Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dordej såg på främlingarne, såg på Thomas; ett guldmynt är mycket för den, som blandar bark i sin mjölvälling.
Thomas slöjdade på slädmeden och lyfte ej sina ögon från golfvet.
-- Det är bäst, att ni gå till Nyby, återtog Dordej.
Tolken fortfor att växla ord med den gamle mannen, som objuden satt sig ned på en bänk.
-- Min husbonde säger, att han har en hälsning till eder från Urban Niemand.
Dordej förblef likgiltig.
Hon kände ingen med detta främmande namn.
-- Han, som är född i eder stuga.
Han, som från eder kom till herr Åke Tott.
Han, som sköt ihjäl en karl och rymde till Tyskland.
Han, som hade en tvillingssyster.
Han, hvars mor dog här i torpet.
-- Far, far! utropade
Dordej och lyfte af förvåning slefven, hvars innehåll dröp i elden.
-- De bringa budskap från Bennu och Hagar!
Barnen trängde sig nyfiket fram.
Hvem mindes ej Hagar!
-- Min husbonde säger, att han är en släkting till den olyckliga unga kvinnan, som dog här i torpet, och att han vill uppväga hvarje underrättelse om henne med guld.
-- Sitten ned!
Och Dordej aflyfte grytan, rödjande plats för främlingarne.
Allt i den sorgliga natten för sexton år sedan stod så lifligt för hennes minne, som hade det varit i går.
Desse resande måste få härberge, om hon ock själf skulle sofva på kalla vinden.
Kunde man ej tillreda sofplatser på golfvet?
Tommu anskaffar halm.
Sigfrida springer till Nyby efter en rökt fårboge, rent rågbröd, smör och mjölk: detta hade man råd att betala i morgon.
Till mannen, som lät henne råda, hviskade Dordej: jag lägger i natt ej ögonen till.
Efter en mycket olika aftonmåltid för gäster och värdsfolk, uppstod med tolkens tillhjälp ett samtal, som ofta afbröts af den gamle främlingens frågor och klagan.
Dordej hade godt minne och godt munrede.
Hon omtalade allt hvad hon upplefvat under den natten, när mäster Sigfrid, Lydik Larsson och tatterskan gästade Kaskas torp.
Så såg tiggerskan ut, så talade hon, så stapplade hon fram de få stegen från dörren.
Och här, här bakom väfstolen sjönk hon ned på halmen för att aldrig mera stå upp.
-- Red mig ett läger där! afbröt henne den gamle. -- O, min Ruth, mitt hjärtebarn och mitt sorgebarn, du den fagraste af Sarons blomster, du den renaste af allt som på denna syndiga jord skådat upp mot himmelen ... här skulle du dö, så ensam, så fattig, så öfvergifven!
Och han kastade sig, öfverväldigad af sin sorg, på det hårda golfvet, kyssande gång efter gång den grofva planka, på hvilken hans älskade barn hade utandats sin sista suck ...
Följande morgon besökte han med Thomas och Dordej Karis' kyrkogård.
Ingen vård, intet kors angaf den graf, där den okända i tiden blifvit gömd och glömd i ett hörn af de dödas nattläger, där de vänta på morgonen.
Några vissnade löf och en tunn drifva, såsom af frusna tårar, betäckte den okändas hviloplats i en främmande jord.
Alla förnämligare döda lågo begrafna under kyrkans golf.
Den trånga kyrkogården öppnade sina kamrar blott för de fattiga, de ringa, de, hvilka, sittande lägst vid jordens gästabud, vänta upphöjelsen ...
Främlingen kastade sig ned och kysste drifvan, såsom han kysst golfplankan.
Det var som om drifvans frusna tårar hade smultit för denna brännande kyss.
Därefter uppstod han, tryckte i Dordejs hand en tung börs och sade:
-- Hon var en Israels dotter.
Jag vill icke förnärma dig, goda kvinna, som varit barmhärtig emot den öfvergifna, men du förstår, att en af oss icke gärna hvilar ibland de oomskurne.
Lofva mig att omhägna denna platsen med en mur af huggen sten och plantera därinom rosenbuskar, hvartill jag i vår skall skicka dig telningar från det heliga landet.
Israels Gud föröke i välfärd dig och ditt hus, såsom David säger i 37:de psalmen:
»den barmhärtiges säd skall varda välsignad!»
Främlingarne fortsatte resan västerut.
I deras pass hade Dordej läst det underliga namnet Ruben Zevi. Judar!
Dordej korsade sig; man brukade ännu korsa sig här i landet.
Hvem kunde en så gammal jude vara, om icke Jerusalems skomakare?
Och han hade gästat i Kaskas torp -- han, som lefvat i sextonhundrade år -- han, som sett frälsaren -- han, som förvägrat Guds Helige att hvila under bördan af korset -- han, som gick fridlös kring jorden från släkte till släkte!
Och denne fridlöse gengångares dotter låg här begrafven; hon kunde ej ha varit mycket yngre än sin fader, fastän hon sett ut att knappt vara tjugu år gammal!
Bennu och Hagar voro barn af en så förunderlig släkt!
Och hon, Dordej, hade fått penningar för att plantera rosor från det heliga landet på en gengångerskas graf! ...
Hon lät den tunga börsen falla i snön och såg, rådvill emot sin vana, på Thomas.
Thomas upptog börsen och undersökte betänksamt dess innehåll, om det kanhända luktade kristet blod eller tilläfventyrs var de dödas ben.
Det var blanka guldmynt till en mängd och ett värde, som vida öfversteg de höge herrarnes engång så välkomna gåfvor för barnens uppfostran.
Aldrig hade den fattige torparen ens i drömmen sett en så oerhörd skatt.
Nu kunde de kläda barnen, skicka dem i skola, äta rent rågbröd.
Nu kunde de köpa Kaskas torp ...
Nu kunde de köpa Nyby gård! ...
Endast myntet var äkta?
Frestelsen var stark.
De stodo kvar på den snötäckta kyrkogården, vinden hven i de löflösa trädens grenar, bonden från Nyby körde förbi dem på landsvägen med råg till kvarnen.
Slutligen sade Dordej:
-- Vi gå till prästen!
Och de gingo den väg, som så mången i detta land gått före och efter dem under samvetets bekymmer och rådvilla frågor i timliga och eviga ting -- de gingo till prästen för att begära råd.
Om vi yppa för prästen, att vi nu äga så mycket penningar, skall fogden pålägga oss tredubbla gärder, länsmannen skall anställa räfst hos oss, ingen skall tro, att vi åtkommit ärligt en sådan skatt.
-- Låt mig råda! -- afgjorde
Dordej beslutsamt, i det hon uttog ett guldmynt ur pungen och gömde det öfriga försiktigt i kjolsäcken.
När det gällde vidskepelser, stodo blott få af Finlands präster vid denna tid upphöjde öfver sitt folk.
Den gamle kyrkoherden Petrus Matthiæ Tavia, som Dordej förut med så liten framgång rådfrågat, var nu lika öfvertygad som hon, att den vandrande juden uppenbarat sig i Karis.
Detta betydde något, det var ett järtecken.
Nästa söndag måste där läsas i kyrkan en förbön för den olycklige vandrarens själaro.
Hvad angick det guldmynt, som Dordej framvisade, fann kyrkoherden rådligast att hellre förära det åt socknens fattiga, än att besmitta sina händer med något så misstänkeligt.
-- Här är icke mången i socknen fattigare än vi själfva, vågade Dordej invända.
-- Så gif guldpenningen åt kyrkan, och Herren skall från åkern gifva eder dubbelt igen, svarade prästen, ej utan en kvarlefva af den katolska tidens föreställningar om fromma gåfvors nytta för saligheten.
De två makarna gingo lika rådvilla som de kommit.
Gifva åt kyrkan?
Kyrkan var rik, medan de åto bark.
Det vardt en hård strid mellan Mammon och Dordejs samvete.
-- Vördig far begär nageln af lillfingret; visste han af de stora pengarna, skulle han begärt hela armen.
Men Skriften säger, att Herren gifver födan åt korpens ungar.
Har han nu gifvit oss ungarna och lägger födan bredvid dem, hvarför skulle vi låta dem svälta?
Jag skall säga dig något, Thomas.
Vi göra med denna penningen ackurat som prästen sagt, så får Gud sitt.
Därnäst taga vi en annan penning ur pungen, köpa oss råg och låta barnen äta sig mätta.
Skam få min tunga, om detta är synd.
Resten låta vi ligga orörd i kistan, tilldess vi få bättre besked.
Icke långt efter besöket i Karis uppenbarade sig den vandrande juden i Åbo, öfverallt sökande spåren efter två barn, dem få eller ingen kände.
En kvarblifven tjenarinna hos den bortflyttade presidenten Kurck ledde honom till spåren af en besynnerlig flicka, som bott hos presidenten, läst hos professorerne och på hösten följt sin beskyddare till Sverige.
Juden var outtröttelig.
Han gick till de lärde, till Martin Stodius, mystikern, som undervisat Hagar i hebreiska och naturkunskap, till Johan Terserus, den sedan så vidtberömde och vidtklandrade biskopen, som undervisat henne i latin och grekiska, till Simon Kexlerus, som invigt henne i den högre matematiken.
Desse lärde herrar berättade honom förunderliga ting.
Stodius antog en spiritus familiaris, som lärde flickan förstå en bok, så snart hon öppnade den.
Kexlerus förklarade sig hafva stått svarslös för hennes matematiska bevis.
Terserus, den skarpsyntaste, anmärkte skrattande, att flickan var ett phænomenon, som dock till slut intet annat betydde, än ett ingenium velox, en ungdom med sällsynt snabbfyndighet.
Årstiden var den ogynnsammaste, och likväl unnade sig den vandrande juden ingen rast.
En dag var han försvunnen från Åbo, såsom han försvunnit från andra orter, och icke långt därefter uppenbarade han sig i Stockholm.
Huru han kommit öfver det mörka, stormiga, isiga hafvet, visste ingen.
En möjlighet var, att han lyckats bana sig väg öfver Åland med en af dessa oförvägna isbåtar, hvilka seglade öfver de öppna fjärdarna och drogos öfver de frusna.
Men vid denna årstid behöfde posten stundom månader för att komma till Stockholm.
Och hvartill behöfde
Jerusalems skomakare båt?
Han drog sina sjumilsstöflar på och gick öfver hafvet.
Slottsbranden.
Äfven den mest kunskapsälskande unga drottning kan icke alltid begrafva sig i folianternas lärdom.
Den nya bokvårderskan fick erfara hvem hon tjenade.
Mer än en vecka förgick, utan att
Hagar såg en flik af sin herskarinnas klädningsfåll i lärdomens rustkammare, där hon förtecknade böckerna och så ofta glömde allt för det omotståndliga behaget att fördjupa sig i en förr okänd författares nya tankegång.
Ingen fisk känner sig så hemmastadd i en kristallklar sjö, som Hagar Ring i drottning Kristinas bibliotek.
Hon glömde mat, dryck och sömn, sällskap och hofskvaller för att frossa i det öfverflöd af kunskap, som på dessa hyllor endast begärde att anlitas.
Hon glömde drottningen, fru Beata, sin bror, det förgångna, närvarande och tillkommande.
Hon lefde i böckerna; hon lärde så mycket mer, emedan hon fick vara fullkomligt ostörd.
Ingen tycktes bekymra sig om hennes tillvaro i denna ensliga fristad.
Kammartärnorna och hofpigorna hade omhuldat henne med sin gunst af det naturliga skäl, att hon stod i ogunst hos allas buse, fru Beata.
Alla täflade att omgärda henne med en beskyddande mur af pigkammarens vakt.
Och pigkammaren i ett hof är också en stormakt.
Det var den lyckligaste tid som Hagar genomlefvat.
Kristina hade glömt doxa och alla teologiska stridsfrågor för det furstliga biläger, som skulle firas i slottet den 27 November.
Hennes kusin, furstinnan Kristina Magdalena, skulle förmälas med markgrefven Fredrik VI af Baden-Durlach -- en förbindelse, från hvilken, i långt senare tider, två svenska konungahus härstammat: det Holstein-Gottorpska och Oskar I:s gemål Josefina.
Man har ännu kvar förteckningen på de inbjudne till detta bröllop: det var allt hvad Sverige då hade förnämt och lysande hemma hos sig.
Hela hofpersonalen och den unga drottningen själf voro lifligt upptagna af tillredelserna till denna kungliga familjefest, som skulle blifva en illustration till andra segern vid
Breitenfeld och borde firas så lysande som möjligt.
En ung pommersk arkitekt, Nikodemus Tessin, uppgjorde ritningar till nya, smakfulla dekorationer efter mönster från franska hofvet.
Statsfruarna togos till råds för kostymerna, kammarjunkarne utsändes på beskickningar, furstinnorna Marie Eufrosyne och Katarina Eleonora kallades gång efter gång till drottningen för att med henne och Ebba
Sparre öfverlägga om toilettfrågorna.
Hofskräddare, sömmerskor och alla slags handtverkare genomvakade sömnlösa nätter.
Allt var i rörlig brådska, allt utom det tysta, fridlysta biblioteket.
Den 25 November om aftonen, två dagar före bröllopet, var ett »värdskap» i slottet för brudparet, motsvarande ungefär tyskarnes så kallade Polterabend.
Hagar satt ensam vid sin lampa och en praktfoliant, när hennes dörr sakta öppnades och framför henne stod hennes förra beskyddarinna, presidentens gemål, fru Sofi De la Gardie.
-- De äro upptagna af dansen därnere -- sade beskyddarinnan med nedlåtande välvilja -- jag begagnar tillfället att se huru min bokmal befinner sig i sin nya ställning.
Jag förstår: som en fluga i sirapskrukan.
Aristoteles!
-- Hvad ers nåd är god! utropade Hagar, kyssande presidentskans fina, behandskade hand.
-- Och hvad jag varit otacksam ... att icke uppvakta, icke tacka ers nåd, sedan jag fick tillstånd att tjena drottningen! ...
-- Du vet, Hagar, att jag önskar ditt bästa.
Törhända var jag en tid nog sträng mot dig, men du tog mitt hjärta den förskräckliga natten på sjön.
Är du lycklig, mitt barn?
-- Så lycklig, ers nåd, så lycklig!
Drottningen är så nådig, alla äro så goda mot mig.
-- Det gläder mig, och jag önskar, att det må fortfara.
Men jag vill ej dölja för dig, att drottningen är af ett ombytligt sinnelag ... som du själf ... och desto mera lättretlig, emedan hon är ung och ej lärt att böja sig, såsom du lärt.
När man är bestämd för en krona, är det förlåtligt, om man stundom känner sig otålig att bära henne.
-- Hon skall blifva stor, ers nåd!
Hon är redan stor!
-- Därom är intet tvifvel.
Men äfven de största bland dödliga ha sina svagheter.
Vet du också, att drottningen icke tål någon jämlike?
-- Jag vet det, ers nåd.
-- Icke ens i lärdom ...
Hagar studsade.
Därpå hade hon icke tänkt.
Det tör hända, att fröken Kerstin icke läst Aristoteles.
Rätta dig därefter!
-- Ja, ers nåd.
-- Din ställning är farlig.
Vid ett hof afundas man alltid nykomlingar, besynnerligen en fattig och okänd, utan namn, utan börd.
Du har en mäktig ovän.
-- Ack ja, ers nåd.
Men fröken har lofvat beskydda mig mot fru Beata.
-- Lita ej för mycket därpå!
I hvilken ställning står du till jungfru Ebba Sparre?
Du vet, att hon har drottningens hjärta och öra.
-- Jungfru Ebba har icke varit oblid mot mig.
Jag har två gånger tjenstgjort i hennes ställe.
-- Ett rykte är utspridt, att du skulle vara besläktad med vår familj.
Det kan icke vara från dig det utgått?
-- Så otacksam är jag icke, ers nåd.
Det är ett missförstånd af riksrådet Skytte, som hört, att hans nåd presidenten stått fadder åt mig.
-- Emellertid har fru Beata frågat presidenten därom.
Han ansåg ej nödigt att säga henne allt, men han kunde ej undgå att förneka frändskapen.
Du vet således, kära barn, att du bör vara dubbelt försiktig, emedan din börd med all flit efterspanas.
Min dotter Ingeborg väntar mig.
Gud skydde dig.
Och skulle något hända, har du en tillflykt hos dina gamla vänner.
Hagar blef allena.
Aristoteles nödgades vika för tanken på stjärnan, två namnlösas enda fäste i himmelen och på jorden.
Hon syntes ej denna kväll; hon var skymd af tunga snömoln.
Det blåste hårdt.
En hvinande storm gnisslade i slottets åldriga tornluckor och öfverröstade musiken i danssalen, hvarifrån svaga ljud stundom förnummos till Hagars bostad i västra slottsflygeln midtemot den så kallade balettsalen.
En känsla af öfvergifvenhet smög sig ut från den matt flämtande lampan, hvars olja tog slut och spred en lukt af någonting brändt öfver det halfmörka rummet.
Det var lampan som osade.
Hagar ville gå ut för att hämta ny olja.
Hon kunde lida ensamheten, men icke mörkret; mörkret är ensammare än tanken, mörkret är okända faror; äfven det minsta ljus är ett tröstande sällskap.
Med oljekannan i handen kastade
Hagar en blick genom fönstret, som vette mot lilla borggården.
Där rörde sig otydligt betjening och lyktor.
Det liknade icke skenet af ett ljus, och det kunde icke vara en reflex af månen; man hade ju nedan.
En så klar ljuspunkt ... nästan som eld?
Hagar stannade, fängslad af denna bländande ljuspunkt, som uppflammade i mörkret, allt klarare, men så tyst, så obemärkt ... så hemlighetsfull ...
Nu kom där en skugga, som skymde ljuset, försvann och kom mörkare åter.
Var det rök?
Det liknade rök ...
Ja, det var brand, det var eldsken ... i denna storm!
Ingen tycktes gifva akt på skenet, upptagna, som alla voro, af banketten och dansen.
Hagar störtade ut; trappor och rum i närheten voro toma; alla trängdes i festvåningen.
Nederst i trappan mötte hon en kammartjenare med en bricka.
-- Det brinner i södra tornet! ropade hon.
Karlen skrattade.
Han hade tömt halfdruckna bägare och var otillräknelig ... det största af alla felsteg i drottningens tjenst.
Hagar sprang vidare, utan att veta hvart, och kom till ett kök i nedra våningen.
Här var brådska: supén skulle serveras efter dansen.
-- Det brinner i södra tornet!
-- Dumheter!
Man jagade bort henne med okvädinsord.
Skulle hon icke möta en klok människa?
Hon sprang vidare, trefvade sig fram genom obekanta mörka gångar i den vidsträckta gamla byggnaden, fann en dörr, öppnade den och stod i ett mörkt rum invid högvaktens corps de garde på nedra bottnen, under ståthållarens bostad.
-- Hvar?
Här ofvanför? frågade en röst, och Hagar igenkände sin bror, sergeanten.
-- Skynda dig, alarmera vakten.
Jag vet ej hvar jag är, men i södra tornet är eld.
I blinken alarmerades vakten.
Hagar tänkte på drottningens dyrbara bibliotek och sprang åter upp.
En tydlig brandlukt var redan märkbar i trapporna.
Larmklockan gjorde ett obehagligt afbrott i dansen.
Man ville i början ej tro på någon fara: elementerna måste ju blygas att angripa en konungaborg.
Men elementerna hade icke blygts att år 1616 nedbränna Åbo slott öfver Gustaf II Adolfs hufvud, medan han gästade slottet.
Röklukten och den hvinande stormen öfvertygade snart de danslystne, att nöjet måste vika för en allvarsam kamp om konungaborgens tillvaro.
Medan de fleste bland gästerne i förvirring skyndade ut att uppsöka ekipager och öfverplagg, stannade några kvar för att biträda vid släckningen.
Den unga drottningen visade sig modig och rådig.
Hon anförtrodde åt ståthållaren Klas Fleming bärgningen af räknekammaren med rikets förnämsta klenoder, som där förvarades, men förbjöd att rubba hennes egna rum.
Fru Beata vågade göra invändningar.
-- Till mig kommer icke elden, svarade Kristina trotsigt.
Faran var dock öfverhängande stor.
Det första lilla eldskenet, uppkommet, man visste ej huru, i ett af betjeningens rum i det smala södra tornet, takvåningen, växte hastigt i glans och skymdes därpå af tjock rök.
Lågorna bräckte ett fönster, slingrade sig ut, slekte taklisterna, smögo sig uppför tornspiran och dröpo därifrån ned på koppartaket.
Samtidigt buros de af stormen till det stora, massiva, sydöstra tornet, som gränsade till drottningens flygel, och hotade att uppsluka denna flygel med dess praktvåningar, hvarigenom hela slottet skulle varit förloradt.
Allt uppbjöds således för att rädda detta torn.
Han anordnade kedjor af vattenlangare allt ned till strömmen, soldater, hofbetjening och tillströmmande folkskaror.
Vattenämbar gingo ur hand i hand, sprutorna öste hela strömmar öfver det brinnande taket.
De modigaste bland knektarne skickades från de inre trapporna upp i tornet, men drefvos tillbaka af röken och lågorna.
Stormen låg hårdt på och tycktes gäcka alla ansträngningar.
Endast det höga, massiva tornet Tre kronor stod där i sin väldiga storhet, klart belyst af branden och trotsande lågorna.
Hon rusade upp i drottningens rum, åtföljd af så många pigor och kammartjenare, som hon i hast kunde öfverkomma.
Där begynte ett af dessa förstörelseverk, som man endast bevittnar vid bärgning under en eldsvåda.
De dyrbara skåpen, kistorna, borden, fåtöljerna, klenoderna, hofdräkterna, toilettsakerna, ända till linnet och tvålarna, skulle utbäras och sammanföstes i högar, fläckades, sönderslogos, kastades hit och dit under förvirringen.
Minsta delen hamnade på en säker plats; armar saknades eller förhindrade hvarandra.
Skåpen blefvo liggande kullstjälpta i trappan och stängde utgången; öfverallt snafvade man öfver nedryckta sängomhängen, fönstergardiner och hundrade obeskrifliga ting, som vid sådana tillfällen ligga i vägen just där de ej skola ligga.
I denna fart att bärga kom fru Beata till biblioteket och studsade vid anblicken af Hagar Ring, som med biträde af Fiken Lång var sysselsatt att inpacka de dyrbaraste böckerna i stadiga klädkorgar.
Det var ett omsorgsfullare och lugnare bärgningsarbete, än den mäktiga husfruns eget.
Fru Beata var klok och rådig, men i vreden och förskräckelsen glömde hon all besinning.
-- Ut! skrek hon i dörren.
Ut, du landslöperska, du trollpacka, du matsnylterska!
Hvad har du här att beställa?
Och när Hagar icke genast lydde befallningen, öfvertygades hon om dess oemotsäglighet af en skallande örfil, som kom hennes kind att svida.
Hade hon varit karl, skulle hon, efter sitt lynnes art, hafva svarat med samma mynt.
Nu återstod henne endast listen.
Hon sprang tillbaka, hon flydde till rummet utanför, der bärgningen pågick.
Fru Beata följde för att jaga den oförskämda på dörren, men var knappt utom bibliotekets tröskel, förrän Hagar åter var där och inifrån reglade dörren.
Ingen tid var att förlora, dörren förblef reglad och böckerna oåtkomliga för nya bärgningsförsök.
Stockholms slott var på Kristinas tid en vidlyftig, ganska oregelbunden gammal byggnad om två våningar med en jordvåning därunder, ett stort och fyra mindre torn samt tre kringbyggda gårdar: smidjegården i söder, lilla borggården i midten och stora borggården i norr.
Drottningens bostad och studerkammare voro i södra flygeln, öfra våningen, men hon disponerade därutöfver elfva rum i västra flygeln, utom andra för kök, husgeråd och betjening.
I samma öfra våning, mellan drottningens båda afdelningar, låg stora rikssalen mot väster.
I nedra våningen därunder logerade, utom en del hof och betjening, hofrätten, riks- och amiralitetskollegium, lilla rustkammaren, klädkammaren, konstkammaren, slottskyrkan, rikskansliet.
I jordvåningen inrymdes räknekammaren, riksarkivet, arkliet, vinkällaren m. m.
I detta slott var således oersättligt mycket att rädda eller förlora.
Drottningen stod på en trappa vid lilla borggården, betraktande släckningen och utdelande sina befallningar.
Röken var kväfvande, hettan af branden knappt möjlig att uthärda, men kvar stod hon, obeveklig för de kringståendes böner.
Södra tornet och de närmaste rummen därunder hade blifvit förstörda, men man hade lyckats hejda elden på denna sida.
Allt berodde på, om man lyckades släcka sydöstra tornet, som brann invändigt, ty om det störtade eller nedbrann, skulle det utbreda elden öfver drottningens flygel.
-- Ser du henne ... där midt i röken?
Fröken Kerstin är icke bang.
Se, huru hennes ögon glimma i eldskenet!
Och hofkavaljererne, nyss komne från dansen, skonade ej sin dyrbara baldräkt; officerare och knektar aktade inga skyar af gnistor eller ramlande bjälkar.
Matroser från flottan äntrade som kattor uppför de bågnande takrännorna.
Kristina gladdes åt detta djärfva mod.
Hennes uppmärksamhet hade en stund varit fäst vid en spenslig yngling, som satt på takkammen af den hotade flygeln och släckte ur en vattenpyts de nedregnande gnistorna.
Vind och rök lågo ditåt: det var en plats för salamandrar, icke för människolungor.
-- Herr öfverståthållare -- sade hon till Klas Fleming, som aflämnade rapport om den första framgången -- befall pojken på taket att stiga ned!
Hellre må slottet brinna, än räddas med förlust af ett människolif.
-- Och huru många lif gå nu till spillo på slagfälten för Sveriges konungahus? frågade Fleming lugnt.
Pojken har begärt en sprutslang dit upp för att föra en stråle in i tornet, och han skall få den.
Det är icke mycken utsikt att han kommer lefvande därifrån, men det är sista medlet, och i krig vågar man allt.
Kort därefter var slangen uppförd och våghalsen på taket försvunnen i rökmolnet.
Allas blickar voro riktade på denna afgörande punkt.
Lågorna tycktes ohejdade rasa i det inre af tornet.
Men röken förändrade färg på ett sätt, som ej undgick Flemings vana öga.
De framhvirflande molnen begynte att svartna, såsom af bränder, hvilka ej mera brinna i låga.
Man fortfor att pumpa upp floder af vatten och hade slutligen tillfredsställelsen att se en tunnare ljusgrå rök antyda sitt innehåll mera af vattenångor än af sot och kolgas.
-- Jag har nåden anmäla, att tornet och slottet äro räddade, rapporterade Fleming.
-- Ingen skadad?
-- Obekant.
Tolf man af vakten uppsöka pojken i tornet och fullborda släckningen.
Faran var öfverstånden.
Två knektar visade sig, bärande en nästan oigenkännlig mänsklig gestalt, nedsvärtad af sot, håret afsvedt, kläderna halft förkolnade.
De hade funnit våghalsen sanslös i tornet, medan sprutstrålen i hans maktlösa hand ännu flödade vatten.
-- De där brända trasorna ha varit en dragonuniform, anmärkte Fleming.
Jag trodde honom vara en af Stockholms gatpojkar.