Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vågar derföre föreslå, att IL o. Ad. ville, med alslag å Utsk:s förslag i denna punkt, återremittera densamma till Utsk., i den syftning att Sakramenternas bruk vare, såsom brukandet af Guds Ord, fritt och obehindradt för en hvar, efter som samvete och öfvertygelse bjuder en hvar.
Dock skola presterskapet göra sin flit, att troliga och efter Christi instiktelse handhafva så väl det Heliga Dopet som Herrans Heliga Nattvard, på det en hvar må ega tillfälle att, genom dessa heliga stiftelser, hemta all den nåd och kraft och välsignelse, Herren vår Gud, i och med och genom nådemedlen, vill oss tilldela.
Utur allmänna lagen äfvensom kyrkolagen böra, genom en dertill föranstaltad revision, alldeles utrensas alla sådana bestämmelser, som afse att stadga och underhålla det hittills öfliga sakramental-tvånget, genom hvilket tvång
Sakramenterna förvandlas till förtjenstliga och egenrättfärdiga skrymtareverk, eller s. k. opera operata.
Det är visserligen icke troligt, titt ett förslag sådant som detta kan komma att gå igenom, men om saken är sann till sin princip, så bör den också uttalas, och i en framtid, som är nog mogen att inse det sanna och det rätta, blir den nog antagen.
En from idé genomgår protestantismen, och den är, att Guds Ords bruk skall vara fritt för församlingen.
Nu veta vi, att nådemedlen äro Ordet och Sakramenterna.
När nu Guds Ords bruk är fritt för hvar och en, så bör väl också Sakrementernas bruk vara fritt.
Om man vill undersöka hvad Luther tänkte om saken, måste man tillika komma i håg, att han lefde på en tid då hela kristendomen var till den grad förbistrad och förvånad, att lian måste gå varliga till väga.
Han nödgades att gå steg för steg, och kunde således icke yrka både på Ordets och Sakramenternas frihet.
A andra sidan lägger han likväl aldrig hyende under den meningen, att Sakramenterna skulle vara bundna vid ett visst presterskap, ty han gifver tydligt tillkänna, att han icke önskar något högre, än att afven Sakramenterna må blifva så kända, att äfven deras bruk kan blifva fritt i församlingen.
I Luthers tid fanns icke något rätt bruk af Sakramenten; det var derföre nödvändigt att han förenade Sakramenternas bruk med lärareståndet.
Helt olika är förhållandet nu, flera århundraden derefter, och det fins icke någon inom den protestantiska församlingen, som kan säga sig vara okunnig om huru Sakramenterna böra handhafva».
Den ena kyrkohandboken efter den an - 380 Den i November e. m. dra har varit brukad i vår protestantiska församling, och det år icke möjligt att man nu kan vara så okunnig om Sakramenternas rätta bruk som man var det i Luthers tid.
Om det låg i Sakramenternas idé, att de skulle vara bundna vid en viss prestklass, ett lärare embete, så skulle också vår Hene
Christus i instiktelse-orden uttryckligen harva uttalat ett sådant Sakramenternas fästande vid menniska».
Dessa ord äro likväl uttalade i a|lmänhét.
Paulus straffar församlingen i Corin!h, derföre att den börjat kalla sig efter menniskor, Patilisk, Kepbisk eller Apollisk; på samma sätt straffar han i sina ord oss, som kalla oss Lutheraner.
Det strider helt och hållet mot den Evangeliska läran, att man kallar sig lutheraner, och till den grad binder sig vid ett lärare-stånd, att man icke kan tänka sig Sakramenternas utdelande utan genom dess händer.
Evangelium tilldelar alldeles icke så stor ära åt presterna, ty der föreskrifves, att de skola vara Kyrkans tjenare, men alldeles icke att de skola vara Hrr öfver församlingen.
Allt tillhör församlingen, enl. vår lära, och vi hafva ingenting genom presterna, utan allt genom Christus.
Man förnekar således Christi hira, då man faster Sakramenternas utdelande vid vissa menniskor.
Så vidt jag rätt upfattade den siste hederv. talaren, så förblandade han den presterliga verksamheten inom Kyrkan med lekmanua-verksarabeten.
Den §, som nu utgör föremål för öfverläggning, alser, ejil. min tanke, endast den presterliga verksamheten inom församlingen.
Detta förslag innefattar nemi. för det första ett stadgande med afs:de på Dopet, och sedan ett med afsule på Nattvardens utdelning af annan prest än församlingens.
Jag har visserligen mot detta lagförslag hört yttras betänkligheter, såsom t. ex., att man genom antagande af denna § skulle gifva stöd åt den meningen, som gifvit sig tillkänna hos en del församlingar, att Sakramenternas verkan skulle bero af den, sorn utdelar dem.
Detta synes mig icke vara en tillräcklig anledn. för att alsia Utslcs här framlagda förslag; ty man behöfver knappast mer än nämna att denna upfäftuing af Sakramenterna är oriktig.
Vidare anmärker man mot detta förslag, att ordningen inom Kyrkan derigenom skulle komma att försvagas; ty dop böckerna skulle icke komma att föras i vederbörlig ordning, icke heller skulle de s. k. kammunions-längderna kunna upgöras. och pastor skulle komma att sakna den nödiga kännedomen om sin församling.
I delta afsule får jag fästa upmärksamheten på. att kyrkolagen redan länge tillåtit, att till vigsels förrättande kalla hvilken prest som helst, men den främmande presten måste innan han viger anhålla att lä se lysnings-attesten.
På samma sätt tror jag, att om Utsk:s förslag antages, så låter K. M., innan det blir lag, dervid foga det vilkor, att så väl de, som begå Herrans Nattvard utom egen församling, som de, hvilka låta sina barn döpas af främmande prest, skola derom underrätta vederbörande pastor.
Enl. min tanke skulle således någon oordentlighet icke derigenom kunna komma att upstå.
Tvenne omständigheter tala likväl, om också i mindre män, emot författningen.
För det första skulle nemi., till följd af dgn Den i November e. m. 381 frihet, som denna lag medgifver, det fall kunna inträffa, att Nattvards-ungdomen drogs helt och hållet från den ena församlingen till den andra.
Jag medger att man i första rummet bör se på deras åstundan, som skola konfirmeras, men i andra rummet bör man äfven betrakta saken såsom en orduingsfråga, och med afs:de derpå tror jag vore bra örn, såsom f. n. sker i Stockholm, pastorerna sins emellan meddelade skriftlig tillåtelse att beredas till Nattvarden inom främmande församling.
För det andra skulle antagandet af denna lag medföra stora svårigheter för presterskapet inom Stockholms stad.
Hvar och en vet huru presterna i Stockholm iiro aflöuade; deras lön består i första rummet af pastorsboken, men vanligen utgör detta blott halfva lönen; ty inom de större konsistoriel församlingarna utgöras de egentliga löne-förmånerna af s. k. extra inkomster, såsom barndop och vigsel.
Skulle denna lag nu antagas i sitt nämde skick, så skulle lätt nog kunna hända, att en och annan pastor kom att sättas på väl stor förknappnings-stat.
Hedan vid 1 850 års Riksdag afliito 11.
St:r en skrifvelse, med anhållan att lönerna för presterna inom Stockholms stad måtte omregleras; men denna fråga är ännu ej utagerad och ovisst är när den kommer att afgöras.
När jag tänker på de olägenheter, som komma att upstå för Stockholms stad, är jag något t.vehogsen om jag bör bifalla denna författning; men med afs:de på Sverige i sin helhet kan jag icke annat än tillstyrka densamma, och jag hoppas att de omnämnda olägenheterna med afs.-de på Stockholms stad äfven må komma att reda sig.
Jag får således hos Hr Frih. o. Ordf:den anhålla om afslag å Hr Estenberga förslag och bifall till Utsk:s Betänk.
LagUtskrs nu föredragna förslag är, enl. min tanke, högst fördelaktigt för församlingen, och jag ber att till alla delar få instämma deri.
Jag begärde endast ordet till följd af den siste värde talarens yttrande, att
Hr Estenberg skulle hafva förvexlat den presterliga verksamheten med lekmanna-verksamheten.
Ett ämne, som är mycket omtvistadt i våra dagar, är, huruvida Statens och Kyrkans enhet är synlig eller icke.
Medafs:de derpå får jag säga, att jag icke känner någon skillnad emellan prest och lekman.
Man talar om Evangeliskt lutherska prester.
1 Biblisk bemärkelse är detta uttryck icke till finnandes; ty det är en judeism.
Ordet »prest» tillhör judendomen; ty presterna i Gamla Testamentet voro offrarena, hvilka hade tillträde till det aldra heligaste i templet, något som det öfriga folket icke linde. l)å nu allting i Gamla Testamentet var förebildande det, som komma skulle i det Nya, då allt skulle bli nytt, så voro presterna i Gamla Testamentet, hvilka hade tillträde till det aldra heligaste, endast förebildande det Nya Testamentets — kristne, d. v. s. vi alla som tro på Herran Jesus Christus, vi alla äro den Heliga Andas presterskap.
Detta lär Nya Testamentet tydligt, och det är en kathoiicism, som i detta afs:de insmugit sig i den nya församlingen.
— Medan jag har ordet vill jag äfven reservera mig emot att Svenska Kyrkanär utrustad med vissa prester på vissa territorial-områden.
Detta kau jag icke kalla för Christi Kyrka på jorden; ty eril.
Symboliska
Böc - 382 Den l November •. ni.
Icernas tydligen uttalade utsago, så är det endast de heligas samfund på jorden, oell icke så och så mariga tusen menniskor, som bilda församlingen.
Man liar inrättat polis-områden, och satt en här af prester, att såsom polisprefekter vårda desamma; detta kan väl icke vara kristligt ?
Jag kan icke annat än instämma i Hr Estenbergs sista yttrande, oell anser det vara både Apostoliskt och Evangeliskt yttradt af den värde talaren; och på samma gång får jag motsätta mig de principer Hr Tham här uttalat.
Jag gör det derföre, att i denna tid är en stor brytning; frågan gäller om vi skola regeras af prester eller af Jesus Christus, vår Frälsare.
Hvad sedan Sakramenterna beträffar, så anser jag mig icke ku ti na förbigå Hr Tliams yttrande emedan det är en principfråga.
Vanligen menar man med Sakramenterna endast
Döpelsen och Herrans Nattvard; men detta är ett katholskt påfund, för att göra prest-embetet mera vigtigt: ty Guds Ord är Sakrament, och det ena är icke mera Sakrament lin det andra; äktenskapet är likaväl ett Sakrament som Döpelsen.
Men om jag nu antager, att endast Döpelsen och Nattvarden äro Sakramenter, så instämmer jag fullkomligt med Hr Tham, att dess verkningar ingalunda bero på den person, som utdelar dem.
Det kan likväl icke nekas, att då jag anammar Sakramentet, så får jag ett mer eller mindre angenämt intryck af den, som utdelar det, d. v. s att när det utdelas af en person, som jag verkligen anser vara en Guds Ords tjenare, så får det ett helt olika värde än då det utdelas af en person, för hvilken jag icke har den aktning, som sig vederborde.
När Nattvarden instiftades, så var det vår Herre och Frälsare, som utdelade densamma, och han sade: tager och skiffer eder emellan.
Han utdelade sjelf sin lekamen och sin blod, och Christus är icke död, utan han är och lefver ibland oss.
Då Nattvarden instiftades, så utdelades den af vår Herre Jesus Christus, och ingenstädes i Guds Ord finnes föreskrifvet att den skall utdelas af en prest.
Sakramenternas kraft beror således visst icke af den som utdelar dem; men man emottager det oaktadt ett mer eller mindre angenämt intryck af utdelaren.
Jag har ansett mig skyldig att yttra detta, särdeles i en tid då kristendomen, såsom man säger, står högt på »ljusa-staken.» Hvad Utsk:s förslag angår, så instämmer jag deri till alla delar; Utsk. har visserligen icke gått så långt, som jag skulle hafva önskat, men man får vara nöjd med hvad man får.
Creutz’ yttrande får jag säga, att jag för min del anser presterskapet, i synnerhet i våra dagar, vara af behofvet högligen påkalladt.
Det står visserligen i Guds Ord, att den tid skall komma, då rättfärdigheten skall öfvertäcka jorden, som vattnet övertäcker djupet, och då alla skola vara lärde af Gud, och att den ena icke skall behöfva lära den andra.
Men jag frågar Frih.
Creutz, om väl denna tid ännu är kommen?
I så fall skulle det väl icke råda så stor oenighet och okunnighet.
Vi måste således erkänna, att det är skillnad emellan prester och iekmän, och det var icke utan afsigt, som Nya Testamentets män Den 4 November e. m. 383 tillsatte prester i församlingen; ty så länge folket beliöfver läras, måste prester finnas.
Jag anhåller endast, att få med några ord besvara den siste värde talaren.
A min sida får jag fråga honom, om han kan i Nva Testamentet återfinna ett enda ord som talar om en Prest, med undantag af ett enda ställe, der frågan är om Vår Öfversteprest, Jesus Christus.
Jag frågar den värde talaren, som kanske känner Grundspråket, hvilket jag icke gör, ehuru jag läst såväl Nya Testamentet som många Commentatorer dertill, om linn någonstädes kan taga reda på ordet »Prest».
De personer församlingen tillsatte till att förkunna ordet, de kallades Äldste.
Ordet »Prest» är en Judaism och tillhör Gamla Testamentet.
I den nyaste öfversättning af Nya Testamentet, som i Boklådan finnes tillgänglig, är öfverallt der ordet »Prest» förekommer i gamla öfversättningen, detta ord utbytt emot »äldste».
Jag står således fast vid hvad jag sagt, att ordet »Prest» icke förekommer i Nya Testamentet, och jag åtager mig att bevisa det exegetiskt när som helst.
Jag begärde endast ordet för att hemställa till Hrr Creutz och Estenberg om icke denna fråga kunde personligen afgöras dem emellan, och får för öfrigt endast förnya min anhållan om bifall till Betänk.
Sparre: Sedan Hr
Tham så fullständigt motiverat sitt tillstyrkande af bifall till förslaget, behöfver jag ieke yttra många ord.
Hr Thams anmärkn. med afs:de på Presterskapet i Stockholm, så måste jag erkänna, att den förefaller mig vara af bra liten betydenhet, då det är fråga om att stifta en lag för hela landet.
Om också någon lötie-reglering för Stockholms Presterskap icke kan blifva gjord nu genast, så torde likväl antagandet af denna lag kunna påskynda en sådan.
Hvad först och sist Döpelsen angår, så är kyrkolagens stadgande i detta afs:de: att Dopet skall förrättas af Presterskapet i församlingen, helst Kyrkoherden, dock vare icke förment att äfven anlita Kaplanen.
Då nu detta kyrkolagens Stadgande icke innehåller bestämdt förbud för annan prestman att förrätta Dopet, så har det redan någon gång handt, att, då föräldrar icke kunnat föra barnet till den aflägset boende ordinarie presten, så har Dopet förrättats af annan prest, om en sådan varit att tillgå på närmare håll.
Hvad åter Nattvarden angår, så innehåller lagen ett bestämdt förbud i detta afs:de.
Kyrkolagen säger nemi. i 4 kap. 11 §, »Ingen vare tillåtet att gå från sin församlings Presterskap oell till annan församling, för att anamma Nattvarden».
Detta stadgande har på många ställen visat sig medföra stora olägenheter; så t. ex. hafva personer som till följd af tjenstebefattning eller andra orsaker uppehållit sig på en främmande ort, haft mycken svårighet att der få begå Herrans Nattvard ; ty Presterskapet har åberopat lagens stadgande i detta afside.
Ehuru jag icke bestrider, att Sakramentets verkan icke beror 381 Den 4 November e. m. af den som administrerar det, så kunna likväl omständigheter förekomma som göra, att jag med mera förtroende, med mera tillit, , med mera värme oell tilllredställelse emottager Sakramentet af en annan prest än den, till hvilkens församling jag hör.
Jag uprepar hvad jag en gång förut har sagt; lyckligt är det väl i alla fall så länge vi kunna hafva en Kyrka, men då vi i dessa tider af religiöst. grubbel önska att förekomma separatism så mycket som möjligt, bjuder icke då klokheten att undanrödja de anlednir till missnöje med Kyrkan, som finnas?
Då det icke kan nekas att en prestman, med hvilken församlingen i allmänhet är nöjd, likväl kan ingifva en och annan ledamot af församlingen mindre förtroende; då ett spändt förhållande kan upkomma mellan presten och en af hans församlings medlemmar, är det då icke skäl att för dessa fall tillåta fritt val af den prestman, som inger det mesta förtroendet.
Om också härigenom skulle upkomma någon olägenhet för Presterskapet och om också en och annans löneförmåner skulle komma att minskas, så kan väl detta icke vara ett skäl för att afslå ett förslag, som har så många skäl för sig.
Jag anhåller således om bifall till Betänk.
Pir Lefrén:
Jag vågar hemställa, om det icke vore skäl att bifalla återremiss af denna punkt, då PresteSt. bifallit den, BondeSt. återremitterat den, och BorgareSt. icke derom fattat något beslut, emedan detta Stånd antagit K. M;s Propos.
Jag inser icke i hvad mån någon olägenhet skulle kunna uppstå deraf att denna fråga återremitterades lör att omarbetas i sammanhang med Litt. A. Hvad angår den tvist som här upstått mellan tvänne personer, bägge tillgifna den s. k. reformationen inom Kyrkan så är det endast detsamma som alltid händer, när man discuterar sä beskaffade frågor, eller att man ej är sams.
Phil och med de varmaste anhängarne af en fri religions-öfning tyckas stå emot hvarandra i en punkt, så vigtig, att om de livar för sig kunde bilda en sekt, så skulle här upstå två kyrkor i st. f. en.
Den ena skulle hafva ett lagligen valdt Presterskap då deremot den andra afsade sig all befattning med Presterskapet, emedan hvar och en, som steg upp för att lära sina medmenniskor, vore prest.
Detta är likasom en liten vink hvart det skulle bära, om man tilläte hvar och en upträda som reformator efter sitt tycke.
Efter sitt samvete, säger man.
Jag, för min del. intränger icke i någon menniskas samvete.
Det må göras från motsatta sidan, men jag vill icke göra det.
Jag kan icke underlåta, att, i likhet med föreg:de talare, hålla LagUtsk. räkning för det förslag, som här är framlagdt
I allmänhet torde man icke vara okunnig om det bedröfliga förhållande, att äfven sådana personer, som för öfrigt vidhålla Luthers bekännelse, separera sig från Kyrkan, derföre att de icke få åtnjuta en större lithurgisk frihet, än den nu medgifna, dels derföre att Sakramenternas tilldelande utom socknen ej är tillåtet.
Utsk:s förslag synes mig derföre vara ganska väl - Den 4 November e. m. 385 välberäknad!;, och det öfverensstämmer så med sakens natur, att något motstånd icke borde kunna göras.
Under de gemensamma öfverläggningarna hörde jag icke mer än en enda talare som motsatte sig it'rågav:de förslag, och såsom skäl anförde han, att lian, som understundom hade ända till 1,000 kommunikanter, härigenom skulle äfventyra, att någon gång kanske nödgas emottaga ett eller annat hundradetal ytterligare från främmande församlingar.
Jag är icke sinnad att till besvarande uptaga ett sådant yttrande, ty detsamma är af den beskaffenhet, att hvar och en, som tänker närmare derpå, måste förvåna sig öfver att ett sådant kunnat afgifvas.
Den siste talaren upgaf, om jag icke missförstod honom, att PresteSt. återremitterat denna fråga; men, såvidt jag vet, så har PresteSt. afslagit de båda sista punkterna.
För min del får jag, på anförda skäl, tillstyrka bifall till Utskis förslag.
Hr Cederschiöld, Ro'b. Theophron:
Om en fråga skall återremitteras, måste någon anmärkn. vara gjord af den beskaffenhet, att frågan anses behöfva vidare utredning innan beslut fattas.
Såvidt jag upfattat discussionen, så har ingen anmärkn. blifvit gjord emot förslaget, med undantag af Hr Thams anmärkn., att löne-inkomsterna för Stockholms presterskap skulle komma att förminskas.
Denna anmärkn. åter är af den beskaffenhet, att den väl icke i ringaste mån lär kunna tagas i betraktande, hvarföre också den ledamot, som framställde den, sjelf tillstyrkte bifall till förslaget.
Jag inser icke, hvarföre man skall återremittera ett förslag, mot hvilket inga anmärkmr blifvit gjorda, utan anhåller om bifall till detsamma.
Förekommen af den siste värde talaren, får jag endast säga, att jag icke anser det vara skäl att återremittera ett välgrundadt förslag, synnerligen då Riksdagen är så långt framskriden, utan bör E. o. Ad., enl. min tanke, i denna fråga föregå de öfriga Stånden med ett godt exempel och bifalla densamma.
Af ett misstag råkade jag förra gången säga, att PresteSt. bifallit denna punkt, ehuru jag ville säga, att samma Stånd afslagit densamma, men någon återremiss har jag icke, på sätt en talare här yttrat, talat om.
Hvad angår Hr Cederschiölds anmärkn., så får jag fästa upmärksamheten derpå, att jag redan på f. m. anförde skälen hvarföre jag ansåg att frågan borde återremitteras.
Dessa skäl återfinnas i Domprosten Björlings reservation, men jag vill icke uprepa den nu, ty jag tycker att här talas nog ändå.
Förev:de mom. af Utsk:s förslag blef, uppå härefter framställd propos., af E. o. Ad. bifallet.
I fråga om det sedermera förekommande mom. litt.
D af Utsk:t förslag till beslut, yttrade: IX H. 35 38Ä Den 4 November e. ra.
Äfven med afs:de på denna fråga nödgas jag framkomma med ett förslag, ehuru jag förutser, att det icke kommer att vinna bifall, och ehuru jag t. o. m. skulle blifva rädd om det bifölls i närvrde stund.
Jag anser mig likväl böra uttala min mening, emedan den är en sanning, som i en framtid måste göra sig gällande.
Jag vågar tro, att en bestämd kyrko-handbok är mindre nödvändig för församlingens utveckling och gudstjenstens ordentliga skick.
Vi äro nu inne på en väg, som lätt kan slutas med andlig död och petrificerad stelhet i gudstjensten.
Jag anser, att dessa motioner ang:de kyrko handboken just upstått derföre, att presterskapet så trälaktigt släpat sig fram med den gamla handboken i hand.
Inom vår förstenade Statskyrka har detta slafviska iakttagande af handboken egt ruin; men deremot i Tysklands protestantiska stater liar det visat sig ett synbart bemödande att icke vid gudstjenstens förrättande för mycket fästa sig vid formulärer och handbok.
I Tyskland får man se prester både förrätta dop och andra förrättningar, utan att hafva någon handbok i handen; men derföre saknar icke den heliga förrättningen kraft.
Jag skulle tro, att allt hvad handbok heter snarare bör betraktas såsom en i allmänna ordalag gifven ledning för presten, än som en bestämd formel, från hvilken hail icke i någon man får afvika.
Långt ifrån att således gilla Utsk:s förslag, får jag föreslå en återremiss, jemte åläggande för Utsk. att pröfva följande förslag:
En underd. skrifvelse, derigenom B.
M. täcktes förordna, det må presterskapet tillse, att de, genom kyrko-bandboks begagnande och bokstafvens förgudande deruti, icke vålla andelig död i församlingen, enär bakslafven dödar,, men Anden gör lefvande. (2 Cor. 3: 0.) Hr Lefrén:
Äfven vid denna punkt nödgas jag anhålla om återremiss, på de skäl, som blifvit anförda i Domprosten Björlings reservation.
Det är onödigt att besvära B. o. Ad. med dess uplä sande, då hvar och en säkert känner Betänk:t från första bokstaf ven till den sista.
Äfven jag anser att denna punkt bör återremitteras, emedan de i reservationerna anförda skäl tyckas' tala för en modifikation af Utsk:s förslag.
Jag är motionär i denna fråga, meu Utsk. har afvikit från min motion, och derigenom motverkas ett af de syftemål jag med densamma afsåg.
Utsk. föreslår: »en underd. skrifvelse, derigenom B.
M. täcktes förordna, det må 1 693 års kyrko-handbok begagnas vid barndop, om barnets målsman sådant begär, samt, derest flere så önska, skrifterna! med dem förrättas, och Herrans Nattvard dem tilldelas, jemväl i enlighet med samma handbok.»
För min del anser .jag det vara presteus skyldighet att alltid bifalla en sådan begäran, ehvad en eller flere derom anhålla.
Det kan lika litet försvaras, att i detta afs:de ringakta eller åsidosätta en samvets-önt menniskas betänkligheter, som fieres, och nödga honom att afhålla I)«ii 4 November o. m. 387 sig frän den Heliga Nattvarden, blott derföre att icke någon annan samtidigt önskar begå den.
Sådant blefve en oundviklig följd af Utsk:s förslag; men presterna sjelfva synas icke åsyfta något sådant, då t. o. m. den reservant af PresteSt., som ifrigast yttrat sig mot förslaget i förev:de punkt, säger, att den kristliga kärleken bjuder att i detta hänseende gå samvets ömma kristnas önskningar till mötes, ehuru han anser, att man ieke bör stifta en lag, sorn ålägger såsom skyldighet det, som hvarje rättsinnad prest gör af sig sjelf.
Vore förhållandet verkligen så, att presterna aldrig nekade att begagna gamla handboken, der detta af samvetsskäl begärdes, så hade jag icke väckt denna motion.
Jag har vid föregide
Riksdag närmare utvecklat skälen till densamma, och ber nu endast att få nämna, att orsaken till flere separatistiska församlingars bildande just är den, att presterskapet i denna punkt icke visat nog ömhet om själarne.