Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för att utveckla sig i en rigtning, som ger qvinnan detta djupa värde genom huslighet och stilla dygder, tror jag hennes uppfostran i hemmet under en ädel moders kärleksrika vård och inseende vara nödig; och jag kan desto mindre biträda Ekon.- Utsk:ts pag. 4 antydda åsigt, att offentliga skolor böra vara äfven för qvinlig ungdom tillgängliga.
Väl bar jag ifrat för lärarinne-seminariers stiftande i vårt land, men det har just afsett, att åt husmodren i sitt hem förskaffa utväg lill att få döttrarna undervisade af grundligt danade inhemska lärarinnor, utan att behöfva hvarken hålla barnet i pension eller vara nödsakad, såsom ofta hittills, att draga hit utländskor, hvilkas värde kanske ej kan vara så säkert kändt.
Ekon.-Utsk:t har visserligen sökt förbättra sitt förra förslag medelst att i sin text nu uppställa vissa undantag; men på samma gång ifrar Utsk:t i sin motivering mot alla bestämda kathegorier oell skiljegränser, sägande »ett utstakande af råmärken skulle blifva mer eller mindre godtyckligt.»
Men då äro också Utsk:ts egna, nu uppställda skiljegränser godtyckliga.
Märkligt nög yttrar sig Utsk;t, pag. 4, sålunda: »Qvinlighet, hvilken beror af en naturlag, lärer val ieke kunna upphäfvas genom de lagar, samhället uppställer för qvinnans verksamhet.»
Mycket sannt; men just derföre synas dessa lagar böra stiftas i öfverensstämmelse med, ej oberoende af denna hennes på naturlag grundade egenskap alt vara qvinna, icke man.
Beredvilligt böra vi emellertid för qvinnan öppna den bana, hvartill hennes anlag kunna utan förfång för hennes qvinnlig - 332 Den 19 April. het, egna sig; och det är utur denna synpunkt R. o. Ad. fattat sitt beslut, sorn R. o. Ad., under fortsatt enahanda välvilligt aktgifvande på samhällets och qvinnans förenade bästa, nu täcktes finna skäligt vidblifva.
.lag kan icke instämma med Frih. Alströmer att [Jtskds förslag skall vinna seger i förstärkt StatsUtsk-, i händelse l>. o. Ad. vidblifver sitt förut, fattade beslut, och tror att Frih. Alströmer, lika litet som jag, deruti eger någon profetisk förmåga. [ afseende på Frih.
Alströmers yttrande att förslaget i sjelfva verket vore en obetydlighet, så hemställer jag, om en skrifvelse lill K.
M:t i den syftning lJtsk:t föreslagit, vore en obetydlighet.
Jag tycker tvärtom att en sådan skrifvelse från R.
St:r är ganska vigtig och att den innefattar en fullmakt för K.
M:t att dervid göra och låta sorn honom godt synes.
I)å jag, för min del, hoppas alt den mening jag hyser kan komma att vinna seger i förstärkt (Ilsk., så får jag fortfarande anhålla att R. o. Ad. ville vidblifva sitt förut fattade beslut.
Att Preste-Ståndets afslag skulle blifva kontrapropos. i förstärkt Utsk., anser jag vara omöjligt, ty 'oteringspropos. måste efter milt förmenande uppställas mellan Utsk:ts förslag och R. o Ad:s beslut.
I sednare fallet lår jag fästa det Höglofl Ståndets uppmärksamhet på de inkonseqvenser, sorn i dess beslut finnas.
På samma gång R. o. Ad. t. ex. anser att qvinna skall få blifva doktor, lörnekar man henne att taga examen. R. o. Ad. erbjuder qvinna att blifva lärarinna vid elementar-läroverken, men glömmer att dertill fordras filosofie doktorsgrad, hvilken Professor Ribbing anser omöjlig för henne att taga,, hvadan R. o. Ad. erbjuder henne något som är fysiskt omöjligt.
Ännu mindre hållbar är den logik, Hr Olivecrona framställt.
Han säger nemligen att då man icke kan hjelpa de 308,000 qvinnorna, så vore det icke skäl att hjelpa någon, men af det stora antalet karlar kunna ju icke heller alla blifva tjenstemän.
Liljencrants har sagt att hvarje bemödande, som går ut på att rubba qvinnans bestämmelse, måste verka skadligt.
Jag deremot anser att bildning icke kan skada en qvinna mera än en karl och anser således äfven att. hon dertill bör ega lika rättighet.
1 de flesta fall erbjudes henne så få fördelar på embetsmannabanan att hon väl icke kommer att deråt egna sig, men hvad läkarekonsten beträffar, är det en annan sak.
Liljencrants talar äfven om huru olyckligt det skulle vara, om qvinnan fick lära sig något, men dervid kan jag icke låta bli alt länka på det katolska presterskapet, som anser det sorn en olycka att menskligheten läser den Heliga Skrift.
Då jag således vågar påstå att Gtsk:ts förslag i grunden är rigtigt och tillämpligt, vågar jag fortfarande anhålla om propos. på detta förslag.
Deu 19 April. 333 Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats, dels att IL o. Ad., med frånträdande af sitt förut fattade beslut, skulle bifalla Utsk:ts förevarande förslag, och dels att R. o. Ad. måtte vidblifva det förra beslutet och afslå förslaget; framställde Hr Gr. o.
Landtm, lörst propos. på frånträdande al det förra beslutet och antagande af Utsk:ts förslag, hvarvid svarades många nej jemte åtskilliga ja, och sedermera propos. på det förut fattade beslutets vidblifvande och alslag å meranämnde förslag, då svaren utföllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Upplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den som vill, att R. o.
Ad., med frånträdande al förut fattadt beslut, skall bifalla Allm. Besv.- o.
Ekon.-Utsk:ts i Utlåtit N:o 75 framställda förslag i fråga om utvidgande af qvin nans medborgerliga rättigheter, röstar Ja; Den del ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. detta förslag och vidblifver sitt förut i frågan fattade beslut.» Sedermera företogs voteringen och belunnos vid dess slut rösterna hafva utlällil sålunda:
Föredrogs ånyo Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 26 och 28 sistl.
Mars bordlagde Betänk.
N:o 5, i ani. af väckta motioner om skjntsbesvärets ordnande och öfvertagande al Staten, m. m.
Hr Wolffelt, Maurit/, Constantin:
Då man genom ett bifall till de tre första punkterna binder sig såväl med afseende å besluten som motiveringen vid de derefter följande, får jag hos Hr Gr:n och Landtm:» anhålla om propos. derå, att föredragningen af förevarande Betänk, må ske sålunda, att de sista punkterna lörst företagas till afgörande, och, sedan beslut deröfver blifvit fattade, de i Betänk:t främst ställda punkter må i ordning till behandling förekomma.
Jag anhåller att få förena mig uti det förslag, med afseende å föredragningen af detta Betänk., son) blifvit af den siste talaren framstäldt. 334 Den 19 April.
Sorn det är mig omöjligt att veta, i livad mån det af Hr Wolffelt föreslagna föredragningssätt kan inverka på besluts fattande med afseende å nu föreliggande Betänk., kan jag i detta ögonblick hvarken rösta för eller emot nämnda förslag, .lag tager emedlertid för afgjordt, att de af R. o. Ad:s ledamöter, som ämna taga del uti diskussionen angående detta Betänk., besinna, i hvad mån den ena punkten kan slå i sammanhang med, eller utöfva inflytande på den andra, och det står derför de båda föregående talarne öppet att fästa B. o.
Ad:s uppmärksamhet på, i hvad mån ett sådant förhållande de olika punkterna emellan eger rum.
Jag tror således, att det vid föredragningen är skäl att följa den ordning, hvaruti punkterne äro i Betänk:t uppställde.
Jag anhåller att få fästa Gr.
Lil jencrants’ uppmärksamhet derpå, att de punkter, hvilka enligt Hr Wolffelts förslag skulle först föredragas, innefatta sjelfva lagförslaget, då deremot de öfriga punkterna innehålla endast afstyrkanden af i ämnet väckta motioner.
Uti de första punkterna hafva emedlertid influtit åtskilliga motiver, hvilka icke slå i öfverensstämmelse med sjelfva lagförslaget, ej heller med de åsigter, sorn af R.
St:r vid sednaste riksdag i denna fråga uttalades, ehuru Utsk:t kommit till samma slut, som R.
St:r vid nämnda riksdag lade till grund för sin skrifvelse till K. M:t.
Detta är anledningen, hvarför jag anhåller om bifall till det af Hr Wolffelt med afseende å föredragningen framställda förslag.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Då Hr Wolffelt fram ställde sitt förslag, kunde jag icke rätt fatta, hvad hans mening egentligen var.
Han yrkade nemligen, att man, med förbigående af de första punkterna, skulle främst till behandling företaga de sednare; men hvilka de sednare punkterna äro, omnämnde lian icke.
Sprengtporten har emedlertid i detta hänseende upplyst, att de sednare punkterne äro de, som innefatta det af Utsk:t framställda lagförslag.
Då emedlertid de första punkterna och Utsk:ts dervid fogade motivering innebära grundsatser, hvilka i denna fråga äro af högsta vigt, anser jag dessa punkter böra först till behandling förekomma; hvarför jag anhåller, att punkterne måtte föredragas uti den ordning, hvaruti de äro i Betänk:t uppställda.
Hr von Koch, Nils Samuel: l’å sätt Frih.
Sprengtpor ten redan upplyst, innefatta Utsk:ts hemställanden å sidan 11 och 12 endast afstyrkanden af väckta motioner, då deremot å sid.
13 förekommer Utsk:ts egentliga tillstyrkande.
Lika med Hr Wolffelt anser jag, alt det skulle lända till största reda, om man först företoge till afgörande den å sid.
13 gjorda hemställan, synnerligast derför att man genom att förut fatta beslut i de första punkterna skulle binda sina händer med afse - Den 19 April. 335 ende å de sednare.
Jag får derför förena mig uti det förslag med afseende å föredragningen, som blifvit af Hr Wolffelt framstäldt.
Frill, af Ugglas, Gustaf:
Ehuru jag för min del kom mer att biträda det beslut, hvaruti Utsk:t i första punkten af förevarande Betänk, stannat, måste jag dock ur principiel synpunkt motsätta mig det af Hr Wolffelt föreslagna föredragningssätt.
Första punkten innehåller nemligen ett svar på det allmänna förslaget, att skjutsbesväret måtte helt och hållet skiljas från jorden och ölvertagas al Slaten.
Innan denna punkt är afgjord, torde det icke vara lämpligt att öfvergå till de delar af Betänk:t, hvilka innehålla förslag lill förändringar i nu gällande förhållanden Om nemligen R. o. Ad. skulle ogilla Utsk:ts hemställan i första punkten, så föranledes deraf en återremiss, hvilket kan hafva till följd, att den sednare punkten kommer att helt och hållet förfalla.
Om återigen R. o. Ad. gillar Utsk:ts förslag i sednare punkten, har man i och med detsamma afskurit möjligheten att pröfva den första.
Jag anser det således nödvändigt, att första punkten först förekommer till behandling; hvadan jag anhåller, att den ordning, hvari punkterna blifvit af Utsk:t uppställde, måtte vid föredragningen följas.
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom återlemnats).
Med den kännedom, jag eger, angå ende de Hrr:s åsigter, hvilka först yttrat sig, kan jag icke fatta, hvarför dessa
Hrr vilja behandla frågan på ett bakvändt sätt.
Jag vet nemligen, att dessa
Hrr påyrka skjutsbesvärets skiljande från jorden och öfvertagande af Staten.
Angående denna fråga, har Utsk:t yttrat sig i första punkten af Betänk:t, och jag kan icke finna annat, än alt det bör ligga i dessa Hrr:s intresse att få först yttra sig rörande denna angelägenhet.
För min del lår jag fortfarande anhålla, alt föredragningen måtte ske i den ordning, som blifvit af Utsk:t följd.
Hr Wolffelt: Jag ber om ursäkt, alt jag, första gången jag hade ordet, icke mera positivt framställde mitt yrkande.
Min önskan var, att föredragningen skulle börjas med Utsk:ts hemställanden å sid. 13.
Då emedlertid det af mig framställda förslag mött så mycket motstånd, oell det icke torde vara skäl att till det yttersta vidhålla en önskan, som icke är delad, vill jag icke längre motsätta mig det föredragningssätt, som Ståndets fleste ledamöter synas löredraga, utan afstår från mitt gjorda yrkande.
Ehuru jag (inner det besynner ligt, att Utsk:t uti sitt Betänk, före den första punkten låtit in - 336 Ben 19 April. ilyta den motivering, som egentligen icke med denna punkt eger sammanhang, får jag dock erinra derom, alt alla vägar bära till Rom, och då det, på det hela taget, kan vara likgiltigt i hvilken ordning (öredragningen sker, vill jag icke längre motsätta mig, att den af Utsk:t föreslagna ordning må vid föredragningen iakttagas.
Då Hr Wolffelt och Frih.
Sprengtporten alstått från de yrkanden, som med afseende å föredragningen blifvit af dem framställde, vill icke heller jag vidhålla min i enahanda syftning gjorda anhållan, utan alslår derifrån.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att i afseende å sättet för det ifrågav:de Betänk:ts föredragning endast blifvit yrkadt, att detsamma måtte punktvis företagas till afgörande, med iakttagande af den ordning, hvari punkterna i Betänk:t finnas upptagne; och hemställde Hr Gr. o Landtm., huruvida It. o. Ad. härtill ville lemna bifall.
Till följd häraf förekom nu Utsk:ts å sid.
11 gjorda hem» ställan.
Hr Wolffelt, Mauritz Constantin, anförde skriftligen:
Jag har dragit mycket i betänkande huruvida jag skulle deltaga i denna diskussion eller ej, icke derför att icke ämnets vigt synes mig stor, utan derför att jag vore oviss om under nuvarande förhållanden skjutsfrågans lösning ändamålsenligt kan vinnas.
Representationen, som vid hvarje riksdag sedan lång tid tillbaka behandlat den och stundom erkänt det principielt riktiga i skjutsningsbesvärets öfvertagaude af Staten, har likväl aldrig velat ingå på verkställandet af detta öivertagande, hvilket ifrigast blifvit yrkadt af Bonde-Ståndet; — men då de Heste af de tre andra Stånden till en del resa på det förras bekostnad, kan man finna förklaringen härtill.
— Regeringen, som med ett frihandelssystem quand méme och genom att utsätta idkarne af vår modernäring för täflan med verldens alla länder, under det näringen tryckes af skatter, serviluter och onera af mångfaldigt slag, hade, som (nig synes, handlat både klokare och för näringens bestånd oell förkofran bättre, om den, innan täflan öppnades, sökt medverka till borttagande af de onera, som tyngst och skadligast inverka på jordbruket, och bland dessa intager utan tvifvel skjutsskyldigheten främsta rummet.
Så har emellertid icke skett — och mycket bopp att Regeringen nu skulle göra det, finues icke heller.
Ehuru jag således icke kan hysa snart sagdt något hopp att vid denna riksdag få skjutsfrågan löst Den 19 April. 337 löst på det enda sätt, sorn kan tillfredsställa mig och den skjutsande jordbrukande befolkningen, vill jag dock yttra några ord.
Man framhåller ständigt att det vore en skänk åt jordbrukarne, örn detta dem åliggande skjutsningsbesvär öfvertoges af Staten; men, Mine Hrr, så är det ej.
Beträffande det ekonomiska i denna fråga, bar det alltid såsom grundsats varit erkändt, att skjutsersättningen borde af den resande bekostas.
Genom att fixera legan genom kongl, författningar har denna kommit i ett missförhållande till den kostnad, sorn resandes lörtskalfande medförde; under lång tid inträffade, hvad som ännu flerstädes eger rum, att den resande åkte för allt för bdligt pris.
Så länge man icke vill medgifva att entreprenader skola upprättas mot skjutslega till det belopp som erfordras, utan anser som en civilisationens fordran att trafiken inom landet ej allenast göres möjlig, utan äfven billig, så kan väl ingen bestrida att denna civilisationens fordran är Statens ändamål att främja, och att det offer, som härför fordras och hvilket är en skan k, icke till de skjutsande utan till de resande, äfven måste af Staten lemnäs.
Att en klass af yrken skall ensamt bära tungan för hvad Staten i sin helhet obestridligen bör bära, kan ej vara rättvist, ej gagnande.
Man säger att om än skjutsskyldigheten icke är ett jordbruket genom formligt beslut åliggande onus, så har den dock en 600-årig häfd för sig.
Den som detta tror, hänvisar jag till den utredning af dessa förhållanden, som Ekon.-Utsk:t lemnade vid 1856—58 årens riksdag.
Med den 600-åriga häfden förhåller det sig emellertid så, att ända ifrån Magnus Ladulås’ tid intill Garl den niondes, regeringen sökte att beveka bönderna till att jemte gästgifvarne eller tavernarne hjelpa de resande fort, men utan att detta någonsin biet dem ålagdt såsom positiv skyldighet.
En förordning af år 1491 visar huru uppfattningen häraf förekom på den tiden.
Der står, »att ingen, hvarken andlig eller verldslig, fattig eller rik, skulle emot vanlig ersättning undandraga sig att vägfarande herbergera och förhjelpa.»
Häraf kan man ej söka häfd att skjutsskyldigheten är ett den oprivilegierade jorden ensamt åliggande onus.
I konung Johan den tredjes patent af den 1 September 1584 stadgades att adeln och statens tjenare, då de i rikets ärenden foro, skulle vara berättigade alt af gästgifvaren erhålla skjuts mot viss lega och derför förses med ett »besynnerligt vartecken», men den som icke egde något sådant uppvisa, fick komma öfverens med gästgifvaren om lega, hvarom icke »så må den gå till fots, som sjelf icke häst häfver.» Konung
Carl den nionde tillkommer den tvetydiga äran att först hafva befallt att enskilde resande skulle erhålla skjuts mot viss lega; men kort derefter 1615 förklarade hans son Gustaf Adolf, att resande i enskilde ärenden icke ovilkorligen vore berättigade till skjuts, utan finge derom »förlikas med tavernarne det bästa de vele!» Först genom gästgifveriordningen af den 1 Oktober H.
IV. 22 338 Den 19 April. 1649, då grunden lades för reservskjutsen, skall man, ehuru ej heller då fullständigt, räkna skjutsens häfd — vi hafva då denna häfd ej mer än 200-åris, men äfven under den närmast derefter följande tid, eller intill 1734, så hemödar sig Staten att genom upprättade gästgifverier söka befordra resande, och då flera hästar fordrades än hvad från dessa gästgifverier kunde erhållas, så skulle de närmast boende bönderna »sina hästar släppa till för så mycket penningar som skjutsförordningen förmår och gästgifvaren eljest norde bekomma.»
— Det visar sig således, att den egentliga häfden för den oprivilegierade jordens skjutsskyldighet hopkrymper betydligt i afseende å tiden.
Men, Mine fli r! om än en häfd kan åberopas, så frågar jag, om tungan af detta onus under nuvarande tid kan jemlöras med tungan deraf i början af 17:de århundradet; betänkom tillväxten af de resandes antal, postbefordringen, tidningshefordringen, tjenstemäns resor rn m., och på samma gång som tungan af nämnde onus ständigt tillväxt, har betalningen derför, som enligt grundsats och äfven enligt häfdens vittnesbörd bort vara skälig, stätt i ett motsatt förhållande.
Kan man vilja ur rättvisans, ur billighetens synpunkt, låta detta längre lortfara, då man hör jordbrukarens klagomål (ifver detta odrägliga onus, — klagomål, hvilka gå tillhaka i tiden lika långt som medeltidsanda och medeltidsbegrepp varit rådande i vårt land vid behandlingen af denna klass af landets invånare, om hvars insigt om sina statsborgerliga rättigheter numera ingen tvekan finnes — och hvilken insigt nödvändigt kräfver att förr eller senare resandes fortkomst, som utgör ett statens åliggande, äfven af Staten ombesörjes och icke längre tynger uteslutande på denna samhällsklass.
Genom kongl, förordningen af år 1844 om entreprenaders upprättande och genom jernvägars, postdiligensers m. (1. inrättningars införande på senare tider i Sverige har en stor omhvälfning i skjutsens tunga åstadkommits, visserligen på många ställen ökande densamma, men till än större del till lindring deraf; men just den minskning i erforderligt hästantal för resandes fortkomst, som genom nämnda kommunikationsmedels bringande till stånd egt och fortfarande kommer att ega rum, mildrar ock de svårigheter, som förefinnes för möjligheten af den ändring som begäres, eller skjutsbesvärets öfvertagande af Staten.
— Jag är icke i tillfälle, i anseende till att senaste femårsberättelserna ännu icke blifvit aflemnade, att kunna lemna någon beräkning öfver det hästantal, som på sednare åren utgått till skjuts åt resande, men genom en jemförelse mellan det hästantal, som utgick 1855 och det som utgick 1860, då jernvägar och postdiligenser ännu voro till blott nnga del öppnade för trafik, kan man sluta sig till hvad nu är.
Ar 1855 utgjorde, enligt skjutskomiléns betänkande, det utgångna antalet skjutshästar 1,373,556 stycken; år 1860 var det minskadt till 716,119 eller en minskning af 657,437 på fem år.
I de 16 län, från Den 19 April. 339 hvilka fullständiga årsberättelser i detta hänseende inkommit, visar sig att inom dessa 16
Ian utgingo: 1856 850,734 stycken hästar, 1857 812,406 » » 1858 483,870 » » 1859 455,677 » » 1860 453,530 » »
Man finnér här ungefär samma proportion i minskning, som vid den ofvanstående för hela riket, och hör deraf med säkerhet kunna sluta att det nu utgående hästantalet knappast uppgår till hälften mot det. för 1860, då man tager i betraktande den sträcka jernvägar, som sedan 1860 blifvit för trafiken öppnade, och än mer när nu påbörjade Nordvestra, Upsala- och Norrköpingsbanorna blifva lärdiga.
En märklig och hastig minskning egde rum från 1857 till 1858 eller på ett år från 812,406 till 483,879 styeken utgående skjutshästar.
Denna minskning liar sin förklaringsgrund i den förhöjningen i skjutslegan, som genom kongl, förordningen af den 15 Dec. 1857 egde runi.
— Skulle nu skjutslegan, på sätt Utsk:t föreslagit, vid entreprenaders upprättande höjas till 1: 50 å 1: 20 pr mi], som något så när motsvarar hvad kostnaden för den enskilda jordbrukaren skulle vara, orri denne bestrede skjutsen, så kan man vara förvissad att det utgående hästantalet för befordrande af resande skulle än ytterligare minskas.
Under sådana förhållanden ligger det ingen orimlighet uti att begära det Staten skall öfvertaga skyldigheten af resandes fortkomst, synnerligast om man, med godkännande af denna Statens skyldighet, lemnar vederbörande någon tid för dess utförande.
Man ansåg redan, då skjutslegan höjdes till resp. 1: 20 å 1 rdr pr mil, att Statens ersättning åt dess tjenstemän i och för deras resor likasom den ersättning, hvilken den enskilde hade att godtgöra dem, när de för dennes räkning färdades med skjuts, skulle blifva alltför betungande, och måhända skall man finna detta förhållande än betänkligare, om legan ytterligare höjes; men dessa svårigheter, om de än medgifvas, kunna icke vara al den art att de böra förhindra skjutsfrågans ändamålsenliga lösning.
Hvad statens tjenstemäns reseersättning beträffar, så är resereglemente! i sednare tider lörändradt derhän, att betydlig minskning i reseräkningarnas valör hädanefter kommer att ega rum och ersättningsbeloppen sålunda att minskas.
Att den förhöjda legan skulle verka hämmande för trafiken är visserligen en sanning, men för att bedöma vidden af denna olägenhet, bör man se till huru härmed förhåller sig i andra civiliserade länder, och hvartill beloppet af skjutslegan inom desamma stiger.
Man finner då af skjutskomiténs betänkande, att per
Svensk mil är legan för en bäst med entreprenad t, ex. hos vårt brödrafolk, Norrmännen, 1:90 för städerna och I: 62 för landet.
I Danmark, Hannover, Frankrike och Preussen är 340 Den 10 April. legan äfven högre än i Sverige — blott inom Finland och Ryssland är legan lägre än hos oss.
Man kan med temlig säkerhet sluta, att, om skjutslegan blifver höjd och skjutsningsrätten mera fri, ej allenast entreprenader med lätthet skola kunna upprättas, utan äfven att enskilda diligenser och forvagnar skola erbjuda den resande tillfälle att komma fort och allt mera lemna rum för en täflan, som för den resande kommer att erbjuda en ökad hastighet och en ökad beqvämlighet, hvilka under nuvarande förhållanden ej stå att vinna.
Af hvad jag anfört, vill jag sluta dertill att svårigheten för Staten att öfvertaga skutsskyldigheten eller resandes förskaffande, i verkligheten icke möter på långt när de stora hinder, som man vid första betraktandet kan föreställa sig.
Att svårigheter skola möta, må erkännas, men om någon tid för reformens genomförande medgifves, behöfver man ej vara sangvinisk för att hoppas att de, med någon energi å de verkställandes sida, skola kunna öfvervinnas.
Den nådegåfva eller almosa Utsk:t föreslår att till lindrande af vissa skjutsande hemmans tunga lemna, är i principielt hänseende ej mycket att tacka för.
Det är ett ofler af Staten, som är utan ändamål och som ej leder till reformens slutliga genomförande eller till skjutsfrågans lösning.
Den är ett palliativ, skadligt till sin princip och intet betydande i sin tillämpning.