Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När vinden blåser mot hamnen, är jag ännu icke för svag att skära lagrar.
Lefve kärleken!
– Tyst, hviskade Rakel och pekade på det sofvande barnet.
Myro, som synbarligen var något rörd af drufvans safter, nedstämde genast den högljudda tonen.
– Ah, sofver han? sade hon och lutade sig öfver den lille.
– Hvad han är vacker du, och hvad han liknar Karmides!
Du är blind, om du icke ser, att han liknar Karmides, den förrädaren!
Hvad du bör vara lycklig, Rakel, som eger en sådan skatt!
Lefve glömskan!
Den dag, som vi lefva, är vår.
Vill du sälja ungen?
Topp, jag köper honom ... icke till slaf, nej, nej, nej, det var icke min afsigt ... se icke ond ut ... utan derför att jag tycker om honom och vill behålla honom.
Angående det, så vill jag berätta, att jag i dag har beställt en vagga hos vår granne, snickaren, åt din pojke.
Han behöfver just en vagga ... och en sådan möbel bör icke misspryda det här rummet.
En vagga skall ge det en viss anstrykning af hygglighet och anständighet, en viss fordran på aktning och erkännande.
– Du är så god emot mig, sade Rakel, medan Myro lade sig ned att tända kolen i ett fyrfat, för att tillreda aftonmåltiden.
– Jag, kan aldrig vedergälla dig dina välgerningar.
– Åh, det behöfs icke heller.
I dag äro vi rika som persiska furstinnor.
Vi hafva penningar, vin och ett bröd, som skall smaka ypperligt, sedan det blifvit rostadt.
– När min fader stängde porten bakom sin dotter, och jag irrade omkring i natten, var det du, som förde mig under ditt tak, fortfor Rakel med en djup suck.
– Och från den tiden har du varit för mig som den ömmaste syster.
Mina fäders gud välsigne dig, goda Myro, och låte dig, om du blir olycklig, möta ett lika barmhertigt hjerta som ditt varit emot mig.
– Bah, jag är nöjd, när du blott med tålamod lyssnar till mina förbannelser öfver karlarne.
Den ene är så temligen lik den andre.
Olympiodoros är, tro mig, icke ett hår bättre än Karmides.
Jag känner dem begge, jag – jag som så ofta låtsade ömhet för Karmides, för att göra Olympiodoros svartsjuk.
Det var den tid, då jag kallades den sköna Myro, och hela Athen låg för mina fötter.
Du bör veta, Rakel, att jag haft mina lysande dagar, att jag varit firad och afundad mer än någon, sedan Aspasias tid.
Prestinnorna vid hamnen kalla mig den afsatta drottningen.
De göra det, för att håna mig, de sminkade furierna, som stå dernere med sina blomsterqvastar och utbjuda dem tillika med sig sjelfva åt förstkommande främling ... de håna mig, emedan de sjelfva aldrig varit något bättre än de äro ... men jag är stolt öfver det namnet.
Den afsatta drottningen!
Just så.
Jag kunde varit rik, om jag velat tänka på framtiden; men det ville jag icke ... och det ångrar jag nu icke heller.
Jag har bott i sköna gemak, du Rakel, och låtit bära mig i gyllene bärstol af egna slafvar; jag har, klädd i byssosluft, purpur och juveler, sväfvat från det ena nöjet till det andra.
Athens vackraste, rikaste och gladaste ynglingar hafva utgjort min lifvakt.
Men det är nu förbi ...
Myro började åter gnola på en visa, medan hon fortsatte tillredningen af aftonmåltiden.
Denna var snart färdig – några skifvor rostadt bröd, några frukter och midt på bordet ett lerkrus med rusgifvande vin.
– Kom nu och fröjda dig åt himmelens och jordens gåfvor, sade Myro.
– Ett offer åt Dionysos och derefter en skål för våra trolösa älskare!
Måtte de till evig tid blifva plågade i underjorden!
Jag undrar, huru Olympiodoros, när han nedträder i skuggornas verld, skall bestå den dom, som väntar honom der.
Jag skall vara före honom och anklaga honom hos de trenne stränge domarne.
Hvad skall han säga till sitt försvar, när jag berättar, att han brutit de tusen eder, som han svurit mig?
Han har intet att svara, ty der duger ej att ljuga.
Han skall skickas till den svarta Tartaren att lida Tantalos’ qval.
Dock – om han svarar, att Myro hade blifvit ful, att de eder, han svor, endast gällde den vackra Myro, och icke den vederstyggliga, månne han då icke skall gå fri?
Jag fruktar det.
Ja, han har visserligen rätt.
Mina anspråk grundade sig endast på min skönhet och förföllo med dem.
Men säg mig allvarligt, Rakel, är jag verkligen så grufligt ful, som man säger?
Hm, jag pratar hit och dit, fortfor Myro, – och du hör icke hvad jag säger.
Men skall du icke spisa, min stackars vän?
Du borde vara hungrig som en varginna, du som har två att föda.
– Nej, jag kan icke spisa nu, sade Rakel.
– Jag är icke hungrig.
– Du har dock i dag varit ovanligt lugn.
Jag har icke sett dig fälla en tår.
Det tjenar till intet att gråta.
Tiden är en förträflig läkare, som endast långsamt tar lifvet af oss.
Under tiden helar han gamla sår och slår nya för att hafva något att syssla med.
Den bästa balsam, han eger, är likväl vinet.
Det innehåller både fröjd och glömska.
Kom då åtminstone och töm en bägare.
Det skall göra dig godt, Rakel.
– Nej, jag är icke heller törstig.
Om en stund måhända ...
– Man behöfver icke vara törstig, för att älska vinet.
Se här, sade Myro, i det hon lemnade bordet och räckte åt Rakel den fyllde bägaren.
– Försök blott, och jag svär, att det skall göra dig godt.
Rakel drack något, för att göra sin välmenta väninna till viljes.
Desto flitigare höll sig Myro till pokalen.
Hon lemnade samvetsgrannt halfva måltiden orörd för
Rakels räkning; men vinkruset anlitade hon desto flitigare, som hon var ensam om detsamma.
Det hade på sednare tider blifvit hennes vana att hvarje afton, när tillfälle dertill yppades, dricka sig rusig.
– Vet du, Rakel, fortfor den pratsamma Myro, – jag har äfven i dag sett den lille svartmuskige karlen vandra här utanför, gata upp och gata ned.
Mina ögon skulle bedraga mig mycket, om han icke är af ditt folk. J, Judar, han er egen pregel, och alla ären J, tycker jag, mycket lika hvarandra.
En aning säger mig, att han söker ingen annan än dig.
Kanske att din far har börjat ångra sin hårdhet och vill återföra dig i sitt hus eller åtminstone skicka dig någon hjelp.
Om du icke så strängt förbjudit mig det, så skulle jag anhållit den lille karlen och sagt: du söker kanske Rakel, Baruks dotter.
Jag skall föra dig till henne.
– Nej, Myro, jag besvär dig vid Gud i himmelen, säg icke detta, om du ännu en gång skulle möta honom.
– Din fader är en hjertlös snålvarg, sade Myro, på hvilken det omåttligt förtärda vinet utöfvade en allt synbarare verkan.
– Att uppföra sig så emot sitt eget barn!
Jag skall en dag rifva ut ögonen på gamle Baruk.
Borde han icke strukit sitt skägg och tackat sin Gud och prisat sig lycklig, för att du skänkt honom en så hjertans vacker dotterson?
I stället kör han dig på porten och lemnar dig att dö på gatan.
O, hjertat kan smälta i bröstet, när man endast tänker derpå.
Myro, som under rusets inflytelse var lika lättrörd som pratsam, torkade sina ögon, som hastigt blifvit fuktade af tårar.
– Säg icke ett ondt ord om min fader, bad Rakel med allvarlig röst; – skulden är hos mig.
Mitt felsteg har dödat min moder och gjort min faders namn till en visa.
Han vet icke, hvarthän han skall fly, för att dölja sin blygsel.
Jag kan icke gråta som du.
Jag skulle annars fälla blodtårar öfver min brottslighet.
Min börda är större än att jag kan bära henne.
– Bah, sade Myro, – är du brottslig, derför att du älskat och blifvit bedragen?
– Derför att jag brutit mot mina föräldrars vilja och mitt folks lag, sade Rakel.
– Vår Gud är en mägtig hämnare, som straffar fäders och mödrars missgerningar på barnen.
Jag har genom min olydnad och mitt lättsinne dödat min mor.
Det är rysligt, Myro.
Jag ser för mina ögon den stund, då jag icke längre kunde dölja min belägenhet för henne.
Hon blef dödsblek och mållös af förskräckelse.
Jag fick icke nalkas hennes bädd, då hon blef sjuk.
Men jag ser henne ständigt för mina ögon, om dagen och om natten.
Jag säger dig, Myro, att hon i natt har stått vid min säng, stum och blek och hotande.
Hon pekade på den lille, för att påminna mig, att min missgerning skall straffas på honom ...
– Hu, det är förskräckligt, sade Myro.
– Men det är väl endast en inbillning, kära Rakel.
Annars vore det hemskt att vara i ditt grannskap om natten, när din mor återkommer.
Vi skola låta lampan brinna intill morgonen.
Jag törs icke mer vara i mörkret.
Det måste då vara någonting grufligt, du har begått, efter ditt folks föreställning, fast jag för min del tycker, att du endast älskat och blifvit bedragen, stackars flicka.
Men ha vi olja, Rakel?
Tänk, om vi icke ha olja till lampan!
– Jag vet icke.
– Jag skall se efter, sade Myro, i det hon, nästan nykter af sin hastigt påkomna fruktan, steg upp från soffan, på hvilken hon nedkastat sig.
Hon började leta på en hylla, belamrad med krukor och flaskor, hela och sönderslagna, men måtte icke funnit hvad hon sökte, ty hon slog ihop händerna och utbrasf:
– Barmhertige gudar!
Icke en oljdroppe qvar.
– Myro, hon söker icke dig, utan mig.
Du kan sofva lugnt ... O Gud, Gud, hvar finner jag frid och förlåtelse?
Bland menniskor icke.
Jag är utplånad ur Israel.
Var barmhertig, Herre!
Jag flyr från menniskorna till dig.
Förskjut oss icke!
– Oljan i lampan räcker ännu en timme, sade Myro till sig sjelf, sedan hon undersökt lampan, hvarefter hon ånyo vände sig till vinkruset, för att ur detta hemta kraft att öfvervinna sin spökrädsla.
– Men, kära Kakel, klaga icke såder!
Det låter så hemskt, och jag känner vid dessa ord någonting inom mig sjelf, likasom om jag också vore brottslig.
Prisade vare Gudarne, det är jag likväl icke.
Jag har blifvit uppfostrad till hetär och lefvat gladt och muntert, men aldrig brutit emot gudarnes vilja.
Jag har aldrig förorsakat mina föräldrar någon sorg, ty de känna icke mig och jag icke dem.
Nog bör jag kunna sofva, utan att frukta spöken.
Men du har alldeles jagat sömnen från mina ögon, Rakel.
Det blir en otreflig natt, den här.
– Förlåt mig, Myro.
Jag skall försöka att icke störa dig mer.
– Bara du icke klagar, så är det bra.
Låtom oss tala om någonting trefligt, fortfor Myro, i det hon lade sig på sin soffa och bredde kitonen öfver sig som täcke, – lampan brinner ännu en timme, och sedan skall jag försöka att sofva ...
Jo, jag vill säga dig, Rakel, att med dig skall det snart blifva bra igen.
Ju häftigare sorg, desto kortare.
Du är ung, du, och har framtiden för dig.
Jag tänker som oftast på din framtid, jag, alltmedan du klagar och sörjer öfver det närvarande.
Vänta blott, rosorna skola återkomma på dina kinder och elden i dina ögon.
Du skall åter blifva vacker och väcka männernas beundran.
Det beror af dig sjelf att göra din lycka.
Tänk dig blott, Rakel, att bo i präktiga rum, att hafva juveler och de skönaste kläder, att ega slafvar och slafvinnor, vara eftersökt och afundad, att ila från nöje till nöje och se de förnäme ynglingarne vid sina fötter!
Du kan blifva den andra Myro, den nya drottningen som herrskar med Lais’ och Frynes spira.
Det kan du, endast du sjelf vill.
Och med en sådan framtid för dina ögon, huru kan du då vara dyster och förtviflad?
Jag skall förhjelpa dig till din thron och visa, huru du skall besegra dina medtäflarinnor.
Jag känner alla de hemligheter, med hvilka skönheten förhöjes, och alla de konster, som göra henne oemotståndlig.
Det är något, som jag fått studera alltifrån barndomen, och som jag grundligt innehade, när jag var fjorton år gammal.
Och sedan dess må du tro, att jag försökt min konst.
Praxinoa var ingenting emot mig.
Du blir drottningen, och jag förbehåller mig att få blifva drottningens rådgifvarinna.
Det första vi skola göra blir att flytta från detta usla kyffe till någon vacker boning vid Kerameikos.
Det andra blir att skaffa dig vackra kläder, att hyra en palankin och lega några tjenare.
Allt det vill jag åtaga mig.
Jag behöfver endast gå till en köpman, som gör affärer af det slaget, visa dig för honom och upphöja dina egenskaper ... det skall du tro, att jag äfven förstår mig på sådant ... jag har hjelpt mer än en flicka fram i verlden ... och han skall förskjuta oss allt hvad vi till en början behöfva.
Jag gläder mig i tankarne åt din framtid, Rakel.
Slå bort sorgerna, min flicka!
Myro förde kruset till sin mun och putsade derefter lampan, som hon ställt bredvid sin hufvudgärd.
Det var icke första gången Rakel hörde Myro tala på detta sätt; och hvarje gång hade dennas ord ingifvit henne en hemlig förskräckelse och ökat den känsla af förnedring, under hvilken hon dignade.
Men i detta ögonblick gjorde Myros framtidsskildring icke det vanliga intrycket på Rakel.
Baruks olyckliga dotter förnam dem i sitt öra, men hennes tankar voro annorstädes.
Myro iakttog ej den hemska blicken i hennes stora mörka ögon, emedan de långa ögonhåren kastade sin skugga deröfver.
Rakel satt bredvid sitt sofvande barn och tryckte händerna emot sitt bröst.
Hennes läppar mumlade mekaniskt en bön, som hon lärt i sin barndom.
Myro hörde de obegripliga ljuden af ett främmande språk och frågade:
– Hvad är det du säger?
Slå bort dina sorgliga tankar, Rakel!
De taga lifvet af dig, och då är det slut med alla våra förhoppningar.
Ack, den förrädaren Karmides!
Det är han, som förorsakat din olycka.
Och nu förgäter han dig och går att fira sitt bröllopp med en annan.
Berättade jag för dig, att jag i dag har sett Karmides?
Rakel, som vid detta namn spratt upp ur sina tankar, fäste sin blick på Myro och frågade med matt röst:
– Hvad var det du sade om Karmides?
– Att jag har sett honom i dag på gatan, svarade Myro, glad att hafva funnit ett samtalsämne, som vann Rakels uppmärksamhet.
– Må gudarne straffa den trolöse uslingen!
Han tyckes icke hafva något samvete.
Han såg så glad och lycklig ut, der han gick vid sidan af Hermione.
– Han såg lycklig ut, säger du, och han gick vid sidan af Hermione?
– När skall deras bröllopp firas?
– Om några dagar.
– Ser du dem ofta i hvarandras sällskap?
– Nästan dagligen, sade Myro, – när de vandra till eller ifrån den vackra landtgården, som Krysanteus eger ofvanför hamnen.
– O, hvad de begge måste vara lyckliga! suckade Rakel.
– Ja, men jag hoppas, att deras lycka ej skall blifva varaktig, inföll Myro.
– Jag hatar Karmides, likasom jag hatar Olympiodoros.
Jag har ofta känt stark lust att gå till Hermione och säga henne, hvem
Karmides är, ty jag känner honom bättre än någon; men jag fruktar att möta honom, ty om han finge se, huru ful jag blifvit ... o, det är förskräckligt att hafva förlorat sin skönhet, Rakel.
Jag blygs att visa mig för Karmides; jag döljer mig, när jag från afstånd ser honom på gatan.
Om han anade hvad som blifvit af Myro! O, jag tror, att jag hellre skulle vilja dö!
De afundsamme gudarne, som beröfvat mig det bästa jag egde, det enda hvarpå jag satte värde!
Nu vill jag också hata gudarne.
Af dem har jag intet mer att hoppas eller att frukta ... blott de afvända spökelser och sådant ifrån min bädd, ty sömnen är nu min bäste vän, och jag har alltid varit rädd för spöken.
Men hvarför lägger du dig icke, Rakel?
Vet du, jag börjar nu bli sömnig.
Sömnigheten hindrade icke Myro att ännu en stund fortsätta samtalet eller rättare monologen.
– Du är envis, Rakel.
Annars skulle du längesedan följt mitt råd, då jag sade dig, att du skulle tagit din gosse på armen och gått till Hermione och sagt henne, att han är Karmides son.
Hon skulle då frågat dig om dina lefnadsöden, och du hade berättat henne allt hvad du lidit.
Hvad tror du att Hermione då hade gjort?
För min del är jag öfvertygad, att hon skulle sagt: det är du, som har rättighet till Karmides hand.
Men du vill det icke, Rakel, och deruti gör du orätt.
– De äro lyckliga, de älska hvarandra.
Jag är förgäten af honom.
Dina ord äro frestelser, Myro.
Jag känner mig ofta hågad att följa ditt råd.
Men blygseln håller mig tillbaka.
– Svartsjukan är en gruflig plåga, Rakel.
Tacka din Gud, att hon icke hemsökt dig.
Hon förvandlar hjertat till ett ormbo, ur hvilket tusen giftiga gaddar framsticka och sarga vårt inre.
– Jag vet det, sade Rakel till sig sjelf.
Sedan hon pratat ännu en stund och allt oredigare, tystnade hon, och hennes andedrag vittnade snart, att hon försjunkit i djup sömn.
Den lille gossen vaknade och började qvida, men tystnade åter, sedan hon lagt honom vid sitt bröst.
Hon lindade honom omsorgsfullt i den nu urblekta slöjan, som Baruk en gång skänkt sin dotter för att dermed lysa i synagogan, gick mot dörren, stannade der, kastade ännu en blick omkring den usle kammaren och sade, i det hennes ögon föll på den sofvande Myro:
– Farväl, goda olyckliga syster!
Rakel tackar dig för din välvilja och ömhet.
Måtte Gud för ditt hjertas skull visa dig barmhertighet.
Efter dessa ord lemnade Rakel kammaren och steg utför den trånga trappan ned till en gata, som förde till hamnen.
Den vidsträckta, af tempel, portiker och förrådshus omgifna hamnplatsen låg tyst och folktom under det stjerngnistrande himlahvalfvet.
Man hörde endast böljorna, som sqvalpade mot kajen och de vid samma förtöjda fartygen.
Rakel lyssnade till dessa suckande och likväl friska toner.
De förekommo henne som en maning att icke tveka, en vänlig hviskning från hafvet, att dess famn stod öppen för att vyssa olyckliga hjertan till ro.
Hon ställde sina steg åt det håll, hvarifrån den manande sången nådde hennes öra.
Utan att hafva blifvit sedd af någon, stod hon snart på en af de breda marmortrapporna, som förde till vattenbrynet.
Hon lutade sig ned, och en bölja stänkte sitt skum på hennes panna.
Barnet, som hon bar i sina armar, blef oroligt och började gråta.
Derefter löste hon slöjan, i hvilken han var lindad, och knöt den omkring sig sjelf och honom, för att de icke skulle skiljas i den vida grafven, der hon sökte ro för samvetsqvalen, svartsjukan och förnedringen.
Tryckande underpanten af sin olyckliga kärlek hårdt intill sin barm, gick hon med slutna ögon mot randen af trappan.
I detta ögonblick förnam en sjöman, som höll vakt på det närmast liggande fartyget, ljudet af en tung kropp, som föll i vattnet.
Skymningen hindrade honom att se hvad det var, och när han icke hörde något rop om hjelp, egnade han icke vidare någon uppmärksamhet deråt, utan öfverlemnade sig åt sina tankar på den förestående resan och hemmet, som han egde på fjerran kust.
Likhuset.
Då Myro följande dagen vaknade, fann hon sig ensam i sin kammare.
Undrande hvart
Rakel med sitt barn begifvit sig, men ännu utan att ana någon olycka, rustade sig Myro till att göra sin toalett för dagen.
Detta skedde med mycken omsorg och med tillhjelp af en liten metallspegel, en kam och tvenne sminkburkar.
Den arma
Myro måste emellertid för sig sjelf medgifva, att omsorgen var så godt som förspilld.
Hon betraktade sig suckande i spegeln.
Den sjukdom, som hon genomgått, hade beröfvat henne de rika lockar och den friska hy, som förr varit hennes stolthet.
Håret hade betänkligt glesnat, och Myro hade icke ens råd att anskaffa sig falska lockar.
Ansigtet var uppsväldt genom flitiga offer åt vinguden och hyn mörkgul.
Detta sista fel kunde visserligen afhjelpas genom ett skickligt begagnande af burkarnes innehåll – och Myro var mästarinna i toalettens konster – men hon måste likväl slutligen för hundrade gången inom sig sjelf medgifva, att här vore alla bemödanden så godt som fruktlösa.
Konsten förmådde icke ersätta den gåfva, som naturen återkräft.
Den stackars Myro suckade djupt, och när hon betraktade den urblekta kiton, som hon i dag utvalt, och som likväl var den bästa hon egde, kommo till och med tårar i hennes ögon.
Denna sysselsättning hade upptagit en god del af Myros förmiddag, och det var först, sedan hon slutat densamma och stod färdig att gå ut, för att försöka sin lycka för dagen, som hon åter kom att tänka på sin rumkamrat och väninna.
– Men hvar är Rakel?
Hon, som annars ej kan förmås att lemna kammaren, så lång dagen är!
Myro började blifva allvarsamt bekymrad med anledning af Rakels uteblifvande.
Hon påminde sig det ovanliga och besynnerliga lugn, som denna under föregående afton visat.
Men Myro ville ännu icke lemna plats för den grufliga tanke, som härvid uppsteg hos henne.
Sjelf var hon, i trots af sin usla och föraktliga belägenhet, rädd för döden och kunde icke tilltro en varelse af sitt kön tillräcklig beslutsamhet att frivilligt störta sig i det obekanta, dystra Hades.
Myro skyndade till sin granne, snickaren, för att höra, om denne möjligen sett hennes väninna, om han visste, vid hvilken tid hon gått ut och åt hvilket håll hon aflägsnat sig.
Snickaren, som just börjat arbetet på den vagga, som Myro ville skänka sin lille älskling, Rakels son, kunde icke lemna någon af de begärda upplysningarne.
Men han skakade på hufvudet och menade, att det värsta hade händt; han hade väl blott en enda gång sett den stackars Judinnan, då han tillfälligtvis mötte henne i trappan, men han märkte då i hennes ögon någonting, som han först nu riktigt begrepe.
Betagen af ångest lemnade Myro denne olycklige tröstare och återvände till sin kammare, för att försöka lugna sig och öfverväga hvad hon borde göra.
Den stackars hetären hade fattat en varm tillgifvenhet för sin olyckssyster.
Myro hade i Rakel funnit en af ödet vida hårdare träffad varelse än hon sjelf var; hon hade, i trots af sin egen nöd, kunnat visa henne ett verksamt deltagande och bispringa henne, då hon var hjelplös och öfvergifven af sina närmaste.
Detta var den enda rena glädje, som Myro på länge erfarit; också hade hon kännt sig lättare och gladare till sinnes, alltsedan Rakel kom under hennes tak, och den vård, som hon egnat modern och barnet, hade i hennes ögon likasom minskat blygden af det yrke, som gaf henne medel att utöfva denna barmhertighet.
Då Myro nu försökte trösta sig öfver Rakels uteblifvande och framleta någon lugnande och sannolik orsak till densamma, rann det henne i sinnet, att hon under den föregående qvällens samtal hade till Rakel förnyat sin uppmaning att med sitt barn begifva sig till Hermione och hos henne göra sina anspråk på Karmides gällande.
Myro sökte nu intala sig, att
Rakel fogat sig efter
Myros råd, och att hon sålunda begifvit sig till Krysanteus landtgård utanför Piræeos.
Myro beslöt att företaga en vandring till nejden af Krysanteus’ landtgård.
Måhända skulle hon då möta Rakel på vägen eller på annat sätt erhålla någon underrättelse om henne.
Myro kände sig för orolig att stanna hemma och under tvifvel förbida sin väninnas återkomst.
Dagen var dessutom vacker och inbjöd till en vandring.
Myro begaf sig således på väg.
Men ingenstädes träffade hon ett spår af den försvunna.
Ingen hade sett någon qvinna med ett barn på armen och hvars utseende och klädedrägt liknade hennes.
Myro vågade slutligen gå fram till sjelfva villan och till dess portvaktare ställa samma frågor, med hvilka hon anhållit alla andra, som hon mött.
Men han visste icke mer än de.
Nedslagen beslöt sig Myro ändtligen att återvända till hamnstaden.
Den väg, hon valde, slingrade sig längs hafsstranden och beskuggades af oljeträd och plataner.
På den solglittrande vattenspegeln och icke långt från stranden sågos tvenne af förgyllningar glänsande, blomsterprydda båtar, som framdrefvos med sakta årslag under sång och cittraspel.
Myros skarpa öga igenkände i den ene båten Karmides och Hermione, som förtroligt sutto vid hvarandras sida.
I den andra båten voro några af det förlofvade parets unga vänner.
Den glada intagande scenen harmonierade så vackert med himmelens klarhet, hafvets lugn och de grönskande stränderna.
Men Myro betraktade den med bittra känslor, tänkande på sin olyckliga väninna och på sin egen föraktliga, glädjelösa belägenhet.
Hade kanske äfven Rakel bevittnat detta skådespel?
Skulle hon kunnat uthärda denna anblick och lefva?
Myro anade, att det finnes en förtviflan, svartare än den hon sjelf i sina olyckligaste ögonblick hade erfarit, och mot hvilken döden, långt ifrån att vara förskräcklig, är den enda hugsvalaren.
Försänkt i sådane betraktelser hade Myro stannat och såg ännu efter de sakta öfver vattenytan sväfvande båtarne, när der på vägen nalkades henne en man, som hon ofta mött på Athens gator, och om hvilken hon hört mycket talas, nämligen den kristne presten Theodoros.
Myro visste om denne man, att han till Kristendomen hade omvändt några af hennes djupast sjunkna systrar, samt att han hade gifvit dessa qvinnor håg och beredt dem tillfälle att beträda en och annan bättre lefnadsbana.
Hans ädla och vänliga ansigte hade alltid behagat Myro, på samma gång som hon känt en hemlig fruktan för honom och undvikit, der hon kunde, att möta hans allvarliga, genomträngande blick.
Han hade sett henne strålande af glädje och helsa, klädd i dyrbara kläder och buren af slafvar i en gyllene bärstol.
Hans hjerta beklagade henne icke mindre då än nu.