Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Hade hennes man varit där skulle allt varit hjälpt, ty han brukade sörja för alla hennes behof samt både välja tyger och modeller för hennes klädningar.)
Slutligen hittade hon på att genom sin värdinna låta köpa tyget och beställa klädningen, utan att hon själf gick utom dörren.
Hennes förmåga att hålla ut timme efter timme med det mest ansträngande tankearbete utan att en enda gång resa sig från skrifbordet var verkligen något utomordentligt.
Och när hon om aftonen efter en hel dags arbete, slutligen sköt undan papperen och steg upp, var hon ofta så absorberad af sin egen tankegång, att hon begynte vandra af och an i rummet med så snabba steg, att hon vanligen slutade med att springa, talande högt med sig själf, stundom äfven utbristande i skratt.
Hon tycktes i sådana ögonblick helt och hållet lösryckt från jorden och buren långt bort från värkligheten på fantasiens vingar.
Aldrig ville hon redogöra för hvad hon vid sådana tillfällen tänkte på.
Hon sof mycket litet om nätterna och aldrig lugnt.
Stundom for hon häftigt upp ur sömnen, väckt af någon fantastisk dröm, och bad mig då ofta hålla henne sällskap.
Hon berättade gärna sina drömmar, som alltid voro egendomliga och intressanta.
De hade ofta karakteren af ett slags visioner, hvilka hon tillskref en profetisk betydelse, som onekligen ofta besannades.
I det hela var det ett i högsta grad nervöst temperament.
Aldrig i ro, alltid föresättande sig något kompliceradt mål att nå, åstundade hon alltid intensivt framgången, men det oaktadt har jag aldrig sett henne så nedstämd, som när hon nått något af de mål, hon eftersträfvat.
Värkligheten tycktes alltid så litet motsvara hvad hon tänkt sig.
Medan hon ansträngde sig för ett föresatt mål, var hon ibland föga angenäm för andra, ty hennes åstundan var allt för intensiv, men när man sedan såg henne så djupt nedslagen och olycklig midt i sin framgång, väckte hon ovillkorligt det djupaste deltagande.
Denna ständiga skiftning af ljus och skugga i hennes väsende gjorde henne alltid så intressant.
Emellertid var i det hela vårt lif i Berlin med dålig bostad och dålig föda, dålig luft, oaflåtligt öfverdrifvet, utslitande arbete och ingen förströelse så föga glädjerikt, att jag ofta blickade tillbaka på Heidelberg, under första tiden af vår vistelse där, såsom ett förloradt paradis.
Också var Sonja, då hon om hösten 1874 erhöll sitt doktorat, så utsliten till kropp och själ, att hon sedan, vid sin återkomst till Ryssland, fann sig för lång tid fullkomligt urståndsatt till hvarje arbete.»
Den brist på glädje under arbetet, som här talas om, följde Sonja alltid när hon höll på med vetenskapliga undersökningar.
Hon gick alltid till denna ytterliga öfverdrift, som satte henne ur stånd icke blott till att njuta af lifvet i något afseende, men också af arbetet själft, tanken blef hennes tyrann i stället för hennes tjänare, och det fanns intet af skapandets glädje öfver henne vid sådana tidpunkter.
Helt olika gick det henne vid hennes senare litterära arbete, hvilket däremot skänkte henne den högsta glädje och försatte henne i den ljusaste stämning.
Många andra orsaker, utom det öfverdrifna arbetet, bidrogo till att göra hennes studieår i Berlin så föga lyckliga.
Först och främst förhållandet till mannen, känslan af det skefva i deras inbördes ställning, som nu blifvit ännu pinsammare genom föräldrarnas inblandning.
Dessa, som under ferierna flera gånger besökte dottern och äfven förde henne med sig till Ryssland, hade så småningom kommit under fund med verkliga förhållandet och förebrådde henne hennes hållning mot mannen samt sökte åstadkomma ett närmande mellan dem, som Sonja alltjämt motsatte sig.
Vidare var hon äfven själf missnöjd med sitt allt för isolerade lif.
Hon hade redan då början till den lifshunger, som sedan formligen förtärde henne, hon var så litet som möjligt i sitt innersta väsen den kvinnliga pedant, som hennes lefnadssätt skulle kunnat låta förmoda, men skygghet, opraktiskhet, känslan af det skefva i sina personliga förhållanden, fruktan att kompromettera sig i sin ensamma ställning, allt detta tillsammans bidrog till att kvarhålla henne i denna ytterliga isolering, som hon sedan lifligt ångrade, då hon talade om sin ungdomstid.
De båda väninnornas opraktiskhet bidrog också mycket till att göra det rent materiella lifvet obehagligt för dem.
De råkade alltid ut för de sämsta bostäder, det värsta tjänstfolk, den uslaste föda.
En gång föllo de i händerna på ett helt tjufband, som systematiskt utplundrade dem.
De hade upptäckt att en tjänstflicka som de haft en tid bestulit dem.
Då de förebrådde henne det, blef hon oförskämd, hvarför de utan förberedelse måste köra henne på porten.
Samma afton, då de sutto ensamma i sitt rum och ej visste hvem som skulle hjälpa dem att bädda deras sängar till natten, knackade någon på deras fönsterruta.
De bodde nämligen i bottenvåningen.
De sågo ut och märkte ett främmande kvinnoansikte mot rutan.
De frågade skrämda hvad hon ville, och hon svarade att hon önskade taga tjänst hos dem.
Hon gjorde ett högst obehagligt intryck på dem, men så stor var deras opraktiskhet och hjälplöshet att de antogo anbudet, ehuru med bäfvan i hjärtat.
Denna kvinna terroriserade och bestal dem sedan till en sådan grad, att de endast med polisens hjälp lyckades bli henne kvitt.
Sonja var dock mycket likgiltig för lifvets materiella sidor och märkte knappast om den föda hon förtärde var god eller dålig, om hennes rum voro städade eller ej, hennes klädning hel eller söndersliten.
Det var endast vid svårare kriser som de materiella obehagen störde henne; men dessa kriser inträffade dock tämligen ofta, när hon icke hade någon praktisk hjälpreda vid sin sida.
I januari 1871 måste Sonja afbryta sina nyss påbörjade studier hos Weierstrass för att gifva sig ut på en mycket äfventyrlig resa.
Anjuta, som snart hade tröttnat på det enformiga lifvet i Heidelberg, hade utan föräldrarnas tillstånd begifvit sig till Paris.
Hon ville utbilda sig som författarinna och hade därför intet intresse af att lefva instängd på en studiekammare med Sonja, hon ville studera lifvet, teatrarna, befinna sig i ett litterärt centrum.
Och en gång lössläppt från föräldratvånget sökte hon djärft sina egna vägar.
Som det var omöjligt att skrifva till fadern och säga honom, att hon vistades ensam i Paris, lät hon sig förledas af sin lidelsefulla åtrå att få lefva lifvet på eget ansvar till ett bedrägeri mot honom.
Hon skref till honom genom Sonja, så att hennes bref alltid buro samma poststämpel som dennas.
Först hade hon endast ämnat göra en kort utflykt till Paris och hade lugnat sitt samvete med att hon sedan skulle omtala allt muntligen.
Men så kom hon in i förhållanden där, som fängslade henne så starkt, att hon ej mer förmådde lösslita sig.
Och för hvarje dag som gick blef det allt svårare att meddela föräldrarna sanningen.
Hon hade knutit en förbindelse med en ung fransman, som sedan blef en af de ledande under kommunen, och befann sig nu cernerad i Paris under hela belägringen.
Sonja, i största oro för systerns öde och tryckt af det ansvar som hvilade på henne, då hon understödt dennas hemliga resa, beslöt sig strax efter belägringens upphäfvande att jämte sin man söka intränga i Paris för att uppsöka Anjuta.
Sonja kunde på senare år, då hon talade om denna resa, knappt själf redogöra för, hur de lyckades komma in i staden tvärs igenom de tyska trupperna.
De vandrade till fots längs Seinen tills de upptäckte en öfvergifven båt uppdragen på stranden.
Denna togo de strax i besittning och rodde ut, men knappt voro de ett par famnar från land förrän en vakt upptäckte dem och ropade dem an.
De rodde på af alla krafter utan att svara, och genom gud vet hvad för en försumlighet eller slapphet hos de vakthafvande lyckades de komma undan och öfver till andra stranden, hvarefter de obemärkta smögo sig in i själfva Paris, där de sålunda råkade befinna sig vid kommunens första utbrott.
Sonja hade på de senare åren för afsikt att i litterär form berätta några af sina minnen från denna tid, en plan som tyvärr gick i grafven med henne liksom så många andra.
Hon ville bland annat skrifva en novell som skulle heta: »Systrarna Rajevsky under kommunen».
Hon hade där velat skildra en natt på en ambulans, där hon och Anjuta tjänstgjorde, och där de sammanträffade med några unga flickor från deras forna umgängeskrets i Petersburg.
Medan bomberna fräste omkring dem och nya sårade oupphörligt buros in, talade flickorna hviskande om sina gemensamma minnen från ett lif, som var så olikt det närvarande och den omgifning, hvari de nu blifvit inkastade, att det syntes dem som en dröm.
Och som en dröm, ett féeri betraktade Sonja alla de underliga företeelserna omkring sig under denna tid.
Hon var ännu i den ålder, då gripande och världshistoriska tilldragelser göra samma intryck som en spännande roman.
Hon såg bomberna falla omkring sig utan spår till rädsla, bara med en behaglig hjärtklappning och ett inre jubel att få lefva midt uppe i detta drama.
För systern kunde hon denna gång ingenting göra.
Anjuta tog lidelsefullt del i den politiska rörelsen och begärde ej bättre än att få riskera sitt lif tillsammans med den man, till hvilken hon för alltid knutit sitt öde.
De båda makarna Kovalevsky lämnade då efter kort tid åter Paris, och Sonja återtog sina studier i Berlin.
Men efter kommunens undertryckande blef hon på nytt kallad till Paris, denna gång af systern själf, som nu bönföll om hennes förmedling hos fadern för att denne skulle förlåta henne hennes bedrägeri mot honom och använda sitt inflytande till att hjälpa henne ur den förtviflade belägenhet hvari hon råkat.
Mr J. hade blifvit fängslad och dömd till döden.
När man erinrar sig den bild
Sonja själf i sina barndomsminnen gifvit af sin far, kan man lätt tänka sig hvilket förfärligt slag det måste varit för honom, då han på en gång fick veta hela den grymma sanningen om huru han blifvit bedragen af sina barn, och huru hans äldsta dotter gått sina egna vägar på ett sätt, som djupt måste såra alla hans instinkter och grundsatser.
Få år förut hade han ju blifvit så utom sig af sorg och förbittring öfver upptäckten att Anjuta i hemlighet skref noveller och mottog betalning härför, att han yttrat: nu säljer du ditt arbete, men jag är inte längre säker, att det inte kan komma en dag, då du också säljer dig själf.
Förunderligt nog var han dock långt mildare nu, då hans dotter tillfogat honom en så mycket allvarligare sorg.
Både han och hans hustru skyndade strax till Paris, åtföljda af Sonja och hennes man, och han visade sig vid återseendet med den felande dottern så full af godhet och öfverseende, att döttrarna, som känt sig förtjäna allt annat, från denna stund slöto sig till honom med en innerlighet som aldrig förr.
Jag kan tyvärr icke annat än helt anekdotmässigt berätta om hela denna upprörda tid.
Krukovsky hade förbindelser till Thiers, hvarför han vände sig till denne för att utverka benådning för sin blifvande svärson.
Thiers sade sig ingenting kunna göra, men under samtalets gång berättade han liksom händelsevis, att de fångar bland hvilka mr J. befann sig, följande dag skulle transporteras till ett annat fängelse.
De skulle härvid passera förbi en utställningsbyggnad, där det vid den tiden på dagen alltid var mycket folk i rörelse, och Anjuta infann sig nu där, blandade sig bland folkmassan, och i det ögonblick fångarna passerade gled hon oförmärkt in bland de omgifvande soldaterna, tog mr J. under armen och försvann med honom in i utställningsbyggnaden, därifrån de kommo ut genom en annan port och lyckades undkomma till järnvägsstationen.
Historien låter fantastisk och nästan otrolig, men jag har ej kunnat göra annat än anteckna den såsom jag och flera andra af Sonjas vänner minnas den.
Hur bittert begråter man icke ofta efter en persons död, att man icke bättre lagt på minnet, dennes minsta ord, att man icke antecknat allt märkligt man hört från hans mun.
Jag har i detta fall så mycket större anledning att ångra denna försummelse, som Sonja så ofta sade mig: du skall skrifva min lefnadshistoria, när jag är död.
– Men hvem tänker i dessa ögonblick af förtroliga samtal därpå, att den dag verkligen kan komma, då man står ensam kvar med blotta minnet af det lefvande band som förenat en med den bortgångna.
Hvem tror ej på morgondagen, som naturligtvis skall gifva rikligt tillfälle att ifylla de luckor, som uppstå under ett lifligt samtals rapsodiska och oregelbundna tankesprång.
1874 promoverades Sonja till doktor i Göttingen på grund af trenne afhandlingar, som hon skrifvit under Weierstrass’ ledning, och hvaraf i synnerhet den ena: »Zur Theorie der partielen Differentialgleichungen», (Crelles journal.
Bd 80), hvilken också utgafs som doktorsdisputation, räknas för ett af de märkligaste arbeten hon någonsin utgifvit.
Hon blef genom särskild dispens befriad från skyldigheten att aflägga muntlig examen.
I följande skrifvelse till dekanus vid filosofiska fakulteten i Göttingen utvecklar hon de för henne ganska karakteristiska motiven till sin begäran om denna dispens, som endast i ytterst sällsynta fall plägar beviljas:
»Euer Spectabilität torde godhetsfullt tillstädja mig att ännu bifoga något till den ansökan, i hvilken jag anmäler mig till erhållande af den filosofiska doktorsgraden vid Eder fakultet.
Det har icke varit mig lätt att besluta mig för ett steg, hvilket tvingar mig att utträda ur den tillbakadragenhet, hvari jag hittills lefvat; och endast min önskan att tillfredsställa mig nära stående personer, af hvilka det ligger mig om hjärtat att blifva riktigt bedömd, och att gifva dem ett obestridligt bevis på att det varit allvar med mina uteslutande af böjelse företagna studier af matematiken samt att dessa ej blifvit utan resultat, har förmått mig att öfvervinna mina betänkligheter.
Därtill kommer att man sagt mig att jag såsom utländska kunde blifva af Eder fakultet promoverad in absentia, om jag blott förelade tillräckligt betydande arbeten och gynnsamma vitsord af kompetenta personer öfver mina studier.
I själfva verket – jag hoppas att Euer Spectabilität icke skall missförstå att jag öppet tillstår det – vet jag icke om jag skall äga den nödvändiga säkerheten för en examen rigorosum, utan jag fruktar tvärtom, att det ovanliga i min belägenhet, om jag skulle nödgas stå till svars inför mig personligen obekanta män, skulle verka pinsamt och förvirrande på mig, hur öfvertygad jag än är att herrar examinatorer skulle komma mig välvilligt till mötes.
Därtill kommer ännu, att jag blott mycket ofullständigt behärskar det tyska språket, när det gäller att uttrycka mig muntligen, ehuruväl jag är van vid att använda det vid matematiskt tänkande och skrifvande, när jag har tillräcklig tid till eftertanke.
Denna min ringa vana vid att tala tyska härleder sig däraf, att jag, som blott för cirka fem år sedan begynte lära detta språk, under de fyra år jag tillbragt i Berlin lefvat alldeles ensam och blott
vid de timmar, som min vördade lärare ägnade mig, hade tillfälle att höra och tala det.
På dessa grunder vågar jag bedja Euer Spectabilität att godhetsfullt bemedla att jag måtte befrias från examen rigorosum.»
Denna anhållan, men väl förnämligast de insända arbetenas stora förtjänst och de bifogade utmärkta rekommendationerna, förskaffade verkligen Sonja den sällsynta ynnesten att blifva promoverad doktor utan personlig inställelse.
Kort tid därefter var åter hela familjen Krukovsky samlad på det gamla fädernegodset, Palibino.
Ur ryska lifvet.
Hur olika var dock icke denna familj sammansatt nu mot i Sonjas skildring från barndomstiden!
I stället för de två flickorna, som gingo där och drömde om den främmande värld, hvarom de voro så djupt okunniga, var det nu tvenne mycket utvecklade kvinnor, som hvar för sig pröfvat lifvet på egen hand, hvilka möttes här.
Och hvad de upplefvat var visserligen tämligen olikt det, de drömt, men det var dock innehållsrikt nog för att gifva anledningar till långa samtal vid vinterbrasan i den stora salongen med den röda damastmöbeln, medan samovaren surrade på tebordet och vargarna uppstämde sin nattliga hungerkonsert utanför i den ensliga parken.
Världen utanför syntes icke längre så omätligt stor för deras tankar; ty de hade sett den och mätt dess proportioner.
Den ena, Anjuta, hade haft ett tillräckligt upprördt lif, för att hennes längtan efter starka sinnesrörelser skulle vara mättad.
Hon var lidelsefullt förälskad i den man, som satt där vid hennes sida i den röda länstolen med ett trött, något satiriskt ansiktsuttryck, så lidelsefullt och svartsjukt förälskad, att hennes lif nog fortfarande var tillräckligt spännande för att just icke lämna henne något öfrigt att önska i den vägen.
Den yngre systern åter hade endast lefvat med hufvudet ännu, men sin törst efter vetande hade hon fått tillfredsställa så rikligt, att hon nu var liksom öfvermätt och formligen ej förmådde arbeta mer med hjärnan.
Hon tillbragte sin tid med att läsa romaner, att spela kort och att deltaga i det på andligt innehåll tämligen blottade umgängeslifvet med grannarna.
Det som utgjorde Sonjas förnämsta glädje under denna tid var den förändring hennes far genomgått.
Han hörde, liksom Sonja själf, till de människor, som på intelligensens och reflexionens väg förmå att utveckla och modifiera sin karakter, och den sträfhet och despotism, som alltid varit ett framträdande drag hos honom, hade nu betydligt mildrats inför de onekligen ganska hårda prof hans döttrar låtit honom genomgå.
Han hade lärt sig inse att ingen kan tilltvinga sig den makt öfver andras sinnen, icke ens öfver sina egna barns, som han i sina kraftigare år gjort anspråk på.
Därför tålde han nu med en för honom oerhörd tolerans de radikala och samhällsomstörtande meningar, som uttalades af hans måg, den för detta kommunarden, liksom de materialistiska tendenser som hans måg, naturforskaren, röjde.
Detta var det vackraste minne Sonja ägde af sin far, och det blef så mycket starkare inbrändt i hennes själ, som denna vinter blef hans sista.
Ett hjärtlidande gjorde hastigt och oförberedt slut på hans lif.
Detta slag träffade Sonja mycket djupt.
Hon hade under den sista tiden slutit sig så innerligt till fadern, som hon dessutom alltid älskat mer än modern.
Denna var en af dessa lätta, vinnande naturer, som alla hålla af och som äro goda mot alla, men med hvilken Sonja just i följd häraf kände sig mindre befryndad, hvarjämte hon också trodde sig mindre älskad af modern än de andra syskonen, under det hon af fadern alltid föredrogs.
Hon kände sig nu vid hans bortgång så fruktansvärdt ensam.
Anjuta hade ju sin man, vid hvars bröst hon grät ut alla sina sorger, men Sonja hade ingen, till hvilken hon helt kunde sluta sig.
Den man, som ej skulle önskat något högre än att vara henne till tröst och stöd, hade hon ju alltid hållit på ett så konstladt afstånd från sig.
Nu syntes henne plötsligt detta förhållande mer pinsamt onaturligt än någonsin; hennes längtan efter ömhet tog öfverhand öfver alla förutfattade meningar, och så invigde hon sig själf i all tysthet i det stilla sorgehuset till sin mans verkliga maka.
Följande vinter flyttade hela familjen till Petersburg.
Här fann sig
Sonja snart som medelpunkt för en i intelligens och andlig lifaktighet utsökt krets, sådan som man knappast lär finna annanstädes i världen än i Rysslands hufvudstad.
Ty att verkligt upplysta och frisinnade ryssar öfvergå alla andra i mångsidighet, fördomsfrihet, vidd inom andens värld, det var icke blott Sonjas erfarenhet, utan det erkännes af alla, som umgåtts i sådana kretsar.
De äro framom de främsta i det öfriga Europa, de första att upptäcka en ny synvidd vid horisonten, och med denna nästan oerhörda andliga vakenhet förena de en entusiasm, en tro på sina idealer, som väl ingen annan nation i Europa.
Och i en sådan krets kände sig Sonja nu förstådd och beundrad.
För henne, som nu befann sig i sin ungdoms fullaste blomstring, och som tillbragt fem hela år fördjupad i de allvarligaste studier utan att unna sig den minsta förströelse, var det något bedårande i detta plötsliga omslag.
Lifvets tjusning fick makt med henne, alla hennes mest lysande gåfvor utvecklades med ett slag, och hon kastade sig ifrigt in i den brusande hvirfveln af denna spirituela världslighet med fester, teatrar, föreläsningar, mottagningar, slädpartier och andra nöjen af olika slag.
Som den krets, hvaraf hon nu omgafs, hade mer litterära än vetenskapliga intressen, drogs hon genom det behof af andlig sympati, som alltid var så starkt hos henne, nu äfven öfver i det litterära strömdraget.
Hon skref tidningsartiklar, poesi, teaterkritiker, allt anonymt samt äfven en roman, Privat-docenten, en skildring från ett tyskt småstadsuniversitet, som man ansåg mycket lofvande.
Anjuta, som med sin man äfven bodde i Petersburg under dessa år, uppträdde på fullt allvar och med mycken framgång som författarinna.
Voldemar
Kovalevsky sysselsatte sig förnämligast med öfversättande och utgifvande af en del populärt vetenskapliga arbeten, såsom det berömda verket Fåglarna af Brehm.
Den förmögenhet
Sonja ärft efter sin far var emellertid vid denna tid ganska obetydlig, emedan denne testamenterat nästan allt till sin hustru.
Och det lif, hvari hon nu inträdt, fordrade med nödvändighet en viss lyx i lefnadssättet.
Härigenom uppstod kanske först hos henne idén att kasta sig in i affärsspekulationer.
Voldemar, personligen fullkomligt likgiltig för all lyx, lät sig dock af sin lifliga och lätt antända fantasi snart indragas i dessa idéer, och nu begynte det ena ekonomiska företaget att aflösa det andra.
De byggde hus i Petersburg, en badanstalt, ett orangeri, de uppsatte tidningar, de lancerade nya uppfinningar af olika slag, och det såg ut till en tid som skulle allt lyckas dem förträffligt.
Deras vänner förespådde dem en lysande framtid, och då 1878 deras första och enda barn föddes, hälsades detta som en blifvande stor arftagerska.
Men som vanligt hade dock
Sonja äfven här vissa varnande förkänningar af en kommande olycka.
En af hennes förtroliga från denna tid erinrar sig huru hon, samma dag man skulle högtidligt fira nedläggandet af grundstenen till det första huset, yttrade, att dagen var skämd för henne af en dröm, som hon haft samma natt.
Hon hade sett sig själf på platsen för stenens nedläggande, omgifven af en stor människomassa, som kommit för att bevista denna ceremoni.
Plötsligt hade hon då sett hopen skingra sig och hennes man i midten af den, kämpande med en diabolisk figur, som kastade sig öfver honom och slutade med att böja honom under sig med ett sardoniskt hånskratt.
Hon förblef länge beklämd och ängslig under intrycket af denna dröm, som på ett så fruktansvärdt sätt skulle komma att besannas.
Då det visade sig att de så storartadt anlagda affärsspekulationerna misslyckades, den ena efter den andra, framträdde Sonjas energi och kraft i hela sin upphöjdhet.
Hon kunde väl för ett ögonblick låta sin fantasi antändas af den så vanliga frestelsen att vilja använda sin intelligens och uppfinningsförmåga till att skapa en förmögenhet, men hennes själ kunde aldrig fästa sig djupare vid ett så ytligt mål.
Hon var fullkomligt i stånd att mista millioner i ett slag utan att det skulle kostat henne en sömnlös natt eller en rynka i pannan, liksom hon nu såg sig mista en drömd förmögenhet utan ringaste grämelse.
Hon hade velat blifva rik, emedan lifvet i alla dess former frestade henne, emedan hennes lidelsefulla och fantasirika natur kom henne att åtrå allt, att vilja pröfva allt.
Men när hon såg, att det icke lyckades, var hon genast färdig att afstå därifrån och använde nu blott all sin kraft på att stödja och trösta sin man.
Egendomligt nog hade denne flärdlöse man, som icke ett enda ögonblick för egen del hade önskat sig rikedom eller lockats af någon af de förmåner, man därmed kan köpa, dock vida mer än hon satt in sin själs åtrå på att lyckas på den en gång inslagna vägen.
Det tycks som om misslyckandet, nederlaget i och för sig varit något för hans natur förkrossande, under det Sonja hade den sällsynta kraften att icke blott böja sig under det oundvikliga utan också att strax kasta sig med ny spänstighet in på nya sträfvanden.
För denna gång lyckades det henne att afvända en krach.
Hon skydde hvarken ansträngningar eller förödmjukelser, for omkring till alla deras vänner, som varit med om företagen, och åstadkom en uppgörelse, som tillfredsställde alla parter.
I belöning mottog hon sin mans lifliga tacksamhet och beundran.
Deras lycka tycktes vilja blomstra upp på nytt.