Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ifrån hjertan går, och tränger genom skyar:
”Välsigna, Himla-Far! hvar redelig och god!
”Väck upp den rikes bröst, att öfva ädelmod!
”Se ned till plågans bädd och uselhetens kärfvar,
”Och fliten, som sitt bröd i anletssvett förvärfvar!
”Din Ande lägre sig, beskyddande och ljus,
”Kring Sverges trogna barn och Sverges Kungahus!
”Med friden vid sin hand och äran vid sin fana,
”Må Landets gode Far, i lång och lycklig bana,
”Ge våra värf, vår gräns och våra lagar skygd:
”Må, af Hans föresyn, till vishet, kraft och dygd,
”En Ättling fostras upp, och som sitt högsta veta,
”Att Fader ock en gång för sälla skaror heta,
”Och Folkets späda barn, kring Ungdoms-Förstens
thron,
”Med tjusning vänjas re’n att heta Hans Nation!”
GUSTAF den TREDJE.
SÅNG,
i anledning af denna Konungs ärestod,
som aftäcktes d. 24 Jan. 1808.
Belönt med det af Svenska Akademien
utsatta priset.
PRÉLUDIUM.
O lyssnen!
O hörden J ljuden? ...
Har Hämnarens båge ej dönat
Från glimmande skuldran i skyn?
O blicken!
O syntes ej Guden,
Som Pythiska ormen betvingat,
Och Deliska dalen förskönat?
Förtrollar ej hoppet min syn?
Se, Han kommer!
Se till stranden!
Kännen J Hans gudagång?
Sångmör! edra stämmor blanden
Med Qviriters jubelsång!
Guden kommer — O! i glansen
Af Hans hulda majestät,
Till Hans möte glädtigt dansen,
Smygen kring Hans lockar kransen,
Kasten blommor för Hans fjät.
Dansen, Gratier!
Sjungen, Barder!
Tänden offret, Medborgsmän!
Gustaf kommer, Gustaf varder
Uppenbar för Er igen:
Han, som Snillens lekar ledde,
Hjeltars blixt — med samma hand,
Han, som Sverges väl beredde,
Han, som lif och dager bredde
Öfver polens vinterland!
Dyrkade bild!
Ack! huru sann!
Ack! huru mild!
Sådan var Han —
I dessa dragen,
Ur detta öga,
Tala behagen,
Ljufva, höga,
Snillets och Känslans och Vishetens röst —
Lika så huld, så majestätlig,
Står den Odödlige, oförgätlig,
I våra bröst!
Sådan var Han, den gode Kungen!
Sjungen, J Skalder! och åter sjungen:
Sådan var Han!
Svea! med festliga kanonader
Bjud dina ättlingar hylla sin Fader,
Hylla sin Första Medborgsman!
Eller — din Älskling stum betrakta,
Sjunk till Hans fot och sucka sakta:
Bjud dem, ack! bjud dina myriader
Hylla med heliga tårar sin Fader,
Är Han då borta?
— Grymma lagar!
Hvi är Han borta?
Hvi är Han ryckt från sitt Folk och sin Nord?...
Flyktiga, korta, gyllne dagar!
Hvarför så korta?
Hvarför så få, åt en suckande jord?
Skall Han ej mer, under brydsamma tider,
Trygga sitt rikes sjelfständiga ro, —
Räcka, i Göthisk och urgammal tro,
Värn åt en vän, som af våldsmakten lider, —
Tvinga en ovän, i ljungande strider,
Att i Hans grannskap med foglighet bo?
Skall Han ej faderligt väcka och främja
Skall Han ej, ömsom, från thordönets vagn,
Sjelfsvåldets Hydra förskräcka och tämja, —
Ömsom, från Delierns strålande char,
Banorna styra för ljusare dar,
Sprida kring fjellbygden Grekelands dager
Och, i dess rena och lifvande sken,
Mellan de trefliga lunder af lager,
Yppa och hägna ett nyfödt Athén?
Gustaf borta är.
Hans glada tid är snart
En saga blott, af fäderna berättad.
Skall glorian kring ett namn, af ljus och frid
så klart,
Ock skingras under tidens fart,
Förgäten eller oförrättad?
De Sköna Konster, dem Han lifvet gaf,
Som i Hans milda solblick fingo mogna
Och blefvo snart Hans stora själs förtrogna,
De hafva till Hans lagerkrönta graf
Sitt kärleksoffer längesedan burit,
Med tårar gäldande sitt lån,
Och hemgått med reliken derifrån,
Den lagerqvist, som de på grafven skurit.
De höga Skalder, hvilkas sång
Hans moln förskingrade, Hans sommardag förlängde,
Och skär, från thronens fot, till fjerran dalar
trängde,
De kommo sörjande och sjöngo än en gång,
Och sina harpor se’n på tårepilar hängde.
Och nu, då en Pygmalions hand,
Åt tidehvarfvens blick, ur glömskans band
De strålande Apollo-dragen frälsar,
Och sedan på odödlighetens strand
Förtjust sin tankes urbild helsar:
Hvem dristar till de stora harpor gå
Och deras länge stumma strängar slå?
Ännu en sång af edra sånger höjen,
J fordna Svanor!
— Tiger ert förbund?
”När solen nedgått, tystnar sångens lund ...”
Och, med en tår, J vänligt Eder böjen
Till oss, en yngre slägt, som blott vid eder hand
Har kunnat den förgätna vägen hitta
Till Konstens redan obekanta land.
Vi skole då vid edra fötter sitta
Och, såsom offerbarn i festens helga stund,
Blott sjunga hvad vi lärt af eder munn.
O Sol
Pulcher! O laudande! Canam —
Hor.
Af Christierns bödelssvärd slog blixten fram
ur borgen:
Bär bojan eller dö!
Tyrannens thordön röt;
Hämd ropade det blod, det ädla blod, som flöt,
Vid barns och makars skrän, i vågor öfver torgen.
Då steg en Yngling fram, hvars ridderliga mod
För evigt okets tyngd från Svenska skuldror välte —
Der, Svea! står din Frihets Hjelte:
Fall ned och tillbed vid Hans Stod! 2
Än bar ej Sverges thron ett fruktadt namn bland
throner,
Inför Cesarers fot Germanien fjettradt låg;
Från stränderne af Po till Beltens häpna våg
Flög ropet — fåfängt höjdt — af trampade nationer.
Hvem räddar folkens rätt?
Hvem bryter deras band?
Europa! har du glömt hvad du är skyldig Norden?
Der står Han, Hämnaren af jorden,
Och Sverge är Hans Fosterland. 3
Men hvilka glädjerop, som utaf dundren svaras?
Hvad dyrkans föremål skall åter slå vår syn?
Hvem, Hjelte eller Gud, ännu fördold i skyn,
Står färdig att på nytt för jorden uppenbaras?
J Sverges spridda barn! hvad högtid kallar Er
Ur låga hyddors hem, ur förstliga Portaler?
Hvad syn af prunkande Rostraler,
Hvad glans af sväfvande Trofér?
Det faller, täckelset.
Hög träder
Han i dagen,
Han, som, ur spillrorna på Viborgs-skärens våg,
Steg upp, och blixten grep, och ljungade — och såg
En fiende af skräck, en verld af undran slagen.
Der står Han, Segraren, i all sin äras glans,
Med friden återvänd, o Svea! i ditt sköte,
Och lyfter, helsande ditt möte,
Ifrån sin hjessa lagrens krans.
O Du, hvars styrselkonst med hjeltestyrka lyfte
Bland folken detta Folk till all sin fordna rang,
Och mer med snillets makt, än spirans välde, tvang
De spridda sinnena att verka till ditt syfte!
Hvars blotta namn, — hvad helst förlorades och
vanns, —
Var vällust på en gång och tillflykt för Nationen,
Som sorglöst spridde sig kring thronen,
Trygg vid den tanken, att Du fanns!
O! om ännu till oss Du nalkas från det höga,
O! vaka för ditt Folk, och blicka välbehag
Åt manliga beslut och ädla företag
Med samma lifvande och faderliga öga!
Gif kraft åt dessa svärd, som, i hvar Göthisk hand,
För äran höja sig, att blott med segren fällas!
Gif hägn åt dessa bröst, som ställas
Till murar för ett fosterland!
Du sjelf, i fordna dar, den svällda floden motat,
Som der ur östern bröt, förstörande och tung,
Du sjelf, i vådors tid, har bergat, store Kung!
Ett land, af samma våld med öfversvämning hotadt.
Stolt var hon af sin kraft, djerf var den plan hon
hvälft,
Den höga Amazon, som, seklets häpnad vorden,
Sitt rykte sträckte öfver jorden,
Sin spira öfver jordens hälft.
Jag ser dig, mäktiga, med ingen makt förnöjda!
Der, med den stora själ, som öfver lyckan böd,
Från Peters gamla thron du vinkar lif och död
Åt hundra länders folk, för dina fötter böjda.
Europens Tomyris i Asiatisk prakt,
Din arm är Skickelsens, som hvälfver rikens grunder,
Ditt budord är Olympens dunder,
Som skakar jordens låga trakt.
Allt är din storhet van att kufva och förvåna;
Af hyllning eller skräck, allt bugar för ditt namn,
Hvad? sväfvar ock din Örn kring Constantini
hamn,
Med svarta vingen svept kring Ottomanners Måna?
Känn Gustaf — och din blick med ovan oro hvälf
På Hämnaren, som hög står fram på Thules branter!
Han härar har och bundsförvandter
I Gud och Folket — och Sig sjelf.
Dock smider du ännu en länge hatad boja,
Dock hvälfver du ännu ett räddadt rikes lott,
Och för dess murar står, och bidar remnan blott,
Att skyhög falla in, — lik vidundret i Troja?...
Vet, dessa bröst ha mod, och dessa berg ha jern,
Till hemgudars försvar och fienders förfäran,
Då Staten, Friheten och Äran
Begära hämd och kräfva värn!
Upp, Kämpar! bergen af det fält, dit Gustaf leder,
Det kända Ärans fält, som öppnas för ert mod, —
Der lagrar, frodiga af Moskovitens blod,
För edra fäder grott, och växa än för Eder!
Re’n, bådad utaf Carl, och blodigt morgonröd,
Den stora hämdens dag gått upp ur Hoglands skärar;
Re’n drabba härar emot härar,
Och ryta: seger eller död!
Och: seger! hafvet röt, och: seger! återskallar
En Chorus från dess kust med Carls och Gustafs
Låt upp din port, Nyslott! — Sänk, Svenska Fredriks-
hamn!
Selavonska fanorna från öfverstigna vallar!
Du darrar, Petersburg! ...
Nej! hämta åter tröst,
Och tacka för beskydd mot Svenska dödars skurar,
Ej dina härar, dina murar,
Men — sveket i förförda bröst.
J sviken ej er Kung, J
Kämpar från de bygder,
Der, utom träldomen, allt fann en öppen dörr,
J hören Gustafs röst, J hörden Wasas förr,
Med fädrens enkla drägt, J ärfden deras dygder.
För Er, J bergens barn! var pligten aldrig tung;
Nej, Dalamän! vid Gud och edra hillebårdar:
Så många bröst, så många vårdar
Omkring er frihet och er Kung!
O evigt kära strand för Segrens Gudamakter,
Der Gustaf svängt sin glaf och sina Kämpar ställt!
Kan jag förgäta Er, J Porosalmis fält,
J Valkialas berg, och Parkumäkis trakter!
Och Ingo, Likala, och dig, o Uddismalm!
Och dig, som ingen tid i glömskans natt skall hölja,
Högt svallande Svensksundska bölja,
Som friden tackar för sin palm!
Här, äfventyrligt stor, i djerfhet utan like,
Här, Nassau! skrifver du för tidigt segrens lag;
För tidigt firar du din Drottnings högtidsdag
Med offer, — Gud! af hvad? — vår Konung och hans
rike!
Men du ej häda skall de Svenska åskors dån,
Förvägne Salmoné, som Jofurs makt förnärmar!
De viggar, dem du brottsligt härmar,
Förkrossa dig med rättvist hån 4.
Men Gustaf!
Du hör upp att krigarns lagrar skära;
Du äger Segrarns rätt, Du äger, obestridd,
Att skänka åt ditt land, ej nya öcknars vidd,
Men lugn och sjelfbestånd, lycksalighet och ära.
I ro för grannars hot, som för partiers veld,
Är i din hjeltehand en aktad spira lemnad,
Nationen fri, och lagen hämnad,
Och friden värdigt återställd.
Allena med ditt Folk Du stridens tyngder burit;
Allena med ditt Folk Du tillslöt Jani port,
Och, färdig till förbund, se’n Du Dig fruktad gjort,
Bröt ädelt din oliv, der Du din lager skurit.
Kom åter i vår famn!
Vi skola glade gå
Att skatta böljans djup och klippans väggar bryta,
Och idoghetens kärfvar knyta,
Och glädjens glömda lyror slå.
Sorgens lutor blott.
— Bland fjellarna i Norden
Hon lefver Hydran då, som föddes, för att bli
Nationernas förderf, och från hvars raseri
Ej Herkules, ej Du, förmått befria jorden?
Förkrossad någongång, men aldrig än förödd,
Hon sina hufvu’n sänkt; de voro flyktigt söfda:
Hon vaknade, den hundrahöfda,
Af sjelfva slagen återfödd.
Hon väcks — och, för din hand, som vådligt vill förena
De sinnen, dem hon skilt, hon sjunker ned ännu.
Men — Agget kan ej dö — ve oss! det kunde Du:
Det ägde brottets kraft; Du, dygdernas allena.
Se bort, Kalliop! och rys.
— Från thronen, der Han
satt,
Lagstiftarn, Segrarn, Han, som kom och gaf oss friden,
Förgäfves återställd ur striden,
Försvann, Han sjelf — i griftens natt.
Nej! grafven fick ej rätt att allt sitt välde öfva:
I minnets fulla glans vi Dig tillbaka fått.
Volkanens, hafvens våld och jordens skakning blott;
O Gustaf! nu förmå din åsyn oss beröfva.
Men då, ej dödlig mer, Du helsar oss i dag,
Är det, — så fråge vi med rörelse hvarannan, —
Är det med hämdens moln på pannan,
Med vredens blick och anletsdrag?
O nej! det är med drag af känslor mera höga,
Med dessa milda drag af storhet, hvarmed Du,
I ädelmod en Gud, men dödelig ännu,
Slöt till för villans brott ditt faderliga öga.
Se der Hans bild, Han sjelf, den store Man vi sett
Så hög, så oförsagd, så stark mot alla öden,
Inför hvars blickar lifvet, döden,
Och thron och koja voro ett.
Se der den Kung, som lärt att agget öfvervinna,
Men som ej hade lärt att hämna sig derpå;
Som segrade, förlät — föll, och förlät ändå,
Viss, att en rättvis dom hos efterverlden finna, —
Viss, då Hans ära led af tadlets mörka drag,
Att lemna, till försvar mot vilseförda sinnen,
I sina gerningar de minnen,
Som skulle hämna den, en dag.
Så stod Han, Svear!
Han, den Hjelte J beundren,
En mäktig Genius lik, och hvälfde i sin själ
De stora tankarna på Sverges glans och väl,
Med hjessan trotsigt höjd mot stormarna och
dundren,
Så stod Han, — minnens det! — och, trygg vid mol-
nens hot,
Såg ner med vänlig blick, emellan dunderslagen,
På Sångmön, Konsterna, Behagen,
Som funno fristad vid Hans fot.
Der står Du, och din blick med ädel stolthet sänder,
O Konung! kring en stad, hvars blomstring Du beredt,
Och ser förökade de prydnader, Du gett,
Med dem Du ämnade åt dessa torg och stränder.
Främst helsar Du, bland dem, den Göthiska Granit,
Den konungsliga gärd åt ädla undersåter,
Som nu, på nytt förtjenad åter,
Med bifall drar ditt öga dit.
Men, evigt saknade, tillbedda, dyra Skugga,
Som, från din Vård ännu, bevakar detta land!
Hvars är den korade, den dristigt höjda hand,
Som vill, i Vårdens fot, din Minnes-runa hugga?
Allena Sanningens.
Då, utan öfverdrift,
Den enkla Sanningen Dig vittnesbörd får gifva,
Skall Ärans Gudom sjelf det skrifva
I Tidens bok med gyllne skrift.
5 Verldshvälfningen bröt in.
Du såg de första lågor
Af störtningens volkan, beredd i seklers lopp;
Såg falla Bourbons thron, och plötsligt sväljas opp
Af lavans glödande och bloduppsvällda vågor.
Hur många fallit se’n! — O, hvar är målet satt,
Nationer! för ett svall, som undergång bebådar?
Hvem tyder ödets dom?
Hvem skådar
I dess omäteliga natt?
Men snart, när edra barn, i glest förspridda hopar,
Sig släpa på er mull, i slafveri och blygd,
Till dess en manlig stam, kanske från fjellens bygd,
Nationerna på nytt ur deras dvala ropar:
Hvem skall betraktarn då af detta tidehvarf
Beskylla för ett våld, som födde dem till slafvar?
Hvem klaga an för dessa grafvar,
För dessa bojor — deras arf?
Er skall han klaga an, J Väktare af folken,
Försagde Förstar, Er, som, utan kraft och mod,
Förspillen deras rätt, och säljen deras blod,
Och Verldstyrannens bud på egna throner tolken!
Som, svage utan blygd, förslagne utan gagn,
Om ögonblickets lif dagtingen med hans dunder,
Tills, krossade om några stunder,
J släpens med hans segervagn!
Då, Gustaf! dyrkas Du i dessa dina bygder,
Som oket aldrig tålt och slafvar aldrig födt.
När våldets throner stjelpt och flärdens minnen dött,
Står Vården qvar ännu af dina värf och dygder.
Ditt namn, bland stora namn på Minnets himmel
stäldt,
Skall glänsa öfver oss, i tider efter tider,
Likt Stjernan, som för evigt sprider
Sin klarhet öfver våra fält.
Du brann ej af begär att verldens kronor bära —
Tillfreds att lyfta din, ur vanhelgd och förakt,
Till hela storheten af en Augustisk makt
Och hela klarheten af en Augustisk ära;
Tillfreds att lyfta upp en tynande Nation,
Som sitt förstöringsfrö i skakadt sköte närde,
Till samma sjelfbestånd och värde,
Hvartill Du redan lyft din thron.
Om, för ditt lands försvar, Du gick att lagrar fläta
Omkring den diadem, Du mellan thordön bar,
Du gick ej, vådligt stor och dårligt underbar,
Att, för ditt namns triumf, ditt rikes väl förgäta.
Två äro grunderna för staters flor och makt:
Det tankens odling är och odlingen af jorden —
Och begge i vårt kalla Norden
Till lif och bördighet Du bragt.
Då jorden slöt sin famn, Du lärde klippans åder
Att vekna för den flit, som trånar utan bröd;
Du gaf åt Slöjdarn hägn, åt Odlarn understöd,
Och tryggade hans hopp med sparade förråder.
Den flit, som irrade förskjuten, strand från strand,
Fick skydd af Sverges Lag och fristad i dess bygder;
Här köpte den, med nya dygder,
Ett nytt och tacksamt fosterland.
Du omgaf landets gräns med trygga murars famnar;
Du svängde kring dess rymd en växande Falang.
Att vaka kring dess kust Du skogens resar tvang,
Med böljorna till fält och klyftorna till hamnar.
Beredd till hvarje strid, Du stod, i fridens lugn,
Lik dundrets höga Gud, som, förr’n hans thron
bestormas,
Befaller viggarne att formas
I Liparas fördolda ugn.
Den våg, som knotade i stängda katarakter,
Bland genomskurna fjell sin väg förundrad fann;
Här möttes floderna, förmältes med hvaran,
Och delte välmågan kring systerliga trakter.
Med hvilande försvar i trygga vimplars prakt,
Gå fridens flottor ut, att skatta jordens länder,
Från Grönlands isbeklädda stränder
Till Inders kryddbevuxna trakt.
En länge jäfvad rätt Du tankens forskning skänkte:
Dess frihet njöt sin helgd, dess sjelfsvåld fann sin gräns;
Du bytte maktens bud i öfvertygelsens,
Och den fick orda fritt, som stort och ädelt tänkte.
Ett brott mot Himmelens, mot Folkets majestät,
Mot Dygdens, Sanningens, blef uppenbart och
hämnadt;
Ett brott mot Dig, af yran ämnadt,
Ditt hjerta glömde och förlät.
Af Dig, Du Folkets Vän! den skiljemur blef grusad,
Som stängde, hög och hård, Regenten från sitt folk;
För Dig gick nöden fram, och talte utan tolk,
Och vände till sitt tjäll, hugsvalad och förtjusad.
En Kung — Du visste det! bör likna dagens Kung,
Som sina blickars nåd åt ingen telning nekar,
Och glömmer ej, för höjdens ekar,
Att skåda ner till dalens ljung.
Du gjorde styrkans barn förlikta och bekanta
Med känslans ljufva spel och smakens tidsfördrif.
Du sådde snillets frö, och fostrade till lif,
I Nordens stela mark, dess Söderländska planta —
Som blef ett skuggrikt träd, och snart en lagerlund,
Ur hvilkens helga frid ett tempel stod i dagen,
Der Sångmön, Konsterna, Behagen,
För evigt knöto sitt förbund.
Skön är mig deras krans, stolt bär jag upp min
zittra:
Här gick den största Kung på täflingsbanan fram,
Eröfrade dess palm, förblandad i dess dam,
Och mottog, vid dess mål, sin hyllning af de vittra.
Och, J Hans Domare! odödlig är den glans,
Som från Hans äras höjd bestrålar Er tillbaka —
Hvi måste Skaldmön här försaka
Att fästa edra namn vid Hans?
Så, Gustaf! blott ett mål, ditt hjerta alltid nära,
Stod alltid lika ljust inför din stora själ:
Det var, i vådans stund, vår ära och vårt väl;
I hvilans mellanstund, det var vårt väl, vår ära.
Så svallar
Nilen upp — och sjunker i sitt svall —
Och af ett lyckligt land, der ingen teg står öde,
Välsignas i sin böljas flöde,
Välsignas i sin böljas fall.
Men, gyllne dagars Kung, oss fordom återgifven,
Bland lagrar och trofér, med fridens sälla skänk!
Din blick med bifall än på Hjeltars Söner sänk,
Men göm, hvad vi ha mist — den älskade oliven.
Verldskräktarn från sin thron förordnar vårt förderf,
Och Kungar, i förbund med den, som dem förfärar,
O blygd! ha skickat sina härar
Att blöda, i förtryckarns värf.
Se öfver hafvet bort, till bröders landamären:
Der stiger röken upp från deras hyddors brand.
Med jemna ljungeldsslag, som dåna mot vår strand,
Kodanska vikarne besvara Gardaskären.
Se, lavafloden lik, ifrån de höga fjell,
En flod af fiender, som klipporna ej hämma,
Beredd hvar stund att öfversvämma
Vår gräns, vår skörd och våra tjäll.
Nej! — Du, hvars Hjeltebild stått upp för våra
blickar,
Skall ej stå vittne der till Svenska namnets blygd!
Med mod, med rättvisa, med Gud och med vår dygd,
Vi trotse, vid din syn, de härar våldet skickar.
Blygd, Göthers Ättlingar!
Vi skulle frukta, vi?
Och köpa trälars lif, och fräjd och frihet sälja,
Och stå kring Gustafs Vård — och välja
Emellan död och slafveri?
O! höjom våra svärd, och visom, hvad hon mäktar,
Ännu den jord, som gaf, med samma näringssaft,
Åt Sturar hjeltemod, åt Torstensöner kraft,
Åt Oxenstjernor råd, och blixt åt Engel-
brechtar!
Upp! svärjom deras stoft det stora hedrens ord,
Att än, i åldrars längd, skall våldet ej förskräcka,
Ej nesan slå, ej bojan räcka
De fria Göthers fosterjord!
Så, Svea! på din strand skall än Europen skåda,
Hur mannamod ger hand åt medborgsmanna dygd,
Och danar, kring en thron på Folkets kärlek byggd,
Din lycka af din nöd, din ära af din våda.
Ännu, i segrars glans, Du tystnad bjuda skall
Åt agg och svek och våld, som lama viggar hvässa,
Och lyfta trygg din gamla hjessa
Bland throners hvälfningar och fall.
Likså de Göthafjell, som, tidehvarfvens under,
Ej mer af skyfall dränkts, än för volkaner skälft —
Så högt i polens dag de sina ryggar hvälft,
Så djupt i jordens famn de bäddat sina grunder.
De stå — som de ha stått för tusen åldrars syn —
Och, när kring deras topp den sista åska mumlat,
Den sista våg mot foten tumlat,
De stå ännu, och stödja skyn.
MINDRE SKRIFTER
ÄMNEN AF NATIONLIGT INTERESSE.
TILL NATIONEN, under fälttåget 1808.
Skall, Svea! äfven du, i träldom och förakt,
Inunder våldets ok din skuldra lydigt böja?
Nej, kämpars fosterland! än skall du, oförsagdt,
Med dygdens sjelfbestånd och hedrens öfvermakt,
Till skyarna din glans och dina fjellar höja!
O Gustaf Wasas Folk! i alla tidehvarf
Skall än ditt stora namn med samma vördnad nämnas,
Och fädrens ärfda jord — och detta högre arf
Af mandom utan skryt och trohet utan larf,
Till oqvald egendom åt dina barnbarn lemnas!
Ej du, o Svenske Man! den fega konst förstod,
Att dig en neslig vinst af svikna löften dana.
Din gamla segerkonst var redlighet och mod;
Den fick du af din Far — den skrifver du med blod,
Till minne för din Son, på ävans öppna bana.
Upp, yfverborna Folk! och dina krafter känn!
Än skola häfderne om dig med undran tala.
Du hör din oväns hot — möt, uppsök honom än!
Han känna skall din arm — som förr han kände den,
Vid Narva, Helsingborg, Svensksund och Valkiala!
En niding — må han fritt, ur fosterlandets kall,
På brutna eder gå att skändligen förkofras!
Låt slaggen öfverge den ädlare metall,
Det äkta Svenska guld, som högre gälla skall
Och fastare bestå, ja renare det sofras!
Bort, bort med fruktans rop och veklighetens sorg!
Känn, Manhem! dina barn.
Re’n ljunga de i härar
Från alla bygders fält och alla städers torg
Hvart öga är en blixt, hvart bröst det Sveaborg,
Som intet svek förför och intet hot förfärar.
Upp, segervana Folk!
Slå ner det öfvermod,
Som djerfs ditt mannamod förneka eller trotsa!
Ryck an med dina spjut! bränn af med dina lod!
Det Svenska Lejonet vill bada sig i blod,
Det ryter utaf hämd, och rusar att förkrossa — —
Snart skall det vända hem, att, från en ädel strid,
Vid Gylfes klippethron på segerpalmer hvila!
Än Svea blomstra skall i frihet och i frid,
Och Svenska hjeltars namn, till sensta eftertid,
I oförmörkad glans på ryktets vingar ila!
ΜΕDBORGARΕ-SÅNG, April 1809.
Du Broder, tag ditt glas i hand
Och klinga med din Broder
En Skål för Göthers fosterland,
De fria Göthers Moder!
Ej skall förtryckets fasa mer
Dess blod och tårar pressa,
Ej våldets jernarm böja ner
Dess vördnadsvärda hjessa!
En jemnad lott af Rätt och Pligt
Skall gifva helgd åt Lagen,
Begreppen ljus, besluten vigt,
Och kraft åt företagen —
Och oveld, enighet och sans
Och nit för allmänt bästa,
Medborglighetens eklöfskrans
På hjeltars lagrar fästa.
Med lydnad utan slafveri
Och frihet utan yra,
Skall dygden vår förening bli
Och visheten oss styra —
Och fridens tempel i vår Nord
På ärans grundval höjas;
Och våra Fäders odaljord
Af fria söner plöjas!
Skål för de Männer, hvilkas nit
Den sanna äran leder!
Som, utan småhets veld och split,
Blott söka Sverges heder!
Som statens stora ändamål
Med hvarjes väl förena,
Och höja stämma eller stål
För rättvisan allena!
CANTAT
vid en Concert till förmon för Vesterbottens
genom kriget lidande invånare.
Efter Fredsslutet 1809.
Ljufliga budskap, som friden förkunnar
Suckande länder och svidande bröst,
Gyllene friden, som Himlen förunnar
Än till de plågade dödligas tröst,
Ljufliga budskap, som friden förkunnar!
Tusende hjertan och tusende munnar
Helsa ditt möte, välsigna din röst.
Men hvilka jemrens rop!... mitt hjerta blöder ...
Hvad suckar, hvad klagande ljud,
Som tystas ej af fridens bud!
Ack Bröder!
När, fjerran krigets larm, vår dag i ro förflöt,
Vi skötte våra värf, vi bergade vår gröda,
Vi trycktes emot vänners sköt,
Och njöto, efter dagens möda,
I våra stilla hem en hvila, trygg och söt:
Då svämmade, lik de förstörande vågor,
Som svalla utan dam och strand,
En gruflig fiende kring våra bröders land,
Der märktes dagen blott af plundring och af plågor,
Der lystes natten blott af fasansfulla lågor
Från deras hyddors brand.
Borgarns flit förvärft, hvad Bondens svett
besparat,
Den armas skärf, den rikares förråd,
Allt sköfladt är förutan nåd,
Och blott ett uselt lif bevaradt
Åt nakna menskohamnars hop,
Som, släpande sig tungt bland grafvar och ruiner,
Knappt mäkta höja nödens rop,
När hungren dem förtär och Nordan kring dem
hviner.
O du, som glad i fridens skygd
Har bröd och bädd och fosterbygd!
Tacka för friden:
Lägg på dess altare
Ömhetens offer åt olyckans son!
Du är i tiden
Blott en förvaltare
Utaf den Eviga Godhetens lån.
Nu skall det moln försvinna,
Som, norrskenslikt, i blodigt skick
Förfärligt öfver nejden gick —