Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om detta förfaringssätt är en följd af verklig, sann öfvertygelse, så äro vi skyldiga att skänka det vår aktning, äfven om vi icke kunna gilla den statsekonomiska blick som föranledt det.
Om deremot åsigter eller beslut äro beroende af en förut fattad mening eller af kärlek till advokatoriska spetsfundigheter, så är det Representantens pligt att iner allvarligt än någonsin bekämpa dem.
De särdeles intressanta och väl skrifna reservationer, som åtfölja Betänkidetge anledning att förmoda något
Den 18 Februari e. m. 477 sådant, och det tvungna, oklara oell svulstiga sätt hvarpå Betanlcdet är uppsatt synes äfven gifva vid handen att författaren eller författarne haft mycken möda att af de små anmärkningar, soro kunnat göras mot förslaget, bilda ett. så stort förkastelseverk, som det nu för Ständerna framlagda.
Det är likväl icke min vana att vilja tyda en sak annat än till det bästa.
Derföre antager jag också att Utsk. afgifvit detta Betänktde till R.
St. i full öfverensstämmelse med den åsigt det hyst ang Rikets sannskyldiga nytta, men jag måste i så fall desto mera beklaga att Coust.Utsk. kunnat komma till det resultat som Betänktdet utvisar.
Det skulle vara olämpligt af mig att uptaga tiden med en kritik af detta utlåttde, då en dylik kritik redan förut blifvit på särdeles fullständigt sätt genomförd.
Jag ber endast att med några ord få fästa R. o. A:s upmärksamhet på att Const.Utsk. icke kunnat neka att den 2:dra § i Kongl. Propostn hufvudsakligen är både rigtig och nyttig; ty Utsk. har sjelf medgifvit vigten af att ledamöterna i Interims-regeringen äro lika många från hvardera Riket, och att de minskas från 20 till 8.
Const.Utsk. har tillika godkändt sättet för deras utväljande och det för ärenders afgörande erforderligaste antal ledamöter, samt slutligen den ändring, som är föreslagen med afseende på Ordftde-befattningen, hvilken också medför tvänne stora förbättringar.
För det första skola Svenska ärenden alltid behandlas under Svensk Ordförtde och Norska under Norsk Ordförtde.
För det andra skall vid alla tillfällen, då Ordförtde får förhinder, den främste ledamoten af det land han tillhör träda i hans ställe.
Då således Const.Utsk. gillat allt det hufvudsaklig» i denna §, så beklagar jag att det hakat sig fast vid ett mom. som är ordagrant afskrifvet ur nuvartde RiksAkten.
Ett mom. som bestämmer, att de Svenska ärendena skola föredragas af den till hvars befattning de höra.
Utsk. en förmodan om hvad som kan vara K. M:s Nådiga afsigt med afseende på föredragningssättet, derefter förklarar Utsk. att ett närmare stadgande i detta afseende bör i RiksAkten inflyta, så vida icke olägenheter i framtiden deraf skola upstå.
Föregående talare hafva, enl. min tanka, klart och tydligt utredt, att om ett sådant stadgande vore af nöden, så borde det åtminstone icke införas i RiksAkten, som rör båda Rikena gemensamt, utan antingen i vår Svenska grundlag eller i en särskild derom utgifven förordning.
Det har klart och tydligt blifvit bevisadt att om man i RiksAkten ingår i detalj-bestämmelser, så blir följden den att om K. M. och R.
St. skulle väcka den ringaste förändring med afseende på de föredragandes antal eller befattning, så måste denna fråga, ehuru den ensamt rör Sverige, 2:ne gånger behandlas af Norska Stortinget.
Någonting mera oformligt kan jag för min del icke föreställa mig.
Const.Utsk. hade handlat vigtigare om det fästat uppmärksamheten på att en sådan brist i författningen förekom, och tillika förklarat sig vara betänkt att till Ständerna inkomma 478 Den 18 Februari e. m. med förslag till en ändring i Svenska grundlagen, hvarigenom denna brist skulle kunna afhjelpa?, men så har Utsk. icke gjörl, utan det har föreslagit att eu dylik bestämmelse borde införas i RiksAkten.
Jag vill icke taga R. o. A:s tålamod i anspråk med att genomgå de öfriga anmärknrar mot formen, som blifvit gjorda af Utsk., ty de hafva — med all aktning för Utsk:s ledamöter — varit af en ganska småagtig natur och hafva efter min tanka blifvit af föregående talare fullständigt vederlagda.
Jag kan icke inse, hvartill den af åtskilliga ledamöter begärda återremissen skulle tjena: ty då nu frågan genom 2 Stånds beslut är förfallen, så anser jag icke Utsk. befogadt att inkomma med förslag till en ny förändring af denna g i RiksAkten.
Dessutom skulle jag för min del icke önska en återremiss, emedan en sådan skulle innebära ett slags gillande af Const.Utsk:s anmärknrr, hvilkas rigtigliet jag aldeles icke kommit under fund med.
Vi hafva vid flere föregående tillfällen med ogillande lagt åtskilliga af Fkon.Utskis Betänk:de till handlingarne, och ehuru jag hvarken älskar eller nu vill tillstyrka en sådan kraftyttring, så får jag likväl säga att jag anser detta Betänk:de vara deraf vida mera förtjent än de Betänk:den af E':on.Utsk., hvilka fått undergå ett sådant öde.
Man har såsom skäl för nödvändigheten af att i RiksAkten införa något stadgande med afseende på föredragningssättet, anfört, att det är en himmelsvid skillnad mellan en Interims-regering och den Regering, som tillsättes enligt 43:dje § Reg.Frn; ty säger Utsk.. förhållandet är helt olika när Konungen varder utrikes mot när han genom sjukdom är hindrad alt föra Regeringen.
Jag får då flista uppmärksamheten på att 43:djc g Reg.Frn innehåller ännu ett fall. nemi. när Konungen går i fält i spetsen för sin armé. hvarc sig inom eller utom landet, och detta fall måtte väl i vigt kunna jemföras med de tillfällen, då en Interims-regering eger att sammanträda.
Då nu under de 48 år som vår grundlag varit gällande intet Coust.- Utsk. ansett det vara af nöden att till R.
St. inkomma mod förslag om ett närmare bestämmande af hvilka föredragande, som ega att fungera i de fall då en Regering tillsättes enligt 43:de §, så anser jag icke heller att något sådant nu är behöfligt.
På de skäl jag tagit mig friheten framställa anhåller jag vörsamt hos Hr Gr. och Landlm:n om propos. på bifall af åtminstone 2:dra §. då jag antar att lista och 3:dje §§ icke kunna annat än eventuelt bifallas.
Det torde icke kunna bestridas att det för Brödrarikena är af största vigt att de lagar, som bestämma huru en Regering skall föras vid de tillfällen då Konungen är derfrån förhindrad, att dessa lagar, siiger jag, icke allenast öfverensstämma sins emellan, utan äfven äro så tydliga, att de icke kunna missförstås eller gifva anledning till någon tvekan vid tillämpningen.
För närvarande är Den 18 Februari e. m. 479 likväl förhållandet icke sådant:
RiksAkten stadgar nemi. alt när Konungen är hindrad att föra Regeringen, en sammansatt
Interims-rcgering skall föra styrelsen.
Vår Svenska Regeringsform känner deremot icke till någon sådan Interims-regering, utan stadgar att Regeringen i så fall skall föras af SlatsRådet.
Då nu Reg.Ftn är grundlag, men RiksAkten är civillag, och, som vi veta, civillagen måste vika, när den kommer i strid med grundlagen, så följer också, att man icke kan tillämpa RiksAktens föreskrift om Interims-regering, utan att, om jag så må säga, gifva en örfil åt grundlagen.
En sådan tillämpning har dock redan en gång egt rum, och det är lyckligt att det gått för sig utan olägenhet; men hvem svarar för att, om ett sådant fall en gång till inträffar, Konungens rådgifvare då skola anse sig af grundlagarne oförhindrade att inträda i Interimsregeringen.
Jag hemställer huruvida det icke skulle kunna medföra ganska beklagliga följder för Konungens rådgifvare; ty man kan tänka sig det fallet att Imterims-regeringen genom en pluralitet af de Norska St.Råds-ledamöterne fattade ett beslut, som vore skadligt för Sverige.
Månne det icke i så fall skulle kunna hända att Konungens rådgifvare blefvo ställda inför Riksrätt och afsatta från sitt embete, derföre att de i öfverensstämmelse med RiksAkten inträdt i en Regering, som Sveriges grundlag icke känner till.
Om jag vid ett sådant tillfälle vore Konungens rådgifvare, så skulle jag anse det för min pligt att snarare nedlägga mitt embete än inträda i en sådan Regering.
Då nu en sådan olikhet förefinnes mellan de 2:ne lagarne, så anser jag det vara af det högsta behof påkallad! att dessa lagar bringas i öfverensstämmelse, och jag tror således icke att Hr Carleson gjort sig klart reda för verkliga förhållandet då han sade sig icke kunna inse nödvändigheten af denna förändring.
St. ega rättighet och pligt att fordra ansvar af Konungens rådgifvare, för de lagöfverträdelser som af dem begås, så bör det ock vara R.
St:s pligt att så vidt på dem beror söka förebygga att en sådan äfventyrlig ställning för Konungens rådgifvare, som den jag nyss uttalat, ej vidare må komma i fråga, och jag anser att representationen derföre bör vara Regeringen tacksam för att den söker att häruti åvägabringa en förändring.
Denna fråga är efter min åsigt bland dem som ej får falla; men som jag icke i allo kan gilla Regeringens förslag, så önskar jag nu återremiss af detsamma.
Enligt min tanka har Const.Utsk:s Ordf:de och flera andra talare misstagit sig, då de tro att detta förslag är af den beskaffenhet att någon ändring deri icke kan föreslås, ty här är icke fråga om någon grundlagsförändring, och det är endast i så fall som Const.Utsk. icke har rätt att tillstyrka någon ändring i hvad som är föreslaget.
Det är af vigt att frågan icke afslås, emedan man derigenom skulle uttrycka ett ogillande af det hela, men jag tillstyrker en återremiss, på det att Utsk. måtte ytterligare behandla frågan efter att hafva fått del åf de 480 Den 18 Februari e. m. anmärk:r, som mot det nuvar:de förslaget bunna göras.
De anmärka jag har att framställa äro visserligen till största delen redan gjorde, men jag anser mig likväl böra tillägga några ord, för att ytterligare bevisa deras rigtighet.
H. Ex. Hr Just. St.- Ministern Gunther har i sitt anförande gifvit tillkänna att han icke deltagit i den Kongl. Propos. om grundlagsförändringar, som föranledt det nu ifrågavande förslaget, och jag förmodar att jag upfattat hans yttrrde rätt, om jag säger, att han önskat hafva förslaget upstäldt så att Prinsarne skulle inträda i styrelsen i den ordning
De voro berättigade till thronföljden; men han har likväl tillstyrkt förslaget sådant det är, derföre att han, såsom ordena föllo sig, icke kunde inse hvad våda som kunde upkomma der.J att en yngre Prins tillträdde Regeringen framför en äldre.
Han frågade hvilken denna våda skulle vara; och jag får härtill svara att derigenom skulle efter mitt förmenande kunna upstå den mest eftertänkliga våda för den ärftliga monarkiens princip.
Må man t. ex. tänka sig att det funnes tre Prinsar, och att
Thronföljaren vöre hindrad att inträda i Regeringen, samt att icke den andra, utan den tredje Prinsen utsågs att inträda som Regent, månne man då icke skulle anse det vore klart att orsaken hvarföre den andro Prinsen icke utsågs till Regent, ehuru Han dertill var oförhindrad, stod att finna deruti att han dertill vore olämplig?
Tähker man sig nu sedan att Thronföljaren aflede och att den andre Prinsen således vore närmast att intaga thronen, hvad skulle det ej framkalla för missförhållande, då Han redan förut erhållit ett Kgl. förklarande att Han var olämplig till att föla Regeringen?
Det är gifvet att häraf skulle kunna upstå de aldra största vådor för Riket, och delta är för mig ett fullt tillfyllestgörande skäl att icke antaga förslaget sådant det blifvit frarastäldt.
En annan anmärkning som jag antecknat är den att det icke torde gå an att till Regent hafva en omyndig person.
Sedan jag anmält mig har det redan af en talare blifvit anmärkt, att ehuru Konungen är myndig vid 18 års ålder, så är en Prins det likväl icke; om Han än likväl skulle vid 18 års ålder inträda i Regeringen så blefve följden den att Regentskapet utöfvades af en omyndig person.
Vill man antaga ett sådant förslag som detta, så är det åtminstone ovilkorligen nödvändigt att man i grundlagarne stadgar, att en Prins är myndig vid 18 års ålder, ehuru jag för min del lemnar derhän, huruvida ett sådant stadgande är lämpligt.
Jag anser detta vara vigtigt och för Riket nyttigt att Thronföljaren inträder i Regeringen, när Konungen är derifrån hindrad.
Härvid bör man dock efter mitt förmenande stadna; men om man vill gå längre, så bör man åtminstone stadga att Successions-ordningen är det rättesnöre, sorn bestämmer i hvilken ordning de öfriga Prinsarne skola inträda i Regeringen.
Hvad Interims-regeringen åter angår, så anser jag det vara stridande mot den konstitutionella stats - Den 18 Februari e. m. 481 statsförfattningens princip att i en Regering finnas rådgifvare, sorn icke äro ansvariga för representationen i det land, der regeringen föres, och jag kan icke inse hvarföre Norska ledamöter skola sitta i Sveriges StatsRåd, utan enligt min tanka är all rättfärdighet upfylld, om den sammansatta Interims-regeringen fungerar endast i de frågor, som äro för båda Rikena gemensamma.
Vill man åter beträda den andra banan och låta dem deltaga i alla ärenden, så är det ovilkorligen nödvändigt att bestämma, hvilka som skola vara föredragande i en så beskaffad Interims-regering.
Statsministern har visserligen sagt att någon bestämmelse derom icke borde införas i RiksAkten, emedan det vore likgiltigt för Norge, hvem som vore föredragande för de Svenska ärendena.
Detta är sannt såvida de
Norska ledamöterna icke skola deltaga i behandlingen af de Svenska ärendena, men om de skola deltaga deri, så måste väl orsaken dertill vara den att de Svenska angelägenheterna ega något intresse för Norge, och om så är, så är det äfven af intresse för Norska StatsRåden att veta, hvem som skall vara föredragande.
— Om man vill det ena, så måste man vilja det andra.
Hr Dalmans yttrande med afseende på Kronprinsens inkallande i Regeringen genom en adress på sidan om grundlagen var af sådan beskaffenhet, att jag genast antecknade det; likväl under förmodan, att det varit föranledt endast af ett förhastande. H. Ex. Just.
Statsministern har redan bestridt en sådan åsigt, och tillika förklarat, att Konungens rådgifvare aldrig kunde gå in på något sådant.
Jag får uttrycka min stora tillfredsställelse för en sådan åsigt och hoppas att alla kommande innehafvare af detta embete skola hysa densamma.
På grund af hvad jag här anfört anhåller jag om återremiss af betänk., icke derföre att man kan få detta förslag ändradt, om det är sannt att betänk, blifvit af 2:ne Stånd bifallit, utan derföre att jag anser det vara den enda utväg, som återstår för mig. då jag icke vill afslå den Kongl. Proposm och icke heller kan bifalla densamma.
Dermed vunnes äfven det målet att Const.- Utsk., efter att hafva fått del af dessa anmärkntr kunde inkomma med förslag till de ändringar i grundlagen, som äro af behofvet ovilkorligen påkallade, om man skall kunna åstadkomma enhet i de unionella förhållandena.
Jag förmodar alt för det nu församlade Norska Storthinget kan framläggas en Kongl. Propos. om samma ändringar, som dem jag önskar få af Const.- Utsk. föreslagne; och då kunna vi vid nästa Riksdag få dessa ärenden reglerade på ett för alla tillfredsställande sätt.
Hr Gunther har under loppet af förmiddagen uppräknadt en massa af de anmärknrr som blifvit gjorda emot K. M:s nåd.
Propos., som nu är under behandling.
Dessa anmärkn:r hafva varit af ganska olika beskaffenhet och enär de varit hvarannan motsägande lii H. 31 482 Den 18 Febrnari e. m. har han deraf slutat till det afstyrbande utlåtandets obefogenhet.
Om man går dessa anmärknir litet närmare på lifvet, så finner man likväl att de äro sammanplockade dels ur tidningarne, dels ur deras yttranden som icke vilja förändringen och dels ur deras, som vilja den, ehuru under en förbättrad form.
Det är klart att anmärkn:r, kommande från så olika källor och afseende så olika mål icke kunna öfverensstämma med hvarandra.
Han har sagt att stiftandet af ifrågavar:de lag är särdeles svårt och jag medger att i allmänhet så är, men ändå svårare blir det, om man går till väga som han gjörl och sammanplockar anmärknir från alla möjliga håll.
Det är omöjligt att uppställa ett förslag så att det tillfredsställer både dem som vilja, och dem som icke vilja förändringen, men om man fäster afseende på dem, som verkligen vilja reformen, ehuru de ogilla det sätt, på hvilket den är föreslagen, så blifva svårigheterna ganska mycket förminskade.
— I afseende på de förändringar, som i grundlagen äro föreslagna af K.
M. har jag icke hört mer än en enda egentlig anmärkn., och den innehåller att Prinsars rättighet att föra Regeringen skulle vara för långt utsträckt och Successionsordningen frångången.
Man har sagt det vara af största vigt att bibehålla successionen såsom grunsats i hvarje moraliskt samhälle och särskildt i vårt, der den ligger till grund för en fjerdedel af reprepresentationen, nemi. för R. o. Ad.
Jag vill nu icke ingå i bedömande, huruvida denna grundsats är rigtig eller icke, men säkert är, att, om man på densamma vill göra afseende, sådant utan svårighet i lagstiftnings afseende låter sig göra.
Vidare har blifvit sagdt att de anmärknrr som Coust.Utsk. gjort mot RiksAktens upställning varit obetydliga.
Jag får då hemställa, huruvida den omständigheten är så obetydlig att det skulle kunna bero på en pluralitet, bestående af 4 Norrmän och en Svensk, att bestämma sättet för föredragningssättet.
Jag hemställer, huruvida det är obetydligt att ingenting är stadgadt i ett ämne af sådan vigt, att den föredragande enligt grundlagen har både rättighet och skyldighet att vägra underskrifva det beslut han icke kan gilla.
Män har vidare sagt att denna otydlighet i RiksAkten är gammal och att den existerar för det närvande.
Så är icke förhållandet; ty för det närvande sitta alla StatsRåden i Interimsregeringen, och då är det klart att Dep.Chefen föredrar, så att något ytterligare stadgande icke är behöfligt, men helt olika blir det, när endast 4 StatsRåd sitta i Regeringen och således är otydligheten icke gammal.
Man har vidare sagt att om också anmärkin vore rigtig så vöre det likväl icke RiksAkten som skulle afhjelpa den.
Jag har redan förut haft tillfälle fästa Ståndets uppmärksamhet på att enligt K. M:s Propos. dessa frågor skola afgöras enl.
RiksAkten; ty i K. M:s Propos. slår att om lnferiins-regeringen finnes stadgadt uti RiksAkten, och der finnes äfven bestämdt, hvem som skall föredraga de diplomatiska ärendena.
Konseqvensen tyckes då fordra att man äfven be - Den 18 Februari e. m. 483 stämmer hvem som skall föredraga de öfriga Svenska ärendena och, hvilket af en talare redan är anmärkt, det bör äfven vara af intresse för de Norska ledamöterna att genom RiksAkten kunna få veta, hvem sorn skall föredraga.
Vidare har man sagt att Utsk. måtto hafva haft särdeles ondt om skäl efter det icke kunnat finna några bättre.
— För att bevisa att man ingalunda haft ondt om skäl skulle jag väl kunna framkomma med en hel mängd nya. men jag vill nu nöja mig med tre hittills icke anförda.
I RiksAkten står att de 2:ne Norska SttatsRåd, som liro i Stockholm, skola såsom ledamöter ingå i styrelsen, men såsom vi veta äro de Norska StatsRåds-platserna i Stockholm så att säga ambulatorisk», det torde derföre vara af vigt att veta om de 2:no StatsRåd, som händelsevis äro istockholm vid del tillfälle då Interims-regeringen bildas, skola deri ingå för hela tiden eller om deras tjenst verkligen skall vara ambulatorisk, så att de emellanåt ombytas.
Ang. tillsättandet af de StatsRåd som skall sitta i Regeringen står vidare att när Konungen icke kan utvälja dem, så skola de utväljas af StatsRådet.
Vi veta att StatsRådet består af 10 personer, och då 2:ne personer få hvardera 5 röster, så är det icke lätt att afgöra hvem som skall sitta i Regeringen.
En ännu vigtigare anmärkn. är att på samma gång som der fullkomligt rigtigt står att ledamöterna skola vara lika mångå från hvardera landet, samt att 2:ne ledamöter från hvardera landet är det minsta som får vara närv:de när beslut skall fattas.
Det kan hända att en eller 2:ne ledamöter af det ena landets Regtsmedlemmar sjuknar, hvilken eller hvilka skola i så fall utgå af det andra landets medlemmar?
Det kan hända att ett vigtigt beslut beror på hvilken det blir som nfträder, men likväl finnes derom ingenting stadgadt.
Hrrtne torde således finna att Const.Utsk. ieke haft så särdeles svårt att finna skäi för sin åsigt.
En talare har nysss omnämnt, huru 43 § i vår R.F. redan blifvit efterlefd i 48 år.
Jag vet icke huru den värde ledamoten räknar men jag för min del kan icke fatta att 48 år förflutit, sedan 1840 då denna § infördes i grundlagen.
Samma talare har vidare sagt att denna § varit tillräcklig för att bestämma, huru Regeringen skall förås, när Konungen går i fält, hvilket fall väl måtte vara lika vigtigt som det när en Interims-regering tillsättes, derföre att Konungen är sjuk eller har rest utrikes.
Jag får då fästa uppmärksamheten på att Konungen Sjelf regerar, när Han går i fält, och att den hemmavarande Regeringen endast regerar i de stycken som Konungen den updragit, hvaremot Interims-regeringen regerar med full Kongl, magt och myndighet, och Konungen har ingenting att under tiden besluta.
Frågan har emedlertid sedan f. m. inträdt i ett nytt stadium, ty den är af 2:ne
Stånd afslagen och således i alla händelser förfallen för denna Riksdag, derföre hafva vi endast att tillse, om vi i någon mån skulle kunna föra frågan framåt närmare sin lösning genom det beslut R. o.
Ad. kommer att fatta, 484 Den 18 Februari e. m då vi på samina gång vore i tillfälle att visa Ståndets opinion i frågan.
Det mål hvartill vi hafva alt sträfva är att tå en ny förbättrad uplaga af den Kongl. Proposm och dit kunna vi enl. min tanka sträfva alla gemensamt; ty de som ansett den Kongl.
Propostn medföra så stora fördelar att de velat densamma bifalla, ehuru de erkänt de anmärkntr som deremot blifvit gjorda, dessa hafva nu ingen anledning att yrka på bifall, då förslaget redan af 2 Stånd är afslaget.
De åter som önskat förändringen, men likväl velat afslå förslaget, derföre att de ansågo de gjorda anmärknte vara af allt för stor vigt, dessa behöfva nu icke vidare yrka på afslag, emedan ingen fara är för handen att förslaget kan blifva lag.
Om vi bifalla förslaget, så blir följden den att E. o. Ad. gör en opinionsyttring, men på samma gång bifaller något som K. o. Ad. icke gillar; ty jag antar att de flesta vilja förändringen, men under en förbättrad form, och vidare blir frågan derigenom totalt fast läst, då 2 Stånd stanna för bestämdt afslag och 2:ne för bestämdt bifall, och om Norska Storthinget dertill bifaller förslaget så blir det nära nog omöjligt för Regeringen att föreslå någon ändring i ett förslag, som bifvit bifallet af 2:ne Stånd och af Norges Storthing.
Då nu förslaget omöjligen kan blifva lag utan med såjdana förändringar, som göra det antagligt för de andra Stånden, så föreställer jag mig att alla de, som i likhet med mig önska framgång åt den Kongl.
Proposm men i en förbättrad gestalt, göra bäst i att ålterremittera frågan.
Derigenom uttryckes enl. min tanka att Ståndet icke kan bifalla den Kongl. Propostn, sådan den nu är, utan önskar att erhålla den under en förbättrad gestalt.
Detta är en ganska vanlig åtgärd, och den har helt nyligen blifvit begagnad vid denna Riksdag, nemi. då det var fråga om att ändra lagen om räntan.
Förslaget var af 2:ne Stånd afslaget, men R. o. Ad. beslöt att återremittera detsamma, för att visa att R. o. Ad. gillade principen af en fri ränta.
Skickligare talare än jag hafva redan utredt frågan: ett kort sammandrag deraf må dock tillåtas mig.
Const.Utsk. erkänner den Kongl.
Propostn förtjenster och fördelar, men afstyrker den likväl, på grund af ett eller annat formfel.
Att dylika formfel finnas kan icke bestridas, anmärkningsvärdt isynnerhet derföre att de visa, huru man mera fästat sig vid Norska än Svenska förhållanden, således gått helt olika till väga mot förra gången, då RiksAkten var under behandling.
Aro nu dessa formfel så betydliga att de ursäkta den förkastelsedom Utsk. uttalat öfver förslaget?
Jag tror den kan och bör besvaras med — Nej!
Klen måste den lag i sanning vara, som icke skulle vinna vid jemförelse med det nuvarande oefterrättlighets-tillståndet.
Stridande mot den monarkiska principen, då den förbjuder th ronföljaren att öfvertaga styrelsen, när Konungen genom en Den 18 Februari e. m. 485 eller annan orsak derifrån är hindrad.
Vi hafva nemi. i dag hört den s. k.
»Prins-regeringen» beskyllas för ett än vådligare afsteg från ärftlighets-principen.
Dessa anmärkningar ehuru rätt muntrande som tidningsartiklar, torde i sjelfva verket vara af föga värde.