Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det stundade till de stora bakdagarne, en tre à fyra å rad, fick jag en verklig feber, ty efter min mors stränga principer skulle jag, om än aldrig så ofullkomligt, deltaga dervid; och jag sörjde så att jag nästan kände mig sjuk, då sista lediga aftonen ingick.
I hushållet var det ungefär på samma sätt, och alla förutspådde att jag skulle blifva fullkomligt oduglig äfven i denna vigtiga gren.
Min enda lilla fattiga framhållna förtjenst bestod deruti, att jag skäligen snällt spann af mitt lin-hufvud om vintern, detta visst icke derföre att far och mor sagt att allt det garn, som flickorna från barndomen spunne, skulle användas till väfnader för deras blifvande hemgift, utan derföre att jag vid detta intressanta göromål hade tillfälle att på samma gång ihopspinna de mest konstiga sagor, ett nöje, som aldrig gick bättre än under hjulets lätta snurrande.
Ju längre jag ostörd fick sitta vid spinnrocken, desto längre växte också historierna, och jag rodnade som om jag varit allt annat än oskyldig, då mor eller far berömde min flit.
Synnerligen vek jag oroligt på förklädet, när min mor förklarade, att jag icke så envist borde fästa mig vid det nya göromålet att jag visade missnöje, om jag bortkallades, innan någon viss rad på rullen blifvit full – i det fallet, tillade hon, gjorde fliten mera ondt än godt, emedan det för qvinnan inom det husliga vore alldeles nödvändigt att lära sig hastigt flytta sin uppmärksamhet från det ena till det andra.
Obeskrifligt lycklig var jag, då det från biblioteket i Uddevalla kom nya romaner, hvilka lästes högt om aftnarne.
Enligt tidens sed fick jag likväl sparsamt höra på denna vådliga lektyr, och kom man till någon betänklig kärleksscen, ansågs jag alltid vara sömnig och ha suttit alltför länge uppe efter maten, hvilket hade till följd att jag i mitt eget hufvud afslutade scenen och ibland hela romanen.
Kunde jag då andra förmiddagen, när min mor glömt nyckeln qvar i byrålådan, der boken förvarades till nästa afton, få kasta en förbjuden blick på de dyrbara bladen, var jag helt stolt, om jag i min teckning råkat på detsamma som stod att läsa på dessa sidor.
Men denna triumf hade sina skarpa taggar, ty ångern öfver det orätta i min handling blåste oftast bort glädjen: jag ville genast flyga ut och omtala allt för min mor – men gunås, jag omtalade dock ingenting förrän långt efteråt.
Det enda jag förmådde, och det tycktes mig ganska hjeltemodigt, var att stundom springa efter med den qvarglömda nyckeln; och om hennes blick då icke helt förströdd fallit på mig, skulle hemligheten lätt hafva varit tagen från mitt hjerta.
Då jag fick komma upp på kontoret i öfra våningen – jag passade vanligen på efter postdags, då min brors pulpet stod ledig: en annan broder förestod nu husets affärer – krånglade jag mig alltid upp på den höga trebensstolen midt emot bokhållaren, som tyckte det vara roligt att se mig hållas vid pulpeten, fick så tag i papper och penna och började första kapitlet till min första skrifna roman.
Men äfven denna glädje tog snart slut, ty då min bror Carl hittade en mängd ihoprullade lappar instuckna i remnorna på stolens gröna öfverdrag – alla börjande med ungefär samma fras:
”En rysligt kolsvart natt med blodröda skyar simmade på hafvet” – blef det ett sådant skämt och gyckel öfver min litterära verksamhet, att jag måste utstå samma pina som jag förut haft vid mina besök i de mörka sjöbods-utsprången, der jag så lifligt umgicks med för andra osynliga väsen.
Gycklet och satiren utgjorde mina värsta fiender, och det blef ofta för mig ett studium att söka begagna dem igen, der jag så vågade.
Jag beslöt nu modigt att icke vidare sätta mina spinnrockshistorier på papperet, ehuru det var bra svårt att endast behålla dem i hufvudet, så mycket mer svårt som biblioteket derinne ständigt ökades med nya volymer.
Men tiden gick om.
En vacker dag hade jag hunnit till de 12 åren, och min far förklarade nu att han skulle uppfylla sitt löfte och taga mig med på resan till Oroust, dit han just i de dagarne ärnade afsegla.
O, hvilken fröjd!
Från detta ögonblick lade jag mig endast på räknekonsten.
Men huru jag än räknade, ville timmarne ej flytta sig.
Resan till Morlanda.
Ändtligen var dagen inne.
Jag tror att hatten varit på en hel halftimma, innan solen gick upp; och då det varskoddes att tid var för hand, hur stolt, hur lycklig flög jag ej nedåt stranden, med en hel serie förmaningar från min mor, att vid denna min första stora utflykt i verlden skicka mig på bästa sätt och framför allt icke draga upp en enda af de finare klädningarne på vägen, ifall vi blefvo liggande för motvind, hvad så ofta hände!
Naturligtvis lofvade jag allt möjligt, till och med att icke rifva sönder floret och att hvarken glömma citronskifvorna, om jag blef sjösjuk, eller att på förnuftigaste sätt besörja pappas måltider ur den stora mat-tinan.
Jag skulle blifva hans hushållerska, och det ålåg mig då framför allt derpå lade min mor synnerlig vigt – att se efter det far icke skar upp allt det mjuka brödet, då han trakterade båtkarlarne, ty far kunde ej äta hårdt bröd, och mjukt fanns icke att få på fisklägena.
Af alla dessa detaljerade förmaningar var det egentligen blott den sistnämda som djupare fästade sig i minnet, ty jag var utom mig vid nöjet icke så mycket öfver att få resa till den stora ön Orust, om hvilken man sagt mig att den var den största svenska ö näst Öland och Gotland, utan att vara på sjelfva båten och fritt få umgås med sjöfolket, alldeles såsom jag förut ”i barndomen” gjort i boden.
Men detta närvarande var så mycket lyckligare som far och jag och de bägge karlarne utgjorde en liten verld för oss sjelfva på vattnet.
Min far hade för sina skärgårdsresor låtit särskilt bygga en snällseglande båt, kallad ”Kulten”, troligen i följd af dess medelstorlek.
Den intog icke obetydliga spanmålslaster, men var bemannad endast med två karlar.
Dessa voro dock bland min fars bästa båtfolk, hans två gunstlingar.
Kalle Kjellman, den yngre af dem, hade en viss herremanssnitt, som icke just missklädde honom, emedan den tillhörde hans natur; men för min del satte jag långt högre den andre, gamle Elias, en af de tvärsäkraste sjöbussar jag någonsin känt.
Då gubben satt der med roret under armen, lomflaskan vid läpparne och andra handen sysselsatt att formera tobaksrullen, tyckte jag att han såg ut som om han haft en hel laddning med historier att berätta; och då han jemkade på den röda yllehalsduken eller den passerade sydvesten, var det signal till att han ärnade börja ”slå upp språklådan.”
Under tiden kunde det falla sig så att Kjellman, sedan han tittat efter vind och släppt ut ett par ref i seglen, företog kaffekokningen nere i kabyssen, tills min far vaknade ur sin middagssömn.
När detta hände, kom jag riktigt i valet och qvalet.
Elias lockade mig med berättelser från hans egna Grönlands-resor, der isberg och hvalfiskar ömsom figurerade; och Kjellman i kabyssen lockade mig icke blott med sjelfva kaffekokningen, utan äfven med högst häpnadsväckande sägner från Oroust, den stora ön, som fått sitt namn af all den oro, som i fordomtimma varit der mellan två näskonungar, hvilka bott i hvar sin ända af den och ständigt hållit stridsslag med hvarandra, då de icke tillsammans voro ute på sjöröfveritåg mot ”hundturken och romarelandet”, i hvilka fall de alltid ingingo sämja.
Tvisten emellan båda dessa så ljufva intryck slöts, åtminstone den första gången, dermed att Kjellman, släppande tråden mellan bägge näskonungarne, för tillfället inbegripna i en blodig näfrättskamp, hastigt ropade: ”Mamsell, jag hör seglet rassla vid madrassen – patron är nog allaredan vaken.”
(Inom parentes sagdt, hade Kjellman ett företräde framför gamle Elias: han sade alltid helt aktningsfullt ”mamsell,” då gubben deremot aldrig fann lämpligt att begagna annan titel än ”lille- mamsell”).
Men nu var ej tid för reflektioner.
Hastigt flög jag upp genom öppningen till kabyssen eller plikten för att ställa i ordning välfägnaden på en fjerding såsom bord.
Hvad det sedan var roligt att få slå upp Kjellmans mästerliga kaffe åt min far, derpå bjuda honom pipan, som jag stoppade, under det han drack, och sedan, medan jag serverade mig sjelf och de bägge båtkarlarne, få höra på huru vänligt och förtroligt min far språkade med gamle Elias, erinrande honom om deras fordna långresor tillsammans, då de bestått så mången dust med haf och vind!
Jag tyckte att jag aldrig förr sett min far så frisk till lynnet, och alltsom händelserna kedjade sig ur den enes minne i den andres, gick också min blick från den ene till den andre och så hastigt ut öfver gamla Skageracks vatten för att se om det fortfor att vara stillt, så att ingenting störande kom att öfverändakasta vårt behagliga lugn i båten.
Klockan var omkring 2 på dagen.
Men menniskans natur upptager till slut ändock alltid någon gnista af oförnöjsamheten; och när vinden fram emot aftonen totalt dog ut, kände jag mig rätt lycklig vid underrättelsen att vi skulle taga nattqvarter hos en vän på Bottna-stranden, så att vi, först när vinden föll till, behöfde ge oss ut på Sotefjorden.
Vännen på Bottna-stranden, hvilken vi nu omkring 6-tiden uppnått, var en dykerikommissarie, och i hans gästvänliga hus gästade vi äfven sedan mången gång för storm, stiltje eller motvind.
Då jag af värdinnan i huset – en välvillig, men något tystlåten fru – fördes upp i öfra våningen in i en liten mörk sal, hvars ena fönster låg tätt intill ett skäligen högt berg och det andra utåt flacka sandbanken, fann jag mig något häpen öfver att anses för en sådan dam att jag fick eget rum ... men, ack, ett så grufligt dystert!
Jag antog likväl att det var föga passande att nämna något härom och satte mig, sedan frun gått ned, i en vrå att fundera öfver huru svårt det ändå på det hela var att anses som nästan fullvuxna menniskan.
En flicka tre veckor på 13:de året – hvilken värdighet att uppbära – icke gick det gerna an för henne att bedja det någon finge ligga deruppe ... omöjligt ...
Men om det skulle knacka i berget ...
Kjellman hade nyss berättat för mig att näskungarne ofta läto begrafva sig på bergen ...
Tänk om en hand droge öfver rutan – der var ju så kolsvart, att jag visst aldrig vågade mig dit bort.
Hastigt fingo likväl tankarne en angenämare brytning.
Ju mörkare det var vid det betecknade fönstret, desto omöjligare var det äfven att icke se dit för att liksom på förhand mäta faran.
Men icke kunde jag alltid se på en punkt: nu halkade blicken litet åt sidan – och hvad upptäckte jag då, om icke en låg, men bred bokhylla.
I ett nu var allt annat glömdt.
Och, himmel, hvilket haf af glädje strömmade ej emot mig, då jag fann en hel mängd romaner!
Det är väl sant att på en fattades början, på en annan mellersta delen och på en tredje slutet, men hvad betydde det – jag kunde ju tänka mig hvad som fattades.
Jag hade att välja mellan ”Midnattsklockan”, ”Röfvarslottet” och ”Celina eller det Hemlighetsfulla barnet”, och jag valde den sistnämda, emedan af dess 10 delar fattades blott den 5:te och 7:de.
Och att nu föreställa mig att jag skulle utan afbrott – ty jag satte ej i fråga annat än att stiltjen skulle fortfara i flera dagar – få gå igenom alla dessa skatter, hvaraf ingen enda kunde komma i min mors byrålåda!
Det var ännu ljust vid andra fönstret.
Dit drog jag en gammal länstol, kröp upp i den och med Celina öfver fönsterkarmen och hufvudet öfver Celina studerade jag ifrigt, tills jag fick matbud.
Jag var mycket rädd att min far skulle fråga hvad jag gjort, eftersom jag ej straxt kommit ned, men värdinnan, hvilken säkerligen känt sig glad öfver att vara af med mig, medan hon i köket ställde om den lilla anrättningen, förmodade att jag varit så klok och sofvit en stund; och min far, som under tiden skött brädspelet med värden, hade intet annat att säga än att han var nöjd med mig för det jag icke visat någon otålighet .....
De timmar, som följde på min återkomst till den mörka salen, voro just icke roliga, men med Celina på armen somnade jag dock snart, och i soluppgången började jag min lektyr på nytt.
Vid den derpå följande dagens soluppgång hade jag blott en enda del qvar och befann mig på ett förtvifladt nyfiket ställe, då jag fick höra gamle Elias nere på gårdshällen, huru han, vid det han knackade på min fars fönster, med frisk röst ropade: ”God vind, patron – ingen tid att sinka bort!”
Hvilket dunderslag!
Emellertid fanns intet annat råd än att offra min förtviflan och mina deltagande känslor för Celina, ty att begära taga boken med mig dertill hade jag ej mod.
Jag stod ännu alltför nära barndomen att icke liksom litet smått blygas för min tidiga lektyr på egen hand, der jag naturligtvis icke förstod att utesluta de scener, vid hvilka min mor alltid brukade låta mig vara ”sömnig.”
Utkommen på den vida Sotefjorden, fick jag emellertid snart ett annat ämne för tankarne.
Hittills hade jag ej passerat svårare farvatten än den så kallade ”Säcken” på vägen inåt Norge, dit jag ett par gånger fått följa med på sällskapsresor.
Men Soten hade jag så ofta hört beskrifvas att, ehuru jag väl visste att hela var skärgård ända in i dörrarne var lifsfarlig för seglare, jag dock öfver allt annat satte Soten, hvilken i sitt blotta namn hade något slående och mystiskt.
Jag brann af begär att få se den i hvitfradgande skrud vid häftig storm, då de högresta vågorna skulle bryta sig emot underklipporna.
Men jag fick icke se honom i hans svårare lynne nu, då jag första gången befor honom.
Dock var han tillräckligt svår att göra mig så sjuk, att jag endast med ett öra kunde höra hvad min far sjelf berättade mig om en forntidssägen från Oroust.
Traditionen förmälde huru vid den stora ”mannadöden”, som så vådligt grasserade öfver hela Bohuslän och äfven i Morlanda pastorat på Oroust, tvänne små englar, i skepnad af barngestalter gingo nattetid omkring på ön från hus till hus, den ene med en liten räfsa, den andre med en qvast.
Då den förre räfsade utanföre stugudörren, blef alltid någon af husets folk qvar i lifvet; men om den andre engeln sopade efter med sin qvast, då dog der hvarenda menniska.
Sedan min far talat några ord om den glada tillfredsställelsen vi egde att få tro på goda englars förutsägelse och vård, ett ämne, som så lifligt låg åt min egen håg, kände jag mig märkvärdigt uppfriskad och kunde nu höra gamle Elias också berätta en Oroust-saga.
”Lille-mamsell, har kanske hört talas om strömkarl’n” – började gubben – ”han är annars, den mannen, inte vidare hemma i storsjöarne, men det hade förlustat honom att ge sig öfver Soten bort till Oroust, der han, för att inte bli känd, skapat sig till en mäkta grann hvit häst.
Efter den hästen stod hvarenda kustbondes håg, men strömkarl’n skrattade i sin nya hud, kråmade sig och tänkte: ’J kan försöka att ta mej!’ Nå, omsider hittade en karl i Huseby-gård på medel att fånga honom.
Lille-mamsell har väl, ja det slår aldrig felt, hört talas om signerier – det är mäkta kraft i sådana.
Huseby-bonden skaffade sig en signad grimma, passade på i en knapp vändning att kasta den öfver nosen på hästen, och nu var det slut med strömkarl’ns makt.
Bonden gjorde hela vårarbetet med honom och plågade honom på allt upptänkligt sätt.
Men vår Herre är inte god för att tycka om sådan syndalek som signerier.
En dag, då bonden spänt hästen för harfven, föll helgelsegrimman tvärt af, då den stackars strömkarl’n i fullt sträck lade i väg från Huseby nedåt stranden till Gullberget och se’n öfver Skaftölandet rätt ned i hafvet, släpande harfven efter sig.
Och än den dag, som i dag är, syns spår hela vägen efter harfven, men strömkarl’n förspordes aldrig vidare.
Han höll sig väl efter den betan hemma i insjöarna – som det bäst passar sig för en sådan – der han i rolighet kan spela på gullharpan och kransa sig med näckrosor, som lille-mamsell skall veta ha det namnet för den orsaks skull att strömkarl’n också kallas Näcken.
Men det,” tillade gubben upplysningsvis, ”håller jag för måtte vara något slags skällsord, eftersom en säger näcken i mej såsom svordom.”
Ändtligen hade jag framför mig den del af Orousts vestra kust, som innefattar
Morlanda pastorat, med en så vidsträckt skärgård att dess bebyggare lära utgöra omkring 4,000 personer.
Morlanda herregods, stamsätet för bildtska ätten sedan århundraden tillbaka, ligger vid Morlanda-dalen.
Boningshuset, fordom en präktig stenbyggnad, hade – efter hvad gamle Ödmann berättar i sin för hundra år sedan utgifna historia – redan då varit förstördt och en stor vacker träbyggnad i stället uppförd, omgifven, såsom det heter, af de berömdaste trädgårdar.
Huru gammalt det till sitt yttre vördnadsbjudande boningshuset var kan göra detsamma – mig syntes det, då jag första gången såg det, särdeles märkligt.
Men allra märkligast var dess egare.
På det vackra Morlanda, der jag blef emottagen och omhuldad såsom ett eget barn, alldeles som mina systrar förut varit det, fästade jag mig djupast vid den dåvarande stamfadern, kapten Abraham Bildt, allmänt vördad och älskad för sin patriarkaliska flärdlöshet och sina enkla seder.
Han ingaf mig snarlika känslor med dem, som jag hyste för min far.
Men hans fru, ställets skyddspatronessa, ingaf mig icke likadana känslor med dem, som jag hyste för min mor.
Denna fru, till kroppen lätt som en fjäder och äfven till sinnet särdeles rörlig, hade någonting på en gång trefligt, skarpt och pikant i både min, ton och rörelser.
Då jag tänkte mig min mors allvarsamma värdighet och hennes intagande småleende, då hon var riktigt god, kunde jag ej hos fru Bildt finna någon motbild.
Icke dess mindre var jag ganska förtjust i den flygande frun, som proppade mig full med alla slags goda saker och ständigt frågade om jag ville ha mer.
En tredje ytterst vigtig person i huset var ”ministerskan”, såsom man kallade kapten Bildts tyska svägerska, gift i Wien med hans bror, som der varit minister.
Den rika enkan var nu på långbesök hos sina svenska slägtingar.
Då jag om förmiddagarne kom ned från den kammare, som jag delade med en af husets upptagna flickor – döttrarne voro längesedan gifta – satt redan ministerskan i familjsalen midt i soffan med ett bord framför sig, och på bordet lågo utbredda i långa rader två lekar patiencekort.
Hon lade patience nästan hela dagen, med undantag af måltids- och promenadtimmarne.
Dock var hennes uppmärksamhet aldrig djupare fängslad, än att hon afbröt för att tala med hvar och en, som under helsningen eller af annan orsak stannade vid bordet.
De nigningar, på hvilka jag vid detta bord dagligen fick aflägga prof, utgjorde en svår pröfning, ty ständigt korrigerades de med nya välvilliga variationer, hvarefter hon lät mig prata litet smått om alla mina förhållanden, hvilket syntes roa henne såsom en liten förströelse från patiencen.
Långt hellre ville jag då hafva stått och hört på hvad min far och kapten Bildt talade om ute vid gungbrädet.
Jag visste dessutom ingen vackrare syn än de båda gamla männens silfverlockiga hufvuden, der de lutade sig emot hvarandra.
En patriarkalisk stränghet i seder inom hus rådde här, liksom hos mina föräldrar, med den skilnad blott att det på Morlanda var betydligt mera tyst och enformigt.
På söndagarne afbröts likväl denna stillhet.
Då kom den stora familjen af gifta söner och döttrar, boende enhvar på sina gårdar inom ön, till middag i det gamla familjhemmet, sedan alla förut varit i kyrkan.
Nu blef det vind i seglen och friskt prat hit och dit, men likväl kände jag mig icke riktigt fri i denna krets.
Jag hade väl tvång hemma också, men vid det var jag van, och jag kände mig icke alls ledsen den dag, då det från de sköna ängarne, den trefliga trädgården, den stora familjsalen, den fjäderlätta patronessan och ministerskans patiencebord bar af ut på sjön bland tjära, dref, spannmålssäckar och tunnor.
Endast den gamle egendomsherrens milda anlete, milda röst, milda afskedshelsning och välsignelse saknade jag.
Men jag hade redan lärt mig fatta att de bilder, som man älskar, aldrig behöfva vara borta: man tar dem med sig till sitt eget hem, sin egen inbillning, der de lefva mycket längre än deras lif är i verkligheten .....
Tusen saker skulle jag kunna förtälja om såväl denna del af ön som herresätet och dess invånare, men om jag vidlyftigare ville uppehålla mig vid hvarje ställe, så behöfdes en hel del i stället för de blad, som jag anslagit till upptecknandet af mina minnen från skärgården.
Det är dock med tankar af vördnad och kärlek jag kastar blicken tillbaka på detta ädla gamla hem, der jag mången sommar under uppväxandet från barn till fullvuxen flicka åtnjöt så mycken välvilja.
Fiskebäckskil, Kristineberg och hemresan.
Fiskebäckskil, tillhörande Morlanda pastorat, beläget på Skaftölandet vid Gullmarfjordens mynning, är ett bland de förnämsta fisklägena i skärgården.
Befolkningen, som i senare tider varit uppgifven till omkring 700 personer, är känd, männen såsom utmärkta sjömän och qvinnorna för sin ovanliga raskhet och skicklighet i väfnad.
Vid den tid, hvarom jag talar, hette det helt enkelt ”skeppare” Bengtsson, Larsson, Rasmusson, o. s. v.
Man reste då också endast med skutor och småslupar på Jutland och Norge.
Nu heter det ”kapten” Bengtsson, Larsson, etc., ty nu fara dessa herrar med präktiga fartyg på långt aflägsna orter, och i följd häraf hafva naturligtvis äfven qvinnorna stigit i rang från ”mor” till ”fru” och från hufvud-schaletten till hatten, men i sin väfkonst äro de ännu lika skickliga, liksom i konsten att hålla sina hus rena och friska.
Lyxen är ej heller nu särdeles hemmastadd i möblemanget och dylikt.
Qvintessensen af lyxen ligger i fruarnas och döttrarnes söndagsparyr: då visa sig efter hand till ömsesidig beundran de presenter, som män och fäder hemfört från sina resor.
I den så obeskrifligt vackra kapellkyrkan, der utsigten från fönstren i fonden sträcker sig utåt hafvet, så att det förekommer liksom hela templet hvilade på vattnet, får man se den mest lysande blandning af stora dyrbara silkesschalar, sväfvande öfver lika brokiga klädningar och hattar, förskrifvande sig från Köpenhamn, Hamburg, London eller Marseille.
Fiskebäckskil gör i öfrigt nu icke vidare skäl för namnet.
Den koloni af fraktseglare, som bebor platsen, befattar sig ej med fiskrörelsen, och det är underligt att platsen icke redan har namn af köping.
En framstående förtjenst är äfven att märka der.
Fiskebäckskil har en större ordentlig skola för barnundervisningen under en verklig lärare.
På en strand nära Fiskebäckskil ligger Kristineberg, der köpman
Diedrichsen hade sin handelslägenhet och med sin familj bebodde ett vackert gulmåladt hus, som tog sig särdeles behagligt ut både bland de steniga omgifningarne och från hafsviken, der en oupphörlig trafik af seglare syntes, utom den stora mängd, som låg för ankar och hvars kaptener eller skeppare i sina små båtar under en evig kretsgång gungade fram och åter mellan fartygen och handelsplatsen och mellan denna och Fiskebäckskil, hvars röda ojemna hus med sina hvita fönsterluckor och svängande flöjlar gladt belystes af solen.
Så snart ”Kulten” hamnat i ro vid Kristineberg; en mil från Morlanda, kände jag mig i mitt rätta element.
Först och främst var här alls icke fråga om att trötta ut sig i konsten att niga eller att taga vidare omsorg om andra ceremonier.
Här gick långt mera ogeneradt till än hemma i vårt eget hus.
Också var jag stadd i den mest lefvande förtjusning från morgonen intill aftonen.
Jag språkade oförbehållsamt med alla dessa sjöbussar, hvilka tycktes vara icke mindre belåtna med att få en så uppmärksam åhörarinna, hvars intresse återgäldades med inbjudningar till både båtar och slupar.
I de senare dracks kaffe i kajutan, hvarefter det vankades hvarjehanda små presenter till minne af besöken.
Köpman
Diedricksen sjelf, slug, dristig och i allt om sig, men i botten god och godlynt, gjorde raska affärer, alltid på håret beräknade, då de kunde göras som bäst, en skärgårdshandlande, hvilken sedan stått för mig såsom typen af en sådan.
Med varmt blod och hetsigt lynne, lät han ofta höra sin röst genom huset, då han ropade på ”hustru min” från ena ändan till den andra22.
Hon skulle känna och veta allt hvad som händt, hände och skulle hända.
Fru Christina Diedrichsen var också en af dessa hustrur, som i allmänt tal kallas en välsignelse för mannen, och dottern Britgen hennes fullkomliga afbild.