Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man, eller trägen eloi^>8, ^liUtgir eller divil, eller ock nägon Menighet, af bwad namn den wara mä , antingen af egen drift eller med anledning af befallning försöka at wäldföra Riksens Ständer eller deras Utffott eller nägon enskild Riksdagsman, eller störa friheten i deras öfwerläggningar och beslut, ware sädant ansedt såsom förräderi , och ankomme pä Riksens Ständer at stike förbrytelser i laga ordning beifra läta. §. 111.
Blifwer nägon Riksdagsman, under pästäende Riksdag eller under desi Resor til och ifrän Riksdagen, med ord eller gerningar ofredad, sedan han tilkännagifwit, ät han i sädant ärende stadd är, dä skal sädant såsom Edsöresbrott anses och straffas. §. lis. ^ Uti Riksdagsmanna-walen mä.icke nägon Ämbets- och Tjensteman med sin Ämbetsmyndigbet obehorigen werka?
Gör nägon det, miste Sytzlan. §. 11A.
Den 2 Jun!!. 429 Z.
Tareringsmän, som Riksens Ständers Bewillningscköreskrifter ä deras »vägnir tillämpa, skola ej för Oc-Kltoriiio eller Tapering kunna til nägot answar ställas. Z. 114.
Konungen late samtelige Riksens Stander deras 1'i-ivUcAllei-, Förmäner, Rättigheter och Fribeter ätnjuta; beroende det pä samtelige RiksStändens öfwerenskommelse och Konungens bifall at läta dem undergå de förändringar och jemkningar, som Rikets behof kunna fordra.
Jnga npa ?riviiLAiLr,, et Riks Ständ rörande, kunna utan Konungens och alla Riks-Ständenö »vetskap och samtycke utgifwaö och meddelas.
Friherre 8ilfver8cb»lll, chiiis förestog, at
Regerings-llormk-n och de öfriga nu upläste handlingar mätte fä ligga pä bordet öfwer morgondagen, dä til och Med et uelibeiLtions?1enum til söndagen kunde utsättas.
RopadeS t77ej och Ja.
Friherre k,itlssnciMi!K«ckm:
Dä den öfwertygelsen numera syneS wara allmän, at antagandet af en Lonscitution, utropandet af en Konung, äro lika werkelige som skyndande nödwandigheter; dä man äfwenwäl tämmeligen mangrannt tyckes inse, at detta stora ändamäl skulle, vin icke förfelas, ätminstone widt aflägsnas, i fall det nu framlagde xiojecc fintzL xuuct.nvis venriler^s^ sä »vägar jag »vördsammast - 4Z0
Den 2 Iunik. sammast föreslä, at dä projectet legat pä Nlds derffapets och Adelns bord, sist til nästkommande Mändag, och det samma derefter til afgörande företages, proportion dä mätte göras til totalt bifall eller totalr förkastande af berörde profect, samt at i den händelse 0onstitution8> krofectet emot förmodan blefwe förkastadt/ Ridderffapet och Adeln wille upmana sina MedStänder, at genast utropa Hans Kongl. Höghet Hertig kil Sweriges Konung, at regera efter Regerings-/oimen af är 177L, utan nägot tillägg af Säkerhets-.^cten, men med de förändringar hwarom Konungen och Riksens Ständer, under loppet af detta Riksmöte, samfält kunna öfwerenskoMma.
Herr 8c bönström- kelu-, upläste följande anförande:
Ledd af det ömmaste deltagande r Fosterlandets närwarande wäda, anser jag för min medborgerliga pligt, at med nägra fä ord gifwa en wäckelse at allmänna omtankan.
Fienden hotar, wära medbröders sinnen äro i gäsning och förwirring, fosterlandet lutar til undergång, och likwäl saknar Swerige än genom sina egna Lagstiftares beslut en antagen Grundlag, en stadgad Regering.
Lätom ost förkorta detta wädeliga tilständs waragtighet; Lätom ost gifwa kraft och lif ät alla grenar af Styrelsen.
Upfyllom med drift och skyndsamhet, allmänhetens fordran, ty den läter tydeligen höra sig frän alla Rikets Landskap. — Fordna Statsklokt, fordna Lagstiftare gäfwo ny kraft ät Statens styrelse, dä faran ivar stor, dä fienden hotade med förstörelse.
Wi Hafwa twärtom beslutat.
Den 2 Imrik.
431 vt i farans stund med omsorg och berådt mod, förlänga styrelse-magtens wacklande och förswagade tilständ.
Jag fruktar, at wär nationLlära, i egenffap af et uplyst folk, märkeligen fördunklas af sädana grundsatser hos wära Lagstiftare.
Jag wägär foresta, at Ridderffapet och Adcln nu i dag fattar sit bestut, at ej öfwer tre dygn utsträcka öfwerläggningarne om den utarbetade Grundlagens antagande.
Herr von Lebultsenbeim, vLvilk, yttrade sin önskan, at i et mäl af sädan wigt^och inflytelse pä et helt Rikes framtida wälständ, irenne
Llena af olika art mätte äga rum, det första, dä, som nu, förslaget til Regeringsformen uplästes och blefwe pä bordet hwilande, det andra, ägnadt ät öfwerläggningarne derom, och det tredje, dä det borde til slutligt afgörande företagas.
-Herr krrron och Landtmarffalken gjorde proportion, i enlighet med Herr Lehnström» förflag, at inom tre dagar afgöra frägan om Regeringsformens antagande, dä Ridderffapet och Adeln kunde i morgon börja öfwerläggningarne, om sä behöfdes, fortsätta dem Söndagen, och omsider Mändagen fatta sit beslut.
'Ropades et ganska starkt Ja.
Friherre Liikverscbjälä, kgils, förmente at man i et ämne af denna wigt torde behöfwa betänketid öfwer morgondagen, och önskade, 4z2 Dm 2 Junti. stade, at projeccet sä länge matte hwitå pä bordet.
Ropades lTlej.
Grefwe kl örn er, Larl Labile!, hemstälde om det wcrkeliaen wore för Ridderstapet och Adeln nödigt at pä Söndagen sammanträda til plenum?
Herr Laron och Landtmarskerlkcn yttrade sig, at Ridderstapet och Adeln kunde i morgon widare pröfwa huruwida rie u-n om Söndagen behöfdeS eller ej: endast det stöde fast, at Lon8Ncurton8saken6 sluteliga afgörande, Mändagen för sig ginge.
Ropades äter starkt Ja.
Herr käblman, Otto kreär! c, upläste följande til krotOLollet:
Med wcrklig oro har jag märkt, at hwad jag i gär för Högloff.
Ridderstapet och Adeln bade aran anföra, tankar, pä intet sätt öfwerensstammande med mina önstningar.
Jag bar äfwen blifwit underrättad, at flere tagit sig anledning at mitztro ändamälet af mina yttrade tänkesätt
Men med största ledsnad har jag fatt weta at sjelfwa förtjenstcn kunnat finna sig farad af bwad jag sagt.
Jag fär derföre härigenom högtidligen förklara, at jag ingen ting högre önstar, än bibebällande af den enighet, som är sä nödwändig för upfyllandet af allas odelade önstan:
En god Lon. Den 2 Junk!. 433 6on8litution8 snara fullbordande och antagning.
Derjemte fär jag i ödmjukhet utbedja mig et mildare omdöme af den eller de, forn genom fina förtjenster bade gjort sig berättigade til och dela allas wär oinskränkta wördnad och beundran — ware längt ifrän mig at någonsin kasta skugga der alt är dager.
Jag är ingen fiende til högheten twärtom jag högaktar den förenad med en sann pan-iorism och förtjenst.
Desiutom wägar jag hoppas at den, som gör sig den möda at med granskning genomläsa mitt i gär inlemnade yttrande, endast stall finna stötestenar der de böra upsökas.
Friherre ak Wetterstedt, Lustaf, upläste följande: Wördsamt lAemoeml? ^ . I anledning af den i sista plenum wäckte fraga, rörande en Lommissions sättande för a t undersöka de högre Elnbetsmännens förhällande sedan Riksdagen är i8on, torde HZgwälborne Herr Laron och Landtmarstalken samt Högloft.
Ridderstapet och Adeln tilläta mig at ödmjukast fä anföra nägra anmärkningar.
, Det är et för inbillningen och äfwen för hjertat tilfredsställande föremäl at med rättwisans och sanningens förenade och lugna styrka, kunna pröfwa och straffa hwarje oädel handling ^samhället, och sträcka Lagens kraftiga åtgärd, sä wä! til den Höge förbrytaren, som til den. ringaste brottslingen.
Men til beredande af denna nödiga jämlikhet, utom hwilken förtryck och tyranni insmyga sig i Lagstipninaen, mäste 66, 66. äf - 4Z4 Den 2 Iunik. äfwen Lagen i lika män bade freda och straffa alla Medborgare.
Om detta ändamål upfylles genom den förestagne Lommissloueu, öfwerlemnar jag til Högloft.
Ridderstapets och AdelnS uplystare pröfning; det enda jag genast ej kunde underläta at anmärka, war huru answarighet kan fordras af Embetsmän för en tid dä de utöfwade sina Embeten under en Ooustltution, som icke kräfde nägon answarighet af dem inför nationen.
Kan den Grundlag, som wi uu erhälla, och som tydeligen, i förening med hwarje redelig
Ämbetsmans listigaste önskningar, päbjuder denna 'answarighet, lampas pä förflutna tider eller nyttjas såsom grund til anklagningar?
För öfrigt huru stall brottsligheten utrönas?
Den som här nägon erfarenhet af f. d. Konungens sätt at behandla allmänna ärenderue, wet at i synnerhet under de senare ären dest befallningar alltid utgäfwos under fyra ögon.
Om sjelfwa mesuren nu lagföres, som warit frukten af et sädant enskilt samtal, huru stall uplysning winnås om den Embetsman som erhållit befallningen, upfyllt sin pligt och gjort nödiga föreställningar emot sjelfwa saken.
Skulle han inför Lowmissionen upge hwad han anfort emot f. d. Konungen och hwarigenom dest Ämbetsmanna kall med wärdighet blifwit upfyldt, sä kunde ju hwar och en sätta desi trovärdighet i fräga, och pä bäda sidor stadnades alltid wid det enkla men märkbara ordet Bewis; ty det lärer wäl icke kunna nekas, at, dä fräga är om et enskilt samtal den anklagades ord äro lika giltiga som desi anklagares.
Wid es nogare betraktande af de olyckliga tider wi öfwerlefwat, hafwa oförmodligen mänga - Den 2 Imrik.
433 ga fordrat, at de högre Ämbetsmän, som närmast omgäfwo Hans Majtts f. d, Kouungeuo person och utförde dest bud, och befaslnunpar skulle, dä inga föreställningar hulpo, och Rikets undergäng med stora sing bereddes, hafwa nedlagt sine Ämbeten.
Denna förebräelse kari dem således göras; utan at inga i pröfningen deraf torde jag blott böra kalla Högloft.
Ridberffapets och Adeftns upmärkfambet pä den ofantelrga ffillnap som upstär emellan Riksförräderi och swaghet, emellan en enftilt handling, för hrvilken ingen laqförning kan äga rum, och en offerrtelig anklagelse af Rikets Stander för brott emot Staten.
Om män bafwa funnits, som smickrat f. d. Konungens käraste fördomar, sä har pä dest beftut ingen wärkat, det är ej pojkars prande, om ock betalta, fröjderop, ej prunkande illuminationer, som under rubrign- af Riksförräderi kunna hänföras, och om nägon derföre tros förtjena antingen medömkan eller ätlöje, sä kan för denna handling, allmänna opinionens ätgärd. under ingen förevändning af Lag och billighet sträckas längre.
I andra Länder der conseitmi^nc-n bjuder answarighet för Statens Ämbetsmän, och der anklagelse, i kraft deraf, af Lagstiftande Masten emot dem göres, sker detta likwäl alltid för bestämda fall och emot wista nä ruda personer; aldrig i allmänhet, eller utan benus.
De Lommission--r, som til följe af ärs Regeringsform wore uprättade, bade äfrven lika bestämda föremäl.
Om den i fräaa närande Lommissionc-n sättes torde sammaregel böra lämpas pä densamma, närande grund - 4Z6 Den 2 Junit. Zrund-pkincixen för all lag och rättwisa, at cn anklagare stall styrka sanningen af hwad han anfört, och den anklagade njuta laga rätt til förswar sig til goda.
Ej heller wet jag något skäl hwarföre uudersökningen stall stadna ivid de högre Ämbetsmännen och ej afwen sträckas til de lägre, och widare til alla etager af Medborgare, hwilka ätmindstone genom lydnad medwerkat til Rikets wanmaat och förstöring, ty om wi för några är tilbaka hade alla gemensamt uphört at lyda, sä torde det wara obestrideligt, at wära olyckor warit förebyggda.
Pä denna stenfagra grund kunde tör hända en allmän anklagelse-akt emot Swensta Folket utfärdas. Hwad äter angär redovisning för Statens medel, hwarom äfwen förmältes, säsom et af Lommissionens hufwudföremäl, sä lärer wal ingen finnas, som kan bestrida nödwändigheten och billigheten af denna redogörelse.
Sättet ar redan i Rikets gällande författningar bestämdt, och om det ej synes tilfyllestgörande, bör en ändring i hela allmänna redogörelsesystemet först äga runi.
I anledning deraf, at Herr Laron ojh Landtmarstalken förmälte sig wilja med Ridderstapets och Adelns tillätelse , oagtadt tiden nu wore längt Den 2 Junik. 457 längt liden, upiaga Friherre Ickannerbeims, I^ars ^UAU3t, pä bordet liggande Oictamen, rörande wista eftergifter af Adeliga LrivileZierna, utbad sig Friherre 8ilkvsr8cl,jöl6, Ksils, at fa ordet och upläsie följande victainen til krotocollee:
Det war med en werklig tillfredsställelse/ jag genom Herr Laron IAalilrerbeilN8 Oictamsn i Ridderffapets och Adelns klenum den 85 sistledne erfor förslag göras, enlige med de tänkesätt jag hela min lefnad hyst och önssat hos hwarje Riddersman finna.
Wi som äre födde til privilegier, böre wara de förste at inse huru billigheten länge stridt emot hwad Lagen otz gifwit.
Wi böre med lugn kunna öfwertyga ost, at obilliga lagar en gäng böra jämnkas, wi böre lätt wänja ost wid den tankan, at det ej bör spnas ost en werklig upoffring, när wi afsäge ost rättigheter, dem wi äge til wäre medborgares skada, och som rättwist ädraga ost deras afund och förtrytelse.
Jag will ej ens föreställa mig, at nägot intereste (samma interesse hwaremot en myckenhet af wäre Medbröder sä högeligen ifra när fräga wäckes om wär repre, sentations inrättande efter de rkprs8snteran<le8 förmögenhet) at detta interesse, säger jag, skulle kunna qwäfwa den aktning wi äre skyldige wära Medborgare, den enda sanna Riddersmannaandan, grunden för den ära wi böre äträ, at söka ädagalägga exempel af dygd och rättwisa.
Mätte wär ädelhet hufwudsakligen bestä deri, ai Den 2 Imrik. at wi glömme allt, til och med wära personliga fördelar för et sannt, rättnnst och godt Lndamäl Matte wär> Landsman kunna saga, al den Swensta Adeln alskar sine Medborgare, sjelf bjuder dem at leka dela Statens fördelar, ock, när Staten ar i fara, lika oegennyttigt nied sin egendom bidrager til desi skydd, som den ned mod och tapperhet derföre utgjuter sit blod.
Fukt öfwcrtpgad, at denna sanna känsla of ^eder redan förut bestämt mine Medbröders tänkesätt, wil jag dock litet uppehålla mig wid de af Fr ' orre ivlsnnerbeim gjorda propositioner för at bestyrka deras billighet och rältwisa.
Ten första består deri, at Ridderstapet och Adeln mätte ätaga sig för sina Säterier de utgifter , som nu kunna komma under namn af Lewillning, at jorden päläggas, sa at i detta afseende all jord, af bwad natur som häldst, mätte stattå lika.
Friherre kdannerkeim har sjelf tilräckligen bewisat, at om undantaget ifran grurrdräntan, m. m., hwarifrän Säterier äro befriade, stulle freda en egendom ifrån alla andra tungor, som under
Rikets nöd kunna päläggas, stulle denna ägendom njuta privilegier af en altid obestämd widd.
Ingen ting kan wara billigare, än at när wi fordre Statens stydd, wi äfwen bidrage at gifwa henne medel til detta stydd.
Det mä ingen rnwända, at genom denna BewillningS ätagande bans ägande - Den 2 Iunik.
4^9 ägande-rätt är siörd.
Den rvore efter min och alla rätt - och wältänkandes öfvertygelse störd, vm jorden ffulleförändra sinnatur, om grundräntan pä all ägendom jemnades, och kapitalets wärde, genom en förhöjd ränta förminskades^
Jag förklarar dristigt all förändring deri för et groft wald, som ej kan yrkas af andra än dem som wilja sätta Staten i oreda, eller dem som af sädana personer förwillas med ffenbara skäl.
Men lika wäldsamt tror jag at wi handlade emot wära medbröder, om wi ej i nödens stund delade deras börda.
Om wi ost derifrän undandroge, om hela den eptraordinaira Bewillningen endast stal drabba oprivilegierad jord, njute icke wi dä en fördel pä dest bekostnad, störes icke dä de oprivilegierade jordägarenas rätt, och deras hemmans wärde förmindskas dä eapitalet belastas med en högre ränta.
Lika mycken helighet wi yrke för wär ägande rätt, lika mycken helighet mäste wi yrka och sörwara för andras.
Sätom ost taga för en allmän regel, at i srägan om Bewillningar all jord skattar lika.
Lätom ost pä detta sätt närma ost til den billighet i skatternas fördelning, som wi allmänt önske, men ännu ej fullkomligen kan ernäs utan rubbning af enskildas ostridiga rätt.
Och om denna Bewillnings utgörande för ost blir känbar, sä äge wi deröfwer ej mera at klaga än andra medborgare.
Wi dele det allmänna onda: anwändom alla wära krafter at det snart afskudda: det anstär ost at derwid stä i spetsen för wäre Landsmän.
Krono - 440 Den 2 Junii.
Krono-ffjutsningarne äro bland de tungaste bördor för landet, som kriget medfört.
Jag wille utwidga Friherre förflag i detta afseende sä, at Ra och Rörs och insockne henrman ej mer än frälsehemman under krigstider derifrån mä kunna undandraga sig: dock för sa wäl desie hemmansägares som all allmoges billiga fordran förestår och önffar jag, at all kronostjuts matte riktigt och genast betalas, och efter samma taxa som för hållskjuts är utsatt.
Utan twifwel behöfwer jag ej -vidlyftigt tala för ätagandet af den LLpimrion som utgår under namn af mantalspenningar.
Denna obetydliga afgift skulle den kunna -vägras ritan at wi adroge osi förebråelsen af en liten egennytta, eller af en deri grundad oginhet, eller af en blind högfärd, den sednare i synnerhet en förebråelse, som afundsjuke Landsmän lika mycket äro böjde för at göra osi, som den, efter hrvad jag sjelf inom mig känner, och äfwen erfarenheten alltid för mig besannat, är ogrundad.
Wid frägan om afsägelsen af exclusiv rätt til besittning af Säterier, har jag förmärkt mycket misiförständ och mänga misitydningar.
Mänge hafwa fattat den sä, som skulle Ridderstapet och Adeln derigenom afhända sig sjelf en besittningsrätt: men man afhänder sig ej en rättighet derföre at man äfwen »pläter densamma ät andra.
H-varföre skulle desiutom en Adels - Den 2 Junis. 441 Adelsman äga rätt at besitta all slags jord, dä hans egen privilegierade jord ej kan komma i alla medborgares ägo.
Friherre har anfört de economiffa olägenheterna af den erclusiva besittningsrätten til ^wisi slags jord , och sednare tiders erfarenhet har tilräckeligen besannat huru killei-Lommiss och Bergsmanshemman, genom deras privilegiers orubblighet, gansta mpcket fallit i relatift wärde.
Det är endast i denna fräga wi begare en upoffring af något annat Ständs Medlemmar, nemligen / Bergsmannerna, och jag är öfwertpgad at de af dem som ratt känna sit interefie stola ej allenast wara willige at afsäga sig detta erclusiva privilegium, utan äfwen uprigtigt önsta, at ej nägot hindsr deremot mätte upkomma.
När til desia allmänna stäl kommer rättwisans oemotsägliga fordran at ingen medborgare r Staten matte wara stängd ifrän nägon förman som Staten lagligen kan meddela, ser jag ej nägon betänklighet kunna upstä, at bifalla denna punkt.
Det är et gansta swagt stäl deremot, at det under de sednare arén stätt hwar och en ofrälse man öppet, at mot en afgift til et Hospital och nägre
Ämbetsmän erhälla tilständ at besitta Säteri.
Detta har warit alldeles stridande mot inrättningens afsigt, och et stags oanständigt gyckel med författningar, som ej wäckt allmänt mitznöje, endast derföre, at et godt ändamäl derigenom wunnits.
Men wi mäste äfwen wara mäne at författningar ej finnas, som göra et sädant gycklande med 442 Den 2 Junit. med dem ursäktligt och kanske nödwändigt.
Det enkla medlet är i wära händer, och jag ger mig full förhoppning at det antages: och da jag nu för min egen del afsäger min ellmida besittningsrätt af Säterier, werkställer jag hwad jag länge äsyftat, och endast et orimligt twäng och wär för detta Konungs af sjelftagen myndighet utfärdade författning hindrat mig at göra.
Mid den fjerde puncten anhäller jag at Högloft.
Ridderffapet och Adeln noga mätte betänka at denna fräga ar twä olika synpunkter kan betraktas den ena, da man undersöker rättwisan, den andra dä man blott rädfrägar nyttan.
Skulle nägon fräga om det är rättwist, at den ena Medborgaren mot den andra söker sig sjelf ratt, sä lärer ej twistcn blifwa längwarig.
Just derföre finnes i Staten enDomare-magt, och en werkställande magt, pä det godtycko eller styrka ej mätte kunna äga rum.
Jag pästär, at Frälsemans-rätt at sjelf panta sina bönder ej allenast är et inträng i hivar mans borgerliga frihet, utan til och med i Domarens och Högsta Maatens rättighet.
En lemning efter det barbariska tidehwarf dä Länsberrn dömde sina underhafwande, har den af enskilda intresset warit sä förswarad, at wära tiltagsnaste regenter i afseende derpä ej förmätt förswara fin egen och Statens rätt.
Mätte ej patrio, tismen hos detta ständ wara sä matt, at wi för en alldeles enskild fördel längre göre anshräkat rubba borgerlig frihet och den werkställande magtens owilkorliga rätt.
Ä den Den 2 I""ii.
I den andra sidan om man undersöker nyttan, skulle en oändlighet af stridiga meningar röja sig.
Hwar menniska kan hafwa en egen synpunkt at pröfwa det nyttiga, och när fräqan är om en allmän grundsats finnes ingen o sahra le mättstock för desi duglighet än desi skenbara nytta.
Lätom osi ej derföre förwillas afstäl som wäl kunna gälla i manga fall, men ej i alla.
Lätom osi antaga at en författning, som strider emot naturlig rättwisa och Statens ändamäl, om den ock i mänga fall skulle synas nyttig, ej i det hela kan'wara det.
Men om denna författning uphäfwcs bör tiden noga bestämmas, hwarifrän den nya täger sin början, sä at ingen genom förändringen mä bli lidande i sin rätt.
Sluteligen fär jag tillägga at det synes mig äfwen billigt at de Adelsmän som äga hus i städerna äfwen mätte ätaga sig inqwarterinq, häldst befrielsen derifrän är blott en personlig rättighet som pä intet sätt är med ägande rätten förbunden.
I stöd af hwad jag nu anfört anhäller jag om Herr karon och Landtmarskalkens propoLiilon til bifall pä Friherre lvlannk-rneim8
Msniorial jämte de af mig gjorda tillägg.
Sluteligen täger jag mig den friheten at erindra Er, mina Herrar, at wid detta tilfälle äro nationens ögon pä osi fästade.
Nu fordrar den af osi at wi mätte wisa, det ingen egennytta fängflar osi» det wi lifwas af et sanni nit för Fäderneslandet, en ren wälwilja för wära Medborgare.
Det är wärt upförande nu som stall afgöra om wi hädan - 444 Den 2 Jurin. hädanefter sorn hittils stola följas af wära Landsmäns högaktning, tilgifwenhet och förtroende.
Mätte det ej om ost kunna sägas at wi känt hwad som warit ratt och godt, men saknat dygd at ställa det i werket.
Begärdes af manga proposition, men af andra lades detta äiccamen pä bordet.
Grefwe ^amilton, ^xel, yttrade sig instämma i allt med hwad Friherre 8iit'verscNölä yttrat, utom i ätagandet af skjutsnings-beswäret.
Grefwe la 6arclie, ff-rcod, förmälte sig ej hafwa känt at fraga i detta plenum stulle yppas om uptagande af Friherre lelLnnerpeims ^emori^l.
Men sedan detta ägt rum finge han den äran nämna at Friherre äilfvnrLichjol-t i hufivudsaken uptagit allt hwad Herr Grefwen härwid skulle hafwa haft at anföra, hwarföre Her Grefwen til alla delar conformeruäe sig med honom.
Han utbad sig allenast fä tillägga, at beträffande exclusiv rättighet til besittning af Säteri wille han för sin del sig densamme högtidligen afsäga, likwäl med det derwid fästade uttryckeliga förbehåll, at Säterijord, i hwad mans hand den komma matte, icke singe styckas och at den i Författningarna föreffrefne äbyggnad mätte beständigt undcrhallas.
För öfrigt och dä saken nu blifwit lagd pä bordet, borde Herr Grefwen ej nu yrka dest uptagande, men kunde ej äterhälla den önskan, at til ädagaläggande af wär wälwilja för wära Medständ, denna sak hade kunnat snart företagas vch afgöras.
Herr Den L Junit. 445 Herr Larl ^xel, OriZinS til Frälse-jord är at hon är köpt til Frälse, derföre bör hon ej kunna ändra natur.
Jag anhäller om Herr Laron och Landtm ar sta lkens pro. position, at jordens natur mätte förblifwa orubbad, men besittnings-rätten upläten ät alla.
Friherre Lilliencrantz, hollan >Vll. lrelm.
Med Herrar Laroncrno iVIannerliein, och Lilkvcrsclljölä instämmer jag sä mycket mer, som jag redan i Llcnum den 15 Maj wäckte den önskan/at Högloft.
Ridderffapet och Adeln wille Afsäga sig uteslutande rättigheten, at besitta Säterier, Rä och Rörs samt insockne hemman, och som jag längesedan inlemnat af mig upsatte ^leinorialer angäende de öfrige.i Herr Laron ^lannerlleims anförande tilstyrkte Z:ne punkter, sä wida jag ej föresatt mig, at icke afbryta det som med Lonstiunionen ägde direct gemenskap, .genom något annat än beswarande af ämnen, som af Ständets Ledamöter för dagen wäcktes.
Hos mig är också det beslut taget, at aldrig begära proposition pä mera än et enda enkelt ämne, hvarförutan Ridderskapets och Adelns Herrar Ledamöter skulle kunna stadna i det brydsamma wal, at antingen nödgas bifalla, hwad de wille afstä, eller förkasta det de önskade fä antaga.
Af samma skäl anhäller jag ödmjukeligen at proposition ä Herr Laron ilannertreiins Memorial mätte göras PUNktewis, eKUkU jag, som redan sagdt är, för min del fullkomligen gillar hela innehället deraf.
Herr Noratlr, Larl .4xel, dä fr ägan är om eftergift af LrivilcZier för Ridderffapet och Adeln, 446 Den 2 Junis: Adeln, bör man ej ock dä föreslä eller förbehålla at de andra Ständen afsäga sig sina.