Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag uttrycker derjemte min tacksamhet emot Regeringen för det. hon i den redan till R.
St. öfverlemnade K. proposm visat att hon på detta sätt upfattat den allmänna tanken inom landet.
Det är således, efter min öfvertygelse, fullkomligt ådagalagdt, att såväl denna opinion som vår Regering äro ense om införandet af ett jern vägssystem i vårt land.
Denna omständighet medför flere fördelar, men i synnerhet den, att förenkla frågans behandling hos R.
St. och förkorta öfverläggningarne ,i ämnet.
Vi kunna alltså nu genast gripa ämnet i dess hufvudmoment, utan att nödgas sysselsätta oss med disputer, huruvida det är eller icke är gagneligt att bygga jernvägar i Sverige.
Vid detta tillfälle anser jag det nödvändigt att icke allt för mycket ingå i vidlyftiga debatter, och icke fördjupa oss i detaljerne af Den 21 December. 357 frugan.
Egentliga föremålet för närvande öfverläggning är en af, Gr.
Rosen väckt motion och vi känna ännu inga andra förslag i ämnet än denna motion och den K. propos:n.
Resumerar jag de framställningar, som innefattas uti dessa 2:ne handlingar, så finnér jag, att den egentliga frågan f. n. gäller en vigtig princip, nemi. huruvida, såsom det heter i den K. proposrn Staten, ”genom sin omedelbara försorg” skall utföra jernvägslinierne, eller, såsom Gr.
Rosen föreslagit, R.
St. skola antaga den grundsats, att jernvägsanläggningarna skola uplåtas åt enskilda entreprenörer.
Till lycka för min mindre förmåga, att uttrycka mig så klart sorn jag önskar, är jag i betydlig mån förekommen af de 2:ne sista talarne.
Jag vill således endast i korthet uttrycka mina åsigter i ämnet.
Jag anser det mindre väsendtligt, af hvem dessa jernvägar bygga_s, antingen det blir staten eller enskilde, som öfvertaga bestyret härmed..
Deremot fäster jag stor vigt dervid, att Staten från början är egare af hufvudbanorna, hvarifrån de mindre skola utgå.
Hr v. Troil har redan utvecklat skälen härför, men jag går ännu längre än han, då jag påstår, att Staten bör ega dessa jernvägar icke endast derföre, att den må kunna nedsätta taxorna, sedan anläggningskostnaden blifvit medelst inkomsterne af jernvägen godtgjord, utan derföre att, enl. mitt omdöme, det är Statens pligt och med dess interesse förenligt, att, om i en framtid af 20 eller 30 år efter vägarnas eller banornas fullbordande
Statens financiela ställning är sådan, att den icke nödvändigt klöfver ett fortfarande amorterande eller återbetalning af det kapital, som på jernvägsanläggningen blifvit nedlagdt, Staten bör upoffra den en gång utbetalde och ännu ej godtgjorda byggnadskostnaden och icke till betäckande deraf bibehålla höga taxor; ty jag anser det vara för landet af oändlig vigt, att så fort jernvägen utöfver driftkostnaden lemnar behållning, Staten ouphörligt bör nedsätta taxorna.
I detta hänseende går jag så långt, att jag vill endast förbehålla Staten rätt, att bibehålla nettobehållningen af jernvägen så stor, att en reservfond för bestridande af större reparationer deraf må kunna bildas.
För åstadkommande af en sådan fond kan säkerligen icke erfordras mer än en procents nettobehållning och hvad jernvägarne derutöfver komma att lemna skulle komma trafiken till godo genom konsekutivt nedsättande af taxorna å jernvägen.
I detta fall kan man med jernvägar väl icke komma så långt som med landsvägarne, hvilka jemväl begagnas för industrien i landet, att få begagna dem alldeles utan afgift, men jag tror, att, om man följer den principen, att Staten i främsta rummet bör upmuntra industrien genom fördelen att få varor transporterade för det möjligaste billiga pris, man förfar rättare, än om man endast söker föröka de direkta Statsinkomsterne genom höga taxor på sina jernvägar.
Visserligen erkänner man i allmänhet denna princip såsom rigtig, men i andra länder och äfven i Sverige har man likväl vid tillämpningen icke alltid velat godkänna den.
Denna princip gäller hufvudsakligen i fråga om sådana inrättningar, som tillkommit för underlättande af industriens ut - 358 Den ii BecemLer.
Teckling och således kommunikationerne.
En sådan Statsinrättning hafva vi redan i Sverige, nemi.
Post-verket.
Jag har alltid ansett det oriktigt, att
Staten bland sine tillgångar beräknar nettobehållningen af delta verk.
För landet vore det, enl. min åsigt, vida nyttigare, om man i stället ouphörligt nedsatte, posttaxorna, då man ser, att verket kan hära sig, sedan aflöningen till verkets tjenstemän och öfrige utgifter blifvit bestridde af inkomsterne.
Jag önskar denna nedsättning i taxorna ända derhän, att den inkomst af postverket, som man nu, vid hvarje Riksdag beräknar såsom en tillgång till Statsverkets utgifter, måtte helt och hållet försvinna.
Men en annan fråga är: böra R.
St. nu uttala den grundsats, att alla stambanor i Sverige skola endast genom Statens omedelbara försorg anläggas.
Såsom jag redan nämnt, innehåller K.
M. propos. ett sådant förslag.
Ehuru jag är öfvertygad, att principen i allmänhet kan vara riktig, tror jag likväl det vara mindre välbetänkt att nu, i öfverensstämmelse dermed, uttala en grundsats, vid hvilken man skulle binda sig för en mängd af år.
Här är fråga .om att anlägga 100-tals mil jernvägar, ty Regeringen har i den K. propos:n föreslagit de stambanor, hon anser böra utgöra stommen till jern vägsnätet i landet.
Jag anser det riktigt och nödvändigt att. nu uppgöra ett sådant system förstambanorna, men deremot icke rådligt att nu besluta om verkställigheten af sjelfva utförandet af alla dessa stambanor.
Lika litet som jag gillar Regeringens förslag, att uteslutande, genom ”Statens omedelbara försorg”, bygga jernvägar, lika litet kan jag godkänna Gr.
Rosens förslag, att jernvägsanläggningen uteslutande npdrages åt enskilde entreprenörer.
Till stöd härför har Hr Gr:n anfört flera skäl, som till en del blifvit vederlagde af den förste talaren, men andra hafva blifvit obesvarade.
Man säger, och Hr Gral har sagt detsamma, att jernvägar icke kunna åstadkommas för så godt pris, då Staten bygger deni, som genom enskilde entreprenörer.
Jag kan icke annorlunda än som en lös upgift betrakta detta påstående, ty det är mig omöjligt att förstå, hvarföre icke Statens embetsmän eller af Regeringen för ändamålet utsedde personer kunna ega samma insigter i ämnet, som de af enskilde entreprenörer utsedde.
Tvertom tror jag, att Staten har lättare att upsöka skicklige personer, hvilka ega nog insigter att för bästa pris och på lämpligaste sätt utföra arbetet.
Jag kan således icke gilla denna sats. Gr:n har sagt, att vi icke ega tillräckligt pröfvade och erfarne civil-ingeniörer inom landet, för att
Staten med dem skall kunna verkställa dylika arbeten.
Lika med den siste talaren kan jag icke inse något hinder för Staten, att använda utländske, erfarne ingeniörer om så skulle erfordras.
Enl. mitt förmenande kan det vara likgiltigt, hvilken nation desse ingeniörer tillhöra.
De må vara Svenskar, Engelsmän, Fransmän eller, till och med Ryssar, det är som jag nämnt likgiltigt, ty man söker ju endast skickligheten, men icke den ene eller den andre nationens undersåter.
Vi hafva redan sett, att Staten i fråga om större arbeten så för - P’ Den 21 December. 359 farit nemi. vid anläggningen af Götha kanal.
Till en början mäste vi använda Engelsman, ty vära ingeniörer voro icke vane vid dessa arbeten, de voro icke erfarne i slussmurning, puddling m. m., men efter 8 ä 10 års arbete hade nästan endast Svenska ingeniörer upsigten öfver arbetet till ett icke ringa antal; och jag behöfver icke erinra den värde motionären att de arbeten, som verkställdes under den sednare perioden af Götha kanals byggnad, voro af mångfaldigt mera värde och soliditet än de, som verkställdes under den första.
Emedlertid inverkar den omständigheten, att det icke finnes erforderligt antal skickliga ingeniörer i vårt land, icke det ringaste på frågan.
Min öfvertygelse är, att då jernvägsarbete! en gäng kommer i gång, våra ingeniörer snart skola förvärfva nödiga insigter och kunskaper i detta hänseende, och att efter få år ett tillräckligt antal unge och skicklige civil-ingeniörer skall hildas-; men att om
Staten skall öfvertaga anläggningen af dessa vägar, vi måste lill en början förskaffa oss utländska ingeniörer, vare sig från England eller hvarlielst man vill taga dem, och säkert skola desse
Hrr ställa sig lika gerna i Svenska Statens som enlreprenörernes tjenst.
Jag antager således a priori att den frågan, huruvida Slaten eller enskilde entreprenörer skola öfvertaga jernvägsarbete!, redan kan anses vara afgjord.
Rosen åberopade i förra plenum ett privilegium, hvaraf han anser sig vara i besittning.
Denna fråga har naturligtvis ett betydligt inflytande på bedömandet af den, som nu är under öfverläggning.
Eger Gr.
Rosen verkligen ett privilegium, måste denna omständighet inverka på hufvudfrågan, men jag kan icke fälla något omdöme härutinnan.
Jag kunde ej riktigt upfalta Hr Gr:ns deduction i förra plenum, dä han upläste åtskilliga handlingar och jag måste i detta fall bestämma mitt omdöme efter hvad jag i saken kan hafva mig bekant.
A ena sidan har Gr. von Rosen, som i frågan är intresserad och således part, samt å den andra K. M.
Proposm om jernvägarne.
Nu känna vi litet hvar, att det icke är allom gifvet att opartiskt fälla ett omdöme i frågor, deruti man är part, synnerligast då man skall afgifva ett juridiskt omdöme, och jag tror mig icke begå ett misstag, dä jag påstår, att Gr:n sjelf icke anser sig såsom ett undantag härifrån.
Proposm har K.
M. helt och hållet förbigått privilegii-frågan.
Denna proposm är tillstyrkt af ansvarige Rådgifvare, som icke personligen kunna vara intresserade i frågan, och en af desse Hrr har, såsom vi nyss hört, till vårt prot. förklarat att Gr. von Rosen numera icke eger något privilegium.
Allt detta utgör den grund, hvarpå jag i denna fråga stöder mitt omdöme.
Jag anser likväl förhållandet dervid sådant, att jag hos StatsUtsk:s ledamöter bör anhålla, att de med största upmärksamhet ville genomgå alla lill denua sak hörande handlingar, och jag är öfvertygad, att, när frågan blir utredd samt återkommer lill R. o. Ad., man då är i tillfälle att bestämdt kunna yttra sig i det hänseendet likasom, huruvida jernvägsbyggnaden skall ombesörjas af Staten eller enskilde entreprenö - 360 Den 2 I December. rer.
Ett sådant yttrande vore naturligtvis afskuret, om det skulle befinnas, att Gr. von Rosen verkligen hade ett privilegium.
Ehuru 2:ne föreg:de talare granskat Grrns förslag, anser jag det likväl vara af vigt, att man icke allt för lösligt1 släpper det ifrån sig, innan man gått djupare in i dess detaljer.
I olikhet med Hr von Troil kan jag icke finna, att förslaget på något sätt är fyndigt upstäldt elier lockande för R.
St:r; ty dess brister inser man lätteligen vid dess första genomläsning och hos mig åtminstone upstod dervid så många dubier, att jag ansåg mig genast kunna besluta mig för att motverka detsammas antagande.
Förslaget är nemi. icke endast dunkelt, det är äfven ofullständigt och hufvudsakligen upgjordt i entreprenörernes intresse.
Jag beder Hr Gr. von Rosen, som jag nu ser vara tillstädes, att, i händelse hvad jag om detta förslag kommer att yttra, skulle komma att innebära något sårande, sådant icke kan vara rigtadt emot honom, ty jag är innerligen öfvertygad, att han icke velat bedraga Svenska Statsverket med sådana lockelser, som förslaget innehåller, men jag anser mig böra tillkännagifva det intryck, jag vid första genomläsningen af förslaget erfarit.
Förslaget föreföll mig nemi. genast sådant, att jag måste förklara, att, om en enskild person framlagt ett dylikt förslag för en annan, denne sednare skulle ega allt skäl att tro sig vara föremål för en procenteri-affär.
Palmstjerna och Hr von Troil hafva redan och tillräckligt granskat den punkt i förslaget, som innehåller bestämmelser om utfärdande af Statsobligationer och deras inlösen, hvarföre jag förbigår vidare yttrande härom.
Sedan i en föreg:de punkt blifvit sagdt, att räntan på obligationerne skall under byggnadsåren af entreprenörerne betalas, föreskrifver åter den 11 :te punkten, bland annat, att efter banans öpnande till trafik, ränta ä obligationerne skall erläggas och utgå af jernvägsinkomsterne efter afdrag af driftkostnaden m. m., men samma punkt talar intet derom, att, i händelse dylika öfverskott icke finnas, Svenska Statsverket då må hafva rätt att hålla sig till entreprenörerne.
Talare före mig hafva anmärkt oformligheten deraf, att entreprenörerne förbehållit sig 99 års besittningsrätt till jernvägarne; dylika förslag, afseende en så lång besittningsrätt, äro redan så gammalmodiga, att jag icke anser nödigt, att anföra vidare skäl, hvarföre en Stat icke bör ingå på dylika förslag.
Dock vill jag hafva nämnt, att under en tid rymd af 99 år ett land kan undergå allt för stora förändringar och möjligen har man långt innan förloppet af desse 99 år upfunnit andra kommunikationsmedel, som uttränga jernvägarne.
I 15 :te punkten säger förslaget, att, om jernvägsentreprenörerne inom föreskrifven tid icke fullborda någon afdelning i jernvägssystemet, de hafva förlorat rättigheten att dermed vidare fortsätta.
Hvad är den tydliga följden af detta stadgande?
Jo! den blir, att sedan entreprenörerne på grund af undersökningar funnit en del af jernvägen fördelaktig och derföre fullbordat denne, men åter fortsättningen deraf mindre fördelaktig kunna de antingen Den 21 December. 3GJ öfvergifva arbetet eller också fördröja dess afslutande utöfver den bestämda tiden.
Afventyret för entreprenörernes underlåtenhet härutinnan är alltså icke annat, än att de förlora sitt privilegium till den del af vägen, hvars fulländning således kommer att drabba Staten, och naturligtvis blir då denna del icke den minst kostsamma att anlägga.
De mest inkomstgifvande och lättast anlagda jernvägarne byggas då af entreprenörerne, men de dyra och mindre lönande lemnäs åt Staten att anlägga.
Detta synes mig så klart, att det icke kan falla mig in att antaga ett sådant förslag.
Härförutan har redan af föreg:de talare blifvit visadt olämpligheten deraf, att entreprenörerne tillerkännas rätt att bilda serskilda boiag, enär Staten, sorn till en början trott sig hafva att göra endast med ett bolag, snart nog skall se sig omgifven af flera; och således regleringen af trafiken och taxor mångfaldigt försvåras.
Slutligen tillåter 17:de punkten i förslaget Staten att inköpa jernvägen eller jernvägarne, men dock icke förr än efter 20 års förlopp efter den siste jernvägsafdelningens öpnande för trafik.
Denna Statens rätt att inköpa vägarne synes mig icke kunna göras gällande förr än i en aflägsen framtid, åtminstone kan man förutsätta, alt 40 eller 50 år komma alt derförinnan förlöpa.
Priset på jernvägarne skall dessutom bestämmas på det sätt, att det motsvarar 20 års nettoinkomst, beräknad efter medeltalet af de 5 bästa åren utaf de 7, som närmast föregå inköpet.
Detta kunde väl gå an, ehuru detta förbehåll i sig sjelft är ett raffelspel, hvarpå Staten möjligen skulle kunna vinna, om turen vore god, men härpå följer ännu ett tillägg, som enl. min åsigt gör förslaget helt och hållet oantagligt, nemi. att köpeskillingen uti intet fall får understiga det verkliga aktiekapitalet med tillökning derå af 15 proc.
Jag behöfver ej bevisa det tvetydiga och obestämda i detta stadgande, eller, i bästa fall, det för entreprehören öfverdrifvet fördelaktiga deri, men jag vill vid detta tillfälle icke längre uptaga Ståndets lid.
På grund af hvad jag nu yttrat, får jag föreslå: l:o att R.
St:r besluta, att den af K.
M. föreslagna'jernvägen emellan Stockholm och Götheborg skall, så fort ske kan, på Statens bekostnad, påbörjas och fullbordas; 2:o att R.
St:r genast ställa till K.
M:s disposition en summa af 20,000 R:dr till undersöknings-kostnader för den redan påbörjade jernvägens fortsättande från Svartå till Götheborg och från Köping till Stockholm; 3:o att R.
St:r, förslagsvis, anslå 600,000 R:dr årligen, från och med 1856, till ränta och amortering af de Statsobligationer, som, i mån af behof, utfärdas för uplåning af de medel, sorn erfordras lill fullbordande af ofvannämnde jernväg för Statens räkning; 4:o att R.
St:r medgifva K.
M. rättighet att, af det öfverskott, som innan nästa Riksdag troligen upkommer å amortelings-anslaget, och i den mån öfverskottsmedlen blifva tillgänglige, använda så stort belopp som erfordras till undersöknings - 362 Den 21 December. kostnader för de öfriga <ft«/«-banor, som blifvit i K. M:s Nåd.
Prop. förslagne; 5:o att Riksg:sKont. befullmiiktigas att, i den mån det årliga behofvet för jernvägsarbetets möjligast skyndsamma verkställande klafver, utfärda obligationer, löpande med högst 5 proc:s ränta, hvaraf minst 1 proc. till amortering af kapitalet, och oupsägbara å långifvarens sida, samt att, på afgifvande reqvisitioner, tillhandahålla Statsverket de, mot de utfärdade obligationerne, uplånade medlen; ö:o att arbetet å den beslutade jernvägen emellan Stockholm och Götheborg skall börja så snart de förberedande undersökningsåtgärderne blifvit verkställde och K.
M. fastställt byggnadsämnen, men sednast om våren 1856, och sedermera oafbrutet fortsättas med all tillgänglig arbetskraft; 7:0 att R.
St:r icke ställa anslaget till jernvägar i något sammanhang med den blifvande bränvinsskatten; men deremot upskjuta att fatta beslut öfver den föreslagna årliga amorteringssumman, till dess definitivt beslut blifvit af R.
St:r fattadt i afseende å bränvins-lagstiftningen; 8:o att R.
St:r icke nu fatta något bestämdt beslut i afseende på den, af K. BI. föreslagna, grundsats: ”att hädanefter icke några jernvägs-slam-linier i Sverige må utföras annorlunda än medelst Statens omedelbara försorg”; 9:o att R.
St:r, f. n., icke yttra något omdöme, huruvida en eller annan s. k. bi-bana bör företrädesvis, genom anslag af Statsmedel, understödjas; samt 10:o att StatsUtsk. i öfrigt må föreslå de lämpliga’ vilkor, hvarpå R.
St:r till K. BI. öfverlemna verkställigheten af de beslut om jernvägars anläggande, som komma att fattas.
Jag anhåller att detta mitt anförande må få åtfölja Gr.
Rosens motion till StatsUtsk.
Lika med Hr Hjärne hembär jag Svenska Regeringen min underd. tacksamhet för det hon genom den K.
Propos:n visat, att frågan om jernvägars införande inom landet blifvit fullkomligt afgjord, en fråga, hvilken för några få år sedan så ringa intresserade Svenskarnc, att när jag år 1845 återkom till fäderneslandet, fanns väl inom landet utom den Kgl. familjen, som alltid omfattat jernvägssaken med värma, och föredraganden för Civil-ärenderne knapt någon menniska, som icke yttrade den öfvertygelsen om mig, att jag var litet vurmig, då jag kunde föreslå något sådant.
Nu deremot har man kommit derhän, att Hr von Troil förklarat, att jernvägars införande i vårt land nära nog vore enda vilkoret för Sveriges bestånd.
Förlåten mig, Bline Hrr, om det icke är utan en viss stolthet, hvarmed jag ser tillbaka på den förflutna tiden, då det är jag, som hufvudsakligen bragt frågan på den punkt, hvarest den nu står; och jag vågar hoppas, att Hrnne medgifva, det jag kraftigt stridt för saken.
Den har numera vunnit häfd i Sverige, och det är då klart, att snart sagdt en hvar träder fram och vill Den 21 D ecember. 363 göra frågan till sin.
Härpå har jag varit beredd, äfvensom pä att kanske icke få öfverlefva dess utveckling eller leda densamma, och får jag då underkasta mig, att likasom korallen dö, när en gång kontinenten, som han har skapat, på honom upväxt.
Jag tackar emedlertid de
Hrr, hvilka här framställt anmärkmr emot mitt förslag och såmedelst gifvit mig anledn. att deröfver förklara mig och meddela uplysning om de punkter, som kunna vara dunkla.
Jag tror dock, att om desse
Hrr hade haft godheten att genomläsa min motion med mera upmärksamhet och icke varit helt och hållet praeoccuperade af motskälen, skulle de hafva kommit till helt andra resultater.
Jag finnér likväl en motsägelse emellan den K. Propos:n och Frih.
Frihm har nemi. sagt, att det icke skulle vara en hvar betaget att hygga jernvägar i Sverige.
Såvidt jag kunnat fatta den Nåd. propos:n, har K.
St:r att som grundsats antaga, att hädanefter icke några jernvägsstamlinier i Sverige må anläggas och utföras annorlunda, än medelst Statens omedelbara försorg och på dess bekostnad.
Betydelsen af detta ord ”stamlinier” har Frihm sedermera förklarat, men jag måste dock upriktigt bekänna, att den sålunda lemnade förklaringen icke varit nog tydlig, så att jag kunnat fatta Frihms definition öfver detta ord.
Såsom jag upfattat detsamma, skulle det inbegripa alla de jernbanor, hvilka löpa antingen från haf till haf eller ock genom en serie af provinser, och utgöra, om jag må säga, en hjertåder i landets cirkulation.
Just med dessa linier, sålänge de på enskild väg kunna åstadkommas, bör enl. min åsigt; Staten icke taga befattning.
I anledn. af Frih. Palmstjernas yttrande, att jag skall hafva slagit omkring mig med fraser, får jag förklara, att det skulle vara mig högst okärt, om jag gjort mig skyldig till en sådan förebråelse^
Jag har aldrig haft för afsigt att på sådant sätt föra en diskussion, ty, förlåten mig, jag är en alltför praktisk man, för att slå omkring mig med fraser.
Jag har derföre, så vidt i min förmåga stått, sökt undgå det.
Hvad nu först angår det, som mot min enskilda rätt att anlägga jernvägar blifvit anmärkt, så får jag erinra, det jag redan anhållit, att milt i ett föreg:de plenum afgifna, muntliga yttrande skulle ur prot. få utgå, och det är mig högst okärt, att detta ämne ytterligare blifvit vidrördt.
I öfrigt har här blifvit ifrågasatt, huruvida det vore bäst, att jernvägarne i landet byggas antingen af Staten omedelbarligen eller af entreprenörer; och man har dervid framställt å ena sidan entreprenörerne blott såsom vinningslystne, men å den andra dem, hvilka sysselsätta sig med utförande af arbeten för Statens räkning, såsom fullkomligt oklanderlige, äfvensom man påstått, att man genom de sednare skulle få arbetet fortare, bättre och för billigare pris utfördt, hvarjemte Frih.
Palmstjerna och de öfrige talarne yttrat, att de icke kunde inse orsaken, hvarför så icke skulle Vara förhållandet.
Beklagligtvis har dock erfarenheten inom andra länder bevisat, alt få eller inga arbeten blifvit af Regeringen med sådant resultat utförde, och att de, 364 Den 21 December. som af Regeringen omedelbarligen utförts, gemenligen blifvit dyrare än de åt enskilde updragna arbeten.
Att yttra — såsåsom Frih.
Palmstjerna gjort —att det är endast viljan, hvarpå det beror, att Staten kan bygga för lika godt pris, som en enskild entreprenör, innebär en hård beskyllning mot alla de män, hvilka utfört arbeten för Statens räkning, utan att upnå ett sådant resultat.
Jag har bevittnat många, som med den största ansträngning af sjals- och kroppskrafter mäst beklaga att de saknat framgång i detta bemödande.
Det har här icke varit god vilja, som fattats, men det ligger i sakens natur att, äfven med bästa vilja i verlden, arbetet alltid mäste blifva dyrare, när det på Statens bekostnad eller genom Statens omedelbara försorg, såsom det heter i den K. Propos:n, bedrifves.
Detta är också klart, ty när den enskilda företagsamheten inlåter sig i något arbete, väger man snart sagdt på guldvigt utförandet af hvarje detalj.
Men, det är deremot en ovedersäglig sanning, att allmänna arbetens utförande icke böra lemnäs åt entreprenörer utan stränga kontroller, och något motsatt har jag hvarken föreslagit eller med min motion åsyftat.
I afseende på Frih. Palmstjernas och Hr von Troils framställningar eller anmärkmr ronde 7:de punkten i min motion i fråga om utfärdande af obligationer å en kurs, som vore al pari å Londons börs, så beklagar jag, att desse Hrr så helt och hållet origtigt upfattat min mening, vare sig att de icke gifvit sig tid att rigtigt intränga i andan af denna punkt, eller alt de icke velat det.
Detta känner jag icke, men vill tro, att desse
Hrr sökt en vigtig upfattning deraf.
Emellertid är nu meningen, att obligationerne icke skola utgå successivt utan på engång för hela den väglängd, som blir bestämd och just af detta skäl skola de deponeras i taka händer.
Föreskriften, att obligationerne skola löpa med den ränta, att de ä Londons börs kunna utgifvas al pari, har tillkommit af det skäl, att man icke velat fastställa en bestämd räntefot, för den händelse att
Statens kredit vid tidpunkten för obligationernas utgifvande tilläte deras utställande till en lägre ränta.