Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, till följd af R. o. Ad:s genom vo - Den 8 Augusti f. in. a33 votering nyss utrönta beslut, derest detsamma biträdes af RiksSt:s pluralitet, statsbristsumman kommer att ökas, så skulle jag föreslå R. o. Ad. att uppskjuta utgörandet af denna punkt, intilldess utredt blifvit, huruvida genom tullbevillningen eller andra utgifter statsverkets inkomster kunna uppbringas så, att man utan fara kunde på riksstaten uppföra den summa, hvarmed statsbristsumman kommer att ökas; tv skulle förhållandet visa sig sådant, att summan måste på stat uppföras för att utgå genom allmänna bevillningen, skulle jag anse olämpligt att tillstyrka, hvad Utsk. i denna punkt föreslagit.
Jag kan icke tro, att R.
St., ehvad utgång en calcul öfver statsverkets inkomster kan visa, skola vilja gå ifrån den princip, som uti denna punkt finnes uttryckt; oell jag kan således icke se, hvartill ett uppskof med afgörandet af denna punkt skall tjena.
Roye: Då R. o. Ad. eller R.
St. äga lika tillfälle att afgöra frågan efteråt sorn förut, och genom Frih.
Silfverskjölds förslag en upplysning mera kan vinnas, synes det mig lämpligt alt bifalla samma project.
För min del får jag förena mig med Hr Gr. Frölich.
Här är fråga 0111 en ganska vigtig grundsats.
StatsUtsk. har ansett oriktigt att på eventuella tillgångar anvisa några statsutgifter.
Denna grundsats står fast, ehvad statsbristsumman må blifva större eller mindre; och då här nu icke är fråga om statsbristsummans fördelning, utan blott om godkännande af en sådan grundsats, kan jag icke finna, att något uppskof är af nöden, utan anhåller att Utsk:s tillstyrkande måtte af R. o. Ad. bifallas. IJ.
Jag kan för min del icke finna, att det är en så ovilkorligen riktig grundsats, att utgifter ej böra anvisas på öfverskott, sorn med sannolikhet kunna påräknas, att fördenskull ett förhastadt beslut beliöfver fattas; och då här icke är fråga om att frångå grundsatsen, utan blott att uppskjuta beslutet, för att hafva fria liander för de tillfällen, dä möjligtvis behof kunna behöfva fyllas med öfverskotten, anhåller, jag, att Frih.
Silfverskjölds propos. må vinna bifall.
Det må vara, att den princip, som Utsk. bär uttalat, icke är fullkomligen riktig; det är den fråga, som skall afgöras.
Man må derom vara af olika tanka; men gifvet är det, att går man in på uppskof med afgörandet af denna fråga, så har man tagit på hand, att R. o. Ad. skall vilja gå in på en annan grundsats, än StatsUtsk. föreslagit, och jag kan af sådan anledning icke bifalla, att något uppskof äger rum.
Jag. för min del hade aldrig 11 H. 3o 234 Deu 8 Augusti f. m. trott, att uppskjutandet af ett beslut kunde innefatta hvarken e.t godkännande eller afslående af en princip.
Jag erkänner riktigheten af StatsUtsk:s tillstyrkande, att någon disposition på öfverskotteö icke bör äga rum; men en annan fråga blir, huruvida man icke nödgas låta principen vika för det nyss tillkomna beslutet, hvarigenom bevillningen kommer att ökas, vare sig genom tull eller allmän bevillning.
När vi redan kommit till den erfarenhet, att ^6,000 r:dr redan erfordras såsom ökad bevillning, synes det mig vara olämpligt att genom ökande of statsbristsumman förorsaka en ytterligare ökning af bevillningen.
Jag vidhåller derföre mitt förslag om uppskof med denna punkt, intilldess det visat sig, i hvad mån extra inkomsterna kunna förhöjas.
Frölich, har sagt, att 0111 vi gifva uppskof i principfrågans afgörande, skola vi derigenom hafva tagit på liand i något afseende; d. v s. vi skulle sedermera icke kunna bifalla principen.
För mig synes det, att 0111 vi nu afgöra principen och den sedermera icke öfverensstämmer med hvad vi böra afgöra, vi derigenom bundit händerna på oss, dä vi hafva gjort omöjligt att göra, hvad vi borde göra.
Derföre tror jag, att principfrågan bör hvila intilldess vi få se, huruvida vi, med bestånd af hvad vi böra göra, kunna bestämma principfrågan, till bifall eller alslag.
När det lärer vara gifvet, att anledningen, hvarföre Frih.
Silfverskjöld önskar uppskof, är den, att, i händelse statsbristsumman skulle ökas, vi skulle komma i tillfälle att ogilla grundsatser, som Utsk. tillstyrkt, och tillvägabringa ett deremot stridande beslut, eller att bestämda statsutgifter må kunna anvisas på öfverskotten, torde det vara tydligt, att om R. o. Ad. sålunda skulle godkänna Frih.
Silfverskjölds begäran 0111 uppskof, R. o.
Ad. derigenom jemväl skulle godkänna den grundsats, att, i händelse statsbristsumman behöfde ökas, dispositioner på öfverskolten af statsverkets inkomster kunde få äga rum.
Således har Gr.
Frölich ganska rätt deruti, att vi genom ett sådant uppskof moralitet- bundit oss, emedan vi derigenom förklarade, att vi godkände principen endast såvida någon tillökning i statsbristsumman genom K.
M:s förslag icke erfordras.
Men då jag utgår frän den synpunkt, att det är nyttigt och nödvändigt, att folket ser, huru mycket det skall betala, och att det således är bättre, att afgiften lägges på allmänna bevillningen, än på öfverskotten, emedan man, genom anvisande af anslag på öfverskotten, bereder sig bifall till anslag, som måhända eljest icke beviljades, så måste jag afstyrka Frih.
Silfverskjölds begäran om uppskof.
Ilr af Billbergh, Joh.
Jag för min del ansel det hvarken rättseuligt eller klokt, att R.
St. genom 1 Don 8 Augusti f. m. a35 allmnnna beslut lägga band pä sin fria disposition.
Det är ingenting, sorn hindrar R St. att vid hvarje fråga fatta det beslut, som de kunna finna lämpligt; men att genom ett förut fattadt beslut stänga vägen för sig att kunna göra de dispositioner, som kunna finnas nödiga, anser jag olämpligt.
Det later länka sig, att, sedan statsregleringen är gjord, sådana tillfälliga behof kunna yppa sig, såsom t.
ex. nu för cholerans inbrott, för hvilkas fyllande annan utväg saknas än den, från hvars begagnande R.
St., genom antagande af den ifrågavar. grundsatsen, skulle hafva utestängt sig.
Denna princip är till den grad vigtig, att, i och med detsamma den antages, någon disposition af öfverskotten aldrig mera skall kunna ske, emedan StatsUtsk. här föreslår, att inga statsutgifter böra anvisas på öfverskott af statsverkets inkomster, hvaraf följer, sedan man numera äfven räknar bevillningen till statsverkets inkomster, att R.
St. genom den grundsatsen äfven afsagt sig dispositionsrätten af öfverskotten på bevillningen.
Att StatsUtsk. icke har varit troget denna grundsats, eller ens ansett den möjlig i sin allmanna tillämpning, bevisar jag deraf, alt StatsUtsk. uti sitt förslag N:o 193, till liqviderande af Riksg.cont:s skuld, pag. 8 uti 2:dra mom. föreslagit, att jemväl alla Riksg.cont:s tillfälliga tillgångar, såsom t. ex. öfverskott på statsverkets förslagsvis beräknade inkomster, i den mån de icke till andra föremål blifva af R.
St. disponerade, måtte användas till en hastigare amortering af skulden.
Der har således StatsUtsk. sjelf erkänt den grundsats, att öfverskotten icke i annan mån kunna disponeras till godtgörande af Riksg cont:s skuld, än desamma icke till andra föremål af R.
St. blifva disponerade; men en sådan disposition skulle aldrig kunna äga rum, i fall den ifrågavar. grundsatsen antoges, och en contradiction skulle således uppstå emellan denna grundsats och den princip, som i nyssnämnde inom. af förslaget N:o 193 blifvit uttalad.
Jag får således anhålla om afslag på Utsk:s tillstyrkande uti ifrågavar. punkt; men om R. o. Ad. icke skulle anse det lämpligt, skall jag foga mig efter den gjorda uppskofsbegäran.
Hvad sorn likväl mest skulle förlika de motsatta ideerna, vore, örn R. o. Ad. ville antaga Utsk:s förslag blott med den ändring, att emellan orden några och statsutgifter sättes ordet ordinarie.
Skulle R. o. Ad. vilja ingå på denna jemnkning, skall jag icke hafva något emot antagandet af Utsk:s tillstyrkande, hvarå jag i annat fall yrkar afslag.
Boye anfört och ställt till mig såsom en rättelse, med påstående, att beslutet uti förevar, fråga väl kunde.hvila och att man icke bundit sig, för det man uppskjutit beslutet till en annan tidpunkt, anhåller jag få fästa uppmärksamheten på hvad det är för ett föremål, vi gå att besluta öfver.
Det är nemi. icke någon .administrativ åtgärd, utan en princip. a36 Dea 8 Augusti f. m.
Är den riktig, mäste den anses beståndande både före, under och efter alla beslut, sorn fattas.
Att man icke skall genom ett i förväg fattadt beslut binda händerna på sig, är af en föregående talare anfördt och är en grundsats, sorn är riktig i alla administrativa frågor; men jag hemställer till den värde taleren, om icke folk i allmänhet fatta beslutför att binda sig i förväg; oin icke alla principer eller sådana satser, som uttryckas genom grundlagen, äro beslut, sorn fattas i förväg för att hafva händerna bundna.
Af samma natur är den ifrågavar. principen.
Den siste värde talaren liar uppgifvit ett i sig sjelf ganska olyckligt förhållande, nemi. cholerans inträngande, som kunde föranleda till nödvändigheten att frångå ett beslut, sådant som det ifrågavar.
Jag skulle för min del tro, att det vore ett annat olyckligt förhållande, om man för cholerans hämmande skulle nödgas frångå ett sådant beslut; och jag tror, att R.
St. icke skulle ändamålsenligt tillvägagå, om de anvisade medel på öfverskotten för att hämma choleran, hvilket vore lika principvidrigt sorn litet ledande till ändamålet.
Jag får göra den siste värde talaren uppmärksam på den stora skillnad, som ligger emellan K.
M:s disposition inom hufvudtitlarna och frågan, huruvida It.
St. skola anvisa statsutgifter på öfverskotten.
Nu är blott fråga, huruvida lt. o. Ad. skall tillåta sig göra anvisningar på öfverskotten; till den förra frågan komma vi sedermera.
Samme värde talare har alternativt yrkat afslag på Utsk. tillstyrkande eller den förändring derutinnan, att emellan orden några och statsutgifter mätte sättas ordet ordinarie.
Häremot kan jag naturligtvis icke opponera mig, emedan det innefattar åtminstone del negativa uti mitt påstående.
Jag ser alltför väl, att jag icke vinner bifall till min sats; men jag har icke stillatigande kunnat tillåta, att man skall taga ettuppskofsbeslut, hvarigenom man möjligen skulle gå ifrån en i allo riktig princip, som har för ändamål icke mindre, än att bereda nödvändig och tillbörlig ordning i statsverkets reglering.
Detta har jag ansett vara en grundsats, som man icke för tidigt kan yttra.
Jag för min del har alltid föreställt mig, att, då man uppgör en statsreglering, man dervid äfven skall uppgöra de grundsatser, hvarefter densamma skall ske, och att, sedan grundsatserna äro efter öfvertygelse godkända, nian äfven skall följa dem.
Jag tror icke, att man vid hvarje förekommande fall skall rätta sig efter förefallande omständigheter och på det sättet hjelpa sig fram och fatta ett beslut i dag, som strider mot de beslut, man fattat i går eller ämnar fatta i morgon; och fastän jag, till följd af den utgång voteringen erhöll i förra frågan, icke bör hafva stort förtroende till min urskillning i denna fråga, kan jag likväl icke neka, att jag vidblifver den grundsats, som Den 8 Augusti f. m. uti andra punkten är uttryckt, hvilken grundsats, efter mitt omdöme, icke skall kunna vederläggas af den, som läser deduetionen i denna puukt.
Att en grundsats skall hvila, kan jag lika med Gr.
Frölich icke finna riktigt; men att deremot beslutet om grundsatsens verkställande skall hvila, finner jag vara möjligt; dock ser jag ingen orsak dertill vid detta tillfälle.
Här är fråga om att bestämma en grundsats, hvarpå statsreglcringen skall hvila, den grundsats nemi., att inga statsutgifter böra anvisas på öfverskotten.
Men grundsatsen i detta fall är, att alla statsutgifter, sorn man känner, skola anvisas på tillgångar, sorn man känner; att de tillgångar, som ännu äro okända, skola ingå på ett visst och säkert sätt till statens nytta, d. ä. de skola ingå till Riksg.- cont.
En annan regel är, att på Riksg.cont. böra anvisas alla obestämda utgifter, sorn komma i fråga, sedan statsregleringen är uppgjord, och för hvilka Riksg.cont. äger tillgång, antingen uti öfverskotten på statsverkets inkomster, såvida sådana öfverskott äga rum, men på motsatsen hvaraf vi sett exempel uti Puksg.contts bokslut för åren i8jo, i831 och i8j2, eller ock, vid ett sådant förhållande, uti den Riksg.- cont. genom R.
St:s beslut lpmuade rättigheten att upptaga lån.
1’å det sättet tror jag, att stntsi egleringen bör vara uppgjord i enlighet med grundsatsen, att för de bestämda utgifterna finnas bestämda anslag, ecb att för de obestämda utgifterna anvisning är lemnad på obestämda inkomster med rättighet att genom lån fylla, hvad, för oberäknade utgifter, uti obestämda inkomster kan brista.
Jag förmodar, att hvar och en af R. o. Ad. läst 2:dra punkten uti StatsUtsk:s utlåt.
N:o 78, och skall således icke besvära med uppläsning deraf, ehuru densamma säkerligen skulle vara ganska bevisande uti denna fråga.
Att StätsUtsk. handlar conseqvent ieke allenast uti detta, utan äfven uti de följande utlåt:na vågar jag påstå; och jag kan således icke instämma med Hr af Billbergh deruti, att någon inconseqvens skulle vara ådagalagd emellan StatsUtsk:s tillstyrkande i denna punkt och det citerade morn, uti Utskrs förslag till liqviderande af Riksg.cont:s skuld.
Detta innehåller visserligen, att öfverskott på statsverkets förslagsvis beräknade inkomster, i den mån de icke tijl andra föremål blifva af R.
St. disponerade, böra användas till en hastigare amortering af Puksg.contrs skuld.
Men detta anser jag icke stå i ringaste contradiction med PJtskts uti andra punkten af förevar, utlåt, uttalade grundsats; ty på samma sätt som R.
St. efter sistnämnde grundsats kunna disponera öfverskotten för obestämda uppgifter, på samma sätt kunna de, efter tillstyrkandet uti förslaget N:o 193, under förutsättning, att öfverskotten icke till hela beloppet erfordras för Riksg cont:s skuld, på öfverskotten anvisa tillgångar t. ex. för mindre creditivet, i den mån dessa öfverskott dertill kunde lemna tillgångar; och således innefatta de orden: i den mån de icke till andra föremål < 23S Dea 8 Augusti f. m. blifva af R, St. disponerade, endast ett förbehåll, sorn står val öfverens med dem hvilka i andra afseenden kunna komma att bestammas, utan alt regeln i minsta män derigenom är öfverträdd.
Hittills har visserligen händelsen varit, att bestämda utgifter varit anvisade pä öfverskotten af statsverkets inkomster; men jag tror, att ordning äfven i detta fall bör införas, att ingenting så der eventuelt bör ingå uti statsregleringen, utan att densamma, för att vinna förtroende, bör vara stödd på enkla oomkullkastliga grundsatser.
Det är icke nog att strängt antaga en grundsats, utan man skall äfven sätta den i verkställighet och icke raisonnera bort den i tillämpningen.
På dessa grunder och hvad jag förut i detta ämne anfört tillstyrker jag således bifall till Utskls förslag uti denna punkt.
Det var min afsigt att, i anledn. af Hr af Billbergh* yttrande, utreda, huruledes ingen motsägelse finnes emellan denna punkt och det citerade mom. uti förslaget N:o ig3, äfvensom att visa skillnaden emellan dispositioner, som ske på Riksg cont., och dem, sorn ske för statsverkets räkning.
Hr af Billbergh har föreslagit den redaCtionsförändring, att emellan orden några och statsutgifter skulle insättas ordet: ordinarie.
Jag skulle tro, att meningen derigenom blefve för mycket obestämd och att, i händelse man ville gå in på en redactionsförändring, ordet: statsutgifter borde ombytas mot orden: bestämda statsanslag.
StatsUtsk:s mening är nemi., att bestämda statsutgifter icke skola anvisas pä obestämda tillgångar.
Silfverskjöld har haft godheten enskildt upplysa mig derom, att hans afsigt med uppskofvet icke var någon annan, än att, i händelse B..
St. skulle besluta, att de g4,ooo r:dr, hvarmed statsbristsumman, enligt R. o. Ad:s genom votering nyss fattade beslut, kommer att ökas, skola uppföras på stat, desamma, såsom icke innefattande en bestämd statsutgift, enär de äro beroende deraf, huruvida spannmålspriset uppgår lill det bestämda medeltalet eller ej, måtte såsom en slags eventuel utgift anvisas på statsverkets eventuella inkomster, eller öfverskotten.
Men då jag frän den speciella händelse, Frih.
Silfverskjöld förutsätter, icke kan hemta någon anledning att frångå principen, kan jag icke heller frångå mitt yrkande af bifall till Utsk:s tillstyrkande i denna punkt.
Ämnet har tvenne frågor: en invändningsfråga och en hufvudsaklig.
Den förra frågan, eller Frih.
Silfverskjöld* uppskofsbegäran, är då den, vi först skola afgöra.
Då jag nu går att ånyo yttra mig i detta ämne, qvarblifver jag vid den tanken, att vi förfara försigtigast, då vi uppskjuta med principfrågans afgörande, intilldess de dispositioner blifvit tagna, som visa, huruvida vi äro i till - D c n 8 A n g 11 s t i f. ra. a3g fälle att antaga principfrågan eller icke.
Derigenom, och endast derigenom, kunna vi hafva fria händer.
Hvad hufvudfrågan angår, vill jag visserligen, att man handlar efter grundsatser; men då man har misstroende till sig sjelf att handla klokt, fordras, att grundsatserna äro kloka och icke omedborgerliga, absurda.
Här kan icke vara fråga att, utan urskillning, ingå i någon pröfning; och förbehåller jag mig rättigheten att använda urskillning, så frågar jag, hvarföre jag skall binda händerna på mig?
Hvad mig angår, ikläder jag mig den förbindelsen alt icke med min röst understödja en enda sk:s förökadt anslag utöfver livad min bästa öfvertygelse säger mig vara ratt.
Men om man vill bestrida mig denna rättighet; om man, under namn af ordning, vill binda händerna på mig, säger jag nej.
Jag anhåller således om propos., först på den framställda anhållan om uppskof, emedan det synes mig absurdt att afgöra hufvudsaken före invändningen; denna måste först el gorås, och derigenom binda vi oss lika så litet, som domaren genom sitt beslut uti invändningsfrågan binder sig till ett visst sätt att afgöra hufvudfrågan.
Hr af Billbergh: Gr.
Frölich har sjelf erkänt, att då man antager en princip, ar man dervid orubbligen hunden, och han har tillika sagt, att vid de flesta tillfällen vore det nödvändigt ali antaga principer, i hvilket afseende han åberopat grundlagarna, såsom innefattande principer, hvarigenom man på förhand bundit händerna på sig. ålen jag hemställer till den värde talaren, om det icke bör vara skillnad i förhållandet, då man i administrativ väg går att handla och då man handlar i lagstiftningsväg.
Det är just den först antagna satsen, att man är bunden af principer, som föranleder den åsigt hos mig, att det är oriktigt och oklokt af R.
St. att genom en sådan princip, som den ifrågävar., binda händerna pä sig.
Jag har icke anfört cho lejan annorlunda än såsom ett exempel, huru man kunde blifva satt i ställning att tillgripa extra utvägar.
Jag har icke heller sagt, att R.
St. skola tillerkänna sig rättigheten att disponera öfverskotten; jag har blott yttrat, att R.
St. icke skulle lägga band på sig.
Man har sagt, att grundsatsen borde antagas för att befordra ordning i statsverket.
Jag finner icke, att ordning vinnes, så snart man inskränker sig till ett stadgande, som har sin grund deruti, att ingen administrativ utgift bör anvisas på öfverskotten.
Jag går gerna Hr Dalmans önskan till mötes, emedan han riktigt uppfattat min mening; ty med ordinarie statsutgifter afsåg jag bestämda statsanslag.
Om således ordet: statsutgifter utbytes mot orden: bestämda statsanslag, har jag ingenting emot antagandet af den här uttalade grundsatsen, genom hvars oförändrade antagande man ovilkorligen skulle lagt band på sig att icke kunna göra dispositioner på öfver - *i\o Den 8 Augusti f. m. skotten.
Den tolkning, Frih.
Palmstjerna gifvit åt orden: ”i den mån de icke till andra föremål blifva af R.
St. disponerade,” hvilka förekomma uti förslaget N:o ig3, lemnar jag nti sitt värde, emedan det beror af en livar att tolka dem såsom hän behagar.
Jag får gifva Hr Gr.
Frölich tillkänna, att jag i denna fråga aldrig nämnt besparingar.
Jag känner mycket väl skillnaden emellan öfverskott och besparingar, och har således icke kunnat åsyfta de sednare.
Åtskilliga talare hafva yrkat uppskof med fastställande af denna princip.
Jag skall icke positivt sätta mig deremot; men jag hemställer, om icke detta yrkande af uppskof innefattar, alt man icke vill låta binda sig af principen.
Viii jag icke nu låta binda mig deraf, hvarföre skulle jag framdeles göra det?
Mig synes, att de olika tankar, som här blifvit yttrade, sammanstämma, om vi antaga den redactionsförändring, som jag först föreslog och Hr Dalman sedermera förbättrade, nemi. att några bestämda statsanslag icke böra anvisas på öfverskotten af statsverkets inkomster; och jag anhåller derföre, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propos. till antagande häraf.
H. Ex. Ilr Gr. o. Landtm. tillkännagaf, att plenum komnie att fortsättas i eftermiddag kl. 6.
Här är i få, men uttrycksfulla ord ar.fördt, att ordning och grundsatser
Uro besvärliga, absurda ting, och att låta binda händerna på sig genom ordning är absurdt.
Eli vederläggning af dessa påståenden skall jag bespara 11. o. Ad. att afhöra; hvar och en finner den inom sitt eget bröst.
De grundsatser åter, som af mig blifvit uttryckta, äro tvenne: den ena, att för alla bestämda statsutgifter bestämda tillgångar skola envisas.
Denna sats anser jag vara satt utom alla tvifvelsmål, och den torde icke kunna bestridas af någon , som lugnt behandlar sakerna och icke låter hänföra sig af andra motiver eller andra känslor och sinnesrörelser.
Den andra grundsatsen är den, att de utgifter, som icke kunna förutses, anvisas på Riksg.cont.
Uti Riksg.cont. måste finnas eller anskaffas medel för allt, hvad 11.
St. derå anvisa.
Jag ser icke, hvarföre icke denna grundsats är riktig; hvaruti det oriktiga ligger, eller hvad fara kan vara förenad med att antaga densamma, kan jag icke begripa, enär den bestämda ordning derigenom vinnes, att icke mer än 2:ne vägar finnas, hvarpå statsverkets utgifter utgå, och det blir lätt att fatta, huru det går på dessa vägar.
Att på Riksg.cont. anvisa hvad utgifter som helst, som icke kunnat förutses, är, i min tanka, den lämpligaste utvägen, man kan begagna, då man vill generalisera sina föreskrifter.
När dessa utgifter skola af Riksg.- cont. bestridas, äger Riksg.cont., efter R.
St:s föreskrift, tillgångar derför, antingen i öfverskott eller lån, hvarmed säle - Den 8 Augusti f. m. ledeS bestridas så beskaffade utgifter, solli R.
St. icke kunnat förutse, äfvensom sådana, hvilka R.
St. viii förutsett, men afen eller annan orsak (såsom t. ex. derföre, att de varit eventuella eller sedermera tillkommit) icke uppfört på Stat.
Jag kan således icke se, hvarföre man icke skall hålla sig lill det enkla af saken, när det hlott strider mot fördomar, håiledande sig från förvända begrepp, oell den enda olägenhet, sorn med förslaget är förenad, icke är att binda händerna på sig; ty man binder derigenom icke händerna, hvad sjelfva utgiften beträffar, utan endast livad ordningen angår, hvilket band således endast består deruti, att man icke får handla efter ögonblickets idder, utan mäste hålla sig inom de skrankor, som förnuftet utstakat.
Jag afser har icke mitt förnuft, ty det är redan Öfverröstadt, utan det allmänna förnuftet.
Roye har, genom en slags citation af hvad som kan äga rum vid en juridisk behandling vid eil domstol, velat visa, huru ifrågavar. sak bör behandlas.
Hr Frih. har exempelvis anfört, att en domare, som gifver ett Uppskofsittslag, derigenom icke binder sig till det sätt, hvarpå han hufvudsakligen skall afgöra målet.
Det ar väl sannt, alt domaren icke alltid hinder händerna på sig genom ett Sådant beslut; men det kommer derpå an, om icke uppskofsanledningen innefattar ett bevis, att lian möjligen går ifrån hvad han eljest, och derest han icke bundit sig just genom uppskofsbeslutet, ämnat och bort besluta.
Så tror jag förhållandet vara här.
Hr Frih. har åberopat den absurditet, det skulle innefatta att binda händerna på sig sjelf.
Det må vara, att så är för den, som vill hafva händerna fria på sig sjelf; men här är icke så mycket fråga om att binda händerna på sig sjelf som på andra.
Sådan bär min afsigt varit, och jag skulle vilja binda händerna på dem, som, när man punkt för punkt går igenom statsrégleringen, säga, att utgifter bora utgå af Öfverskotten; hvilket jag får lemna till svar å hvad Hr af Billbergh ställt tili mig.
Det Sr gifvet — jag förklarar det —, alt jag önskar binda händerna icke allenast på mig sjelf, utan äfven på andra.
Aila sorn icke önska det, må votera nej.