Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sl:s beslut har visserligen äfven mitt ofvannämnde förslag till en del blifvit bifallet; men dä man besinnar, alt de ifrågavar. tjensterne äro af en högst trägen och ansvarsfull beskaffenhet, samt fordra en oafbruten uppmärksamhet och vaksamhet, trägen tillsyn och en punktlig noggrannhet, omständigheter, hvilka verka ej mindre på kroppens än på själens krafter och förmögenheter, tidigt undergräfva dem och sätta mången ur stånd att en längre tid innehafva dylika tjenster; och att desse just derföre fordra hos deras innehafvare ungdom och styrka, som svårligen kunna till Statens båtnad bestridas, då en framskriden ålder i förening med utståndne mödor medtaga krafterne: så skall man säkerligen inse, att såväl rättvisan emot dc ifrågavar, tjenstemännen, som äfven fördelen för Den 24 Augusti e. m. 44!) för Staten att få desse befattningar ständigt besatte med fullt pålitlige och skicklige personer, bjuda att vidtaga ytterligare åtgärder till betryggande af de ifrågavar. tjenstemännens bergning ocb utkomst, sä snart de genom ålder eller sjuklighet blifva oförmögne att fullgöra deras mödosamma och ansvarsfulla åliggande.
På de skäl jag sålunda haft äran anföra, får jag derföre, under förnyande af den utaf mig vid sista riksdag i detta ämne väckte motion, vördsamligen föreslå, att de vid fångvården anställde tjenstemän och betjente måtte tilläggas pensionsrält i likhet med den, som, enligt ofvan åberopade nåd. bref, redan blifvit tjenstcmännen vid tullverket beviljad.
Om remiss af denna min motion till StalsUlsk. anhålles vördsamligen.
Jag föreslår, att räntan på de i R.
St:s bank belånade metaller, stångjern, tackjern m.
II. måtte nedsättas från 4 lill 3 proc.
Slina skiil äro, att räntan varit sä förr; att banken af dessa lån endast skördar vinst utan risk, emedan bankstyrelseu äger att bestämma bcläningsvärdel; alt om vi befinna oss i en period af ganska liten sedelstock i allmänna rörelsen, intet lämpligare medel gifves att öka densamma, än utställandet af sedlar på metallisk valuta.
Jag anhåller, att denna motion varder lill BancoUtsk. remitterad.
Remitterades lill BancoUtsk.
Hr Lagerhjelm, Pehr, anförde vidare:
Jag har en motion att göra i bevillniugsväg.
Enligt nu gällande bevillms-förordn. utgår bevillning af stångjerns-smidet med minst !, af ortens hammarskatlspris.
Verkan häraf har varit, att i Orebro län, hvarest minimibevillningen är 8,200,000 r:dr i rundt tal och bevillningstaxeringen uppgick 1842 till 8,400,000 r:dr b:co, sattes taxeringsvärdet på stängjernssmidet och manufacturen till 3,900,000 r:dr b:co, eller nära hälften.
Jag öfverlemna!- till Utsk. alt bedomina, om della kan vara billigt under en tidpunkt, dä jernlillverkningcn lider af ett så ögonskenlig! betryck af den svåraste conjunclur; ett förhållande, en obillighet som pröfningscomiteerne dock icke kunna afhjelpa, emot ordalvdelsen i bevilln.förordn.
Jag föreslår, att delta minimum uedsättes frän ^ lill ,'8. Frih.
Jag anhåller ali få förena mig med liv Lagerhjelm och instämma uti den af honom väckte motionen samt att lill densamma få göra det tillägg, ali icke blott det i omförmälde fall enligt bevilln:s-stadgan bestämde minimum af J af hammarskattspriset mätte nedsättas till ,, utan 1 11. 57 i50 Den 2i Augusti e. m. afven det i samma fall beslämde maximum af A matte förändras till J.
, Hr von Hartmansdorff, Au g., Jag tror det lidra lill ordningen, att hvarje motion bör vara skriftligen aflemnad innan den remitteras, och anhåller ali delta måtte iakttagas äfven med Hr Lagerhjelms motion.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 17 och 20 dennes på bordet lagda utlät.
N:o 1, i anledn. af verkställd granskning utaf R.
Sl:s Just.ombudsmans embetsberälletser och allmänna redogörelse, jemte embetsdiarier och registratur för dcu sedan sista riksmöte förflutna tid.
Landtm, yttrade, att då Utsk. till kim - nagifvit sig ämna framdeles afgifva utlåt, öfver de af Just.ombudsm. framställde lagförslag samt hvad han yttrat om en af Högsta Domstolen meddelad lagförklaring, syntes något annat nu icke förekomma lill pröfning, än följande förklarande: ”att Jusl.- ombudsmannen under den fortfarande embetsförvaltningen i allo motsvarat R.
St:s bonom visade förtroende, och således jemväl uuder nu ifrågavar. tid ådagalagt de egenskaper, grundlagen förutsätter hos R.
St:s ombud”; hvarföre H. E. frågade, om R. o. Ad. godkände detta LagUlskts yttrande, om sältet hvarpå Just.ombudsman, utöfvat den honom anförtrodde embetsbcfatlning.
Hr Lagerbjelke, Carl Oscar, uppläste följande anförande :
En förfaltare har med rätta sagt, att skråförfatlningarne och lösdrifveriförordnfngarne dragit förbannelse öfver Svea rike.
Genom de förre hafva någre samhällsmedlemmar i viss män, liksom det vore en jordtorfva, eller ett fysiskt ting, skiftat emellan sig den alla af Gud förlänia rättigheten att nära sig med sine händers arbeten; och för att få desto mera förtjenst, har man utestängt andre från täflan, och för att fä arbetet för bästa pris gjordt, har man lill en del godlgjort arbetaren med den förhoppning, att han, då hail vissa år uppolfratt sig för sin husbonde och mästare, möjligen kunde blifva sin egen.
Förhoppningarues mynt gäller högt, och arbetaren har derför förskaifat sig det med desto större ansträngning, och ofta först sent fått erfara, att ingen valuta var att erhålla för det bedrägliga myntet.
Men har man genom skråförfaltningarne beröfvat en stor mängd menniskor rättigheten att med vissa arbeten få lifnära sig oell besvikit deni med nämnde falska mynt; så har man dock genom lösdrifveriförordningarne gått mera ohöljdt till målet, att nemi. skaffa sig arbete för godt köp, på arbetarnes bekostnad.
Endast i förbigående må nämnas, att man, för uppnå - Dem 24 Augusti e. m.
451 ende af berörde afsigt, belagt menniskor, liksom boskap, med ulförselförbud och ulförseltull, som först under sednaste riksmöte blefvo afskaffade.
Förnämligast liar man dock sökt vinna ändamålet, genom att ålägga en större del af landets innevånare skyldighet att mot deras vilja träda in i krigstjenst eller tjenst hos andra.
I äldre författningar gifver man ganska ohöljdt denna sin afsigt, att vinna fördelar på arbetarens bekostnad, tillkänna; dock är numera den tvungna krigstjensten afskalfad, men deremot beträffande tvånget att antaga enskild tjenst, har raan, vand vid saken, sökt närmare bestämma och jemka de gamla stadganderne, under föregifvande, att författningen härom, som medför den verkan, att till förmån för de försvarsgifvandc nedsätta de försvarsbehöfvandes villkor, endast åsyftar att skydda samhället för rättskränkningar af personer ulan kända utvägar alt på lofligt sätt vinna sin bergning, samt på det de icke må falla fattigvården till last.
1833 års förordning om försvarslösa personer har delat alla på oskäl grundade lagars öde, alt icke blifva och icke kunna blifva strängt tillämpad.
I dess första g stadgas: att dcu person, som icke ingått i Kronans eller allmän tjenst, eller idkar med behörigt tillstånd fria konster eller studier, eller handel, fabriker, handtverk, sjöfart eller annat lagligt näringsfång, jord eller bergsbruk, antingen såsom ägare, arrendator eller brukare, eller bevisligen af föräldrar, anhörige eller andre personer underhålles, eller är, enligt församlingens uti socknestämma yttrade omdöme, känd såsom den der ärligen sig försörjer, antingen genom egna medel eller genom arbete eller annan loflig sysselsättning, eller af allmän barmhertighelsanstalt njuter vård och understöd, skall vid manlalsskrifningarne, eller, när deremellan fråga om laga försvar uppstår, ställa en, af en eller flere personer ingången och till vederhäftigheten styrkt borgen för egne, hustrus och hemmavarande barns kronoutskylder för påföljande året samt för de böter och ersättningar till belopp af 50 r:dr b:co, som kunna ifrågavar. person ådömmas.
Ang:de få af de hundratusentals menniskor, o.m hvilka det kunde komma ifråga, lärer församlingarne å sockenstämma yttrat sig, huruvida dessa personer äro kända att ärligen försörja sig; och man torde hafva skäl tvifla på, att borgen för böter och ersättningar, till belopp af 50 r:dr b:co, blifvit af någre bland dem ställd.
Deras antal alltså, som, enligt författningen kallas försvarslöse och skulle såsom sådane behandlas, är större, än alt det skulle kunna inrymmas i Sveriges alla publika byggnader, om än desse alla samtlige vore till fängelser inredde.
Så vidt kronoräkenskapcrna utvisa, är det endast här i Stockholm, hvarest nämnde personer ställa borgen för kronoutskylderne.
Ehuru till så ringa fordran nedsatt, är likväl författningens föreskrift för dem i högsta grad tryckande; och huru mycket mera skulle den ej vara, om författningen kunde i all sin stränghet tillämpas.
Men ej en gång af alla, hvilka 452 Den 24 Augusti e. m,’ J enligt författningen borde förse sig med borgen* fordras den.
Man har consideration med aila f. d. embets- och tjenstemän, äfven om de icke innehafva pensioner, med f. d. borgare, med hustrur, enkor, af K. M. i nåder myndige förklarade qvinspersoner, med fröknar äfvensom med döttrar afembetsoeh tjenstemän samt af borgare, äfven om dessa adeliga och oadeliga jungfrur skulle, som icke sällan händer, tillhöra classen af liderliga qvinnor; och medgifver icke allenast alla desse personer befrielse från borgens ställande, utan tillåter dem ock att försvara tjenstehjon, hvilken tillåtelse bemälda qvinspersoner ofta så begagna, att de under benämning piga försvara en eller annan af lika lastbar vandel, som de sjelfva.
Denna consideration väcker afund hos en del andre personer, och de fintligare af dem gifva sig orätta benämningar och kalla sig, och blifva antecknade såsom antingen hustru, eller enka, utan att vara eller någonsin hafva varit gift, eller borgaredotter, eller kamereraredotter eller något dylikt, då deras fader deremot tillhör eller tillhört arhetsclassen.
Detta, som icke kan förekommas, förvillar tabellverket och gifver förklaring på en, dock mindre bidragande orsak till det öfvervägande antalet af enkor och gifta hustrur, i jemförelse med euklingar och gifta män, som linnas uppgifue.
Då näringsidkares rörelse vid taxeringarne vanligen bedömmes efter det större antal arbetare, han sysselsätter, så för alt få detta synligt i längderna vara så ringa som möjligt, sysselsätta en del af näringsidkarne företrädesvis de vid K. Slottet, K.
Theatern, Banken, Iliksg.cont., eller andre allmänna inrättningar anställde extra ordinarie arbetare samt stadens extra drängar, för hvilka den enskilde näringsidkaren då ej behöfver utgifva borgen; och exempel torde icke saknas, att näringsidkaren, i stället att sjelf gifva borgen för en eller annan af sine arbetare, antingen skaffar sådan åt dem af husägare, tjenstemän eller andre, som ej drifva näring, och på hvars bevillning följaktligen en så beskaffad borgens utfärdande ej inverkar, eller ock afskeda en del arbetare vid den tiden mantalskrifuingen inträffar, och låta desse sjelfve förse sig med borgen, bäst de förmå.
För de hos andra anställde tjenare, då desse ej äro hos husbonden boende, medför för öfrigt borgens anskaffande af husbonden icke för dem någon särskild uppoffring; men det faller sig ibland litet tungt eller löjligt för föreståndare af större fabriksinrättningar, för casseurer och bokhållare å de större grosshandclscontoren, ofta med fördelaktigare lönevillkor än råden i rikets collegier, alt anskaffa borgen för de utskylder, lill det jemförelsevis ringa belopp, som belöper på honom och hans tjenare, bland hvilka kanske hans skoputsare är ordinarie vaktmästare och kunde gifva både för husbonden och medtjenare den äskade borgen, om husbonden deraf ville sig begagna.
Öfrige arbetare åter, som af de ännu öppna näringskällor hafva sin utkomst, som lefva för dagen, kunna, som ofvan sagdt Den 24 Augusti e. m.
453 är, icke anskaffa borgen utan ganska kännbar uppoffring.
Näringsidkarne kunna icke gifva den, utan äfventyr alt se sina contributioner ökade.
Härigenom inskränkes deras antal, sorn lemna borgen, och dess anskaffande blir desto dyrare.
An måste vissa tjenslbarheter med vedsägning, gaturenhållning eller dylikt utgöras, och än contant betalning erläggas för sådan borgen.
För att visa huru känbart detta är för den, som skall skaffa sig, och fördelaktigt för den, som utgifter borgen, får jag anföra några exempel.
Ilar gifvcs en Corporation i staden, som bar hos sig anställde 30 st. extra ordinarie arbetare.
Hvardera måste erlägga 2 r:dr b:co, 15 månader i förskott, för sine kronoutskylder och dessutom göra 12 dagsverken, hvilket bereder corporationen en fördel af alt kunna räntefritt använda fattige arbetares penningar och dessutom samma fördel, som om den holle en dräng året om.
Jag måste anmärka, att de fleste desse e. o. arbetare låta antaga sig blott för alt vinna försvar, och utan allt afseende pä framtida anställning.
Dem kostar således författningens tillämpning om borgen för kronoulskyldernes ställande mer än en trettiondedel af hela deras arbetsförtjenst på året, i sanning en ganska dryg contribulion.
Och likväl torde de vid nämnde Corporation anställde e. o. arbetares uppoffring vara mindre än en stor del andras.
En ruinerad vaktmästare gaf ett är borgen åt 24 personer, och det sades, alt af desse någre måst betala honom derföre till och med 10 r:dr h vardera.
För innevar. år försvarar en f. d. brandmästare 30 till arbetsclassen hörande personer, utan att sysselsätta en enda.
Detta gör han troligen icke för intet.
Vanligen taga de enskilde, som lemna borgen, 3, 4, 5 eller än flere gånger Kronoutskyldernes belopp; och då arbetaren ej har mänga sådana försvarsgifvarc att välja på, händer ofta att lian om 15 månader derefter, dä skatterna indrifvas, får sjelf betala sina kronoutskylder, emedan försvarsgifvaren, ehuru behörig försvarare, antingen var eller blifvit utfattig; och ett i Kongl.
Kammarrätten för närvar, hvilande mål visar, huruledes en nu mera suspenderad tjensteman tillåtit sig att uppbära flere ndr af hvarje person, för det desamme icke skulle behöfva anskaffa borgen för kronoutskylderne, och derpå i mantalslängderne oriktigt antecknadt, att den och den personen uppvist den och den läkarens då och då utfärdade betyg om lungsigtighet, vattensot eller annan sjukdom och deraf härrörarande oförmögenhet alt antaga tjenst och ställa borgen, eller något dylikt.
Jag bör upplysa, alt borgen för kronoutskylder ej erfordras för sjuklige, vanföre, till arbete oduglige personer och af hafvande qvinnor, eller dem som bereda sig till Herrans Heliga Nattvard.
Mången emellan 15 och 20 år låter derföre anteckna sig flere år å rad, såsom beredande sig till H. II.
Och som skolungdomen icke eller behöfver anskaffa borgen, torde icke så få antecknas såsom gående i skolan, ehuru föreslån - 454 Den 24 Auigust i e. m. daren för denna skola rätteligen är verksladsgcsällcn eller hamnbusen.
Något vederhäftighetsbetyg på borgen för kronoutskylderne kommer aldrig i fråga, ty man antager, att den som skulle kunna skrifva arbetare i sitt bröd, äfven bör kunna gå i borgen för hans kronoutskylder.
Detta är åter i den hårda författningen en mildring, som nödvändigheten infört vid dess tillämpning här i Stockholm.
De åter, som ieke lill mantalsskrifningen kunna skalfa borgen, utgöra ett ganska stort antal.
Af dessa låta en del anteckna sig i mantalslängderne, och en annan del flyttar undan från de qvarter, der mantalsskrifningen pågår, för att antingen snart efteråt flytta tillbaka, eller ock för året begifva sig till annan bostad, der mantalsskrifningen redan blifvit hällen, och dessa blifva icke någorstädes i mantalslängderne tecknade, hvaraf den olägenhet uppstår, vid frågan örn understöd af fattigmedel, att man ej vet till hvilken församling de skola räknas.
Om dem vårdar sig ingen.
De äro utstötte från menskliga samhället, och ej en gång prosten, som upprättar husförhörsboken efter mantalslängden, vet af dem eller kan vårda sig om dem.
Om de icke hade fruktat för jägtandet efter borgen, skulle de nog låtit anteckna sig i mantalslängderne, och vissa vederbörande hade då icke behöft begära, alt åtgärd måtte vidtagas, att alla personer blifva uppförde i mantalslängderne, och andre vederbörande ej att fundera ut, hur sådant skall i Stockholm låta sig verställa med personer, som icke hafva stadig bostad och icke vilja uppgifva sig, eller ens äro till namnet kände.
De som vid mantalsskrifningen uppgifvit sig och ej kunna skaffa borgen, uppkallas flockvis i Policckammaren; men då vitén ej skulle verka på personer, sorn äro utfattige och för hvilka rum i fängelserne saknas, kan policemästaren icke göra annat, än den ena 14:de dagen efter den andra ålägga deni skalla borgen.
Till medlet af Mars, då mantalslängderne skola inlemnas, åstadkommer detta stort besvär för policemästaren, policebctjeningen och de försvarslöse.
En del af desse hafva väl under tiden ställt borgen, sådan den är, men om en annan del, sorn antingen icke velat eller icke kunnat det, sker anteckning att personen är utfattig och icke kunnat skalfa borgen, och dermed är borgenshistorien för det året slut.
En författning, som har sådane kännbare olägenheter, då dess lindrigaste bud blott till en ringa del sättas i verkställighet, bur skulle den kunna tillämpas i sin helhet?
Sådant kommer nu mera i allmänhet icke i fråga emot andra än kringstrykande, arbetsföre tiggare och vanfräjdade personer; men att undantagsvis få författningen tillämpad mot en oförvitlig arbetare, så länge författningen ej är upphäfd, står öppet för hans någorlunda mäktiga granne, som måhända tyckt, att den försvarslöse begärt öfverdrifven betalning, för det han kanske i eu bråd andtid räddat denne grannes skörd att stupa i åkern.
Den 24 Augusti e. m. 455 Sorn sagd t är, hör det dock till undantagen, att en oförvitlig, försvarslös person blir såsom försvarslös behandlad, och hundratusentals blifva det icke.
Månne det derföre vore farligt, eller kunde anses såsom en äfventyrlig öfvergång från en utomordentligt sträng lagstiftning lill en allt för eftergifvande, om förordningen om försvarslöse erkände den grundsats, att livar och en person anses såsom god, såsom icke vådlig, till dess motsatsen blifver bovist; att denna bevisning först då anses fullgjord, n'dr personen blifvit öfvertygad antingen om verkligen groft och vanfrujdandc brott eller att under hot eller ock utan tillfällig nöd, söka sitt uppehälle med tiggeri, eller att föra en lastbar, otuktig och liderlig lefnad; och att man tilläte alla andra ostördt och utan vidare efterfrågan draga sig fram bäst de kunde?
Då lagstiftningen vårdar sig med så mycken noggrannhet om de personers frihet och egendom, hvilka pä de lagstiftande sjelfve kunna utöfva något inflytande, bör hon väl, för en onödig fruktan om dessa sednares fördelar, alldeles förbise den i värt samhälle nödvändige dagakarlens bästa, han som likväl uträttar så mycket, hvilket den enskilde ej kan, eller ej medhinner, eller hvartill
Iian ej mäktar hälla enskilda tjenare året om?
Comitéen för fattigvården i riket utom Stockholms stad har, i sill år 1S39 afgifua utlåt, om laga försvar, uppräknat de oliigcnbeter 1833 års förordning om försvarslöse medför; men dess förslag till författning, i st. f. den nu gällande, synes förutsätta, alt denna sednare verkligen skulle i allo tillämpas, och då kunde förslaget möjligen anses såsom en mildring i lagstiftningen om försvarslösa, ehuru det knappast bör så anses.
Om förslagets grundsatser anloges, är att befara, det inom kort de tjenstlöse konime att först hänföras till de försvarslöse personcrne, och efter någon tid, jemte de sednare, till lösdrifvarne, så all samhället snart hade en dass af medborgare, som kallades lösdrifvare, nära nog lika talrik som de försvarslöses dass för närvarande.
Förslaget innehåller äfven stadgande af den mäst uppenbara orättvisa.
Deribland må nämnas, att den utan eget uppsåt, utan eget förvållande tjenstlöse skulle vara skyldig pä sot kennämndens tillsägelse inställa sig lill arbete hos den af församlingens ledamöter eller stadens innevånare, som honom först påkallade, emot den arbetslön, som sockeunämnden bestämde, nugot understigande ortens gångbara arbetslöner för tillfället.
Utom det häraf vore att befara, det bofaste personer än mera komme att inskränka behofvet af tjenstefolk, för att begagna dagakarlen för nedsatt dagspenning, påtvingar sig äfven den fråga, antingen arbetaren, som med knölpåk i hand hegärde vJ-0:del af patronens inkomst för dagen såsom lön, eller patronen, som, med lösdrifveriförfaltningen och socknenämndens beslut i handen, fordrade TVdel nedsättning under ortens gångbara pris i dagakarlens lön, i moraliskt afseende vore hederligaste karl. 456
Den 24 Augusti e. m.
Hvad jag sålunda ehuru ofullkomligt anfort, och än mera hvad jag dervid känt, har hos mig uppväckt den önskan, alt R.
St., med tacksamt erkännande af hvad redan genom inrättning af allmänna arbetscompagnier blifvit tillgjordt för reglering af den vigliga frågan om försvarslöse personers behandling, ville hos K. M. i und. anhålla, alt 1833 års författning om försvarlöse måtte varda upphäfd; att en ny författning rörande behandling af för samhället vådlige personer måtte utarbetas; alt dervid såsom sådane inga andre måtte anses än den, som antingen begått verkligen groft och vanfräjdande brott, och det endast under en viss efter brotlets beskalfenhet lämpad tid, räknad ifrån ulståndet straff, eller ock den, som belrädes att, under bot, eller sjelf arbetsför utan verklig nöd, utöfva tiggeri, eller slutligen den som förer en lastbar och liderlig lefnad; och sist alt K.
M. emedlertid och innan sådant allt medhinnes, i nåder täcktes förordna, att den för visse invånare, ensamt i Stockholms stad, hittills erfordrade borgen för kronoutskylder icke hädanefter må deni alfordras.
Remitterades till Allm. Bcsv.- o. Ekon.Utsk. Ilr Nordenanckar, Fredr. Willi., uppläste följande:
Ständer hafva genom votering i förstärkt StatsUtsk. afgjort, att de 45,000 r:dr b:co, som 2:ne RiksSt. beviljat för upprensning af Emm-ån i Calmare län, borde icke till hela summan utgå såsom anslag, utan alt af densamma endast 10,000 r:dr vore att anse såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, och att 35,000 r:dr skulle utgå såsom lån under vissa villkor.
Ibland dessa villkor befans äfven det, att de jordägare, som skulle fä nytta af företaget, skulle för arbetets utförande tillskjuta lika summa, nemi. 45,000 r:dr b:co, emedan det bela beräknades till 90,000 r:dr, hvilken föreskrift medförde nödvändigheten att, med anledn. af den är 1S39 verkställda ägo-gradering, uppgöra en noggrann beräkning, utvisande icke allenast den vinst, som af arbetet skulle uppstå för hvarje delägare särskildt, utan äfven hvar oell ens tillskott lill arbetets utförande.
Denna del af landtmälarens förrättning blef först i sistl.
Sept. och Nov. månader aflemnad till delägarne, och det är egentligen sedan den tiden, som verksamhet oell omtanka blifvit använd, för att bringa arbetet i gång, så mycket angelägnare, som, enligt den af K.
M. fastställda planen, redan i år betydliga upprensningar på 2:ne ställen borde verkställas.
De till K. M. i und. insände säkerhetshandlingar hafva under d. 14 Febr. sistl. i nåder blifvit godkände, men hinder hafva mött att i Riksg.cont. utbekomma länet, af hvilken orsak icke allenast detta årets arbetstid gått förlorad, utan en verklig förlust af flere 1000 r:dr för delägarne uppkommit, deraf att brist pä penningar för arbetets bedrifvande gjort onyllige en del Den 24 Augusti e. m. 457 del malerialier, som icke framdeles kunna användas och alt antagen arbetschef och tjenstemän varit utan gagn för företaget.
Det arbete, hvarom fråga är, måste utföras på en sträcka af 8 mil och genomgår 7 socknar, fördelia i 2 härader.
Denna fråga väcktes första gången år 1785 af landshöfdingen i länet, som ä Statens vägnar yrkade, att vattenytan skulle sänkas och vårflödena förekommas eller minskas, och med längre eller kortare mellantider har den ofta återkommit till 11.
Si:s behandling, för erhållande af anslag.
Detta förhållande visar nogsamt af hvilken stor vigt företaget är för hela den ort, hvarigenom strömmen löper; och som, vid sisth riksdag, Statens tillgångar voro öfvcrfyllda och betydliga besparingar upplagda, vill det synas som R.
St. icke hade bort vägra det af Konungens Bef:h:de begärda bidraget till eli större arbetsförelag i en del af riket, hvilken allt sedan är 1809 icke fått tillgodonjuta någon förmån af de mänga millioner, som till dylika ändamål blifvit använda på andra ställen.
De former och föreskrifter, som II.