Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom ett af de vigtigaste skälen att icke antaga det hvilande representations-förslaget, har man åberopat farorna af penningens för stora inflytande.
Ja, Mine Hrr! penningen är verkligen en makt, och jag kan gerna tillägga, en af de kraftigaste häfstängerna inom ett samhälle.
Så har det varit, så är det, och så skall det sannolikt blifva i evärdeliga tider.
Nekas kan icke heller, att denna makt har blifvit och framdeles kan blifva missbrukad.
Men lika öfvertvgad är jag, att dess mäktiga inflytande på alla samhällsförhållanden icke kan inskränkas genom hvilka lagparagrafer som helst.
Jag vet blott en makt, som är ännu starkare och som ensam kan beherrska densamma, och det är intelligensen.
Derföre, i samma mån kunskaper, bildning och allmänt vetande sprida sitt ljus och intränga i nationens innersta merg och kärna, skall penningen förlora sin hotande kraft och blifva hvad den endast bör vara, ett medel till ett idogt folks framåtskridande på civilisationens bana.
Hvad är det för öfrigt, om vi vilja vara rätt uppriktiga, som ytterst legat till grund för, eller åtminstone bidragit till R. o. Ad:s mäktiga inflytande på fosterlandets öden, om icke penningen?
Icke har det ensamt varit de lysande namnen, de stora, vördnadsbjudande minnena, som förmått skänka R. o. Ad. den vigt i rådslagen och bibehålla den sekelgamla rättigheten att så väsendtligt ingripa i hela nationens vigtigaste angelägenheter.
Det har blott varit möjligt, så länge penningen gifvit ökad glans åt den höga börden.
Och hvad är det väl i denna stund, som gör det möjligt för eder att från skiljda orter här församlas för att besluta öfver fosterlandets framtid, om icke penningen?
Låtom oss derföre icke alltför mycket orda 192 Den i December. mot penningens makt, utan villigt erkänna, alt delta icke är något skäl att tillbakavisa Svenska folkets högt uttalade fordran.
Man har vidare framhållit elt fantom, som man kallat bondregemente.
I sanning, jag har icke kunnat göra klart för mig, hvad som dermed förslås.
Icke kan det väl vara meningen, att dermed vilja uttrycka den tanken, att den Svenska allmogen skulle vara ett för fosterlandets lycka och välstånd fiendtligt element i samhället?
Della vore en grym orättvisa, som synnerligast R. o. Ad. icke borde komma sig till last.
Ty Sveriges allmoge har, lika som Sveriges Adel, sina blad i historien, som veta att omtala, huru denna allmoge mången gång värnat den uråldriga Svenska friheten och räddat landet, icke blott från utländskt, utan älven, och låtom oss ej glömma det, från inländskt förtryck.
Aldrig har, mig veterligt, från denna allmoge fäderneslandets ära och sjelfbestånd varit hotade, och, om jag icke alltför mycket misstager mig, har Svenska bonden ända in i sednaste tider, vid sidan af den Svenska Adelsmannen, genom klokhet och sann fosterlandskärlek med heder bevarat sin rättighet alt deltaga i öfverläggningarna om fäderneslandets angelägenheter.
Om nu detta omdöme om den Svenska bonden är, såsom jag vågar tro, hufvudsakligen riktigt, finnes väl då någon giltig anledning för det antagande, att den Svenska allmogen skall i en framtid förlora hela detta sitt ursprungliga skaplynne?
Jag vet väl, alt mången hyser den föreställningen, att en dylik förändring i allmänna tänkesättet verkligen kan genom tidningspressen åvägabringas.
Men då tryckfriheten med skäl anses för ett fritt folks dyrbaraste rättighet; då graden af ett folks oberoende och moraliska styrka i väsendtlig mån mätes efter vidden af denna frihet; så synes det mig nästan som en hädelse att från denna frihet vilja härleda så olycksbringande följder.
Det visar sig också, om man med oförvillad blick betraktar förhållanderna, att de förvillelser, hvartill tidningspressen stundom gör sig skyldig, småningom rätta sig sjelfva, och skandalen, långt ifrån att menligt inverka på allmänna tänkesättet, erhåller tvärtom derifrån det säkraste korrektivet.
Hvad skada har t. ex. vår nuvarande Regering lidit genom alla de giftiga pilar, som emot densamma blifvit rigtade?
Med högburen panna har den fort nationen framåt på civilisationens bana, och folkets kärlek och tacksamhet skall förr eller sednare, derom är jag öfvertygad, nedtrampa skandalen och qväfva den i sin egen smuts.
Men, Mine Hrr! det gifves, enligt mitt förmenande, en annan omständighet, hvaraf man skulle kunna draga den slutsatsen, att den Svenska bonden skall i en ej långt aflägsen framtid stiga till en ännu högre ståndpunkt, än den för närv:de innehar.
Genom de jättesteg, hvarmed naturvetenskaperna på sednare tider framgått och nödvändigheten af deras användande i snart sagdt alla grenar af det menskliga lifvet, skola dessa vetenskaper småningom förädlande genomtränga hela nationen, hvartill Den 4 December.
103 hvartill i väsentlig män bidrager den närmare beröringen mellan menniskor af skiljda yrken.
Och hvad allmogen särskildt beträffar, så kan jag icke föreställa mig annat, än att den snart skall erfara en dylik förädlande inverkan, t. ex. genom våra allmänna landtbruksmöten, der allmogen af den förr så hatade s. k. herreklassen erhåller upplysningar om hvad som ligger den närmast om hjertat, sin egen förkofran genom jordbrukets förbättring, och lärer sig att värdera och eftersträfva de kunskaper, hvarförutan numera en dylik förbättring icke kan åvägabringas.
Och af detta förhållande synes mig naturligen löija, att bonden skall med större förtroende sluta sig till herremannen och, då denne eger öfvervägande upplysning, till honom öfverlemna sådana uppdrag, hvaruti han sjelf alltmera inser sig icke ega tillräckliga insigter.
Om jag uti denna-förutsättning icke begått ett misstag, hvaruti består då den hotande faran af ett »bondregemente»?
Slutligen, och såsom ett kardinalskäl hafva det Kongl, förslagets motståndare upprepat den gamla frasen om nödvändigheten af en stark konungamakt.
Ögonblicket att höja detta stolla banér synes mig vara illa valdt, då det säkert förvånade Europa bevittnar det uti historien ovanliga skådespelet, huruledes en kraftfull och älskad Konung, i spetsen för sitt folk, i en angelägenhet, som rörer landets vigtigaste intressen, hotas alt se sin arm förlamad och sin vilja bruten.
Mycket svagare kan väl icke en konungs makt vara.
Då jag således icke blifvit öfvertygad om vå dorna af det Kongl, förslagets antagande, men å andra sidan icke heller kan belt och hållet förneka möjligheten deraf, så har jag sökt en annan utgångspunkt för mitt handlingssätt i denna lifsfråga.
— Ingen mensklig vishet kan förutsäga hvad som är nyttigt eller icke.
Allt beror ytterst på huru händelserna gestalta sig.
De klokaste beräkningar leda ofta långt ifrån det afsedda målet och de ljusaste förhoppningar finna icke sällan sin graf i tidshändelsernas brusande flod.
Så framställer sig äfven denna fråga för min blick.
Huru en högre Försyn leder våra öden, kan ingen utransaka, och framtidens täckelse kan ingen lyfta.
Men, då således mitt förstånd icke mäktat upplysa mig om hvad som är nyttigt, så har mitt hjerta deremot sagt mig, hvad som är rätt.
Och det säger mig, att mina tankar, tycken och känslor väga alltför litet i fäderneslandets vågskål, och att jag bör underordna dem min Konungs vilja, understödd af hela folkets bilall, och att jag således samvetsgrann! uppfyller min medborgerliga pligt, då jag afgifver min röst till bifall åt det Kongl, förslaget.
Såsom skäl för en motsatt åsigt har af det Kongl, forslagets motståndare blifvit framhållet, att de äro beredde, sedan detta fallit, att öfverlemna ett annat förslag till ny U. O., som bättre skulle motsvara allas önskningar och lemna en säkrare garanti för fosterlandets lycka och välstånd.
Sjelf är jag H. I. 13 194 Den 4 December. fullt öfvertygad om allvaret af detta löfte och jag betviflar icke heller deras förmåga att kunna infria detsamma.
Deras kun skaper, deras, under en följd af år, förvärfvade insigter uti allmänna ärenders behandling och deras varma fosterlandskärlek må derföre vara en borgen.
Men jag vädjar till deras eget sunda omdöme, om de verkligen kunna tro, att deras ädla af-, sigter nu kunna krönas med framgång, och om de icke sjelfve inse, att detta deras förslag, om också aldrig så förträffligt, blott skall från alla håll mottagas med det betydelsefulla ordet: »det är för sent»!
Efter den feberaktiga spänning, hvaruti hela nationen varit fängslad, skola de svikna förhoppningarna frammana alla lidelsefulla passioner och göra hvarje öra doft för alla edra föreställningar.
Och jag skulle alltför mycket hafva misstagit mig på menniskohjertats natur, om icke den sårade sjellkänslan hos hela nationen skulle hotande uppresa sig emot eder.
Jag vill icke fullfölja konseqvenserna af detta för fosterlandet, ja, för Adelns egen ställning olyckshringande förhållande.
J)e framställa sig sjelfmant för hvarje oförvilladt öga.
Men jag frågar eder blott, I ädle Hrr af R. o. Ad., om det icke vore Adeln värdigt, att i denna högtidliga stund låta alla stridiga tankar, tycken, känslor och intressen sammansmälta i en enda låga: kärleken till fosterlandet, så att R. o. Ad. ädelt och storsinnadt, såsom en man, på fäderneslandets altare nedlade sina uråldriga rättigheter, för att i utbyte mottaga samtidens tacksamhet och efterverldens beundran.
Då jag är öfvertygad, att en hvar af husets ledamöter redan fattat sitt beslut i denna fråga, har jag begärt ordet, icke för att ingå i diskussionen, utan för att tillkännagifva, att jag vid den kommande voteringen nedlägger ett nej; och önskar jag, att detta nej måtte höras af samtid och efterverld.
Gr. af Ugglas, Carl Ludvig Fredrik:
Uti en fråga af den vigt som denna, hvilken uti Irenne år varit föremål för allmän och enskild granskning, och hvilken hvarje representant säkerligen under sednaste tid ännu allvarligare betänkt, kan nu pågående öfverläggning svårligen framkalla eller rubba någon öfvertygelse.
Det är således egentligen för att gifva skäl för mitt votum, som jag uti pröfning af frågan ingår.
Att en representations-förändring är behöflig, torde få numera förneka, men meningarna äro delade rörande sättet, uppå hvilket denna förändring bör ske.
Några förmena, att endast ståndsgrunden i andra former behöfver omstöpas; andra—och flertalet — inse, att denna grund är förvittrad, och vilja, somliga på klassval, andra på samfäldta val bygga en ny representation.
Den 4 December. 195
De som förorda bibehållandet af ståndsgrunden, synas hafva förbisett, att önskningarna om en representations-förändring icke hufvudsakligen äro framkallade af ett blott missnöje med formerna och dessas tröghet, ty, denna tröghet oaktadt, hafva våra riksdagar tinder sednare tiotal af år inom många delar af lagstiftningen och den inre hushållningen framkallat, eller medverkat till genomgripande förändringar och förbättringar.
Dessa önskningar äro deremot genljud af en alltmera allmän uppfattning derutaf, att vår representation icke sammanstämmer med vårt nuv:de samhällslif.
Den utveckling, som försiggått, har skapat nya intressen, nya samhällsklasser, som icke inom de gamla Stånden rymmas; och, hvad mera är, den har genomträngt och ombildat sjelfva dessa Stånd och sönderbrutit skrankorna dem emellan.
Inom samhället är ståndsskillnaden försvunnen, och de intressen, hvarje särskildt
Stånd förr hade att bevaka, hafva mer och mer blifvit gemensam tillhörighet.
Under sådana förhållanden qvarstår stånds-representationen endast såsom ett minne, omgifvet af ett för detsamma främmande samhällsskick.
Den saknar det underlag inom samhället, den lifskraft, som kunde upprätthålla henne, och löryngrade former förmå ej uppfriska dess vissnande rot.
Skulle således än — hvad jag betviflar — en tillfällig politisk konjunktur möjliggöra en förändring med bibehållande af nuv:de ståndsgrund, blefve denna endast ett stundens verk.
Hvarje sådant är dock uti lagstiftning förkastligt.
På förtroende till lagars bestånd hvila aktning för lag och samhällets trefnad och framåtskridande; och denna sämming gäller främst den konstitutionella lagstiftningen, som så djupt berörer, icke ett eller annat, utan hvarje samhällsintiesse.
Då således, enligt min öfvertygelse, representationen på ny grund måste byggas, återstår alt pröfva, om denna grund uti klassvalen eller de samfäldta bör sökas.
Klassvalen, som lemna talan och del i besluten åt hvarje samhällsintresse, försäkra i möjligaste måtto om upplysning och oväld, och betrygga mer än andra minoriteternas rätt.
Under enkla samhällsförhållanden torde derföre dessa klassval af allmän fördel betingas.
I den rnån under samhällenas utveckling en mångfald af intressen uppstår, hvilka väl hvar för sig hafva eget lif, men dock äro så med hvarandra sammanfogade, att bestämda skiljegränser icke kunna uppdragas, blifver dock tillämpningen af klassvalens theori svårare — och slutligen omöjlig.
Man framhåller väl, att det för samhällets ändamål är tillräckligt, om endast vigtigare intressen — andliga så väl som materiela — deltaga uti statsangelägenheternas afgörande; men svårigheterna undanrödjas icke derigenom.
Så vida man icke inskränker klasserna till ett sådant (åtal, att de fördelar, klassvalen medföra, älventyras, blifver det nemligen icke lättare att i homogena grupper sammanföra de alltid något karaktärsskiljda intressena, än att skilja dessa intressen emellan. 196 Den 4 December.
Men, äfven under antagande att dessa svårigheter kunna öfvervinnas, blefve dock en representation, byggd på klassval, olämplig för nutidens rörliga sambällslif
Den saknar den smidighet utvecklingen fordrar, enär den, för att åstadkomma det afvägande intressena emellan, sorn den afser, nödgas skarpt begränsa hvarje intresses ställning.
Den kommer sålunda i strid med nästa tidsmoment, under hvilket dels nya intressen upp stått, dels en förändring skett i de gamlas vigt och betydenhet.
För de förra saknas rum i den slutna byggnaden, och de sednares ställning inom densamma och förhållande till det hela blifver oriktig.
Förändringar uti den konstitutionel formen framtvingas derigenom, förändringar, hvilka, ofta återkommande, måste undergräfva förtroendet till sjelfva principens riktighet.
Då således en representation, grundad på klassval, svårligen kan ordnas, då den derjemte brister uti förmåga att med det närv:de sammanfoga framtiden, måste jag såsom en samhällsnödvändighet antaga de samfäldta valen.
Jag är icke blind för de faror de medföra, för det inflytande, som mängdens fördomar eller förhetsningar genom dem kunna erhålla; men ett fullt uppskattande härutaf kan dock icke stänga — icke böja — utvecklingens framtidsbana, och ingen, som lugnt och fördomsfritt betraktar denna utvecklings gång, kan förneka, att industriens och bildningens allt mera vidgade inverkan gör samhällighet i anspråk och rättigheter till framtidens lösen.
Jag vet alt man framställer ett af våra grannländers tillstånd såsom ett varnande exempel.
Jag vill icke ingå uti pröfning af detta lands förhållanden.
Det enda må jag anmärka, att den skarpa söndring i åsigter rörande den konstitutiva frågan, — och till och med kanhända rörande de konstitutionela rättigheterna —, som allt ifrån början uppstod, så ock de inre och yttre strider, under hvilka detta lands korta konstitutionela lif fortgått, nödvändigt måste alstra passioner och bitterhet.
Exemplet må derföre väl vara varnande, men främst varnar det lör inre tvedrägt.
Vår politiska ställning är fördelaktigare än Danmarks, och inre söndringar torde kunna mildras och aflägsnas, om bildning, redbarhet och insigter uppriktigt ställa sig till det allmännas tjenst.
De äro makter, hvilka under lugna tider alltid vinna erkännande.
Väldet inom valförsamlingarne — antalets välde — tillhörer dem väl ej; men egen fördel bör lära valmännen att till ombud taga dem, som redbart och klokt kunna bevaka deras och landets angelägenheter.
— Uppröres nationen af någon stridsfråga, så kommer visserligen derutaf en menlig inverkan att på valen uppstå, men den erfarenhet, en föregående tid lemnat, och det inflytande, de bättre krafterna under denna förvärfva!, skola äfven då bilda en motvigt, sorn icke saknar betydenhet.
Hvad jag vid detta förslag hufvudsakligast har att anmärka emot ordnandet af valen till andra kammaren, är att valen ske indirekt.
Genom detta valsätt inskränkas i betydlig mån de Den 4 December.
197 rättigheter, som de samfäldta valen skulle skänka, och, hvad vigtigast är, bildningens direkta inflytande på valen förminskas.
Allt hvad af denna står utom det ringa antalet elektorer — 20 å 40 för valdistrikt — är utelyckt; hvartill kommer, att den likgiltighet, hvarmed indirekta val vanligen omfattas, i förening med smärre ortinflytanden, äfven göra bildningens öfvertag ibland elektorerna osäkert.
— En erkänd sak är dessutom, att partiintriger inom smärre valförsamlingar lättare utöfva herravälde.
Jag vet att det direkta valsättets förtjenster äro erkända uti det Statsråds-protokoll, som åtföljde föreliggande förslag, och ett försök till dess eventuella tillämpning är äfven uti förslaget nedlagdt, men man har ryggat tillbaka för de svårigheter detta valsätts genomförande syntes förete.
Jag kan dock icke anse dessa svårigheter oölvervinnerliga.
Yäl äro flera delar af vårt land så glest befolkade, att afståndet till distriktets valort för många valmän blefve betydligt.
Detta bör dock icke ulgöra ett hinder för dem, hvilkas ekonomiska ställning gör en uppoffring af en eller möjligen två dagar för valrättens utöfvande föga kännbar.
En politisk rättighet innebär ett förpligtande, och den, som icke känner sig manad att för densamma underkasta sig en sådan mindre uppoffring, är icke värd att ega den.
— Af de minst bemedlade åter kan valet ske på sätt förslaget uti 16:de §:ns 3:dje mom. säger, — ett sätt, som jag dock endast såsom nödfallsutväg kan gilla.
Vid dessa val böra då de slutna valsedlarne oöppnade, jemte ett protokoll, upptagande de röstandes antal och namn, af kommunalstämmans ordförande insändas till valförrättaren uti distriktet.
Bibehålles det indirekta valsättet, torde åtminstone elektorernas antal böra ökas, t. ex. till en elektor för 250 valmän.
Emot den första kammarens bildande genom val af landstingen hafva många anmärkningar blifvit gjorda.
Man säger att landstingsmannen, uteslutande valda för behandling af kommunala ärenden, icke kunna anses allmännare besitta det omdöme om statens värf och om statsmanna-insigter, som vore erforderligt för utseende af lämpliga representanter till första kammaren; hvarjemte man betonar att, om äfven denna kammare skulle tillsättas af folkvalda ombud, den ursprungliga karaktärsskdlnad går förlorad, utan hvilken säkerhet icke skulle finnas för det återhåll, den förste kammaren är kallad att utöfva.
Jag är i dessa delar af motsatt tanke.
En karaktärsskillnad skall visserligen finnas emellan de båda kamrarne, men denna bör vara det lugnare omdömets, den mognare erfarenhetens, de vidsträcktare insigternas, den vidgade uppfattningens, med ett ord, den bör ligga uti de individuela egenskaperna, men icke uti ursprunget
Denna — ursprungets olikhet — bygger, om jag så får uttrycka mig, på en antagonism, som lätt gjuter bitterhet i kamrarries inbördes förhandlingar.
Långt ifrån alt stärka, försvagar den dessutom den första kammarens motståndskraft.
Skall en till ursprung kara k tärssk iljd öfre kammare hafva styrka, måste den med landets historia och seder vara 198 Den 4 December. sammanvuxen.
Så är förhållandet med Englands öfverhus.
Det har rotfästat sitt välde på det gamla förbund, genom hvilket Englands Pärer och folk tillsammans grundat och befästat landets frihet.
Det står i nära förening med underhuset, icke allenast genom det inflytande på valen, dess stora territoriella förmögenhet skänker det, utan äfven genom de frändskapsband, som förbinda det med ett stort antal medlemmar af underhuset, på hvars bänkar många — möjligen de flesta — af dess Lorder sjelfva sutit.
Detta oaktadt, torde sjelfva detta öfverhus, för den obestridda ställning och makt det ännu innehafver, hafva att tacka den politiska klokhet, hvarmed det, då folkviljan uttalat sig ihållande och starkt, vikit undan för fordrade reformer.
En sådan karaktärsskiljd förste [kammare kan intet annat land bilda, ty dertill saknas liknande elementer och liknande häfd; och i brist på dessa söker jag fåfängt, åtminstone hos oss, de särskiljda samhällsförhållanden, för individer eller klasser gällande, som ega den betydenhet och styrka, att en på dem grundad första kammare, skulle kunna, i den stund ett återhåll vore mest behöfligt, motstå den folkvalda kammarens påtryckning.
För att mäkta detta, måste, enligt min djupaste öfvertygelse, den första kammaren stödja sina varningar och beslut på ett liknande folkmandat med det, som den andra kammaren framhåller.
Men — landstingens ledamöter skulle sakna de egenskaper, som fordras för att åt den första kammaren gifva en pregel af betänksamhet och omfattande insigter.
— Hvilka äro då de egenskaper, som göra en landstingsman passande för sitt värf?
Månne icke, utom redbar vilja och intresse för allmänna angelägenheter, ett. lugnt omdöme, klok beräkning och insigtsfull verksamhet.
Aro väl dessa egenskaper så olika deni en representant uti första kammaren bör ega, alt man icke kan antaga sympathie och anslutning dem emellan?
Väl är sannt, att landstingsmannens verksamhet icke får beröra allmänna statsangelägenheter; men icke äro dessa derföre för honom alldeles främmande.
Redan såsom enskild man erfar han mångsidigt deras inverkan, och såsom landstingsman handlägger han många ärenden identiska med dem, som representationen i vidgad krets omfattar.
Så pass förtrogen med dem må han val åtminstone kunna anses, att han kan uppfatta deras omfång och vigt; och då med denna uppfattning förenas den sinnets rigtning.
J ofvannämnda egenskaper gifva, och den under eget arbete förvärfvade erfarenheten af insigters värde—ja nödvändighet,— torde den förhoppning icke vara förmäten, att goda val till första kammaren i allmänhet af landstingen skola göras.
Dessutom — utan att närmare beröra den stadga och styrka, som ett sammanhang med kommunal-instimtionerna skänker statsförfattningen, och den ordnade utveckling, som genom detta sammanhang uppstår — må här endast bemärkas, att landstingen, väl bekanta så väl med det inflytande, som allmänna lagar och författningar på länets angelägenheter utöfva, Den 4 December.
199 som med de behof, till hvilkas fyllande statens medverkan erfordras, och klart inseende att till befrämjande af önskade förbättringar och åtgöranden fordras kunskap och skicklighet samt medborgerlig aktning och förtroende, måste vara angelägna om att till representanter välja i dessa delar väl qvalificerade ombud.
Man torde vilja fråga mig, huruvida jag verkligen anser att landstingen f. n. motsvara den framställning af dem, jag nyss gjort.
Jag svarar härtill ett uppriktigt nej, men misströstar icke derföre om framtiden.
Kommunala institutioner emottagas vanligen alltid i början med tvekan och misstro.
Der sjelfverksamhet varit okänd eller föga öfvad, och krafterna således äro outvecklade och opröfvade, har man svårt att klart fatta de fördelar denna verksamhet medförer, men man förstår lätt, att inga sådana utan möda och uppoffring äro möjliga.
Följden af detta blifver, att man vid val af personer, som skola handhafva dessa kommunalvärf, mera ledes af tanke på återhåll än på verksamhet.
Det är först sedan samverksamhetens kraft och gagn — en klokt ordnad — blifvit allmännare uppfattad, som man inser vinsten utaf att anförtro dennas ledning åt redbarhet, klokhet och med nit förenade insigter.
I denna rigtning skola afven landstingsvalen gå; och ehuru man ännu vid dem spörjer inflytelsen af den misstro jag omnämnt, skall dock, jag är öfvertygad derom, till landstingsman snart sagdt uteslutande utses hvad länet i duglighet och redbarhet har utmärktast.
Emedlertid måste jag icke allenast beklaga, utan ogilla, att detta förslag blifvit afgifvet innan nämnde utbildning af landstingen skett.
I en fråga, som rörer landets framtid, kan, vid dess afgörande, en förhoppning icke anses såsom ett i allo tillfredsställande skäl; hvartill kommer att, om än denna förhoppning är grundad, öfvergångstiden — intill dess förhoppningen blifvit verklighet — är osäker.
Jag fruktar dessutom en skadlig inverkan på sjelfva landstingen af detta förhastande.