Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dermed åsyftas ingen inskränkning i landlhandeln, annorlunda än i följd af föregången pröfning af den embetsmyndighet, « hvars högsta pligt och intresse det bör vara, icke allenast alt vårda sedligheten inom länet, ntan jemväl att tillse, det icke onödiga tillfällen må öpnas för fattigare innebyggare derstädes att, genom utgifter, sora af intet verkligt behof åro påkallade, förstöra den sparpenning de tilläfventyrs kunna äga, och att sålunda, i ekonomiskt hänseende, försämra sin belägenhet, i stället alt förbättra densamma.
Ex. Hr Frih. o. Landtnäs härefter till bifall af Ulsk:s i denna punkt gjorda tillstyrkande framstälda propos. besvarades med starka nej, blandade med ja; hvarpå II.
Ex. hemstälde om II. o.
Ad. ansäge de emot ifrägavar. punkt gjorde anmärkmr föranleda till återremiss, samt då härvid ropades starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna denna sednare propos. besvarad med öfvervägande ja.
5:te punkten, ang:de föreslaget förbud för handlande ä landet, att afyttra alla slags spirituosa, vare sig af in- eller utländsk tillverkning.
Det är ingalunda min mening att något invända emot det ju denna punkt må läggas till handlingarne, utan tager jag blott tillfället i akt att uttala den förhoppning, det Ekon.Utsk. måtte, i förening medBevilln:sochLagUtsk:n behandla den fråga, som i nu föredragna punkt omförmäles, så, att behörig upmärksamhet fästes vid det förslag som influtit såsom referat, i förevar, utlåt, och hvaröfver Ekon.Utsk. upskjutit att nu fälla sitt omdöme.
Denna punkt lades till handligarne. 6:te punkten, ang:de väckt förslag att pålägga landthandlare någon extra utgift till fattigvården eller Länets Lasarett; 7:de punkten, ang:de väckt förslag alt landthandlare mätte åläggas att utgöra en viss kontingent, till släderne; och 8:de punkten, ang:de väckt förslag, att den i 31 § af llandels-ordn. omförmälde skyldighet för land- och stadsfiskaler samt kronobetjente att tillse och vaka öfver samma författnings efterlefnad, och rätt alt verkställa beslag, mätte utsträckas jemväl till sockne-nämndens ledamöter.
Föredrogs ånyo Allm, Besv. o. Ekon.Ulsk;s d. 22 och 2fi dennes på bordet lagda utlåt. n:o G2, i anledn. af väckte förslag 210 Den 29 Mars e. m. om utsträckning af den i Kong].
Handels-ordn. d. 22 Dec. 1846 beviljade rätt till handels idkande å landet.
Vid föredragning afdetla utlåt, anser jag för min del rätta stunden vara inne att yttra sig om landthandel i allmänhet; och jag skall således till besvarande uptaga hvad som mot denna handels nytta för samhället är framställdt.
Man har sagt det landthandel vöre skadlig derföre, att lyxen ulspriddes och att medelst den, allmogens hustrur och döttrar och andra qvinnor sattes i frestelse att förskaffa sig lyxartiklar.
Så länge jag varit riksdagsman, har jag ständigt hört omtalas den stigande lyxen, — lyx-artiklar, öfverflöd etc. etc. men undras om de herrar, sorn ordat derom verkligen gjort sig reda för hvad med lyx-artiklar förstås.
Efter mitt förmenande kan en och samma sak mycket väl vara en lyx-artikel för en individ, men icke för en annan utan tvertom en nödvändighetsvara för denne; och jag skulle icke vilja benämna som lyx-artikel allt hvad till lifvets nödtorft icke är behöfligt, utan det man förskaffar sig genom att lefva öfver sina tillgångar, d. v. s. att köpa och lefva på kredit.
Det är nemi. ganska klart alt den, som nödvändigt vill förskaffa sig sådane öfverflödsartiklar, och icke kan erhålla dem i saluboden å landet, han spar sina pengar till nästa stadsresa, eller till först blifvande marknad och köper då hvad honom lyster och skillnaden blir endast den, att upköpen vid sistnämnde tillfälle ske i större mängd, och att penningarne stadnar i Stadsbandlarens händer i st. för att i mindre belopp i sender komma landthandlaren till godo.
Man säger vidare, att landthandlaren är i allmänhet lönnkrögare, hvadan följaktligen handelsrörelsen urartar till lönnkrögeri: jag medgifver att man till en slik tanke-yllring kan hafva sken af rätt; men Utsk. har desslikes sagt, att lönnkrögeriet skulle förorsaka vederbör, kronobetjenter förökade svårigheter, att behörigen tillse det icke sådane förbrytelser begingos: jag är af motsatt tanka; det måtte nemi. vara ganska klart, att om någonsin lönnkrögeri rimligen skall kunna uptäckas och beifras, så är det just på sådane ställen der man vet att handelsbodar linnas, hvilka på förhand äro liksom utpekade, alt tillika vara lönnkrogar, under det, att på många andra ställen ofoget nu bedrifves, utan att beifras, emedan kronobetjeningen icke kan ana, all lönnkrögeri af den ena eller andra utöfvas.
Man talar visserligen om lönnkrögeriet på landet, såsom skadligt både för moraliteten och saniteten, men må man dervid icke heller förglömma alt tillse, huru härmed förhåller sig inom handelsbodarne i släderue: der vankas också bränvin, så att man om förtäringen af denna sprit-dryck der, visserligen kan tillämpa det gamla fransyska ordspråket: ”Que le diable n’y perd rien.”
Der bedrifves visserligen icke lönnkrögeri, men bränvin utminuteras icke destomindre ganska hederligt.
Vi vete ganska väl huru det tillgår: när bonden kommer till staden, begifvande sia tillen Dea 2 9 Mars e. w.
217 bod för alt göra sina upköp, så skall han till skänks hafva sina 2, 3 a 4 supar, allt efter mängden af de varor han till handlar sig, och blir han ej så trakterad i den ena boden, så, antingen handlar han icke i samma bod en annan gång han kommer till sta’n, eller går han genast till en annan, men får nog genom varornes förökade dyrhet betala den förtärda drycken.
När detta förhållande existerar i städerna, så hemställer jag hvad som i moraliskt hänseende kan vinnas, om de s. k. lönnkrogarne i handelsbodarne å landet försvinna!
Vidare har man sagt, att då städernes handlande betala sina utskylder till kronan och i öfrigt iakttaga alla för dem bestämda skyldigheter, så borde de icke lida intrång i sina rättigheter af landthandlarne: jag bestrider att ett sådant intrång eger rum; ty det är klart, alt i samma mån landthandel utvidgas, i samma mån gäller detta äfven för de handlande i städerne; om en lägenhet på landet, skulle för handels bedrifvande vara så förmånlig, att varu-omsättningen der, vore lifligare än i staden näst intill, så är det ju ingenting, som hindrar stadshandlanden att flytta till den bättre handelsplatsen, och efter mitt begrepp bar denna ganska lätt att bekosta en sådan flyttning, emedan han, i de flesta fall, har både större varulager, större kapital, och vidsträcktare kredit än nybörjaren på landet.
Men, säger man, om ej denna landthandel verkar direct skadligt på de handlande i städerne, verkar den dock indirect menligt på städerne i gemen: deruti kan jag icke heller för min del instämma.
Som skäl för berörde påstående säges, att allmogen icke skulle komma att föra in lill städerna sina landtmanna-produkter utan försälja dem lill landthandlarne, hvilka sålunda kommo att blifva en länk mellan städerne och allmogen, som derigenom nödsakades att betala sina behof dyrare än hos stadshandlanderne, delta håller icke heller streck, ty den som känner allmogen, vet ganska väl att det är nära omöjligt att få köpa något af en bonde under vägen då han ernar sig in till stad; — ban säljer intet, utan vill der försöka sin lycka, att få så mycket betald t som möjligt.
Sedan han förgäfves väntat, måhända hela dagen på torget att finna köpare, först då kan det bli möjligt att med honom, på återfärden till hemmet, kunna komma i handel, och i följd af den inrotade öfvertygelsen, att endast i staden blifva bäst betald, är det icke heller att befara det bonden skulle underlåta alt besöka densamma.
Genom alla de skäl jag nu framdragit, tror jag mig hafva visat att landthandeln icke medförer så många vådor, som man låter påskina.
Men jag har ännu ett skäl för min sats, hvilket torde finnas vigligare än alla andra, nemi. att Staten skulle komma att göra en icke så obetydlig vinst på utvidgningen af landthandeln.
Som skäl till denna förmodan, ber jag att få framdraga ett officiell dokument, nemi.
Commercecolhii berättelse om Sveriges inrikes sjöfart år 1849, deri det pag. 31, heter: att handlande å landet för nämnde år crlagt en Bevillning af 10,295 r:dr.
Jag ber att få fästa upmärksamheten just derpå, att då den 218 Den 29 Mars e. m. omnämnda summan erlades, så hade Konungens Nåd. förordning icke varit i verksamhet mer än 3 år, och icke förthy upgick den till ofvanberörde belopp.
Dessa 10,295 r:dr utgjorde mer än som af de handlande i 52 af rikets släder, sammanlagdt i bevillning nyssnämnde år utgjordes, och hvarken mer eller mindre än jls:del af den bevillning, som städernes handlande inom hela Svea land för det året betalade.
Vid sådant förhållande frågar jag:
Ar det billigt, är det rätt att beskydda sladshandeln på landthandelns bekostnad, då tydligen visat sig alt denna Stadsraanna-näring icke engång bär sig.
Vi vete något hvar, alt, enl. Bevilln.
Förordn. skall man betala 5 proc. skatt på sin netto-behållning: ser jag efter hvad städerne betalt i bevillning 1849, sä finnér jag i32,892 r:dr 30 sk. 6 rst., såsom den summa, hvilken skulle utgöra 5 proc. af alla handlandes inom städerne i Sveriges rike netto-behållning.
När jag återför nämnda summa till kapital, och deri dividerar de handlandes antal, upkommer en qvot, utvisande, att hvar och en öfver hufvud laget, haft en så ringa netto-behållning, så att det väcker min förundran, huru de kunnat sig på densamma lifnära.
Jag har med flit velat betrakta saken ur den synpunkten, ty om några duhier skulle upstå, att något misstag vid taxeringen egt rom, så bekänner jag öppet, att det vore ett ytterligare skäl för mig att yrka, del landthandel måtte utsträckas på stadshandelns bekostnad, så att Staten, om möjligt är, måtte komma i åtnjutande af en, yrkets vigt motsvarande bevillning, och är det med anledn. deraf, jag tror att Utsk. snarare bort tillstyrka den af Hr Hjerta gjorda motionen, än att föreslå R.
St. alt derå icke fästa afseende.
I anledn. af hvad jag nu haft äran yttra, anhåller jag om propos. på återremiss.
Lika med Frih. von Stedingk anser äfven jag tiden vara inne, att, då detta betänk, föredrages R. o. Ad., uttala min mening i afseende på nyttan eller skadligheten af landthandel i allmänhet, hvilket jag underlät vid diskuterandet af det föregående utlåt., då så många talare i ämnet utvecklade, med mina öfverensstämmande åsigter, att jag ej ville uptaga tiden med åhörande af hvad jag speciell kunde hafva att anföra.
Jag begagnar sålunda tillfället nu, alt förklara, det jag, i motsats till Frih. von Stedingk, skulle önska att landthandel icke existerade, d. v. s. icke utsträcktes utöfver hvad nu eger rum, ty jag skulle nästan tro att mången församling är missnöjd med hvad i detta fall är stadgadt, och anhåller att få fästa upmärksamhelen på det i min tanka mindre ändamålsenliga och lämpliga, alt utsträcka handelsfriheten utöfver hvad 1846 års författning bestämmer. — Frih. v. Stedingk har nu här, likasom i sin Utsk:s utlåt, vidfogade reservation, anfört åtskillige skäl för den mening han förfäktar, men jag skulle i sanning knapt tro, alt han på alfvar yrkat det denna landthandel är till den grad förmånlig för landet, som han här yttrat.
Det ligger i sakens natur, att en Den 29 Mars e. m. 219 liandel med varor, hvilka som heldst, när de spridas åt alla håll, när man, så lill särandes får en handelsbod i hvar sluga, icke kan verka förmånligt på landets välstånd.
Det är gifvet att anspråken på alla sidor stegras, att lyxartiklar blifva nödvändighetsvaror, der de förut icke varit kände eller funnits, att tjenstehjonslönerne blifva otillräcklige, att, hvad Frih. von Stedingk äfven till någon del medgifvit, lönnkrogarnes antal kommer alt förökas, och slutligen i följd dermed den sedeslöshet, som beklagligen på många ställen redan existerar, hlifver gränslös om en så utvidgad handelsrätt medgåfves, som Frih., till följe af motionen yrkat.
Som skäl för sitt afstyrkande af motionen, anför Utsk. svårigheten för kronobe!jeningen, att tillse det oordningar måtte förekommas: det är en gifven sak, att då man nu ofta har svårt alt förekomma oordningar i afseende på lönnkrögeri, skall, om handels-rältigheten utsträckes, i följd hvaraf sedeslösheten ytterligare tilltager, det blifva ännu svårare all hindra desamma; och de äro redan sådane, att jag anser det 15. o. Ad. lätt kan af sig sjelf göra sig redo för, hvilka och hurndane de kunna blifva.
Frih. von Stedingk säger i sin reservation: ”beträffande de befarade olägenheterna af det anmärkta^ förbudets borttagande, torde vara mera skenbara än verkliga.
A ena sidan kan väl icke nekas, att en större tillgänglighet af umbärliga varor, understundom förleder den tanklöse hushållaren till köp, äfvensom alt, på eli eller annat ställe, landlhandeln möjligen urartat till bränvinsminulering.
Dock torde, å den andra, med ej mindre skäl kunna sägas, att begäret efter en vara ofta aftager, i den mån densamma ständigt är att tillgå”, delta anser jag just vara raka motsatsen af det verkliga förhållandet, ty ju större tillgången är på en vara, hvilken som helst, desto flitigare begagnas ock tillfället att förskaffa sig densamma; och att detta åtminstone gäller, hvad bränvin beträffar, är ganska säkert.
Att statsverket af ifrågavar. yrkes ytterligare utvidgning, skulle komma alt draga fördel, vill jag visst icke bestrida, men fruktar dock att denna fördel skulle komma att vinnas på bekostnad af hela allmänheten, ty då folket på landet onödigtvis skuldsatte sig, skulle följderna deraf menligt inverka både på husbönder och tjenare.
Ett sådant tillstånd vore visserligen ingenting mindre än lyckligt, enär verkningarne deraf skulle låta känna sig genom nödvändigheten att medgifva afkortningar vid kronoutskyldernes liqviderande, deraf vinsten för staten naturligtvis blefve ingen, men skadan desto känbarare.
Jag tror således, att i längden statsverket, icke skulle häraf komma att finna sig väl, och inser icke något skäl, hvarföre landthandeln skulle utsträckas utöfver hvad ofvanberopade 1846 års författning redan medgifver, tillstyrkande alltså att Utsk:s förslag måtte bifallas.
Då jag tager för afgjordt alt Ståndet icke på e. ra. förglömt hvad som sades på f. m., och då jag på aftonen hyser samma tanka om saken, som på morgo - 220 Den 29 Ma rs e. m. nen, anser jag mig icke behöfva, på sätt Frih. von Stedingk gjort, uprepa hvad som då anfördes, utan endast åberopa detsamma.
Jag viii dock tillägga alt om missbruk af landthandel icke få skiljas från jernbruk, så må de väl dock få skiljas från jordbruk.
Frilen ytlratang:de de 52 städernas beskattning, torde R. o. Ad. vid närmare eftersinnande, finna ingalunda bevisa, hvad Frih. förmodat.
Då man vet, att taxerings-komite'en i hufvudstaden utgöres till större antal af borgerskapets, än af alla andra folk-klassers medlemmar, och i de öfrige städerna, af lika många borgare med alla andra ledamöter; men i verkligheten vanligtvis af flere borgare än medlemmar af andra stånd, emedan i åtskilliga städer tillgång å adelsmän och ståndspersoner saknas, så är det allmänna förhållandet der, som här, att BorgareSt:s medlemmar, såvida de nemi. icke betala bevillning efter minimi-afgift, beskattas lindrigare än andre.
Detta förhållande beror sålunda icke på handelns tillstånd, utan på taxerings-komitéernes beskaffenhet.
Rättelser i deras sammansättning lärer nuvarande Revilln.Utsk. vilja åstadkomma.
Innan denna rättelse skett, och verkningarne deraf försports, torde det vara för tidigt, att göra sådana slutsatser, sora dem Frih. von Stedingk dragit.
Jag tillstyrker att R. o. Ad. utan att längre uppehålla sig med en öfverläggning, som icke innefattar annat än en omsägning af hvad Ståndet redan flere gånger bort, mätte i saken taga sitt beslut, och att det må blifva bifall lill Utsk:s förslag.
Cederström, Rudolf, anförde skriftligen:
Då ifrågavar. författning utfärdades, fann man billigheten mot släderne ovilkorlig! fordra, alt någon krets kringom dem fridlystes för intrång af landthandel, hvars införande i rikets öfriga delar man ansåg, på sätt Hr Fåhraeus på f. m. anfördt, icke längre kunna undvika alt på laglig fot inrättas.
Jag håller för min del regeringen upriktigt räkning för den fasthet, hvarmed den alltsedermera vidhållit berörde restriction, och afslagit alla de många inkomne ansökningarne om rättighet, att åtnjuta undantag från besagde stadgande.
St. alltså icke vara mera efterlåtne i denna punkt.
Och till förmån för hvilka?
För några tillämnade handlande, som önska slå sig ned så nära städerne, att dessas borgerskap nödvändigtvis måste deraf lida ett kännbart afbräck.
Och till skada för hvilka?
Till skada, ej blott för borgerskapet, men äfven i måhända ej ringare grad för menigheten, uti flera fall.
Jag erinrar mig ett yttrande, som blifvit för mig citeradt, såsom inom Ulsk. fäldt af en ledamot af det hedervärda BondeSt.; det innebar den bönen: ”Inled oss icke i frestelse!” R. o. Ad. torde benäget tjenligast finna, att det oss föreliggaude betänk, må vara godkändt, hvarå jag vördsammast anhåller om propos.
Jag kan ej finna annat för min del, än alt, innan Kgl. Förordn. om landthandeln från regeringen emanerades, så anställdes alla de reflexioner vi här hafva hört Den 29 Mars e. m. 221 framställas.
Att icke släppa löst allt på en gång, det var den tiden, som Frih.
Cederström sade, af behofvet påkalladl.
Jag skulle vilja tillägga, ali det var handladt med klok betänksamhet, innan man hunnit samla någon erfarenhet, rörande den utvidgade näringsfrihetens verkningar; men förhållandet kan väl icke blifva enahanda i längden, och i längden tror jag ej det går an att handla annorlunda än rätt.
Jag har ej påyrkat annat än att man måtte gå i samma spår som regeringen, alltsedan 1844 antydt.
Vi hafva fått en näringsförfattning, som är fri, och en författning rörande kol-handel, som är så fri, att jag vågar påstå, alt de mest frisinnade menniskor på jorden icke skulle kunna önska att den vore friare; och frågar jag med anledn. deraf, om det är rimligt, att under sådane förhållanden göra inskränkning i den s. k, landthandel!].
Jag kan åtminstone icke finna något skäl härtill; Ständernc böra stifta lagarne i konsequence med hvarandra, och jag tror mig hafva fullkomliga visat alt landthandel) icke är skadlig, utan att det skadliga man deri vill finna är mera skenbart än verkligt.
Slutligen ber jag alt få besvara den lill mig ställda frågan om jag verkligen på fullt alfvar yttrat livad jag sagt, och förklarar alltså det jag aldrig vet mig någonsin på detta rum, i de frågors afgörande i hvilka jag deltagit, hafva uttalat något annat än min fullkomliga och alfvarliga öfvertygelse, och att det likaledes är med fullt alfvar jag önskar att betänk, måtte återremitteras, emedan jag anser det icke vara i konsequence med den nya näringsförfattningen, icke heller lämpligt, ali förbjuda det handelsbod å landet må anläggas så nära stad, som den handlande sjelf önskar.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förevar, utlåt, ropades starka ja, jemte ett eller annat nej, hvarpå II.
Frih von Stedingk:
Jag vill ej besvära med begäran om votering, hvars utgång, efter hvad jag har skäl all förmoda, icke blefve efter min önskan, ulan inskränker mig till den vördsamma anhållan, alt min reservation mot det nu fattade beslutet, mätte varda i R. o. Ad:s prot. antecknad.
Föredrogs och bifölls BankoUtsk:s d. 26 dennes på bordet lagda mern. n:o 20, med hemställan om afskrifning af 2:ne odlingslån.
Vid föredragning af BankoUtsk:s d. 26 dennes på bordel lagda utlåt. n:o 21, öfver gjorde ansökn:r om ersättning för förlorad inkomst i följd af de s. k. småsedlarnes uphörande, blef detta utlåt. ånyo bordlagdt, på begäran af Gr.
Mörner, Carl Göran Detlof, och Frih. Toll, Guslaf. Föredrogos och biföllos BankoUtsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåbn: 222 Den 29 Mars e. m. N:o 22, öfver eli af Kyrkoherden G.
Fredin gjordt ackordsanbud; och N:o 23, i anledn. af gjord ansökning om eftergift af öfverränta å ett af numera afl.
Landtbrukaren B. M.
Chlor i Banko Diskontverket uptagit lån.
Ekon.Utsk:s nedannämnde d. 26 dennes på bordel lagde utlåtrn: N:o 63, i anledn. af väckt motion om vidtagande af åtgärder till reglerande af postiijonernes löneförmoner; N:o 64, i anledn. af väckt motion om befrielse för Wexiö samt rikets öfrige
Stiftsstäder att bekosta boställsrum eller hushyra åt skolornas Rektorer; och N:o 65, i anledn. af väckt motion derom, att tillåtelse för arrendator af kronolägenhet, alt till annat än lägenhetens behof använda derå befintlig skog, icke mätte hädanefter meddelas.
Vidare föredrogos och lades till handlingarne Allm.
Besv. o. Ekon.Ulsk:s d. 26 dennes på bordet lagde mern.:
N:o 66, i anledn. af återremiss af Utsk:s utlåt. n:o 6; och N:o 67, i anledn. af återremiss utaf Utsk:s utlåt. n:o 44.
Anmäldes och lades på bordet: l:o Bevilln. samt Allm.
Ekon.Utsk:s betänk. n:o 2, i anledn. af väckte motioner om bestämmande af medelporto samt införande, i sammanhang dermed, af åtskilliga andra förändringar i afseende å inrikes brefvexlingen; och 2:o LagUtsk:s betänk. n:o 13, i anledn. af väckt fråga, ang:de dels förändring i ordningen för val till Härads-nämnd, dels ock minskning i det antal Nämndemän, som fordras för fullsuten rätt. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. J 9 e. m.
Den 2 April. 223 Onsdagen den 2 April 1851.
Justerades 5 prot. utdr. för d. 29, samt pleni prol. för d. 10 sisll.
Upläsles till justering samt godkändes nedannämnde från Exp.Ulsk. inkomne förslag till R.
St:s underd. skrifvelser till K. M. N:o 4(5, ang:de restitution till Regdsskrifvaren A. G. Enell af för högt beräknad oell erlagd lönebevilluing; N:o 47, ang:de afsöndring af jord från f. d. Löjnanlsbostället vid Westgötha Dals regde, Stommen n:o 1, till utvidgande af Jerns församlings kyrkogård inom Elfsborgs län; N:o 48, ang:de uplåtelse af jord från Trumpetareboställe! vid Calmar regde Lilla Ökna n:o 2, i Jönköpings län till plan för sockenstuga och skolhus åt Ökna församling; N:o 49, ang:de godlgörelse lill arrendatorn A.
Söderholtz för den vid hans tillträde till arrendet af Klingsbergs kungsgård befunna husröta; N:o 50, ang:de utbyte af Kapellansbostället Wiskeryd n:o 2, emot Trumpetare-bostället Bjärstad storgården n:o ] ; samt N:o 51, ang:de ytterligare begagnande af en del utaf det staden Wexiö beviljade byggnadslån.
Företogs val af 6 Revisorer, för att å R: o. Ad:s vägnar deltaga uti innevar. års revision af Stats-, Banko- och Riksg:s-verkens tillstånd, styrelse och förvaltning; och befunnos efter valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedde: Gr. Liljencrantz, Gustaf Fredrik, Landshöfding, . med 54 röster.
Leuhusen, Axel Reinhold, Premier-Löjtn., . „ 55 „ Frih. Funck, Fredrik Alexander, f. d. Löjtnant., . „ 55
„ Hr Stierngranat, Georg Gustaf Henrik, Öfverste Löjtnant »55 ,, Hr af Geijerstam, Carl, Major, »55 ,, Hr af Forselles, Adam Magnus Philip, Kammarherre »54 „ Äfvenledes anstäldes val af 6 Revisorer, för att å R. o. Ad:s vägnar deltaga uti 1853 års revision af Stats-, Banko- och Riksg:sverkens tillstånd, styrelse och förvaltning; och befunnos efter valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedde: 224 Den 2 April.
Åkerhjelm, Johaa Carl, Kammarherre . med 51 rösler.
Cederström, Carl Emanael, f. d. Premier - Löjtnant, Frih. Adlercreutz, Carl Guslaf, Öfverste, . . .
Ilr Rääf i Småland, Leonard Fredrik, Kammar - junkare, Hr af Puke, Folke Magnus, Kommendörkapten, .
Iir Björnstjerna, Johan Magnus, Kammarherre, . „ 51 Föredrogs BankoUlskis d. 26 och 29 sisll.
Mars på bordet lagda utlåt. n:o 21, öfver gjorde ansökningar om ersättning för förlorad inkomst i följd af de s. k. småsedlarnes uphörande.
Detta utlåt, företogs punktvis till afgörande, och blef utan diskussion af R. o. Ad. bifallet.
Lagerbjel kcs, Guslaf d. 29 sistl.
Mars f. in. på bordet lagda motion, angide bestämmande af den dag, då nästa lagtima riksdag skall sammankomma.
Att jag för min del icke äraf samma tanka, som Gr.
Lagerbjelke, i afseende på utsättande af tid för nästa riksdag, visar sig redan af den motion jag samina dag, som lians förslag framställdes, afgaf med förordande af annan dag och annat år.
Jag hade tillika en annan betänklighet vid denna motion.
Der föreslås nemi. nästa riksdags början lill d. 15 Nov. 1853.
Derefter tillägges: ”1 händelse af IL o. Ad:s bifall till denna framställning, torde Exp.ötsk. inkomma med mern. i ämnet.