Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fick riktiga fross-skakningar, när vi blef införda i ett tre kvarts mörkt rum, där man mer anade än såg några varelser i närheten af ett stort bord, på hvilket det låg papper och pännor och brann en vaxstapel så väl omgärdad att den nästan inte syntes alls.
Sedan vi lyckligt och väl fått oss ett par stolar och setat alldeles orörlig några ögonblick, så frågade stoff – kaptenen sakta »om jag kände något?»
»Det är inte fritt jag tycker det drar litet i nacken på mig», hviskade jag lika sakta.
»Då är det en af dem som andas.»
»Hu!» skrek jag till.
»Tyst, tyst!
Hvad säger ordföranden?»
Ordföranden, som såg ut som en hvit kil i skumrasket, det var väl skjortbröstet som glänste, kan jag tro, upplyste, att andarna var ovanligt indisponerade för kvällen.
»Herre je», sa jag, »kanske att de har influensan?»
»Hysch!» sa kapten.
»Reta dem inte!
Andar har inte influensa.»
»Har de inte?» sa jag.
»Jag trodde eljest, att när smittämnet låg i luften, så skulle – – –»
I detsamma kände jag tydligt att någon nöp mig i högra benet.
»Hu!» gallskrek jag.
»Hvad är det, hvad är det?» hördes det rundt omkring.
»Det var någon som nöp mig i högra benet», sa jag darrande.
»Är fru Petterkvist säker?» frågade kaptenen.
»Alldeles säker!»
»Sekreterare, ta till protokoll, att fru Petterkvist kännt sig nypen i högra benet», sa ordföranden.
»Det var nog för influensan», sa en fruntimmersröst.
»Det är nog möjligt», svarade jag ödmjukt.
»En ursäkt skulle inte skada», föreslog ordföranden.
»Jag får allra mjukast be herrskapet andar så mycket om ursäkt», sa jag skälfvande, »men jag trodde inte att – – – »
»Tackar så mycket», sa ordföranden. »Det är tillfyllest.
»Herre Gud, Lovisa», hviskade Gustaf i detsamma åt mig», det var ju jag som nöp dig, så du skulle hålla mun!»
»Bråka inte», sa jag, »nu är jag tagen till protokoll, och då är jag nypt!»
»Känner någon af de närvarande sig vara i tillräcklig korrespondangs för att vilja hålla i pännan?» frågade ordföranden.
En smal skugga, som såg ut som ett fruntimmer, reste sig genast och gick fram till bordet.
»Är några andar närvarande?» frågade åter ordföranden.
Fruntimret ritade ihop något som befanns vara ett »ja!»
»Hvilka?»
»Idealisterna.»
»Jag kunde just tro det», sa ordföranden, »de är alltid så lätt stötta.»
»Är det någon särskild bland dem som herrskapet vill träffa?»
»Jag skulle ödmjukast fråga», sa jag, »om det går an att få träffa öfverstlöjtnant Lindesen?»
(Det var Esters far, och jag skulle så förfärligt gärna vilja göra hans om också bara andebekantskap.)
Fruntimrets hand stod stilla.
»Antagligen inte idealist», sa ordföranden.
»Det är alla militärer», sa en röst ur dunklet, »ty de tror på något som inte finns.»
»På hvad då?»
»På fosterlandskärleken!»
»Atterbom!» ropade nu en däst röst, ungefär som om han ropat fram en betjänt.
Strax skref fruntimret:
»Himmelska makter, hvem ropar mig
Från min rimbeströdda törnestig!»
»Det är han!» gick det som en susning genom rummet.
»Rimbeströdda törnestig!
Så originellt – så likt honom!»
»Böttiger!» ropade en annan röst.
»Spanskt snus», skref fruntimret.
Spanskt snus?
En ny dikt?
»Kanske hundsnus?» föreslog en pojkröst.
»Tyst! därborta!» sa ordföranden strängt.
»Är det någon som herrskapet vill träffa?»
»Tigersköld», sa nu en blyg flickstämma.
»I konungslig snäcka mitt rykte blef födt, och– – » skref fröken.
»Men han lefver ju!» inföll nu en amper fruntimmersröst.
»Har han svarat, så är han död», sa ordföranden.
»Men det är väl starkt!
Jag har ju nyss –»
»Ingen hetta, min nådiga, ingen hetta!
Låt oss fråga.
»När dog Tigersköld?»
»Han har alldrig lefvat», skref fröken.
»Hvem svarar?»
»Ha ha ha!» ritade pännan så fort den kunde flyga.
»Äh», sa pojkrösten.
»Fröken skrifver alltid ha ha ha, när inte fröken vet hvad fröken ska skrifva.»
»Jag!»
Skuggan vid bordet flög i luften som uppknäppt ur en ask.
»Ljus, ljus!» skrek ett par röster.
»Lugn», sa andra.
»Jag – förolämpas – ingen – kan – vidare förmå mig – – », sa fruntimmersskuggan darrande fram och åter i dunklet, som om hon varit satt på spiral.
»Åh fröken får väl lugna sig.
Min son är inte den som låter lu – – –»
»Mitt herrskap, mitt herrskap!» skrek ordföranden, och så smög Gustaf och jag oss osedda ut under den allmänna villervallan.
Strax därpå hann kaptenen upp oss.
Han såg upphettad och förargad ut.
»Det är så», sa han, »att det finns en hel mängd okynniga andar, som inte begär bättre än att få ställa till villervalla.»
»Det är väl sådana där sosialistandar, kan jag tro», sa jag och nickade.
»Dem kan man undvara redan här på jorden.»
»Det är inte gärna möjligt, när man betänker sällskapet.
Nej, snarare då några små poeter, som kännt sig tillbakasatta, och nu tar hämd.
Emellertid är det obehagligt när det inträffar, fast det naturligtvis inte en smul invärkar på det stora i själfva ideen.»
»Men», sa jag tvehågsen, »om det värkligen finns andar, hur går det då med bibeln?»
»Utmärkt, min nådiga!
Som ni vet, var det Luther, som tog bort mellantillståndet;» (det visste jag naturligtvis inte!) »vi ha bara satt dit det igen, det är alltsammans.
Men nu måste jag aflägsna mig.
Jag hoppas vi ska ha bättre lycka nästa gång.
Sist fick vi ett det vackraste latinska poem af Blanch.
Mjuka tjänare!»
Så där är det, man ska alldrig, inte ens i botten af sina tankar, anklaga höga öfverheten.
Den vet alltid hvad den gör.
Latinet är inte ett språk för denna världen utan för den tillkommande!
Därför kallas det ett dödt språk.
Obegripligt hvad det är uppfostrande att resa!
Man får lära af allt! – och alla.
Till och med af andar!
Tre dar senare.
Bjudningsbrefvet till bröllopet är af kremfärgadt, tjockt siden med guldtryck.
Ja, när man är så rik, så kan man ha råd att kosta på sig hvad som hälst, men nog tycker jag det är bra öfverflödigt.
I dag fick jag ett litet bref från fru Halle med förfrågan, om jag vill öfvervara en enkel familjefest den 11:te.
Således fyra dagar före Brukspatronsbröllopet.
Visst vill jag, fast jag har förfärligt ondt om tid!
Naturligtvis tycker man det är roligt att ha med sig litet smått hem åt en och hvar, men som Gustaf varit i snåltagen, har det varit en riktigt tröttsam vecka.
Han bara talar om de där realisasjonssakerna, men det säger jag rent ut, att värre smörja hade vi alldrig kunnat råka ut för.
Jag begriper inte hvar vi hade våra ögon, och lika litet att ett sådant skoj kan få fortgå!
Hvad ska det bli för barn af fäder, som står och ljuger så rent förfärligt dagen lång!
Naturligtvis lögnare.
Får de sedan i sin tur fortsätta med »realisasjonerna», så slutar väl den därpå kommande generasjonen med att realisera sin egen pappa och mamma och fosterlandet med.
Det skulle alls inte förvåna mig!
Och så harmen därtill för alla som blir lurade.
Emellertid tog jag saken lugnt, så länge jag hade en slant kvar af mitt eget.
Men nu är jag också så pank som en skolråtta!
Men skräp!
Roligt har jag haft för hvar styfver, och narr den som sörjer runnet vatten.
I går tog vi farväl af Dramaten.
Hvad jag kommer att sakna allra mest, blir just den!
Jag ville så förfärligt gärna ha skickat
Fredrikson en blombukett, men Villy säger, att då kan han tro att jag är kär i honom.
Och det vore ju fasligt!
Tänk på kandidaten!
Eljest har jag inte mycket sett till Villy nu en tid.
Han har fått dubbelt så mycket att göra, ser dubbelt så beskäftig ut och »fiskar» med ögonen dubbelt så ifrigt som förr.
Men så tror jag nog också att han känner sig litet förlägen!
När man har gläntat på dörren till hjärtat litet, så tror man att folk sedan ska tränga sig in med våld.
Men det hade han inte behöft misstänka tant Lova för!
Nog är jag fasligt nyfiken, det måste jag ta på mig, men snåla mig till det som inte är mitt gör jag ändå inte.
Dagen därpå.
Jag har så förfärligt mycket att skrifva om!
Stor,artade händelser!
Kan man tänka sig en sådan tur.
Åh så svettig jag är, och varm och lycklig!
Lycksalig.
Allra mest lycksalig!
Lycksaligast!
Jo, det har varit en dag!
Herre Gud, hvem är det som knackar?
Alldrig får man då vara i fred!
Det var en pojke med hårklädseln till bröllopet.
Men så den ser ut!
Jag har gifvit med mig i fråga om plymerna, efter modisten sa, att jag inte kunde ha något annat, men alldrig har jag gått in på att se ut så här.
Två platta, breda vippor, som stå rakt ut som om jag ville stångas.
»Ta mig böfveln ser du inte ut som en kröningshäst, gumman», sa Gustaf.
Jag har visserligen inte haft den nåden att se några andra än målade kröningshästar, men jag antar, att hvad som passar ett – må vara alldrig så högt uppsatt djur – omöjligt kan passa en människa.
Det är ingen annan råd: jag måste ut på språng igen!
Men hur ska det då gå med skrifningen!
Det är med inspirasjonen som med en uppslagen ölbutelj.
Ställa den på korken bäst man vill, så slår den af sig ändå.
Så mycket vill jag ändå säga, ty ingen känner sin lefnads längd, att dör jag, så ska en liten gåsfjäder, som ligger insvept i skärt silkespapper i min nippask, tillika med barnens hårlockar följa mig i kistan.
Jag har stulit den ur Hans Majestäts Konungens egenhändiga – eller heter det kanske egenhufvudiga? slummerkudde, i dag, när vi fick se hela det Kungliga Slottet, ända intill köket!
Ingenting gick ändå upp mot arbetsrummet!
Hvilka drömmar, hvilka tankar bestormade mig ej, när jag för ett ögonblick vågade sätta mig på samma stol, som kanske nyss förut uppburit – – !
Jag såg en guldsmidd lakej träda in och lämna mig ett bref på en silfverbricka.
I det brefvet låg ett porträtt och på det porträttet stod:
»Till Lovisa Petterkvist frän hennes konung!»
Väl, att den drömmen alldrig kan bli en värklighet, ty då dog jag på fläcken af idel förtjusning.
Och nu måste jag ut från alltsammans!
Den otäcka modisten!!
TJUGOTREDJE KAPITLET.
Allvar.
Ester har varit här i dag.
Hon kom i skymningen, drog fram en pall till soffan där jag satt, och började att tala helt lugnt och sakta.
»Ett äktenskap, som börjar med en lögn, är inte något äktenskap.»
Nej, jag kan inte skrifva ned hvad hon sa!
Det här hade jag då alldrig kunnat föreställa mig!
»Civiläktenskap, som borde finnas, men som inte finns!»
Jag önskar att det funnes hundra slags Civiläktenskap, hällre än att – –
Lovisa, nu måste du tala litet särskildt med din Gud för att komma i jämvikt igen!
Allvaret i lifvet liknar en droppe olja.
Man känner inte stort när den faller, men hur det är, så tränger den sig igenom ändå till sist.
Den här oljedroppen har jag nog gått och burit på länge, fast –
Mellan de tvenne sista kapitlen i detta arbete om hemkänslan såsom bärande makt i en ung mans utvecklingslif ligga två år.
Skildringen af detta tidsrum samt år som följa – brytningen mellan hemkänsla och europeisk ande – hör in under ett andra verk, dettas fortsättning: «Tio år i exil».
Första delen
Studentdagarne i Lund.
En kulen, kuslig februariafton vandrar stud. phil.
Truls Andersson genom Lundagård fram mot Akademiska Föreningen, som lyser festligt emot honom emellan trädstammarne.
De hade haft främmande denna dag, han och hans lag – fyra-fem bondstudenter från Söderslätt, som med klassinstinkt slutit sig till hvarandra vid första samtidiga inträdet i elementarläroverket, hållit ihop genom skolans alla klasser, och nu vid universitetet af vana hängde samman såsom ett bland kårens hundra småkotterier.
Främmande från landet, hemifrån, några unge män och unga flickor, bröder, systrar, kusiner, flammor.
Hela eftermiddagen hade de hållit till hos en medlem af kotteriet, som gaf värd på sin hybel, spelat kort, gjort kur, druckit punsch och dåligt vin.
Det hade varit hyggligt, hemtrefligt, hemvarmt; Truls hade känt det så, som om han vore på rätt ställe, just der han hörde hemma; tusen atomsmå, osynliga minnen hade följt de från barndomen kända ansigtena in i rummet och satt atmosfären omkring honom i en svingning så intens, att han förnummit den såsom en värme kring själen.
I mörkningen hade man brutit upp för att fira kvällen hos en familj, i hvilken en annan af kretsen var inackorderad.
Det var ett rikt småborgarhem, der allt röjde en blandning af smaklös pynt och gammaldags solid enkelhet; och der hade Truls genast känt obehag, äckel, gêne i själen: det var ett sammanförande af tvenne verldar, hvilket han rekapitulerade inom sig i sina egna känslor, med alla dessa konflikter mellan stadsbons nedlåtande smisk och den bondföddes förlägna stelhet under de fruktlösa försöken att röra sig naturligt med sina lemmar och ord bland dessa ett främmande socialt miliös etikettvanor och umgängesfordringar.
Såsom alltid, när han påtagit dessa, hade han känt sig generad, löjlig, skamsen, som om han uppträdt i en dåligt sittande drägt; han hade icke armbågsrum nog ibland dessa vanor och fordringar, de voro honom som en luft utan tillräckligt syre; han stötte ständigt emot en eller annan af dem, liksom han ofelbarligt kom på krigsfot med det småborgerliga möblemanget med dess spinkiga, hopade pjeser, välte omkull porslinsnipset, halkade öfver mattstumparne och blef hängande med sin rockknapp i hvarenda antimarkass, – van som han var vid stora rum och många rum och golffasta möbler med stora distanser.
Han satt en timme och hade tråkigt, tog afsked och gick sin väg.
Medan han nu, denna kulna, kusliga februarikväll vid niotiden vandrar genom Lundagård fram emot Akademiska Föreningen, som med sina upplysta rutor inbjuder till Nordisk Fest, glider detta sista intermezzo ut ur hans sinne och minnet af eftermiddagsgillet på kamratens hybel fyller hela hans själ som en varm flod.
En dunkel, sammansatt känsla af kontrasten emellan den råkalla, mörka natten och det upplysta huset födes inom honom; den tager färg af dagens intryck, de kända ansigtena, de kända stämmorna, gesterna, ögonen; han ser den vida svarta slätten utbreda sig horisontlös omkring honom; den förefaller honom med ens såsom något kärt, hvilket han måste lemna, något lidande, frysande, ljuslöst, som förebrår honom, att han likgiltig går sin väg bort ifrån det, det ger ett sting i honom och han gripes plötsligt af en förtviflad längtan, en tårsjuk, vild ånger, stannar, tvekar, – så är alltsammans borta i ett blink, en stämning, som födts ur det okända och försvunnit i det okända, sedan den varat milliondelen af en sekund, likt en gnista, springande fram ur och slocknande i samma outgrundliga mörker.
Förtumlad, bländad, lemnar han sina öfverplagg åt vaktmästaren.
I samma ögonblick är hans sentimentala stämning, hans eftermiddagsförnimmelse och hans aftondröm med all deras mjuka värme bortblåsta.
När han inträder i festsalen, är han fyld af en kall, äcklande matthet; han är på sin vakt gent emot sig sjelf, spänd i nerver och sinnen och själ, som om han stode i ett främmande ovänligt sällskap, der minsta ovarsamhet skulle kunna kompromittera honom och hvaribland den reglementerade hållningen för honom vore såsom en pajasdans på lina.
Dessa herrar, som balansera mellan damerna med fraser som kyparen med sin bricka, och dessa damer i hud, siden och blomster, hvilkas ögon kasta långa sneda blickar liksom af fågellim mot herrarnes fraser och skänklar och som sitta uppradade i sin fågelskrud som hönor, hvilka tuppen nalkas, och ännu icke veta, om de skola bli sittande eller springa sin väg – de äro honom som ett främmande folk, mött på en främmande kust, dit han förts på sitt lifs seglats, och talande ett obekant tungomål med sina gester.
Han viker af inåt smårummen och finner öfver allt grupper af unga damer, som han icke känner, och af unga män, hvilka han måste känna, eftersom de nicka åt honom, och som han nu också erinrar sig vara hans mångåriga skolkamrater, men som dock denna kväll förefalla honom lika obekanta som de unga damer i hud, blomster och siden, för hvilka de framsätta sina läckerheter med samma rutin, med hvilken kyparen framsätter sina.
Han säger sig, att här har han icke hemma, och går tillbaka in i stora festsalen.
Der har man just börjat på med de officiella talen.
En svart, spinkig docent med ett fadt komediantansigte af oklanderlig guttaperka och med en gäll röst, hvilken skär och gnisslar i hans nerver, som om han hade stenar mellan sina tänder, förhärligar i sin uppsvenska svada och i det gamla uppsvenska äreminnets stil Nordens under året hädangångne stormän.
Publiken lyssnar, med samma hållning som om söndagen på Guds ord i kyrkan.
Han säger sig ännu en gång, att här hör han icke hemma, och slinker åter in i smårummen, som nu äro alldeles tomma.
Han kastar sig ned i en soffa, från hvilken han genom dörren kan öfverskåda en triangel af salen med dess herrar i svarta frackar och hvita skjortbröst samt dess damer i hud, siden och blommor.
Här, på behörigt afstånd, tager det hela sig godt ut, och talaren deklamerar icke så illa, förefaller det Truls, blott för mycket uppsvensk fanfartomhet; allt i allt: han njuter skådespelet såsom en lyckligt arrangerad komedi, gifven honom till ära som ensam åskådare, och talarens prestation såsom en commoedia dell’ arte enligt systemet af de kinesiska askarne.
I det samma slår det honom, att det ju verkligen är en aftonunderhållning, alltsammans, och alldeles intet annat, och att programmet är på förhand bestämdt, ehuru man af okänd anledning uraktlåtit att till hans bekvämlighet trycka det.
No. 2 blir tal till Nordens kungar; No. 3 tal för de under året afdöda studenterna; No. 4 tal för «den nordiska kvinnan».
Kl. 12 aflägsna sig damerna; kl. 2 håller den gamla berömda kemikern ett tårfullt tal till Finland och bäres kring salen o. s. v., o. s. v.
Hvarpå Truls reser sig, får sina ytterplagg, går sin väg och resolut styr sina steg ned mot jernvägen till, för att få fatt i «gamla gardet».
Han går först upp i «Jernvägshotellet»: det ligger i luften, att gardet icke är här.
Han har knappast öppnat dörren till biljardsalen, innan han redan med bestämdhet vet, att gardet icke är här.
Två novitier och en knodd dominera salen med en forcerad frimodighet, hvilken vore otänkbar, om de haft gardet inne vid sidan af sig i det lilla rummet intill köket.
Till på köpet står dörren till detta rum öppen, hvilket förråder tomhet.
Och när han ser på Karin, som sitter melankolisk och apatisk bakom sin disk, rister hon på hufvudet och säger: «här fins ingen i afton.»
Han går derpå upp i «Skandinavien».
Det ligger något i luften, som säger honom, att gardet måste vara här.
Det är icke att taga fel på.
Mycket riktigt: biljardsalen är full af menniskor, men öfver hela publiken hvilar något obestämbart försigtigt, distrait, pauserande; det är som om de icke vågade slå lös, som om de icke kände sig vara herrar på täppan, som om de ideligen lyssnade till ett eller annat, som om någonstädes i det omedelbara grannskapet sute en kontrollerande myndighet, som hvilket ögonblick som helst kunde tåga in, för att med sin skeptiska stumhet, långt obehagligare än alla ord, raillera öfver deras nervöst forcerade stoj, deras extravaganser, vordna löjliga under förlägenheten, och deras stötar, gjorda utan vetenskaplig beräkning och utan konstnärlig finess.
Och när Anna går förbi, nickar hon leende och säger:
«de är här allasamman.»
Just i samma ögonblick, som han öppnar dörren till det långa, stora rum, som är restaurantens innersta allraheligaste samt gardets speciella privilegium, tager Pelle högsta tonen i «Hvita ben»:
«Hvita ben,
ja, hvita ben
vid ljus och lampors sken»,
skrattar med ett barns naiva skratt, åt allt och ingenting, åt sig sjelf, derför att det är roligt att skratta, hvad vet man, – klämmer fast lorgnetten och dricker glaset i botten till den nyankomnes ära, i det att denne kommit att sitta vid hans sida vid det af ett helt batteri flaskor fylda bordet, – tomma, halftömda, fulla flaskor med punsch och sodavatten.
Pelle är trettonårig student utan examen, och det lackar starkt ned emot de fyrtio för honom; men han har mera kvar af barn och yngling än Truls, tjuguåringen, novitien.
Baktill öfver hjessan har visserligen kommit en nakot fläck, men i själen fins absolut ingen motsvarighet till detta fenomen; han är nu, i dag, absolut den samme som då han för tretton år sedan höll sitt intåg i lärdomsstaden med sitt landtliga väsen och sin öfverdådiga tenor.
Han är precis lika oerfaren, är ytterst förblommerad angående sina små excesser med en eller annan snärta och full af delikatess mot slinkorna, är ytterst gammaldags i sina penningmanipulationer, känner ännu den svartaste bondånger öfver en lättsinnig natt eller en kostsam Köpenhamnsresa, blir aldrig full, hur mycket han än dricker, men får regelbundet på tredje dagen ett fenomenalt bakrus, som endast kan botas genom oproportionerliga promenader dagen lång rundt på landsbygden, har ideelt realiserat det skenbart omöjliga: att göra öfverliggeriet till något socialt respektabelt, – allt i allt ett godt barn, som det icke kan falla någon mors själ in att bli ond på, hvarken professorer eller borgersmän, en kamrat utan like, en äkta juvenal af gamla bästa sorten och en gentleman sans reproche.
«Hvita ben» var hans specialitet.
De voro också tjocka Josuas specialitet, likaledes mera såsom Pelles visa än som kroppslig realitet.
Tjocka Josua ratade dem icke i denna senare form helt och hållet, – han skydde intet så mycket som att skilja sig från andra menniskor, saken hade sin sanitära sida, något nöje fans ju alltid deri – men när man skulle njuta dem sålunda, var dock alltid någon kroppslig ansträngning nödvändig, och det fans intet, som var Josuas natur mer innerligt och instinktivt emot än kroppslig ansträngning.
För den skull föredrog han de «hvita benen» såsom Bellmansk visa, sjungen af vännen Pelle, medan han sjelf kunde förbli sittande orörlig under njutningen, fyllande halfva soffan med sin kropp.
Hans kropp – det var Josuas öde.
Hans lårben hade ungefär samma omfång som en ordinär midja, och allting var tilltaget i proportioner derefter.
Magen var närmast hans öde, hans hemliga kärlek och hans hemliga skam.
När det bar sig så, kunde han börja dagens arbete med att intaga en liten gaffelbit, bestående af tre lättare kötträtter, såsom chateaubriand, kotlett o. s. v. förutom en del hors d’oeuvre, för att dymedels bilda en lämplig öfvergång till den egentliga frukosten, betraktad såsom fundament till middagen.
Var sällskapet välsinnadt, aktade det sig nogsamt för att med minsta antydan störa Josua; ty hade en sådan undsluppit den ena eller den andra, rodnade Josua som ett barn och afknappade rationerna tillsammans med sitt goda humör.
Passionen tumlade illa med Josua emellanåt.
Det kom gång efter annan derhän, att hans fingrar rundade sig till den grad, att han icke kunde handtera läkareinstrumenten, och att magen antog sådana dimensioner, att det knep med att få lifförsäkring, hvilket var den för Josuas existens absolut nödvändiga motvigten mot hans många vexlar.
Då företogs under det församlade gardets intresserade öfveruppsigt en bantingskur, fortsatt intill den dag, då Josua såsom en blek skugga kunde föras i procession upp till Stortorget, för att å dervarande svinvåg måtte kunna konstateras, att hans kroppsvigt sjunkit det passande antalet lispund.
Josua låg icke alltid på latbänken; han läste äfven, på lediga stunder; han konsumerade läroböckerna med samma förträffliga matsmältning som chateaubrianden, vanligtvis en bok pr. dag; ty hans hufvud var lika godt som hans mage.
Den skilnaden fans dock, att han efter att ha slukat en bok med hull och hår hade boa-constrictorns tendens att lägga sig i dvala, medan en liknande böjelse aldrig förmärkts på chateaubriand-området.
När Pelle exekverat sina «Hvita ben» och skrattade, skrattade Josua med, – han gjorde alltid efter, hvad andra gjorde, ty det var så makligt och initiativen kostade ansträngning –, nickade energiskt, så att kinderna gungade, drack honom till, glaset ut, samt flöt ut öfver två tredjedelar af soffan i positivt välmående, medan den lilla runda näsan försvann under gemytssolskenet i fettmassorna och de små ögonen glimtade af godmodig, naiv tillfredsställelse bakom brillorna, hvilka man icke kunde förstå hur de kunde bli hängande, då ingen synlig upphöjning förefans.
«Hvita ben» var äfven hans grannes specialitet; men medan Bror Malm icke hade stort tillöfvers för Pelles visa, koncentrerade han allt sitt intresse på realiteterna.
Han hade kommit sent ut på aftonen, en god timma efter Truls.
Ett jubelskrän hade helsat honom, men han sjelf hade icke sagt ett ord, icke förändrat en min i sitt energiska, på samma gång slutna och trötta ansigte, – blott kastat öfverrocken på en stol och sig sjelf i soffan, fylt ett glas, stött det i bordet, lett med sitt egendomliga leende, godt, trött, frånvarande, sagt skål och druckit ur.