Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Margit på sina knän och tackade Gud, som givit henne kraft att stå Sven och sin kärlek emot, och bad den store Fadern förlåta henne, att hon varit så sträv och misstänksam mot Maja.
Du djävul där nere i dalen, brände inte den bönen dig som droppande eld?
Söndagsvardagarna förvandlades till vardagsvardagar nu, så lång och tung blev tiden.
Men pjosk är inte våra flickors lag, och så arbetade och sjöng Margit dubbelt på förmiddagarna och stod varje kväll på sviktklippan för att därifrån vakta solens gång över Hökberget.
Sven var en styv blåsare, men Margit var en utan like.
Ännu talas det om, hur luren klang och jublade det året från buom!
Så en dag hördes inte kärleksljuden från dalen längre.
Först på femte dagen, just när Margit beslutat stiga ned, för att finna lisa i sin ångest, klang den igen.
Men nu kom en ny ångest till Margit.
Hon kände inte vad luren sa’: hjärtat tog inte in de granna ljuden, utan de föllo omkring henne som krossade skärvor.
I darrande förtvivlan blåste hon nu fråga på fråga och fick allt »oförståndigare» svar.
Du djävul, du djävul där nere i dalen som stod bredvid drängen och skrattade så de små tänderna lyste, medan du »på lek» lät honom blåsa kärleksbud till buom!
Till sist orkade inte Margit oroa sig mera: hon måste nedöver!
Sven var nog krank, kanske ramad av björn eller skadad vid huggning — och lät en annan sköta luren — för att inte skrämma henne.
Nära var hon sanningen den gången, men inte nog nära!
Nu inte bara flög arbetet ur händerna på Margit — det sjöd!
Att lämna vad hon åtagit sig att sköta, i oordnat skick, tänkte hon sig inte ens som möjligt; hjärtat fick värka bäst det ville.
Det var god ordning i tåget, när det till sist satte sig i rörelse nedöver med Margit och Bolla i spetsen.
Genom
Margits makt över kreaturen kunde hon reda sig utan karlhjälp.
Lill-Stina var också så stursk över att få vara stor, att hon nästan blev stor till krafterna.
Först när Margit var kommen halvvägs nedför branten, tänkte hon på att det var söndag.
Sabbatsfriden skakades och skars i bitar av klockklangen.
Hastigt stoppade hon gräs i skällorna, men ryckte nästan lika hastigt ut tapparna igen.
Det lät ju som om de tågat mot en gård, där lik fanns.
Nej, klang och glädje skulle hon höra bakom sig!
Gud allena visste vad som — Spela måste hon med för att inte höra ångesten i sig.
Så tågade de under bjällerklang och spel raskt mot hemmet.
Jag var där, jag, när hon kom: vi voro där alla.
Där var gille, stort gille.
Hur hon osedd kom in i huset, vet jag inte.
När hon fick se alla kärror på gården, hade hon väl släppt in kreaturen i en hage och själv smugit sig bakvägen upp på vinden, där klädkistorna stodo; ty att visa sig som buatös för styvmoderns gäster hörde nog också till det, som inte ens föll henne in.
Jag såg henne först, när hon kom nedför vindstrappan.
Hon bar en blå köp-klänning — jag minns den så väl — tyget kallades paramatta!
Det var som en blå bit luft sänkt sig för vart steg hon tog.
Ja, hade jag då bara vetat!...
Men just den sommaren hade jag hållits åt en annan sida av socknen, och för övrigt vad kan en människa göra vid sådant!
Rummet var packat med folk — till förstugan stod dörren öppen; i den stannade Margit, bländslagen av aftonsolen, som just föll in genom fönstret.
Kring halsen hade hon ett litet guldhjärta — nog Svens fästegåva ..
Jag tänker jag aldrig sett henne fagrare!
Se, kunde hon inte, men höra kunde hon.
Prästen avslutade just då ett tal för de ny förlovade: änkan Maja Bjällman och Sven, »nykomlingen i Myrlilla».
Alla trängdes fram för att klinga — alla utom den blå, orörliga flickan i dörren, som solen bara tycktes kunna göra mera vit i stället för mera röd!
Det slog blixt i Majas öga, när hon upptäckte Margit.
— Jag tror nog, att djävulen i henne var fullt lycklig i det ögonblicket!
Men aldrig hade uppsynen varit mildare och rösten lenare än nu, när hon steg fram och sa’:
»Nej, se Margit — det var då tursamt!
Vi tyckte just det var svårt att inte kunna få skicka bud.
Du känner väl Sven, tänker jag?»
Margits ögonfransar lågo som döds-skuggor mot kinden, men så lyfte hon upp dem och såg på Sven, såg på honom, så hans själ kröp ihop som inför dom och död.
Därpå tog hon ett glas, slog det mot Majas och sade stadigt: »Lycka till då!»
Ja, hon log med!
Så slog hon sitt glas mot Svens och sa’ lika stadigt: »Lycka till då!
I den stunden mördades hon, mitt framför våra ögon!
Tyst var det i rummet, så andedragen hördes.
Man hade sport om Svens besök i buom, och alla ville nu se, hur hon, Margit, bar sig åt igen.
Fem minuter senare stampade spelmannen upp till polska, och den första, som dansade ut, var Margit.
— Det var nog bara skvaller efter allt det där pratet om buom!
På kvällen lag som en nedfallen bit himmel på vindsgolvet över de i hast avrivna buakläderna.
Margit tyckte, att det var hon själv — bua-Margit, som låg där i en hög, nedsmutsad och trampad på!
Hade hon i det ögonblicket funnit tårarna, så ...
Men nu fann hon bara fyra till döds stickande tistelord: »Aldrig visa dem något; aldrig visa dem något!»
De orden åt det hjärtat?
Måtte det då inte bli ve utav!
Men det är en historia, som blöder, det här.
Kanske att du inte vill höra mer?
Jaså, det vill du ändå.
Nå ja, många ord blir det inte till.
Från den stunden kunde ingen vidare beklaga sig över brist på utdelning i Margits glädjebank.
Aldrig hade hennes skratt klingat muntrare över gården, aldrig hade hennes vilja »att dra» varit större.
Huset sjöd av jäkt — bröllopet skulle nämligen bli så gott som genast — och om allt, allt var Margit med!
Ja, till sist erbjöd hon sig till och med att bli »Framma», fast det var mot sed och bruk, så rädd var hon att inte göra nog.
— — — Grannröd var hon i färgen, och ögonen glänste som stjärnor mot fall.
Vad det betydde, tänkte ingen på, och den som tänkte ...!
Själv tänkte hon nog minst.
Hon hade ju bara en tanke.
Ibland tyckte hon, att hon sprang på ett svajande rep över ett sjudande mörker.
Men då klamrade hon sig fast vid tistelorden, bakade in dem i bröllopstårtan, sydde in dem i brudklänningen: »aldrig visa dem något!»
Och så skulle man inte tro på helvetet!
Jo, säger jag dig, jag tror och dömer henne, Maja, till evig eld.
Vår Herre må i sin barmhärtighet göra med henne som han vill!
Ung, oerfaren, uppvärmd, hade han inte varit svår att snärja, han, pojken, men hålla honom kvar blev värre.
För att binda säkert, hade inte Maja varit så noga med banden, och med svalkan kom ångern.
Det var ju Margit han älskade — bara Margit!
Så blev Margits svängande rep över mörkret ett rep av glödheta nubbar.
Sven tog sig före att genskjuta henne vart hon gick, att tigga och att be.
Om Margit bara sa’ ett enda ord, så skulle han göra slut med Maja!
Men Margit sa’ aldrig det ordet!
Hon stod framför honom med nedslagna ögon, fast sluten mun och hårt sammanknäppta händer.
Han lyckades aldrig driva henne till tal eller förklaringar.
Det var det enda hon riktigt visste att hon inte ville: svara ...
Det enda hon riktigt visste.
Den här Sven, som ville svika igen, var inte hennes Sven, Sven i buom!
Han var bara »en talande».
Och ändå gjorde orden han sa’ så ont som hugg i öppet sårl
Han högg ju i hennes kärlek.
— »Men — aldrig visa dem något — aldrig visa dem något!»
Om nätterna bara gick hon, gick, gick.
Jag hörde henne många gånger, jag.
Maja levde i en ständig oro, trots sin segerkänsla.
Att Margit helt enkelt skulle låta henne »ta Sven», trodde hon ingenting på, efter hon ingenting förstod av slikt sinnelag.
Också spionerade och vaktade hon utan rast eller ro.
En natt fick hon mot morgonsidan se Margit glida in i ladugården.
Det gällde nog ett möte!
Försiktigt, för att inte ertappa dem, ty hon ville inte ertappa dem, smög även hon sig in.
Vad fick hon då se, tror du?
Jo, Margit, som med armen kring Bollas hals sov, så dödstungt som bara en vandrare, som i dygn och dygn irrat vilse i en skog och blivit till livsmärgen utmattad, kan sova.
Nu under sömnen syntes bäst hur mager och utbränd barnet blivit.
Majas hämndkänsla kände sig mättad äntligen.
Den nacke, som vågat se henne över axeln, var böjd så djupt som ned till ett kreaturs hals för att där söka några ögonblicks ro och vila.
Hon var nöjd!
Smyghata så väl somsmygälska låg för slik usel feghets natur.
Ja, tro du mig, hennes stora agg till Margit hade nästan besvärat henne.
Hon var rent av glad att få krympa ihop det igen.
Från den dagen bjöd Maja för egen skull till att skona Margit, bjöd till på ett beskyddande vis — men Margit lät inte beskydda sig.
Hon blev också bjuden att resa bort, men då skrattade hon bara trotsigt och frågade om folk glömt av, att det skulle bli glädje i huset nu!
Jag höll mig kvar i gården i tanke att — — —
Maja var skicklig i konsten att snärja män.
Pojkens egen ofördärvenhet hjälpte också till.
Nu kunde han inte slå sig loss längre: bröllopsdagen blev utsatt.
Också var Maja strålande, likaså Margit, som hållit fast vid att få bli »Framma» och nu höll på att klä’ bruden i storkammaren.
Hon stack nålar, grannlåter och band så försiktigt i Majas hår, som om hon prytt sin käraste vän.
Och kanske att Maja var hennes käraste vän: hon mindes ingenting mer — —
Själva tistelorden svängde som glödande hjul i huvudet på henne — allt sviktade!
Just när slöjan sattes fast, kom bud att Sven ville tala med Margit.
»Gå du», sa’
Maja fryntligt — hon hade råd »vara folk» nu. — »Det gäller väl begåvningen, tänker jag.
’Framman’ ska’ ju alltid begåvas.»
Margit såg på henne trött.
Så fyllde hon händerna med plymer och band och gick sakta ut till Sven.
Sven, i full brudgumsmundering, var vit ända till läpparna, och rösten var pressad, när han viskade:
»Bara ett ord, Margit — ett enda — och jag säger nej inför prästen!»
Margit for med handen över pannan.
»Varför talar du så hårt?» frågade hon klagande.
Så återvände hon till bruden, lika sakta som hon kommit ...
Kyrkan, som låg nära till hands, var prydd med grönt.
Grannarna, lika villiga att vara med om glädje som om sorg, ordnade sig ivrigt till bröllopståget.
Efter brudparet, över vilket riddarna höllo pellen, kom, enligt bruk, »Framman» ensam, i svart klänning, ljusblått skärp, handskar och en stor kvast av ringblommor i handen.
Hon gick med nedslagna ögon, for ibland med handen över pannan och satte fötterna så försiktigt framför varandra, som om det gällt följa en sviktande tråd.
Vägen krökte genom en gulnad björkhage och över ett gult rågfält, vars avhuggna stubb var svartstänkt av frosten.
Luften var tung: endast över kyrkans tak föll en solstråle.
De gamla sa’, att den strålen betydde lycka!
Jag önskar jag kunde fara över, vad som nu kommer, så lätt, som när frosten andas — —
Vid altaret väntade redan prästen; under orgeljubel skilde bröllopsskaran sig i tvenne armar, till dess brudparet stod ensamt vid altarringen.
Margit hade stannat orörlig mitt på stora gången, i solstrålen, som just då tärde in genom fönstret.
Alla sågo vi nu hur dödvit hon var.
Prästen hostade påminnande, men hon rörde sig inte.
Först vid frågan, vill du Sven hava denna Maja till din äkta hustru — såg hon upp och log svagt.
Så gled hon sakta fram mot altaret och ställde sig vid Svens lediga sida.
»Vig, vig!» viskade Maja, gråvit i färgen.
»Hon vill bara chikanera oss!»
Prästen, som hade i gott minne Margits styvsinthet vid faderns död, upprepade vigselfrågan, fastän det var något i det vita flickansiktet framför honom, som ...
Sven försökte svara, men tungan var utan kraft: han kunde inte.
Som omedvetet tog han Margits hand i sin, och nu talade Margit med en röst, som ingen kände igen, så mjuk var den, så mild och ändå så död.
»Varför svarar du inte prästen, Sven?
Nog kan du vigselorden!
Minns du inte hur ofta vi läste över dem i buom?
Jag — Sven — tager — dig — Margit — till min — äkta — hustru!...
Ah, nog minns du det?»
Det stela kärleksleende ansiktet vände sig långsamt emot honom.
Då knuffade Sven upp kyrkdörren, slog händerna för ansiktet och flydde genom den gula björkhagen.
Varsamt, som om det gällt skydda ett vacklande tempel för fall, lade prästen ihop handboken.
Ingen vågade röra vid henne — mer än solstrålen.
Nickande och leende gick hon åter ned över gången.
Så hördes ett skratt!...
Bed till Gud, att du aldrig må få höra det skrattet från någon du håller kär!
Vi måste handbinda henne ...
Efter tre veckors våldsam kamp kom själens fullkomliga begravningsakt, och med den kroppens hälsa tillbaka.
Jag har så ofta undrat, om hon skulle haft större motståndskraft mot den stora sorgen, om hon sluppit nöta ut sig på de små kraven?
Det är tungt ständigt göra mer än man orkar ...
Margit är glömd för längesedan: hon är bliven »Buabruden», vår nejds poesi och saga.
Det är inte litet att få bli en nejds poesi och saga.
Många av oss bli till intet alls!
Se på henne nu.
Se hur klar profilen står mot det svarta hucklet; se hur långfransade ögonen äro, och hör vad hon sjunger:
»I skogen bor vännen, i skogen bor Gud — i skogen bor solen, i skogen bor du!»
Till döds måste hon brytas, Hjärte-Margit, för att bli lycklig, ty hon är lycklig nu ...
Hon sörjer aldrig mer, bara glädes och håller av, håller av allt!
Sven reste långt bort.
Jag minns honom ständigt som en fördömd flyende genom det gula.
Stackars pojke, stackars pojke!
Maja tvångslämnade orten.
Gräset växte för tätt på vägen till hennes gård.
EN BJÖRNHISTORIA
Såå, du vill prompt höra en björnhistoria, herre?
Nå, jag är just i det humöret!...
Du ska’ få höra den om Johannes, studenten ...
Johannes var en student med binokel, svarta klädesbyxor, spegeldosa med snus i och en vit vit vit studentmössa, så ny, att den frasade om öronen både på honom och på andra.
Reda på världen hade han och lärdom hade han — i synnerhet det senare.
Ja, du, han var så lärd, att han inte hade plats för lärdomen i sitt eget huvud, vilket nog också var ovanligt litet i måttet, utan måste plottra ut den åt en och var han fick fatt uti.
Barnfödd var han häruppe, men det gjorde han allt för att glömma, efter vi i fråga om civilisation stodo »polen så ovanligt nära».
Fostrad i gudsfruktan och enkla seder var han, men det försökte han också att glömma.
Vår Herre föraktade han djupt såsom »ett misslyckat begrepp», därnäst skrock och historier, och trodde säkert, att om någon skulle kunna förbättra plantsystemet, vilket enligt hans åsikt var högst felaktigt »i konstruktionen», så vore det han, Johannes-Peter-Karl-Olof Jansson, eller »John Johnstone», som han själv läste ut namnet.
För att hjälpa andra stava det rätt, hade han låtit trycka det på vita lappar, som han kallade visitkort.
Jag har jämnt 12 sådana, »efter mitt minne var så klent».
En liten fåfänga hade »herr John Johnstone», den att få mäta krafter med en mäktig björn, få krama sönder den till en blodig massa, träda fram för folket och ropa: »Sen här en man!»
Och så bli hemburen i triumf med den krossade björnen bakom sig, dragen på en flaka av femton svettdrivna män.
På så sätt skulle han vinna berömmelse även till kroppen och hans namn gå till eftervärlden i alla de olika storhetsformer, som behövdes för att skapa en verkligt mäktig man.
Men björnarna hade inte bättre vett än vi, de ville inte alls låta krama ihjäl sig av herr John Johnstone; de visade sig inte ens, och då gav herr studenten ut det som säkert och visst, att björnarna här uppe »fanns endast i huvudet på folket» — och så föraktade han oss även som lögnare.
Herr John Johnstone hade en: han tyckte ännu om hjortron och helst om att få plocka dem själv, svala och friska från stjälken.
Den första dag ryktet gick »att nu var myrn gul» begav han sig också av på hjortronfängning med Heine i bakfickan, en smörgås i framfickan och en butelj dricka i byxfickan.
Och så en stor kniv vid sidan — för manlighetens skull.
Soligt var det och härligt var det, men det såg inte herr John Johnstone, ty han såg på den tiden ingen annan härlighet än sin egen.
Myrn var som ett guldhav!
Guld vart man såg.
Rött guld, gult guld, svart guld, och allt det guldet nickade som tunga topaser i ett uppslaget sammetsetui!
Fjärilar med guldstoft på vingarna svepte snålt över bären, och vid synranden vågade luften i ett tunt genombrutet guldskärp.
Från fjällen kom vinden i breda slag och hämtade sötma och bärdoft åt de törstiga bergen, och i långsträckta slag flög den blå skogsduvan lågt efter marken som berusad av guldglöden.
Men som sagt, slikt såg inte herr John Johnstone.
Han bara såg, att bären voro saftiga, och kände, att de voro friska och söta nog att behaga hans tunga.
På holmen, myrns enda fullkomligt säkra punkt, frukosterade herr John Johnstone, och så lade han sitt ljusa huvud till ro mellan ett par sammetstuvor, för att låta surret av de millioner insektsmammor, som matade och vyssjade sina små, också vyssja honom till en lärds stilla tankevila.
Han var säker på, att det var något fel med idén om myrar med!
Fuskverk hela skapelsen!!
Ordningen i naturen??
Prat!
Ordningen vore bara en naturligt verkande växelkraft, ett evigt perpeteum mobile, som uppstått genom ...
Här svepte den söta myrvinden in herr John Johnstone i ett så bedövande famntag, att han somnade, helt prosaiskt och tarvligt somnade som en bondpojke, vilket han också var, fast litet vriden ur gängorna för tillfället.
Han vaknade med en känsla av att surret var så märkvärdigt förstärkt: det lät som om en jättebikupa svärmat alldeles bredvid öronen på honom, och så lärd var inte herr John Johnstone ännu, att han inte visste, att bikupor inte förekom här på myrn.
Han satte sig upp och såg!...
Vad tror du han såg?
Jo, en brun slagbjörn av största art, tydligen liksom han ute på hjortronfängningen.
Om någonsin en björn sett lycklig ut — så var det den björnen.
Han satt på stussen och öste hjortron i sig som i ett kar.
Pälsen var lätt och yvig, mungiporna uppdragna i salig njutning, ögonen halvslutna, och ur det breda bröstet kom det egendomliga, bikupslika ljud, som särtecknar en björn i solskensstämning.
Att säga att herr John Johnstone blev rädd, skulle inte ge det minsta begrepp om hans känslor: han blev helt enkelt död av förfäran.
Röra sig vågade han inte; skrika vågade han inte; andas vågade han inte; dra in sina ben vågade han inte — men ligga stilla vågade han ändå allra minst av allt.
Så gjorde han en våldsam volt och lyckades verkligen komma bakom »holmens» enda stora sten.
Björnen bokstavligen gapade, så bären runno ur munnen på honom!
Kunde det finnas någon art av kryp på myrn, som inte han kände till?
Han började att vädra — i långa sugande drag.
»Alldeles som om han vädrat stek», tänkte Johannes, ty i detta prövningens ögonblick krympte han ihop till Johannes igen.
På Scenen -- Ifrån Salongen!
PÅ SCENEN -- IFRÅN SALONGEN!
HVAD ONKEL BLASIUS SETT MED OBEVÄPNADT ÖGA UNDER 40 ÅR.
OKRITISK BERÄTTELSE
NÉTOB.
P. A. HULDBERGS BOKFÖRLAGS-AKTIEBOLAG.
STOCKHOLM, ISAAC MARCUS’ BOKTR.-AKTIEBOLAG, 1877.
Till Läsaren!
Innan min onkel, som “unter uns gesagt“ var en mäkta egendomlig figur, i slutet af September månad förlidet år beslöt sig för att lemna en verld, i hvilken han visserligen haft sin tillvaro, men alltjemt ansåg såsom den sämsta af verldar, lät han en dag kalla mig till sig, hof upp sin röst och sade: “Min käre gosse! af alla tecken att dömma står jag nu med ena foten i evigheten och halkar snart öfver dit med den andra.
Du må ej tro att jag sörjer deröfver, ty jag hoppas att der, dit jag nu ämnar styra kosan, jag skall bli befriad från allt det bråk och de många bekymmer, som under min vandring här i denna jemmerdal, varit nära nog mina dagliga följeslagare, och jag har inte låtit kalla dig hit för att beklaga mig öfver mitt öde; jag har endast velat begagna mig af den korta tid som återstår mig innan jag för alltid säger “god natt granne“, för att gifva dig del af min sista vilja.
Jag vet att du är den ende af mina slägtingar, som icke önskar lifvet ur mig för att komma i besittning af en rikedom, som jag icke eger, och jag har till följd deraf beslutit att belöna din tillgifvenhet på ett sådant sätt, att du dermed kan än mer utveckla de rika naturgåfvor du eger.
Du ser den gamla chiffonieren, som står der borta -- den har följt mig troget genom lifvet, och, ehuru maskstungen och lutande till sin undergång, mer än en gång satt ett p för min gamla hushållerskas nyfikenhet -- i den har jag nu nedlagt hvad jag har öfrigt af mina jordiska egodelar och åt hvar och en af mina snikna slägtingar anslagit innehållet i de särskilda lådorna; åt dig har jag bestämt den tredje till venster innanför klaffen, ty med ditt goda hufvud är du den ende som kan vända dig det till nytta.
Kom väl i håg tredje lådan till venster -- och nu, Gud vare med dig, jag vill vara ensam med mina minnen.“
Och så dog min onkel och begrafningen firades med pomp och ståt, och om jag icke, som hans gamla hushållerska, försökte att dränka mig i ett haf af tårar, var jag likväl djupt rörd och täflade med de andra slägtingarne att blomsterströ hans graf och uttala min välsignelse öfver hans stoft.
Det var ju intet tvifvel underkastadt att han var den personifierade godheten och med gåfvan af sin låda afsåg att göra mig till en bland de sorgfriaste männen i riket.
Men allt för snart skulle jag tagas ur min villfarelse; någon tid efter begrafningen erhöll jag kallelse från utredningsmannen i boet att å utsatt dag och tid infinna mig i sterbhuset för att taga mitt arf i besittning; och jag kom, jag såg, men segrade, det gjorde jag platt inte.
Efter några preludier, som medförde obehaget af ett svettbad för de längtande slägtingarne, skred utredningsmannen till brytandet af förseglingen å den ominösa chiffonieren, och -- hvad hände? jo jag stod kall och liknöjd som en marmorbild under den tid som upptog uttagandet och öfverlemnandet af högra sidans lådor, och var mer än likgiltig för de ack och ve, som utstöttes af de i sin väntan bedragne slägtingarne; men knappt hade man öfvergått till den venstra sidan, då jag öfverfölls af en hjertklappning, som var nära att spränga mitt bröst och som efterföljdes af en yrsel, så svår, att då mitt namn uppropades och jag genom någons tillhjelp fick lådan i min famn, jag, liksom jagad af furirer, rusade in i min onkels kabinett och öfverväldigad af sinnesrörelse nedföll på en der stående pinnsoffa.
Efter några ögonblick väckt till besinning, föll mitt öga på den i mitt knä hvilande lådan, och hvad tror du, käre läsare, att jag såg i den?
... hundra tusen kronor i kontanter eller några obligationer på enahanda belopp, hör jag dig svara ... nej, nej, och tusen gånger nej -- endast en samling af fullklottrade papperslappar.
“Fan i min lilla låda!“ utropade jag, skummande af raseri och retad af mina slägtingars skrattsalvor, och i första uppbrusningens hetta ämnade jag anförtro hela skräpet åt en brasa, som brann i kakelugnen, men, erinrande mig att “försigtigheten är vishetens moder“ började jag i stället att rifva om alltsammans så att lapparne yrde omkring mig ungefär som snöflingor på en vinterdag.
Men det stod skrifvet i ödets bok att hur mycket jag än ref och slet skulle jag icke finna en enda af dessa silfverkulor, hvarmed jag hoppades att fälla mina björnar eller stöta på något annat värdt min uppmärksamhet.
“Hvad säger jag, o Gud! o Sverige, Vasars jord!“ förlåt den lögn nu öfver läppen gick -- jag fann verkligen något som slog mig med häpnad -- du gläder dig antagligen å mina vägnar, käre läsare, och tror att det var ett tillägg till testamentet, hvarigenom jag berättigades att “sitta i orubbadt bo“ -- bort det! -- nej, min blick uppfångade endast en på lådans botten fastsatt papperslapp af följande innehåll: “Min goda gosse!
Jag ser i andanom hur förargad du är, när du ser att du blifvit, som man säger, kuggad, men trösta dig, min vän, de andra ha råkat i samma fördömelse, ty jag egde ingenting att ge bort; åt dig har jag emellertid besparat en skatt af dyrbara minnen, och om du, som har ett så godt hufvud, och hvars fingerklåda är öfver allt beröm, vill roa dig med att sammanfoga dem till ett helt, vågar jag hoppas att de skola göra lycka hos vännerna af teatern och till någon del bereda din egen.
Glöm ej, att en döendes bön är helig, och att, om den ej uppfylles, du kan bli hemsökt af syner som störa ditt lugn.“