Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äro således såväl fru Alvings motiv som resultatet af hennes uppoffring onaturliga, så är ock hennes uppfattning af den verkliga karakteren af sitt äktenskap med Alving af beskaffenhet att påkalla en allvarsam protest.
Hon fördömer hela sitt föregående lif med mannen, hon förbannar äktenskapets band, bon förbannar, att det är den lagliga ordningen vid äktenskaps afslutande, som vållar “ alle ulykkerne11, och bon beklagar, att hon tagit hänsyn till pligt och löften då hon återvände till mannen.
Hvad hon med detta menar blir fullt klart, då bon helt
och hållet gillar de åsigter angående äktenskapet, till hvilkas målsman Osvald gör sig, tians språk är fullt tydligt.
Obetingadt gillar han, att en man och en qvinna utan äktenskaplig förbin-delse lefva samman.
Han försvarar dylika konkubinat med att udet koster mange penge at gifte sig “ och till detta hafva artisterna i Paris, på hvilka han särskildt syftar, icke råd.
Åter påträffa vi cn af de många praktiska orimligheter, på hvilka Ibsens drama är så rikt och hvilka göra detsamma till allt annat än en verklighetsbild.
Det är väl icke sjelfva afslutandet af äktenskapsförbindelsen — det må nu ske genom vigsel eller civiläktenskap — som kostar penningar, ty den utgiften är, om man sjelf så vill, ingen eller ytterst ringa.
Nej — det är fa-miljesammanlefnaden, som föranleder kostnader och dessa lära väl icke blifva mindre, om parterna lefva samman utan äktenskaplig förbindelse än om de låta lagligen förena sig.
Härmed undanryckes sjelfva det grundargument, på hvilket Osvnlds förr svar för det parisiska konkubinatet hvilar.
Har man råd att lefva samman med sina “ børns mor “, så har man det lika väl med sin hustru.
Naturligtvis kan det icke i ringaste mån falla mig in att tro, det Ibsen med afsigt gör sig till apostel för osedliga förbindelser.
Jag tror tvärtom, att han ur ren etisk synpunkt fattar den äktenskapliga förbindelsen mycket högt och i den ädla rena kärleken söker dess ursprung såväl som dess berättigande.
Men det är här icke fråga om någon etisk afhandling utan en bild ur “ verkligheten ", och då blifva de Ibsenska lärorna * något annat.
Han glömmer, att det icke gäller ett folk af englar, utan att vi lefva fast i materien.
Så ofantligt många andra faktorer än allenast kärleken måste här tagas med i räkningen.
Så många mensk-liga passioner, lidelser och intressen spela här i verlden en stor och vigtig rol, och vi lefva i ett samhälle, der icke längre oskyl-dighetstillståndet gör de moraliska pligterna likartade med de juridiska.
Ibsen glömmer, att, derest vi icko skola befinna oss i ett bellum omnium in omnes, lagstadgade former äro af nöden och att detta gäller äktenskapet såväl som alla öfriga samhällsangelägenheter.
Han förbiser, att man icke eger rätt att öfver en form Uttala sin förkastelsedom, derför att inom densamma missbruk kunna uppkomma och laster florera eller att bryta stafven öfver äktenskapet såsom institution derför att en del äktenskapliga förbindelser kunna vara olyckliga.
Skulle man begagna samma metod som Ibsen och af några olyckliga fall sluta till det helas orimlighet och olämplighet, huru mycket mer fog eger man icke då att uttala förkastelsedom en öfver de fria förbindelser, som Ibsen förordar.
Hvilket elände och hvilka olyckor hafva ej dylika förbindelser medfört och huru ofta har icke särskildt den arma•öfvergifna qvinnan bittert fått ångra sin förvillelse.
Ibsen räknar icke med sinligheten såsom faktor på den fria kärlekens •område och dock är just denna vid dylika tillfälliga förbund ofta ytterst verkande.
Det är väl sant, att man icke kan bos Ibsen finna något gillande af förbindelser knutna af sinliga lustar, men faktiskt leder det föreningstillstånd han förordar derhän att, om ock någon gång den äkta kyska kärleken blir föreningsbandet, •det likvisst i än högre grad blir låga lidelser och passioner, som obetänksamt knyta dessa förbindelser utan ansvar och hvilka man så lätt kan komma ifrån.
Det är i detta afseende som Ibsens läror äro så ytterst farliga i en tid sådan som denna, då moralens och religionens bud icke längre hållas i samma helgd som förr och då lagstadgade formers berättigande alltmer ifrågasättes.
Ibsen ställer sig här icke på verklighetens utan på fantasiens grund, der han ser menniskorna genomträngda af en ömsesidig kärlek, som i en mängd fall icke är så ren, att man eger rätt att i allmänhet utsätta den för det formen undvarande prof, hvarpå Ibsen vill sätta den.
Han glömmer slutligen, att äktenskapet måste medföra rättsverkningar, för hvilkas tillvaro och förbindande kraft en yttre lagstadgad form är ett nödvändigt vilkor, såväl hvad angår makarnes inbördes förhållande som med hänsyn till barnens uppfostran och rätt att efter föräldrarne taga - arf.
Konseqvensen af Ibsens åskådningssätt är den renaste socialism, då lagen väl icke gerna kan reglera egendomens öfver-gång till barn tillkomna i förbindelser, hvilka ingen gemenskap med lagen ega och hvilkas tillfälliga natur gör dem till skapelser för dagen.
Man har bestridt, att Ibsen parlerar för den fria kärleken, och framställer i detta afseende den frågan: “ om man insett att kyskhetens bud ofta.
kränkas just inom äktenskapet och derför fordrar, att en sådan förbindelse skall upplösas likasom hvarje .annat osedligt förhållande, månne väl detta kan kallas att neka äktenskapets helgd? “ Men det är ju alldeles icke detta det gäller.
Frågan är icke huruvida ett äktenskap, der kyskhetens bud.
kränkas, skall få upplösas eller icke, ty detta är något som ‘ berör rätten till skilsmessa på grund af äktenskapsbrott.
Detta kapitel berör Ibsen icke.
Visserligen omtalas här ett äktenskap, i hvilket kyskhetens bud verkligen blifvit kränkt, men detta synes icke så gravera fru Alving, att hon i detta förhållande söker grunden till sin ånger öfver att hon fortsatt äktenskapet med Alving, utan det är den- bristande kärleken, som framkallar hennes ruelse.
Vore Ibsens mening allenast den att på grund af vissa inom äktenskapet existerande missförhållanden få detsammaupplöst, då hade han stält sig på en ståndpunkt, på hvilken en stor del af den civiliserade verldens lagstiftning står.
Så är dock icke händelsen, Ibsen sätter tvärtom under diskussion den frågan, huruvida någon äktenskapsförbindelse alls under lagstadgade former skall finnas och han besvarar den frågan nekande.
Det måste under sådana förhållanden vara en komplett omöjlighet att bestrida det Ibsen gjort sig till tolk för den fria kärleken.
I verkligheten — och det är ju om verkligheten hvarom fråga är — måste de okontrollerade och utan alla band ingångna föreningarna blifva allenast en täckmantel för osedlighct och vanära.
Det är äktenskap på behaglig tid, som Ibsen åsyftar, utan ' tillsyn af stat eller kyrka vare sig vid ingåendet eller upplösandet.
Men Ibsens beundrare hafva äfven bestridt, att han förordar äktenskap på behaglig tid.
Man kan dock svårligen tänka sig ett • mer afsigtligt blundande för konseqvensen af de läror Ibsen förkunnar.
Då han nämligen gör kärleken allena till för-eningsbandet, måste deraf.följa, att, om i en dylik förbindelse .kärleken flyr sin kos, förbindelsen såsom osedlig i och med det samma måste upphöra af sig sjelf.
Att detta betyder en förbindelse på behaglig tid måste enhvar, som icke vill jäfva språkbruket, erkänna.
Den knytes, när helst det konvenerar, och brytes lika ogeneradt, när man icke längre finner behag i hvarandra.
Detta är den verkliga konseqvensen af de åsigter, till hvilkas målsmän fru Alving och Osvald göra sig.
Äfven vid skildringen af fru Alvings äktenskapsteorier begår Ibsen en hos honom vanlig inkonseqvens.
Det är ju egendomligt att se henne, som sjelf varit ett offer för det lagstadgade äktenskapet och som djupt lidit, derför att hon afsett att göra ett i ekonomiskt afseende fördelaktigt parti, icke förty vilja inleda sin mans oäkta dotter i samma fördömelse.
Hon yttrar nämligen om Regina till pastor Manders: “ Synes De ikke det var bedst, om vi kundé få hende forsørget?
Jeg mener — ett godt gifte? “ Här kommer således detta föraktade konventionella giftermål till heders.
Samma fru Alving, som så vackert ställer kärlckeu såsom äktenskapsförbindelsens grund och vilkor^ hon vill nu för Regina uppställa allenast målet att blifva väl försörjd.
Enligt vanlig logik och konseqvens borde hon med afsky och förskräckelse tänka på ett resonnemangsparti.
der vinningen spelar den vigtigaste rolen.
Ofantligt mycket mer skulle vara att säga om detta märkliga “ familjedrama4 *, men utrymmet tillåter det icke.
Jag vill derför allenast i största korthet uppehålla mig vid ett par andra “ gengangere “, som nu få sin dom.
Den ena gäller den barns-liga kärleken.
Äfven den är nägot gammalmodigt och antiqve-radt.
Osvald är en ytterst dålig son, hvilken öppet får förkunna, hurusom barn icke äro sina dagars upphof skyldige någon kärlek.
Man har velat gifva åt Osvalds åsigter i detta afseende en djup etisk betydelse.
Föräldrarnes äktenskap var icke i etisk mening ett äktenskap och alltså är icke heller Osvald i etisk betydelse deras verkliga barn.
Han är dem derför ingen kärlek skyldig och när han får veta, att kammarherre Alving i etisk mening icke är hans fader, så kan han väl “ känna deltagande för honom, liksom för hvar och en annan — det är allt.
Allt annat är fördom, en af de der gengångarne, som spöka här och der i verlden.u Det kan ju vara möjligt, att Ibsen tänkt sig saken så, men säkert är, att han låter Osvald sjelf säga något annat.
Han framhåller alldeles icke, att det förhållande hvari föräldrarne stått till hvarandra, framkallat hans kallsinnighet för fadern, utan då modern beklagar denna kallsinnighet frågar han henne: “ når et barn ikke har noget at takke sin far for?
Aldrig har kendt ham? “ Det är således derför att han icke känt fadern, som han icke kan älska honom, hvaraf den slutsats måste kunna dragas att trots de etiska funderingar, som gengångarnes beundrare framkomma med, Osvald möjligen kunnat komma att älska sin far, om han varit i tillfälle att lära känna honom.
Men hur går det då med hela teorien?
Å nej — man finner nog skäl för Osvalds likgiltighet på närmare håll än i etiken.
Osvald är en stor egoist, som tänker uteslutande på sig sjelf.
Visserligen har dock modern sin stora skuld till sonens bristande föräldrakärlek, då hon vid sju års ålder kastat ut honom i verlden, och Osvald vi-sar sig sjelf hysa denna åsigt, då han klagar: ‘ jeg synes, det måtte næsten være det samme for dig, enten jeg var til eller ikke. “ Det är den brist på ömhet, han trott sig finna hos föräldrarne, som gjort, att icke den sonliga kärleken fått tillräckligt insteg hos honom, men icke ett spår till de djupsinniga etiska spekulationer, som ett par anhängare af de Ibsenska lärorna vilja tillerkänna Osvald, kan vare sig i hans karakter eller hans ord påträffas.
Samma tjenst har etiken fått göra, då Ibsen låter fru Alving förstå, att hon icke anser ett giftermål mellan balf-syskonen Osvald och Regina.
vara omoraliskt; ty de äro icke syskon i etisk mening.
Cyniskt låter Ibsen fru Alving säga: “ vi stammer nu forresten allesammen fra den slags forbindelse, siges der.lt '
Hvad karaktererna, utom hufvudpersonerna, fru Alving och Osvald, angår, så äro de verkligen föga sympatiska.
Vi finnader en pastor Manders, som är en välment, men mer än lofligt enfaldig man, rädd för allmänna talet som för pesten, en prest, hvars enfald går så långt, att han tror på att snickaren Engstrand behöfver snpa för sina klena ben o. d.
Det är ju också en värdig prest, som, då man lyckas inbilla honom att han tändt eld på asylet, tackar snickaren, derför att han vill taga skulden på sig.
— Snickaren Engstrand är en skrymtande fyllbult, som oförtjent lyckas få asylets penningar till den krog han under det vackra namnet sjömanshem tänker upprätta.
— Regina slutligen är en tigur, som bar alla lättsinnigbetens anlag i sig och som allenast spekulerar på att blifva gift med Osvald.
Då upptäckten af deras syskonförhållande gör detta om intet, kastar hon masken af och lemnar spotskt det hem, der bon i åratal varit omhuldad.
Sin afsigt att nu låta sitt lättsinne få fritt lopp gifver hon tydligt tillkänna, då hon kastar till fru Alving de lätt genomskinliga orden: “ jeg kan såmæn endnu komme til at drikke champagnevin med konditionerte folk, jeg “.
Det är ruskiga figurer, detta, och vi tvifla på, att man i verkligheten skulle kunna uppleta i ett hem en sådan vidunderlig qvintett som i det Ibsenska familjedramat.
Väl fins mycket ondt och •eländigt i verlden, men det fins väl äfven godt och ädelt.
Något erkännande häraf lemnar icke Ibsens familj.
Sanna och på dessa pessimistiska åsigter så innerligt väl tillämpliga äro dock de älskvärda ord fru Lenngren ställer till sin Betty:
” På lifvets bana varsamt gå Men tro ej allt hvad ondt man säger: Vår verld, min Betty, är ändå Den aldrabästa verld man eger.
Derför att man ser och uppfattar det onda, behöfver man väl icke se allt som svart i svart, eller göra allt till ondt.
Apropos ” Gengangere ” *.
Om icke alla de tecken svika, som på senaste tiden visat sig såväl inom vår press som uti beskaffenheten af konversationen och samtalen inom både familjesamqvämen och man och man emellan, synes det som om ändtligen äfven hos oss en liten plats skulle blifva inrymd för de andliga intressen, som i Europa länge stått på dagordningen och i Danmark och Norge blifvit “ brännande frågor “.
Det kan sannerligen också vara på tiden att de materiela frågorna, hvilka visserligen hafva sin utomordentliga betydelse, åtminstone något maka åt sig, så att bredvid dem äfven rum lemnas för intressen, som icke uteslutande röra sig om skatte-och tullfrågor, billiga och dyra härord ni ngsförslag och dylikt.
Att alldeles gå upp i dessa frågor, att deråt egna all sin tankekraft och endast i förbigående skänka en flyktig och likgiltig blick åt alla de unga och friska sträfvanden som brutit sig fram i våra grannländer och börjat visa sig hos oss, det går icke i längden.
Dertill äro dessa sträfvanden icke allenast allt för berättigade utan äfven för starka och kraftiga.
* Om någon läsare skulle finna besynnerligt, att vi intaga tvänne olikartade uppsatser i samma fråga, så kunna vi omtala att en af verldens mest spridda och ansedda tidskrifter, North American Review, uti intressanta och invecklade ämnen ganska ofta tillvägagår på detta sätt.
För öfrigt är det ju äfven hos oss ytterst vanligt att de dagliga tidningarna låta andarna drabba tillsammans och tukta hvarandra, utan att derför redaktionen anser sig solidarisk med de åsigter som uttalas.
Men för den händelse, att någon skulle önska känna äfven redaktionens mening i dotta spörsmål, så måste vi förklara Ibsens drama såsom ett enda kolossalt missgrepp, hvilket väl också praktiskt visat sig i de flesta, om icke alla, konstförståndiga teaterchefers vägran att uppföra stycket.
Vi tro att den danske kritiker slagit hufvudet.
på spiken, hvilken uttryckt såsom sin tanke, att när vaxkabinettens hemligheter tagas till ämne för den bildande konsten på öppna torg och offentliga platser, då men också först då skall allmänheten njuta af sådana dramer som Ibsens ” Gengangere ”.
Red♦ De tränga sig, kanske mot vår vilja, på oss och ropa hög-ljudt sitt kraf på uppmärksam het.
I Sverige har man hittills ' icke mycket lyssnat på dessa härrop från den unga literaturcns män på andra sidan Kölen och Sundet.
— Det vågsvall deras skrifter framkallat i hemlanden bar temligen ' tyst och obemärkt snuddat mot våra kuster och rullat tillbaka ohördt.
Oberörda deraf hafva vi bakom våra förskansningar lefvat i frid med verlden och med oss sjelfva i synnerhet; och om någon gång en skärfva af de spegelglas som diktarne derute ställa fram för sina medmenniskors ögon hittat vägen till oss, så ha vi kastat den ifrån oss med en axelryckning och en fras om det osköna och det osanna.
Den vittra alstringen inom våra egna landamären har under de senaste åren, hvad qvantiteten beträffar, ingalunda gifvit oss orsak att klaga öfver ett tynande tillstånd.
Tvärtom hafva år för år, särdeles vid literaturens stora marknadstid, julen, nya författare uppträdt till icke ringa antal såväl inom poesiens som prosadiktens områden, och till och med på det dramatiska fältet hafva vi alt anteckna icke så få som sökt förtjena sig sina epauletter.
— De som ha till uppgift att mindre se till qvantiteten än till qvaliteten — literatur- och konstbedömarne — ha haft mycket att göra, men huru hafva de fylt sitt värf?
De ha underlättat de första stegen för de unga viljorna och derom är ju intet annat än godt att säga, men de ha i allmänhet gjort detta på ett sätt som lätt kunnat ingifva farhågor för att det dugliga och verkliga literaturbedömandet hos oss försvunnit i sammanhang med den aftagande literära produktionen af verkligt värde.
Att den nästan totala frånvaron inom vår press af en verklig och genomgående kritik verkat i högsta grad nedslående, är min öfvertygelse, liksom det är min tro att de välvilliga och stereotypa fraser, som svepas kring hvarje foster som epigonernas stora skara släpper fram^ i verlden — och som finner nåd derför att det är så ” oskyldigt ” —, verkat uppmuntrande till en ökad produktion af sådana alster.
Detta i och för sig skulie icke utgöra hvarken något ondt eller någon fara om icke följden blefve att den produktion som har värde, men går utanför de gamla gränserna, behandlas efter samma metod, d. v. s. affärdas med betydelselösa fraser.
Häraf följer äfven att den läsande allmänheten, som väl i hög grad har kritikens yttranden som mått för sina sympatier och antipatier, blifvit i icke få tillfällen fullständigt vilseledd och inpyrd med förutfattade åsigter om den eller den författaren, åsigter somicke rubbas så lätt, vare sig författaren efter band alstrar bättre eller sämre arbeten.
— Naturligtvis gälla härvid såsom alltid många undantag, men i allmänhet kan man utan fruktan att misstaga sig säga att så är.
Jag känner dussintals personer som sedan de läst August Strindbergs ” Röda rummetw och fått till lifs de skyfall af ovett, hån och fördömelser, hvarmed den ortodoxa kritiken på sin tid trakterade författaren, med förargelse stött bort hvarje försök att sätta i deras hand något annat af ” kättarens ” arbeten.
Det är icke värdt att tala om Zola.
Han är nu en gång för alla lördömd af den höga kritiken och om man än hos oss icke gått så långt som i Tyskland, der man förstört plåtar och formar hvarmed hans arbeten blifvit tryckta, så har man dock stämplat honom och allt hans författarskap som ytterligheten af moralisk uselhet, fräckhet, osedlighet och cynism.
Och dock, huru mycket af värde gömmer sig icke inom ramen af de mörka målningar hans penna framalstrat!
Huru mycket att tänka på, som kan komma oss att tränga oss sjelfva in på lifvet, in i själen!
Vi spela en underlig komedi med hvarandra, vi, som dagligen se all denna uselhet, veta att den finnes, tala derom — till och med med nöje i ungkarlskretsar och spelsamqväm — men med styrkan af en utomordentligt sedlig harm störta den äreförgätne som vågar säga en hel verld i ansigtet att så är det, så går det till, så ser det ut, ned i det svartaste Hades.
Och härmed är jag inne på den fråga som gifvit anledning till dessa rader och som jag, herr redaktör, anser i lika hög grad som någon annan höra till “ dagens krönika ".
Jag menar den strid som uppstått om Ibsens dystra bok " Gengangere ".
Jag drifver icke min förmätenbet så långt som att vilja gifva en kritik eller ens ett försök dertill.
Andra, med hundra-faldt flera betingelser för ett sådant värfs lyckliga utförande ha försökt * det, och likväl stå både Ibsen och hans " Gengangere " ännu för oss i en mycket mångtydig dager.
Jag vill endast uttrycka den, som jag tror af mången de- % lade öfvertygelsen, att Ibsen med sin " Gengangere " slagit det slag som kommit de förut så småningom underminerade vallarne att ramla — vallarne kring våra föreställningar om arten och beskaffenheten af de literära alster som få skrijvas och böra och kunna läsas.
— Att Ibsen med styrkan af sitt snille, tyngden af sitt namn, sin djerfhet och framför allt sin omutlighet och okufliga mod brutit den bréche, hvarigenom strömningarne derutifrån skola bana sig väg till oss och derigenom befruktahittills oodlade ängder.
— Och härmed skulle ett nytt skede äfven hos oss inträda i det literära lifvet.
Vi skulle icke mera behöfva träda försagda tillbaka i känslan af vår fattigdom, dår jemförelser uppdragas mellan andra länders unga literatur och vår, vi som på vetenskapens, industriens och de bildande konsternas områden äonu våga och kunna ställa oss ett godt stycke fram i ledet.
Jag tror detta derför, att Ibsens " Gengangere " uppväckt en så märklig rörelse bos oss; att man börjat vakna till lif och till insigt om nödvändigheten af att följa med tiden om icke tiden skall gå oss förbi.
Jag tror det derför, att denna bok slagit larm inom lite-raturbedömarnes läger och att den hos dem åstadkommit brytningar i idéer och tankar som måste leda till ett godt resultat; att den kommit väktarne i Zion att vakna upp ur sin slummer och sin odödliga tro på auktoriteten.
Ty ur denna tro och de dogmer som dermed äro förbundna emanera deras omdömen.
Den kritik man inom de stora hufvudstadsbladen bestått har ej varit, kunde ej vara en oväldig granskning af ett föreliggande arbete, ett undersökande med opartisk noggranhet af dess verkliga förtjenster eller fel, — med ett ord — en oväldig analys, utan blef, jemte ett kategoriskt fördömande eller berömmande, beroende å till hvad läger författaren hörde, ett ytligt påseende af formela brister i den eller den detaljen eller ett upprepande af de banala fraserna: “ herravälde öfver formen ", “ goda anlag " etc. etc.
Föröfrigt, ju mera ett vittert arbete fjermade sig från beröringen med dagens stora frågor, det lif som i verkligheten rör sig bland menniskorna, de spörsmål som uppstå bland dem, de fordringar de uppställa — ju mera det närmade sig det ideal som nogast betecknas af det heliga uttrycket u IS art pour Vart *, desto lättare fann det nåd hos kritiken.
Det är detta “ 1 ’ art pour l ’ art “ som utgör det hänglås hvarmed vår ortodoxa kritik sökt utestänga alla fordringar på ett rättvisare bedömande af såväl de alster af våra grannländers författare som lyckats smuggla sig fram till oss, som ock af de tunnsådda försöken i realistisk riktning af inhemskt ursprung.
Det är med detta “ 1 ’ art pour l ’ art “ som Strindberg bannlystes, Kjelland fördömdes och Elsters “ farliga folk " skickades sin författare efter i grafven.
Det är ändtligen med denna malätna dogm som Ibsen göres till nihilist.
— Men det är, som Brandes säger, en estetik som för femtio år sedan hade kredit — men ändå ej var- sann.Det länder dock vår literaturgranskning till heder att inom sin krets ega åtminstone ett par som, oberoende af den skola de tillhöra, uppfattat och kunnat utföra sitt värf så som det bör uppfattas och utföras, och det är i första rummet Posttidningens anmälare C.
D. af Wirsén som äran tillkommer att hafva skrif-vit anmälningar, hvilka icke äro ett enbart upprepande af nötta former utan äro analyser af de tankar och idéer författarne framburit.
Å andra sidan kan man från det håll der man älskar framåtskridande äfven å detta fält icke annat än beklaga den ensidighet som likväl gör sig gällande i dessa anmälningar.
Herr af Wirsén kan aldrig i sitt totalomdöme om ett literärt arbete utgå från någon annan synpunkt än de utnötta systemens och doktrinernas.
Det är hans bestämda synpunkt och ingenting kan rubba den.
För honom och med honom är hvarje försök att tränga utom de skönhetsgränser, som af estetiska och filosofiska läroböcker uppställas, fördömvärdt och det är detta som gör att han och hans meningsfränder måste tum för tum vika för de påträngande skaror som icke mera kunna, icke mera vilja låta sig härmed nöja.
Ty det är icke mera någon trosartikel att konsten är till för sin egen skull; utan den är till för oss, för menskligheten och att nyttans princip måste tillämpas äfven på den.
Litera-turen är icke mera blott “ til Lystu.
Den skall med kraftig hand gripa in i lifvet, sådant det lefves, visa oss våra fel sådana de äro, och säga oss orsakerna.
Endast så kan literaturen blifva den bundsförvandt som ger oss månget kraftigt handtag, mången ansats till fortsatt sträfvande i den strid, som kallas kampen för tillvaron ..
Det är detta den unga literaturen vill och det är detta den gamla skolan med sin akademiska slentrian och sin Boströmska auktoritetstro icke vill.