Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Vår högkyrkliga teologi håller sig ännu till sången; den har en intagande röst.
Man ser att Sör§n Kierkegaard är icke alldeles spårlöst försvunnen; han har i alla fall funnit sin » Enkelte ».
Men huru går det hos det stora flertalet?
Ack ja!
» Öieblikket » * motsvarade
Sören Kierkegaards på sin tid ofantligt ryktbara flygskrift mot ståts kyrkan.
Reds anm.blott alltför mycket sitt namn: det är försvunnet, och många prester som på den tiden trodde att statskyrkan skulle störta tillsammans och gladde sig till ' hälften deröfver, de sitta nu i de högre embeten, till hvilka de avancerat, och glädja sig oblandadt deröfver att den blef ståeqdc.
Är han då glömd?
Han hålles tvärtom högt i ära.
Det danska hjertat är troget som guld och af naturen rymligt: det kan så förträffligt omfatta Sören Kierkegaard och biskop Martensen såsom två porträtt i en guldmedaljong.
Och det är äfven ganska nödvändigt.
Ty Martensen, som Kierkegaard på sin tid kunde beteckna såsom en gatpojke, hvilken kastade en sopfjerding öfver en förbigående och så vek om hörnet, blåsande i fingrarne, — han har ju sedermera vuxit upp och blifvit stor — mycket stor, och så har han den fördelen att han är lefvande.
Men Kierkegaard är också en mycket stor — hädangången.
När man alltså talar om att uppställa hans staty, och prisar bröderna Reitzels högsinta tänkesätt, i det de utgifva hans cfterlemnade skrifter (utan att man derför just sjelf köper dem) och dessutom angriper Georg Brändes för helgerån, när han använder en modern psykologisk forsknings måttstock på det stora helgonet, så har man afbetalt sin skuld till honom, och så kan han blifva lugnt liggande i sin graf, hvilket.
är bäst för kyrkans ro.
— Men om han nu likväl icke blefve lugnt liggande?
Det är Fichte som har sagt, att om Jesus af Nazareth kom me åter och såge, att alla hade glömt honom, men att man lefde i hans anda, så skulle han högeligen glädja sig.
I sanning, om denne Jesu lärjunge hade samma upphöjda tänkesätt och komme åter, så skulle han knappast glädja sig, men gå ned igen i sin graf och vända sig i den.
Ett långt större inflytande på vårt religiösa lif hade ett annat reformationsförsök här hemma, nämligen grundtvigianis-men, ehuru den har framgått ur långt mindre genialitet ocli tankekraft.
Genom sitt egentliga teologiska element, Grundtvigs förmenta upptäckt af döpelseordet såsom direkt öfverlemnadt från Jesus och hvad dertill hörer, visar det sig åtminstone lika så blottadt på vetenskaplig karakter som vårt högkyrkliga parti.
Men dess andra element, det nation el t-folkliga, har skänkt det c dess stora spridning och betydelse för det danska andliga lifvet.
Under det i den stora franska revolutionen den politiska fri-hetsprincipen slöt sig innerligt tillsammans med det fria vetenskapliga tänkandet, för att aldrig mera skiljas derifrån, slöt den
8sig hos tyskarne under frihetstiden tillsammans med den ortodoxa kristendomen, som den plötsligen bragte till frodigt lif efter rationalismens långa dvala; men den förlorade snart grundligen sitt demokratiska element och behöll blott det nationella q var.
Med denna befrielsestrid kunna vi parallelisera slaget på reddeu, hvilket som bekant hade ett väckande inflytande på Grundtvig.
Men till ära för grundtvigianismen må det sägas, att den beständigt har tagit .vara på sin demokratiska karakter; det är detta och ensamt detta, som denna religiösa rörelse har att tacka för att den icke, såsom den tyska, blifvit identisk med reaktion och obskurantism.
I sjelfva verket kan den splittriDg, som nu tydligen visar sig inom grundtvigianernas läger, förklaras af förhållandet mellan de två elementen: det nationela och det demokratiska.
En stark nationel rörelse är ju i följd af sin karakter ensidigt begränsad och slår lätt öfver i obskuran tism; men detta gäller särskildt hos oss, derför att vi aldrig ha gått i spetsen för utvecklingen, utan måste utveckla oss sjelfva genom impulser utifrån, från de stora kulturfolken; det är icke med blonda, oskyldiga, danska fysionomier, utan med franska, tyska och engelska drag, de stora moderna idéerna komma och klappa på hos oss; hvad under då, att många beskedliga folkhögskole-menniskor bli ängsliga för dessa främmande, förkättra dem som odanska, korsa sig och hellre, när de likväl känna behof af en smula hedendom, hem ta uppbyggelse ur barnsliga tolkningar af nordiska myter, som visserligen också på sin tid, likt kristendomen, kommo utifrån, men som hafva en så gammal infödingsrätt.
Deremot höjer den rätta demokratiska andan sin röst för individens frihet att verka efter sin förmåga och sin öfver tygelse, i det den alstrar en kraftig och sund tro derpå, att ett godt resultat kan uppstå blott der hvarest alla krafter få lof att verka utan hinder, för så vidt de éj ingripa i andras frihet.
Allt efter som det ena eller det andra af dessa element har öfvervigten, måste också vidt skilda resultat uppkomma.
Och sålunda se vi å ena sidan en del af grundtvigianerna icke öfverbjudas af de mest högkyrkliga i fanatisk och obskurantistisk afsky för hela vår unga fritänkarerörelse, under det å andra sidan många af grundtvigianismens mest framstående män sluta sig tillsammans med olika tänkande till vänskapligt samarbete i gemensamma frihetssträfvanden och vid många tillfällen yttra sin glädje öfver att kunna arbeta tillsammans med dessa män afen alldeles motsatt lifsåskådning, såsom har skett genom alliansen mellan den politiska och den literära yenstern.
Detta visade sig i synnerhet vid den fest, som venstern i februari månad gjorde för Hostrup, då han å nyo, i ett nytt spår, hade upptagit sin dramatiska författarverksamhet, och som väckte en viss uppmärksamhet hos högern, eftersom man deri såg en slut- * lig stadfästelse på den mycket om tal ta alliansen.
Hostrup uttalade sig här vackert och öppet så väl om sin meningsskiljaktighet från den literära venstern som om sin glädje att kunna vänskapligt enas med densamma i gemensamma humana sympatier, och lade härtill den önskan, att striden mellan partierna härstädes måtte föras mindre bittert och med personligt undse-ende, liksom han också sedermera på en särskild afgörande punkt visade sitt frisinne genom att instämma i Bergs yttrande, att han (Hostrup) säkert med glädje skulle se dr Georg Brändes på hans svärfars (Hauchs) lärostol.
Att han för sitt deltagande i och sitt uppträdande under denna fest måste utstå angrepp och hån från nästan alla högérbladen, och att ändtligen hans gamle vän, vår sjelfskapade Zionsväktare, hr Ploug, högtidligen slet sönder länken mellan de nationalliberala och honom — det kunde blott tjena till att ytterligare visa hvilken oerhörd skil-nad det var mellan honom och dem, mellan den väl ackrediterade grundtvigianismen och det äkta högkyrkliga partiet.
Tydligen är det en rikare och vidsträcktare utbredning af denna grundtvigianism man må hoppas på, så vida det skall kunna bli tal om att finna en modus vivendi mellan de positivt religiösa och fritänkarne.
Grundtvigianerna äro ju också det enda religiösa parti, som i sjelfva den religiösa innerlighetens namn höjer sin röst för församlingens frihet, åtskiljandet af stat och kyrka, borgerlig vigsel, borgerlig ed, konfirmationsfrihet (sär-skildt upphäfvandet af en bestämd åldersgräns) o. s. v., idel frihetsfordringar som sammanfalla med fritänkarnes och som dc hafva ärft från sin mästare.
Då man ofta har kallat grundtvigianismen Dden glada kristendomens), så träder » den inre missionen » i motsats till densamma såsom den mörka kristendomen, med en afgjordt pietistisk prägel, men också med folklig tendens.
I ett stundom drastiskt forceradt, folkligt kapucinerspråk och väsen uppträda dess koryféer som väldiga botpredikanter, hvilka älska att måla den onde på väggen och låta sin tvifvelaktiga vältalighet stråla mot hel-vetets mörka bakgrund.
Pastor Frimod t, en at deras mest ansedde män, var bekant för den öppenhjertighet, hvarmed han ofta för de efterlefvande uttalade sin förmodan om att salig den och den befann sig i helvetet; han egde en utomordentlig makt öfver sina åhörare och det var alltid för honom lätt att åstadkomma medel till kyrkliga och välgörande ändamål.
Vid hans begrafning höll pastor Vilhelm Beck ett tal, som var ett märkligt stycke inre-missions-vältalighet, hvari ordet » Jesus » förekom ett par gånger i hvarje sats och hvars smaklösa tema var att det ordades mycket om hvem, som skulle bli Frimodts efterträdare, men Jesus skulle vara Frimodts efterträdare; Frimodt tillkom det (liksom Johannes döparen) att aftaga i våra hjertan och Jesus att tilltaga.
I teoretiskt hänseende skiljer sig den inre missionen obetydligt från det högkyrkliga partiet, men genom hela sin praktiska riktning griper den tydligen, i synnerhet på de många metodistartade mötena, djupare ned i folket, hvars starka nerver tycka om en kraftig stimulus.
* Alldeles i motsats till grundtvigianismen, kommer den inre missionens spridning af lefvande kristendom ständigt att vara liktydig med spridningen af en ljusskygg, kulturfiendtlig fanatism, som öfver allt måste göra striden härstädes skarpare.
Ju mera lefvande helvetet manas fram för det religiösa medvetandet, ju mera oförsonligt måste de, som först och främst äro dömda till helvetet, gripa till vapen för sin existens.
Jag har nämnt professor Basmus Nielsen såsom utgången från Sören Kierkegaard; efter att hafva emanciperat sig från honom, kom han i intim förbindelse med grundtvigianerna, men den enda verkan deraf, som kan spåras i hans uppträdande, är den för hans filosofi visserligen icke gynsamma utvattningen i populära föredrag, hvilken bidragit till att föröka det sväfvande och tvetydiga i hans ställning inför de religiösa spörsmålen, närdt af hans sprittande, kameleontaktiga vältalighet, hvari ofta » infinner sig ett ord.
just der begreppet fattas ».
Han är ännu trogen sitt gamla problem om tro och vetande med sitt bekanta lösningsförsök: dessa principers » absolut olikartade beskaffenhet »; i en festskrift vid vårt universitets fyrahundraårsfest (1879) behandlar han det; han berör det i sin » Almindelig Videnskabs-
Som man finner, är Danmark nog lyckligt att ega en motsvarighet till vår berömda » evangeliska » fosterlandsstiftelse med * dess kolportörsväseu och drastiska predikokonst.
Red: s anm.lsere » (1880) och enligt hvad man berättar är det ock ämnet for en af handling, han som rector magnificus skrifver till uni-versitetsprogrammet på konungens födelsedag.
Oaktadt han ännu håller fast vid » ett genom undret be-stämdt gudsförhållande » såsom » religionens oafvisliga fordran » och förfäktar » ett frihetslif, som blott religionen kan gifva », synes han dock alltjemnt blifva radikalare i sin ställning mot det positivt dogmatiska, och hela sidor igenom skulle man kunna tro sig läsa en fritänkare.
Han häfdar vetenskapens rätt att döma om sättet hvarpå det öfvernaturliga framträder i den naturliga verlden, men icke att döma om det öfvernaturligas giltighet; vetenskapen vänder sig med oundviklig kritik mot det öfvernaturliga i gamla testamentet, och med det öfvernaturligas yttre realitet i nya testamentet går det alldeles på samma sätt (se Videnskabslaere sid. 273 o. f.) Han förbiser dock, att det just är på den » udvortes realitet » det beror för de kyrkligt troende: här är Rhodus.
Härmed öfverensstämmer helt och hållet, när håns gamla mystiska begrepp » Åndsvirkelighedi) allt mer och mer synes närma sig hvad man kallar » myt ».
Det skulle ligga utanför min uppgift, att här närmare inlåta mig på denna » Uensartetheds » - lära; den är blott en individs filosofem — dess värre, ty det är uppenbart att, för så vidt den hade vunnit erkännande, kunde den hafva varit en fruktbärande utgångspunkt för ett öfvergångsparti, ett slags spekulativ rationalism, såsom en lära som i hög “ grad påminner om teorien om den dubbla sanningen, den filosofiska och den teologiska, i skolastikens upp-lösningstid.
Om den hade bildat en skola, så skulle denna skola hafva kunnat omfatta en hel skala af olika blandningar af det religiösa och det vetenskapliga elementet, ända ifrån en innerlig, om än jemförelsevis föga dogmatisk religiositet utan stark anslutning, men också alldeles utan misstro till den fria vetenskapen — och intill en radikal vetenskaplig tankegång med ett minimum af positiv religion, och denna skala skulle således hafva kunnat utgöra en förbindelse mellan de två motsatta lägren.
Men, som sagdt, professor Nielsen står temligen ensam i denna uppfattning.
En annan fältherre utan här är cand.
C. Larsen; han representerar ett intressant fenomen, nämligen den egentliga rationalismen, som vi icke hafva.
I slutet af århundradet och i början af detta hade den gamla tyska rationalismen i sin yt-ligaste form uppnått en betydlig utbredning i Danmark, för att derpå hastigt sjunka ned, då det religiösa lifvet åter reste sig i sin styrka genom Grundtvigs och Kierkegaards uppträdande, och då Martensen elektriserade teologien fram genom den hegelska högerns spekulativa dogmatik.
Blott hos H.
N. Clausen var det ännu en helt tunn rationalistisk åder qvar, som försagd fram-qvälde i hans vacklande skrifttolkning; den härstammade dock icke från den gamla rationalismen, utan från Schleiermacher, som jemte Hegel var fader till de högst olikartade sönerna: den moderna tyska ortodoxien och den moderna tyska rationalismen, som snart öfvergick till öppet fritänkeri.
Men då den Hegel-Schleiermacherska venstern, med Strauss, Baur och Feuerbach såsom höfdingar, började sin radikala kritik, då satt ortodoxien hos oss redan för fast i sadeln för att låta sig rubbas, och sjelfva Clausen var den som ifrigast försökte att bemöta otroskritiken
— kanske derför att han var den ende som kunde förstå dess vetenskapliga betydelse.
Blott en teolog, Magnus Eirikson, arbetade vid den tiden från en sjelfständig utgångspunkt i samma riktning som Strauss och Tubingerskolan (under åren 1863 — 1873), men hans skrifter fingo endast ringa spridning och inflytande.
Samma öde har sedermera hr A.
C. Larsen haft, som i synnerhet under pseudonymen Theodorus har utsändt en följd småskrifter, hvari han med omisskännelig värme och med en viss talang kämpar för en rationalistisk kristendom utan mirakel tro och dogmatik, med det nya testamentet, men väl att märka det af Strauss och Tubingerskolan genomkritiserade nya testamentet såsom grundval; genom denna fasta historiska grundval skiljer den sig från den gamla rationalismen, men sammanfaller med den genom de mest framträdande positiva trossatserna: den personliga odödligheten och ett väsentligen deistiskt gudsbegrepp — under det å andra sidan förhållandet till Jesus träder starkare fram, liksom här också kan sägas vara en innerligare uppfattning och tillegnande af den kristliga lifsåskådnin-gens grundtankar (man tänke t. ex. på den gamla rationalismens naivt optimistiska betraktelse af menniskonaturen — » denna lögn om arfsynden »).
Sjelfva den teologiska vensterns historia har emellertid vi ' sat, att det för vetenskapligt anlagda naturer är ytterst svårt att stanna på ' denna punkt.
Strauss och Feuerbach genomkriti-jserade obevekligt odödlighetstron; den förre slutade med ettspinozistiskt gudsbegrepp, den andre, ständigt jagad af en sju * dande längtan efter konkret klarhet, såg småningom i allt religiöst blott clen menskliga önskningens hallucination och fördes till materialismens gräns; hvad ändtligen Baur beträffar, så är der beständigt en dimma från den hegelska religionsfilosofien, hvilken i hög grad tvetydiggör både hans odödlighets- och gudsbegrepp, som i alla fall säkert icke mycket liknade de vanliga kristnas.
Annorlunda ställer sig saken emellertid, när talet är om menniskor, hvilka naturen icke danat till tänkare; tanken har hos dem hvarken kraft eller mod att rikta ett sönderbrytande angrepp på den fasta väfnad af associationer af tankar och känslor, hvilka ända från barnaåren spunnit sig kring dessa idéer och kring sjelfva det kristna namnet, medan likväl många — ja, i det mera bildade samhällslagret de flesta — hafva anknytningspunkter för rationalismen.
Alla * hafva punkter, der de tvifla, de flesta punkter, der de förkasta.
Här synes det alltså att nyrationalismen borde få en rik skörd; man skulle tro, att den här borde komma ett allmänt behof till mötes.
Under en normal utveckling måste samma utvecklingsfaser, som individen genomgår, finnas] i samhället.
Nu är förhållandet i vårt samhälle det, att der finnes ortodoxi och fritänkeri, men ingen rationalism.
Men i individen är förhållandet det, att ingen utvecklar sig från ortodoxi till fritänkeri, utan att vid en viss tidpunkt vara rationalist.
— Hvad är orsaken till denna brist på parallelism?
Orsaken kan icke vara någon annan än slöhet ocK maklighet, och derför har jag dröjt utförligt vid ett parti, som lyser med sin frånvaro, emedan just dess tystnad ropar emot vårt religiösa lif.
Men oaktadt hr Larsen sålunda är hänvisad till att hålla föredrag for sig sjelf och korrespondera med sig sjelf, har han dock icke uppgifvit hoppet: » Jag äflas icke att vinna anhängare; jag har kraft att stå allena.
Allt emellanåt qväder jag min visa.
Låt nu menniskor blott håna eller tiga; på höstens slask och vinterns barskhet följer vårens friska rikedom *.
Äfven om jag icke skulle upplefva det, är jag viss på att det kommer en dag, då skogen genljuder af fågelqvitter, en dag, då » det eviga evangelium " i sin friborna skepnad får en plats hos Danmarks folk och kyrka » (» Död og Udödelighed », slutet).
Katolicismen har under den senare tiden genom en verksam propaganda fått en viss utbredning, i synnerhet i de ad-liga kretsarne.
I bönan af 1870-talet framkallade detta en kontrovers mellan de två kyrkoafdelningarnes ordförande: biskop Martensen såg sig föranlåten att träda upp och gjorde det med sin ytliga och tarfliga skrift » Katholicisme och Protestantismen (1874).
Derpå svarade dej&gt; ap ostol i ske prefekten för Danmark H. Grtlder med en bok, » Det protestantiske og det katholske Troesprincip » (1875), * hvari han med mycken lärdom blottade Martensens om okunnighet vitnande postulater i andra hand samt med en väldresserad klerks hela färdighet sönderhögg och spetsade de logiska fel som alltid vimla i en skrift af Martensen.
Dessutom lät han tunga hugg falla på sjelfva den protestantiska läran, särskildt rättfärdiggörelsen af tron allena, hvil-ken Strausä kallade dess Akilleshäl.
Här ser man i sanning » hök öfver hök », * och det ser ut, som en ödets ironi, då Martensen och protestantismen beskyllas för » naken naturalism ».
— Det är skäl att gifva akt på, att ehuru Martensen ser att » otron och förnekelsen vältra sig fram i allt bredare strömmar »,
så tyckes han dock, som hr Grtider med rätta anmärker, mera frukta för » den stora, papistiska rörelse, som går genom verl-den ».
Sedermera har nämligen förhållandet helt och hållet förändrat sig.
Då den franske jesuiten pater Felix nyligen gästade Kjöbenhavn, strömmade^ hela den bildade religiösa publiken till det katolska » kapellet och den lokal, der han höll sina predikningar och med komiska sofismer bekämpade fritänkeriet; högerbladen voro andäktiga och till och med studentföreningen måste njuta den kostliga romerska honung, som strömmade från han » läppar; nu hade man tydligen glömt farhågan för » den stora, papistiska rörelsen » af ångest för att drunkna i otrons strömmar, och grep med glädje den utsträckta jesuitiska handen.
Man var rörd; pater Felix var ju martyr för de ogudaktiga franska republikanerna — sålunda tänkte man 1881, men 1874 fröjdade sig Martensen åt Tysklands kulturkamp och » den genom protestantismen bestämda statens » förföljelse af de katolska biskoparne.
Hvad ändtligen judarne angår, så intaga de såsom religiöst parti icke någon fiamstående ställning, så mycket mera som många af de judiska familjerna hafva emanciperat sig från Je-hova (oaktadt nästan ingen formelt har skilt sig från församlingen) och hylla fritänkare-åsigter, liksom också icke få af de
» Der er Hög over Hane » eller » Hög over Hög » är ett ordstäf, antydande att hvar och en har sin öfverman.
Red: s anm.♦
judar, som uppträda inom literaturen, tillhöra den literära ven-stern.
Äfven i sjelfva den synagogan besökande menigheten har en rationaliserande riktning gjort sig gällande: dess herde dr Wolff tillhör sjelf denna riktning, hvilket tydligen visade sig i hans lika så lärda och utmärkta som humana verk » Talmud-fjenderD (1878), hvari han med saktmodig fasthet, på ett för motparterna blygselingifvande sätt bemötte de skamliga angrepp, hvarmed ett klöfverblad af bornerade högkyrklige (hrr B Isedel, Kock och Martensen) hade sökt att fanatisera de kristne mot
• detta föga utmanande samfund.
Vi ha nu betraktat hufvudgrupperna af de positivt religiösa som spela någon roll i det danska andliga lifvet (enstaka andra sekter, såsom irvingianism och mormonism existera väl, men utan yttre lifstecken) — återstå fritänkarne, denna grupp som jem-förelsevis är till antalet mycket ringa, men som icke dess mindre under det sista årtiondet (särskildt efter dr Georg Brandes ’ uppträdande) har hos oss blifvit en stormakt, i det literaturen småningom nästan uteslutande tillfallit den literära venstern.
Genom den ställning de intaga gent emot kristendomen åtskilja sig fritänkarne bestämdt från rationalisterna, såsom de revolutionära skilja sig från de reformyrkande — rationalisterna vilja icke skilja sig från kristendomen och kyrkan, men rensa dem icke blott från menskliga tillsatser efter den apostoliska tiden (på samma sätt som reformatorerna), utan också från allt det, som härstammar från sjelfva stiftelsetidens föreställnings-krets och som är i strid med det menskliga förnuftet, sådant som detta senare har utvecklat sig: det som Kant träffande kallade det statutariska, den provisionela ställningen, hvars lott det är att falla bort, när bygnaden är rest, — men då de känna sig i fullkomlig öfverensstämmelse med sjelfva den kristna lifs-åskådningen, förfäkta de sin fullkomliga rätt till att heta kristna, ja, än mera, de betrakta sig som de rätta kristna, hvilka icke suga på skalet, utan hafva knäckt det och njuta kärnan.
Fritänkarne deremot känna, att de stå på en helt annan ståndpunkt, och med all aktning för kristendomen såsom en andlig makt, hvilken har varit af utomordentlig betydelse i den historiska utvecklingen, kunna de icke i densamma erkänna någon absolut sanning, som de skulle böja sig för; i det de se framåt och icke tillbaka, vilja de icke bära namnet af en stor man, som är död för två tusen år sedan, och kalla sig ofta med för-#
kärlek hedningar.
Derför voro t. ex. Goethe och Schiller fritänkare, medan Lessing, huru det nu än må förhålla sig med hans spinozism, väsentligen uppträdde och kämpade för rationalismen.
Sålunda är då fritänkeriet en mycket vid bestämning, som kan rymma mycket olikartade åsigter, och en blick på fritän-keriets historia visar också, att detta har varit fallet.
Man hör derför äfven ofta de kristna stoltsera deröfver, att medan de i det hela förete anblicken af en fast sluten falang, så är fritänkeriet ett rike, som söndrar sig mot sig sjelf, med likaså många åsigter som der finnas individer, ja, som der äro vex-lande nycker och drifter, derför att intet annat sammanhållande band fins, än den gemensamma förnekelsen af den uppenbara sanningen.
De hedersmännen borde dock hafva vetat från sitt nya testamente, att djefvulens rike icke kan söndra sig mot sig sjelf, följaktligen skall väl efter deras uppfattning icke heller fritänkeriet kunna göra det.
Den förhastade slutsatsen beror på en fullständig brist på historisk blick.
Saken är, att i de stora dragen visar sig hvarje tids fritänkeri prägladt af periodens herskande filosofiska grundåskådning.
I slutet af förra århundradet var det franska fritänkeriet väsentligen voltairism med dess deistiska gudsbegrepp; vid århundradets gräns hade det i Tyskland till standar den kantska förnuftskritikens morallag med dess kategoriska imperativ, under det man i England höjde en motsatt etisk fana: den empiriska utilitarianismen, och åter något senare var fälttecknet i Tyskland den venster-hegelska pan-.
logismen.
Hvilken är nu alltså den herskande nya vetenskapliga grundåskådningen, ty det synes sålunda vara den, i hvilken vi må söka den gemensamma positiva grundvalen?