Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke blott deras konstverk och religiösa byggnader, utan också deras stadsmurar, deras gators stenläggning och kloakerna, i hvilka de tömde sina afskräden, voro odödliga.
Tiden bäddade höga lager af jord öfver deras byggnadsverk, och nutiden reste sina städer öfver dem, men de motstodo tid och förgängelse.
De lefde i det osynliga som gudar för att allt emellanåt på nytt stiga ur grafven, lära och förtjusa, trotsande hackor och spett.
Det var alltså den stora, ljusa, sublima antiken, som stängde Emins väg just nu, då han stod i begrepp att våga sitt lif för Österlandet, antikens förödmjukade, missförstådda, kvinligt felande och kvinligt intagande ättling.
En frank skulle i en stund som denna brustit i tårar eller nervöst vandrat af och an på en sträcka af några alnar eller också ursinnig vändt om med en lång svordom.
Emin deremot satte sig.
Han satte sig, nu då han visste sig obemärkt, ned på marken med korsade ben som på en divan i ett kaffehus.
Han gömde ansigtet i sina händer, och sakta stönande vaggade han fram och tillbaka.
Efter en stund hörde han ett sakta rasslande, som hade långa naglar krafsat i en påse med torra kräftskal.
Ljudet kom från en otalig mängd svarta, mycket stora spindlar och kryp, som skrämda begåfvo sig bort undan lyktskenet.
Kring hornlyktan fladdrade en hop pipande läderlappar.
– Han spratt upp med en rysning och reste sig.
Han tog lyktan och lyste noga granskande utefter de icke synnerligen höga, men fabelaktigt långa, gulröda blocken.
Mellan två af dem upptäckte han ett mörkt tomrum.
Hans hjerta blef lättare.
Detta tomrum var emellertid icke större än att han på sin höjd kunde sticka in sitt hufvud i det.
Axlarne och den öfriga delen af kroppen skulle han omöjligt kunna tränga in.
Stenen vid sidan var dock remnad på två ställen och han trodde, han ville tro, han måste tro, att en af stenens hörnstycken, hur ofantligt det än var, skulle kunna bändas ut.
Han stannade ett ögonblick och försökte att gifva sitt yttre det utseende, som han önskade.
Han tvingade bröstmusklerne att lyfta bröstkorgen och nackmusklerne att höja hufvudet.
En lång stund stred han med sitt oroliga ansigte, men han öfvermannade det.
Han fick vecket kring munnen utjemnadt och ögonen lugnare.
När han slutligen med yttersta ansträngning format af sin egen kropp den lugna man, som han ville framställa, lät han denne sätta sig i rörelse med stadiga, afmätta steg, nästan marscherande.
Då hans vänner fingo syn på honom, yttrade han med hvardagligt tonfall:
– Jag visste att eunucken ljög.
Sådana der svarta bestar ljuga alltid.
Nu skall hvar och en komma hit ned – och tag med verktygen och sållen.
Då alla stodo omkring honom och hans lykta nere i det rymliga kloakhvalfvet, pekade han på det lilla tomrummet mellan stenarne, sägande:
– Vi behöfva ju endast bända upp det der hålet, så att en man kan krypa igenom.
– Vi kunna icke bända upp det, voro vi också tio gånger flere! – invände Liljornas Väktare.
– Nej du, stackare, kan det inte, men vi män måste kunna det.
Dermed högg Emin fast hackan inne i hålet och tolf par armar, utom hans egna, fattade i skaftet eller trängdes för att nå det.
Skaftet brast genast knakande.
Emins knän darrade under hans veckiga klädnad, och ansträngningen samt den heta luften hade täckt hans färglöst bleka panna med svett.
– Skaftet var murket, – sade han.
Derefter vände han sig till Liljornas Väktare med följande ord:
– Skynda dig upp.
Tag med dig åsnan och begif dig ut i staden för att skaffa några svåra jernspett.
Yalla, yalla (skynda, skynda)!
Skynda?
Jo, det ordet skorrade lustigt i örat på Liljornas Väktare, som med en lång gäspning ledde åsnan ur stallet.
Han tyckte sig ändtligen ännu en gång ha blifvit sin egen herre, som han annars brukade vara.
På sista dygnet hade Emin i hans ögon förvandlats till en hustyrann af värsta slag, och glad att vara honom kvitt började han gnola en sång, som han erinrade sig från sin barndom i Sudan.
Der nere i Sudan såg allt annorlunda ut.
Hela landskapet var gul flygsand, och ur sanden reste sig gulröda och svarta klippor, som ryggar af egypter och negrer.
Der gjorde alla hvad de ville.
Och de ville intet annat än ligga i skuggan om middagen men i soln på morgonen och aftonen.
Det muslimanska skälmstycke, som gjort honom till eunuck, tänkte han sällan på.
Det hade dock utan all reflexion ingifvit honom en viss lömsk afvoghet mot män i allmänhet och icke minst mot hans herre.
Han var som en katt, hvilken nog kunde bli både smeksam och tam men ändå aldrig blef fullt tillgifven eller trogen.
Likafullt funnos i Damaskus eunucker som älskade sina herrar med hängifvenhet.
Med släpande steg hasade han sig fram genom gatorna till förstaden
Meidan för att köpa några spett af jernhandlaren Abu Hassad.
Abu betydde fader, men användes ofta i fall der vi skulle säga hedersfarbror eller farbror.
Låt oss derför för tydlighetens skull säga farbror Hassad.
Liljornas Väktare satte sig lojt och med framskjutande mage på mastaban – ett litet säte utanför boden i jemnhöjd med bodens golf.
– Din dag vare lycklig, farbror Hassad.
– Det vare äfven din.
– Hur är din helsa?
– Gud vare lofvad, ej så dålig.
Gud är stor.
– Gud är stor och vis.
– Honom tillkomme äran, min son.
Hur är din helsa?
– Mycket tillfredsställande, Gud vare lofvad.
– Ja, lofvad vare han, min son.
– Och du säljer fortfarande gammalt jernskrot, farbror Hassad?
– Ack, min son, det är icke jernskrot utan kosteliga arbeten af jern.
Gud välsignar ännu mina händers verk.
Han vare lofvad!
– Ja, ja, honom allena ske ära!
Der borta i hörnet tycker jag mig upptäcka några jernspett.
– Visserligen, visserligen, men vill du köpa något, min son, tillråder jag dig att köpa denna rent af vidunderligt vackra och väl arbetade skära.
Se hvilket skaft, hvilken egg!
Först skall du dock dricka kaffe.
Farbror
Hassad utslungade på måfå ett litet rop efter kaffe midt i den brokiga ström af turbaner som sakta brusade förbi.
Genast uppsnappades hans ord på kaffehuset midt emot.
Inom mindre än en minut sutto farbror Hassad och hans svarte köpare med hvar sin kopp kaffe.
Under tiden väntade Emin och hans män i dödlig ångest och oro på eunuckens återkomst.
Hvar sekund var värd mer än penningar kunde uppväga.
Deras framgång, deras och Islams, berodde kanske på eunuckens skyndsamhet.
Men så fullkomligt är menniskan en produkt af sin uppfostran, att hon äfven i de mest kritiska ögonblick knappast vågar alldeles åsidosätta de bruk, som hon lärt att respektera.
Ingenting i verlden, icke ens Emins befallande »skynda, skynda!» kunde förmå Liljornas Väktare att öfverhoppa de sedvanliga talesätten och den gängse introduktionen till ett köps uppgörande.
Han smackade med kaffet på tungan och yttrade:
– Är du dyr på dina spett?
– Dyr?
Ja, om du så vill.
De äro bland det dyrbaraste af alla mina artiklar.
Jag råder dig derför som en verklig gammal vän till dig och din herre att hellre köpa denna underbart välformade skära.
– Kaffet bekomme dig väl!
– Det bekomme äfven dig väl, farbror Hassad!
Gud föröke dina egodelar!
– Hvad begär du för ett jernspett?
– Ett sådant är i följd af det ovanliga arbete som nedlagts på det temligen dyrbart.
Denna sällsynt mästerliga skära skall jag deremot lemna dig för lumpna femtio para.
Se, så den blänker!
– Nu skall du röka, käre vän!
Hassad utslungade ett nytt litet kort rop i det böljande vimlet af turbaner.
Genast infann sig en bronsgul gosse med en messingsbricka för att afhemta de tömda små kaffekopparna, som stodo i fotställ af messing som äggskal i äggkoppar.
Derefter ställde han hvar sin nargilé nedanför de två köpslående vännernes fötter och räckte dem den ormlika, långa slangen.
Nargilén, vattenpipan, liknade en med vatten halffyld, mycket sirligt formad glaskarafin.
Sjelfva proppen utgjordes af piphufvudet, som var stoppadt med tumbak, på hvilken man lagt ett glöd.
Liljornas Väktare satte den korallröda slangen till sina ännu djuprödare negerläppar och blossade länge och ljufligt utan att yttra något.
Under tiden förflöto ännu ett tiotal minuter af de timmar, på hvilka till äfventyrs stadens framtid berodde.
Slutligen blåste farbror
Hassad ett stort moln mot taket af sin bod och återupptog samtalet på följande sätt:
– Pipan bekomme dig väl!
Ditt hus är mitt hus.
– Pipan bekomme äfven dig väl, farbror!
– Du köper alltså denna sällsynta skära?
Se hvilket skaft?
– Jag har intet gräs att skörda, farbror Hassad.
Hvad skulle jag med skäran!
Men säg mig för ro skull: hvad brukar du begära för ett par af de der klumpiga spetten?
Mycket kunna de ej vara värda.
– Af en främling skulle jag begära en otroligt hög summa.
Upprigtigt sagdt säljer jag icke gerna något af dessa spett.
– Jag bjuder ett frankiskt tjugufrancsstycke för ett spett.
– Du skämtar med en grånad, gammal man.
Du är min vän och derför skall jag lemna det för tredjedelen af hvad det står mig till.
Jag skall slumpa bort det åt dig för en spottstyfver, en rent af dåraktigt liten summa ... ömkliga fem tjugufrancsstycken.
Detta syntes dock Liljornas Väktare för starkt.
– Ett tjugufrancsstycke är mycket bjudet, – sade han i öfverlägsen ton, – men jag har en frikostig herre.
– Maschallah!
Ett tjugufrancsstycke för ett sådant spett!
– Men din pipa har slocknat, broder.
Farbror Hassad utslungade för tredje gången ett litet rop öfver den till trängsel fylda gatan.
Genast visade sig den bronsgule gossen med en lång tång, i hvilken han bar ett glöd.
Sedan Liljornas Väktare fått glödet lagdt på sin pipa, försjönk han länge i smakandet af den ljufva rökens behag.
Men der hemma i kloakhvalfvet sutto Emin och hans män med ångestsvetten i pannan, lyssnande till hvart ljud, som hade likhet med steg af den väntande eunucken.
– Nåväl, lemnar du spettet för ett tjugufrancsstycke? – deklamerade Liljornas Väktare i bestämd ton och reste sig för att gå.
– Ett tjugufrancsstycke!
Du tar mig för en dåre ...
Men stanna då ...
Låt oss tänka.
För vår vänskaps skull skall jag sänka priset till fyra tjugufrancsstycken.
Men denna skära deremot ...
Efter du lemnar mig ett spett för fyra tjugufrancsstycken, vet jag, att om jag tar två spett, skall du lemna det andra för tre tjugufrancsstycken.
– Du förolämpar mina gråa hår ...
Men så dröj då litet.
Nåväl det andra spettet får du för fyra tjugufrancsstycken.
– Det är bra, farbror Hassad.
Skulle jag taga dertill äfven ett tredje spett, förstår jag nu, att du finge nog, om jag endast betalade det med tre tjugufrancsstycken.
– Tre tjugufrancsstycken!
Men var då inte så otålig, käre broder!
Du gör mig till tiggare, men Gud skall hjelpa mig, ty han är god.
– Ja, han är god.
Efter jag nu kan få ett tredje spett för tre tjugufrancsstycken, så inser jag, att du kan lemna mig alla tre spetten och dertill ett fjerde utan att få mera än tre tjugufrancsstycken för alla fyra tillsamman.
– Fyra spett för tre tjugufrancsstycken?
Ha vi ej som vänner rökt och druckit kaffe.
Om du bjöde fyra tjugufrancsstycken.
– Nej, tre.
Gud gifve dig en lycklig dag!
Nå så tag dem då!
Tag allt!
Utblotta mig!
Tvinga mig att en dag stå som tiggare utanför din herres port!
Hassad satt hopkrupen som en sjuk fogel.
Liljornas Väktare lastade de fyra spetten på sin åsna, och sedan han varit borta i dryga fyra timmar, återvände han ändtligen till sin väntande herre.
Men om en frank följt honom i smyg skulle denne ha sagt till sig sjelf:
Hur vore det möjligt att ett folk med sådan barnasjäl, ett folk som spiller sin fyndighet på dylika obetydligheter i stället för på bevarandet af sin egen framtid icke skulle hjelplöst duka under i sin kamp mot oss arbetare.
Vi arbeta för ojemt, – förkunnade Emin.
– Vi skola alla hugga i på en gång och samtidigt ropa Alláh.
– Alláh! – Alláh! – Alláh! – ljöd det med jemna mellanrum, taktmessigt, doft och flåsande i det låga hvalfvet.
Lyktan flämtade och i en oredig sammanslingrad grupp af bruna armar och skäggiga hufvud blänkte spetten och gnisslade.
– Nu rör sig stenen! – ropade en röst.
– Naturligtvis! – svarade Emin.
– Nu ger den vika.
Tröttna inte!
Alláh! – Alláh!
– Nu glider den utåt! – stönade flere basar.
– Nej, – utbrast en groflagd man och släppte med ens sitt tag.
– Det är spetten som böja sig.
Spetten halades ut.
De hade krökts.
Den gamla, af jorden länge sedan uppslukade romerska staden, ville icke tillåta några förvägne araber att rubba sin grundval.
Öfver sina hufvud hörde de ett aflägset, svagt ojemt ljud som af ett sakta bultande med en hammare.
Det var fotsteg.
Det var bullret från den moderna staden ofvan jorden, det nutida Damaskus, som satte sina sista förhoppningar till Emin, som trodde på honom med naiv fasthet och i denna stund gömde honom för hans fiender under sin egen bädd.
Hans ryktes otaliga ansvar ropade i hans öra, att nu var ögonblicket nära, det förfärliga, af hans anhängare ängsligt väntade ögonblicket, då han skulle visa sig motsvara sitt anseende eller som en afslöjad bedragare bli ett mål för muslimanernes förakt och frankernes gapskratt.
– Sätt in spetten på andra hållet, så böja vi dem rätt igen!
Så föllo hans ord, och de läto glädtiga som hade han gjort narr af sina kamrater.
– Alláh! – rosslade den entoniga kören, och spetten värmdes som om de spänt sina jernsenor och sjelfva arbetat med.
Efter en stund hade de åter kroknat, uttröttade och oförmögna att längre hålla ut i denna förtviflade kamp med antikens tusenåriga stenmassor.
Men de blefvo åter vända.
Så började den ursinniga striden på nytt.
– Herre, – framstammade Liljornas Väktare, som varit uppe efter en tegelkruka med friskt dricksvatten.
– Det lider mot eftermiddagen och snart samlas dina vänner i ditt hus för att höra hur du vill infria ditt löfte och anskaffa de felande penningarne.
Emin svarade icke.
Han arbetade med en eld, en yrsel, som hade hans uttröttade kropp för hvar stund fått ökad styrka.
Åter vändes de krökta spetten.
Åter rätade de ut sig och bände.
– Vi förmå inte mer! – pustade några och släppte sitt tag.
– Vi stå inför något omöjligt.
Låt oss ändtligen höra upp!
– Litet vatten ...
Gif mig litet vatten! – stammade Emin och såg sig kring förvirrad.
I det samma upptäckte han vattenkrukan.
Han försökte lyfta den.
Hon var icke tung, men i denna stund var hon dock för tung för honom, oaktadt han nyss visat sig så stark.
Han lade sig ned på marken, hastigt, nästan som om han fallit.
Med darrande händer höjde han krukan mot sin mun.
Vattnet störtade ut öfver hans ansigte.
Det skvalade ur hans skägg öfver hans väst, blandade sig med markens röda mylla och sölade hans kläder.
Han fortsatte att dricka i djupa, långa drag.
Han erfor en vild lust att slunga en förolämpning mot de uttröttade stackrarne, att öfverösa dem med råa glåpord, att förödmjuka dem, att sporra dem till nya krafter genom att reta dem.
Men han hade ej längre herraväldet öfver sig sjelf.
Tungan var som förhårdnad och hans ansigte som en styf mask.
Hans väst var upprifven och hans bröst blottadt.
Han högg fast om ett af spetten på nytt.
För ett ögonblick rycktes de andra med af hans förtviflan.
De togo nya tag.
De gjorde sitt yttersta.
De förmådde ej längre framstöna sitt taktmessiga Alláh, Alláh!
De ropade i vild oordning om hvarandra.
Då hördes en dof knall som af ett bössskott.
Det var stenen, som hade rört sig.
Alla dess fogningar hade sprungit upp och blifvit tydligare.
Ur hålet kom en pust dam.
Stenen hade vaknat efter två tusen års sömn.
Den hade sofvit medan de bibliska legendernas personligheter vandrat fram öfver
Damaskus’ gator, medan romareväldet sammanstörtat, medan tatarer, araber, turkar och kristne dränkt mullen öfver detta hvalf med sitt blod.
Den hade sofvit medan
Damaskus’ högskola lyste som ett ljus och medan detta ljus slutligen brann i pipan, då och då flammande upp med ett vildt, blodfärgadt, hemskt sken.
Den hade legat i djup sömn ännu medan de store, lika vetenskapsälskande som folkvänlige furstarne, döda lades ned i denna bloddränkta mull och förnedringen drog in genom stadens portar.
Stenen hade kanske icke flyttat sig en linie, men den hade dock rört sig.
Den var besegrad.
Den var i deras våld.
Då Emin vid solnedgången steg in i sitt hus, voro de båda gårdarne fylda af menniskor ända till trängsel.
Hans drägt var ännu i oordning.
Han påminde om en pojke, som olofligt varit med om något streck i en sandgrop.
Men hans ord kommo så lugna och imponerande, som yttrade af en man, hvilken aldrig känt ängslan.
– Vänner, vid dagbräcket i öfvermorgon skall jag lemna er vida mer penningar än ni behöfva för att muta paschan.
Emin ibn el-Arabi håller hvad han lofvar.
Det vapen, som Emin svingade i sin kamp mot moderne franker och turkar, var ett allt för kort och förrostadt sagovapen från Islams forntid, för att slå djupa sår.
En rad af gynsamma omständigheter kunde dock ännu gifva honom framgång, och i sådant fall skulle hans race jublande i honom helsa en helig personifikation af sig sjelf.
Sedan han druckit många koppar starkt, svart kaffe tillsammans med sina vänner, lemnade han sitt hus och återvände till kloakhvalfvet.
Scheik Ibrahim, Liljornas Väktare, Ali och de öfrige utvalde följde honom.
Vid midnatt hade de redan hunnit att maka ut stenens ända så pass, att Ali kunde krypa in genom öppningen, sedan han afkastat sina kläder.
Med en spade hade de förut utskottat så mycket jord som de kunde räcka.
Ali arbetade med ungdomlig ifver.
Hvar fjerde eller femte sekund syntes hans med jord rågade spade glida fram ur öppningen lik en ormgadd.
Spaden afstjelpte sin last i sållen, som tömdes så snart de blifvit fulla.
Då Ali tröttnade, aflöstes han af andra.
Liljornas Väktare skaffade bräden och stänger, med hvilka de stöttade den underjordiska gång, som långsamt uppgräfdes af deras spadar och hackor.
Vid dagningen hade de redan hunnit så långt, att de trodde sig vara under serbiska konsulatet.
För att vinna visshet skickades Liljornas Väktare på långa omvägar att stega upp bredden af gränden öfver deras hufvud.
Han återvände, naturligtvis först efter långt dröjsmål.
Deras beräkning hade dock varit rigtig.
De började nu rigta sina spadar och hackor uppåt.
Just vid middagstiden hejdade den arbetande araben plötsligt sin hacka.
– Här är golfvet, – hviskade han.
De stöttade mycket omsorgsfullt och hackade försigtigt undan jorden.
Så småningom blottade de öfver sina hjessor en yta af vårdslöst sammanmurade tegelstenar.
De bröto sakta ned en tegelsten, derefter ännu en, derefter en tredje och en fjerde.
Slutligen visade sig undersidan af en ganska stor, fyrkantig, svart marmorplatta.
Den låg som ett löst lock färdigt att när som helst falla öfver dem.
De stöttade den med en planka, rest till hela sin längd.
Derefter samlades de alla ute i kloakhvalfvet och öfverlade ännu en gång om huruvida deras beräkningar voro rigtiga.
De trodde det.
De voro fullt öfvertygade, att den svarta marmorplattan utgjorde en af golfrutorna i det rum, der Blumenbach förvarade sitt skrin med ryske czarens rubler.
De hade endast att på natten, då allt var stilla, varligt låta marmorplattan sjunka ned som en fallucka, och vägen dit upp skulle stå dem öppen.
De skulle eröfra guldets talisman, muta paschan och återskänka helt åt Islam den af Gud välsignade staden.
Emin, som icke arbetat, utan hela tiden suttit med korsade ben och rökt ett långt pipskaft med mycket litet hufvud, hörde deras ord som ett aflägset sorl från ett framtida paradis.
Han hade nästan glömt att hans afsigt ursprungligen endast varit att återfordra serberns två barn, att tillställa en fredlig och oblodig demonstration för att hota och skrämma.
Hans fantasi målade inom rökens ringar som i ramen af en gloria en hel statshvälfning, ett pånyttfödt Damaskus, der de vanvårdade, underbart vackra moskéerna skulle återställas i sin forna prakt, högskolan blomstra upp och der den heliga gröna fanan skulle undantränga den förhatliga röda, turkiska flagga, som nu bröstade sig på det gamla, af Melik el-Aschraf uppförda citadellet.
Alla tänkbara njutningars fröjder blandade sig i hans dröm.
Skimret af ädelstenar och brokiga silkestyg, plasket af springbrunnar, förtjusande odaliskers smekningar, allt skaffade sig en plats i hans framtidsdikt.
Endast de njutningar, som ha kokspisen och vinpressen till vagga lockade icke honom, araben, som kände sig mätt och belåten med en skål ris och litet vatten.
Då hans pipa slutligen var utbrunnen och han reste sig, frågade Ali med en lång blick, full af gränslös beundran:
– Herre, hvem af oss skall i natt lyfta undan marmorplattan och begifva sig dit upp?
– Det fins blott en som bör göra det, – svarade Emin och klappade honom faderligt på kinden.
– Det är jag.
– Din värdighet tillåter dig icke att krypa in i en annans hus som en tjuf, – invände scheik Ibrahim halft frågande och med mycken respekt.
– Min värdighet fordrar, – svarade Emin strängt allvarligt, – att jag ödmjukar mig, att jag anser intet för ringa, om det kan gagna vår sak.
Nu vill jag gå hem och ordna min klädsel och sedan i Velids moské på knä tacka Den Ende för hans nåd.
De kyssar som Emin gifvit
Nelly brände henne icke längre som en förolämpning af en oförsynt betjent.
Hon började vänja sig att ej längre betrakta den arabiska racen som ett slags brokigt klädd underklass.
Unga kvinnor med Nellys uppfostran och karaktär hysa ofta benägenhet att lätt tycka sig förolämpade.
De fordra att männen skola behandla dem med en viss chevaleresk underdånighet.
Denna inbillade kvinliga öfverhöghet skulle Nelly sjelf varit den första att ogilla, om hon upptäckt den hos någon annan.
Det oaktadt framstack den ofta nog i hennes sätt att betrakta det manliga könet.
Nu hade emellertid omständigheterna under de sista stormiga dagarne ställt Emin, den mystiske araben Emin, på en undantagsplats och omgifvit honom med nyfikenhet, skräck och beundran.
Det fans kanske intet som lättare bestack Nelly än ett ryktbart namn.
Det berodde väl i första rummet på hennes och hela hennes köns förmåga att vida lättare hänföras än det kön, som bär verldens fulaste klädesplagg – långbyxan.
Ibland kunde Nelly ligga vaken långt in på natten och granska och väga en enda fråga – frågan om Emin verkligen hyste eller hyst någon djupare känsla för henne.
Hon trodde det knappast.
Hon glömde icke ett ögonblick att han bedt henne möta henne i moskén.
Hennes första beslut att skratta åt alltihop och att förödmjuka honom, i händelse hon någon gång råkade honom, hade länge sedan fördunstat.
Hon undrade tvärtom med nyfikenhet, om han verkligen sjelf tänkte infinna sig till det möte som han föreslagit.
Var det verkligen möjligt, att han under alla de stora händelser, hvilkas medelpunkt han blifvit, hade tid och lust att erinra sig hvad han så lugnt yttrade till henne vid hennes besök i hans hus.
Hon trodde knappast det heller.
Men om han verkligen infann sig i moskén, hur intressant, hur besynnerligt skulle det icke då vara att få tala med honom, den väldige araben, som för närvarande prisades sa högt af stadens muslimaner och klandrades så skarpt af alla franker.
Ju närmare den utsatta stunden kom, desto oroligare kände sig Nelly.
Hon sade sig sjelf, att det var nyfikenhet, ren nyfikenhet och intet annat.
Denna nyfikenhet var dock till den grad våldsam – medgaf hon inför sig sjelf – att hon icke kunde få lugn för den med mindre än att hon verkligen begaf sig till moskén.
Ett hemligt möte med en arab i en moské, hvilken dikt! tänkte hon.
Hade hon skrifvit och berättat om något sådant för sina väninnor, skulle de ha uppfattat det som ett utbrott af godt lynne, ett roligt skämt.
Der hemma hade man så svårt att tro, att Orienten verkligen var sådan som den var.
Likt de flesta frankiska kvinnor, hvilka stanna en längre tid i Damaskus, hade hon köpt sig ett dok af svart siden och bar det under sina vandringar i staden på samma sätt som en österländska.
I en sådan kostym var hon mer obesvärad.
Ingen anade att en frankiska dolde sig under den arabiska utstyrseln.
Det roade henne obeskrifligt att på sådant sätt leka österländska.
Det hände flere gånger att hon gick om sin far i bazarerna utan att han, som enligt stadens bruk knappast tordes titta åt kvinnorna, kände igen henne.
Vid middagsbordet blef sedan dylika sammanträffanden naturligtvis ämne till mycken munterhet.
Den ende som icke var fullt belåten med Nellys förvandling till österländska och hennes beständigt växande beundran för Damaskus var Blumenbach.
Det kom hon snart under fund med och fann nöje i att smått reta honom.