Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs Riksg:s-Kont. anvisas; den ena att vara tillgänglig, då Konungen, lill Rikets försvar, eller andia högst vigliga och angelägna ändamål, sedan liela Stats-Rädets tankar deröfver blifvit inhemtade, finnér den vara oundvikligen nödig.”
Det är detta kreditiv, som är omhandladt i den punkt af Ullål., som 1111 utgör föremål för R. o. Adis öfverläggning.
Grundlagen säger, att den anvisade summan bör vara tillräcklig.
I afseende ä dess belopp bar K. M. aflälil en Nådig Propos. till R.
St., och det lärer icke kunna af någon förnekas, att Konungen, som leder Rikets yttre politik, är bäst i tillfälle att bedöma tillräckligheten af ifrågavaride summas belopp.
Man lärer ieke heller kunna med skäl säga, alt den af K. lil. äskade kreditiv-snmoian är för högt tilltagen, då ett krig emellan verldens mäktigaste nationer, som snart kan antaga jättelika proportioner, redan blifvit földt nära vårt fäderneslands gränsor, och uti hvilken strid vi snart kunna måhända nödgas alt deltaga.
StatsUlsk. har nogsamt öfvervägt allt detta, och med anledn. af närvarande politiska förvecklingar tillstyrkt bifall till K. ilis Nåd.
Den föregide talaren bar yttrat, att han fullkomligt gillade den af K.
M. afgifna neul cal i tets-förk lai ingen, men att han ansåg, det Sverige och Norrige oundvikligen nästk. år måste deltaga i kriget.
Då jag hörde delta yttrande fällas, kunde jag ej föreställa mig annat, än att den värde talaren skulle komma till den slutsats, att den äskade kreditiv-förhöjningen vore af behofvet högeligen påkallad.
Ty den värde ledamoten lärer väl ej föreställa sig, att ordnandet af våra försvars-anslalter kan låta verkställa sig genast i det ögonblick då krigets fackla tändes.
Hr Dalman har vidare ansett, att ett meddelande från Regeringens sida, i afseende å den politik, densamma ämnar följa, borde hafva föregått eller medföljt den Nåd.
Det torde nästan vara öfverflödigt, ali inom delta hus fästa npmärksamhclen derå, att ett sådant meddelande under förhandenvorande politiska förhållanden skulle vara höjden af politiskt oförstånd, och i högsta grad olämpligt, samt endast tillfredsställa åtskilliga representanters obetänksamma nyfikenhetsbegär, tinder det alt. meddelandet kunde blifva vådligt för fäderneslandets framtid, gagneligl för våra möjligen blifvande fiender, och komprometterande för vänskapligt sinnade makter.
Slutligen anser jag mig skyldig tillkännagifva, alt de meddelanden, angide våra yttre förhållanden, hvilka blifvit mig, i egenskap af ledamot utaf Hemliga Ulsk., i Nåder gjorda,- stadgat min öfvertygelse om klokheten af, och den sannt fosterländska andan uti den politik, som vår Regering hittills följt och framgent ämnar följa.
Jag uttalar äfven den säkra förhoppning, att alla sannt fosterländska medborgare, lika med mig, djupt känna den tacksamhetsskuld, hvari vi stå till Konungen för det sätt, hvarpå han under delta brydsamma och bekvrnmerfulla tidskifte ledt fäderneslandets yttre politik.
Jag är derjemte till fullo förvissad, det Svea Rikes Den 1 November f. m. 179 Ständer icke skola jäfva de minnesvärda ord, Konungen vid detta Riksmötes öpnande uttalade, ”att Svensk Konung vänder sig aldrig förgäfves till Svenske" män, då det gäller uprätlhållandet af Sveriges ära och sjelfbestånd.”
Med bestridande af Hr Dalmans anhållan om återsemiss, får jag vördsamt begära bifall till Utlåt.
För min del vill jag icke åter ingå i den nu väckta frågan om egenskaperne hos Konungens Rådgifvare, vidare, än alt åberopa hvad jag under décharge-frågans behandling yttrade.
Nu, då frågan är om kreditivers beviljande, är det dock en. stor sak all vara, såsom jag är, öfverlygad om oegennyllan och redligheten hos dem, sorn emottaga de anförtrodda medlen.
Sju ledamöter inom SlatsUtsk. hafva reserverat sig, icke emot beviljandet af den summa 1^ mill., sora K.
M. begärt till förhöjning i kreditiv-beloppet, ulan mot dess fördelning, samt bestridt, alt hela beloppet skulle läggas på det mindre krediti vet, utan iakttagas samma förhållande, som förut varit vanligt, eller att blott en tredjedel skulle vara för krigsrustningar och två tredjedelar förvaras till dess det gällde på allvare, att krig skulle förklaras och R.
St. sammankallas; och tvenne andra reservanter hafva bestämdt uttalat den mening, alt icke vilja genom lilla kreditivets förhöjning sätta Regeringen i tillfälle att upskjnta med R.
St:rs sammankallande, när krig på allvare komme i fråga.
Likasom värdet af en gåfva egentligen ligger i det hjertelag hvarmed den gifves, så synes mig oek anslagssummors belopp icke bestämma deras vigt, utan den enhällighet, den anda, hvarmed de beviljas, och säkerligen har icke Regeringen missförstått hvarken det enhälliga ja, som från detta runi lemnats till hvad K. M. för Rikets krigsbehof begärt, ej heller de. likaså öfverensstämmande beslut om dessa angelägenheter, som öfrige Stånden fattat.
Skulle jag, lika med sistnämnde reservanter, hysa något tvifvel, alt Regeringen icke ville förena sig i ”sträfvanden för Folkens frihet och rälP\ så skulle jag ock, lika med dem, vilja sätta henne i ”nödvändighet, att, då ett afgörande steg skall tagas, åter sammankalla R.
St.”, och det kunde visserligen då vara skäl att betänka sig, innan man bifölle kreditiv-anslaget; men likaså viss, som jag vill vara, att den, som inom oss upvuxit, också vill bära ett Fingalssvärd när det gäller, lika viss, som jag är, att han känner sitt eget folks brödralag och frändskap med andra folk, känner deras historia och deras gemensamma deltagande i striderna för ljusets och den sanna frihetens sak, så kati det icke falla mig in, att tvifla, på hvilken sida Han vill ställa Sig och Svenskarne.
Jag, för min ringa del, beviljar äfven detta anslag.
Ansvarets börda för dem, som skola taga det om hand, ökas väl deraf .Men måtte förtroendet, hvarmed det lemnäs, lätta den!
Jag beviljar nu, för att en gång, när det på allvare gäller, lemna Honom och dem, som skola utföra vår sak, kreditiv på hvarje skilling jag eger, ja än mer, men det kan vara tid nog att säga det då. 12* 180 Den 1 November f. m.
Sjelfva upställningen afen fråga är, såsom en hvar nogsamt vet, af mycken betydelse då den skall bedömmas.
För min del tror jag, att StatsUlsk. vid detta tillfälle fullkomligt riktigt upslällt den sak, hvarom är fråga.
Flsk. har nemi. gjort till föremål för undersökning, först, och främst huruvida de nuvartde politiska förhållandena äro sådana, ali någon tillökning af det s. k. lilla kredit i vet bör ega rum, sam! derefter till hvilket belopp i sådant fall denna tillökning bör ivpgå.
Jag tror icke ali man här behöfver ingå i någon vidlyftig utveckling af de diplomatiska förhållanderna, för att öfvertyga sig derom, att omständigheterna verkligen äro af helt olika beskaffenhet än linder vanliga lider, samt alt följaktligen ett större kreditiv, än det vanliga, nu är af nöden.
Utan att närmare härom utlåta mig, anser jag mig' likväl böra yttra, all, enl. mitt förmenande, den politiska ställning, som Sverige f. n. inlager, är i alla afseenden fullt öfverensstämmande med den ställning, hvari den slöra tvistefrågan vid innevaride tidpunkt sig befinner.
För all härom öfvertyga sig, behöfver man endast bemärka, att sjelfva stridsämnet emellan de krigförande makterna åtminstone ännu är inskränkt till de fordringar af Vestmakterna, hvilka innefattas uti de öfver hela Europa allmänt kända s. k. 4 punkterna; och hvar och en vet, att alla dessa punkter afse endast orientaliska frågor.
De handla om protektoratet öfver Donan-furslendömena, om Donau-färlens frihet, om Hysslands öfvermakt på Svaita hafvet, samt om Rysslands förhållande till de Grekiska trosbekännarne inom Turkiet.
Alla dessa frågor äro likväl, såsom hvar man finner, blott orientaliska ämnen, som icke annorlunda kunna anses röra oss än medelbart i vår egenskap af medlem af det Europeiska statsförbundet, och jag förmodar, att ingen sansad person skulle önska Sveriges ställning i della hänseende f. n. vara annorlunda än den är.
Men å andra sidan får ej lemnäs ur sigte det faktum, alt verldens förnämsta rnakler befinna sig i krigstillstånd med hvarandra, samt alt krigsskådeplatsen lill en del är förlagd invid våra gränser.
Hvar och en torde då finna, att händelserna lätteligen kunna gestalta sig så, att det blifver för oss en tvingande nödvändighet att vidtaga sådana åtgärder, som fäderneslandets ära och fördelar kunna kräfva,. heldst ingen kan döl ja för sig, hvilken vigt vår ställning eger för de krigförande makterna.
Utan alt på minsta vis inlåta mig i några betraktelser öfver den politik, som under alla möjliga inträffande eventualiteter kan anses vara för oss den rätta och lämpliga, betraktelser, till hvilkas anställande jag hvarken är befogad eller törhända har större förmåga än mången annan inom delta hus — låter del likväl mycket lätt tänka sig, ja del är till och med snart sagdt påtagligt, att den ställning, som här i landet kan blifva nödvändig all intaga, kan komma att strida emot en eller annan af de krigförande makternas intressen.
Men vid öfvervägande häraf, måste det vara för en hvar tydligt, af hvilken vigt det är, att vid ett sådant tillfälle, vara fri och sjelfständig i sina handlingar.
Då jag här talar om handlingens frihet och sjelfständighet, menar jag naturligtvis icke någonting absolut, ty då hvars och ens, vare Den 1 November f. m. 181 sig samhälleis, eller individens frihet, alltid är inom vissa gränser hunden af moraliska lagar och materiella medel, så kan man derom verkligen säga som den vise i forntiden: alt fri är ingen utom Zeus allena; men jag afser det, som hvar och en lärer medgifva, eller att handlingeos värde hetor af dess frihet, och att, då denna är beroende af de materiella medlen, så bjuder klokheten, alt dessa på förhand ombesörjes, så att man ej i ett afgörande ögonblick saknar förmåga att bestämma sig sjelf.
Af hvad jag nu haft äran i största korthet antyda, vill det synas mig vara alldeles klart, alt omständigheterna verkligen äro sådana, att den summa, som under namn af lilla kreditivel bör finnas lill Regeringens förfogande, vid delta tillfälle nödvändigt måste ökas betydligt utöfver hvad som under vanliga förhållanden varit befintligt.
Hvad beträffar den sednare delen af frågan, eller huru myckel som bör anvisas såsom kreditiv, så beror detta naturligtvis på beskaffenheten af de åtgärder, hvilka behöfva vidtagas.
Men dessa åtgärder äro i sin ordning beroende af omständigheter, hvilka ännu icke äro tor handen, eller kunna af någoD, jag vågar påstå det, med någon grad af säkerhet ens förutses.
Försigtigheten bjuder dock, att man gör sig beredd på att kunna fylla åtminstone de mest trängande af de behof, som finnas, och som ytterligare kunna upstå.
Del är visserligen sannt, att mycket i sednare lider blifvit gjordt i och för vårt försvarsverks ordnande, men det är lika sä kert, alt mycket ännu återstår alt göra, och deribland åtskilligt, som aldrig kan vara skäl att verkställa, förr än närmare hehofvets stund, såsom t. ex. upköp af hästar för Artilleriet och trossen, samt en del sjukvards-attiralj m. m. dyl.
Del vore naturligtvis en misshushållning, alt i fredstid alltid vara försedd med en mängd dylika effekter, hvilka ej beböfvas förr än vid det tillfälle, då en utrustning af arméen eller flottan måste ega rum; men i händelse en sådan skall ske, måste dock någon tid förut allt-detta anskaffas.
De, som något känna krigsyrket, veta della lika väl som jag, och jag behöfver således ej härom mycket orda.
Man bör dessutom ihågkomma, att den summa, som nu är begärd, icke är ett anslag till något bestämdt ändamål, alldenstund detta ändamål ännu icke är, åtminstone till alla delar, gifvet, utan blott en tillgång, hvarom man försäkrar sig, för den händelse, att behofvet gör dess användande nödvändigt.
Summan är visserligen betydlig, det måste medgifvas, och del kan ej vara i och för sig sjelft någonting angenämt, att behöfva upoffra betydliga summor; men för vinnande af ett sådant ändamål, som del, hvilket afses med ifrågavar:de kreditiv, kan icke någon summa vara för stor.
Det har, till Svenska namnets heder, vid otaliga tillfällen visat sig, att Sveriges folk aldrig varit kallsinnigt eller ogent, då dess Konungar fordrat upoffringar för fäderneslandets ära och välfärd.
Detta folk har tvärtom, så i framgångens som motgångens dagar, tåligt underkastat sig otroliga ansträngningar; det har för fosterlandet offrat sina sista tillgångar, sina sisla söner, och det skall icke eller nu, om det ännu en gång för en rättvis sak skulle kallas till vapen, ett ögon - 182
Den 1 November f. m. blick tveka att frimodigt samlas kring de gamla äro- och segerrika fanorna.
Jag är viss derpå, att
Svenska nationens ombud icke vid detta tillfälle skola underlåta, att sätta Sveriges Konung i stånd, att kunna säga, till sitt folk. detsamma, som en af nutidens ulmärklaste skalder sagt lill sitt land: ”Var fritt, var gladt, var tryggt!” — och i främsta rummet vet jag, att R. o. Ad., som säkerligen icke hyser något misstroende, att de äskade medlen skola, illa eller onödigtvis användas, skall skänka sitt bifall lill hvad Konungen ansett vara för fäderneslandets väl behöflig!.
I en fråga af den framtidsbetydelse, som denna, tror jag det vara rätt att yttra sin mening, derföre att tystnaden kan gifva en missvisning om nationens tänkesätt i delta ämne.
Till en början får jag tillkännagifva, att jag uplräder för att tillstyrka bifall till Ulsk:s förslag.
Väl må jag bekänna, alt i den nyss föregtde talarens i öfrigt intressanta anförande förekommo några ord, som möjligen skulle hos mig kunna framkalla tvekan, huruvida jag rätt upfattat frågans ställning.
I Hr Gripenstedts anförande förekom nemi. det nitrycket om Regeringens politik, att den kunde blifva ”mot hvad andra makter, en eller flere skulle önska”, och möjligen skulle lili förutsättningen, att Regeringens politik skulle på en gång kunna stöta flere, märk flere makter, kunna ligga en mening.
Om så är, vill jag för ingen del ansluta mig lill den.
Vidare har samme talare anlydt, att det äskade kreditivet skulle erfordras ”vid utbrottet af ett krig”, således ej till förberedande rustningar, såsom jag hade föreställt mig.
I sådant fall skulle del ju varit tillfyllestgörande att anvisa beloppet, såsom åtskilliga reservanter yrkat, på det s. k. stora kreditivet.
Men jag hoppas hafva missförstått dessin talarens ord, och vill ej vidare fästa mig vid dem.
Med den förste talaren, som upträdde i denna fråga, kan jag ej instämma deruti, att denna fråga bör betraktas såsom en kabineltsfråga eller ett förtroende-votum, så att man bör ställa bifall eller afslag i beroende af större eller mindre förtroende till Konungens Rådgifvare.
För det första anser jag denna annars konstitutionell vigtiga grundsats endast högst sparsamt och med största urskiljning böra tillämpas, hvartill tidpunkten nu icke synes inbjudande.
Må man ogilla Mioistérens system — Rädgifvarnes offentliga verksamhet — deras rådslag, och på denna väg söka en önskad förändring, men ej, för att sätta dem i trångmål, äfventyra
Rikets väl!
För det andra behandlas icke frågor om den utrikes politiken af samtlige Rådgifvare.
Med minne af och erkänsla för den kloka utrikes politik, som fördes 1848, och nöjda med den, som under nuvar:de brydsamma förhållanden hillills blifvit förd, ser jag icke något skäl att hysa misstroende lill de blifvande rådslagen i denna fråga.
Det är sagdt, ”att Utsk. bordt begära en närmare utredning af Regeringens tankar i frågan.”
Visserligen har det förekommit nedstämmande, till och med sårande, då raan i utländska tidningar har fått hemta underrättelser om vår Regerings beslut i utrikes po - Den 1 November f. m. 183, liliken långt förr än de blifvit meddelade åt egna uudersåler.
Mea detta galler naturligtvis endast fait aecompli eller redan fallade beslut.
Regeringens innersta tanka, i afseende på förbaudenvarande eller föreslående underhandlingar, vill jag ej begära att få veta, emedan jag icke tror det skulle vara nyttigt om den blefve på förhand diskuterad.
Hvad angår den form, hvarunder kreditivet är hegardt, instämmer jag i den åsigt, Hr
Dalman derom yttrat, icke blott i afseende på ofullständigheten af det den Kongl.
Propostn åtföljande protokoll, utan äfven derom att, om K. M. hade, med afseende på de yttre poliska förhållanden och deras möjligä inflytande pä vår ställning, begärt ett serskildt anslag för kompletterande eller ökande af våra krigsförråder, ordnande af vår flotta, öfning af våra trupper, hade ej den tvekan, som nu upstått om ändamålet, egt rum, och tvifvelsutan hade också då summan utan all gensägelse i alla Stånd blifvit bifallen.
Men då kreditiv-formen förr blifvit begagnad och är i 63:de §:n R.F. legaliserad med de orden ”för Rikets försvar”, vill jag ej betrakta denna form såsom ett hinder för bifall.
Sistnämnde talare yrkade, att ett vilkor sine qua non för medlens beviljande skulle fästas, det nemi., att de ej finge användas för neutralitetens värnande med vapenmakt.
I denna tanka instämmer jag fullkomligt, och skulle anse del i hög grad missledande för Regeringen, om ett bifall till Utskrs förslag ansåges innebära en yttrad önskan, alt neutraliteten mätte, under hvilka inträffande förhållanden som helst, i det yttersta varda uprälthållen.
Jag bekänner alt StatsUtskrs motiver äro så uppställda, att man lått kan komma lill detta missförstånd om dess mening.
Del nu af Ctsk. angifna ändamålet är ”vårdnaden örn Rikets oberoende och sjelfbestånd”, och sammanställer man detta med det ändamål, hvarföre föll. vinter ett anslag begärdes och beviljades, nemi. ”neutralitetens uprätlhållande”, kan man svårligen vid första intrycket undgå en sådan upfatlning.
Men då jag icke ville tro, att Ulsk. kunnat haft för afsigt, alt tillstyrka en osvensk politik, företog jag mig, alt undersöka, om ej en helt annan mening kunde ligga i detta uttryck, och jag har deri funnit, att en hell annan betydelse, än neutraliteten quand-méme — en betydelse, den jag fullt gillar — ligger i de anmärkta orden ”vårdnaden om Rikets oberoende och sjelfständighet.”
Den korta förklaring StalsUtsk:s Ordförtde afgifvit öfver Utskrs åsigter har bidragit, att öfvertyga mig, det min upfatlning är riktig.
Se här, mine Hrr! den tankegång jag följt till utforskande af StatsUtsk:s mening och huru jag upfattat den.
Den tid är visserligen längesedan förgången, då man föreställde sig, att en nations sanna ära och lycka stöde att vinna på eröfringens väg, då folken ännu voro så förblindade, alt de villigt offrade sina tillgångar, sitt lugn, sitt blod, för att tillfredsställa Monarkernas äregiriga begärelse efter landvinningar, hvilka oftast, långt ifrån att gagna de eröfrande nationerna, endast för dem medförde nya plågor, nya förvecklingar, nya anledntr att sysselsätta sig roed sköfling af andras egodelar, i st. f. att egna sig åt vårdnaden om egna.
Att inkräktniDgarne icke medföra någon lycka för folkeu, det se vi på 184 Den 1 November f. m. tillståndet i de länder, sora äro sammansatta af Bera nnderknfvade nationer.
Hvilka folk äro väl olyckliga re- än dessa, som sammanhållas med bajonettens makt?
Och afwndsvärdt malle i sannina ej heller vara, att föra spiran öfver inbördes fiendtligt sinnade stammar.
Men då nationers sanna lycka icke består i omfånget af det välde, hvarunder de lyda, utan i deras förmåga, alt tillegna sig all den både intellektuella och materiella förkofran, som sedlighet och idoghet kunna skänka — eller med audra ord, då nationers lycka ej är att söka på den extensiva, utan på den intensiva vägen, betingas hon dock af eli vilkor, som är oeftergiflig!, och detta är tryggheteD, dess efterkommande till godo, att det älskade fäderneslandet skall till sina yttre gränsor vara skyddadl för våldkräktning!!', alt den frihet till person och egendom, flen jemnlikhet i rättigheter, med ett ord de fria samhällsformer, hvarunder man blifvit npfödd, och dem man från sin barndom lärl att värdera, icke skola kränkas af våldets och mörkrets makt.
Ja, mine Hrr! det är denna trygghet, som erfordras för en nations kraftiga utveckling till ära och välstånd.
Det kan icke vara något annat, än denna trygghet för framtiden, som Ulsk. afser med omvårdnaden om Rikets oberoende och sjelfbestånd, och månne det då vore rätt — manne det då vore försvarligt att åsidosätta något, som befordrade en sådan trygghet?
Månne den ej vore värd stora ansträngningar — ja till och med stora upoffringaV?
Endast den lättsinnige kan, ulan iakttagande af nödiga försigtighetsmått, odla sin torfva vid brädden af en våldsam flod, som hotar att endera dagen, under en öfversvämning, sköfla frukten af hans flit och möda.
Den omtänksamme vet, att med pålverk och dammar värna sig och egendom mot flodens våldkräktniugar.
Och skulle för honom det oväntadt lyckliga förhållande inträffa, alt vänner och grannar, mäktigare och rikare än han, skulle finna sin uträkning vid att företaga ett arbete, större äii hans egna krafter möjligen kunna medgifva, alt nemi. tämja den våldsamma floden, erbjudande honom alt, för så vidt han dertill ville bidraga, gifva slrömfåran en från hans område så aflägsen riktning, att den ej mera kunde för honom vara vådlig, — månne han då borde lägga armarne i kors, och undanbedja sig della biträde?
Villigt erkänner jag, att mannen i dalen bör vara försigtig — ej på fagra ord, ulan pä fast aftal, gripa verket an.
Men för ingen del må han, om anbuden äro allvarliga, försumma ett tillfälle, som kanske aldrig mera återkommer hvarken i hans eller hans efterkommandes tid.
Tillämpningen af denna enkla liknelse gör sig sjelf.
Må den dock ej så förstås, som skulle jag icke veta alt värdera fredens välsignelser under den dag, som är; men jag vill icke köpa dem med upoffring af lugnet för den dag, som kommer.
Och hvarifrån företrädesvis, om ej från Svenska Riddarhuset, eger Svenska folket anspråk, att förnimma det röster höja sig, som slå i samklang med deras ingalunda neutrala känslor och tänkesätt!
Icke har den 40- åriga freden försvagat vårt mod, försoffat vår håg, eller förlamat våra krafter; icke har den utplånat ur Svenskmanna-sinnena den kri - Den 1 November f. m. 185 giska anda, som tillhört våra fäder och som gifvit utmärkelse åt de frejdade namn, som mången af Eder, mine Hrr, har den lyckan att bära!
.lag bifaller förslaget, under hopp att hafva rätt upfattat dess betydelse.
Palmstjerna, Carl Otto: Att R. o. Ad. skall be döma denna fråga från dess rälla sida, derom är jag fullt föivissad, och vill derföre icke heller uptaga tiden med utvecklande af de skäl, som uppenbarligen ligga till grund för K. M:s Nåd.
Propos. och StatsUtsk:s deraf föranledda Ullål.
Men jag anser mig ej böra lemna obesvärad! åtskilligt af hvad Hr Dalman ytlral, helst jag derigenom blifver i tillfälle alt lemna en nplysning, som torde skingra en af nämnde talare och flere med honom hyst villfarelse.
Jag ämnar icke följa Hr Dalman på den politiska utflykt han företagit 'sig, icke heller till besvarande uptaga de hårda ord, som jag i hans anförande fåll upbära.
Jag är så van alt höra mig och mitt offentliga handlingssätt häftigt och bittert klandras, att Hr Dalmans anfall ingalunda öfverraskal mig; men jag är trygg i medvelandet, att jag alllid sökt att efter bästa förmåga och insigt upfylla de kall, som varit mig anförtrodde, och derföre studsa äfven alla tadlets pilar tillbaka från den sköld, hvarmed en mångårig, oförvillig Ijenstemannabana mig försell.
Den uplysning, jag nyss nämnde mig ämna meddela, afser Hr Dalmans fråga, hvarföre icke Regeringen af Norriges Storihing äskat medel för de behof, lill hvilkas fyllande det ifrågavaride krediti vet är begärdt.
Jag ber den värde anmärkaren bemärka, att de Norrska förhållandena, hvilka i mångå hänseenden äro olika med våra, jemväl äro det i financielt afseende.
Förutom ganska betydliga extra medel, som der finnas till Regeringens disposition och mycket öfverstiga de belopp, som under namn af exira medel äro fördelade på våra hufvudlil lar, är hela stalskassan i Norrige uti Regeringens förvar, och kan således i nödfall slå till dess förfogande.
Regeringen eger derigenom i sin makt, att använda öfverskotlena å Stats-Verkets inkomster; naturligtvis under det ansvar, som i allmänhet medföljer Regeringens åtgärder.
Här åter ingå öfverskotten af slatsinlraderna till Riksg:s-Kont:l och Regeringen har egentligen inga andra medel till sin disposition, än de, som blifvit af R.
St. för bestämda ändamål anvisade, och derföre måste äfven Regeringen på förhand af R.