Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rösten var tjock; gjorde intryck vara fastnitad med ett knivhugg.
Då ...!
Han rådde ju inte för det — stackars förledda pojke, nej, han rådde inte för det, men styggt lät det hånande, elaka pojkskrattet, som från eldfläcken rullade ut över moderns mörka figur i månskenet.
Faderns hånrop gav än mera klang åt ljudet.
Så dog plötsligt eldfläcken på bron ut; rigeln föll skramlande ned — gillet kunde fortsättas.
Tänk dig dörren igenslagen om det skrattet?
Så kände hon det, som om allt hon ägde brann inne där i det eldljusa huset — allt, till och med de svarta tankarna, som gjorde håret vitt!
Han var visst värd han att ...
Sakta, som halvt förlamad, släpade Thora sig i mångatan, dit hon blivit visad.
Huggen till döds var hon, huggen av egen son.
Hon kände så säkert, att hon var huggen, att hon for med handen över klänningen för att söka blod.
Innan den gamla Thora följde denna Thora in i fattiglidret, knöt hon ned ett klädstreck i bryggstugan.
Varför visste hon inte riktigt; hon bara kände, att det var gott ha med sig dit in i mörkret.
Höstkylan låg på lur i det lilla gästrummet, men Thora kände ändå som glödhet luft omkring sig.
Frosten i henne var till botten.
Ser du vad jag gör?
Jag tar av mig mössan, och det kan du också gärna göra.
Det är inte för något litet, du, utan för Gud Fader själv och hans utvägar med oss, kryp.
Det är allt något att ta’ av sig mössan för, det.
Där, hopkrupen på barmhärtighetsbädden, som hon själv skapat, fastfrusen i vreden, skymfad, ensam, utan all annan tanke än att kunna dö »för att än en gång få glädja de där två», där steg sanningen fram till henne till sist.
Varligt kom den, försiktigt, sakta, en helt liten låga, som värmde — och hon frös!
Tankarna flockade sig tätt intill det lilla ljuset.
Hon ville tina upp dem, innan ...
Så vreds hjärtats dörr helt sakta upp av värmen, och då fick hon se en förunderlig syn.
Idel förbränd mark bärande en enda blomma.
Och sanningen lyste i allt vidare, allt högre låga; lyste till livs samvetsångesten och lånade henne den bildades skärande tankeskärpa.
Gud, Gud, vilka vägar hade hon gått?
Mot vem hade gossen sökt beskydda fadern, mot vem?
Hur många goda ord hade hon brukat — och hur många goda tankar!
Allt hade hon bjudit till med, ja allt, utom att hjälpa gossen att älska fadern — och just det var vad han tärts efter.
Det knakade till i henne.
Repet lät hon falla.
Också det tyngde som bly nu.
Och självrättfärdigheten och de burade tankarna och orättvisorna?
Och så, kunde han, stadsherrn, förstå, att hennes kärlek var så till livs?
Gud hjälpe henne!
Gossens värsta fiende hade varit hon.
Sanningen lyste nu i sitt klara odödlighetssken.
Skälvande som i dödskamp försökte Thora att resa sig upp, men hon kom inte längre än på sina knän — på dem stannade hon, böjd mest av självtuktens och ångerns äkta sorg.
Morgonen därpå låg det tyngd och ohåg över Yxegården.
Arbetet fick vila, folket väntade sig underliga ting.
I stolpsängen dåsade påklädd mannen, gråpussig och ful i den vita morgongryningen, som lik en likbindel knöt sig kring de disiga bergstopparna.
Vid det röda slagbordet satt sonen med huvudet tungt lagt mot armarna.
Han hade ångrat sig nykter, gossen.
Allt som kunde skaffa fadern respekt på gården var han villig till — men det här var för mycket — alldeles för mycket.
Man kastade inte Thora på Yxegården i fattiglidret — man gjorde det inte.
Hon skulle bli till en visa, hans mor, och det led han inte!
Om det bara inte vore så otäckt tyst därnere!
Dagningens vita likbindel vidgades och tog sakta livets skärröda ton.
Men lidret förblev stängt.
Då kom den skrämda gråten till gossen.
Han grät trögt, ovant, långsamt, men ändå utan tröst som ett helt litet barn, som mist sin mor.
Han hade så tidigt och så våldsamt slitit sig loss från barnakänslan, att den alldeles övertog honom inför detta — att det var så otäckt tyst därnere!
Med ens grep han fadern våldsamt i armen och ropade:
»Hör ni då inte, far, hur otäckt tyst det är därnere?»
Men fadern hörde intet — han sov.
En av pigorna började torrsnyfta, och drängarna mumlade redan något om länsman ...
Då, just när solen knöt sin guldkant kring likbindelns förtunnade vävnad, öppnades lidret, och Thora trädde ut.
Hon gick som om jorden varit sönderskakad under henne, men vreden hade hon inte med sig, det sågo de alla.
Hon gav order som vanligt, arbetade själv som vanligt — tycktes ha glömt gille och allt.
Men två konstiga saker gjorde hon ändå.
Hon log mot gossen sitt ljusa leende och kysste hans våta kinder, så folk såg det.
Den »skammen» talade man längre om i bygden än om den andra.
Fulla äkta mäns tilltag dömas milt hos bönder.
Så kom det åter en ny tid på Yxegården: lugnets.
Matmodern bannade inte längre och överkrävde inte längre — och för mannen fordrade hon plats.
Underligt var kanske, att hon aldrig tilltalade honom annat än i sammanhang med sonen.
Kanske var det enda sättet att kunna orka hålla de löften hon givit sig själv därinne på bädden i fattiglidret?
Stegen uppöver har många sorters pinnar, och alla svikta de.
Hennes sviktade nog mest.
Många gånger höll hon sig instängd i gästrummet — som lidret nu kallades — i kamp, men hon var en stark brottare.
Ju fogsammare Thora blev, ju mer släppte sonen efter.
Han var lik en svag simmare, som fått en tung drunknad i land.
Stadsherrns etikett, »lastmärket», föll bort, styrkan kom, färgen och självkänslan.
Han blev en äkta Yxegårdare — utom i ett: han ville inte ta’ hustru!
Den skymf han låtit modern undergå glömde han aldrig, ty den hade träffat honom själv.
Till en »upprättelse» hade han lovat sig själv, att Thora aldrig skulle behöva dela makt med någon, och det löftet höll han.
Trevnaden kom till Yxegården — men den som inte trivdes, det var mannen.
Supa ensam var inte roligt, ha en foglig hustru var inte roligt.
Ingenting var roligt.
Han saknade finkeln.
Så en dag föll han ihop som en utbränd kolmila.
Ett helt år skötte Thora honom.
Öm mot honom som hustru blev hon ju aldrig, men godhet utan ömhet gav hon honom, och den känslan är en av de dyrbaraste som finns.
Sonen hjälpte henne vad han kunde med vården, och här invid sjuksängen lärde han sig förstå.
Så böt tacksamhetsmärket i honom om ägare — han blev moderns.
Äntligen en dag hängde vita lakan för fönstren En vecka senare lämnade Stadsherrn Yxegården för alltid.
Vid den hedersamma begravningen iakttogs allt gammalt — utom ett: hustrun följde inte med till graven.
När liktåget som en rökfåra ringlade sig in bland träden och försvann, stod Thora ensam på bron Tankarna kommo snabba i den stunden, och de rullade upp snabba tavlor.
Nu var hon ju gammal; håret var en åldrings, och ändå sjöd det av ungdomseld i henne.
Hon ville — bara ett — men det ville hon!
Hon ville skrika i jubel och befrielse — skrika så ropet skulle tränga in i skogen, blanda sig med rökfåran, smyga sig in i kistan och följa honom till graven — och stanna hos honom till evig tid.
Det ville hon!
Men så böjde hon djupt huvudet och gick långsamt in i fattiglidret, vars dörr hon noga låste igen.
Säg inte, herre, att vad jag nu berättat, inte är någon »händelse».
Jag säger dig, jag, att det är en av de största händelser jag träffat på i livet.
Vill du höra Thora vittna om den själv, kan du få.
Thora lever än i dag, lika sträng i kraven — men sträng bara mot sig själv.
Gossen har hon ännu inte lyckats driva till gifte.
»MICCO PAJKO»
(Namnet antagligen någon finsk förvrängning.)
Micco Pajko var en av de där, som allting »oturas» för.
Han hade legat i och bedragit folk, ända sedan han hade så pass med klokhet i sig, att han kunde bedraga, men ingen välsignelse hade det blivit av det ändå.
Han hade varit den styvaste smugglaren, som funnits på de sista femtio åren, men så bar en kamrat sig klumpigt åt, och naturligtvis blev det Micco Pajko, som fick sitta emellan; han blev till och med tvungen att fylla i böterna med fängelsestraff!
Är sådant rättvist?
Aldrig hade han varit knusslig, när det gällt att inför domstol minnas eller inte minnas en sak — bara saken förskaffat honom pengar.
Lönnkrögat hade han, månglat ut falska silverpengar hade han; ja, han hade till och med varit brännvinsadvokat, »efter han fått uppfostran», lärt att läsa och skriva.
Ja, det fanns inte ett sätt varpå en hederlig skojare kunde försörja sig, som inte Micco Pajko försökt, men, som sagt, ingen välsignelse hade det kommit av det ändå!
Arbeta tyckte Micco Pajko var avgjort värre än både fängelsestraff och böter.
Åkerlappen utanför stugan var alldeles buktig av potatis, som inte orkade komma upp utan hjälp, kornåkern låg i träde, och i fähuset bölade den utmagrade kon ständigt efter foder.
Det fanns bara en stor njutning här i livet, tyckte Micco Pajko, näst den att inte behöva arbeta, förstås, och det var »att få rysa efter ryggen».
Det skulle kännas som trillande av iskalla, våta ärter — ack!
Men ärterna skulle komma från själen.
Micco Pajko hade nerver.
Vad under då om han efter bästa förmåga försökte tillfredsställa dem?
En gång tände han på en nyförsäkrad ladugård — åt en annan.
Men då rös han för mycket och sprang efter hjälp.
Nej, lagom skulle »trillandet» vara.
Se smuggling, det var livets fina tobak!
Men vad lönade det att sörja över sådant, som han inte kunde komma åt vidare?
För att förströ sig litet hade Micco Pajko gift sig, men hade haft otur med det som med allt annat.
Hustrun var ett våp, som så förgapat sig i honom, att slå henne bäst han ville, sa’ hon ändå inte ett knytt.
Han hade inte fått rysa en gång för det kräkets skull!
Numera bara småroade han sig med att mitt i vintern vipps öppna dörren och så raskt slå ut en pyts vatten över det nyskurade golvet.
Alla de rovor, som kräket då satte på de glashala tiljorna, roade honom rätt mycket.
Eller också låste han in hennes kläder och befallde henne gå i kyrkan barhuvad och i stickestubb.
Den sista gången det hände, hade nötet behagat förkyla sig, fast det var så gott som nästan vår, och låg nu därinne och hostade som en besatt.
Nåja, det var inte Micco Pajkos affär, utan Vår Herres.
I vissa fall ansåg Micco Pajko det vara högst orätt att ingripa i Vår Herres styrelse.
Tjuv-fiska tyckte Micco Pajko också om.
Att i mörkret sakta skjuta ut ekan, doppa bladen så ljudlöst i vattnet, som om ett människoliv hängt på varje droppe, frukta varje prassel, varje slag, som fisken gjorde, och så ändå kanske vid landningen bli gripen av en stark hand och pryglad intill benen!
Ja, det var livets näst finaste tobak, det.
För övrigt hade Micco Pajko en besynnerlig förkärlek för stryk: han rent njöt av att bli väl genompryglad — det vill säga över hela kroppen och inte för hårt.
Ibland lät han till och med hustrun rappa honom med mjuka björkris, men då lipade kräket så förfärligt, skrek och jämrade sig, så att hon alldeles förstörde kalaset.
Nu hade han funnit ut, att han, genom att hårt nypa sig i fingertopparna, på egen hand kunde skaffa sig samma uppfriskande förnimmelse som vid prygling.
Sedan den upptäckten hatade han stryk.
Supa tyckte Micco Pajko däremot inte om.
En »affärsman» måste vara klar i huvudet.
Söp han någon gång på allvar, så tålde han visserligen, hur spinkig och eländig han än såg ut, mer än fem vanliga karlar, men han tyckte inte om det ändå, fast han tyckte om brännvinssmaken.
Micco Pajkos styrka var den överskärpta rävvaksamheten, och att det just var den som ruset tog med sig, kände han instinktmässigt.
Nu var emellertid Micco Pajko fast besluten att slå ett stort slag.
Han hade hittills handlat för småaktigt.
Det gällde att med ett enda tag kasta sig i toppen av trädet.
Micco Pajko satt just nu med snuggan i mun framför sin fallfärdiga stuga och räknade ut hur allt detta skulle gå till.
Han skulle först bli lönkrögare i stort, så brännvinspatron, så skogspatron och så millionär!
Det skulle gå oljat, det!
Han hade redan konstruerat — i tankarna — en skorsten med sju pipor, »som kröp efter taket som en fingersvamp».
Snoka upp rök från den, den som kunde!
Det enda, som fattades, var rörelsekapital, men det fattades alltid för genier, så det var ingenting att fästa sig vid.
Början till »storheten» var redan gjord.
Micco Pajko hade köpt en gammal panna, som skulle hämtas i kväll.
Tills vidare tänkte han bränna litet varligt i fähuset, för att »känna sig för».
Hans tämligen nyförvärvade, genom byte bekomna egendom, stugan, låg mitt i stråkvägen; det gällde först och främst att vänja dit folk!
Låna pengar till »det stora» hade han väl också kunnat göra, ty tala omkull folk, det kunde han, men det var en skavank i honom: lånade han, så ville han betala igen.
Det fanns ingen bot mot det — han ville betala.
Var han fått den skavanken ifrån, begrep han inte — såvida det inte var något slags djäkelstyg han ärvt efter modern, som också varit ett sådant där psalmsjungande våp som hustrun.
Och stjäla sedan?
Han visste att ingenting på jorden mer låg för honom än att stjäla!
Blindlyktan, murarna — hundarnas möjliga skall, folkets uppvaknande — skotten — flykten!
Han rös och njöt vid bara tanken.
Men ta mig fan — Micco Pajko svor någon gång, men ytterst sällan — att han kunde stjäla ändå!
Det enda, som tröstade honom, var att han då inte uppfostrat sig själv.
När han satt så här och spekulerade, så fick han minsann tag i en skavank i sig till.
Han dög inte till hästskojare heller!
Nog att han försökt yrket och drivit det bättre än de flesta.
Piskat och misshandlat hade han, givit kräken krut och brännvin och halvkokta ärter för att få dem muntra och trinda för stunden hade han, satt nubbar under svansroten på utkörda eländen, så de kråmat sig som »spanjorer», hade han, och ryckt skälvande ungföl i mun, så blodet forsat, hade han; men trivts med yrket — det hade han aldrig gjort.
Nej, annat var att byta klockor en afton på ett marknadstorg, omgiven av halvfulla människor, av rop och skrål, spejande ögon och misstänksamma sinnen.
Det var livets näst-näst fina tobak, det.
Och om sådant inte var att förtjäna sitt bröd på ärligt vis, så visste då inte han ...
Skada bara, att den, som bytt med honom en gång, aldrig gjorde om affären.
Micco Pajko gäspade och tänkte resa sig, men sjönk tillbaka igen och skrattade, ett sådant där försiktigt smugglareskratt, som var hans vana.
Bonden, som han skulle hämta pannan hos, hade sålt den för en hästhud och två tolvskillingar kontant — dessutom skulle han hålla hjälp till forslingen.
En hästhud!
Vem hade en hästhud?
Micco Pajko hade sagt: »sin egen hästhud».
Inte hade väl han en hästhud?
Det skulle bli ovett av, förstås!
Och vad pengarna angick — de två tolvskillingarna — de två kontanta tolvskillingarna?
— Micco Pajko rullade om tanken i sig som en tärning, slog — och vann.
Det var bonden, som hade sagt ordet kontant; han, Micco Pajko, hade bara sagt, att han skulle lämna alla tolvskillingar han ägde.
När han nu inga ägde, så ...
Det där lilla tankenöjet hade piggat upp honom så pass, att han nu orkade resa sig upp.
Men riktigt belåten var ändå inte Micco Pajko.
Pannan måste ju hämtas så gott som mitt i natten, allt för den där ohängda länsmans skull.
Alla länsmän voro rackare — måtte följa med guldtränsen, men den här var en riktig dubbelrackare, med blått band på uniformsrocken — en sup-ut förstås, ty några andra behövde väl inte märka sig som nyktra!
Skogen, som Micco Pajko skulle gå igenom, låg i ett bergsfat, över vars kanter solen aldrig nådde fullt — inte ens nu under midsommartiden.
Inte att Micco Pajko var rädd — det var han aldrig — men att bergsskogen var si och så om natten den här årstiden, det visste hela världen.
Och fast Micco Pajko inte alls trodde på spöken, så ...!
Motvilligt började han göra sina små förberedelser till promenaden.
Med ett kritstycke ritade han ett bastant kors under var sula, så vände han rocken avig och så spottade han tre gånger över vänstra axeln.
Kunde nu någon »skrymt» komma åt honom, så ...
Därpå tittade han i dörren och frågade fogligt, om hustrun ville något, innan han gick.
»Så god du är, Micco Pajko», kom det flämtande från sängen.
»Jag törstar så svårt.»
Micco Pajko ställde den halvtomma vattenmuggen bredvid hustrun — att gå till brunnen efter friskt vatten föll honom inte ens in — och så lät han dörren stå på halvglänt för att låta alla hennes välsignelser, som han av erfarenhet visste skulle infinna sig, följa sig ett stycke på väg.
Inte alls att Micco Pajko trodde på slikt, men skada mot skrymt kunde då inte litet gudsord göra.
Micco Pajko hade inte missräknat sig, välsignelserna stänkte efter honom ur dörren som droppar ur en vigvattenskvast.
Han småskrattade — men otrevligt kändes det inte.
Vägen gick över den värkande potatisåkern — så över ängen, där vinterfodret redan var avbetat — sedan återstod bara en trasig bro.
Micco Pajko tryckte bättre ned kasketten på huvudet, kände efter om han hade det skyddande kritstycket kvar i fickan, och så vek han beslutsamt av in i bergsskogens skymning.
Svalt och skönt var det härinne — men så underligt blått!
Ett klart dunkel!
Man såg allt, men ingenting såg ut som vanligt.
Trädtopparna svajade och vaggade i det döda lugnet, och när Micco Pajko kom djupare in, så märkte han, att flera av dem stego ned och läto rangliga, magra trädbarn äntra upp i stället för att dricka krafter och hälsa uppe i höjden.
Nu förstod Micco Pajko hur skogen hushållade för att kunna hålla hela sin stora skara vid liv, trots trängsel och kvävande snår.
Men styggt var det för en dödlig att se hur det gick till.
Nu gick han rakt fram med ögonen stadigt fästa på stigen.
Han mådde inte bra av det här; han rös inte, han frös — frös, så tänderna hoppade.
Vilket rassel och tissel och tassel!
Micco Pajko stannade, som om han vidrört en orm.
Framför honom på stigen ringlade sig ett långt, tumshögt tåg av de röda »hättesvamparna», med barrnålar i händerna till stavar.
»Hättefolket» kände nog Micco Pajko till.
Dit de ställde kosan, var inte gott följa efter, ty de hörde till de onda ...
Mitt i skogen var en tjärn, där tjärnfrun brukade sitta och sjunga, medan hon flätade kransar av näckrosor och säv.
Tänk, om han fick se henne!
Då blev han endera blind eller döv.
Micco Pajko tyckte, att det blå dunklet kramade honom, så bröstkorgen knastrade.
Och allt mera klart blev mörkret, och allt mera tydligt såg han allt sådant, som han inte borde se.
Om åtminstone hustrun varit med, eller åtminstone hennes böner!
Nej, stigen tordes han inte följa — bättre då ta »ginan» efter träskkanten.
Snabbt vek Micco Pajko av mot träsket, som svajade vitt i den dödsstilla luften.
Så böjde sig de ståtliga svartstråna ned, famnade den mjuka dunvippen, och så ringlade hela träsket omkring i svindlande dans, medan skratt hördes från djupet, ett lågt, surrande, ohyggligt skratt.
Vek i benen och med håret fastklibbat i pannan av kallsvett, vek Micco Pajko åt sidan, men kom så mitt bland frostfolket självt, som dansade på land i mjuka vågor, med svängande dimslöjor och band.
Var hade han lärt det?
Micco Pajko gjorde korstecknet och flydde.
Träden löste sig från sin rot, bytte plats, bugade och nego.
En formlös blå björn dansade med en guldgul älg — hela skogen var på gille.
Så ropade en röst:
»Micco Pajko!»
Så ropade tusende gäckande, skrattande röster, klara som små klockor:
»Micco Pajko, Micco Pajko!»
Nej, till svedjan måste han, ty där eld gått fram, var skrymtens makt bruten.
Så vände Micco Pajko, svettdriven och nästan dödsslagen av skräck, stegen mot svedjan.
Men han kom inte över ängen, som låg nedanför sluttningen.
Ängen var också på bal!
Den blå natt-och-dagen dansade med de blodröda tjärblomstren; guldsmidda laxblommor virvlade om med späda förgät-mig-ej, de stolta midsommarblomstren dansade ensamma.
Skalbaggar buro omkring dagg i Maria nyckelpigas skålar, och fjärilar fladdrade i tusendetal.
»Micco Pajko, Micco Pajko», ropade de klocklika rösterna.
Myrstackarna öppnade sig och lyste av millioner ljus; ur bergen kommo långa tåg av tomtar med kappor av guld och hammare av silver.
»Micco Pajko, Micco Pajko!» ropade rösterna.
Micco Pajkos kaskett var kastad av hans huvud, det skyddande kritstycket fluget ur hans ficka, och allt mera blått blev dunklet, allt mera klart mörkret på svedjan, den räddande svedjan!
Han ilade dit.
Vad var det som flög där, ljudlöst och tyst bland de bruna trädstubbarna, mellan vilkas armar smultronblommorna glänste vita?
Jo, hästar, magra, dimhöljda hästar, med blödande munnar, sönderpiskade sidor och uppsvällda bukar — hans, Micco Pajkos hästar.
Micco Pajko sjönk på knä, frossan kastade omkull honom ..
O, om han bara kunnat en enda bön, men han kunde ingen!
Det blå blev allt djupare, hästarna allt vitare och allt vildare.
Så rusade de emot honom alla — alla beto, sparkade, slogo honom, ryckte hans mun i blod med taggbetsel, ilagt, han visste inte på vad sätt, så jagade de honom i vida ringar bland de bruna stubbarna, nedåt, ned mot forsen — den svällande, dödsbringande forsen.
Nu visste Micco Pajko bara en utväg till räddning: spången, som gick över forsen.
På andra sidan om vattnet gick landsvägen, den lugna, säkra landsvägen.
Micco Pajko vände, rusade framåt i snedd och lyckades komma till spången, medan hästarna, vrenskande och svikna galopperade tillbaka till svedjan.
Men ur forsen steg ett dovt, hotande mummel, och omkring honom ropade rösterna, nu hotande, de också:
Ut på spången!
Men spången var inte ledig.
Där satt hans darrande, febersjuka hustru i bara linnet, med sin tomma vattenskål bredvid sig och sina små ynkliga tvillingflickor i knäet — barnen — som han hånat och pinat henne så för och som han befallt henne kasta »åt grisen», fast hon i stället, tagande hur mycket stryk som helst, skött och vårdat dem med tårar och kärlek, så länge de orkade leva.
Men inför detta kände Micco Pajko sig med ens säker.
De där skulle han nog rå på!
Så tog han en sten och kastade mot bilderna på spången.
Det var som om den stenen träffat hela skogen, ett sådant gny, skrik, brak och dån blev det.
Hästarna kommo tillbaka, frostfolket kom, hättefolket, tomtarna — alla kommo till!
Och vad buro blommorna mellan sig?
Ett barn — ett puckelryggigt barn — sjukt och eländigt.
»Bort, bort du!» skrek Micco Pajko utom sig.
»Jag skuffade dig ur trädet med flit — med flit, hör du!
Vad behövde du vara vackrare än jag, din bror!
Bort, säger jag, bort du!»
Ett enda rop av hat — så störtade hela skogen över honom.
»Det blå» först!
Tomtarna slogo honom med sina hammare, furorna med sina vassaste grenar, hästarna med sina skodda hovar.
Myrorna, hättefolket, alla, alla hjälpte de till.
Och hans hustru skrattade, hans puckelryggiga bror skrattade, hans små tvillingflickor skrattade allra högst.
Så mindes han inte något mer — han svimmade.
Dagen därpå satt åter Micco Pajko med snuggan i mun framför stugan.
Han såg grå och olustig ut, och grå och olustig kände han sig också, därtill så full av skam, att det kväljde honom.
Att vakna mot morgonsidan, inte mer än högst tio minuters väg från ingången till bergsskogen, med ansiktet sönderslaget av ris från granar, som han velat tränga igenom i stället för att hålla sig på stigen, och fötterna fulla av dy från träsket, dit han inte alls haft något att göra, det var — ja, trevligt var det inte.
Han hade av pur förskräckelse burit sig åt som en narr, det var vad han hade gjort — och ingen panna hade han hämtat, till på köpet.
Och så hade han diktat eller drömt en massa smörja.
Men det var ändå besynnerligt det han diktat eller drömt — mycket besynnerligt.
Han kunde höra rösterna, när han ville.
Tänk, om han inte drömt?
Visst hade han drömt — men skulle man inte möjligtvis ...?
En blixt i ett mörker bländar ...
Micco Pajko slöt ögonen; han hade sett en blixt ... blixten till bärgning ...
Han satt länge stilla med händerna knäppta bakom huvudet, vilket bevisade att han funderade djupt.
Så visslade han helt sakta — som jägaren när han ser orren lyfta och är säker på skott.
Så gick han in i stugan, där man om en stund kunde få se en underlig syn:
Micco i full fart att lära sig Fader Vår och Välsignelsen av hustrun, som grät glädjetårar.
Påföljande söndag överraskades sockenboarna av att efter den sömniga predikan se Micco Pajko, högtidsklädd och ovanligt blek, stiga upp på en hög sten och därifrån hålla ett svadande kolportörtal.
Han, Micco Pajko, hade blivit »väckt» i skogen den och den natten av Vår Herre, som låtit alla hans synder störta sig över honom som fläckiga ulvar!
Snart talade han sig varm; snart kände han vad han sa’; så trodde han vad han kände — och så ryckte han både sig själv och åhörarna med i stämningens virvel.
Det blev gråt, hysteri, vaggningar och jämmer omkring honom.