Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva hört att det finnes ett parti, som önskar att Sverige skall taga initiativet till att, i förbund Den 2 Maj f. m. 13 med andra makter, förklara krig mot Hyssland.
Jag är fullt öfvertygad om att det icke finns någon Svensk man med hjerta i bröstet, som icke liar varma sympatier för Polens olyckliga folk; men vi få icke låta känslan springa bort med förnuftet, och det är just hvad vi nu hålla på att göra.
Sverige står i ett kraftigt utvecklingsstadium och behölver mycket väl alla de ressurser, som landet har och kan skaffa sig.
Industrien är i stigande, och, hvad vi framför allt behöfva, är lugn.
Vi hafva redan sett att vår kredit tagit en anstöt af alla dessa krigiska rykten.
Det är derför på tiden att R.
St:r uttala en någorlunda bestämd åsigt i denna fråga, och tillfälle dertill erbjuder sig just vid behandlingen af detta Betänk.
Motionerna innehålla ingenting, som häntyder på några krigiska åtgärder.
I Utsk:ts Betänk, förekomma yttranden, som äro ganska sväfvande och som hvar och en kan tolka efter sin egen uppfattning.
Utskit säger nemi.: »att R.
St:r äro förvissade derom, att den Svenska Regeringen i sin politik i förev.de, som i hvarje dylik fråga handlar efter hvad Sveriges värdighet kräfver och efter dess folks för Regeringen tillräckligt kända önskningar.»
Detta kan tolkas efter hvars och ens önskningar.
Den ene tolkar krig, den andre en fredlig medverkan på diplomatisk väg.
Således innebär dessa ord ingenting positivt.
Dessutom synes det, som om Utskit här i sin motivering hade velat frånkänna R.
St:r all rätt att yttra sig i en sådan fråga, och detta tror jag är något väl långt gånget.
St:rs petitionsrätt är obegränsad.
Således måtte väl R.
St:r hafva rättighet att till sin Konung uttala åsigter, isynnerhet i en så vigtig fråga, som den förev:de.
Jag har önskat att vindicera denna R.
St:rs rättighet, fastän jag icke nu vill påyrka någon skrifvelse; men jag anser att R.
St:r böra fatta ett beslut i denna sak, hvilket någorlunda uttrycker från hvad synpunkt R.
St:r se den Polska frågan.
Jag tager mig således friheten att föreslå, detR. o. Ad., med anledning af Ekon.-Utsk:ts Betänk., måtte fatta ett beslut af följande lydelse:
Lifligt deltagande i det Polska folkets olyckor och beklagande de orättvisor, som öfvergått detsamma genom förtryckande af dess nationalitet, hyser R. o. Ad. det fulla förtroendet, att Regeringen icke lärer underlåta att på diplomatisk väg och i samband med utländska makter uttala sig till Polens förmån, enligt folkrättens och mensklighetens fordringar, dock utan att freden störes, så länge det kan ske såsom förenligt med vårt sjelfbestånd och utan att kränka Sveriges ära och värdighet, och anser derför de ifrågav:de motionerna icke böra till någon åtgärd föranleda.
Jag får anhålla om Hr Gr:s o. Landtnäs propos. på bifall till detta förslag.
Många ledamöter hördes häri instämma och yttra bifall.
Exc. Hr Frih. Manderström, Ludvig:
Redan vid ett likartadt tillfälle under sistlidne riksdag, då fråga uppstått 14 Den 2 Maj f. tn. arn en skrifvelse lill Kongl. Majit från R.
St:r med anledning af de då pågående politiska tilldragelserna i Italien, har jag lill il. o. Adis protokoll yttrat min tanke vara att R, Stirega i grund-1 la«en sig tillförsäkrad en obestridlig rätt att i hvarje läll till K.
Majit framställa sina önskningar, K.
Majit dock alltid obetaget att derå fästa det afseende, han finnér lämpligt, hvarmed aldrig kan förstås annat än hvad K.
Majit anser med Rikets interesse och värdighet öfverensstämmande.
Likväl måste begagnandet af denna R.
Stirs rättighet vara begränsadt af hvad de sjelfve anse lämpligt och för riket nyttigt.
J)en motion, sorn gifvit anledning till Allm. Besv.- och Ekon.-Utskits nu föredragna Betänk., ilar, örn jag rätt förstår Utskits motivering* af detsamma blifvit uppfattad såsom mer än tjenligt ingripande i den genom grundlagen åt K.
Majit förvarade rättighet att besluta i diplomatiska eller, såsom de der kallas, ministefiela ärenden på sätt som R.
F. föreskrifver.
Utskit har i motiveringen yttrat sig vara af den åsigt, att såväl frågan om, som sättet hvarpå Sverige lämpligast må ingripa i främmande länders angelägenheter, är och bör vara öfverlemnad åt Regeringen, och jag kan icke finna annat än att Utskit häruti har fullkomligt rätt; jag ser således icke någon anledning att afstyrka bifall till Utskits förslag.
Likväl tror jag att vid förevarande tillfälle R. o. Ad. möjligen skulle anse det vara skäl att något närmare granska hvad den framställda motionen innebär.
— Om R.
Stir vilja till tronen framföra sina önskningar, så torde Regeringen hafva rättighet att fordra, det dessa önskningar framställas så, att om deras innehåll och rätta mening intet tvifvel kan uppstå.
Huruvida detta är förhållandet med den motion, som nu af Ekon.-Utskit blifvit behandlad, synes mig mer än ovisst.
Motionären bar föreslagit: att K. Majits Regering måtte, i samverkan med andra makter, som garanterat Wiener-traktaten af 1815, i diplomatisk väg påyrka Konungariket Polehs återupprättande. lietta synes mig innebära ett ganska vidsträckt och ganska obestämdt begrepp.
Hvad har motionären afsett med Konungariket Polens återupprättande?
Ar det dess mening att
Polen skulle återställas sådant det finnes definieradt i lista artikeln af Wiener-traktaten ?
Eller sådant det var efter 1795 eller 1793, eller före 1772, eller sådant det var i ännu aflägsnare tid?
Härom finnes ingenting ens antydt i motionerna, hvilka således lämpa sig, snart sagdt, för hvilken som heldst tolkning.
Jag bör äfven anmärka att, då såväl motionärerne som ock en reservant emot Betänk, tala om att Sverige har garanterat Wiener-traktaten, så ligger deruti ett irrigt begrepp om Våra af denna traktat härflytande förpligtelser.
Det är icke detsamma att hafva slutit en traktat och att hafva garanterat den.
Såväl i denna som i andra af oss ingångne förbindelser finnas stipulationer, hvilka af de afslutande äro garanterade.
Hvar och en som har kännedom om lista artikeln af Wienertraktaten, hvilken en ledamot af detta Stånd uppläste vid det tillfälle, då ifrågavarande motion remitterades, lär väl medgifva att l)*n 2 Maj f. m. 15 den icke innefattar någon garanti från de undertecknande makternas sida.
Dessa makter ega en obestridlig rätt att yrka på uppfyllandet af vissa stipulationer och bland andra äfven de i första artikeln omnämnde, men de hafva ej iklädt sig någon förpligtelse att upprätthålla dem alla.
Hvad det beträffar att genom diplomatisk samverkan återupprätta ett rike, så är detta visserligen något som kan låta verkställa sig, något som bar verkställts, men aldrig, såvidt jag vet, annat än efter och i följd af krig.
Om detta varit afsigten med motionerna, hvilket jag icke förmodar, så hade deråt lemnats en närmare utveckling, om motionärerne på samma gång föreslagit R.
St:r att sätta K. Maj:ts Regering i tillfälle att vidtaga åtminstone de förberedande åtgärder, som deraf blifvit en naturlig och ovillkorlig följd.
Något sådant har icke skett, och huruvida detta skulle vara enligt med R.
Stms önskan, derom äro de sjetfve de bästa dornarena.
Genem det förslag, som Frih.
Tersmeden nyss framställt, eger R. o. Ad. ett tillfälle att i detta afseende yttra sina åsigter.
Då detta förslag egentligen innefattar en amplifikation af det beslut* som Utsk:t har fattat, så ser jag ingen anledning att motsätta mig detsamma. R. o. Ad. torde med skäl förvänta att vid detta tillfälle af mig erhålla något meddelande med afseende på den ställning, som Sverige har intagit i den Polska frågan.
Jag är äfven förvissad om att R. o. Ad. inser och godkänner, att den framställa ning, som jag kan vara i tillfälle att göra, måste inskränkas till hvad i allmänhet i afseende på ännu ej afslutade underhandlingar iakttages.
Redan i början af den nu pågående rörelsen i Polen, för hvilken K.
Maj:ts regering alldeles icke varit blind och för hvars berättigade sträfvanden den, likasom det Svenska folket, hyser en liflig sympati, har regeringen uttalat sina åsigter.
Från K.
Utrikes Departementet afgick rörande detta ärende redan den 2 sistlidne Mars — sål. tillfälligtvis just samina dag som den första Engelska depeschen i ämnet blifvit aflåten — en framställning till K. M:s Minister i Petersburg, att genom hans försorg komma till Ryska regeringens kunskap.
Sednare hafva underhandlingar rörande detta ärende plägats med andra makter, med Frankrike och med England.
I följd af dessa underhandlingar afiäts den 7:de April ytterligare en skrifvelse i ämnet att af K. M:s Minister i Petersburg meddelas kejserliga utrikes ministeriet.
Denna skrifvelse afiäts sål. 3 dagar tidigare än de af tidningarne omnämnda depescherna från London, Paris och Wien, hvilka, såsom kändt är, icke afgingo förr än den 10 i samma månad.
Syftningen i dessa depescher är densamma, men ordalagen äro naturligtvis icke identiska, ej heller argumentationen.
Under de underhandlingar, som i detta afseende pågingo, har blifvit konstateradt, hvad man på förhand ganska väl kunde vänta, att någon fullständig öfverensstämmelse rörande de grunder, på hvilka en dylik framställning borde baseras, omöjligen kunde åvägabringas; men andan och syftningen af det hela är lfi Den 2 Maj f. m. densamma i alla depescherna.
— På denna framställning af Svenska regeringen har ännu icke, något svar inkommit.
Jag känner icke om något sådant anländt till de öjriga hofven.
Att Sverige å sin‘sida i en framställning rörande ett så vigtigt och grannlaga ämne till en makt, med hvilken vi lefva i ett fredligt och vänskapligt förhållande, användt ett språk, som gjort det möjligt för denna makt att med oss inlåta sig i underhandling, behölver jag väl icke säga.
Om möjligen någon af de andra makterna framställt sina anmärkningar i mera skarpa uttryck än Sverige, så beror detta troligen på de mera bestämda beslut, som denna makt har kunnat fatta i detta afseende.
Någon samverkan i afseende på följderna af denna underhandling finnes icke emellan de särskilda makterna öfverenskommen.
Den kommer otvifvelaktigt att bero på huru händelserna utveckla sig.
Från Sveriges sida har jag trott att ett tydligt uttalande af vårt gillande af den Polska nationens billiga och rättmätiga anspråk samt ett uttryckande af vår önskan att Ryssland måtte åt denna nation gifva en sansad frihet, hafva varit mera ledande till målet, än att framställa anspråk, på hvilka icke någon kunnat vänta sig att Ryska regeringen skulle kunna ingå.
Jag hoppas fortfarande att detta ärende skal! kunna ordnas, utan att freden i Europa behöfver blifva störd.
Så länge man fortfarande vill hysa detta hopp, så måste det språk, som föres, vara hofsamt och grannlaga, för att icke afskära möjligheten af en fredlig uppgörelse.
Då jag handlat i denna riktning, tror jag mig hafva tjenat Sveriges sanna interessen och äfven gått R.
St:rs önskningar, så som de af mig uppfattats, till mötes.
Talrika bifallsyttringar följde på detta anförande.
Då dessa motioner först väcktes, fruktade man att desamma skulle åstadkomma oro i sinnena och att de skulle framkalla olika åsigter inom landet; men så bar dock icke varit fallet, utan tvärtom.
För hvar och en, som, lika med mig, anser att den största lycka för vårt fädernesland ligger i en fredlig utveckling, har det måst vara glädjande att se hvilken enighet, som varit rådande inom landet.
Jag tvekar icke att säga att, enlig min öfvertygelse, så är den allmänna tanken med afseende på denna fråga, den, att vi hysa en varm och liflig sympati för Polen; men att på samma gång det icke finnes någon rättänkande man, som för Polens skull vill inkasta sitt fädernesland i vådorna af ett krig, icke ens någon som vill att Sverige för Polens skull invecklades i diplomatiska underhandlingar af den beskaffenhet att man icke klart kunde se sin väg framför sig.
Jag är fullt förvissad om, att det stora flertalet af mina landsmän instämma med mig uti att på den fråga, som tidningarne gjort, »krig eller fred?» svara fred, emedan de, lika med mig, anse att freden är vårt lands sanna intresse.
Till följe af denna åsigt hade jag trott, att Utsk:t i sin motivering - Den 2 Maj f. m. 17 ting skulle halva intagit några ord härom.
Så har dock icke skett, meri då ett förslag i sådan syftning blifvit gjordt af Frih.
Tersmeden, så får jag understödja detsamma och anhålla att R. o. Ad. måtte lemna sitt bifall till nämnde förslag.
Het kan visserligen synas förmätet af mig att vilja uppträda i en sådan fråga* som den förevarande; men jag anser mig böra göra det derför, att jag troligen är den enda af detta Stånd, som på nära håll bevittnat de förfärliga lidanden, lör hvilka det Polska folket varit utsatt.
Jag var nemligen i Warschau 1861, straxt efter oroligheterna och massakrerna derstädes.
Under sådane omständigheter, finner jag att Sverige icke med likgiltighet kan förnimma de gräsligheter och förföljelser, hvarför den olyckliga Polska nationen fortfarande är utsatt.
Enligt min uppfattning, sönderfaller frågan i 2:ne delar; för det första, har Sverige någon anledning att blanda sig i Polens affärer?
och för det andra, har R.
Skr någon rättighet att lägga sig i den utrikes politiken?
Hvad den första frågan beträffar, så är det tydligt och klart, att det förtryck och de grymheter, hvarför Polackarne varit utsatte på sednare tider, mäste ovilkorligen väcka de lifligaste sympatier hos ett fritt och sjelfständigt folk, sådant som det Svenska.
Hvad den sednare frågan angår, så kan det väl aldrig hafva varit någons mening att R.
Skr skulle oupphörligt inblanda sig i den utrikes politiken; men det är också lika säkert, att R.
Skr hafva rättighet att framställa sina underdåniga önskningar till Regeringen, äfven i politiska frågor.
Som sakernas ställning nu är, tror jag emedlertid att det beslut, som Frih.
Tersmeden föreslagit, måhända är det lämpligaste som R. o. Ad. för tillfället kan lätta, hvarföre jag ock anhåller om bifall till detsamma.
Gr. af Ugglas, Hildvig:
Att för Polens strid ett allmänt och mäktigt deltagande skulle uti Sverige uttala sig, var naturligt.
Her så ej skett, hade Sverige förnekat sig sjelft; förnekat den varma känsla för friheten och för frihetens sak, som ifrån urminnes tid utmärkt dess söner.
Härtill kommer den sympati, som ett långvarigt lidande alltid uppväcker; en sympati ytterligare förstärkt, då, såsom här, detta lidande af en nära nog oerhörd våldsgerning blifvit framkalladt.
Men huru berättigade dessa känslor än äro, eger likväl Sverige ej att för dem förgäta de pligter, det dock i främsta rummet har att mot sig sjelft utöfva.
Väl är sannt att Sverige i den strid, som pågår, eger äfven ett annat intresse än känslans.
Men detta intresse är dock ej så stort, så påträngande och, framför allt, det mål, det alser, synes ej med sådan säkerhet kunna vinnas, att
Sverige har rätt att lör detta förbise egna, närmare och högre.
Man får ej förglömma, att politiken har H. IV. 2 IS Den 2 Maj f. m. olika, ej blott förpligtelse!-, utan äfven följder för stater af första ordningen och för dem af en ringare.
De förra, med den makt de ega att handla och att genomdrifva hvad de anse för rätt, bära äfven ett, åtminstone moraliskt, ansvar för de politiska orättvisor, de ej förhindra; ett ansvar, som ej med fog kan åläggas de svagare.
Hvad åter följderna beträffar, så, der en utaf de förstnämnda beginge en politisk öfverilning, om någon af dem läte förleda sig till ett uppträdande, hvilket den sedermera icke fann skäligt att fullfölja, och derigenom utsatte sig för ett politiskt nederlag, för ett minskadt anseende under ett visst tidsmoment, sluter den dock inom sig de elementer till storhet och makt, att den inom kort återvinner sitt fordna inflytande.
Skulle åter en stat af lägre ordning låta komma sig till last en liknande politisk oförsigtighet med samma påföljd — och derigenom blottade på en gång sitt oförstånd och sin svaghet — skapade den åt sig en ställning, hvars skugga återföll på framtiden.
Må ingen kalla detta för en klenmodets lära; ingen säga, att den, som kan förfäkta densamma, icke eger känsla för Sveriges rätt att äfven utom egna landamäre» uti Europas politiska rådslag föra talan.
Jag tror, ja, jag vågar påstå, att jag är lika känslig som någon annan för denna rätt, för Sveriges anseende.
Men just derföre att jag det är, vill jag ej att dessa skola lättsinnigt tillspiliogifvas; önskar jag, att Sverige med varsamhet skall bruka sin rätt och endast då bestämdare uppträda, då det af ära och högre intressen finner sig manadt att med ansträngning af alla sina krafter söka gifva verkan och fullföljd åt sitt ord.
Väl kunna äfven då motgångar inträffa, men dessa nedsätta åtminstone ej fäderneslandets anseende, enär de adlas af befogenheten och rättvisan af den sak, för hvilken Sverige uppträdt, om ock denna ej — och de sympatier sådan sak alltid framkallar — mäkta, till följd af politiska omständigheter, framkalla ett verksamt understöd; ett understöd, som ett lättsinnigt handligssätt ej eger — och ej bör ega — att påräkna.
Jag gillar således Utsk:ts yttrande.
Man har emot dess motivering anmärkt, att den ej nog framhåller
Ständernas rätt att uttala sig om den utrikes politiken.
Mine Hrr! jag är ingen formalist; och, oaktadt jag tror att det blefve svårt uti grundlagen finna något bestämdt stöd för denna rätt, ja att till och med utaf hvad denna stadgar rörande utrikes ärenders behandling, den slutsats kunde dragas, att den icke afsett att dessa skulle underkastas en offentligare och mångtaligare sådan, anser jag dock att förhållanden kunna gifvas, vid hvilka det är R.
St:rs, icke allenast rätt, utan äfven pligt att uti dylika frågor tillkännagifva sin mening.
Företrädesvis inträffar detta, då representationen finner sig böra tillförsäkra regeringen om nationens fulla och obetingade samtycke till dess kraftiga uppträdande uti någon för landet vigtig angelägenhet.
Men, i bredd med detta medgifvande måste jag uttala den åsigt, att en representation endast sparsamt och med särdeles betänksamhet
Den 2 Maj f. m. 19 bör ingå uti öfverläggning om internationella angelägenheter.
Och detta, ibland andra, af det skäl, att sällan en god basis för sådan öfverläggning finnes.
I de flesta fall måste det nemi. inträffa, att för det stora flertalet af representanter många yttre förhållanden, som på frågan inverka, äro obekanta, att åtskilliga upplysningar måste undanhållas, såsom beroende af pågående underhandlingar eller af eventuella fördrag, hvilka icke kunna offentliggöras.
Der nu så är, blifver ock förhållandet att de yttranden, som vid en sådan öfverläggning fällas, mindre kunna bära stämpeln af mogen sakkännedom än af individens känsla och smak.
Härtill kommer, att ju högstämdare denna känsla är — och detta vill ju i de flesta fall säga detsamma som ju ensidigare — ju mera gifver den åt diskussionen, väl ej dess sanna prägel, men dock dess klingande betoning, enär denna känsla alltid är mera talför och högljudd än den lugna betänksamheten, och derföre, äfven om så ej var särskildt afsedt, frambringar det högljuddaste, det längst trängande echo.
Otvifvelaktigt torde vara, att en öfverläggning, sålunda förd, sällan kan frambringa något praktiskt nyttigt resultat, men väl understundom framkalla svårigheter och förvecklingar.
Man har stundom — ej så sällan t. o. in. — framkastat klander emot den hemlighetsfullhet, vårt utrikes kabinett säges iakttaga.
Man har framdragit uppgifter om af detsamma vidtagna åtgöranden — jag känner ej om sanna eller icke — som man utur utländska tidningar uppsnappat, hvilkas obetydlighet man framhållit, för att visa huru långt denna hemlighetsfullhet går.
För min del kan jag icke instämma i detta klander.
Må vara att en eller annan af de uppgifna, särdeles likgiltiga, handlingarna — förutsatt att de varit riktiga — utan skada kunnat här meddelas.
Af hvad intresse och vigt för Svenska folket ett sådant meddelande varit, lemnar jag derhän.
Skulle jag fullt derom uttala min tanke, vore det den, att den mest framstående verkan deraf torde blifvit, att — om jag får begagna ett sådant uttryck — reta aptiten och snart framkalla fordringar på en starkare anrättning.
Att i vigtigare frågor åter regeringen icke skytt att framlägga sina åtgöranden och att rörande den inhemta representationens omdöme, deruppå finnas åtskilliga bevis.
Bland dessa kunna nämnas, att under sednare riksdagar Konungen tvenne gånger i och för dylika ärenden äskat tillsättande af hemligt Utsk., att icke tala om de handlingar, regeringen vid denna riksdag framlagt uti en fråga, som i närv:de stund torde för Sverige vara den vigtigaste.
Fog synes sål. icke finnas till klagan.
Att den försigtiga varsamhet, regeringen iakttager — en varsamhet, hvilken väl torde anstå Sveriges ställning — någonsin ländt landet till skada, har jag aldrig försport; men väl kan jag tänka mig, att ett motsatt handlingssätt kunnat framkalla politiska kannstöperier, hvilka, en eller annnn gång, torde åstadkommit en agitation, som möjligen vuxit en klok ledning af ärendena öfver hufvudet.
Jag instämmer således äfven uti det hufvudsakliga af Utsk:ts motivering, och detta särskildt med afseende på nu förevide 20 Den 2 Möj f. m. fråga.
Ty ingen lärer väl vilja påstå, att icke regeringen fullt ut lika mycket som representationen förmår fatta det intresse, Sverige eger uti den pågående striden.
Skäl torde väl ej heller finnas att förneka denna regering känsla för landets fördel och anseende.
Obestridligt torde deremot vara, att densamma står i en vida bättre ställning än representationen för att bedöma om, när och i hvad mån detta intresse kan befrämjas, eller Sveriges fördel och anseende kräfva ett kraftigare uppträdande.
Utaf hvad jag sagt, följer, att jag är villig i allo godkänna Utsk:ts Betänk. f>å likväl det förslag, Frih.
Tersmeden framställt, ännu bestämdare torde uttala min, och, som jag tror, Sveriges mening, ansluter jag mig gerna till detsamma.
I fråga om vår yttre politik, tror jag mig, utan förmätenhet, kunna uttala den mening, att den ställning, som det höfves Sverige att iakttaga under de förvecklingar, som i närv:de tidpunkt så ofta och i så vidsträckt omfattning uppstå emellan staterna, är att med lugn afvakta händelserna, men icke att utan nödvändighet träda desamma i förväg.
Utgående från denna åsigt, finner jag mig icke kunna instämma i de ordalag, som Hr Frih.
Tersmeden begagnar för att motivera sitt afslag af motionerna; ty, ehuruväl jag med Hr Frihm delar den tanken, att vårt land önskar se sin fred ostörd och att det behöfver freden för att icke hämma utvecklingen af sin industri och sina företag, inser jag deremot hvarken nödvändigheten eller ens lämpligheten deraf, att i It.
St:rs beslut i detta afseende intaga en förklaring, som kunde missförstås och derjemte i sig sjelf vore föga upplysande.
Till en sådan förklarings afgifvande finner jag för öfrigt ingen anledning, så framt man icke skulle vilja söka densamma i de missledande uppsatser, som den Europeiska pressen på sednare tiden innehållit i afseende å vårt kabinetts ställning till den Polska nationalitetsfrågan.
Jag tillåter mig likväl härvid anmärka, att det är nog ovanligt att nationalrepresentationer fatta resolutioner för att vederlägga tidningsartiklar.
Inom hvarje annan representation med mera utbildade öfverläggningsformer hade man tvifvelsutan gifvit sitt afslag, i en fråga som denna, egenskapen af en omotiverad öfvergång till dagordningen.
Ilen Svenska representationens deltagande lör det ädla, olyckliga Polska folket står så utom allt tvifvel, att någon bekräftelse härpå icke fordras.
Opinionsyttringar äro dessutom något, som, efter min tanke, ligger utom en representations attributioner.
Jag föreslår att 11. o. Ad. måtte, med förbigående af motiverna i Betänka, låta motionerna förfalla.
Den v Maj f. m. 21 Hr Tersmeden, Per Reinhold:
Jag hade ej ämnat vid detta tillfälle begära ordet, utan hellre iakttaga en af flera skäl föranledd tystnad.
Mina opinioner i denna fråga äro allmänt kända; de hafva mer än en gång offentligt uttalats, och jag älskar ej att upprepa mina ord.
Ej heller är om förevtde Betänk, mycket att säga.
Det slutliga resultat, hvartill Utsk:t kommit, var väntadt och nästan på förhand gifvet; ja, hvad mera är, motionernas syfte har ju, att döma af Hr Utrikes-Statsministerns bär nyss gifna förklaring, redan i visst mål blifvit uppnådt.
Och den stora frågan synes dessutom numera hafva inträdt i ett stadium, som gör att hvad som för tvenne månader sedan kunnat vara möjligt och önskligt, i detta ögonblick torde vara hvarken det ena eller det andra.