Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vid jemförelse af <>S och 72 §§ förefaller det mig temligen tydligt, som bevilln.Utsk. skulle hafva för afsigt att nedbringa allt fastighetsvärde i Sverige till minimitariffen’; ty utan ett sådant antagande af Utsk:s mening kan jag sannerligen icke förklara mig den rälta tydningen af 72 §, dä der står: ”vid den uppskattning af fastigheter, som, efter nu stadgade grunder fasställes, åligger det taxeringscomitéerne att, med hänsigt till det förhållande för hvarje län, som särskildt bifogade tabell utmärker, lika noggrant som allvarligt, utreda de orsaker, hvilka åstadkommit nedsättning i fastighetsvärdet.”
Det förutsattes således ett allmänt nedsättande af fastighetsvärdet, för att komma till minimitariffen.
Jag skall icke klandra denna åtgärd, om nemi. den står tillsammans med den beräkning af bevilln.summan, som jag förmodar att Utsk. har uppgjort.
Men för att rättvist tillämpa denna grund och komma till det relativa värde på egendomarna, som en värd ledamot af bevilln.Utsk. har förklarat vara Utsk:s önskan, så måste naturligtvis ett normalvärde finnas.
Detta normalvärde, grundadt på minimitariffen för hvarje län, kan i 28 Den .2 December. min tanke ej blifva annat än det sopa uppkommer när man dividerar minimitariffens summa för länet med hemmansnummern.
I sådant fall skulle t. ex. i Stockholms län, der minimilariffen utgör ungefärligen 16,000,000 r:dr och hemmanens antal är närmast 4000, medelvärdet för hvarje hemman blifva omkring 4000 r:dr.
Hvilket hemman inom länet är det då, som har detta värde ?
Jag ser icke ens möjligheten af att finna ett hemman, som rättast har detta jemförliga normalvärde och efter hvilket sedermera de öfriga relativa värden skola beräknas.
Deraf uppstå de största svårigheter och nära nog omöjligheter att komma lill någon verkligt rättvis taxering.
Jag anser det derföre icke rådligt att godkänna hela den häntydning för laxeringscomitéens bedömmande af hemmanens värde, hvarå den 72 § numera kommer att häntyda.
Jag instämmer fullkomligt i den af Gr.
Sparre yttrade åsigt, att ordalydelsen i den förra bevilln.förordn. har blifvit orätt uttydd, då man har tagit försäljningssumman till norm för taxeringen; men då det visat sig, på sätt flere talare upplyst, att på åtskillige orter flere af taxeringsmännen likväl hafva tydt detta lagstadgande på sådant sätt, så tror jag, att det är nödvändigt att detsamma undergår en förändring, som gör det tydligare.
Det är icke sagdt, att taxeringscomileerne äro sammansatte af personer, som äro vane att lyda en lag af ett sådant omfång som bevilln.förordn.
De hålla sig direct lill de ord, som för ögonblicket falla i ögonen, och de ledamöter som bättre förstå, fä stundom långa stunder sysselsätta sig med att söka tillvägabringa en riktig tillämpning af lagbudet, hvaruti de likväl ofta nog misslyckas.
Såsom jag förut nämnt, så skulle den nu föreslagna förändringen alldeles utesluta och omintetgöra en så beskaffad förvillelse i tillämpningen, som hittills ägtrum.
Jag medgifver alltför väl, att det af Gr.
Posse föreslagna uteslutandet af de orden: ”På grund af en sålunda verkställd undersökning om förhållandet” må kunna utgå, och att man i det stället må sätta: ”på grund deraf;” men detta är visserligen icke någon hufvudsak.
Vidare har blifvit anfördt emot 72 §, att den skulle vara i behof af en annan lydelse, än den som den hittills har haft, derföre att det icke skulle vara rätt att hålla sig vid minimilariffen, som R.
St. alltid foga vid bevilln.förordn.
Jag tror icke, att man kan fordra af ett län, att det skall utgöra en större bevillning, än som är af detsamma påräknadt.
Om fastighetsvärdet inom länet uppgår lill det belopp, hvartill detsamma uti minimitariffen finnes upptaget, så måste Staten väl få dermed vara belåten.
Denna minimitariff kan dessutom aldrig tillämpas af taxeringscomitéerne; ty dessa kunna icke veta huru dermed kommer att till slut utfalla.
Det är endast pröfningscomileen, sorn får taga minimitariffen till rättesnöre; men då går det icke an att, på sätt Gr.
Horn anfört, dividera den i tariffen upptagna summan med hemmanens antal i länet och sedermera tillämpa den derigenom erhållna summan, vid bestämmande af hemmanens taxeringsvärde inom hela länet.
Detta skulle vara den största orättvisa man Den 2 December.
29 kunde tänka sig.
Man vet nemi. allt för val, att i Sverige äro liemmanen af en mycket ojemn beskaffenhet.
Månget 1‘8 hemman i en ort är mycket mera värdt, än ett helt hemma i en annan ort.
Sålunda är åtminstone i min ort fallet det, att månget £ hemman der har vida större värde, än månget helt hemman annorstädes o. s. v. Deraf har blifvit en följd, att då man vid pröfningscomiléerna har funnit, att taxeringssumman för länet har allt för mycket öfverskridit minimitariffen, så har pröfningscomiteen nedsatt taxeringsvärdet på hvarje hemman med 3, 4 a 5 proc. öfver hela länet.
Sålunda har den proportion, som taxeringsmännen bestämdt, blifvit bibehållen, och ingen orättvisa har derigenom kunnat uppstå; utan, om en nedsättning har skett, så har den skett efter de grunder, som taxeringsmännen hvar i sitt district stadgat, genom det värde fle åsatt hvarje hemman.
Jag kan derföre icke frångå min förut yttrade mening, att tillstyrka bifall till den förändring, som Bevilln.Utsk. nu föreslagit, såsom ledande till en tydlighet, hvilken förut verkligen icke fans.
Så mycket jag kan minnas, så tror jag, att Hr von Heijnes motion egentligen hade afseende på egendomar i städerna.
Han citerade åtminstone exempel på förhållandet här i Stockholm.
Här finnas hus, som ägas af flere intressenter, der en och annan del blifvit till högre pris inköpt, dels af dem som förut varit intressenter, dels af andra personer.
Då har det alltid händt, att den del af huset, som sålunda gått i handel, har blifvit taxerad till det värde, hvartill den har blifvit såld.
Hr von Heijne insåg det orättvisa deruti, att en del uti ett hus skulle beskattas högre än de öfriga delarne i samma hus.
Det är å andra sidan sant, att i Stockholm egendomarne alltid taxeras efter deras brandförsäkringsvärde, så framt icke huset försäljes, då taxeringen alltid rättas efter sista köpeskillingen.
Detta inträffar måhända äfven i de öfriga städerna, och på denna grund har Utsk. trott sig böra taga bort orden ”gångbara pris,” pä det att i stället det relativa värdet till andra egendomar måtte tagas till grund vid taxeringen.
Hvad åter beträffar landet, så tror jag att der sällan inträffar, alt egendomar taxeras efter den sista köpeskillingen ; åtminstone kom sådant icke i fråga den tid jag var landtbrukare, utan den proportion, som var satt emellan hemmanen inom en socken, blef alltid bibehållen, antingen egendomarne försåldes till högre eller lägre pris.
Det är således egentligen uti städerna, som taxering efter sista köpeskillingen förekommer, och jag anser, att Utsk., i hvars beslut jag deltagit, har haft ganska rätt uti den föreslagna förändringen, hvarigenom Utsk. sökt alt åtminstone åstadkomma rättvisa vid taxeringen.
Då nu derjemte 68 § i Utsk:s förslag är alldeles öfverensstämmande med den 72 §, så anser jag att R. o. Ad. bör bifalla densamma.
Flere värde talare bafva redan antydt den stora olägenhet, som uppkom vid taxeringsvärdets bestämmande, till följd af orden ”gångbara pris.”
Jag instämmer med dem och får säga, att den erfarenhet, jag har af sådana för - 30 Den 2 December. hållanden, är, att egendomsinnehafvare anmält sig hos pröfningscomiteerne om att få taxeringsvärdena förhöjda på sina egendomar, för att derigenom kunna erhålla större lånesummor.
De hafva då nästan såsom rättighet påstått detta, när egendomarne nyligen gått i handel; men då man funnit det föreslagna värdet allt för högt, så har man endast bestämt ett lägre värde.
De hafva alltid stödt dessa påståenden på den i bevilln.förordn. införda termen ”gångbara pris.”
Jag skulle kunna anföra många exempel derpå, att hemmansdelar af lika hemmantal och likg beskaffenhet med andra hemmansdelar uti samma hemman, från hvilket de blifvit sålda, det oaktadt hafva blifvit olika taxerade.
Ridderstolpe och jag äro af samma åsigt, fastän vi se saken ur olika synpunkter.
Ridderstolpe säger, att i den citerade § icke något är nämndt om det relativa taxeringsvärdet.
Jag skalle likväl tro, att, då man nämnt en rättvis taxering, detta måste betyda, att de taxeringar som göras, böra ske efter samma grunder, och då blifva taxeringarne relativa den. ena till den andra.
Den siste värde talaren har nämnt om det olika förhållande, som äger rum inom södra och norra delen af Riket och inom norra och medlersta delen sinsemellan.
Jag känner måhända icke huru förhållandet är derstädes; men jag känner ett län, och i det länet är taxeringsumman 1,000,000 r:dr högre än den i minimitariffen bestämda.
Jag anser således icke, att taxeringen der kan vara för låg, och hade detta varit förhållandet, så skulle vederbörliga anmärkmr från auctoriteterna visserligen icke uteblifvit.
Föröfrigt skulle jag tro, att det icke kan vara R.
St:s mening, att taxeringen skall till högsta möjliga belopp uppdrifvas, och då minimitabellen fullt uppfylles, så måste ändamålet med taxeringen redan derigenom vara vunnet.
Jag tror, att genom den term, som här står, nemi. ”rättvis taxering,” det ändamål vinnes, som varit åsyftadt, nemi. att taxeringen må blifva relativ.
I fall någon taxeringscomité skulle finna sig föranlåten att för mycket nedsätta taxeringsvärdena inom districtet, så åligger det pröfningscomiteen att icke underlåta rätta de fel som äro begångna.
Af alla dessa skäl tillstyrker jag bifall på Utsk:s förslag.
Då man tager i betraktande, att öfverläggningen nu endast gäller den 68 § och att vi hafva 3 eller 4 andra §§ under samma punkt att discutera, så skulle man visserligen draga i betänkande att begära ordet, för att uttänja en discussion, som redan varat länge nog; men jag har begärt ordet, för att om möjligt förkorta discussionen.
Jag vill till mina motståndares behjertande framställa en liten jemförelse emellan de olägenheter, som de hafva förespeglat å ena sidan, och de olägenhet-, som kunna uppkomma, i händelse de lyckas göra sin åsigt gällande i denna fråga.
De olägenheter, som motsidan har förespeglat, gå egentligen derpå ut, att Staten möjligen skulle kunna komma i mistning af omkring 8 ä 10,000 r:dr, derigenom att taxeringsvärdet icke för något lätt öfversteg det uti minimitabellen utsatta belopp.
Detta vore allt hvad man kunde förlora.
A andra sidan deremot tror jag det vara till corn-'
Den 2 December. 31 pleti evidens bevisadt, att mångfaldiga olägenheter kunna uppkomma deraf, att folk icke riktigt fattar meningen af den gamla §, utan deraf missledas till att grunda sin taxering på försäljningspriset.
Jag anhåller således om bifall till den 68 §, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen.
Långt ifrån att kunna inse vinsten af det redactionsförslag, som här blifvit så mycket omtvistadt, tycker jag att man snarare tvistar om Påfvens skägg.
Taxeringsmännen äro pligtige att efter ed och samvete värdera egendomen.
De skola taga ledning af bevilln.förordn. efter deras bästa öfvertygelse, men de äro alldeles icke bundna vid sista köpeskillingen.
Jag anser det således alldeles likgiltigt om dessa orden stå der eller icke, och derföre yrkar jag bifall å Utsk:s förslag.
Till rättelse för discussionen vågar jag i största ödmjukhet anhålla att få vela af Hr Gr. o. Landtm., huruvida de i Hr von Heijnes motion omförmälde §§ blifva föremål på en gång för discussionen, eller om hvar och en särskildt bör handläggas.
Jag liemtar anledn. till denna min förfrågan af flera talares yttranden, hvilka omfattat samtliga §§. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att Frih.
Palmstjerna vid början af discussionen begärt, alt 68 § ensam måtte blifva föremål för propos., och att denna begäran ej kunde förvägras, samt H.
Ex. således, oaktadt discussionen sedermera hvälft sig äfven omkring de öfrige i nu föredragna punkten omnämnde §§, skulle framställa särskild propos. i fråga om 68 §.
Efter den upplysning, som Hr Gr. o. Landtm, nu meddelat, vågar jag vördsamt anhålla hos de ledamöter, som ämna yttra sig i ämnet, att de täcktes endast hålla sig till 68 J.
Då vi komma till de öfriga i Hr von Heijnes motion omförmälde §§, förbehåller jag mig att äfven i afseende på dem få göra åtskilliga anmärkmr.
Jag vill endast återkalla i minnet, att det är den högst obilliga minimitariffen, som hittills helt och hållet har missledt förhållandena i landet.
När t. ex. Christianstads och Malmöhus län, hvilka icke betala några liemmansränlor in natura, endast äro tillsammans upptagna till 30 millioner, så äro Upsala, Stockholms och Nyköpings län, som tillsammans äga mycket mindre folkmängd och med dryga hemmansräntor, beräknade till 39 millioner.
Vid ett sådant förhållande betyder det föga, om man t. ex. i Malmöhus län betalar en million öfver minimitariffen, såsom en värd talare uppgifvit, och jag hemställer till Gr.
Posse, om de 4 å 5,000 mantal, som finnas i detta län, kunna anses upptagna till sitt rälta värde med 20,000,000.
Detta gör endast 4 ä 5,000 r:dr per mantal, hvilket icke är hälften, kanske icke ens i eller ^ af deras verkliga värde.
Månne icke det förhållande är grundadt, som jag hört af personer ifrån Skå - 32 Den 2 December. ne, att egendomar, som blifvit försålda icke strövis utan i massa, hafva blifvit betalta med 5 ä 6 gånger taxeringsvärdet, utan att de varit på något sätt öfverbetalta.
På andra ställen deremot, t. ex. i Upsala, äro taxeringssumman och köpeskillingarne nära nog öfverensstämmande.
Derigenom har en ganska obillig beskattning uppkommit emellan dessa delar af Riket.
När detta har kunnat ske under det en föreskrift funnits om gångbara pris, hvad skulle icke då kunna ske om man borttoge denna föreskrift.
I alla fall finner jag det för min del vara vigtigast, när Utsk. icke funnit skäl till en mera billig omarbetning af den ifrågavar, minimitariffen, att vi helt oell hållet borttaga den.
H. Ex. Ur Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. be hagade bifalla den af Utsk. föreslagna förändring i 68 §.
Ex. förklarade att ja öfverröstat nej.
Jag vågar vördsammast föreslå, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes samtidigt föredraga 50 och 57 §§, emedan det förekommer i båda ett ord, emot hvilket reservationer blifvit afgifna.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om icke R. o. Ad. tilläte, att 72 § först blefve företagen till pröfning.
Ropades ja och nej, hvarjemte Hr Printzenskjöld anmälde sig och yttrade:
Raab har visserligen rätt deruti, att 50 och 57 §§ hafva gemenskap med hvarandra, och det kunde visserligen vara nyttigt, att de i ett sammanhang företoges; men jag skulle för min del tro, att det vore ännu nödigare, att 50 och 72 §§ i ett sam manhang företoges, alldenstund den gamla redactionen i 72 § omtalar rätta värdet, och jag har biträdt den redaction, som finnes i 72 §, derföre att när den inom Ulsk:s afdelning uppgjordes 50 § var oförändrad, och jag således grundade detta mitt biträdande på det då i 50 § befintliga stadgande.
Jag vågar då vördsamt hemställa, om man icke kunde på en gång företaga alla dessa 3 §§ till afgörande.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge lämpligt, att 50 § nu blefve föredragen, anmälde sig åter och yttrade:
Mig synes det vara af vigt, att den 50 §, på sätt Hr Gr. o. Landtm, täcktes föreslå, varder först till afgörande företagen, emedan ordalydelsen af densamma kommer att åtminstone bestämma mig för bifall eller afslag å den 68 §.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, förnyad propos.,' biföll R. o. Ad., att 50 § af Ulsk:s förslag till bevilln.stadga nu skulle till pröfning förekomma, och blef densamma till följd deraf uppläst.
På Den 2 December. 33 På begäran af Hr Printzenskjöld upplästes jemväl den del af dess vid Utsk:s betänk, fogade reservation, som angick den nu föredragna §, hvarefter
Hr Printzenskjöld yttrade:
Den reservation, som nu blifvit uppläst, innehåller de skäl, som föranledt mig ali icke deltaga i den redactionsförändring, som Utsk. föreslagit-.
Man kan visserligen deremot invända, alt det missförstånd, sorn, enligt flera talares påstående, på åtskilliga ställen uppkommit genom ordet rälta värdet, icke blifvit undanröjdt; men efter min öfvertygelse bör i hvarje författningen allmän grund finnas, som genomgår densamma.
Vi mäste medgifva, att vid fastigheter, såväl i städerna som på landet, bör sjelfva grunden för alla taxeringscomiteer vara egendomarnes rätta värde, ehuru tillämpningen deraf under tidernas längd blifvit inskränkt.
Pä de skäl jag i den nyss upplästa reservationen anfört, yrkar jag således, att 50 § mätte fä qvarstå oförändrad.
Frih. Raa b:
Jag uppträder ingalunda för att försvara ordet rättmätiga, som är insatt i st. f. ordet rälta värdet, ehuru jag visserligen anser det förra bättre; men med åberopande af hela denna discussion, hvartill jag tror mig icke behöfva tillägga några vidare motiver, tager jag mig friheten föreslå, att man i andra mom. af 50 §, p. 4(5 i Utsk:s betänk, blott tager bort följande mellanmening: ”med iakttagande deraf, alt hemmanen icke uppskattas ander deras rättmätiga välde.” Jag hoppas att Ståndet inser, att man genom denna mellanmenings borttagande har vunnit allt hvad man önskar, utan att på något sätt träda K. M:s och Kronans rätt för nära.
Jag instämmer helt och hållet med Frih.
Haab, som har bevisat nyttan deraf att ur § borttaga dessa ord, som ingenting betyda, och blott åstadkomma förvillelse.
Det var på samma grund jag äfven bestridde den föreslagna ändringen i 08 §, men bär, då fråga är om sjelfva grundsatsen, anser jag det ännu vigligare och förenar mig derföre i Frih.
Ilaabs framställning.
Jag medgifver med Hr Printzenskjöld, alt ordet rälta borde stå första gången egendomarne taxerades till sitt värde; men, på sätt här blifvit upplyst, är förhållandet nu mera sådant, alt de endast hafva relativa värden.
Alla hafva lägre värden än det verkliga, och sedan en sådan taxering en gång är skedd, så anser j'«S icke riktigt att orden rälla värden stå qvar.
Utsk. ansåg att uti uttrycket rättmätiga värden vore nedlagd en slags relativ bemärkelse, och derföre begagnades det; men jag medgifver, alt den redaction, som Frih.
Raab föreslagit och Frih.
Palmstjerna understödt, är ännu bättre, hvarföre jag gerna förenar mig med dera.
Jag vill göra den anmärkn. emot Revi!ln.Ulsk:s 5 H. 5 u Den 2 December. förfarande med uppställning af grunderna för bevillningen, att Bevilln.
Utsk. efter min tanka icke undanröjt de svårigheter, som uppstå vid laxeringscomite'erna, genom bibehållande af denna partiella föreskrift i nu gällande bevilln.stadga.
Då jag antager, att Bevilln.Utsk. haft för afsigt alt nedbringa fastighetsvärdet till minimitariffen, sä fruktar jag, alt taxeringscomiteerna skola komma i den största ovisshet om sättet för deras tillvägagåeude.
Det uttryck, som nu här är begagnadt af Utsk., att neuri, egendomarne böra uppskattas till deras rättmätiga värde, hänvisar på denna Utsk:s afsigt.
Måhända hade man i st. f. rättmätiga kunnat säga deras af mål la värde, enär det är synbart, alt egendomarnes rätta värde alldeles skall förbises och således endast minimivärdet tagas i betraktande.
För min del anser jag deremot, att det rätta värdet hör vara den rälla normen för beskattningen, och då minimivärdet endast bestämmer det lägsta möjliga värde, dit egendomarne endast genom olyckor kunna nedgå, hvilket icke är att hoppas, så anser jag det oriktigt att bibehålla den häntydning lill minimitabcllcn som Utsk. gjort.
Huru skulle dessutom taxeringscomiteerna, med afseende på denna (abell, gå tillväga?
De hafva derför ingen grund.
Det skulle då vara, som jag tog mig den friheten alt nämna, ett normalvärde, hvarefter allting skulle kunna afmälas.
Vöre det en enda taxeringscomilé för länet, så kunde detta låta sig göra, men nu uppstår en ren omöjlighet att tillämpa det stadgande, som 2 mom. i 50 § innehåller.
Hr Prin tzenskjöld:
Den redaclionsförändring, som Bevilln.- Utsk. här föreslagit, ehuru efter min tanka olämplig, hade likväl den fördel med sig ali åtminstone icke borttaga ali grund, som borde tjena taxeringscomiteerna till ledning vid utöfningen af deras uppdrag.
Raab framställt, och hvilket, för mig åtminstone oväntadt nog, blifvit af Frih. Palmstjerna understöd!, borttager helt och hållet alla grunder för taxeringscomiteerna alt kunna vid värdebestämningen af fastigheter förfara som sig bör.
I händelse en tvist uppstår om en egendoms taxeringsvärde, så famlar man ju i mörkret, derest denna mening, på sätt Frih.
Raab föreslagit, borttages, ty Bevilln.Utsk. har med största omsorg sökt att i alla de påföljande §§, der ordet rätta funnits, omskrifva meningen, sä alt detta ord blifvit alldeles uteslutet.
Jag nämnde i mitt förra yttrande, att hvarje lag måste vara stödd på någon grund; tager man bort orden rätta värde, så finnes ingen sådan; och det skall komma derhän, att taxeringsvärdet nedtvingas till minimitariffen.
När vi komma till de efterföljande §§, som röra städerna, så skall det befinnas, att samma princip äfven der blifvit följd; och då ingen minimilariff är fastställd för städernes taxeringsvärde, sä kan det blifva ovisst huru långt nedsällningen deraf kommer att utsträckas.
Den ordställning, som man vill taga bort, har varit begagnad, såsom jag tror, alltsedan 1812.
Man har derigenom på den långa lid, som sedermera förflutit, haft tid alt vänja sig vid betydelsen och tilllämpningen af densamma.
Man har ock derigenom kommit till Den 2 December.
35 det resultat, att egendomarne nu vanligen taxeras till ^understundom blott till hälften af deras gångbara värden.
Undanrödjer man denna häfdvunna grund, så veta icke taxeringsmännen om deskola bibehålla egendomarne vid de värden, hvartill de nu äro taxerade, eller om de skola nedtrycka dem lill minimitariffen.
Meningen med minimitariffen borde dock endast vara, pä sätt Gr.
Horn har nämnt, att utgöra ett värn derföre, att bevillningen skall komma statsverket till godo lill del belopp, som R.
St. påräknat.
Jag tillstyrker således, att ordalagen i den gamla bevilln.författn. må bibehållas.
Frih. von Krsmer:
Jag anser, alt minimitariffen är alldeles oundgängligen nödvändig.
Deremot kan jag icke gilla den af Frih.
Raab föreslagna redactionsförändring, men jag finner icke eller ordet rättmätig små riktigt god svenska; jag skulle tro, att ordet tillbörlig vore bättre passande.
En värd talare här midtemot har yttrat, att han förmodade det Utsk. önskat, att de rätta värdena skulle förbises och egendomarne i stället taxeras efter minimitariffen.
Jag kan försäkra, alt, så vidt jag vet, har icke inom Utsk. varit fråga om att söka nedsätta hemmanen jemnt och rätt till den ifråga var. minimitariffen.
Jag får ännu en gång nämna, att ordet rätta värdet kunde visserligen vara riktigt första gången hemmanen underkastades taxering, men alt det numera icke leder till någon annan följd, än att ålägga taxeringsmännen att, efter försäljningen af någon egendom, uppbringa den till högre värde, än han, i jemförelse med alla andra, bör erhålla.
I alla fall, och om afsigten än vore, såsom man tyckes förmoda, att nedgå rätt och jemnt till minimitariffen, så vore sådant väl icke så farligt; men jag vill fästa uppmärksamheten derpå, att såsom 2 mom. 50 § nu är uppstäldt, innebär det en tydlig motsägelse.
Det står nemi. der: ”med iakttagande deraf, alt hemmanen icke uppskattas under deras rälta värde, äga comiteerna rättighet alt göra den nedsättning behofvet verkligen fordrar.”
Då man nu kan antaga, att hemmanen per medium äro dubbelt sä mycket värda, som de äro taxerade till, så innefattar det ju en orimlighet, då man säger, att man får icke uppskatta hemmanen under deras rätta värde, men väl göra den nedsättning tariffen medgifver.
För att undvika denna motsägelse, begagnade Utsk. ordet rättmätiga.
Jag får för min del uppriktigt medgifva, att jag anser Frih.
Raabs redaction bättre; men skulle Ståndet icke vilja antaga den, så har jag ingenting eller emot att ordet tillbörlig nyttjas, emedan äfven det leder till samma mål.
Minimitariffen lärer vara en effect af R.
St:s åsigter af förhållandena länen emellan.
I det län jag bebor, är i afseende på minimitariffen förhållandet sådant, att egendomarne der äro öfverhufvud beskattade till 75 proc. af deras verkliga värde.
Jag gratulerar således de landskaper, der egendomarne endast äro uppskattade till hälften af den vanliga köpeskillingen.