Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man på det ena hållet upplånar, för att på ett annat håll utlåna, med full säkerhet i egna händer för hvad man utlånar, så kan jag deruti icke tinna en skuldsättning.
Hela anstalten synes mig då vara, för att låna en annan Talares ord, fastän i motsatt mening, ett mäklande; men ett ärligt — ett oegennyttigt mäklande — en bemedling, behöflig och välgörande; behöflig, emedan de, som äro i håga alt undsättas, måste anlita en högre och tillräckligare credit; välgörande, emedan den dass, som skall undsättas, är säkert den minst väl lottade bland våra medborgareclasser.
Visserligen finnas, bland Den ii Februarii e. m. 33g alla classer af Svenska medborgare, personer, som inom och utom Landet ega slör credil: dock skulle jag tro, att minsta antalet af dem, som ega utländsk credit, finnes bland de jordbrukande, och detta genom naturen af deras yrke, som icke sätter dem i tillfälle att på långa afstånd af rum pläga penninge-underhandlingar.
Ett annat inkast angår olämpligheten af Statens inblandning i enskilda creditföi hållanden.
Satsen är grundad i sin allmännelighet.
Der Staten inblandar sig utan behof, kan sådant vara hindersamt, lill och med skadligt.
Men regeln tål undantag; och delta inträffar der inblandningen icke blott är behöflig, utan ock nödvändig.
Jag vet icke luiru nu ett silfverlån skulle af enskilde kunna negocieras; och om sådant äfven läte sig göra, kunde det dock ej disponeras förr än i andra handen, och hlefve dymedelst betydligt dyrare.
En Talare har sagt, och jag erkänner mig icke förstå denna ratiocinering, att den enskilde genom
Statslånet skulle hindras i sina creditförhållanden, i ihy att det vore bättre om han sjelf finge låna af utlänningen emot 6 procent; men så länge talet fem är ringare än talet sex, kan jag icke finna annat, än en fördel uti att få låna, med räntan räknad till det förra talet, i stället för till det senare.
Det har blifvit sagdt, alt förslaget skulle sluteligen leda lill ökad Bevillning.
Då Gl II. 51* 340 Den ii Februarii e. in. räntan på lånet betalas med räntor som influtit, och capitalet i samma förhållande småningom gäldas, finner jag ingen anledning till ett dylikt resultat.
Af en annan
Talare har blifvit befaradt, att det föreslagna lånet, hvars verkan blir en ökad sedel-emission, skulle förringa Bankosedlarnes värde, och den värde Talaren har tillagt, att fastän han fordom hyst den tanka, att värdet af pappersmynt ägde ett förhållande lill massan af silfverhypotheket i Banken, så har han sedan kommit ifrån denna tanka och blifvit öfvertygad, att papperets värde icke determineras af detta real-capital, utan snarare af förhållandet emellan sedelstocken samt produkterna och varubyten i Landet.
Jag tror, att han skulle med säkerhet kunna räkna dessa båda omständigheter såsom sammanverkande, men icke deraf böra leda sig till förkastande af nu ifrågavarande förslag; ty, å ena sidan, för dessa 5 millioner i papper inkomma ju 2 millioner i silfver; och å den andra, har man så allmänt öfverklagat, att den verkligen utelöpande sedelstocken icke är tillräcklig emot den dageligen ökade productionen, ett förhållande, som i synnerhet i Landsorterne säges vara märkbart, att de 5 millionerna troligen ej kunna anses upphinna den jemnvigt, utöfver hvilken först det fallna värdet vore att befara.
Talare har förenat denna fråga med det inom RiksSlånden längese
- Den ri Februari i e. m. ^34»; dan af”jorda Myntbestämningsärendet.
Jag nekar icke, atl alla större financiella åtgärder hafva med hvarandra ett mer eller mindre nära sammanhang; men att, emellan en fråga, redan för flere månader sedan afgjord och understäld Konungens sanction, och den, som nu är under afgörande, en sådan gemensamhet förefirmes, som kan autorisera det af den värde Talaren föreslagna utsättandet af Konungens sanction, såsom ett vilkor för Ridderskapets och Adelns bifall till det nu gjorda förslaget, det är hvad jag ingalunda tror.
Rikets Ständer föreställde sig, då de afgjorde Myntbeslämningsfrågan, alt högsta maktens sanction skulle följa; ty allt beslut förutsätter önskan om verkställighet.
Äfven jag har delat denna Önskan, detta hopp.
Skulle Ridderskapet och Adeln nu hifalla StalsUtskottets förslag, blefve ock deraf en följd, att Ridderskapet och Adeln äfven hoppades Konungens sanction dertill; men härvid stannar, efter min tanka, ärendernas gemensamhet.
Jäg tror icke, att ett sådant vilkor är formenligt; och tilläte jag min inbillning, att kringirra i framtida möjliga föi hållanden, skulle jag föreställa mig, att ett dylikt vilkor, framstaldt så nära afgörandets ögnablick, långt ifrån att leda till målet, snarare skulle aflägsna derifrån, och borde göra det.
Således kan jag ieke annat än afstyrka delta vilkor, äfveulyrade jag än förebråelsen af obetänksam - 342 Den 11 Fe b i n arii e. m. hetj hvarmed, om jag icke missminnes mig, RiksStånden blifvit hotade, i fall de ej utsatte detsamma.
Men jag ginge åtminstone detta öde till mötes i stort och godt sällskap.
Enskildt vill jag heldre af andra kallas obetänksam, än sjelf nödgas erkänna mig hafva varit otillbörligen misstänksam; hvarföre jag ock vördsamt anhåller om proposition till bifall på Betänkandet.
Jag får lill alla delar instämma uti Herr Rosenblads yttrande, hvilket är för mig så mycket mera tillfredsställande, som det öfverensstämmer med de financiella åsigter, som jag alltid hyst och vid föregående Riksdagar framställt, men icke med dem, som Herr Rosenblad vid sistlidne Riksdag, och flere gånger då, i strid med mig sökte göra gällande.
Herr Hjerta har ansett Konungens sanction af realisationen vara osäker, och att dess uteblifvande skulle göra det nu ifrågavarande lånet ganska skadligt.
Men det var just Herr Hjerta, som här först, och understödd af en nu saknad Ledamot, yrkade nödvändigheten af denna sanction, hvilken jag deremot bestridde, såsom icke enlig med Grundlagen, som jag aldrig skall förmå mig, att uraktlåta, örn det ock skulle för momenten passa, för mitt åsyftade äfven nyttiga ändamål, att förbise den.
Deremot instämmer jag med Herr Hjerta i den mening, att det föreslagna maximi - Den ii Fe hi* ii ar i i c. m. 343 heloppct är, för vinnande af en betydlig verkan till ett klokt creditsystems grundiiiule, för litet, och jag tror, alt för upplåning inom Landet, i nion som summan åter kan nlånas, intat maximum behöfver sältas.
Jag är ej af hans mening, att de dryga grunrfskatterne äro hufvudsakligasle orsaken till Svenska jordbrukarens penninge-föi lägenhet.
Jag tror, alt, om de äfven till hälften nedsaltes, skulle förlägenheten numera, icke dermed i betydlig- mon afhjelpas»
Man har ansett fredslugnet icke vara rätta momenten, att tillgripa eli Slalslånesyslem, och att delta horde vara sista resourcen.
Häremot får jag citera Herr Grefve Björustjernas, i dess skrift om Fondeller Stoeksystemets tillämpning på Sverige, förträffligt uttryckta mening: ”Är då- krigström pelen”, frågar lian, ”gjord att ur. sin ”dvala väcka iSVafs-crediten?
Örn förut ej ”grundlagd, blir den ett Seander Begs svärd, ”förutan arm att det föra.
Införandet, under ”fredens lugn och under, fördelaktig con”junctur, hvilket nu är fallet, af ett vålun d”nadt Fond- och Credit-systemär hufvud*, ”vilkoret för en Finance-reglering.”
Jag anser äfven, lika med Herr Grefven,, realisationen för grundvalen, på. hvilken ett credit-system måste uppföras, men anser också realisationen isolerad,, och förutan eli dermed förenadt credit-system, vara en grundval utan byggnad, hvilken skall öka slockningen i rörelsen och del penniuge - Den n Fe bni ar ii e. m. betryck, sorn man dermed säger sig vilja afhjelpa.
Jag har derföre icke, utan vilkorligt, gifvit milt bifall till realisationen, nemligen i förening med ett förnuftigt utvidgadt credit-system.
Herr Cederschjöld bar sjelf medgifvit, att han förr ansett enda grunden till Banko-sedlarnes värde vara deras numerairs förhållande till Bankens silfverfond, och att lian numera ej anser detta förhållande ega ringaste inflytande på sedlarnes värde, utan tror, att detta endast beror af sedlarnes förhållande till varumängden i Landet.
Han medgifver således, att lian galt från en ytterlighet till den motsatta ytterligheten.
Jag får en gång för alla afsäga mig all delaktighet i Herr Cederschjölds financiella åsigter, så ofta jag oek varit hedrad af att instämma i dess constitutionella; ty instämde jag i de förra, så skulle jag ofta åsidosätta det sunda och oförvillade begreppet samt allmänt och af erfarenhet, i och utom Sverige, antagna financiella grundsatser, ja förneka verkliga, af livar man kända, facta.
Till de sistnämnde hörer, att i följe af 1818 års Riksdagsbeslut 8 å 10 millioner af rörelse-eapitalet indrogs; af hvilket
Discontpapper af alla slag äfven utgjorde en del, och i vissa Provincer den betydligaste delen.
Om jag ej talar för Capitalistens eller penninge-löntagarens småaktiga och illa förstådda interesse; så hoppas jag ändå få tala till slut
Den ii F e b r u a r i i e. ra. 345 Jag förnyar min anhållan om proposition på ålerrerniss af Betänkandet, och det isynnerhet af arne skäl, det ena, att, i afseende på upplåningen inom Landet, ingen maximisumma bör utsättas, det andra, att den föreslagna underdåniga anhållan örn Konungens sanction icke är enlig med Grundlagen.
Herr Hjerta hade inlemnat ett skrifteligt anförande, som upplästes, så lydande:
Jag har aldrig föreslagit, att såsom vilkor skulle fästas, att Kongl. Maj:ts Nådiga sanction skulle följa; utan att RikeLs Ständers beslut, angående upp- och utlåning i RiksgäldsContoret skulle endast blifva gällande, i det fall, alt, Kongl. Maj:t sanctionerar Rikets Ständers beslut angående MyntbestämningsLagen.
Jag skall aldrig medgifva, att ExpeditionsUtskottet äger rätt, att tvinga något Stånd lill bifall åt ett beslut, det ännu ej fattat, och tror, att dess Talman ej kan en skrifvelse derom Bifalla.
Således hoppas jag, att Ridderskapet och Adeln ej skall expediera beslutet, innan Stats-IJtskottets återremiss tillbakalommer.
En tid af 8 dagar kan ju Utskottet föreläggas.
'Rerv Stråle j Nils Wilhelm:
Jag anhåller att med några ord få till Högloflig?» Ridd. och Adelns Proloeoll uttrycka min 346
Don ii Februari i e. m. mening» ali jag yrkur afslag å Betänkantiel, och skälen derföre.
Man kan ej fästa uppmärksamhet vid delta ämne utan att först inkomma på frågan: när fordra omständigheterne alt
Sta ten inblandar sig i förhållanden enskilde personer emellan?
Denna frågas practiska besvarande på ett fullkomligen tillfredsställande sätt har varit en knut» som få Regeringar lyckats att lösa.
Att nu ingå uti en fullständig undersökning i detta ämne medgifver hvarken tid eller tillfälle; men jag anhåller att få fästa uppmärksamheten på en grundsats, som jag anser vid frågans behandling icke böra lemnäs ur sigte, den nemligen, alt, 'om Statens mellankomst skall blifva gagnelig, bör den förlägenhet, som skäll afhjelpas, vara ögonblicklig eller snart öfvergående, så att operationens framgång och verkningar kunna, åtminstone med någon säkerhet, bedömas» hvilket icke blir fallet, då en längre tiderymd är i fråga.
Såsom exempel i delta fall får jag åberopa det understöd, som år i8a5, vid en hastigt påkommande förlägenhet, lemnades Bruks- och Sågverksägare i Wermland.
Stålens mellankomst vid detta tillfälle tror jag att man allmänt ansett vara lämplig, och att den uppfyllde sitt ändamål.
Men så snart fråga är att afhjelpa olägenheter, som i långliga lider fortfarit, då mäste man undersöka, om hjelper! kan verka mer än för Ögonblicket, Den ii F e b r u a r i i e. m. 347 och om icke, sä länge orsakerna qvarstå, följderna äfven skola blifva desamma.
A11- ledningarne till Svenska jordbrukarens förlägenhet torde man då finna vara sådane, alt densamma icke med lån kan afhjelpas.
Fastigbelerne äro belastade med 60 millioner Riksdaler intecknad skuld, utom hvad Landtmannen dessutom är skyldig utan inteckning.
Huru kan man då säga, att Landtmannen icke fått låna?
och huru kan en tillökning af 4 ä 5 millioner uträtta någon fortfarande lindring i förlägenheten.
Vid sista Riksdag ökades BankoDiscontens utlåning med 3 millioner, men icke märktes deraf någon synnerlig förändring.
Hufvudorsaken måtte vara den, att förtroendet man och man emellan är rubbad t, och att penningen saknar vägaratt, såsom förtjenst, återkomma i Land (mannens band, och så länge dessa olägenheter icke äro afhulpne, blir förhållandet detsamma, att de summor som utsläppas snart återströmma till bufvudstaden och trögt återvända till Landet.
Delta hindras icke genom ytterligare lån.
Dertill fordras andra utvägar.
För att i Öfrigt bedomina det nu gjorda förslaget, bör man undersöka jördelarne och olägenheterne deraf.
De förra skola bestå: 1:0 uti räntans nedsättande till 5 procent.
Att de som erhålla de ifrågavarande lånen derå tillgodonjuta en sådan lindring i räntan är säkert, hvaraf dock den egenteliga Den u
F e b r u a r i i e. m. fördelen för den, sorn behåller sin jord, ej förr än om 37 år blir verkelig genom capitalets tillintetgörande; men lika så otvifvelaktigt torde det vara, att om ingenting annat än detta lånbilräde verkar räntans nedsättande i allmänhet, densamma förblifver sådan den är.
Lyckas det åter att genom andra medel retablera crediten, och penningen får flitt omlöpa, så är räntans fall småningom deraf en ovilkorlig följd, och den åsyftade fördelen hade erhållits utan Statens mellankomst och skuldsättande. 2:0
Att varuvärdet genom det ökade rörelse-capitalet skall stiga.
Men om rörelsen icke blifvit 1 ifligare än den varit, sä lärer capitalets ökande föga eller intet uträtta.
Ett litet rörelse-cnpilal, som ha stigt genomlöper mångå händer, uträttar vida mera än ett större, som trögt återkommer i Landtmannens ficka. 3:o Vantar man, och kanske är detta bland de hufvudsakligaste motiven, att genom våra Statspappers framträdande på da större penninge-marknaderne utrikes, ert credit skall erhållas, sorn framdeles gör det lätt för oss att på goda vilkor der upp taga lån.
Det mätte likväl vara ostridig!;, att Sverige icke, utan största äfventyr, kan belasta sig med mera än visst belopp utländsk gäld, emedan räntan skall med Svenska producler betalas och, då desse icke förslå, medtaga eapitalet.
Män mäste sä - Den 11 F e b r u a r i i e. m. 349 ledes hetragta de nu upptagande lånen, såsom en del af det maximum Sverige kan på utrikes ort upplåna, och det blir då klart, att man i behofvels stund således kan låna 2 millioner mindre, ån man annars kunnat göra.
Föreställer man sig nu, hvilket dock är ganska osäkert, att det ytterligare lånet kan, förmedelst den vunna crediten, upptagas med en eller annan procents bättre vilkor, än om intet lån nu blifvit upptaget, så kan likväl denna fördel icke uppväga en saknad lånelillgång af 2 millioner Riksdaler Hamburger Banko.
De väntade fördelarne synas således vara ganska problematiska; men deremot torde följande olägenheter vara så mycket säkrare: i:o
Kan förslagets verkställande lätt inverka menligt på Statens credit.
Den som möjligtvis inlåter sig med en person, som i penningeväg är i allmänhet misstrodd, och utlånar andras penningar på osäker hand, blottställer sig alltid för att sjelf se sin credit minskad.
Antager mari att verkelig grund finnes till ett fortfarande misstroende emot penningars utlånande emot inteckning i fastighet, så skall Staten, som det oaktadt befattar sig med sådan utlåning, både i verkligheten och opinionen försämra sin egen ställning.
Äro åter anledningarne till ett sådant misstroende inbillade, så måtte de snart kunna undanrödjas och Statens mellankomst undvikas. 35o Den ii F e b r u a r i i c. m. 2:0
Är det gifvet, alt genom upptagande af ett utländskt lån, utväg afskäres till en verkelig tillväxt af penningemassan inom Landet.
Under de förflutna 5 år, liar si 1 fvermassan betydligen ökats genom hvad från utrikes ort blifvit infördt och i Bankens hvalf nedlagt.
Detta utgör till största delen ett öfverskott på handelsvinsten, och ingen anledning är, hvarföre icke samma förkofran framdeles skulle fortfara.
Men när ränta å utländsk gäld skall betalas, medtager den snart allt öfverskott å handelsvågen, och i stället för att i ena fallet icke blott rörelse-eapitalet, utan äfven 11ational-förmögenheten, småningom skulle ökas, får man, i det andra, vara glad om ingen underbalance uppstår. 3:o
Afskräckas derigenom inhemsk» alt blifva hvad man egenteligen kallar capitalister; ty de personer, som nu ofta mera mot, än enligt, deras egen böjelse hafva sin förmögenhet i penningar, förtjena 1 allmänhet ej denna benämning.
När man nu ser att penningen på 20 års tid så försämrats, alt af 8 endast 3 återstå, och ytterligare ser en brådstörtad nedsättning af räntan vara åsyftad, skall det oslridigt verka menligt på opinionen, alt någon fördel kan med säkerhet påräknas af att äga penningar, och således motverka bildandet af verkeligc capitalister.
Man vill i Sverige väl hafva capitaler, men inga capilalisler.
Det är likväl deras tillvaro, som är allde - Den ii F e !> r n n t' i i e. ra. 351 les nödrandig om ninn skall kunna påräk11 a att inom Landet erhålla, hvad som i låneväg kan behöfvns.
Utländska capitalers npplnnande i enskild väg, der sådant kan vara möjligt, försvåras äfven lill en stor del genom ifrågavarande Iåneopernlion. /po TJpphörer derigenom nästan helt och hållet möjligheten af FrivntBaukers inrättande.
Dessa skulle finna en så inskränkt verkningskrets för sig alt de af sig sjelfva alldeles fö r föl le.
Såd ane inrättningar anser jag för min del vara de mest lämpelige för att bringa penningen i omlopp, och då Privatbanken på en gång kunde erbjuda pemiingeägarne tillräcklig afkomst af sina capitaler, och på hilliga vilkor erbjuda Landtmannen lånehiti aden , vöre hegges interessen förenade.
Man säger, alt inrättandet af PrivalBanker är omöjligt, och det b lifver äfven omöjligt, så länge man så säger; mén om utvägarne alfvarligen undersöktes, torde man finna, att möjligheten ligger närmare än man föreställer sig. 5to Borttagas, på sätt jag ofvanföre nämnt, en låneutväg i nödens stund af 2 millioners silfvervärde.
På dessa skäl afslår jag för mili del Betänkandet, och, ehuru jag ej tror att följderne af dess antagande skola blifva så förstörande, sorn en och annan Ledamot framställt, befarar jag dock, alt. derigenom tillinletgöres den förkofran, hvartill vi i annat fall borde äga grundad t hopp, och 35a Den »i Februarii c. m. jag kan vid detta tillfälle ej undgå att erinra mig en stor Monarks yttrande, att Sverige är ibland de starkaste Länder i Verlden, emedan det i alla lider arbetat på sin undergång och ändock ägt bestånd.
Jag önskar blott få anföra, att då den Kongl. Propositionen förevar, yttrade jag milt afstyrkande på den grund, att jag tyckte mig finna i propositionen den syftning, att antingen få en lånetil Igång för endast några få större jordbrukare, eller en undsättningsanstalt för de nödlidande.
I båda fallen ansåg jag förslaget lika olämpligt, men tillstår uppriktigt, att jag understödde den senare åsigten för alt mota den förra, såsom enligt min tanka utgörande målet dit man egenteligcn syftade.
Till min förundran finner jag dock nu, att StatsUtskottet bar betraktat lånefrågan såsom undsätlnings-anstall, ocb jag anser derföre olyckligt att Statens credit sålunda begagnas, då man på ett rimligare sätt kunnat komma de mindre jordägarne till hjelp genom grundskallernes undsättning.
På denna grund får jag afstyrka förslaget, utan att likväl bestrida återremissen.
Friherre Rantzou, Johan Albert, förklarade, att då lian, uti sitt anförande öfver BankoUtskollels nyss förut föredragna Be - Den ii Februarii e. m. 353 Betänkande, tillräckligt uttryckt sina åsigter, ville han för närvarande åtnöjas med, att förena sig med dem, hvilka begärt afslag, Herr af Robsahm, Carl Reinhold:
Då det nu mera blifvit modernt, att vid hvad de 3:ne
Stånden beslutat låta hero, får jag i denna fråga, såsom af 3:ne Stånd redan afgjort, ödmjukeligen anhålla, att få förena mig uti det af Herr Friherre Sprengtporten afgifne anförande, med tillägg likväl, att det vilkor utsattes, att Kongl. Maj:t i Nåder täcktes sanclionera den af Rikets Ständer beslutade realisation, hvarigenom en sådan kan komma till stånd och derigenom olyckan af coursens stigande möjligen förebyggas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde härefter propositioner först till återremiss, derefter till bifall, och slutligen till afslag å Betänkandet.
Alla tre desse propositioner blefvo hvar för sig med Ja och Nej besvarade.
Grefve Horn anhöll, att contra-propositioncn måtte komma att innehålla återremiss. 61 H, 354 Den ii Februarii e. m.
Pierr von Hartmansdorff:
För tidens vinnande torde måhända Ridderskapet och Adeln tillåta, alt afslag får utgöra contrapropositionen.
Om Betänkandet komme att återgå till Utskottet, finge vi ändock icke annat svar, än att 3 Stånd redan afgjort frågan; oclv en ny votering förestode.
Pierr Munck af Rosensköld:
Den först af mig begärta återremiss hoppas jag blir contra-proposition, och kan jag från yrkande härpå icke afstå.
För öfrigt har jag nu fått ett skäl till för återremiss, nemligen att detta Stånd genom den måtte visa, att det, i en så vigtig fråga, tager sina beslut, oberoende af de öfriga RiksStånden.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken uppläste härefter följande förslag lill voterings-proposition:
Den som bifaller StatsUtskoltets Utlåtande i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående lättad utväg till lånebidrag åt fastighetsegare, yoterar * Ja, Den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, anses StatsUtskoltets berörde Utlåtande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
Den 11 Februaiii e. ib. 355 Hans Exco.llenoc Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adelil behagade godkänna denna voterings-proposition.
Herr von Hartmansdorff yrkade, att contra-propositionen måtte innehålla afslag.
De värde Talare, som yrka afslag, och de som önska återremiss, kunde ju lätt förena sig, på det icke två voteringar mätte behöfvas.
Jag anhåller vördsamt, att de täcktes begifva sig dertill.
Frågan är ju i alla fall öppen, när svar på återremissen kommer tillbaka.
Jag hemställer, om icke ett afslag kunde anses hafva bundit händerna på Ståndet, att afgöra detaljfrågorna, och tror således, att en återreremiss är bättre till contra-proposition.
Cederström: Ehvad Betän kandet bifalles, afslås elier återremitteras, vinnes derigenom ingen ändring deruti, att, sedan det af 3:ne
Stånd blifvit bifallit, frågan är afgjord.
Ridderskäpet oell Adeln betager sig således visserligen icke, genom någotdera af dessa beslut, rättigheten att besluta öfver detalj-frågorne; men jag hemställer, hvartill det skall tjena att upptaga tiden med tvenne voteringar uti en redan afgjord fråga, och anhåller derföre vörd - 356
Den ii Februarii e. m. samt, det Ridderskapet och Adeln ville förena sig om alt låta contra-propositionen få blifva till återremiss af Betänkandet.
Yoterings-propositionen upplästes ånyo, och propositionen om dess godkännande blef åter med Ja och Nej besvarad.
De, som önskat återremiss, hafva utgått ifrån tvänne olika synpunkter, någre nemligen önska afslag på sjelfva saken, andra åter, bifalla den, men vilja hafva en större summa, än Utskottet föreslagit.
Till de senare hemställer jag likväl, om de icke, genom begäran af återremiss, endast understödja sakens motståndare, och derför kunde afstå derifrån, så att contra-proposition blefve på afslag, helst då, med våra vanliga bruk att något draga ut på tiden med återställande af de uppsatta yttranden, som skola åtfölja återremissen, ett nytt Betänkande icke före Riksdagens slut torde hinna tillbaka.
Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde ytterligare, om Ridderskapet och Adeln behagade till contra-proposition antaga återremiss.
Ja och Nej. Hans Excellence hemställde, om Ståndet önskade, att afslag på Betänkandet skulle utgöra contra-proposition.
Den ii Febr uar i i o. rn.
Jag skall för min del icke längre yrka pä afslag, om Ridderskapet och Adela, genom mia eftergifvenhet, kan bereda sig en tidigare nattro.
Sedan Ridderskapet och Adeln med Ja besvarat Herr LandtMarskalkens förnyade hemställan, om återremiss af Betänkandet finge blifva contra-proposition blef den bär ofvan intagne contra-proposition ännu en gång uppläst, af Ståndet godkänd och anslagen.