Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Grefve Schverin har i sitt yttrande till Kongl. FinnanceComitéen gifvit nationen historien af dess Bank och Jordbruk.
Denna förträffliga skrift bevisar, i synnerhet, att produetionen alltid rättar sig efter penningetillgången, hvarföre vårt jordbruks förkofran börjades med i79o;talet.
Erfarenheten bestyrker äfven att denna förkofran hastigast och starkast tilltog till åf 1802 då en slags realisation eller Riksgäldssedel!-!',dragning vid 1800 5rs Riksdag besluten, redan blef^.änbar, så att denna förkofran , i mer och mindre äftagande endast varade till FilialDisconternes fall 1817 och den, i många provincer, på halfva Sedet, svåraste missväxten år 1818 och sedan, under spanmålens vanvärde, relatift till productionskostnaden, Undsättningsbetalningen stads vaiorne och utskylderne en conjunctur, hvars bedröfliga följder äro för nära' kände Bil. tilt Ridd, 0. Ad.
Pr, x Band. 23 3S4 Den l5 Februarii, att behöfva beskrifvas, och borde nu varna från allt penningeförminskningssysteme, sorn skulle ytterligare förringa egendomsvärdet, Störta ännu flera jordbrukande hushåll till undergång, och återbringa modernäringen till vanmagt och förfall.
Jag anhåller ödmjukast om detta memorials communicerande med de öfrige respective
Stånden och remmiterande till vederbörligt Utskott. ‘ - N-o 4* Herr Gyllenram, Carl Antom Då Riksens Ständer nu äro församlade att rådgöra om rikets nytta, samt att utfinna medel till lättnad af alla classer medborgares bördor, och till afhjelpande af de hinder som sätta sig deremot; torde den framställning jag nu vördsamt går att föredraga, komma till behjertande, helst den rörer största delen af Svenske medborgare.
Så väl af tillförotdnade Herr JustitiasCancellerns underdåniga berättelse öfver dess år 1820 företagne embetsresa, sorn genom erfarenheten, är besannadt, att det ändamål blifvit förfeladt, som en vis regering sökt vinna genom dess nådiga förordning af den 4 Julii 1817, hvilken å alla ställen der förtärings - Den 12 Februarii, varor försäljas, förbjuder gästning, utom vissa timmar om dagen.
Denna förordning har åsyftat de personers väl hvilka äro hörande till arbefsciassen, men icke att rikta anklagare eller att onödigtvis besvära Domstolar.
Ändamålet med densamma är, att betaga den mindre bildade, tillfället att genom missbruk af starka drycker förlora sin helsa; att icke onödigtvis bortkasta en med möda och omtanka förvärfvad penning, som nyttigare borde användas, och att afvärja för arbetaren och dess vederlike, att icke en dyrbar tid, egnad till arbete, måtte gå förlorad genom vistandet på näringstället.
Detta ädelt uppfattade syftemål, som Kongl. Majit täckts i nåder besluta, till väckande af en allmänt högre sedlighetskänsla, erkännes i djupaste underdånighet; men beklagligen öfvertygas man vid närmare eftersinnande, att consumtionen af bränvin de senare åren, icke förminskats, utan deremot är i betydligt tilltagande, och att behofvet af denna vara nu är lika stort som förut.
Enda skillnaden är den, att hvad förr förtärdes småningom hela dagen igenom, på de tider då behofvef sådant fordrade, nu skall förtäras på en gång, inom den kortare tid som förordningen stadgar, och hvarigenom arbetaren oltast täger sig en fördubblad förtäring såsom ersättning för hvad han icke under näringsställets tillstängning kunnat lofligen få åtnjuta, och blir derigenom blottställd för böter, fängelse, ja till och med kroppskraft.
Kongl, policekammarens, Lands - 35« Den i$'JFehruarii.
Cancelliernas, TingsRätternas och öfrige Under; Domstolarnes Protocoller och Utslag öfver lagförde personer för fylleribrott utvisa, att detta onda icke blifvit förminskadt, utan snararé tilltagit sedan ofvannämnde förordning utfärdades, och att sålunda osedligheten icke blifvit utrotad, utan snarare befordrad, hvilketonekeligen härrör af de skäl jag här ofvan haft äran vördsamt anföra.
Äfven huru många till Städerna ankomne landtboer hafva icke blifvit för besök på näringsställen under förbjuden tid, angifne och dömde brottslige, för det att de velat, efter hvad behof vet Jordrat, bekomma värma och skydd mot en oblid årstid, samt erhålla nödig förtäring?
De hafva blifvit dömde att plikta, hvarigenom de penningar sorn erhållits för den till försäljning införde varan, gått för husbonden, (hvilken af en fattig underhafvande eller tjenare icke kan påräkna någon ersättning) förloradoch på sådant sätt blir det husbonden som pliktar för det att tjenaren eller underhafvanden icke vill eller kan uppehålla sig under öppen himmel, den tid han vistas från sitt hem, eller ock är det en fattig dagsverkare, som medfört det enda ban äger att försälja, i ändamål att kun-, na vid hemkomsten trösta en utan eget förvållande af brist lidande maka, och kanske jlera nakna, hungriga barn.
Dessa penningeböter som tagas ifrån den idoge, men fattige i^ndtmanncn, tillgripas af en åklagare, hvilken, dem förutan, visserligen äger sin goda bergning j och samhället åger deraf ingen sann nytta.
Den 15 Februarii. 3T7
För förseelser af denna art, miste ofta den åklagade göra flere resor till och ifrån Domstolarna, för bristande skäl å kärandens sida, hvarigenom honom åbringas betydlig kostnad, försummad åkerbruksskötsel m- m.
Detta allt kommer att försvinna, om fri gästning tillätes, enligt med hvad förr varit brukligt; och med full öfvertygelse kan man antaga, att hvarken mera bränvin förtäres eller sä många angifvelser för fylleribrott som nu skedt, ytterligare skola ske.
Sedan jag nu visat de olägenheter och den skada landtmannen lider genom denna inskränkning af gästningen är min pligt att vidare utreda, så väl näringsidkerskornas i städerne, som den obemedlade stadsboens härigenom ästadkomne lidande och förluster.
Den i staden boende obemedläde, har icke ännu på morgonstunden kunnat något förtjena, hvarföre han, om han vill vara laglydig, nödgas fastande och magtlös vänta till middagen att få sitt behof uppfyldt, men då, som icke sällan händt, för en större tillstötande folksamling, har han nödgats återvända med lika hungrig mage till sin fattiga boning.
Likaledes har mången fattig arbetaresom blifvit nekad att inkomma å näringsstället, varit nödsakad, oftast vintertiden, att i en kall förstuga, eller på öppen gata utsvulten, saknande tillfälle att uppvärma sin förfrusna kropp, och derigenom kanske blottställd för 3§B Den 15 Februarii, febersjukdom, hvilken genom smittosam art lätt kunde blifva vådelig för Samhället.
Det synes väl vara obilligt att neka uppfyllandet af den redlige medborgarens önskning, (han må höra till hvilken dass som hälst) välförståndes att den är billig.
Det är endast den som störer samhällsordning och missbrukar Gudsgåfvor, hvilken bör straffas.
Det synes ock nog strängt att vilja bedömma en hel folkmassa efter några få individers uppförande.
Då nu omtalade folkclasser af landt- och stadsboer lida detta förnärmande, är det ju en naturlig följd att sjelfva näringsidkaren är högst blottställd, för så väl förlusten af sitt bestånd, som helsa, och den lilla förmögenhet han kunnat äga vid öppnandet af denna rörelse, att han utarmas genom de större utskylder till Kongl. Maj:t och Kronan, äfvensom staden, med flere, dem han blifvit ålagd utgöra; äfven ytterligare genom förhöjda hushyror å härtill tjenliga lägenheter, genom en ojämn och ahynande rörelse, genom den icke obetydliga förlust, sorn vid den varma årstiden inträffar, derigenom, att de tillagade matvaror, den ena timman äro goda och ätbara, och den andra timman kunna vara oduglige och förskämde, och att han vid de tillåtne gästningstider, tilläfventyrs icke kan emottaga och betjena en större tillstötande folkmassa, Mera intrång sker än*nu för näringsidkaren, derigenom, att många oskattlagda ställen finnas, hvilka äro befriade från all slags afgift, och hvilka lik - Hen 15 Februarii.
359 väl äga rättighet att försälja från morgonen till aftonen alla förtäringsvaror,, ändå oberäknadt de små minutkällare, tracteurer, spisqvartersidkare samt Distellatorsställen , m. m.- och sluteligen tillkommer den beständiga räddhå_ gan som måste hysas för åklagaren, hvilken lör den ringaste förbrytelse emot gällande författningar, äger rättighet att påstå, det näringsidkaren till och med skall förlora sin näringsrättighet, hvarigenom han 6äkert kommer att stadna i skuld hos förlagsmännen, hvilken han aldrig mera kan se sig god att betala.
Allt sådant skall nödvändigt bidraga till undergång för en onekeligen nyttig och högst nödvändig folkclass, hvilken härigenom snart kan blifva försatt i det beklagansvärda tillstånd att såsom utfattiga falla Staten till last, och dessa menniskors barn, kan hända lemnade utan all slags uppfostran, måste nödvändigt blifva oskyldiga offer för oblida öden.
Att mångas helsa lider, då de icke hafva råd att hyra mera än ett enda rum både till boning och gästning, är ganska säkert; ty att om vintren, i sådant fall. hålla den i författningen föreskrifna luckan öppen, kan icke annat än medföra vantrefnad Och ohelsa.
Detta gäller i synnerhet om Stockholms stad.
Jag upphör nu med vidare betragtelser i detta ämne; men jag förmodar, att då mängden af Svenska medborgare äga skäl och rätt att härutinnan önska en rättvis ändring, dsn ofvanjjämpcle föreskriften af den 4 Juli, Ben 15 F elmar ii. 1817, jemte alla derutaf härröraode författningar och plägseder i detta ämne, måtte, såsom olämpelige tor allmän trefnad, och skadlige lör samhället, i synnerhet för våra medborgare af ringare classer, till all kraft och verkan upphöra, och mera tjenliga vidtagas.
I detta ämna åberopar jag mig, och med fast öfvertygelse instämmer i den värda Ledamotens, Herr Wollrath Thams, vid Ridderskapets och Adelns Plenum den 10 innevarande månad upplasta dictamen, hvilket mera vidsträckt och utförligt innefattade idéen om en allmän näringsfrihet, Jag anhåller vördsamt att detta mitt memorial må blifva remitteradt till Riksens Ständers Lag samt Besvärs- ocls Oeconomieötskott, samt med de öfrige respective RiksStånde» communiceras.
N o 5c Herr GtipevJIedty Jacob:
Då nu kunskaper i åkerbruk och landt* skötsel inom värt kåra fädernesland hunnit till en högre grad af upplysning, hämtad och vunnen dels genom nyttiga inrättningar, dele genom åtskilliga undervisningsanstalter, uppmuntringar och belöningar, men framför allt genom en grundelig vunnen erfarenhet af det nyttiga; Så synes mig nu denna för riket så Den i5 Februarii, vigtiga hufvudnäring icke tarva andra väsend* teliga åtgärder, än endast dem, som genom penningeunderstöd kunna vidtagas; och som detta näppeligen lärer tänka sig, mindre kunna förmqdas, så önskar jag kunna göra samtelige RiksStånden uppmärksamma på en nu mera likaså vigtig som högst magt påliggande del af vår Statshushållning; och sorn star i så nära samband med jorbruket, att det ena icke kan äga bestånd utom det andras understöd och biträde; jag menar skogarnas vård och den hushållning, som med en nu mera så dyrbar egendom, är vedertagen till en obotelig skada för framtiden, och våra efterkommande, hvilka genom en återblick på vårt upplysta tidehvarf måste döma oss en vanhederlig glömska af sådane pligter mot samfundet, som vi kunnat och bordt inse, och som i sin utöfning äfven bordt sträcka sina välgörande följder åt kommande slägten.
Det hvarken är eller kan vara obekant för de fläste af mina landsmän, det skogarne i Riket, på senare tider blifvit så medtagne och förstörde, att innan korrt, det är att befara en total brist på den oumbärligaste af alla våra inhämska producter, den vi ägt i öfverflöd och kunnat aflåta till andra nationer.
Vår olycka skulle vara oberäknelig, den stund vi skulle behöfva anlita andra om, hvad vi ägt, men genom misshushållning förstört.
Vi kunna ej bestå inför efterverldens dom, och minst för våra egna barn rättvisa fordringar, om vi icke ännu medan tid är, söka att förekomma ock afböja sådane olyckor 362 Dea 15 Februarii. och förluster, som sedan blifva bade obotlige och oersättelige.
Skogarne nedfällas och upphuggas, utan urskilning och utan den minsta omtanka för deras åter tillväxande.
Rödjande, svedjande och kolande fortfara lika förbistrat som i Konung Olof Träteljas tid, och de olycklige bekymmerfull syndare, som antingen genom sine fäders eller egen vårdslöshet bortmistat
Sin skog, stjäla med ifver och utmärkt skicklighet från andra som sökt och hunnit bespara och behålla sin egen, hvarigenom ock sluteligerj en allmän för störelse skall uppkomma.
Att uppräkna alla de sätt hvarigenom skogarne misshandlas cch förstöras, blefve alltför vidlyftigt att beskrifva.
Landthushållare sedt och känner dem alla.
Här är för mig endast den vigtiga fråga att framställa, huiu och på hvad sätt kan detta onda afhjelpas? skogarne bevaras, fredas och besparas , på det man i framtiden icke måtte blottställas för oberäkneliga olägenheter och försättas i den bekymmerfulla ställning, att i Nordens kalla climat vara uturståndsatt att freda sig för kölden, bereda sig föda, och förädla jernet till våra vapen?
Jag får derföre vördsamt yrka. 1:0
Att lagen mot skogsåverkan måtteskärpas, och att stöld å den olästa egendomen Skogen, måtte bestraffas i likhet med inbrottsstöld. 2:0
Att uppsigteo öfver skogarne måtte Den 15 Februarii. blifva sträng och allvarsam, samt kraftiga åtgärder vidtagas till skyddande af denna både allmänna och enskilta egendom. 3:0
Att skogsplanteringen måtte uppmuntras och belönas med prasmier, eller sådane privilegier som i framtiden kunna skänka idogheten och omtankan någon nytta och fördel. 4:0
Att hägnader af 6ten och jordvallar till besparing af skogen, måtte genom lämplige författningar åläggas hvarje jordägare att årligen uppföra. 5 :o
Att våra skogsallmänningar som till skoglöse hemman till årlig utsyning anslagne äro och ej till kronans behofver tjenlige, måtte i stället för till utsyning, hvilken alltid missbrukas, blifva indeldte till de hemman som def utsyningsrätt äga, med förbehåll, att under strängt ansvar vårda och årligen å de medtagne tracterne plantera eller uppbreda den der uppväxande unga skog.
Dessa för bå de det allmänna och enskilta så magtpåliggande ämnen och önskade åtgärder, vågar jag vördsammast påyrka och anhåller, att detta mitt anförande matte de öfrige respective Stånden meddelas, Och sedermera till vederbörande Utskotter blifva remitteradt, N:o 6.
Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus i Sedan vid sista Riksdagen indragningen af Talmanstafflarne satts i fråga, för att vid
Den 15 Februarii, detta Riksmöte afgöras, tager jag mig i dag friheten, att för Höglofl.
Ridderskapet och Adeln föreslå deras bibehållande, i anledning af de skäl jag får äran i korrthet framställa.
Det är mig ej obekant, att lagstiftningar finnas utan all yttre representation; men de äro af en helt annan art än den Svenska Statsbyggnaden, sammansatt af ganska skiljagtiga delar, ämnade att hålla hvarandrajämnvigten, hvaribland somliga måste representera och alltså de andra åtfölja; hvar fyra bestämdt afsöndrade
Stånd ej endast inom sig, utan äfven gemensamt, måste förena sigom ett beslut; hvar alltså, med denna afsöndring ett beständigt meddelande, en ständig beröring och förening af tankar och meningar, blir nödvändig.
Huru blir detta möjligt då man ej råkas? och råkas i förtrolighet? härtill äro de i frågasatteTafflarne visligen ämnade och passande.
De få, efter min tanka, under sådana förhållanden och för ett sådant ändamål ej saknas, ehuru jag ej kan misskänna det goda uppsåt, som föranledde förslaget af der;.s indragning.
Här vågar jag dock tro nyttan vida öfvervägd af de olägenheter, det bristande sammanhang, deraf i tidens längd skulle uppstå, och som framförallt bör motarbetas-
I följd häraf har , jag äran föreslå Talmans-Tafflarnes återställande för detta ändamål, och anhåller att denna min motion måtte comuniceras de öfrige Stånden samt till StatsUtskottet remitteras.
Den 12 Februarii. N:0 7- Grefve Gyllenborg, Johan Henning:
Sedan den vunne erfarenheten nu mera be* sannat, hvad jagsista Riksdag, förgä/ves anmärkte, att nemligen den med skäl öfverklagade penningeförlägenheten och Hemmansägares aftynande förmögenhet, hämta sin grund hufvudsakligen ifrån de, i flera vägar, högt uppdrifne allmänna utskylderne, äfvensom att rättvisans och försigtighetens fordran ovilkorligen påkallar nedsättning och förändring i de allmänna förbindelser, de skattskyldige åligga att uppfylla; anser jag mig icke sakna anledning tillstyrka de förberedande åtgärder i detta ändamål af Höglofl.
StatsLJtskottet, som jag nu får framställa till Höglofl.
Ridderskapets och Adelns upplysta bepröfvande-
I den mörka tafla, som framställer Hemmansbrukarens nu varande belägenhet, visar sig utskylder af tvenne slag, en del sådane, som ehuru högst betydande, äro likväl mindre bemärkte, emedan de måste vidkännas af Hemmansbrukaren allena, utan deltagande af andra medborgare, och åt hvilka derföre, icke i allmänhet, lemnäs en förtjent uppmärksamhet; såsom rust-; nings- och roteringsbesvären, skjutsnings* väghållnings- och inqvarteringsonera med flere, och då, för utgörande af desse förbindelser, Hemmansbrukaren ofta beklagligen saknar bestämda föreskrifter, har stundom embetsmannatydningen deraf gifvit en utsträckning som man icke ens förmodat och beredt ett betungande för Hemmansbrukaren, som flere tryckta beräkningsafhandlingar upplysa, och i 556
Den lä Februarii, detta afseende få åberopas, såsom, till utvecklande af ämnet, förtjenande en närmare uppmärksamhet.
En annan del af allmänna utskylderne äro åter bestämde att utgå i penningar, och det är, i öfverdrift, ökade belopp, af sådane utgifter, i jemförelse till ett sist förflutet århundrade, som nu är föremål, i synnerhet för min uppmärksamhet.
I dessa utskylder, har, vid beständigt ökade anslag de sist förflutne Riksdagarne, man förgäfves väntat att hittills vinna någon nedsättning, men hvilka utskylders tyngd, blifvit för Hemmansägaren nu mera tryckande, i följd af det oförmodade förhållande, att, genom flere lycklige skördar, och öfverproduction af spannmål, Landtmannens hufvudproduct, spannemålen, ej allenast fallit till nära halfva värdet, utan äfven, i flere påföljande år, saknat den afsättning, hvarifrån Hemmansbrukaren endast kan fiona utväg till bestridande af sina mångfaldiga allmänna utgifter, som äro föreskrifna att i penningar utgöras; och då deraf blifvit en följd, att egendomars värden i allmänhet nedfallit m tredjedel eller i flere orter till närmare hälften, emot de värden, hvartill de till bevillnings utgörande blifvit taxerade, har Hemmansägaren måst erlägga en hälften högre förmögenhets, eller så kallad per mille bevillning, emot hvad varit påräknadt, och i jemförelse till andra skattskyldige, utan någon utväg till lindring eller nedsättning, enär Riksens Ständer sista Riksdag för§skrefvo en viss bestämd bevill - Den 12 Februarii.
367 ningssumma för hvarje province, hvilken be-1 skattningsprincip, med hänsigt till sig nu visande orättvisa och betänkliga följder torde skäligen denna Riksdag blifva i allo förkastad.
Det ligger således i öppen dag, hvad en sådan öfver bevillning utöfver beräkningsgrunderne för en redan förut för högt uppdrifven beskattning, och det i fem påföljande år, måste verka på förmögenhetens aftynande till ökad förlägenhet hos Hemmansägaren, och jag döljer icke att jag hyst den öfvertygelse, att denna angelägenhet ägt så stort interesse och framställt så betänkliga följder, att anspråk till rättelse deri, förr, än genom den lagtima Riksdagens mellankomst kunnat äga rum.
Ständer komma nu omsider, sjelfkallade, att pröfva desse förhållanden, otvifj velaktigt, med den oryggliga föresatts, att bereda en af nödvändigheten påkallad lindring i Statsbördorna; men då likväl denna föresatts mötes af nya genom Konungens Nådiga Proposition till StatsUtskottet framställde Statsbehof, och bekymmersamma öfverläggningar, af denna anledning icke lära uteblifva, hemställer jag vördsammeligen, att en allmän öfversigt af Statens tillgångar och förest agne behof måtte föregå något till flyr k ande eller beslut i afseende på de sednare, samt således att ett iörändradt förhållande i anseende till .Statsanslagens pröfning nu måtte af Höglofl Stats-Utskottet iakttagas, emot hvad förra Riksdagar varit öfligt- Då förekommo Betänkanden till Statsanslag utan samband, förmodligen efter den ordning målen inkommit och blifvit beredde, 3gg Den 12 Februarii. stundom de mera eller mindre nyttiga framför de nödvändige, men deraf blef en följd, att, de jakande Ständerne, icke kände det, genom bifallen, stigande belopp af behof och således af bevillning, till deras uppfyllande, samt att slutligen anslagens totalsumma måste stundom höjas utöfver hvad man förmodat och velat medgifva, derföre att de nödvändigaste behof, som ej kunde vägras stundom sist framställdes.
Till förekommande deraf och till vinnande af«n ändamålsenlig jemförelse och pröfning af Statens tillgångaroch Statens behof, hemställer jag om det icke vore lämpligt, att först, efter motionstidens slut, då så väl genom Konungens Nådiga Propositioner, som framställde motioner, förslagen till nya Statsutgifter åro kände, StatsUtskottet då i ett sammanhang sig deröfver utlåter, samt med framställningen af en tableau deröfver och tillgångarne, samt med specielle- och totalbeloppen af föreslagne Statsanslag, meddelar yttranden om deras större eller mindre nödvändighet, eller nytta, då Riksens Ständer blefvo i tillfälle att, med beräkning af hvad som blifvit föreslaget, följa anslagssummornas tillstyrkta belopp, och, med jemförelse af tilhångarne, pröfva deras större eller mindre nödvändighetj samt att då kunna bifalla hvad oundvikligen tarfvas och deremot till en lämpligare framtid uppskjuta föreslagna behof, sorn, ehuru nyttige, kunna medgifva anstånd.
Det förstås af sig sjelf att granskningen af Statstillgångarne, böra föregå dem, af behofveni och är det väl att förmoda, Dtn 15 Dehriidriii 36.9 da, atl den vanliga beräkningen af StatsVerkets inkomsttitlar meddelar någon tillökning i tillgångarne j men då skäligen förmodas att man återgår till den princip, som varit följd, ända till sista regementförändringen, att nem-t ligen StatsVerkets inkomster i det närmaste böra lemna tillgångar till Statens behof, och biträden dertill genom bevillning sparsamt äskas* hvilken princip, nu. då riket icke häftar för någon räntebärande skuld, är lättare att följa, än i förflutne tider, så torde ytterligare tillgångar till Statensbehof hufvudsakligen böra sökas i besparingar och infkränknin. gar samt förändringar i förut g torde Statsanflag, der de kunna äga rum.
För att vinna detta ändamål, anser jag, det ifrån iSio års Statsreglering borde hämtas en ledning, och Riksens Ständers yttranden vid den Riksdagen Om Statsbehofven borde ligga till grund för undersökning omoch granskning af de sedermera tillkomne betydlige Statsanslag, deras större eller mindrenödvändighet, tili utrönande af huruvida genom upphörande, inskränkning elfer inställande deraf, någre tillgångar kunde vinnas, sorn jag älven förmodar vid erindran deraf att då utländska Statsskulden utsläcktes, och räntorne derå 6 å 700,000 R:dr, som ej vidare tarfvades ltttinade ett rum till bevillningens nedsättande til! ett lika belopp, denna betydliga summa icke dessmindre upptogs ge-j nom nya anslag, hvilka skäligen torde böra undergå en förnyad granskning.
Jag medgifVer gerna det nyttiga i mångraldiga oeconomi/. tnll Ridd. 0. Ad.
Pr. i Band. 24 Den is Februarii, tuiska anstalter, hvartill nationens bidrag desse åren blifvit fordrade, såsom väganläggningar, flere nya inrättningar, broar, quaijer, caserner och andra byggnader, odlingar, afvittringar, hushållssällskaps nnderstödjande och mångfalldiga flere andra anslag, i anseende till hvilka, genom de bidrag de redan erhållit, ändamålen hufvudsakeligen redan lära vara vundne; men, så torde väl något uppehåll i fortsättning eller inskränkning i en del sådane utgifter sorn tillkommit sedan 1810 års Statsreglering kunna skäligen yrkas, för att bereda ökade tillgångar för Statsutgifterne j börande utgifter, ehuru nyttige, men ej oundvikeligen nödvändige, stå efter, för nationens billiga fordran att ej öfver dess förmåga betungas, för kostnader till inrättningar som hafva locala fördelar och serskildta Provincers nytta till föremål och som ej af allmänna bevillningen derföfe borde utgå och föranleda till dess uppdrifvande, jemte det flere redan för bestämd tid begagnade anslag äfven torde öppna rum för nya tillgångar, torde granskning af nya tillkomne inrättningar, embeten och tjenster med til 1 agde löner sedan 1810 års