Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De svarta kläderna gjorde hans kropp osynlig.
Ensamt hans hufvud syntes med sin röda fez som ett gåtfullt hufvud i en mörk rebus.
Och hela hans personlighet var en af likt och olikt sammansatt rebus, hvilken ingen vesterländing förmådde lösa.
Nelly sof godt och vaknade först långt fram på förmiddagen.
På Emin tänkte hon icke stort mer än man morgonen efter en teaterafton tänker på den skådespelare, som man hört deklamera sin roll.
Deremot gladde hon sig åt, att doktor von Blumenbach lofvat att komma.
Han hade förefallit henne ovanligt hygglig och underhållande.
Hon började frukta att de närmaste veckorna i grund och botten kunde bli ganska enformiga, och då vore det ju en verklig lycka att ha till hands en så munter och bildad sällskapsmenniska som Blumenbach.
Hittills hade Österlandet ej motsvarat hennes förväntan, ehuru hennes lynne i motsats till faderns, alldeles icke var kritiskt anlagdt.
Hon hade en gång som skolflicka med knapp nöd räddats från att drunkna vid en badning.
Från den stunden betraktade hon lifvet som en skänk, och stödjande sig på den gamla satsen att man icke skall se en gifven häst i munnen tog hon derför också lifvet temligen ideelt.
Hon klädde sig långsamt och var flera gånger nära att bli stucken af de stora getingar, som kröpo in genom fönsterspringorna och svärmade kring hennes hufvud.
Ibland gick hon fram till fönstret och försökte att uppfånga en skymt af gatan genom de tillslutna brunmålade spjelluckorna.
På afstånd hördes ett sakta mummel af glada röster och gälla, sjungande rop som vid en karneval men nästan alldeles intet buller af vagnar.
Fotstegen läto på ett helt annat sätt än i Vesterlandet.
De voro mer släpande och mjuka.
Det kom sig af att infödingarne gingo i tofflor.
Genom fönsterluckans spjelor såg hon nedre delen af de förbigåendes kaftaner.
Hon tyckte sig se en procession af ett helt folk i tofflor och nattrock.
Hon kände sig nyfiken som ett barn.
Full af undran öfver den trollverld, som under dagens lopp skulle öppna sig för hennes ögon, steg hon slutligen färdigklädd och med jokeymössan på hufvudet ut på gården.
Der ute var helt tyst och stilla.
Luften var uppfriskande sval och den djupblå februarihimmeln speglades i den af blomsterkrukor omgifna bassängen.
Hennes far satt på en bänk med sitt sjuka ben på en stol.
Det vållade honom plåga efter den långa postvagnsresan och han talade om att hålla sig stilla hela dagen.
Han hade redan varit ute litet i de närmaste gränderna, berättade han, men då hundarne fått syn på hans kryckor hade de ställt till ett sådant spektakel, att han harmsen vändt om igen.
Medan Harven talade gick hotellets egare herr
Dimitri öfver gården och gjorde i förbigående en trög bugning med ett doft pustande, ty han var otympligt fet.
Dimitri var en rik, gråhårig grek med platt näsa och stora näsborrar samt med den oundgängliga fezen skjuten i nacken.
Hans enda bestämmelse här i lifvet tycktes vara att en gång hvart dygn stiga fram på gården och bocka sig samt derefter långsamt vagga bort.
Nelly frukosterat ville hon genast ensam begifva sig ut i staden, men på Harvens inrådan beslöt hon sig slutligen och först efter en ganska energisk kamp med sin egen nyfikenhet att invänta Blumenbachs sällskap.
Dagen blef lång och tråkig.
Nelly kände sig rigtigt glad, då hon på eftermiddagen hörde Blumenbachs röst i porthvalfvet.
Han var varm och upprymd och hade redan utbytt sin grå filthatt mot en cinoberröd fez med svart tofs.
Nå, detta var ju lätt gjordt.
Men – diktade han – han hittade redan i staden som en inföding och under förmiddagens lopp hade han lärt sig att tala arabiska så att alla förstodo honom, åtminstone något så när.
Hans största nöje hade emellertid bestått i att rigtigt grundligt smörja upp ett band af taskspelare, som ofredat hans värds hus.
Det hade varit ett helt studium att piska dem med promenadkäppen.
De som buro bussaronger voro tråkiga.
Deremot hade det varit mycket roligt att klippa till dem som buro kaftan, ty man kunde, allt efter som man slog, nästan få olika toner ur deras pösande nattrock.
På en ormtjusare hade han spelat ’Hell dig i segerkrans’.
– Nå, men ha ni hört en sådan skön juvel vår reskamrat monsieur Emin ibn el-Arabi lär vara?
– afbröt han sig sjelf midt i sitt lifliga föredrag.
– Han lär vara en fanatiker af tjockaste ull.
Han härstammar från den gamle skalden Muhi ed-din ibn el-Arabi och diktar sjelf upphetsande arabiska dikter, som här i staden skaffat honom en oerhörd popularitet.
Hans specialitet är emellertid att uppsöka kristne för att, tänk er, omvända dem till islam – ett geschäft som naturligtvis går mycket illa.
Likafullt är min serbiske värd alldeles intagen af denne charlatan, som han kallar sin bäste vän.
Hela natten har jag hört historier om monsieur Emins ädelmod och otroligt upphöjda dygder ungefär som om han vore en ny profet eller ämne till en blifvande sultan af Damaskus.
Ja, mig skall monsieur Emin gerna få omvända.
Jag skall mycket hellre sitta med fyra innerligen söta små hustrur, än med ingen alls som nu.
Nelly gjorde på måfå några invändningar mot hans yttranden om Emin.
Men hon tog saken temligen kvinligt och var mer ifrig att alltid få säga sista ordet än att på allvar vederlägga honom.
Det bekymrade henne icke heller mycket om Emin ibn el-Arabi var en bra menniska eller ej.
Vida mera grubblade hon öfver den besynnerliga stad, som hon nu i Blumenbachs sällskap för första gången skulle se i verkligheten.
Då Blumenbach en stund pratat hit och dit och genom sina roliga infall fått gamle Harven vid bättre lynne, föreslog Nelly sjelf, att hon och doktorn skulle göra en liten forskningstur i de närmaste kvarteren.
Nu skulle det väntade komma, det underliga efterlängtade.
– Det var vår fantasis Österland lifs lefvande!
Vaggande på puckeln af en hög kamel nalkades Abraham svept i sin hvita mantel.
Den ludne Esau sof på gatan i det bländande solskenet, medan Benjamin, ännu ett muntert barn, vacker och späd, kastade boll med en citron.
Rebecka steg upp för brunnens trappsteg med den stora ädelt formade tegelkrukan på sitt hufvud, och i gränden satt
Job halfnaken ännu kvar på sin askhög utan att fråga efter att man uppfört en stor muslimansk stad rundt omkring honom.
Midt bland de solbrända, halfnakna eller hvitklädda bibliska gestalterna rörde sig i långsamt tåg de arabiska sagornas kalifer, storvezirer, eunucker och trasmän.
De buro stora hvita eller gröna turbaner, gula tofflor och ljusblå kaftaner, hvilka någon gång voro pelsbrämade, en ann gång lappade och urblekta.
Deras ansigten voro i motsats till de förres ganska bleka.
Feta, njutningslystna turkar gingo bredvid levantiner, som voro klädda i fez, kvinligt rundskuren jacka, pösande vidbyxor och europeiska resorkängor – en ful drägt som gaf en könlös pregel åt hvar och en som bar den.
I vimlet af alla dessa egendomliga typer och lysande kostymer framrullade en ensam fint lackerad parisisk täckvagn.
Framför de präktiga svarta hästarne, som kördes af en neger, sprungo fyra unga araber, barbenta, med hvita fladdrande ärmar, rikt guldstickade sammetsjackor och käppar i händerna.
Ur vagnsfönstret framtittade ett förtjusande kvinnohufvud, lätt beslöjadt af ett tunt hvitt flor, som kokett viradt kring håret och nedre delen af ansigtet, lemnade de svarta ögonen och ögonbrynen blottade.
Det är med det inre Österlandets städer som med ruinerna: modernt och gammalt blandas om hvartannat.
Det är i Orienten som om grafvarna hade öppnat sig.
Forntiden vandrar lugnt sida vid sida med vår samtid, medan husen och moskéerna, följande menniskornas föredöme, höfligt lemna plats åt urgamla ringmurar, halfstörtade basilikor och romerska triumfbågar.
Intet är ordnadt; allt växer i brokig frihet som blomstren i en förvildad örtagård.
Den sprättige korinthiska kolonnen kan med sitt friserade hufvud resa sig inne i en moské och en herrlig dorisk kapitäl tjena till altarbord i ett katolskt kapell.
Som hvita spöken stodo kvinnorna kring limonadförsäljarens bod i fotsida dok och med blommiga, ogenomträngligt täta flor för ansigtet.
Limonadförsäljaren anropade sina kunder i halfsjungande ton, och hans limonad var kyld med snö från Libanon.
Att läppja på den var som att höra en ny sanning: man kände först en kåre utefter ryggen, men sedan ville man ha ännu mer.
I en sidogränd hängde slagtaren upp ett lefvande svart får i porten och skar halsen af det i ett enda snitt.
Bakom ett fint skulpteradt, rödt trägaller stod barberaren inne i rakstugan med turbanen löst från sin porslinsblanka svål, samt slog åder på en sjuk.
Vattendragaren bar sin drypande bockskinnssäck.
Fruktförsäljarens åsna haltade fram, lastad med träkärl, hvilka innehöllo frukter inlagda i ättika eller saltvatten.
Blomsterförsäljaren messade med långa nästoner: – O broder!
O broder! blidka din svärmor!
– Dervid lyfte han upp en af de ytterst små blomsterkvastarne som om han velat tilllägga: så litet behöfs för att blidka en muslimansk svärmor!
Präktigt kostymerade druser med lans och skjutvapen redo på gråspräckliga hingstar, makligt lutade i den högkarmade sadeln och med stora, fyrkantiga, förgylda stigbyglar.
Djupt nere i de smala, icke stenlagda, takbetäckta, skuggiga bazarerna sutto försäljarne i sina bodar som helgon i nicher eller hyenor i burar.
Olyckligtvis stodo dessa burars dörrar dock på vid gafvel.
Der syntes purpursadlar med pistolhölster och med omåttligt höga ryggstöd, hvilka kommo dem att likna troner.
Der hängde betsel med svåra hullingar, manshöga flintbössor med små, svängda, perlemorinlagda kolfvar, dolkar, druserlansar, harnesk från Persien och kopparskålar från Bibars’ dagar.
Der lyste bordsuppsatser af messing samt stora messingsbrickor och vackra, låga små bord af ceder och sandelträ.
Der blänkte de höga och sirliga kannor af messing eller silfver, i hvilka tjenaren kringbjuder tvättvattnet efter måltiden, medan han bär en med guld- och silkesblommor broderad handduk öfver armen.
En sådan handduk skall man endast lätt vidröra med sina fuktade fingerspetsar; att ordentligt torka sig på den anses obelefvadt.
Der såldes hvita svettdukar, guldstickade hufvudkläden af randigt siden, röda fezer och landtfolkets bruna yllekalotter som liknade lerskålar.
Brokiga mattor lågo hoprullade i stora balar.
Guldsmedernes smycken och ädelstenar voro deremot ängsligt dolda och inlåsta liksom kvinnor.
Der funnos långa med blått eller rödt silke och guldtråd lindade pipskaft af korkeken.
De hade ibland en längd af fyra fot, men sjelfva det brunröda piphufvudet af bränd lera var ej större än en barnhand.
De påminde om vissa äldre mästares kvinnofigurer, hvilka på en lång kropp bära ett litet hufvud.
Der glindrade beduinens egendomliga vattenpipa, hvilken gurglar som en kamel och doftar som – doftar som en nerkisk kuskkammare tidigt en morgon.
Den består af en med guld- eller silfverbleck beslagen kokosnöt, från hvilken två långa rör skjuta ut som ben från en spindels runda kropp.
I spetsen af det ena röret lägger beduinen sin tumbak samt suger röken genom den med vatten fyllda kokosnöten upp i det andra röret, på hvars spets han fästat ett plommonformigt munstycke.
Att röka en sådan pipa var som att kyssa en tsjerkessiska: man slutade icke förr än läpparna började svullna och ömma.
I sin mörka källaraktiga bod satt signetförsäljaren med sin grafstickel.
Madrasstopparen hukade sig öfver ett uppfläkt bolster, med prylen mellan sina hvita tänder och ögonen hopknipna till två svarta strimmor.
Bagarens åsna trippade fram med en stor plåt på ryggen.
På plåten lågo runda, nygräddade bröd bestrukna med smör eller drufsirap.
Att äta dem var som att älskas af sultanens gamla mor: man blef fet och välmående och ett mål för all verldens afund.
Nelly märkte till sin öfverraskning att den sofvande staden var full af rörligt lif och idog flit.
Men alla dessa brokigt klädda och ropande eller samtalande menniskor föreföllo mera som drömmar än verklighet.
Larmet var alldeles olikt bullret i en vesterländsk stad.
Det låg en viss egendomlig tystnad midt i sorlet.
Det var som lifvet i ett hus, der man fruktar att väcka någon sofvande eller störa någon som ligger för döden.
Icke heller arbetet var som hos oss, nej ingalunda.
Nästan hvar och en tycktes arbeta uteslutande för egen räkning och efter eget tycke.
Det var ett ljust leende arbete för dagen, för det allra nödvändigaste.
Det föreföll icke som rigtigt allvar utan snarare som en lek med verktyg.
En trång gränd utmynnade på Suk el-Kumele, ’Ohyrans torg’, Syriens jättestora lumpbod.
Här såldes och uppköptes under tvistande och prutande gamla bleknade och trasiga klädpaltor.
Bredvid bazarernas lysande varor föreföllo dessa lumpor som vissnade och i vägdammet förtrampade blommor bredvid friska.
Här stodo de kristnes utslitna röda tofflor broderligt sida vid sida med mohammedanernes gula och med beduinkvinnornas låga stöflar, hvilka de fatt af sina män i bröllopsgåfva.
Att kläda sig i dessa paltor var som att gifta sig med gamla enkor: man fick något att släpa på och som alla gjorde narr af, men ingenting som värmde.
Mellan låga hus med brunröda burspråk och med fönsteröppningar skyddade af smakfullt snidade trägaller, stundom också af luckor, närmade de sig slutligen tvekande den nästan ängsligt hemska bokbazaren.
De stego ned flere trappsteg, som hade de begifvit sig ned till ett grafhvalf, ett underjordiskt Damaskus, der forntidens stora män ännu lefde kvar som andar.
De kände samtidigt förtjusning, vördnad och förskräckelse.
Längst i bazarens bortersta fjerran framskymtade otydligt Velids moské, stadens förnämsta helgedom och en af Islams heligaste byggnader.
Djupt inne i sina öppna väggskåp sutto gubbar eller ynglingar med gulbleka vaxansigten och stora, stundom gröna turbaner samt betraktade de förbigående med utmanande blickar eller vände dem föraktfullt ryggen.
Bakom dessa bistra gestalter lågo arabiska, gulnade handskrifter och nya eller urgamla böcker.
Bokförsäljarne sutto liksom omgifne af sina förfäders själar, samtalande med dem i sina tankar och hörande dem predika outsläckligt hat mot fridstörarne, mot de smygande inkräktarne från aftonsolens länder.
I en sidogränd förbiskymtade några kristne i röda tofflor och några judar i svarta turbaner.
De gingo en krokväg för att icke beträda den fruktade bokbazaren.
Här var tyst och stilla.
Ingen försäljare tillropade de förbigående.
Ingen månglare utbjöd sina frukter eller blommor.
Inga hundar snokade, utmerglade och snarlika vargar, efter en smula att stilla sin hunger.
Ingen brokig trängsel af menniskor.
Bazaren var ödslig och sällan besökt.
De få köparne talade sakta, nästan hviskande och med sina gråa skägg föreföllo de alla så sällsamt gamla som om de burit hela sin races ålder.
Öfver bodarne glimmade i gyllene bokstäfver tänkespråk ur Koran liksom skrifna med fosfor.
Uppe vid taket kvittrade småfoglarne och byggde bo. Rundt Madinet Isa, minaretet till hvilket Jesus skall sänka sig ned på den yttersta dagen, kuttrade dufvorna.
En källareaktig sval luft kylde ansigtet, och långt på afstånd hördes de andra bazarernas dofva sorl.
Nelly och hennes följeslagare hade endast behöft fortsätta några steg för att stå framför den store Saladins graf eller den kupol, under hvilken Bibars, korsfararnes skräck, sof den sista sömnen.
Hon skulle icke heller nödsakats att utsträcka sin vandring långt för att nå Nureddins präktiga mausoleum.
Hon kände hur aflägset
Vesterlandet låg i denna stund, och afståndet dit kunde icke mätas i dagsresor utan i århundraden.
Redan mellan stadens öfriga gator, som hon nyss genomströfvat, och denna bazar lågo allra minst två hundra år.
Här fortlefde Islam i sitt ursprungliga djupa allvar, på samma gång uppfyld af hänsynslöst hat och oändlig mildhet – en dotter af profeten som, medan han predikade tusens mord, nedskref Korans första ord:
I Guds namn, den mildes, den barmhertiges.
Nelly var så öfverväldigad, så fullkomligt upptagen af den tysta forntidstafla, som hon betraktade, att hon icke märkte några af de yngre bokpräntarelärlingarnes halft hånande, halft hotande åtbörder och grimaser.
Förvånad väcktes hon slutligen ur sin stämning då hon såg
Blumenbach helt obesväradt tilltala en förbigående arab.
Hon såg honom bekant slå denne på axeln med orden:
– God afton, monsieur Emin ibn el-Arabi.
Trodde jag inte att jag skulle finna er just här!
Araben, som bar hvit turban och ljusblå, pelsfodrad kaftan samt spetsiga gula tofflor, vände sig långsamt och betraktade Blumenbach med strängt, nästan förebrående allvar.
Det var verkligen Emin.
Han hade redan i god tid på morgonen lemnat hotellet och begifvit sig hem.
Han hade dragit af sin turkiskt- frankiska reskostym och stod nu der i en drägt, som onekligen passade honom vida bättre.
Han föreföll ännu mera främmande och inbunden eller skygg än föregående dagen.
Han försökte aflägsna sig med några tomma, öfverdrifvet artiga franska ord, och Nelly förstod mycket väl, att bruket icke tillät honom att sällskapa med en kvinna och en frank på öppen gata.
Blumenbach som icke tänkte sig för och som, då han var upprymd, lätt slog öfver, var dock envis i sin meddelsamhet och råkade att framslunga följande oförsigtiga skämt:
– Nej, monsieur, gör oss nu sällskap.
Ni skall göra mig till rigtigt genuin österländing och skaffa mig ett litet harem, hvad?
Emin makade sakta hans hand från sin axel, vände sig och fortsatte sin vandring utan ett ord.
– Aj, aj! – hviskade Blumenbach.
– Jag råkade visst trampa på en liktorn ...
Men tillåt mig i alla fall att skratta litet åt vår gode Emin.
– Hvarför skratta? – svarade Nelly skarpt.
Blumenbach betraktade henne öfverraskad och hon kände, att hon rodnade ända upp till hårfästet.
Tysta fortsatte de fram mot de lifligare gatorna.
Då de stego in på hotellets gård, funno de gamle Harven vid strålande lynne.
Han hade gjort en mängd uppköp af arabiske krämare, som hela eftermiddagen belägrat hotellet.
Han förevisade de mest olika föremål, som han radat upp på ett stenbord.
– Se här, – jublade han, – ett äkta arabiskt hufvudkläde – från Lyon!
Här ha vi ett par broderade sidenbussaronger – från en fabrik i kanton St.
Gallen – och en slöja, en skygg haremsskönhets slöja – från kanton Glarus!
Här är en äkta damascenerdolk – märk hvilket arbete – från Sheffield!
Och – nu kommer det bästa – här är ett krus äkta engelskt pale ale – från Damaskus!
Han gjorde en löjlig min, vände sig mot Mecka, lade armarne i kors öfver bröstet och messade, härmande en arab:
– O! Damaskus!
Du är en kostelig källa.
Att dricka af ditt vatten är som att dricka förfalskad champagne: man tror sig smaka ett aflägset lands drufva – och man förtär stickelbärssaft från sin grannes trädgård.
Sex hela veckor hade redan Harven och hans dotter tillbragt i Damaskus utan att längta derifrån.
De kunde aldrig tröttna att ströfva kring i det brokiga folkvimlet och Harven medgaf, om också endast med långa omskrifningar, att Damaskus var det mest spännande intressanta han hade sett i hela sitt lif.
Blumenbach hade fått en mängd patienter.
I kristna kvarteret hade han utan vidare köpt sig ett litet hus.
Hvarifrån han fick penningarne visste ingen och ingen frågade heller derefter.
I husets bottenvåning hade han med hjelp af två stolar och ett bord inrättat ett apotek, der han sjelf beredde sina medikamenter.
Vanligtvis voro hans ordinationer dock påfallande enkla och gud vet, om han någonsin utlemnade annat än små paket med fräspulver.
Men han botade i alla fall sjuka till höger och venster, och det var hufvudsaken.
Men det var icke nog med att han var doktor.
Helt plötsligt blef han också serbisk konsul.
Ingen kunde förklara hur det gick till, men ingen brydde sig heller om att söka förklara det, ty i Orienten lefver man som man behagar och vill man bli något, så blir man det vanligen mycket lätt.
Han var konsul numera, det var nog, och öfver hans port lyste serbiska riksvapnet, mäladt på jernbleck, bredvid apoteksskylten.
Den lustige i stora vidbyxor klädde portvakten på Hôtel Dimitri hade han tagit i sin tjenst.
Det hade gått till på ett mycket enkelt sätt.
En dag hade han nupit denne i örat och frågat:
– Du heter?
– Skandar.
– Kan du gå i tio minuter utan att sätta dig?
– Ja, mossju.
– Kan du sitta i tio minuter utan att sofva?
Då skall du komma i min tjenst och bli serbiska konsulatets kavass, ty du är en karlakarl.
Sedan dess satt
Skandar dagligen på en stol utanför serbiska konsulatet, klädd i silfverstickad jacka och stödd mot en hög staf med silfverknapp – samt utan att sofva.
Emin hade redan några dagar efter mötet infunnit sig på hotellet för att ursäkta sig hos Nelly.
Blumenbachs närgångenhet hade sårat honom.
Om bokbazarens fanatiske män uppsnappat dennes obetänksamma fast oskyldiga skämt, skulle det lätt kunnat komma till obehagliga uppträden.
För sin del, förklarade Emin, hyste han dessutom motvilja för denne kristne lycksökare.
På tal om bokbazaren framkastade
Nelly en önskan att få se en arabisk bok på nära håll.
Dagen derefter infann sig Emin med flera arabiska verk under armen.
Han föreläste och öfversatte äldre arabiska dikter.
De voro mycket egendomliga, oftast fyndiga, smekande, fängslande, stundom ojemna och liksom trasigt men lysande brokad, ibland homeriskt utmejslade och enkla.
Harven åhörde honom med liflig nyfikenhet och gjorde allt emellanåt anteckningar i sin kladd.
Det blef slutligen en vana att Emin besökte dem några timmar hvar förmiddag.
I skuggan af gårdens citronträd deklamerade han de gamle arabiske skaldernes strofer med ett djupt allvar som om han predikat.
Nelly tyckte att han förde henne genom krokiga, besynnerliga gångar och trånga, vinklade gator in mot hjertat af det Österland, som var vaggan för vår historia, vårt vetande, våra bibliska sägner, våra seder och bruk.
Hans föredrag röjde samma källa som de sagor, hvilka vi med hjertat bultande af nyfikenhet och upphetsad inbillning hört på våra mödrars knän, innan det verkliga lifvet ännu tröttat oss med sin köld, sin nakenhet och sina strider.
Han var icke längre samme blyge och slutne man som åkt samman med henne i postvagnen.
Den arabiska drägten hade fullständigt förändrat honom.
Hans stora svarta ögon lyste själfullt ur hans allvarliga ansigte, som turbanen och hela den öfriga drägten förlänade en nästan sträng pregel.
Allt som oftast slog han ihop boken och talade om Österlandet och dess undergång.
Det föreföll dock Nelly, som om han aldrig förmådde helt blotta sitt eget inre.
Ju mer han talade, dess mer främmande blef han henne.
Hans tankar gingo i helt andra hjulspår än hennes.
Han såg och kände på ett annat sätt.
Han ledde sina påståenden och bevis till ett annat mål än hon skulle ha gjort.
Hon tänkte för sig sjelf, att skulle hennes far teckna en österländing, skulle han stå framför något omöjligt, något helt och hållet främmande, något som vesterländingen icke förstod, icke genomskådade, icke kunde beskrifva.
Hon erinrade sig hur vesterländske författare kunde sitta hemma vid sitt skrifbord och helt naivt teckna validésultaninnans karaktär ungefär som sin fru svärmors och den otroligt rättrådige sultanens som en hederlig polismästares.
Hon märkte, att det var med Österlandet som med lifvet efter detta: de som aldrig sett det tvekade dock sällan att beskrifva det in i minsta enskildheter.
Men äfven de som varit nog lyckliga att se Österlandet, skulle näppeligen kunna gifva en fullt klar bild af österländingen sådan han visade sig i denne Emin.
En antydan, en kontur skulle kanske vara möjlig, men sjelfva innehållet skulle förbli något dunkelt outredt.
Emin var en egendomlig blandning af motsatser och han var som ett skåp med lönlådor: just då tjufven trodde sig ha tömt det, låg kanske det bästa kvar fördoldt.
Han kom henne att tänka på Egyptens forngudar, hvilka visserligen hade menniskokropp men ett gåtfullt, obegripligt vidundershufvud.
Det hände någon gång att Harven hade smärtor i sitt sjuka ben och missmodig stannade på sitt rum.
Nelly blef då sittande ensam med den unge araben, som full af medfödd värdighet betraktade henne med sina stora ögon medan han talade.
En förmiddag uteblef Emin alldeles.
Han infann sig först fram på eftermiddagen, då Harven gått ut på sin sedvanliga studievandring i bazarerna.
Gården glödde i solskenet och Nelly och Emin måste uppsöka ett hörn bakom två citronträd för att få skugga.
De voro nästan undanskymda af de starkt doftande träden och de många brokiga krukväxterna, som omgåfvo hvart och ett träd i en ring.
Den gången hade Emin icke några böcker med sig.