vissa större afdclningar klassificera kronofjerdingsmännens bestyr.
Det synes väl ej kunna möta så stora hinder.
Om då i en sådan stadga, jemte hänvisningar till de författningar i ämnet, som åro af K.
M. utfärdade, och korta redogörelser för deras innehåll, jemväl intoges de friheter eller förmåner, hvaraf fjerdingsmännen 496
Den 10 Alaj. äro i åtnjutande, så länge de utöfva bemälde befattning — såsom t. ex. K. brefvet af d. 13 Jan. 1743, sorn befriar fjerdingsmännen från skjuts, inqvartering och s. k. sockuehvarf, äfvensom K. förordn:n af d. 15 Juni 1824, enl. hvilken bemälde tjensteman ytterligare är befriad från reservskjuts o. s. v., — så vore behofvet af instruktion hufvudsakligen afhjelpl; äfven om man fäster sig vid den föreställning, som vissa ledamöter hysa, att i instruktionen det ej vore möjligt, att punkt för punkt upptaga alla de åligganden, sorn kunna komma på fjerdingsmannens lott.
Min tanke är att K. M., som bäst är i tillfälle att pröfva alla dessa svårigheter, nog lärer, om en sådan instruktion skall utfärdas, dervid jemväl vidtaga de förändringar, som i eli eller annat afseende finnes vara af behofvet påkallade.
Om då det ginge för sig ali utfärda en sådan instruktion, som man begärt, och emot hvilken jag ej finner möta något väsendtligt hinder, så är det ju klart, att det åsyftade ändamålet vore på bästa sättet vunnet.
Ty ali parlielt afhjelpa bristerne går nog ej så läll; de återkomma dessutom snart vid ombyte af personal.
Jag hyser visserligen mycket förtroende till samtlige flir landsh:rs goda vilja att pröfva, och lill eli rättvist slut befordra alla de klagomal, som i delta afseende kunna inkomma; men månne det ej vore bättre att bespara dem alla dylika besvär, derigenom att hvar och en fjerdingsman någorlunda finge på förhand veta hvad honom åligger.
Jag anhåller på dessa skäl vördsamt om bifall å denna punkt af Utsk:s betänk., och anser mig deslomera förpligtad alt förfäkta denna åsigt, som jag i den nästföreg:de använde allt mitt bemödande ali ernå det afslag R. o. Ad. deråt behagade gifva, enär saken ej befanns skäligen böra beviljas.
I samma mån jag efter förmåga sökt genomdrifva hvarje, i min tanke, obehörigt anspråk, i samma mån är jag skyldig af all förmåga, ehuru ringa den må vara, understödja hvarje billig och rättvis fordran.
Sådan anser jag den vara, som i nu föredragne punkt är framställd; derföre önskar jag att den måtte bifallas.
Jag har ej reserverat mig emot den punkt, som nu är föremål för så myckel klander.
Jag har ej gjort det af det skäl, att, ehuru svårigheter skulle uppslå vid uppgörandet af en sådan instruktion, jag ingalunda anser den öfverflödig.
Utom all fråga finnas i olika län, och möjligen i olika delar af samma län, olika åligganden, som tillhöra fjerdingsmännen.
Jag föreställer mig dock, alt om en sådan instruktion skall utfärdas; så blifva förmodligen K:s bef:de i de samtliga länen anmodade, att uppgöra förslag till en sådan instruktion, och de blifva då i tillfälle att framställa de olika behof, som dervid förete sig i afseende på de olika orterna inom deras län.
Jag har äfven bort fästa mig dervid, att sedan genom R.
St:s beslut vid 1841 års riksdag lönerna blifvit dessa tjenstemän fråntagna, och det lilla ordet influtit: att de hafva kom - Den 10 Maj.
497 kommnnalbeslyr, så har jemväl å kommunernas sida en mängd pretentioner pä dem blifvit gjorde, syftande pä alt inskränka de åligganden, som fjerdingsmannen skall utöfva såsom länsmannens tjenare.
Efter all sannolikhet komma allt mer och mer sådana tvister att uppstå, hvilka dock kunna förebyggas genom en instruktion.
, som med förstånd och omfattning är skrifven, utan alt likväl vara alltför vidlyftig.
— Det är min öfvertygelse, alt en sådan blir allt mera af behofvel påkallad; hvarföre jag tror det nu ej vara skäl att motsätta sig en sådan, ehuru behofvet deraf ej för det närvar, är så stort, som det i en framtid säkerligen kommer alt visa sig.
Förevar, ämne är visserligen så mycket diskuteradt, att föga eller intet återstår att deruti tillägga.
Mig må likväl tillåtas, att med några ord besvara Gr.
Lagerbjelkes anförande, llr Gr:n har, som det synes, mycket ifrigt tagit kronofjerdingsmannens parti deruti, att de skulle vara öfverhopade af obehöriga göromål; så att den ”stackars fjerdingsmannen” väl kunde behöfva att vela hvad honom älåge, för att ej för mycket öfverhopas af bestyr, som honom ej åligga.
Men om nu äfven en instruktion skulle komma att utfärdas, så skulle det ju lika väl kunna hända, att den ”stackars fjerdingsmannen” genom läsningen af sin instruktion funne hvarjehanda åligganden obehöriga, och sålunda komme i frestelse ali tvista med länsmannen.
Jag tror således att saken derigenom skulle komma i vida värre skick än den nu är; ty olydnad är det olyckligaste som kan existera inom en embets- och tjenstemanna-corps i allmänhet.
Det är just det som åstadkommer oordning i samhället, hvilket ock häraf skulle blifva följden.
Det är allmänt kändt, alt landslune hafva instruktioner utfärdade af K. M.; och jag tror, att kronofogdarne äfven hafva sina tillbörliga instruktioner.
Men deremot är det mig obekant, huruvida kronolänsmannen hafva någon dylik, åtminstone icke utfärdad af K. M.
Länsmannen är likväl fjerdingsmannens förman, och nu vill man att K.
M. skall med förbigående af länsmannen utfärda instruktion för den lägsta embetsmanna-graden, fjerdingsmannen.
Troligen begäres vid nästa riksdag, att äfven vaktmästarne uti rikets collegier skola få sina nödiga instruktioner.
Jag tillstyrker afslag på Utsk:s betänk.
För den, som passerat största delen af sin lefnad på landet, kan denna fråga ej vara af främmande beskaffenhet.
I följe af den erfarenhet jag har, är jag öfvertygad derom, att i fall detta förslag, som nu är under öfverläggning, framställdes till besvarande af alla Sveriges jordägare, skulle det ej finnas någon, som ej svarade ja dertill.
De olägenheter, som dagligen på landel uppstå till följd af den obestämdhet, sora existerar i föreskrifter, åro så stora, alt det verkligen är med våda förknippadt för en bonde, alt åtaga sig ifråga4 H. 32 408 Den 10 Maj. var. befallning.
Jag känner speciell 2:ne personer, hvilka under några fä år, som de varil fjerdingsman, ifrån ali hafva varil behållna personer, blifvit totalt ruinerade.
Orsaken är den, alt då länsmannen får en mängd bestyr, som han ej kan hinna att fullgöra, så kastas de pä fjerdingsmannen, särdeles sådana bestyr, sorn ej medföra någon inkomst, såsom uppbörder till större belopp.
Jag har sålunda sett uppbörder af ända till 4,000 r:dr kastas på personer, som med svårighet kunna räkna och alldeles ej skrifva.
Då kan man väl länka sig, huru uppbörden blifvit gjord.
Jag hemställer således, alt en så beskaffad skrifvelse, som den nu föreslagna, måtte blifva af R. o. Ad. beslutad.
Och ehuru jag visst ej betviflar, att svårigheter kunna finnas vid uppsättandet af ifrågavar. instruktion, så är jag dock lika öfvertygad om, att det är svårigheter som kunna och måste lösas.
Jag tillstyrker derföre bifall till denna punkt.
En värd ledamot har motsatt sig utfärdandet af instruktion för fjerdingsman på den grund, att länsmannen, som jemförelsevis med fjerdingsmannen, står högre i samhället, ej har någon instruktion; men emellan dessa båda tjenstemän befinnes den väsendlliga skillnaden, alt den ene söker tjensten och sålunda ingår frivilligt deruti, under det att staten deremot ålägger jordägaren att blifva fjerdingsman.
Då staten ålägger något sådant, är det väl ej för mycket begärdt, att den skall säga huru mycket och hvad den ålägger.
Hr Rääf, Fredr.
Leonh.:
Uppmanad af en föreg:de talares yttrande, att alla svenske jordbrukare skulle önska en sådan instruktion för fjerdingsmännen, får jag andraga, att det kan visserligen vara sannt i den mån, som denna instruktion skulle inskränka och ej utvidga fjerdingsmännens nuvar. bestyr; ty åtskilliga hemmansägare skulle deruti finna sin pekuniära fördel.
A tjenstens sida åter uppstår ett helt annat förhållande, ty den ifrågavar. instruktionen kunde möjligen upptaga allt hvad en fjerdingsman ej vore skyldig att fullgöra, men svårt vore det att föreskrifva hvad honom åligger enl. nu gällande författningar, och alldeles omöjligt, att förutse hvad framtida stadgar inom samhället kunna komma alt denna tjensteman uppdraga.
Vid bedömande af allmänna ärenden och statens ställning, är jemförelsen ganska träffande emellan staten och ett större hushåll, ehuru båda i olika skala.
I hvart och ett större väl ordnadt hushåll finnas personer, som hafva sina gifna instruktioner, men der finnes ock ett så beskaffadt biträde som kallas fac-totum; och en instruktion för sådan person kunde ej innehålla annat, än att han borde förrätta allt, hvartill de öfrige icke vore pligtige; ett förhållande som nu och framgent med fjerdingsmännen inträffar.
Jag anhåller således om afslag å betänk.
Lagerbjelke har anfört det förhållande, att fjerdingsmannen icke är en frivillig kronans tjenare, utan en tvungen, och att han derföre borde hafva inslruk - Den 10 Maj. 499 tion.
Men hvarföre anskaffar raan då icke en ordentlig tjensteman till denna befallning, liksom till andra?
Vill man gifva instruktion åt fjerdingsmännen, så bör man utsträcka sin omsorg derhän, att man gifver dylika åt colhnas och andra verks vaktmästare, angule allt det småsnack, som angår dem, eller man ytterligare kan Ilitia på.
Den sednare instruktionen skulle blifva lika ofullständig eller otillräcklig, som den förra.
Den af Hr von Hartmansdorff gjorda jemförelsen emellan vaktmästarnes beslyr och fjerdingsmännens, synes mig ej äga sin fulla riktighet, enär de sistnämndes befattningar så mycket mindre torde böra komma under benämning af ”småsnack”, som de tvertom äro ganska maktpåliggande och ganska mödosamma.