Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som bekant är finnes, med undantag af City i London, icke några skrånäringar i England, och jag hemställer huruvida det är i Sverige handtverkerierna stått eller stå pä en bättre puukt än i England.
Vill man göra jemförelse!’ inom vårt eget land, så åberopar jag Eskilstuna fristad, der skråtvång icke funnits.
Månne icke de varuförädlingsyrken som der drifvits, beredt sig hos den förbrukande allmänheten lika mycken belåtenhet som de yrken hvilka varit under skråtvånget.
Man har talat om Preussen.
Till en hörjau vill jag fästa upmärksamheten på att den ätergångsåtgärd, som vidtogs år 1849, var helt och hållet föranledd af politiska förhållanden.
Om för öfrigt den värde talaren, som yttrat sig härom, verkligen förmenar att denna återgång varit föranledd derutaf, att 1845 års författning i Preusen borttagit mästare-profven, så ligger deruti en väsendtlig irring.
Enl. denna författning bestämdes nemi. mästare-prof ovilkorligen för 42 de allmännaste handlverksyrken, och dessutom erfordrades enahanda prsestandum för idkare af hvarje annat yrke, då de ingingo i något handtverks-gille.
Det torde således vara klart, att om någon uplösning i borgerligt hänseende må anses vara föranledd af 1845 års författning, så var det åtminstone icke derföre, att mäslare-profven voro borllagne.
Man har frågat, hvem skall vinna på författningen? — och sökt ådagalägga att handtverkarne i allmänhet sjelfve skadades derigenom.
Om någon skada derigenom för dem skulle upkomma, så förmodar jag, att del icke kunde ega rum annorledes än genom en ökad konkurrens, i följd deraf, att det friare författnings-skicket lockade ett större antal ali kasta sig in på handtverkare-yrkena.
I detta hänseende får jag på grund af officiella handlingar, uplysa, att år 1846 funnos i samtliga städer och köpingar i Sverige 6,253 handtverkare och på landet, gerningsmän inberäknad, 11,799 således tillsammans 18,052.
Ar 1849, det sista året öfver hvilket man har offentliggjorda officiella upgifter, funnos i samtlige städer och köpingar 6,858 och på landet, gerningsmän inberäknade, 12,177 d. v. s. tillsammans 19,035; antalet hade således ökats med 983, eller endast 5 proc. utöfver det antal som fanns år 1846.
Då vi veta att folkmängden stiger med omkring 1±- proc. årligen, svarar således den ifrågaslällde tillökningen i det närmaste mot denna folkmängdens tillväxt.
Jag kan följaktligen icke finna att deruti ligger något bevis på att näringarne blifvit mer öfverbefolkade än förut.
Hvad bevillnm angår för samtlige industriella yrken i städerna, är det enl. samma officiella handlingar ådagalagdt, att är 1846 utgjorde 124 Den 18 Junie m. summan 212,400 r:di' 46 sk. 7 rst. samt år 1849 218,980 r:dr 46 sk. 4 rst.
Afven dessa siffror torde ådagalägga att icke näringarne lutat till förfall från den tid då den nya handtverksförordn. utkom.
I afseende på min aomärkn. att man äfven i detta fall borde söka stadga i författningen, har det erinrats alt man från handtverkeriernas sida hade haft enahanda förtröstan innan denna författning utkom, .lag her att deremot få påminna alt just från handtverkeriernas sida klagomål öfver det gamla författningssystemet vore högljuddast.
Förhållanderne voro nemi. högst oregelbundna, så alt man nära nog icke visste hvad som borde eller icke borde hänföras tili handtverk.
Såsom jag förut erinrat, var det nödvändigt att reglera detta sakernas skick; att låta det blifva såsom del var, hade väl icke kunnat försvaras.
En talare har beklagat alt man helt och hållet lemnat till spillo de gamla skrå-korporationerna och ieke sökt ersätta dem med nya.
I della hänseende ber jag också alt få erinra att visserligen skråena i deras ursprungliga form afskaffats, och i visst hänseende kunde de sägas de faclo redan hafva uphört, enär de hade helt och hållet förlorat stödet i allmänna tänkesättet.
Men det är orätt att tro alt det icke finnes några andra korporationer i deras ställe.
Det finues nemi. handtverksföreningar i hvarje stad och dessa handtverksföreningar omfatta alla handlverksyrken inom städerna, så att den fördel som kan vinnas för handtverkeriernas fortkomst och bedrifvande genom korporationsfriheten, synes mig vara vunnen på det enda naturliga sältet, hvaremot det skadliga uti de äldre korporationerna försvunnit.
Jag anhåller ytterligare att Hr Frih. o: Landtm, behagade framställa propos. på afslag å lltskis förslag.
Den siste värde talaren har förmenat skrå-väsendet hafva uphört i England; men jag tior detta vara ett misstag.
Enl. de underrättelser jag eger bestå skråen äfi sjelfva Londons City.
Det påstås lill och med ali. dess handtverkare företrädesvis värderas.
Att de förmå uthålla täflan med förstädernas handtverkare bevisar, att skrå-formen icke är så försvagande, som man hos oss synes tro.
Det har blifvit sagdt, att Preussens förfarande i detta hänseende härrörde från politiska förhållanden.
Jag har nämnt alt denna fråga handlades i Preussen flere år före 1848 års oroligheter.
Den författning afår 1845, hvilken Hr Fåhraeus sjelf omnämnde, utkom före den tid, då Preussen var genom inbördes oroligheter försvagadt; således förr än Preussiska Regeringen måhända lät sig af annat än sin egen öfvertygelse, lagar föreskrifvas.
Hvad förhållandena i Preussen beträffar, bar jag, af en ibland våra landsmän, hvilken nyss derifrån återkommit, och sorn haft och har mycket med handtverkare att skaffa, förnummit, att när det blir fråga om huruvida en sådan är duglig eller icke, så hör man efter om han lyder under skrå eller ej.
Den som hörer till dem anses företrädesvis tillförlitlig.
Hr Fåhraeus har uplyst, huruledes handtverkarne ökat sig efter år 1846.
Det är klart att de gamla bandens uplösning skolat föranleda ett ökadt antal handtverkare genom tilloppet af dem, som på den nya banan velat försöka sin lycka.
Men då tillgången å arbete icke ökar sig i samma mån som handtverkarnes antal, så Den 18 Juni e. m.
125 mäste följden deraf blifva, att hvarje handtverkare har mindre förtjenst, då yrkesbröderna äro flera, än han hade då de äro färre.
De flera skola sålunda snarare varda fattiga än de färre hlefvo.
Det är delta utminuterande af näringarne, hvilket undergräfver hvarje särskild idkares sjelfständighet, som är den fruktansvärda följden och som slutligen gör de flesta till tiggare.
Hr Fåhraeus har anmärkt, att handtverkarnes bevillning icke förminskats, utan tvertom stigit.
Jag skulle önska att veta huruvida denna bevillning är den debiterade eller den influtna.
Om det är den förra så hör beloppet hafva stigit, emedan de ringare handtverkarne betala s. k. minimi-afgift hvilken ej får understiga ett visst belopp.
Den som sitter i Kammarrätten och hvarje vecka erfar huru många afskrifningar, som måste göras för handtverkares oförmåga, att betala deras utskylder, han ser huru fattiga de äro.
Vidare har Hr Fåhraeus sagt, det vara å handtverkarnes sida, som den största klagan öfver de gamla skråinrättningarna förspordes.
Om dermed menas gesäller och lärgossar, så är det ulan tvifvel sannt, ty de finna likasom studenterna i Goimbra, det vara aldra beqvämligast, att slippa profs undergående.
Följaktligen klaga de sä länge dessa hinder icke äro undanröjda.
Men det är icke den, hvilken så att säga står på tillväxt, utan den, som är en fullmogen man i sitt yrke, hvilken raan i sådana fall skall höra på.
Det är dessutom en vanlig händelse, på hvilken jag beder Eder Mine
Hrr gifva akt; den är, att när någon fått i sitt hufvud att utföra en liberal, theori, så låter han för konsequensens skuld hänföra sig längre än vederbör.
Månne icke så har vid förra riksdagar tillgått i fråga om skråväsendet?
Har man icke hört vid denna riksdag påstås, det personer för liberalitetens skuld talat för utförsel af tackjern, ehnru de i sitt sinne ansett en sådan åtgärd förstörande både för dem sjelfva och andra.
I stället att uplösa skråen hade man bordt, här såsom i Hamburg skett, söka förbättra icke förstöra denna form.
Korporationer äro så naturliga för hvarje yrke, att Regeringarne förgäfves söka uphäfva dem.
Styrelserna till trotts, bibehålla de sig ändock derföre att deras tillvaro ligger i sakens natur.
Så har det gatt i Preussen.
De hafva der varit i lagen och till namnet uplösla, men de hafva i sjelfva verket qvarlefva!.
I Frankrike lärer det med åtskilliga af dem förhålla sig pä samma sätt, men derom saknar jag bestämd kännedom.
Alt tala om handlverksföreningar såsom ersättning för skråen, är för den, som närmare tänker på saken, fruktlöst.
Hvilket gemensamt intresse hafva väl Hattmakare och Garfvare eller Garfvare och Sockerbagare?
Hvarje näring för sig har naturligtvis sina gemensamma angelägenheter, hvilka idkarne måste finna sig föranlåtne alt gemensamt vårda, men att yrken, som äro olika sins emellan, dock skola hafva gemensamma intressen, kan man blott tänka sig möjligt såsom i den vidsträcktare förening, hvilken medborgare i ett helt samhälle utgöra.
Det nära samband som yrkets natur medför kan icke sträcka sig längre än yrket sjelft.
Således äro handtverks-föreningarne en tom tröstegrund för arbetarne, och man ser huruledes de, när Staten icke organiserar dem såsom vederbör, sammanknyta sig sjelfva i strid mot Staten.
Både 126 Den 18 Juni e. m. i England och andra länder finnas arbets-föreningar, hvilka resa sig upp mot samhället och hvilka det sedermera nödgas med väpnad hand bekriga, eller åtminstone bevaka, i stället att at dem stödjas.
Jag fortfar i min vördsamma anhållan om bifall till denna punkt.
Gr Lagerbjelke, Gust.; Den siste värde talaren har sökt bevisa nyttan af mästarprofs återinförande.
Sålunda har han t. ex. anfört huruledes det icke skulle vara ett godt tecken att handtverkarnes antal ökat sig, emedan, enl. hans förmenande, sådant endast skulle medföra en genom ökad konkurens tilltagande fattigdom.
Om den värde talaren hade rätt, skulle man kunna påstå, att ett aftagande i handtverkarnes antal, skulle vara ett bevis pä ett ökadt lif i handtverkerierna.
Han har äfven sagt, att om, under den gamla skråförfattningens tid, rop hördes mot densamma, så koranno dessa från arbetarne, och dessa arbetares rop voro jäfvige emedan de sjelfve önskade att lätt blifva mästare hvarföre man pä deras rop icke behöfver göra afseende, men han har likväl förbisett alt om dessa arbetare, såsom han förmenar voro jäfvige, så skulle väl också de skråmästare, som redan erhållit mästerskap icke anses så fullkomligt ojäfvige, då de motsatte sig alt andra personer skulle utan samma omgång erhålla mästerskap.
Om man såsom Hr von Hartmansdorff det gjort kan misstänka alt arbetaren icke talade för näringarne utan för sin egen fördel då han påyrkade skråväsendets uphörande, är man då så säker om alt mästaren talade för näringarna och icke för sin egen fördel, dä han motsatte sig uphörandet af samma skråväsende?
Hr von Hartmansdorff har såsom exempel anfört att hammarsmeden emedan mäslare-prof der icke (innes, aldrig kan blifva Bruks-palron hvaremot klensmeden kan blifva sjelfständig mästare.
Det är likväl fruktansvärd!, att om man införde mästare-profvet såsom ett vilkor att blifva Brukspatron, hammarsmeden dock icke kunde köpa bruk, hvaremot den som kunde och ville köpa bruk dock icke biefve Bruks-palron för det att han icke kunde aflägga mästare-profvet, så att denna näring förföll, till skada kanske aldramest för hammarsmeden.
Att ingå i någon ytterligare bevisning om nyttan af näringsfrihet just för näringarne sjelfve, torde emedlertid vid detta tillfälle vara mindre behöfligt då, äfven om Hr von Hartmansdorff hade rätt uti att mäslare-prof vore nyttiga, Utsk.-s förslag likväl sådant oaktadt, vore lika oantagligt.
Enl. den gamla skråförfallningen var det nemi. bestämdt fastslälldt, vid hvilka handtverk mästare-prof fordrades och enl. nuvar. författning är likaledes fastställdt hvilka de handtverk åro för hvilka mäslare-prof skall finnas.
Om Utsk:s förslag deremot skulle antagas, så biefve stadgadt, att för att få hafva verkstad i något handtverk skall mästare-prof afläggas.
Nå väl, det torde då vara nödvändigt att man bestämdt får veta hvad handtverk vill säga, men det får man likväl icke.
Hr Fåhraeus har redan visat hvilket obestämdt begrepp ordet handtverk innebär.
Att nu stadga, att för allt som kan inbegripas under det allmänna uttrycket handtverk mäslare-prof skall fordras, det måste vara ett mästerverk af otydlig och olämplig lagstiftning, hvarföre jag för min del vördsamt anhåller om afslag på denna punkt.
Den 18 Juni e. m. 127 Hr Fåhreeus:
Hr von Hartmansdorff har på grund af sin erfarenhet såsom President i Kammar-rätten åberopat hurusom bevillnings-afgifterna blifva öfver höfvan afkortade för handtverkare.
Jag åter har haft den erfarenhet att motsatsen inträffat åtminstone i Götheborg.
Jag har der suttit såsom ordf. i Taxerings-komitéer åtskilliga år i början af 1830-talet och jag bar äfven i samma egenskap fungerat de sistförflutna åren, och det har varit glädjande för mig alt erfara, hurusom afkortning»!- eller bevis från vederbör:de stadsmyndigheter om oförmåga för handtverkarne att bära bevillningsafgifter ganska sällan förekommit under de sista åren, dä deremot det hörde till regeln under de föreg:de åren.
Jag kan icke neka att det skulle för mig vara ganska lärorikt, om jag af den siste värde talaren kunde få bestämda upgifter om huru härmed förhåller sig på öfriga orter inom landet.
Det är sagdt, alt anhängarne af nya theorier ofta tala emot sin egen öfvertygelse endast för theoriens skuld, och man har i sådant afseende anspeglat på huru det förhållit sig med öfverläggningen i fråga om tackjernet dervid man påyrkat fri utförsel, ehuru man tänkte annorlunda.
Jag kan icke neka alt då jag haft någon del i den ifrågavar. författningen, detta gått mig till sinnes.
Jag har icke kunnat vara annat än känslig för den anspegling att något skrymteri dervid skulle hafva egt rum, och måste protestera deremot alt jag, vare sig i enskildta eller offentliga frågor skulle hafva yttrat annat än hvad jag tänkt.
Jag vill icke vidare uppehålla Ståndet, utan fortsätter milt yrkande om afslag.
Alt i en lid så full af oroliga anspråk, som den nuvarrde och sednast förflutna, föreställa sig att i en författning kunna tillfredsställa allas fordringar, lärer vara och förblifva en fåfäng förhoppning.
Sträfvandet måste derföre gå ut på att bereda det för samhället mest nyttiga, icke det som för tillfället väcker den allmännaste belåtenheten.
Jag är öfvertygad om att sträfvandet till beredande af allmänt väl, har utgjort motivet folden högt aktade embetsman, som kontrasignera! författningen.
Att denne embetsman, f. n. också ledamot af Riddarhuset, lifligt intresserar för fortgången af sitt verk, måste förefalla hvar och en ganska naturligt; och motsatsen borde snarare väcka förundran.
För mig som frän början föreställt mig att den fordna organisationen af Svenska handtverkerierna visserligen kunde innebära felaktigheter, men hvilka kunnat rättas utan så stor omskapning som den hvilken skedde år 1846, för mig är det omöjligt att vid detta tillfälle, då sig yppar någon anledning att representationen kunde vilja framställa en önskan om ett i viss mån begränsadt återvändande till fordna förhållanden, jag ju icke också, för min ringa person, gerna skulle till detta resultat medverka.
Jag ser vid detta tillfälle på erfarenheten i de länder der författningar, i näringshänseende liknande våra, varit antagna, och på de följder, som uplösandet af dylika författningar haft.
De författare jag studerat, t. ex. en Capeflgue för Frankrikes, en Cherbuliez för Schweitz’ förhållanden i politiskt och ekonomiskt hänseende, m. fl. hafva öfverensstämt derutinnan, att uphörandet af dylik kontroll 128 Den 18 Juni e. m. ofelbart och ganska hastigt medfört verkan af en nplösande tendens hos de arbetande klasserna i samhälleligt afseende, såväl politiskt som socialt.
I Sverige, der jag gerna vill tro att medborgareandan innefattar vida mera laglydnad, än t. ex. den Fransyska under en längre tid har egt, bör man visserligen icke förmoda att den ut färdade författningen skall medföra sädane samliållsuplösande följder, som uphörandet af les maitrises et les jurandes under Ludvig den XVhs lid i Frankrike medförde.
Men månne man ej gerna borde undvika anlitandet af sådana samhällsålgärder, som i andra länder hafva medfört betydliga vådor?
Jag anser mig således, till följd af mina öfvertygelser, skyldig att tillstyrka R. o. Ad. att bi falla hvad Utsk. tillstyrkt.
Frih. von Stedingk har afrätt ett sådant bifall, under förmodan, att om de liberala åsigler, som gjort sig gällande vid 1846 års författning finge fortverka, de skulle medföra öfvertygelsen om liberalismens opålitlighet i det hela; men jag kan icke vara af samma tanbe som han ang:de det rälta behand lingssättet i detta fall.
Det synes mig vara alt beskylla ett aktadt MedStånd för någon oförbätterlighet, så snart det icke rörer dess intressen.
Jag kan, jag vill icke tänka det.
Hr Fåhraeus har sagt något som ingen annan releverat och som jag derföre vill söka vederlägga.
Han sade nemi,, alt i handtverksyrkena hafva sedan år 1846 ingått åtskilliga personer, som deråt egnat sig under förutsättning, att mästare-prof icke af dem skulle behöfva afläggas.
Med min öfvertygelse om nyttan och nödvändigheten af att förr eller sednare vidtaga en sådan återgång som denna punkt innefattar, är det så mycket mer skäl att vidtaga denna åtgärd nu innan så serdeles många personer hunnit omfatta berörde handtverksyrben; det blefve nemi. svårare att göra det längre fram då ännu flera deråt egnat sig; — och kommer jag således att rösta för bifall till hvad Ekon.Utsk. i denna punkt tillstyrkt.
Jag ämnar rösta för afslag till hvad Utsk. i denna punkt framställt.
Jag finner lika med föreg:de talare Ulsk:s framställning vara högst obestämd, och kan icke finna att om det bifölles, det skulle kunna uphjelpa vära, af Hr von Hartmansdorff med så mörka färgoij utmålade, handtverkares olyckliga ställning.
Jag tror icke frågan vara om skråförfattningarnas återinförande, ulan är endast frågan om att föreskrifva mästareprof för några vissa handtverk.
Hr von Hartmansdorff har ansett att detta mästare-prof är ett betyg hvarigenom man framgår till allt högre och högre fortkomst på den medborgerliga banan.
Han har sagt, att Hammarsmeden aldrig blir riksdagsman men deremot Klensmeden kan blifva det.
Nu är förhållandet att bland de yrken för hvilka mästerskap erfordras finnas äfven Bokbindare, och bland dem för hvilka mästar-prof icke erfordras finnas Garfvare; och likväl finnes i BorgareSt. en riksdagsman som är Bokbindare och en som är Garfvare.
Jag kan således icke finna att detta mästareprof mera gagnar den ena eller skadar den andra, då af båda slagen riksdagsmän hafva kunnat framkomma.
Jag anhåller om afslag på Utsk:s tillstyrkande i denna punkt.
Hr Den 18 Juni e. m. i 21) Hr von Hartmansdorff:
Jag skall blott säga ett par ord.
Hr Fåhraus har tagit åt sig såsom en förebråelse hvad jag anfört om dem hvilka för liberalismens skuld försaka sin egen fördel.
Från böljan yttrade jag, såsom J håfven hört Mine Hrr, det jag funne i sin ordning, att den som kontrasignera! författningen skulle icke blott tro på hennes riktighet utan äfven försöka att försvara henne.
Hr Fåhraeus borde sålunda anses såsom undantagen från min anmärkn.
Hvad jag sade härrörde deraf, att han eller någon annan åberopade hvad handtverkarne sjelfve skola hafva yrkat.
I hänseende till Hr Fåhrai yttrande om förhållandet med afkortningarne i Götheborg, får jag erinra, det jag frågade om handlverkarnes bevillning var den debiterade eller den Kronan behållne.
Huru beloppet förhåller sig på det ena eller andra stället kan jag icke här upgifva och har icke heller eftersett.
Mitt yttrande innehöll blott det, att den hvilken såsom jag städse nödgas hafva den bedröfliga erfarenheten huru vidsträckta afkortningarne äro för städernas handtverkare, han ser huru fattig denna klass är; men någon bestämd siffra har jag icke upgifvit och kunde ej göra det.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtnäs härefter till bifall å Utsk:s ifrågavar. hemställan framställda propos., besvarades med starka nej, blandade med ja; hvarpå H. Ex. hemställde om R. o. Ad. behagade afslå samma hemställan, samt efter denna propos:s besvarande med starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han funnit ja öfvervägande.
ITplästes till justering samt godkändes följande votenspropos.
Besv.- o, Ekon.Ulsk:s hemställan i fråga om förändring uti mom. b. af 3 §, i nu gällande Fabriksoch Handtverksordning, voterar i»; den det ej vill, voterar nej; vinner nej, varder Utsk:s ofvanberörde hemställan af R. o. Ad. afslagen.
Nej — 12.
Omröstningen fick den utgång jag befarade, hvadan jag reserverar mig mot det fattade beslutet.
Jag misströstar likväl icke, ty denna fråga är en af dem som icke kunna falla.
Hon har redan gjort ett stort framsteg derutinnan, att i st. f. det fyra
Stånd nyligen voro af motsatt mening med mig, så äro nu två Stånd af annan öfvertygelse.
Om min lifstid icke blifver allt för kort, så hoppas jag se den dag då tre Stånd om icke flera äro för min mening. 8 II. 9 130 Den 18 Juni e. m. § 12, morn.
1 och 4, § 13, och § 14 morn. 2.
Utsk:s härom afgifne yttranden biföllos. § 23, mom. 1.
I fråga om den af Utsk. i afseende pä detta mom. tillstyrkta anderd, anhållan, yttrade sig:
Den förändring, som Utsk. i detta mom. föreslagit kan jag icke gilla.
Jag tror det icke vara af behofvet påkalladt, att en af de tvenne närvande trovärdige och oväldige personer, som skola bedöma profvet, bör vara sakkunnig i det yrke hvarom fråga är.
Om än jag icke eger skicklighet i ett yrke så må jag väl kunna ega begrepp att ändå bedöma om saken är väl gjord eller icke.
Jag tror §:n sådan den är lydande i nuvar:de Handtverks-ordning vara tillfyllestgörande och tager mig derföre friheten yrka afslag å den förändring Utsk. här föreslagit.
Jag lägger för min del icke stor vigt deruppå om denna förändring vinner Ståndets bifall eller icke, utan vill blott fästa npmärksamheten på huru argumentationen härstädes tillgår, så nemi.: att då den ledamot, som sist yttrade sig vid frågan om mästare-profs afläggande, påstod att det icke var ändamålsenligt och riktigt, emedan man icke var i stånd att kontrollera huruvida han sjelf förfärdigat profvet, nu, då Utsk. erbjuder ett sätt att verkställa denna kontroll förklarar att det är alldeles öfverflödigt.
Jag medgifver att sedan man förklarat det första förslaget ändamålslöst, emedan det andra då icke var kändt, så är det lätt alt sedermera förklara det andra ändamålslöst, sedan det första förslaget är underkändt.
Jag lägger ingen vigt vid förslaget, utan refererar mig lill hvad här muntligen kan blifva yttradt i denna fråga.
Jag refererar mig i denna fråga till hvad Ekon.Utsk. vid förra riksdagen yttrat och som af Ständerna då godkändes.
Vid 23 §:n hade Hr Gillberg föreslagit: ”Att denna §, i hvad som är stadgadt om mästare-prof, borde förändras sålunda, att profvet måste förfärdigas på någon mästares verkstad i den sökandes yrke eller betyget öfver mästare-profvets egenhändiga förfärdigande påtecknas åtminstone af en i yrket kunnig person.”
Detta är således alldeles detsamma som här är föreslaget.
Utsk. yttrade du: ”Föreskriften i denna § för sökanden, att genom intyg af tvenne oväldige och trovärdige män, styrka, alt han sjelf tillverkat det företedda arbetet, anser Utsk. lemna tillräcklig garanti i detta hänseende, utan den af motionären föreslagna skärpning, hvilken troligen i många fall skulle för den sökande medföra flerfaidiga olägenheter.
På grund deraf anhåller jag vördsamt om afslag å hvad Utsk. härutinnan föreslagit.
Jemte instämmande i hvad den siste värde talaren yttrat, får jag för egen del tillägga, att enl. min tanka, då fråga är om att utbyta ett äldre gällande stadgande emot ett nytt, det då bör vara bevisadt, att någon olägenhet eller något missbruk
Den 18 Juni e. m. 131 af det äldre stadgandet försports.
Något sädaut kan jag icke förnimma vara oberopadt i ingressen af Utsk:s tillstyrkande.
Om med ordet sakkunnig förslås en man af yrket, så befarar jag deremot att stora olägenheter deraf kunde upkomma.
Jag har ty värr haft erfarenhet af de trakasserier, som ägde rum under de äldre förhållandena innan 1846 års Handtverks-ordn. blef gällande.