Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han förstår henne icke, han kan ej begripa, att man kan vantrifvas i ett så godt hus bland så aktningsvärda menniskor, han anser hennes åsigter vara romanidéer och flickfantasier, samt afslår hennes begäran om flyttning.
Hon måste då stadna qvar, men hon går miste om all glädje i lifvet, hon aftynar, blir sjuklig och dör slutligen — med ett förkrossadt bjerta.
— Eller: tvenne förmyndare hafva hvar sin pupill, af hvilka den ena har t. ex. 500 Rdr i årlig inkomst, den andra åter 5000.
Den förras förmyndare anordnar hennes lefnadssätt så, att hon kan bestrida sina årliga utgifter utan alt tillgripa kapitalet; den andras förmyndare tycker att hans pupill, som är upfödd i samma lefnadsvanor som den förra, bör vara belåten om hon får en lika summa att dermed bestrida sina årliga utgifter, eller, om han är rätt frikostig, så består han henne måhända dubbla summan eller 1000 Rdr årligen, och anser sig skyldig att lägga återstoden till kapitalet, som årligen växer — till föga fromma för henne, men till stor fördel för hennes blifvande arfvingar, bland hvilka måhända sjelfva förmyndaren eller hans barn äro.
Hennes aflidna föräldrars sparsamhet och omtanka komma således icke henne, utan mer eller mindre aflägsna slägtingar tili Den 30 September f. m. 439 godo, för hvilka föräldrarna i lifstiden möjligen haft föga eller intet intresse.
Hade hon deremot varit myndig, så hade hon kunnat använda betydliga summor på nyttiga föremål, goda inrättningar, välgörenhet mot lidande medinenniskor, eller för andra utgifter enligt ett godt hjertås ingifvelse.
— Annu ett exempel:
En ung qvinna känner sig af sina anlag och sin inre känsla upmanad att blifva artist, och ville, för alt dertill utbilda sig, göra en resa utrikes, till Rom eller annorstädes, men härtill förslår icke räntan af hennes lilla kapital, och ingen förmyndare lärer våga att för ett så osäkert ändamål använda kapitalet, ehuru ingen lärer klandra en ung man, som upoffrar sin förmögenhet för alt förvärfva den skicklighet och färdighet, som framdeles kan skaffa honom betydligt större inkomster än räntan på ifrågav:de kapital.
Hon måste emellertid stadna hemma och lemna sina anlag outvecklade, och hon, som kunnat blifva sitt lands prydnad, måhända vinna europeisk ryktbarhet, slutar, till följd af sitt omvndighetstillslånd, med att blifva en simpel eller sannolikare en dålig hushållerska, ty den häst, som tvingas, duger ej att draga plogen och kommer aldrig att draga upp räta fåror, såsom allmänt kändt är.
Man skall utan tvifvel häremot invända, att det står den omyndiga qvinnan fritt att bli myndig när hon vill, endast hon ingifver en ansökning derom till K M., som aldrig lärer afslå sådana ansökningar.
Detta kan visserligen icke nekas; men den som gjort sig reda för, att oskuld och blygsamhet äro de dyrbaraste plantorna i qvinnohjertats rosengård, samt att fördragsamhet och tålamod äro qvinnans hufvuddvgder, den vet, att en ung qvinna ogerna framträder med ett underd. mern. i handen och likasom utropar: »Se här en qvinna, utrustad med större egenskaper än hennes likar, och för hvilken det är skäl ali K. M. af
Nåd beviljar ett undantag från den regel som Lagen stadgat för vanliga qvinnor!» Nej, mine Hrr, qvinnan är icke rabulist!
Hon fördrager med undergifvenhet hvad bon anser vara Guds skickelse, och har hon ett riktigt kristligt sinne, så tänker hon: »Det går mig icke värre än Gud vill», och försakar glädjen i detta lifvet för hoppet om större glädje i en bättre verld.
I afs. på nyttan af den föreslagna lagförändrineen, så skall deraf otvifvelaktig! blifva en följd, att qvinnans själsförmögenheler skola vinna en större utveckling, hennes anlag en högre utbildning, samt att hennes kraft och förmåga skola mera än nu sker tagas i anspråk; mången förmåga, som nu slumrar okänd och obegagnad, skall då komma i verksamhet, många qvinnor, som nu sysselsätta sig med s. k. fruntimmersarbeten, för det mesta onyttiga, ofta skadliga, derföre att de befordra flärd och lyx, skola då söka sig en vidare krets för sin verksamhet, till stor båtnad för både det enskilda och det allmänna lifvet; men den ojemförligt största nyttan, som jag emotser af denna förändring, är en annan riktning af qvinnans upfostran.
Ty icke kan man föreställa sig att föräldrar, som veta att deras döttrar skola vid 25 års ålder sjelfva råda öfver sig och sitt och i allo svara för sina handlingar, skulle kunna låta sina döttrar upväxa utan grundlig kunskap i 440 Den 30 September, f. m. något ämne, med håg och tankar hufvudsakligen fästade på grannlåt och flärd, på hvad som anses passande och prydligt, utan aning om lifvets allvar, utan kunskap om hvad som är rätt; att de skulle omsorgsfullt förqväfva hvarje yttring af dotterns egen vilja, grundad på inre sjelfständighet, hvarigenom den medfödda benägenheten att sjelf bestämma egna handlingar urartar till nycker och föranleder en vana att genom intriger och konster bringa den till handling.
Icke kunna språkfärdighet och talanger då blifva de hufvudsakliga föremålen för upfostrares bemödande.
Nej, hvarje omtänksam fader måste då komma att bemöda sig om att bibringa sina döttrar de egenskaper som erfordras för att en gång kunna räda öfver sig och sitt: han skall söka utbilda deras förstånd, för ädla deras vilja, och söka bilda dem att i verkligheten blifva hvad de äro ämnade att vara: mannens hjelp och sällskap, icke hans bihang genom lifvet, och att, i fall denna bestämmelse icke blir deras, göra det för dem möjligt att såsom tänkande sjelfständiga väsenden med heder fylla sin plats i hemmet och samhället, icke försummande alt samtidigt odla de egenskaper, som utgöra qvinnans prydnad och som då först få ett verkligt värde; men han skall icke på hvarje fråga i allvarsamma ämnen svara: »det förstår du icke, det tillhör icke er fruntimmer, det är karlaffärer, som du icke har att göra med: håll du dig till din fransyska, din sybåge och ditt fortepiano — elier till köket.»
Emot en sådan ny riktning af qvinnans upfostran skall man sannolikt invända att det är vådligt att bibringa en ung qvinna för mycket kunskaper och för stor sjelfständighet, hvarigenom det blefve svårt för henne att åter inträda i det beroende tillstånd, som äktenskapet medförer, men i detta fall hyser jag alls ingen fruktan, ty kärleken är tålig och mild, han fördrager allting och vänder icke åter; och att bildning till kunskap icke utgör något hinder mot kärleken, derför kan jag åberopa en stor tänkares yttrande: »kärleken är renare, ju större sjelfsländigheten är på båda sidor»; — och på någon annan grund än kärlekens måtte man väl icke vilja i allmänhet bygga sitt hopp om lycka och trefnad i äktenskapet.
Men äfven den som friar endast efter resonnemang, har vida större utsigt till lycka med en sjelfständig och förståndig hustru, än med en grannlåtsdocka, ty det är vida lättare och behagligare att sätta igenom sin vilja, då man kan påräkna att öfvertyga sin hustru med goda skäl, än då man nödgas befalla och fordra blind ovilkorlig lydnad.
Vidare finner jag en stor nytta deruti, att en myndig qvinna kan taga större inkomst af ett litet kapital, än jemnt och nätt den vanliga räntan.
Hon kan, i fall räntan är för knapp för hennes behof, lemna bort sitt kapital mot en högre lifränta, — hon kan skaffa sig aktier uti erkändt goda bolag, hon kan använda det uti något industriföretag, såsom förlag för handel, näring eller handtverk, hvilket förmyndaren dels icke kan, dels icke vill annat än för egen räkning, då han anser det billigt att den som står risken äfven bör skörda vinsten.
Härtill svarar man, att man fruktar att hon på sådant sätt skulle genom oförståndig hushållning, genom en till svaghet
Don 30 September, f. m. 411 gränsande godhet, eller genom förutnämnda företag snart förskingra sin förmögenhet.
Att detta kan blifva händelsen med en och annan, är tyvärr möjligt, men jag är för min del öfverlygad att de flesta qvinnor som såge sin förmögenhet minskas, skulle hejda sig innan det vore för sent, och genom sin erkända förmåga att hushålla och spara göra återstoden tillräcklig.
Dessutom saknas icke exempel på qvinnor, hvilkas förmögenhet blifvit förskingrad af sjelfva förmyndaren, hvarjemte erfarenheten ofta visar att unge män äfven kunna ruineia sig.
Skillnaden är hufvudsakligen den, att om qvinnan ruinerar sig, så sker det sannolikt genom välgörenhet och hjelpsamhet, hvaremot de unge männens ofärd oftast härleder sig från en lättsinnig eller rent af lastfull lefnad.
— Om någon, af hvad jag yttrat om våra qvinnor med afs. ä deras upfostran, skulle draga den slutsats, alt jag missakta!- det täcka könet i allmänhet, så protesterar jag högtidligt emot en sådan tydning, och förklarar bestämdt, alt jag känner ganska många qvinnor, som förena alla de goda,egenskaper man rimligtvis kan vänta hos en fulländad qvinlighet, och för dessa hugar jag mig i djup vördnad, men vågar påstå att, om deras upfostran icke varit bättre än den vanliga, så hafva de blifvit hvad de äro icke genom utan oaktadt deras upfostran; och anser jag dessa ädla qvinnor sorn lefvande bevis derpå, att den gudagnista, som otv ifvelaktigt finnes i hvarje menniskobröst och som gör menniskan till Guds beläte på jorden, icke kan alldeles foiqväfvas samt förmår stundom tillvägabringa den inre menniskans utveckling och lyftning, oberoende af yttre förhållanden.
Man invänder vidare mot det nya Lagförslaget, att om qvinnan blir myndig vid 25 års ålder, och än mer — om hennes upfostran får en så allvarlig riktning sorn jag förutsätter, så skall hon förlora mycket af sina egendomligt qvinliga behag, sin huslighet, sin godhet, det finaste af sin blygsamhet o. s. v. — genom den nödvändighet hvaruti hon försättes, att deltaga i affärer, och att vända sin upmärksamhet från hemmet åt det yttre lif»et, samt att hon blir ett otrefligt mellanting mellan qvinna och man.
Må vara, att det kommer att visa sig så för deni, som sälla värde på den s. k. naiva okunnigheten och som i siri föreställning nedsätta qvinnan till en ro-docka, ämnad endast alt leka med på lediga stunder, och att med joller och meningstom! prat förkorta en sysslolös mans trögt gående tid, och derjemte besörja kökels och bordets angelägenheter.
— Men så kommer det ej alt förefalla bildade karlar i allmänhet — jag har åtminstone funnit mesta trefnaden och största nöjet i sällskap med sådana qvinnor, sorn med verkliga kunskaper förenat sjelfständig karakter, och har hos dem aldrig funnit någon brist, hvarken på huslighet eller qvinliga behag.
Blåstrumporna dock uteslutna ur räkningen; men deras kunskap är vanligtvis ytlig och ofullständig, ehuru de hafva anspråk på att anses för lärda.
Nej. mine Hrr, kunskapens fackla, påtänd i sanningens eviga låga, kastar ej skugga, eller sätter någon fläck på oskuldens lilja, ej heller förskingrar hon ett enda grand af det välluktande doft, Den 30 September t. m. som kringsväfvar blygsamhetens reseda, ty det sanna och det sköna äro ingalunda hvarandras motsats, utan utgöra fastmer hvarandras fyllnad.
— Derom är jag säker, emedan filosofien, som stolt kallar sig vetenskapernas vetenskap, har, oaktadt tusenåriga sträfvanden, dock icke — så vidt jag vet — kommit til! annat resultat, än att det sanna och det sköna, förenade i fullkomlig harmoni till en oändlig enhet, utgöra deli klaraste bild menniskotanken förmått upställu af det rent absoluta, af Gud.
Mycket vore visserligen ännu att säga i detta intressanta ämne, men jag bör icke till det yttersta pröfva edert tålamod, mine Hrr, och tror mig hafva sagt nog för alt gifva skäl för min önskan att R. o. Ad. måtte bifalla Betänk.
Jag vill dock tillägga en spådom, och trotsande faran att från vissa håll bli hånad som en svärmande tok, förutsäger jag att våra barnbarn och deras samtida skola välsigna den Konung som föreslagit, och de Ständer som bifalla denna lagförändring, hvars grundtanke är att tillerkänna fullt menn iskovärde åt den svenska qvinnan!
Jag skulle knappast tro det någon finnes, som med erfarenhet af qvinnans ställning icke lifligt önskar, att någon förändring måtte göras i nu gällande allmänna stadgar, och att de stränga banden måtte något, kanske mycket, lossas.
1 likhet med den siste talaren tror jag nyttan och fördelen häraf vara så tydliga, att man nästan icke behöfver derom vidare orda.
Jag anser icke ens att man behöfver åberopa qvinnans värde, eller göra några poetiska utflygter, för att åt sådana afsigter bereda framgång.
Jag är för min del fast besluten alt med alla mina krafter och hela min förmåga arbeta härför.
Gerna hade jag derföre också velat bifalla K.
M:s förslag, men jag måste upriktigt bekänna, att jag icke kan det nu, åtminstone icke förrän jag af K. M:s Rådgifvare eller LagUtsk:s ledamöter får någon förklaring öfver detta förslag.
Rädd om hemlifvet, fruktar jag att detta skulle genom det förra blifva rubbadt i sina innersta fogningar, och jag vill icke med min röst bidraga till något, som kunde komma att menligt inverka på eller uplösa det kärleksband, som är knutet mellan föräldrar och barn.
Lätt kunde inträffa — om detta förslag antages — att både fader och moder lefde till dess döttrarna upnått 25 år, då således de vöre myndige, men modren omyndig.
Det synes mig som skulle häraf kunna upstå olägenheter och split inom familjen, och på denna grund hyser jag tvifvelsmål om förslagets lämplighet.
Jag beder eder dock, mine Hrr, vara öfvertygade att det är blott för att vinna sanning och klarhet som jag framställt detta; och skulle mina dubier befinnas vara blott tomma drömmar, så skall jag gerna och genast afstå derifrån.
Men att möjliggöra för en dotter eller rättare sagdt genom en Lag gifva rättighet åt dottern att ställa sig i opposition mot sina föräldrar, under det hon ännu står omedelbart under dessas inseende; — att då förklara henne myndig, tror jag ej vara rätt.
Barn måste alltid förblifva barn, så länge de äro i hemmet Den 30 September f. m. 413 och lefva af faders och moders bröd.
Kanske är det blott bristande insigt å min sida, som vållar dessa inkast, och jag anhåller derföre att de, som ega förmåga att upfatta Lagstiftningen i dess sammanhang, måtte härom lemna erforderliga uplysningar.
Blir denna punkt väl klar, skall min röst visserligen icke lägga hinder i vägen för ett förslag, som i sig sjelft innebär en så riktig och allmängiltig princip.
Innan jag företager den egentliga granskningen af förev:de förslag, vill jag först göra några anmärkn:r mot de föreg:de talarne.
— En min värde frände har trott, att förslaget icke borde antagas, af fruktan att qvinnor till följd af sin större känslighet skulle göra sig olyckliga genom borgensförbindelser.
Han har i detta afs. framställt exemplet af en broder, som i fara att föras till gäldstugan åberopade sin systers medlidande, och han har trott att hon då skulle göra sig skyldig till en oförsigtighet, som sedan kunde bringa henne i olycka.
Men en qvinna låter deremot aldrig komma sig till last, hvad som ofta händer en man, att nemi. vid ett muntert och gladt lag, sedan sinnet vid ett föreg:de kalas blifvit uprymdt, låta förleda sig af någon person, som begagnar sig af omständigheterna för att förskaffa sig en sådan förbindelse.
Jag tror för öfrigt att när qvinnan gör ett sådant offer, beräknade hon ganska väl huruvida det kan komma att för henne medföra några olyckliga följder, och huru hon'skall kunna genom sitt arbete och sin omtanka förebygga desamma.
Den siste talaren har fruktat, att myndighetslillståndet skulle kunna sätta qvinnan i opposition mot hennes föräldrar, emedan döttrarne kunde blifva myndiga medan modern ännu vore omyndig.
Jag vet icke hvarför man i detta afs. skall hysa större farhåga än j afs. å förhållandet mellan söner och fader, — snarare torde det i förra fallet vara mindre att befara något oppositionsför hållande.
Han yttrar äfven, att »barn böra förblifva barn»; och detta är visserligen en sanning: så länge de tillhöra barnkammaren, böra de ej befatta sig med annat än hvad densamma tillhörer, men att en mogen qvinna skulle till följd af sitt kön vara att hänföra under denna kategori, kan jag icke fatta.
Hvad sjelfva förslaget angår, tror jag väl, att ett direkt afslag icke gerna kan komma i fråga, utan möjligen någon modifikation af den Kongl. Propos., som t. ex. i enlighet med Hr Adlercreutz’s reservation.
Denna har till syfte att vinna de afsedda fördelarne, utan att medföra de befarade olägenheterna.
Man måste då fråga sig: »hvilka äro dessa afsedda fördelar?
— Härpå lemnar K. M:s Propos. ett lika sannt som vackert svar, då der säees. ali qvinnan eger rättmätiga anspråk »att i allmänhet blifva erkänd sorn mannens jemlike i förmågo af den omtanke och förstånd, sorn erfordras för att sjelf råda öfver sig och sitt gods.»
Några små ekonomiska beräkningar för en eller annan individ böra, efter min tanke, icke komma i fråga, eller åberopas såsom motskäl.
Enligt den föreställning jag fattat om dessa förhållanden, 444 Don 30 September f. m. öfverensstämmer jag i allo med Ilr Nordenfelt, som fästat synnerlig vigt vid det inflytande, som denna åtgärd skall komma att utöfva på qvinnans upfostran, och jag skulle önska att jag hade, om icke samma grad, dock något af hans vältalighet, för att tillräckligt klart och öfverlygande visa detta.
Jag tror att när qvinnan skall upfostras till en sjelftänkande menniska, måste hennes upfostran taga en praktisk riktning, och hon ryckas bort från de tomma gyckelspel, som nu uplaga hennes själ.
Man har föregifvit, att hon härigenom skulle afledas från sin rätta verkningskrets i familjen, men jag tror tvärtom.
Ty hvad är hennes ställning och hennes upgift inom familjen?
Det är icke att vara en prydnad i salongen, icke heller att vara en slaf under de gröfre hushållsbestyren, utan det är att vara maka och moder.
Hennes hufvud sakligasle och vigtigaste ändamål är väl att vara ett stöd åt man nen.
Vill man hafva en riktig föreställning om qvinnans sanna betydelse, så må man kasta en blick på vår skapelse-historia.
Der omtalas nemi. att hon skapades på det sätt, att ett refben togs ur mannens sida.
Vill man lästa sig vid orden, så blir detta en absurditet, men upsöker man andemeningen häri, så får man en sann bild af qvinnans ställning.
Refbenens ändamål är att skydda organismens vigtigare partier, såsom hjertat och lungorna.
På samma sätt har jag föreställt mig, att qvinnan vore egnad att genom sin ömhet och försakelse samt blygheten i sin karakter skydda mannen mot inflytandet af hans våldsamma passioner.
Men för att kunna upfylla detta ändamål, måste hon upfostras så, att hon en gång må kunna blifva en sjelfständig varelse.
Som moder åligger henne icke blott döttrarnas utan äfven sönernas upfostran, men huru skall detta blifva möjligt, om hon icke genom sin egen upfostran fått begrepp om en medborgares kall?!
Jag tror således, att Hr Adlercreutz’* reservation icke bör antagas, emedan de fördelar, som skulle blifva en följd af den Kongl. Propos., icke kunna vinnas genom en sådan modifikation.
Allt komme då att stå på ungefär samma punkt som hittills, och komme att gå sin vanliga gång.
Reservantens förutsättning, att myndig qvinna skulle afsäga sig myndigheten, då hon såge för sig en brydsam ekonomisk ställning, och sedan åter söka blifva myndig, tror jag icke håller streck.
Jag har åtminstone funnit qvinnor vara alltför samvetsgranna, för att jag skulle betiöfva frukta ett missbruk från deras sida af friheten.
Hvad för öfrigt beträffar reservantens påstående, att några i affärslifvet vilselupna qvinnor skulle besvära domstolarne, så torde, då han icke stödjer detta på annat än sin egen öfvertygelse, min mening vara lika god som hans.
Man har äfven åberopat qvinnornas eget omdöme.
Ett i sanning kinkigt företag, då vi icke hafva några statistiska upgpter att i detta afs. följa, utan endast hvad enhvar kan berätta sig hafva hört, och jag förmodar, att månge af eder, mine Hrr, i detta afs. hafva samma erfarenhet som Hr Nordenfelt, eller att qvinnorna i allmänhet äro benägna för den ifrågasatta åtgärden.
För öfrigt är detta ej af så stor betydelse.
Om t. ex det ifrågasattes att uphäfva lifegenska pen i Ryssland, är jag öfvertygad att de lifegne sjelfva, om de
Den 30 September f. m. 445 linge afgifva sina röster, på många ställen skulle uttala sig deremot, ty det till tior förslafvade sinnen att icke förstå sitt eget bästa.
För öfrigt tror jag icke, att det är alldeles grundadt, detta påstående örn qvinnornas obenägenhet, mot att blifva myndiga Jag har också hört mig för i delta afs., och jag har kanske till följd af mitt yrke någon större erfarenhet af hvad qvinnorna i själ och hjerta önska och tänka; jag har trott mig finna att de flesta af dem önska denna förändring i sin ställning då man uplyser dem om alla omständigheterna dervid, om de också i början bäfva tillbaka derför.
Och ser man på följderna häraf, så ä>- jag öfvertygad att, om detta förslag blir antaget, qvinnorna skola några decennier derefter välsigna de personer, sorn förskaffat dem denna frihet.
Slutligen må det tillåtas mig alt i största korthet fästa upmärksamheten vid Biskop Annerstedts reservation.
Jag gör det icke så mycket derföre, att jag tror densamma kommer att utöfva något synnerligt inflytande på frågans afgörande, utan blott för att anmärka det sällsamma uti att en sådan reservation kan komma från en person, som är icke allenast kyrkans tjenare, utan till och med en primas ibland dem.
Och på hvilka grunder har han yrkat afslag?
Jo! han har till en början åberopat, att ett sådant förslag förut icke kunnat vinna bifall, hvilket således innebär att han misströstar om civilisationens framgång.
Vidare bar han hemtat anledning deraf, alt. man i Norrige icke bifallit, qvinnans myndighet.
Denna sista anmärkn. är blott ett svepskäl.
Det skall visa sig om jag icke har rätt, när frågan om religionsfriheten förekommer att afgöras, och det skall blifva intressant att erfara om reservanten äfven då vill åberopa Norriges exempel.
För öfrigt, har han sagt, att detta myndigbetsblifvande skulle vända hennes håg från hennes rätta verksamhet, men han säger tillika, att håg för affärsverksamhet hos qvinnan hörer till undantagsfallen.
När så är händelsen, hvilket jag äfven vill tro, föreställer jag mig att man icke bör frukta, att hon skulle derigenom sfledas från sin vigtigaste bestämmelse, och den erfarenhet jag har om qvinnan, har visat mig att, så snart hon får inträda i den ställning i lifvet, sorn är hennes egentliga bestämmelse, och då hon får göra det af sitt eget hjertås drift, så öfvergifver hon derföre allt annat; och den qvinna, hvilken som ogift måst vända sig åt affärslifvet. skall säkert som gift använda sin förmåga uteslutande på att bereda trefnad för sin närmaste omgifning.
Innan jag slutar, vill jag fästa upmärksamheten derpå, att den nämnda reservanten yrkat afslag på dennä fråga derföre att Utsk. icke ansett sig kunna tillstyrka qvinnans myndighet i afs å valet af maka.
Detta borde, efter min upfattning, tvärtom hafva varit ett skäl för Hr Biskopen att icke afslå Betänk., utan tvärtom tillstyrka att bon skulle få äfven denna rättighet, ty i sin egenskap af prest kan han icke undgå att hafva gjort samma erfarenhet som jag i egenskap af läkare, då han bör känna alla de bedröfliga följderna af detta förhållande, de sjukdomar, sorger och andra olyckor som derifrån härflyta.
Själasörjaren, som är i tillfälle att erhålla deras inner - 418 Den 30 September f. m. ligaste förtroende, bör blist veta, att många qvinnor synas belåtna med sin ställning, ehuru sorg och qval bo i djupet af deras hjertan.
På grund af de skäl
Utsk. i sitt Betänk, anfört och jag nu haft äran framställa, anhåller jag om bifall till det af Utsk. framställda förslag.
Då denna fråga ligger det täcka könet närmast om hjertat, måste jag beklaga att jag icke eger förmåga att uttrycka mig i det blomsterspråk, som en föreg:de talare begagnat, och som utan tvifvel här eljest vore fullkomligt på sin plats.
Jag är således nödsakad att direkte gifva mig in på sjelfva hufvudfrågan, dock vågar jag hysa den öfvertygelse. att såväl nuv:de som kommande generationer skola blifva oss mera tacksamme, om vi lyckas bringa denna fråga till dess rätta lösning, än om vi nu sysselsätta oss med uttalande af granna fraser, helst som resultatet af vårt beslut icke lärer visa sig under poesiens blomstertäcke, utan dess goda frukter eller de deraf härflytande olägenheter komma att framträda i lifvets verklighet under en mera prosaisk gestalt.