Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppflisadt golf, fuktrosor i taket, lampor, som rykte.
Järnugnen midt på golfvet spred värme och kolos.
Alla platser blefvo fyllda på ett ögonblick.
Närmast estraden sutto kvinnor, anständiga som i kyrkan, högtidliga som i brudstolen, och bakom dem sjåare och syflickor.
Längst bort sutto pojkarna, gatpojke i knä på gatpojke.
Och i porten var det slagsmål mellan dem, som ej kommo in.
Estraden var tom.
Klockan hade ej slagit, föreställningen ej börjat.
En hvisslade, en log.
Bänkar sparkades sönder. »Stridsropet» flög som en drake mellan hoparna.
Publiken roade sig själf.
Sidodörren öppnades.
Kall luft strömmade in i rummet.
Kaminelden blossade upp.
Det blef tystnad.
Uppmärksam väntan drog genom salen.
Ändtligen kommo de, tre unga kvinnor, bärande gitarrer och med ansiktena nästan dolda af bredskyggiga hattar.
De störtade på knä, så snart de hunnit upp för estradens trappsteg.
En af dem bad högt.
Hon lyfte hufvudet, men slöt ögonen.
Stämman skar som en knif.
Under bönen var det tyst.
Gatpojkar och hamnbusar voro ej ännu komna i farten.
De väntade på bekännelserna och de upplifvande melodierna.
Kvinnorna grepo sig an med sitt arbete.
De sjöngo och bådo, sjöngo och predikade.
De logo och talade om sin lycka.
Framför sig hade de en parterr af hamnbusar.
Dessa började resa sig, de stego upp på bänkarna.
Det drog ett hotfullt larm genom skarorna.
Kvinnorna på estraden sågo skymtvis förskräckliga ansikten genom den rökiga luften.
Männen hade våta, smutsiga kläder, som luktade illa.
De spottade tobak hvarannan sekund, svuro vid hvarje ord.
Dessa kvinnor, som skulle kämpa med dem, talade om sin lycka.
Hvad denna lilla armé var tapper!
Ack, är det inte vackert att vara tapper!
Är det inte någonting stolt att hafva Gud med sig!
Det var inte lönt att skratta åt dem i de stora hattarna.
Det var det troligaste af allt, att de skulle besegra de valkiga händerna, de grymma ansiktena, de hädande läpparna.
»Sjung med,» ropade frälsningssoldaterna, »sjung med!
Det är godt att sjunga.
De stämde upp en känd melodi.
De knäppte på gitarrerna och togo om samma vers gång på gång.
De fingo en och annan af de närmast sittande med i sången.
Men nu dånade nere från dörren en lättsinnig gatvisa.
Toner kämpade mot toner, ord mot ord, gitarr mot hvisselpipa.
Kvinnornas starka, öfvade röster stredo mot pojkarnas hesa målbrottsstämmor, mot männens brummande basar.
Då gatvisan var nära att duka under, började man stampa och hvissla nere vid dörren.
Frälsningssången dignade som en sårad kämpe.
Bullret var fruktansvärdt.
Kvinnorna störtade på knä.
De lågo som maktlösa.
Ögonen voro slutna.
Kropparna vaggade i tyst smärta.
Larmet dog.
Frälsningskaptenen började ögonblickligen: »Herre, alla dessa skall du göra till dina.
Tack Herre, att du vill föra dem alla in i din krigshär!
Tack Herre, att vi få föra dem till dig!»
Folkmassan gnisslade, tjöt, skränade.
Det var som om alla dessa strupar kittlats af en skarp knif.
Det var som om människorna fruktat att bli öfvervunna, som om de glömt, att de kommit frivilligt.
Men kvinnan fortsatte, och det var hennes skarpa, skärande röst, som segrade.
De måste höra.
»I väsnens och skrien.
Den gamle ormen inom er vrider sig och rasar.
Men detta är just tecknet.
Välsignelse öfver den gamle ormens rytande!
Det visar, att han plågas, att han är rädd.
Skratten åt oss!
Slån ut våra fönster!
Jagen oss bort från estraden!
I morgon skolen
I tillhöra oss.
Vi skola besitta jorden.
Hur viljen
I motstå oss?
I motstå Gud!»
Strax därpå befallde kaptenen den ena af sina kamrater att stiga fram och aflägga bekännelse.
Hon kom leende.
Hon stod käck och oförfärad och slungade ut sin synds och sin omvändelses historia bland de hånande.
Hvar lärde den kökspigan att stå leende under allt detta hån?
Det var några af dem, som kommit för att drifva gyckel, hvilka bleknade.
Hvarifrån togo dessa kvinnor sitt mod och sin makt?
Det stod någon bakom dem.
Den tredje af kvinnorna steg fram.
Hon var ett det vackraste barn, rika föräldrars dotter, med en blid, klar sångröst.
Hon berättade ej om sig själf.
Hennes vittnesmål var en af de vanliga sångerna.
Det var som skuggan af en seger.
Församlingen glömde sig och lyssnade.
Det barnet var vackert att se, ljuft att höra.
Men då hon tystnat, vardt oväsendet än förfärligare.
Nere vid dörren byggde de en estrad af bänkar, stego upp och bekände.
Det blef allt ohyggligare i salen.
Järnugnen blef glödröd, slukade luft och flåsade ut värme.
De ärbara kvinnorna på de främsta bänkarna sågo sig om efter utväg att fly, men det fanns ingen möjlighet att komma ut.
Soldaterna på estraden svettades och sviktade.
De ropade och bådo om styrka.
Plötsligt for en fläkt genom luften, en hviskning nådde deras öra.
De visste ej hvarifrån, men de förnummo ett omslag.
Han kämpade för dem.
I kamp på nytt!
Kaptenen steg fram och höjde bibeln öfver sitt hufvud.
Hållen upp, hållen upp!
Vi förnimma, att Gud verkar ibland oss.
En omvändelse är nära.
Hjälpen oss att bedja!
Gud vill skänka oss en själ.
De föllo på knä i tyst bön.
Några i salen deltogo i bönen.
Till alla spred sig en spännande förbidan.
Var det sant?
Tilldrog det sig något stort i en medmänniskas själ, här, midt ibland dem?
Skulle de få se det?
Kunde det verkas något af dessa kvinnor?
För en stund var hopen vunnen.
Nu var den lika girig på underverk som nyss på hädelse.
Ingen tordes röra sig.
Alla flämtade af väntan, men ingenting skedde.
»O Gud, du öfverger oss!
Du öfverger oss, o Gud!»
Den vackra frälsningssoldaten började sjunga.
Hon valde den mildaste af melodier, längtans skäraste barn: »Fjärran han dröjer från grönskande dalar».
Orden voro blott föga förändrade.
Den finska vallflickans sång var lätteligen blifven till Jesu längtan efter själen. »O, du min älskade, kommer du ej snart?»
Så mildt dragande som ett bedjande barn gled sången in i sinnena – som en smekning, som en välsignelse.
Församlingen var tyst, den försjönk i dessa toner.
– »Berg och skogar längta, himmel och jord lefva i trånad.
Människa, allt i världen törstar efter att du skall öppna din själ för ljuset.
Då blir härlighet spridd öfver världen, då stå djuren upp ur sin förnedring.
Ände blir det på kreaturens suckan.
O, du min älskade, kommer du ej snart?
Det är ej sant, att du glömt dig kvar i höga kungasalar.
I mörka krogar, i eländiga kyffen dväljes du.
Och du nekar att komma.
Min ljusa himmel lockar dig ej.
O, du min älskade, kommer du ej snart?»
Nere i salen stämde allt flere in i omkvädet.
Röst efter röst kom med.
De visste ej rätt hvad ord de begagnade.
Melodien var nog.
All längtan kunde sjunga sig fri i dessa toner.
Det sjöngs äfven nere vid dörren.
Det sprängde hjärtan.
Det kufvade viljor.
Det ljöd ej mer som en ömklig klagan, utan starkt, fordrande, befallande.
»O, du min älskade, kommer du ej snart?
Nere vid dörren, i den värsta hopen, stod Matts Wik.
Han såg svårt försupen ut, men den kvällen var han ej rusig.
Han stod och tänkte:
»Om jag finge tala, om jag finge tala.»
Detta var det underbaraste rum han sett, det underbaraste tillfälle.
En röst skedde till honom: »Detta är den säf du får hviska till, de vågor, som skola bära din röst.»
De sjungande ryckte till.
Det var som om de hört ett lejon ryta i deras öron.
En stark, förfärlig stämma talade förfärliga ord.
Den hånade Gud.
Hvarför tjänade människorna Gud?
Han öfvergaf alla, som tjänade honom.
Han hade svikit sin son.
Gud halp ingen.
Stämman steg väldigare, mera brusande hvar minut.
Sådan kraft hade ingen trott bo i människolungor.
Sådant raseri hade ingen hört bryta fram ur ett förtrampadt hjärta.
De böjde sina hufvuden som vandrarna i öknen, då stormen kommer öfver dem.
Väldiga, väldiga ord.
De voro som dundrande hammarslag mot Guds tron.
Mot honom, som plågade Job, som lät martyrerna lida, som lät sina bekännare brinna å bål.
Den vanmäktige, när upprättar han sitt rike?
När upphör han att föra ondskan till seger?
Några hade i början pröfvat på att skratta.
Några hade trott, att detta var skämt.
Nu hörde de, bäfvande, att det var allvar.
Redan reste sig några för att fly upp till estraden.
De begärde frälsningshärens skydd undan denne, som drog öfver dem Guds vrede.
Stämman frågade dem i hväsande tonfall hvad lön de väntade för sin möda att tjäna Gud.
De skulle ej vänta sig himmelen.
Gud var snål om sin himmel.
En man, sade han, hade gjort mer godt än som behöfdes för att få saligheten.
Han hade bragt större offer än Gud äskade.
Men sedan blef han lockad till synd.
Lifvet är långt.
Han betalade ut sin införtjänta nåd redan i denna värld.
Han skulle gå de fördömdes väg.
Talet var den skrämmande nordanstormen, som drifver skeppen i hamn.
Under hånarens tal störtade kvinnor upp på estraden.
Frälsningssoldaternas händer omfattades och kysstes.
Väckelse följde på väckelse.
Soldaterna hunno knappt mottaga dem alla.
Pojkar och gubbar prisade Gud.
Han som talade fortfor.
Orden berusade honom.
Han sade till sig själf: »Jag talar, jag talar, ändtligen talar jag.
Jag säger dem min hemlighet, och jag säger den ändå ej.»
För första gången, sedan han gjort det stora offret, var han fri från sorg.
Det var en söndagseftermiddag under högsommaren.
Staden såg ut som en stenöken, som ett månlandskap.
Man såg icke en katt, icke en gråsparf, knappast en fluga på en solig vägg.
Ingen skorsten rykte.
Det fanns ingen luft på de kvalmiga gatorna.
Det hela var blott en stensådd åker, ur hvilken det växte stenväggar.
Hvar voro hundar och människor?
Hvar voro de unga damerna i smala kjortlar och vida ärmar, långa handskar och röda parasoller?
Hvar voro knektar och snobbar, frälsningssoldater och gatpojkar?
Hvart drogo i daggfrisk morgon alla de brokiga lustfararskarorna, alla de korgar och dragspel och flaskor, som ångbåten stjälpte i land?
Eller hvar blef det af, det långa goodtemplartåget?
Fanorna vajade, trummorna dundrade, gatpojkar svärmade, stampade, hurrade.
Eller hvar blefvo de af, de blå sufletterna, under hvilka de små sofvo, medan far och mor sköto dem andaktsfullt framåt gatan?
Alla voro de på väg ut till skogen.
De klagade öfver de långa gatorna.
Det var som om stenhusen jagade efter dem.
Ändtligen, ändtligen skymtade grönt.
Och strax utanför staden, där vägen slingrade öfver platta, fuktiga fält, där lärksången spelade som fullast, där klöfvern ångade honungssött, där lågo de första efterblifna.
Mössan i nacken, näsan i gräset.
Kroppen baddad i solsken och blomdoft, själen läskad af lättja och ro.
Men på vägen mot skogen trälade matsäcksbärare och bicyklister.
Pojkar kommo med spadar och blanka tornistrar.
Flickor dansade i skyar af damm.
Himmel och fanor och barn och trumpeter.
Handtverksfamiljer och arbetarskaror.
Charabancens stegrande kampar svängde med frambenen öfver hoparna.
En gesäll, vild och rusig, sprang upp på hjulet.
Han vräktes ned af raska damer och sprattlade på rygg nere i vägstoftet.
Inne i skogen spelade och sjöng, flöjtade och smackade en näktergal.
Björkarna vantrifdes, de voro svarta om stammarna.
Bokarna byggde höga tempel, våning på våning af tvärstrimmigt grönt.
Grodan satt och siktade med tungan.
Hon tog en fluga med hvarje skott.
Igelkotten traskade kring i det gamla, frasande boklöfvet.
Sländorna foro öfver kärren och blänkte med vingarna.
Människorna slogo sig ned kring matsäckskorgarna.
Guldbaggar kröpo omkring dem i gräset.
De pipande, sprittande syrsorna sökte göra deras söndag glad.
Plötsligt försvann igelkotten, han rullade skrämd in sig i taggarna.
Syrsorna döko ned i grönskan, helt förstummade.
Näktergalen sjöng sig nästan från vettet.
Det var gitarrer, gitarrer.
Frälsningsarmén drog fram under bokarna.
Folket rusade upp från sin slöa hvila under träden.
Dansbanan och krocketplatsen blefvo öde.
Gungan och karusellen fingo en timmes rast.
Allt drog sig mot frälsningshärens läger.
Bänkarna fylldes, och på hvarje tufva sutto åhörare.
Nu hade armén vuxit sig stark och mäktig.
Rundt om mången fager kind slöt sig frälsningshatten.
Mången stark man bar den röda tröjan.
Det var frid och ordning bland hoparna.
Glåporden vågade sig ej öfver läpparna.
Ederna mullrades oskadligt bak tänderna.
Och Matts Wik, skomakaren, den väldige gudsförsmädaren, stod nu som fanvakt nedanför estraden.
Han ock var af de troende.
Den röda fanans flikar smekte vänligt hans grå hufvud.
Frälsningssoldaterna hade ej glömt den gamle.
De hade honom att tacka för sin första seger.
De hade kommit till honom i hans ensamhet.
De tvättade hans golf och lagade hans kläder.
De nekade ej att umgås med honom.
Och på deras möten fick han tala.
Alltsedan han brutit sin tystnad, var han lycklig.
Han stod ej längre som en Guds fiende.
Det var en brusande kraft inom honom.
Han var lycklig, då han fick ge den luft.
Då salarna skakades af hans lejonröst, var han lycklig.
Han talade alltid om sig själf.
Han berättade alltid sin egen historia.
Den misskändes öde skildrade han.
Han talade om offer intill blods, gjorda utan att vinna lön, utan att få erkännnande.
Han förklädde det han förtalde.
Han berättade sin hemlighet och berättade den ändå ej.
Af honom blef en diktare.
Han fick kraft att vinna hjärtan.
För hans skull samlades hoparna framför frälsningsarméns estrad.
Han drog dem dit med de ljuft fantastiska bilder, som fyllde hans sjuka hjärna.
Han fängslade dem med de ord af gripande klagan, som hans hjärtas kval lärt honom.
Kanske hans ande fordom gästat denna värld af död och växling.
Kanske han då varit en mäktig skald, lärd att spela på hjärtats strängar.
Men för svåra brott hade han dömts att åter börja sitt jordelif, att lefva af sina händers arbete, obekant med sin andes makt.
Men nu hade hans sorg brutit andens fängsel.
Hans själ var en nyss lösgifven fånge.
Ljusskygg och förvirrad, men dock jublande öfver sin frihet, drog den fram öfver de forna slagfälten.
Den vilde, okunnige sångaren, den svarta trasten, som vuxit bland starar, lyssnade misstroget till de ord, som kommo honom på läpparna.
Hvarifrån fick han makt att tvinga hopen att hänförd lyssna till hans tal?
Hvarifrån fick han makt att tvinga stolta människor på knä, vridande händerna?
Han darrade, innan han började tala.
Sedan kom lugn förtröstan öfver honom.
Ur hans aldrig uppmätta lidandes djup stego oupphörligen skyar af kvaltyngda ord.
De talen blefvo aldrig tryckta.
De voro jaktrop, smattrande hornlåtar, väckande, lifvande, skrämmande, jäktande.
Ej att fånga, ej att återge.
De voro blixtar och rullande åskdunder.
Hjärtan skakade de i dyster ängslan.
Men förgängliga voro de, aldrig kunde de fångas.
Forsen kan uppmätas till sista droppen, skummets yrande lek kan målas, men ej dessa tals gäckande, yrande, snabba, växande, väldiga ström.
Den dagen i skogen frågade han de församlade, om de visste hur de skulle tjäna Gud?
– Som Uria tjänade sin konung.
Nu blef han, mannen på talarstolen, till Uria.
Nu red han genom öknen med sin konungs bref.
Han var ensam där.
Ödsligheten skrämde honom.
Hans tankar voro dystra.
Men han log, då han tänkte på sin hustru.
Öknen blef ett blomsterfält, då han mindes henne.
Källor runno upp ur jorden vid tanken på henne.
Hans kamel stupade.
Hans själ fylldes af onda aningar.
Olyckan, tänkte han, är en gam, som älskar öknen.
Han vände ej, utan gick framåt med konungens bref. Han trampade på törnen.
Han gick bland huggormar och skorpioner.
Han törstade och hungrade.
Han såg karavaner draga sin mörka rand genom ökensanden.
Han uppsökte dem ej.
Han vågade ej söka främlingar.
Den, som bär konungens bref, måste gå ensam.
Han såg om kvällen herdars hvita tält.
Han lockades som af sin hustrus leende bostad.
Han trodde sig se hvita slöjor vinka honom.
Han vek af från tälten ut i ensamheten.
Ve, om de stulit hans konungs bref!
Vacklande går han, då han ser de spanande röfvarna jaga efter sig.
Han tänker på konungens bref.
Han läser det för att sedan förstöra det.
Han läser det och får nytt mod.
Stå upp, krigare af Juda!
Han förstör ej brefvet.
Han ger sig ej för röfvarna.
Han kämpar och segrar.
Och så vidare, vidare.
Han för sin dödsdom med sig genom tusen faror – –
Det är så Guds vilja skall lydas intill blods, intill döds.
Medan Wik talade, stod hans frånskilda hustru och hörde på honom.
Hon hade gått ut i skogen på morgonen, nöjd och strålande vid mannens arm, högst matronlik, respektabel i hvarje klut.
Dottern och gesällen buro matkorgen.
Pigan följde efter med det yngsta barnet.
Allt hade varit nöje, lycka, lugn.
Sedan hade de legat borta i ett skogssnår.
De hade ätit och druckit, bjudit och bjudits, lekt och skrattat.
Aldrig en tanke på gångna tider!
Samvetet teg som ett mättadt barn.
Förr, då den förste mannen slunkit halft försupen förbi hennes fönster, hade hon känt en tagg i själen.
Sedan hade hon hört, att han blifvit frälsningsarméns idol.
Hon hade därför fullt lugn.
Nu hade hon kommit att höra honom.
Och hon förstod honom.
Han talade ej om Uria.
Han berättade om sig själf.
Han vred sig under tanken på sitt eget offer.
Han ref stycken ur sitt eget hjärta och kastade ut bland folket.
Hon kände denne ökenryttare, denne röfvarnas besegrare.
Och detta ostillade kval stirrade mot henne som en öppen graf.
Det blef natt.
Skogen blef tom på människor.
Farväl grönska och blommor!
Vida himmel, ett långt farväl!
Ormarna började kräla kring tufvorna.
Paddorna kröpo upp på vägarna.
Skogen blef ful.
Alla längtade hem till stenöknen, månlandskapet.
Där är godt att vara för människor.
Kanske skola lidande hjärtan där gå framåt till snabb förstening.
Hustru Anna Erikson bjöd samman sina gamla vänner.
Förstadens handtverkshustrur och dess fattiga hjälpmadamer kommo till henne på förmiddagskaffe.
De samma voro där, som varit hos henne på rymningsdagen.
En var ny, Maria Andersson, frälsningskaptenen.
Anna Erikson hade nu gjort många vandringar till frälsningsarmén.
Hon hade hört sin man.
Han berättade alltid om sig själf.
Han förklädde sin historia.
Hon kände den alltid.
Han var Abraham.
Han var Job.
Han var Jeremias, som folket kastade i en brunn.
Han var Elisa, som barnen på vägen försmädade.
Denna smärta syntes henne bottenlös.
Denna sorg syntes henne låna alla röster, göra sig masker af allt den mötte.
Hon förstod ej, att mannen talade sig sund, att det lekte och log inom honom af glädje öfver diktarmakten.
Hon hade släpat sin dotter med sig till armén.
Dottern hade ej velat gå.
Hon var sträng, sedesam, plikttrogen.
Ingen ungdom lekte i hennes blod.
Hon var född gammal.
Hon var uppvuxen i blygsel öfver fadern.
Hon gick rak, sträf, liksom sägande:
»Se, en föraktad mans dotter!
Se, om det finns stoft på min dräkt!
Finns det tadel på min vandel!» Hennes mor var stolt öfver henne.
Ändock suckade hon stundom:
»Ack, att min dotters händer vore mindre hvita, kanske vore då hennes smekningar varmare!»
Flickan satt i armén, spotskt leende.
Hon föraktade teatertillställningen.
Då hennes far steg upp för att tala, ville hon gå.
Hustru Anna Eriksons hand grep om hennes, fast som en tång.
Flickan satt kvar.
Ordströmmen började brusa fram öfver henne.
Men det, som talade till henne, var ej så mycket orden, som hennes mors hand.
Den handen våndade sig, krampryckningar flögo igenom den.
Den låg i hennes slapp, liksom död.
Den grep vildt omkring sig, het af feber.
Hennes mors ansikte förrådde intet.
Endast handen led och kämpade.
Den gamle talaren beskref tystnadens martyrium.
Jesu vän låg sjuk.
Hans systrar sände bud efter honom.
Men hans tid var ännu ej kommen.
För Guds rikes skull måste Lazarus dö.
Han lät nu allt tvifvel, allt förtal susa ned öfver Kristus.
Han beskref hans lidande.
Hans egen medlidsamhet plågade honom.
Han genomgick dödskvalen, han liksom Lazarus.
Dock måste han tiga.
Blott ett ord hade han behöft säga för att återvinna vänners aktning.
Han måste höra systrarnas klagan.
Han sade dem sanningen i ord, som de ej förstodo.
Fienderna hånade honom.
Och så vidare alltmer och mer gripande.
Anna Eriksons hand låg kvar i dotterns.
Den biktade och bekände: »Mannen därborta bär själf tystnadens martyrium.
Han anklagas orätt.
Med ett ord kunde han göra sig fri.»
Flickan följde sin moder hem.
De gingo tysta.
Den ungas ansikte var som sten.
Hon grubblade, uppsökte allt hvad minnet kunde säga henne.
Hennes mor såg ångestfullt upp på henne.
Hvad visste hon?
Dagen efter denna hade Anna Erikson sin kaffebjudning.
Talet gick lustigt om dagens marknad, om pris på träskor, om snattande pigor.
Kvinnorna pratade och skrattade.
De slogo kaffe på faten.
De voro blida och sorglösa.
Hustru Anna Erikson kunde ej förstå hvaraf det kommit sig, att hon förr fruktat dem, att hon alltjämt trott, att dessa skulle döma henne.
Då de voro försedda med sin andra kopp, då de välbelåtna sutto med kaffet dallrande på koppens rand, och fatet var rågadt med hvetebröd, tog hon till orda.
Hennes ord voro en smula högtidliga, men hennes stämma var lugn.
»Den unga är oförsiktig.
En flicka, som gift sig utan att rätt tänka på hvad hon går till mötes, kan komma i stora bekymmer.
Hvem råkade värre ut än jag?»
De hade varit hos henne och sörjt med henne.
»Den unga är oförnuftig.
Man tiger med det, som skulle sägas, för blygselns skull.
Man törs ej tala af fruktan för hvad folk skall säga.
Den, som ej talat i rätta stunden, kan få ångra det ett helt lif.»
De trodde alla, att detta var sanning.
Hon hade hört Wik i går liksom många gånger förr.
Nu måste hon säga dem alla något om honom.
Det kom en svidande oro öfver henne, när hon tänkte på hvad han lidit för hennes skull.
Dock tyckte hon, att han, som varit gammal, borde haft bättre förstånd än att taga henne, unga tösen, till hustru.
»Jag tordes ej säga det i min ungdom.
Men han reste från mig af barmhärtighet, ty han trodde, att jag ville ha Erikson.
Jag har hans bref på det, jag.»
Hon läste upp brefvet för dem.
En tår kom anständigt glidande nedåt hennes kind.
»Han hade bara sett miste i sin svartsjuka.
Mellan Erikson och mig var det då ingenting.
Det var fyra år, innan vi gifte oss.
Men jag vill säga detta nu, ty Wik är för god att gå misskänd.
Han rymde inte från hustru och barn af lättsinne, utan i god mening.
Jag vill, att detta skall bli kändt öfverallt.
Kapten Andersson vill kanske läsa upp brefvet i armén.
Jag vill, att Wik skall bli upprättad.
Jag vet också, att jag tegat för länge, men en ger inte gärna sig själf till pris för en fyllbult.
Nu är det en annan sak.»
Kvinnorna sutto smått förstenade.
Anna Erikson bäfvade litet på målet och sade med ett svagt småleende:
»Nu kanske fruarna aldrig mer vilja titta in till mig?»
»Å, för all del!
Fru Erikson var ju så ung!
Det var ju inte någonting som fru Erikson kunde hjälpa.
– Det var ju hans fel, som gjorde sig inbillningar.»
Dessa voro de hårda näbbar, som skulle ha sönderslitit henne.
Sanningen var ej farlig och ej lögnen heller.
De unge männens fötter väntade ej utanför hennes dörr.
Visste hon eller visste hon icke, att hennes äldsta dotter samma morgon öfvergifvit hennes hem och gått till sin far?
Offret, som Matts Wik gjort för att rädda sin hustrus heder, blef kändt.
Han blef beundrad.
Han blef utskrattad.
Hans bref blef uppläst i armén.
Somliga gräto af rörelse.
Folk kom och tryckte hans händer på gatan.
Hans dotter flyttade till honom.
De närmaste kvällarna efter detta teg han vid sammankomsterna.
Han kände ingen kallelse.
En gång bådo de honom tala.
Han steg upp på estraden, knäppte ihop händerna och började.
Då han sagt ett par ord, stannade han förvirrad.
Han kände ej igen rösten.
Hvar var lejonstämman?
Hvar den brusande nordanstormen?
Och hvar ordströmmen?
Han förstod ej, förstod ej.
Han vacklade baklänges.
»Jag kan ej,» mumlade han. »Gud ger mig ej kraft att tala ännu.»
Han satte sig ned på bänken och lutade hufvudet i händerna.
Han samlade all sin tankekraft för att till en början utfinna hvad han ville tala öfver.
Brukade han då fundera i forna dagar?
Kunde han fundera nu?
Tankarna löpte rundt med honom.
Kanske det skulle gå, om han åter reste sig, ställde sig där han brukade stå och började med sin vanliga bön.
Han försökte.
Han blef askgrå i ansiktet.
Blickarna riktades på honom.
Kallsvetten sipprade fram på hans panna.
Inte ett ord fann han på sina läppar.
Han satt på sin plats och grät, tungt stönande.
Gåfvan var tagen ifrån honom.
Han försökte tala, försökte tyst för sig själf.
Hvad skulle han tala om?
Hans sorg var tagen ifrån honom.
Han hade ingenting att säga människorna, som han ej fick säga dem.
Han hade ingen hemlighet att förkläda.
Han behöfde ej dikten.
Dikten vek ifrån honom.
Det var dödens ångest.
Det var en kamp för lifvet.
Han ville fasthålla det, som var gånget allaredan.
Han ville ta igen sin sorg för att åter kunna tala.
Hans sorg var gången.
Han kunde ej ta den åter.