Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta U(sk:s förfarande innefattar enl. mitt förmenande ett tyst gillande af mina anmärkntr, de anomalier och reformfordrande fel som af andra före mig blifvit uttalade mot Banken.
Medgifver man att sådana fel eller anomalier finnas, så borde naturligtvis upstå fråga om icke mitt förslag om än icke absolut riktigt vore åtminstone jeinförligtvis bättre.
Men i stället för att så göra har Utsk. upletat hvad som i mitt förslag kunde vara förkasteligt, om icke för annan orsak för det var nytt, och för detta nya skull underkänt det hela.
Utsk. har nemi. hållit sig till mitt förslag att införa skatlevexlar i st. f. kreditvexlarne.
Om man nu ogillar detta hvarföre icke antaga förslaget att uphöra med lånerörelsen och att i stället för det representativa ge oss ett rigtigt metalliskt mynt, vare sig guld eller silfver, på det man derigenom skulle slippa att se det inflytande, som SiatsBanken såsom sådan nödvändigt måste utöfva på all rörelse och utveckling af näringarne?
Utsk. har nu helt knapphändigt sluppit ifrån att ingå i några vederläggningar både af mina anmärkn:r mot
Banken samt de båda första hufvudpunkterna deraf.
Enrru jag saknar mina anteckningar skall jag likväl ur minnet söka upräkna de saker, som icke längre böra förbises af II. St:r.
Banken förvaltad af en Statsmakt är en monstruositet, hvars make hvarken finns eller har funnits på något annat ställe i verlden.
Numera äro alla vetenskapsmän ense om att en Statsmagt icke bör lägga sig i Bankstyrelsen.
Bankrörelsen var ursprungligen ingenting annat än en penningerörelse, hvilken drefs af enskilde, men sedan dess har såväl i Sverige som i England Staten sjelf tillegnat sig denna rörelse, och deraf åstadkommit något helt annat än hvad i början dermed åsyftades.
Om man läser Baron Skogmans historia öfver Sveriges Bankväsende, så finner man att den första Bank, som stiftades i Sverige, var den hvarpå Palmstruch erhöll privilegium, men sedan Banken kom på obestånd genom öfverdrifna anspråk på lån af dess beskyddare, Rådet, så öfvertogs dess styrelse af det s. k. SecretaUtsk.
Jag vill icke genomgå hela denna bedröfliga historia, utan jag vill öfvergå till detta sekels början, hvilken tidpunk flera af oss torde kunna erinra sig.
Såväl af flera andra tryckta anteckningar som ock af min brochyr om Sveriges pen - Den 28 Febraari e. m. 659 ningeväsende kan man på siffran se att R.
St:rs Bank verkligen var bankrutt när realisationen år 1803 skulle ske.
Detta hölls hemligt på det att det förtroende hos den stora menigheten som fanns för en gammal inrättning, sorn ännu hade qvar något silfver, utan att man dock visste huru mycket i förhållande till sedelstock skulle kunna begagnas för att börja rörelsen ånyo.
Så skedde och Banken åtog sig att inlösa 10 millioner
R:dr riksgäldssedel-, naturligtvis ulgifna utan all beräkning på i Banken befintliga valutor, utan helt simpelt en Rikets gäld eller skuld, satt i omlopp såsom landets sekundära mynt.
Sedermera yppade det sig dock att ända till 18 inillir sådana sedlar voro utgifna.
När Banken åtagit sig de 10 milknas inlösen blef den tvungen till att infria hela beloppet.
Efter statshvälfningen 1809 och det s. k.
Norska kriget blef Banken ånyo hardt anlitad, och oaktadt alla begagnade utvägar och manövrer att öka den metalliska fonden befanns 1818 en kris vara för handen.
Allt bevisade med ett ord att Banken under R.
St:rs styrelse icke kunde hålla sitt löfte att dess sedlar skulle vara (par auro) lika med guld, och Bankens sednare valspråk alline robur et securitas» befanns endast vara en fras för att narra enfaldiga sedelinnehafvare.
St:r upfylde likväl då sin förbindelse att garantera Banken genom att öka den metalliska valutan.
Då man närmare undersöker den sednare tidens Bank-förvaltning, så finner man visserligen icke så grofva fel begångna af R.
St:r i sin egenskap af Bankens förvaltare, emedan det är för den numera omöjligt då secretessen är borttagen, men så snart metalliska valutan allt för starkt sjunker, så begagnar man en utväg, som icke dess mindre leder till att utkasta en ny sedelmassa på nära nog samma metalliska valuta men som man lofvar förstärka sedan man ökal grundfonden.
Huru härmed hänger tillsamman är en sak som lör många af representanterna torde vara oförstådd men ej obegriplig.
Denna åtgärd vidtogs sednast 1844, då Banken i flera år rönt de ofördelaktiga verkningarne af penningkonsumtionen i England och Amerika, och silfverkassan derföre befann sig i klent, tillstånd.
Man är allmänt ense om att om detta förhållande fått fortfara och R.
St:r icke sammanlrädt, så hade realisationens bestämmelser verkligen varit nära att brytas.
Den numera aflidne representanten, som då var ledamot af BankoUtsk. och sedan Fullmäktig upträdde då och förklararade i en den grannaste inledning att stadga i myntväsendet vore det yttersta villkoret för ett samhälles förkofran och framtida välbefinnande i ekonomiskt hänseende, och att en sådan absolut stadga kunde åstadkommas endast genom begagnande af ett metalliskt mynt; att det var svårare hålla myntvärdet uppe, då kreditsedlar begagnades att löpa bredvid det hårda myntet, men vida svårare och värre när man i rörelsen man och man emellan endast nyttjade sedlar, under det att silfret önskades få ligga qvar i Ban - 660 Ren 28 Februari e. m. kén.
Efter en sådan inledning så hade man väntat att få ett förslag, som innebar säkra garantier för en sådan stadga i myntväsendet, men med den granna inledningen var ändamålet vunnet.
Ingen tänkte mer på att tillse o«i det efterföljande, de praktiska åtgärderna i ett förslag bestående af en mängd punkter stodo i konseqvens med densamma.
Tvärtom nu och till en början föreslogs att uphäfva det beräkningssält som förut legat till grund, utan att som den bordt likväl inflyta i Bankolagen eller Grundlagarne.
Man hade vid realisationen antagit och i reglementet stadgat att Bankens metalliska kassa skulle förhålla sig till sedelstocken såsom minst 2 till 5.
Men nu gafs denna grund på båten ehuru vid dess antagande den seglat öfver deras mening som trodde förhållandet böra bli som 1 till 3.
Nu åter antog man — och Betänk, uptager egentl. inga skäl, utan åberopar sig på hvad förut är sagdt, men sorn igenfinnes endast i mellanmeningar — att utöfver den metalliska valutan skulle kttrina utgifvas såsom maximum ytterligare 20 millioner sedlar.
Motionären föreslog t. o. m. 25 millioner; men Utsk. prutade med siffran till 20.
Tänk hvilken försigtighet, hvilken omtanka för myntvärdets uprätthållande?
Likväl och för att icke stöta sundt förnuft alltför mycket medgafs att Banken skulle låna eller skaffa sig kreditiv på ett par millioner.
Och skulle Banken ytterligare »konsolideras» genom att öka dess grundfond till 10 uiilkr i st. f. 5.
Hade denna ökning skett med metallisk valuta uplånad af Riksgäldskontoret och insatt i Banken, t. ex. för att dermed infria Statens skuld åtminstone den hvarpå obligationer voro utgifna vid realisationen just för att då kunna af Banken användas, då hade förslaget varit ärligt.
Men derom yttrade sig icke en enda mun i hela representationen, utan grundfonden ökades med en del uplupen vinst — som eljest skolat i sedlar utgifvas — det nyssnämnda kreditivets indragning ochför resten s. k. lätt realisabla papper, såsom Arméens Pensions-kassas och Hypotheks-kassors obligationer, m. m.
Nu är det likväl klart att om man nånsin haft mening med att dessa papper skulle realiseras, d. v. s. försäljas, så hade de bordt bestå af utländska papper t. ex.
Engelska Consols, vid hvilkas försäljning man genast fick vexeltillgång.
Ar någon månne enfaldig nog för att tro att Banken, under hvad trångmål som hälst försöker här sälja inländska obligationer?
Om den ville eller fick, så kunde den icke.
Ty hvem ville köpa när dessa kassors kredit och med detsamma hela Rikets kredit skulle förstöras.
Enda utvägen är således att i stället för att invexla, sammankalla R.
St:r, d. v. s. orda om sättet att upfylla skyldigheter några månader i fyra Stånd'!»
Det må vara sannt hvad man säger, att en så uplyst representation som den Svenska icke skall underlåta något för att uprätthålla myntvärdet, men i alla fall blir det en monstruositet, att hålla ute en stor sedelmassa endast för att förtjena pen - Den 28 Februari e. m. 661 ningar, och det är orimligt alt Svenska representationen skall framstå som ett stort actie-bolag endast för att förtjena penningar, och undandraga de enskilda kapitalerna den vinst som de kunnat hafva, om Bank-rörelsen varit fri.
Vidare är den olägenheten förenad med den nuvartde organisationen af Bankväsendet att en utländsk eiler inländsk kapitalist kan i Banken få inkasta hur många millioner silfver som helst och derför få Bankosedlar i stället, om också sedelstocken eller bytesmedlet för tillfället är tillräckligt i landet.
Efter 7, 8 eller 9 månader, under hvilken tid han erhållit 6 proc. på sina penningar då han utomlands icke kunnat få mer än 2 å 3 proc. står det honom fritt att återtaga hela kapitalet genom återvexling.
Unde sednare åren. då våra näringar indragit större kapitaler än någonsin förut, hafva nästan alla dessa kapitaler inkommit på så sätt att silfver blifvit inkastadt i Banken, och deraf hafva inga andra frukter upkommit än hastigt stegrade varupriser.
Man kan viii säga att följderna blifvit desamma, om de nyförvärfvade kapitalerna hvilka genom handeln tillflutit landet icke haft denna utväg att genast öfvergå i Bankosedlar, men jag vågar bestrida detta; ty om man icke haft en sådan rättighet att begagna Banken såsom en slags förläggare af en artificiel lånerörelse, så hade den stora kapitalvinsten åren 1853—1855 på helt annat sätt gått till näringarne, och icke genom lån eller borgen, deremot man talar som om ett ondt, men det man endast synes vilja utrota med ord, aldrig med handling.
Aldrig upgör andra botemedel än skärpta exekutionsiagar, dem man borde veta aldrig kunna sättas i verksamhet då hela affärsrörelsen är byggd derpå.
Detta är likväl en theoretisk undersökning, hvarmed jag icke vill trötta 11. o. Ad., men det får jag säga, att om R.
St:r bibehålla Banken, för att få Bankovinst, så böra de komma ihåg att af en Bankovinst på 7 a 8 hundra tusen R:dr afgår alltid minst 250,000 Rtdr i s. k. »faux frais» utom de tid efter annan inträffande nödiga afskrifningarne, stundom äfven upgående till 3 a 500,000 Rtdr i stöten.
— Jag hemställer, huruvida det stora inflytande R.
Sttrs Bank utöfvar på landet kan vara nyttigt; ty så som man nu vandt folket att göra up kalkyl till nya företag kan ingen gerna börja något större utan att hafva sökt och fått understöd och förlag från R.
Sttrs Bank.
Detta förhållande kan man icke uphöra med förr än Banken uphör med alla förlag, all lånerörelse och jag anser den stund icke vara långt borta, då R.
St:r blifva tvungne att frigöra sig från denna sin näring; ty ehuru här finnas enskilda Banker i nästan alla Residensstäder i Riket, så äro de dock alltförmycket i beroende af Riksbanken och dess fluktuationer i sedelstock, då t. ex. den för förra året är lika stor sora Privatbankernas hela sedelstock eller omkring 20 milltr.
Dessutom och sedan rörelsen blifvit lifligare finnes icke mer än två medel att tillfredsställa dess behof, det ena att genom flera ban - 662 Den 28 Februari e. m. ker, minst en i hvarje stad lätta utbytet utan att öka bytesmedlet och det andra att kasta ut gång efter annan mera kreditsedlar, hvilket Privatbankerne för att icke sjelfve gå under, akta sig före men R.
St:rs Bank oförsynt vågar.
I Östergöthland tycks man hafva funnit nödigt att få hafva en Bank i hvar stad — detta kommer sig dels af afund öfver att en korporation skall hafva en oskälig vinst af en privatbank, och dels deraf att de finna att en ordentlig vexel rörelse icke kan komma till stånd förr än man hvarje krets för sig får lättare tillfälle och kortare väg till sin bank.
Det är omöjligt att få ett på invexling af kreditsedlar mot metallisk valuta ordnadt Slatsbanks-system i ett land, der folket fått begrepp om sättet att genom associationer blifva sina egna förlagsman med egna kreditsedlar.
Ett af de båda rivaliserande systemerna måste förr eller sednare ge vika och jag tviflar på att det blir Privatbankernas, oaktadt all använd möda, sedan 18t8 att utrota dem och i stället sälta Bankens Filial-Associationer.
Om allt detta har Utsk. icke bekymrat sig, utan åtnöjt sig med att förklara: natt detta förslag är till både hutvudgrunder och detalj-bestämmelser så outveckladt, att svårligen någon kan på förhand göra för sig klart de resullater, hvilka genom detsammas godkännande skulle upstå, och att, i följd häraf och sorn, enl. motionärens eget medgifvande, ett lyckligt genomförande af en ny finansplan oeftergifligen fordrar att allmänheten förmår att upfatta verkningarne af den nya ordningen för bedrifvandet af mynt-och bankrörelse, förslaget skall med misstroende betraktas."
Detta har jag väl sagt, men jag har åtminstone gjort allt hvad jag kunnat för att sprida en sådan uplysning bland allmänheten.
Hvad angår de stora svårigheter som skulle upstå för folket alt lära sig förstå skattesedlarne, så kunne de helt lätt afhjelpas; ty om folket icke finner sig vid dem, så kan man helt simpelt låta dermed anstå till dess man begriper det, och emedlertid åtnöja sig med antaga guld och silfver såsom det enda lagliga gångbara Riksmyntet understödt i quantitatift afseende af kreditsedlar för hvilka privata associationer, både med sina kapitaler, sina fastigheter och sin solidariska kredit stå i ansvar.
Derigenom blefve myntet äfven oberoende af den fluctuation i konjunkturerna, som olika handelsförhållanden förorsaka.
Derföre behöfde alldeles icke allt mynt indragas genom handeln; ty ett land bör hafva sitt eget Statsmynt, hvarmed regeringen kan bestrida utbetalning af lönen till embetsmännen och sådana utgifter som i budgeten upfagas och årligen förekomma; men handelsidkarne och industrier må skaffa sig hvad mynt de behaga och dermed har Staten icke att göra.
Naturligtvis få dessa rörelsens elementer tillse att deras bytesmedel har en jemförlighet med Statsmyntet, så att, under frivillig vexling beräkningen i valör och numerär är likt ; men detta är deras ensak och rörer icke Slaten.
St:s Bank erhållit tillstånd att öppna en lånerörelse, så har
Den 28 Februari e. m. 663 den helt obetydligt blifvit anlitad af de rika, men isynnerhet af dem, hvilka aldrig borde få låna der, nemi. sådana som lefva för dagen.
Om man indroge de cirka 11 mill:r, hvarmed lånerörelsen bedrifves, så skulle visserligen ett förskräckligt bouleversement upsla, men de lånesökande flngo i stället vända sig till enskilda låneanstalter, hvilka icke torde vara ovilliga att öfvertaga alla Bankens säkra gäldenärers skulder.
Hypotheksföreningarne kunna enl. min tanka välja en vida bättre method att bibehålla sin kredit än den att sälja sina papper på lösören ; ty det är endast förklarligt genom Bankens tillvaro att de icke fallit på den tanken att på utrikes botten, t. ex. i England, gemensamt uptaga ett lån, hvarigenom de på en gång skulle kunna inlösa sina obligationer.
Den nästa perioden, i hvilken anmärkn. göres mot de s. k. sola-vexlarne, eller anvisningar på statens intrader vill jag hell och hållet förbigå med den anmärkn:n att om R.
St:r förakta en utväg att på ärligt sätt åtkomma, genom årlig och successif anticipation ett kapital af 25 a 30 milltr Riksmynt, så är det deras ensak.
De kunna erhålla denna fördel; ty sedan de en gång bestämt guld och silfver såsom landets mynt, så kunna de utgifva vexlar på ett lika stort belopp att ingå med Skatteupbörden.
Dessa vexlar äro icke kredit-sedlar, utan äro invisningar på verkliga valutor, ehuru de anticiperas år från år, genom utgifvande nya invisningar när antingen förra årets ingått eller i deras ställe guld och silfvermyntet influtit.
Utsb. säger sig icke kunna förstå, huru Staten på så sätt skulle kunna förvärfva sig ett kapital af 25 a 30 mill:r.
Det är väl möjligt att Utsk. icke kan förstå detta, men saken är i alla fall temligen klar.
Det är omöjligt att kunna uptaga sjelfva argumentet.
Pr otocoll, hållna hos H ö g 1 o f 1 i g e Ridderskapet och Adelil, \id Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1840.
Hörbergska Boktryckeriet, 1840. ; , , 5 '• * •■■ir - ; Onsdagen den 11 Mars 184o.
Öppnades Hrr Eiectorers lista till val af en ledamot i Ridd.Utsk. efter N:o 105.
Hr Falkenberg; Fullm.
Hr Gyllenkrok, Knut Axel, och befanns dertill hafva blifvit utsedd: N:o 286.
Frih. Raab, Carl Gustaf. Upplästes till justering och godkändes Exped.Utsk:s förslag till und. skrifvelse till K. M., ang:de aflidne Professoren P. H.
Lings enkas und. ansökning, om bibehållande af den hennes man i lifstiden tillagda löne-tillökning.
Då nu justering skulle börja af pleni-prot. för den 29 sisth Febr. f. m., anmälte sig:
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, och yttrade:
Innan prot. justeras, anser jag mig böra tillkännagifva, att jag, med Ståndets bifall, önskar utesluta ordet oförtjent ur den af mina motioner, som angår Hr Assessor Crusenstolpe.
Då 58:de §:n Riksd.Ord. medgifver, med Ståndets bifall, uteslutande af egna uttryck, hvarpå intet beslut hvilar, inser jag intet skäl, hvarför detta kunde mig vägras.
Det är likgiltigt, om ordet oförtjent slår der eller ej; ty först innefattar det intet klander å domaremaktens åtgärd, — då bade jag sagt orättvist.
Då domaren i ett förekommande fall tillämpar för sådant tydlig bestämd lag, är domen rättvis; den kan ändock vara oförtjent, och det af tvänne orsaker: betraktad från lagstiftarens sida, och ge nom hans förvållande, då han för en obetydlig förseelse fastställt alltför strängt straff; sådan dom kunde Dracos lagar, de blodskrifna , gifva anleda, till, om någon blifvit dömd till döden, derföre alt lian borttog ett äpple.
En dom kan vara oförtjent, betraktad från den anklagades sida, då han, ehuru oskyldig, är urståndsatt att bevisa sin oskuld; många exempel på sådana domar gifvas: sådan var den dom, som öfvergick Anna Bolein eller tydligare den, som var ämnad Susanna; sådan dom förde kanske Eugene Aram till Tyburn, då man ännu ej vet, om han verkligen var skyldig till det brott, h vartill han blef förvunnen eller ej, men denna dom var rättvis, ty domaren tillämpade tydlig för detta brott bestämd lag, hvartill Aram blef förvunnen 4 Den ii Mars f. m. ulan alt kunna bevisa sig oskyldig.
Exempel på förra slaget oförtjenta domar, anser jag den ifrågavar. vara.
För det andra står ordet oförtjent blott som min egen enskilda öfvertygelse om saken; jag har ej uppmanat R.
St., att de skulle anse domen hvarken oförtjent, eller förtjent, utan att de ville anhålla hos K. M., det K.
M. ville samma dom genom nåd upphäfva, den måtte då vara förtjent eller oförtjent, en åtgärd hvartill Bolde §:n Riksd.-Ordn. fullkomligen berättigar dem, om de så för godt finna, och den dömde vill nåd emottaga.
Dessutom får jag anmäla, att jag i sista plenum uppläste tvänne motioner, med anhållan att få desamma, innan detta, till bordet skriftligen aflemna; jag har så gjort, men Ridd.-Secret. förklarade sig ej kunna desamma emottaga, då han försummat dem i prot. anteckna, den ena angick beviljande af statsanslag till inrättande af en offentlig militärskola i hvarje district; den andra förbjudande af den inom BondeSt. öfliga s. k. utlösningen.
Justerades pleni-prot. för den 39 Febr. f. m. Hr.
M:s nådiga propos., angående inqvartering i städerna utom Stockholm, den 29 sisth Febi', föredrogs, hvarom prot. nu blifvit justeradt, hade jag den äran yttra några ord i ämnet.
Det är i sammanhang dermed, och för att ytterligare bekräfta mina då yttrade åsigter, som jag förskaffat mig några documenter, från åtskilliga aucloriteter i Götheborg, rörande samma fråga.
Dessa handlingar äro desamma, som Hr Edenhjelin förut åberopat, och jag förenar mig nu med honom uti den anhållan, alt de måtte få åtfölja remissen till Utsk., för att der tagas i betraktande i sammanhang med den K. proposm.
Å nyo föredrogs K.
M:s den 29 sisth Febr. e. m. och den 4 dennes f. m. pä bordet lagda Nådiga Skrifvelse angående ett af särskilde comiterade i nåder uppgjordt förslag till förnyad Tull-taxa.
I öfverensstämmelse med de af comiterade uppgifna liufvudgrunder för lulltaxe-regleringen, har K.
M. uti den nu förevar, nåd. proposm förklarat något hinder ej möta för det s. k. förbudssystemets definitiva upphörande.
Detta förklarande innebär en glädjande försäkran derom, att den inhemska konstfliten vunnit nog utveckling, likasom de uti inhemska fabrikationer nedlagda capital nog förkofran alt uthärda täflan med främmande nationers af naturen i flera fall mera gynnade tillverkningar; under villkor, att den tull, som Statsmakterna fastställa, blir en verklighet.
El t i sanningen vackert resultat hos ett folk, som har att D e il ii Mars f. ra. 5 tacka sina stora konungar, sin tapperhet, och en aldrig kufvad nationalitet för sitt anseende hos främmande nationer; måhända äfven vettenskapers odling, säkerligen minst industriens framsteg.
Jag hyser äfven den förtröstan till mina landsmäns uppfinningsrika förstånd, deras arbetsamhet och ihärdighet, att detta vigtiga beslut nu kan fattas, rör:de de flesta af förbudsarliklarne; helst sådana, hvilkas tillverkningar inom landet icke uppgå till något för rikets handelsställning betydligt belopp, och hvaruti ej alltför stor arbetspersonal finnes använd. K. M. har likväl icke vidrört frågan, huruvida ytterligare fördelar och lattade utvägar till afsättning ina här i lliket förunnas främmande länders handel och industri, utan att, såsom villkor och vederlag derför, några motsvarande fördelar och vidgade afsättningslillfällen i dessa länder tillgodokomma äfven Svensk production och näringsflit.
Denna fråga synes likväl vara vigtig; ty möjligheten af täflan beror ej blott på förbudets upplnifvanöe, utan äfven på beloppet af tullen , hvaröfver K.
M. icke heller meddelat sin åsigt.
Comiterade anse 2.5 proc. vara nog vid denna öfvergång: ett tullbelopp som det vore önskansvärdt att comiterade finge i uppdrag att införa såsom maximum uti Englands och Frankrikes tulltaxor.
Frågan om reciprocitet hafva corn i era de ej ens vidrört, landin länder deremot, vakas med yttersta sorgfällighet öfver reciprocitet i handelsfördelar , folkslagen emellan.
Intet land, om ej det fattiga Sverige, gifver något till skänks eller behandlar frågan endast nr synpunkten af en theori, som måste vara underkastad betydliga modificationer, hemtade från länders skiljaktiga lägen och mer eller mindre beroende af verldsmarknaden samt beröringen med densamma.
Förgäfves kastar Belgiens industri sina blickar: på Frankrike.
Alla hittills gjorda försök att komma öfverens om reciproka concessioner , hafva blifvit fruktlösa, och så länge
Frankrike håller fast vid systemet att skydda och uppmuntra inhemska näringar, är det vida mindre i stånd att åt Belgien göra några särskilda eftergifter, än åt andra länder.
A ena sidan en marknad af 4 millioner innevånare; å den andra, af 32.
— Underhandlingar äro å bane om ändringar i Frankrikes och Englands tulltaxor.
Dylika bemödanden hafva flera gånger, så val under restaurationen som efter Juli-revolutionen, varit inledda, men afbmtits i följd af den stora skiljaktigheten emellan begge ländernas handels- och näringsintressen.
En den mest lärorika leetyr , som kan företagas och tillika ofelbar för att tillintetgöra de bedrägliga föreställningar, som hos mångå väckts af Englands vackra lärosatser om den fria handeln, är utan tvifvel Engelska tulltaxan.
Om denna tolk af Englands grundsatser är mindre vältalig, än deras bländade förfäktare i andra länder äro; så kan man likväl icke neka, att hon talar sanningens oförtäckta språk.
Man träffar i Brittiska tulltariffen c
Den 11 Mars f. ra. nemi. afgifter ända lill proc. af varans värde.
En mängd af de industri-producter, som Frankrike tillverkar, äro belagda med 3o proc. införselsafgift och i franska tidningar klagas deröfver, att Engelska tulltjenstemännen uppdrifva dessa belopp ända till 4° ® 4^ proc. genom missbruk af rättigheten att bestämma de införda varornas värden.
I afseende på Franska viner och fruktbrännvin , lärer den varierat från 4«o proc. till 700 proc. innan nedsättningen 1839.
Flera artiklar äro till införsel förbjudna.