Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lycka och framgång åt hans företagande och må hvar och en, som sviker honom, dö en förrädares död!”
Härvid fäste han blicken på Welam de Wyk, och ynglingen, ovan vid svek och list, och som nu ej kunde undgå att tänka på i hvad ärende han var stadd, vexlade färg, men hemtade sig snart åter då Amiralen tillade:
”må vi här, der endast trogna hjertan klappa, höja ett lefve! för rikets föreståndare och vår sanna lutherska religions beskyddare.”
Nu uppstämdes ett skallande hurra, och den gamle Amiralen, liksom i ett anfall af öfverdådig fröjd, ryckte rocken af sig, slängde den ut genom kajutdörren och ropade: ”Åhoj, åhi, och gör som jag.
Stryk flaggorna, J stolta örlogsmän alla, för hertigen vår herre och furste.”
Och skrattet och stojet tog öfverhand och rockarna kastades alla utom dörren.
”Nå, de Wyk, unge herre, vill J skämma ut gammalt folk och visa er klokare än de.
Hvad har ni på hjertat?
Jaha, si så der, nu äro vi alla flinka och fria i skjortärmarne.
Si så.
Skål nu för alla vackra, unga tärnor i Svea land.
Åhi, åhoj, salutera, salutera, mina herrar, skorna af, ut genom dörren.”
Nya bålar, nya glas, nya skålar; glädjen allt högljuddare.
Allt skulle utkastas, som i rummet fanns, bålar, glas, kläder; munterheten och stojet hade nått sin högsta punkt.
Då inträdde en officer och hviskade några ord vid Amiralen i det han lemnade honom några papper.
Amiralen steg opp, befallte att kläderna skulle inhemtas och sade: ”Mina herrar det är slut med skämtet, nu förestår allvaret.”
Hans ord föllo som is i det bullrande gelaget.
Det gick en kyla genom alla.
Hastigt hade de funnit och påklädt sina kläder.
Med häpna blickar sågo de på hvarandra och på Amiralen; man såg att något förfärligt förestod, utan att ännu flere ord talats.
De nyss af vin och stoj upphettade ansigtena, sågo hemska ut vid den hastiga öfvergången till förskräckelse.
Men i Welam de Wyks inre uppstod en förkänsla af, att detta gällde honom.
Han bleknade ett ögonblick, men snart hade han sansat sig och beherskade sig väl under det följande.
”Kapten Welam de Wyk, aflemna er värja.”
”På herr Amiralens befallning”, svarade Welam med fattning, ”men jag anhåller att få veta af hvad anledning.”
”Såsom saker till förräderi.”
Men hvarföre dröja vid denna mörka scen?
I Welams kläder hade en tjenare på Amiralens förut meddelade befallning hållit undersökning.
Misstanke var väckt, men ännu ägde man inga bevis.
Sådana funnos nu till öfverflöd i Welams fickor.
Bref från konungen, från fru Ebba och andra konungens anhängare, förhållningsorder och flere bevis på, det hans afsigt varit, att stifta myteri på flottan.
Welam fann att allt var förloradt.
Saken var klar.
Några ord till försvar för sitt förhållande ville Welam anföra, men Peder Stolpe afbröt honom sägande: ”Svek och myteri kunna ur ingen synpunkt försvaras.
Har ni något annat att säga, har ni någon önskan, som jag kan villfara?”
”Naturligtvis har jag varit beredd på möjligheten af detta slut; jag har derföre blott en bön: låt mig få dö snart.”
En båt utsattes, bemannades.
Welam nedsteg på tillsägelse.
I månget hjerta rördes djupt medlidande med den sköne ynglingen.
Peder Stolpe sjelf kände sitt öga fuktas.
Sedan alla man stigit i land, vinkade Welam åt en ung officer, att han önskade tala med honom.
”Carl Lennartson, du har visat mig mången väntjenst, gör mig nu den sista.
För till min moder min sista helsning, bed henne förlåta mig den sorg jag gör henne med min död, och säg henne
att jag beder herren Gud gifva tröst åt hennes hjerta, som alltid varit så varmt för mig.
För ock en sista helsning till jungfru Katharina Fleming, säg henne att jag villigt går i döden för hennes skull, och nu har jag intet i denna verlden mera att ombesörja, utan vill blott tänka på evigheten.”
Få minuter sednare hade fru Margaretha förlorat sin förstfödde, sin ende son, och Katharina Fleming sitt unga hjertas älskade.
Allt närmare sitt mål syntes hertig Carl nalkas.
Sedan Sigismund, efter det olyckliga slaget vid Stångebro, åter lemnat Sverige, tycktes han icke med vapenmakt, utan endast med protester och åberopande af sin rättvisa sak, förfäkta den.
Så snart det kom an på ord och diplomatik, var Carl mästare och bevisade alltid klarligen, att han hade rätten på sin sida.
Ännu, sedan Sigismund af ständerna blifvit afsatt, fortfor hertigen att hyckla en låtsad förnekelse af kronan, den han sade sig ingalunda hafva eftersträfvat.
Sigismund sparade icke på löften om verksam hjelp åt sina trogna finnar, och orubbliga stodo hans finska anhängare, om de än stundom låtsade någon undergifvenhet emot hertig Carl.
Arvid Eriksson Stålarm uppehöll modigt konungens sak, och var alltid villig och redo till hvarje företag, som kunde befrämja den.
Ifrig och orubblig stod äfven han på samma plats, der före honom kolossen Klas Fleming stått, och under skämtan och glädtig ridderlighet emot damerna, var han outtröttligt verksam och uppmärksam och redde sig i alla svårigheter.
Blef det honom stundom för hett emellan bönderne å ena sidan, som gjorde allt för att understödja hertigen, och å andra sidan hertigens växande makt, så visade han sig stundom nästan undfallande.
Men Carl trodde honom icke mer än jemnt och skref till honom:
”Vi känne alltför väl dig och dina medhållares krokodiltårar, och vete nog hvad J ställen i verket.
Dock hoppas jag till Gud alsmäktig, att der skall komma klo för björnskinn, som man säger.”
Och åter stod Stålarm fast och var döf för alla hertigens försök, att genom sina utskickade förmå honom till affall ifrån sin konung.
Likasom Fleming, insåg han endast den enkla rättvisan af konungens sak, och befattade sig icke med att bedöma huruvida Sigismunds regemente kunde vara landet till mer eller mindre fromma.
Sigismund var hans och rikets konung, och det var allt hvad han i den saken behöfde veta, för att till sista blodsdroppan och af all förmåga stå för hans sak.
Carl hotade: ”Det är vår vilja att du afstår från din otillbörliga handel och begifver dig till oss, så framt du ej vill bekomma samma lön, som Johan Sparre vid Kalmar.
Du skall veta, att så snart vi hafva fört den andra hopen af ditt parti till herbergs, skall ej heller du blifva förgäten, utan få din kål kokad.” Men Stålarm endast fördubblade sin verksamhet.
Herr Erik Liljeholm befann sig åter på Åbo slott, ibland de der använda officerare.
Fincke hade, efter långvarig svaghet, ändtligen tillfrisknat från sina blessyrer och sedan blifvit af Stålarm sänd med bud till konungen, för att förfråga sig om hvad hjelp finnarne hade att påräkna, och skulle der qvarstadna för att se till, att det utlofvade manskapet verkligen skulle utrustas och så snart som möjligt aftåga.
Sigismund hade emottagit Johan Fleming med all den utmärkelse, han var skyldig Klas Flemings son.
Firad och omtyckt, hade den unge, ridderlige Johan Fleming, som Konungens kammarherre, i kretsen af hofvets förnämsta och dess skönaste tärnor, framlefvat en tid af glans.
Han hade åtföljt sin konung på det misslyckade tåget till Sverige, der Sigismund för alltid tappade sin krona.
Johan hade hoppats, att der återfinna sin mor och sina systrar, men då konungen vände om utan att hafva hunnit Stockholm, blef detta honom en omöjlighet.
Äfven Stålarm, som lyckats befria sin egen fru och många andra af de finska fruarna, hade icke kunnat få göra samma tjenst åt fru Ebba, som jemte sina döttrar var förd åt en annan trakt.
Johan Fleming visste, att hans mor och systrar hade svårt att förse sig med sina behofver.
Från godsen i Finland erhöllo de icke något.
Dessa hade blifvit konfiskerade och af hertigen gifna åt andra ägare; och ehuruväl äfven de nu icke kunnat taga godsen i besittning, sedan landet åter var i Stålarms våld, så var dock ingen ordning och reda med dem.
Hvad unge herr Johan erhöll från honom enskildt tillhörande gods, var äfven ganska ringa.
Johan hade derföre begärt tillstånd att få resa till Finland, för att ordna och efterse egendomarne och ställa så, att hans mor och systrar skulle få något till sitt uppehälle.
Äfven Qvidja, Johans arfvegods, hade hertigen skänkt åt en af sina anhängare, som var gift med Klas Flemings en brorsdotter; men sedan hertigen lemnat
Finland och hans befallningar icke der mera aktades, förvaltades det för Johans räkning, af samme fogde som förut.
I ett af tornrummen satt nu unge herr Johan Fleming och framför honom stod ödmjukt fogden Jost och åhörde hvad Johan sade, stundom med en bugning eller ett kort ord, bejakande hans befallningar.
Johan kastade då och då ögonen på några papper, som lågo framför honom på bordet, eller bläddrade i dem.
”Af gamla Göbla på Muddais mellangård”, fortfor Johan i sitt tal, ”får ingen skatt fordras för detta år.
Hennes man stupade vid försvaret af Åbohus och hennes son säges hafva fallit vid Kastelholm.
Jag vill icke att sten lägges på bördan.
Växa de mindre barnen opp och bli arbetsföra, kan det bli tid att de erlägga sin skatt.”
”Fattiga gummorna Greta, Elsa och Brita”, fortfor Johan, blickande i papperen, ”få en half tunna råg hvardera.
Lisa på Gäddnäs begär bete för en ko, det skall hon få.
I öfrigt veten J, hvad jag eder tillsagt.
Framför allt, försumma icke att aflemna den utlofvade gåfvan till kyrkan, äfvensom till de nämnde gubbarne på knektetorpet.
Bemöt folket vänligt och lätta deras börda der du det kan, så lyda de villigt och arbeta med nöje, men drif dem icke, som boskapen, under oket.
I morgon, innan jag reser, vill jag säga farväl åt dem af godsets folk, som vilja samlas här för att helsa mig.”
Jost bugade sig djupt och lemnade sin unge herre, under det han brummade för sig sjelf: ”Äpplet faller ej långt från trädet, det är som om jag skulle höra fru Ebba sjelf.
Nymodiga tider, då bonden skall skonas; det lär väl då bli herrarne sjelfve, som få arbeta.
Hvad under, att högfärd och uppstudsighet grasserar bland bönderne.
Förr visste bonden hut, nu vet han knappt lyfta på mössan.”
”Nå, Johan”, sade Fleming till sin tjenare, som var sysselsatt med att skura blankt ett stycke af hans vapen.
”I morgon resa vi.
Hvad menar du om att åter lemna Finland?”
”Jag önskade blott att eders herredöme redan vore hos hans kunglig majestät och andra, som längta efter eder.
Krig och oro vänta här, och”, här log den gamle tjenaren ett förstulet leende, ”jag vet väl att det finnes ett par ögon, som speja efter min unge herre der borta.”
Johan rodnade lätt, men låtsade ej höra sin trogne tjenares frispråkighet.
Han steg opp, slog några slag öfver golfvet, derpå sade han, som en fortsättning af sina tankar:
”och dock befriades så många andra finska fruar af Arvid Eriksson, men min mor och mina systrar, ack de bevakades bättre!
Att nödgas resa, utan att träffa min morkär och mina kära systrar, det är dock hårdt och mitt hjerta blir tungt vid tanken på dem.
Johan Bertelsson, om jag ej mera får se dem, skall dock du en gång säga dem huru kära de voro mig”, sade Fleming drömmande.
”Herr Johan, min ädle, älskade, unge herre, huru kunnen J tala sådana ord!
Skulle jag, den gamle tjenaren, vara den, som efter eder skulle framföra helsningar!
Sådan sorg skall väl, med Guds hjelp, icke vara mitt gamla hjerta bestämd.
Hvi talen J så?
I detsamma anmälte en tjenare att herr Arvid Eriksson anländt och önskade träffa herr Johan, och denne gick, något förvånad, för att möta sin oväntade gäst.
”God dag, unge herre”, tilltalade honom nu den ankommande.
”J synes mig helt förvånad att se mig, och det är väl icke eller att undra öfver, ty när hertigen håller på att elda badstu åt oss, kan man nog behöfva vara hemma och binda qvastar.
Men jag önskade dock sjelf nu få råka eder.”
Johan Fleming välkomnade sin gäst och förde honom in i det inre tornrummet.
Den gamle tjenaren kastade en lång, litet misstänksam, blick efter de båda herrarne, skakade på hufvudet och sade vid sig sjelf: ”Hade jag honom blott väl borta härifrån.
”Ernen J, unge herre, verkligen resa bort härifrån?” började nu åter Arvid Eriksson.
”Ja”, svarade Johan.
”Hvad jag här haft att uträtta, är fulländadt.
Jag kom blott för affärer, Herr
Klas är bortgången, min morkär och mina systrar i Sverige, jag har här intet mera att göra.”
”Sägen J så, herr Johan, hafven J icke konungens sak att förfäkta?
Veten J icke, att vi stundeligen vänte, det hertigen skall anfalla oss?”
”Ja, jag vet det, men icke är min tjenstestad här.
Då jag i fjol var med på det olyckliga tåget till Sverige, så åtföljde jag min konung, men här anser jag mig vara en öfverflödig person, som har intet att beställa.”
”Herr Johan, låt mig tala till eder, som en frände och vän.
Väl var jag icke alltid i godt förstånd med eder salige herr fader, men dock ansåg jag honom alltid som en herre, den der i sig hade godt krut, och jag vill gerna hedra honom i hans graf, som en ståtlig man och riddare.
Och eder, min unge herre, vill jag allt godt och väl, ty J ären en älskelig och hjertlig ung man, men bort mågen J nu icke fara.
Hvad skulle väl folket säga, om J, konungens kammarherre och sonen af den man, som, näst hans nåde sjelf, var högste mannen i detta land, om J just nu skulle resa bort.
Skulle de icke tro, att vår herre och konung icke äger hvarken vilja eller makt att försvara Finland, utan lemnar det vind för våg.
Detta vore i sanning att förråda konungens slott och land.”
Johan steg opp, stödde sin hand mot bordet och sade: ”Visste jag, att jag skulle till något gagn vara, så ville jag visst icke resa.
Förråda ens min konungs hund, ville jag ingalunda, mycket mindre hans slott och land.
Kan jag, med min ensamma person, göra någon nytta, så vill jag gerna qvarstadna och med finnarne våga mig i den farlighet, som dem af hertigen kan förestå.”
Arvid Eriksson fattade Johans hand och utbrast glad: ”Se, unge herre, det är taladt som jag af eder väntade, och som en rättskaffens konungens man egnar.
Hoppas jag dock att icke inleda eder i allt för stor farlighet.
Min egen hatt tänker jag dock ej sitter mycket fast, om hertigen, det Herren afvände, skulle få öfvertaget; men är det så, så må man glader lägga hufvudet under för sin kung och sin heder.
Och dermed Gudi befallat.
Tiden väntar på ingen, jag bör icke vara borta från min plats.”
Under vänligt samtal följde Johan sin gäst ned till hans båt, och fyra raska roddare förde honom snart åter till Åbo.
Den unge Johan ville än en gång se de ställen, han på det vackra Qvidja mest hade älskat.
Han for omkring och såg huru alarne speglade sig i sunden och huru björkarne sakta skakade sina gröna lockar.
Men hvad han nu tänkte på, det förtrodde han icke ens sin gamle, trogne Johan Bertelson, som skötte de lätta årorna.
Fröjdades hans tankar af den fägring, som omgaf honom, af solens glada sken mellan lunderna, och af vattnets stilla plaskande mot de grönskande stränderna, eller tänkte han på moder och systrar, eller gingo hans tankar ännu längre bort, till de strålande ögon, som kanske skulle fördunklas,
om han icke mera skulle återvända?
Hvem kan tyda den unges tankars lifliga spel?
Snart var äfven Johan åter en innebyggare af det fäste, der han tillbringat så mången glad stund i kretsen af sina käraste.
Nu vid tjuguett års ålder stod han åter här, för att deltaga i en blodig kamp för sin konung.
Få dagar sednare styrde hertigens flotta, under Joachim Scheels befäl, in på slottsfjärden.
Med förakt afvisade Stålarm hvarje förslag om fästets uppgifvande.
Äfven hotelsen att aflifva de nyss förut på Kastelholm tagna finska fångarne, verkade intet.
Det blodiga förspelet af hvad, som komma skulle, började nu, då sju de förnämsta af dessa fångar afrättades och, för att skrämma slottets befälhafvare med samma öde, steglades på Korpolaisberget, på det den gräsliga synen skulle falla de belägrade i ögonen.
Men den ohyggliga anblicken, af vänners steglade kroppar, framkallade hos Stålarm endast den verkan, att han gjorde alla anstalter, för att i nödfall kunna draga sig in i det innersta af slottet, och der spränga sig i luften.
Åter anlände budskap från amiralen.
Finnarne voro slagne.
Erikson måtte gifva sig, så länge någon nåd vore att förvänta.
Äfven nu ljöd Stålarms svar lika stolt: ”Han trodde ej på de honom meddelade nyheterna.
Yttermera blef besättningen på hertigens befallning meddeladt, huru han i Helsingfors låtit halshugga och stegla dem, som stått emot honom, såväl herrar som ringare; men allt förgäfves.
Dock äfven nu verkade förräderiet hvad ej fruktan kunnat verka.
En man ur staden lyckades inkomma i fästningen.
Denne visste berätta huru numera endast Åbo stode hertigen emot, huru denne straffat sina motståndare i Wiborg, huru Carl tågade mot Åbo.
Allt sådant utspriddes bland besättningen.
Bland dem fanns äfven nu en och annan hemlig anhängare af hertigen.
Desse lyckades intala flere, att det vore bättre att gifva sig, medan tider vore och man ännu kunde hoppas på bättre vilkor, än som kunde stå att fås när hertigen sjelf hunnit anlända.
Dessutom sparades icke på framställningar huru den renlärige hertig Carl vore en vida bättre konung, än den papistiske Sigismund, som dessutom icke mäktade försvara sitt arfrike, och oaktadt den ed, Stålarm tagit af alla att förr spränga sig i luften, än gifva sig, så tvungo de honom att dagtinga.
Stålarm lofvade på sina och alla i slottet befintliges vägnar, att hädanefter vara hans furstliga nåde lika trogen och huld, som de hittills varit det emot Sigismund, den de numera icke ville vara underdånige, utan uppsäga all tro och lydnad, blott de erhöllo löfte om säkerhet till lif och gods och att dem ingen olägenhet skulle ske, för deras härtills konungen bevisade trohet.
Till hertigen skickades härom, som sändebud, en af de fremmande tropparnas officerare, en skottsk, och sjelfve den fiendtlige anföraren, amiralen Joachim Scheel, skref förnyade gånger och bad om nåd för de belägrade.
Hertigen lät slutligen beveka sig att gifva ett svar.
Det lydde: att han ville taga slottets försvarare till nåder, med vilkor, att en och hvar skulle inför rätta svara på de beskyllningar, som honom skulle göras.
Stålarm anade det värsta, men nödgades dock gå in på detta vilkor, och blef sjelf, jemte alla män af någon vigt, satt i förvar, till dess hertigen kunde komma från Wiborg, der han emellertid låtit afrätta fjorton män, de fleste af landets ädlingar.
Deras hufvuden uppsattes på en af stadsportarne, somliga steglades, allas egendom konfiskerades och gafs åt hertigens anhängare.
Kring landet flög nu, på tusende tungor, ryktet om slottets öfvergång, och att konungens sak vore ohjelpligen förlorad.
Alla, som hittills varit tveksamme om, hvilket parti det vore klokast att välja, blefvo nu i hast hertigens ifriga anhängare, hvaremot de, som på något sätt arbetat för konungens sak, bjödo till att hålla sig tysta och undan för faran, så vidt möjligt.
Men i många hem hördes med bäfvan underrättelsen om de fängslade herrarnes förestående dom.
Man hade redan lärt sig att veta, det förrädarne halshöggos, och att alla voro förrädare,
som förblifvit konungen trogne.
Närmare och fjärmare anförvandter och vänner, bäfvade för de sinas öde.
Att en domstol blifvit nedsatt för att dömma dem, fick man äfven snart höra.
Fru Metta Liljeholm med sin dotter hade redan en tid bortåt varit bosatt på Wiken, det lilla hemman som
Sigrid i arf erhållit af sin moster, den gamla nunnan i Nådendal.
Liggande undanskymdt, vid en vik af saltsjön, syntes det herr Erik vara ett säkrare hem för hans hustru och dotter, än det tavastländska godset, som låg vid en väg, der de orolige bönderne ofta ströko fram.
Dertill voro de båda fruntimmerna på Wiken icke längre från Åbo, än att herr Erik, tillochmed i dessa oroliga tider, någon gång blef i tillfälle att der helsa på dem.
Fru Metta var ingalunda belåten med att lemna det stora godset utan sin egen vård; men då herr Erik bestämdt så önskade, gjorde hon icke heller några invändningar och hade snart äfven här funnit arbete nog, med att ordna det förfallna, lilla hemmanet.
Äfven till Wiken kom nu ryktet om hvad som föregick i Åbo.
Det visste äfven berätta att herr Erik Liljeholm var fängslad.
Fru Metta blef utom sig.
Hon ville gerad resa in till Åbo, för att läsa lagen för hertigen.
Sigrid föreställde henne mildt och sagtligt, att det endast skulle förbittra honom.
Hon försökte att lugna sin mor med hoppet, att herr Erik ju dock icke varit af de förnämste och mest kände motståndarne mot hertigens välde, och att de således borde kunna hoppas, det fursten skulle förfara skonsamt; men just då hon sade detta, svek henne rösten, och hon brast i gråt.
Fru Metta tog, som vanligt, raskt sitt beslut, och innan dagen var slut, var hon redan på väg till Åbo.
På vägen möttes hon af en afdelning af hertigens soldater, som utgått för att plundra hos konungens anhängare.
Med knapp nöd undgick hon att af dem bli ihjälslagen, och måste vända om hem, dit hon återkom än mera uppretad och skrämd, än förut.
Sigrid, som icke väntat sig något tillfredsställande resultat af fru Mettas färd, hade under modrens frånvaro ej haft styrka att i stillhet bära på sin sorg, och fru Metta fick nu, genom det lugn, hon sökte att intala sin dotter, sjelf erfara en känsla af förtröstan, och började småningom fatta hopp.
Sigrid åter, förlorade allt mer sina förhoppningar, ehuru hon bjöd till att lugna sin mor, genom det hon visade sig sjelf lugn.
Om dagarna syntes hon sig temmeligen lik, som förr, endast blekare och ännu stillare och tystare; men om nätterna, då hon ej behöfde kufva sig för att icke oroa sin mor, då grep henne oron så mycket djupare.
Hon hade sett hertigens blick, hon hade hört hans röst, då han talat om hennes far, och hon kunde icke hysa något hopp.
Lade hon sig ned för att hvila, så tyckte hon sig se sin fars blodiga hufvud bredvid sig på dynan.
Slöt hon sina ögon till sömn, så förföljdes hon af drömmar, så blodiga och förfärliga, att hon vaknade af fasa och bjöd till att icke slumra mera.
Få dagar efter olycksbudets ankomst, infann sig lilla mor Annika på Wiken.
Fru Metta lät hemta henne in till sig och sade: ”Nå, mor Annika, huru har ni hittat hit?
Väl hade jag kunnat behöfva er ibland, till hjelp för korna; det har nu dock allt gått för sig.
Men kan J nu ge mig tröst, kan J förutsäga mig huru det skall gå med herr Erik, skall det kunna bli fara för hans lif?”
”Jaså, stora frun har sorg och bekymmer, så väl som lilla mor Annika.
Hi, hi, hi, jo, jo. Annikamor har varit långa vägar.
Jo, jo, der det börjar lukta blod, hämdeblod för hennes hjertas barn, dit vandrar Annika, för att njuta af den söta doften.
Roligt att se hur den förbannelsen, mor Annika läste öfver det blod som Flemingen gjöt, hur den svällde, hur den jäste, hur den drar blod ur alla dem, som komma slägten nära.
Jo, jo, vid Stockholm såg jag så fager, ung blod, det fick Flemingens flicka till rosor öfver sitt hjerta.
Annika har vandrat, hon har sett hur hertigen slagtat de finska herrarne.
Jo, jo, blod vankas det!
Skall det vara mera af sorten?
Åh jo, åh jo, inte skall det sparas, nog skall det bestås.”
Fru Metta kände bäfvan vid gummans ord, utan att rätt förstå hvad de syftade på, men hon skyggade för att på något ovänligt sätt tilltala henne och sade blott: ”Kära mor, tala ej så der ohyggligt, när jag frågar om herr Erik.”
Åh hå, herr Erik, herr Erik, honom går ingen nöd uppå.
Han var den ende, som lindrade fängelset för min lille gosse, han var god mot min Bengt, honom skall intet ondt få komma vid, nej nej, icke låter Annika sina vänner komma till skada, nehej, hvarken herrar eller kreatur.
Åh håh, god var han alltid mot gamla Annika; frågade när han mötte mig på gatan, och fast många hörde det, så frågade han: ”Nå, mor Annika, hur är det med er, behöfver ni något?”
Nehej, herr riddare, svarade jag och neg, nehej, herr riddare, i dag behöfver jag ingenting.
Ånej, ånej icke skall något ondt få ske honom.”
Sigrid hade dragit sig undan i det andra rummet.
Henne syntes Annikas beteende stöta på signeri, och hon ville dermed intet ha att göra.
Men nu stultade gumman fram till henne och sade:
”Åh hå, fager jungfrun sitter hemma och aktar sina fina kinder, och låter hertigen knoppa sin far.”
Sigrid såg förskräckt på gumman och svarade, nästan omedvetet:
”Ack, om jag dock kunde vara hos honom helst, det vore dock en tröst.”
”Åh hå, kan inte dottern hjelpa sin far?
I hennes ögon står, att hon kan.
I natt vandrar gumman till Åbo; hon går för att se sin hämd, för att se blod!
Och den unga vill ej gå samma väg, för att skona sin fars blod.
Gumman hade uttalat, hvad ej Sigrid ens klart vågat tänka.
Hon ville till Åbo, att begära nåd för sin far.
Hon hade lyckats en gång, ack, skulle hon väl kunna hoppas att lyckas en gång till!