Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad jag nu anfört, och med stöd af ett yttrande inom Högsta Domstolen, får jag anhålla om bifall till §:n, sådan den lyder i sitt nuv:de skick.
Hvad angår nyttan eller förmånen af att utse en hufvudredare, och att denna skyldighet skulle vara obligatorisk, så åberopar jag den erfarenhet, som vunnits i alla andra länder, der icke något sådant stadgande finnes.
Jag kan också icke inse att 3:dje mans rätt på minsta sätt kommer i fara, om hufvudredare icke tillsättes, och jag har funnit så många olägenheter af bestämmelser om slikt förmynderskap, som intagas i lagen, att jag på det lifligaste motsätter mig sådana stadganden, hvarhelst de komma i Iråga.
Den siste värde talaren har sagt, att man väl bör gifva individen frihet att göra hvad honom synes bäst, men icke då det rörer 3:dje mans rätt.
Det beror väl på denne 3:dje man sjelf att ingå en affär eller icke med ett rederi.
Dessutom är det uppenbart, att om det icke finnes mer än 2 redare, och dessa vilja gemensamt sköta affärerna, så få de icke detta, utan tvingas att låta den ene ensam öfvertaga dem.
Detta finnér jag högst olämpligt och måste således fortfarande motsätta mig förslaget, så mycket mera, som småfartyg icke kunna bära den kostnad, anställandet af en hufvudredare skulle medföra.
Om det å ena sidan är sannt, att andra länders lagstiftning icke talar om hufvudredare, så förekommer dock i 1847 års förslag till sjölag föreskrift derom, hvadan den således redan en gång varit i fråga att intagas i vår lag.
De fördelar, som deraf följa, hafva af en annan talare blifvit utvecklade; och om man också icke i ordets aldra strängaste mening kan säga att det inverkar på 3:dje mans rätt, så kan man dock säga att det ofta är af väsendtlig nytta för 3:dje man, enär han eljest icke vet till hvilken han har att hålla sig.
Man säger visserligen, att ingen behöfver ingå aftal med ett rederi, som ej har hufvudredare, men ofta kan man icke vid transport af varor eller sig sjelf välja rederi, utan måste man taga det fartyg, som finnes att tillgå.
Om bolagsmännen hafva svårt att finna en hufvudredare, för hvilken de hafva förtroende, så gifver ju lagen dem rätt att inskränka dennes makt.
Den 16 September e. m. 319
För min del får jag anhålla att §:n måtte bifallas, och detta så mycket mera som 6:te och litte §:na, hvilka tala om hufvudredare, redan äro bifallna; dock får jag föreslå en mindre förändring i redaktionen, emedan ett misstag insmugit sig der.
Det heter nemi.: » — hafva två eller llere fått lika röster för lika andelar hvardera — — —», och bör heta: » hafva två eller flere fått röster för lika andelar hvar dera — — —.»
Med denna redaktionsförändring, anhåller jag oin bifall till §:n.
Det ligger utan tvifvel i tendensen af den nuv:de lagstiftningen, angtde industri och näringar, att lemna dem en allt mer utvidgad frihet att utveckla sig, och att bort taga det förmynderskap, som man fordom var så angelägen att pålägga dem.
Jag skulle derföre tro, att det vore att gå i motsatt riktning, om man här stadgade ett tvång för redare i fartyg att sig emellan nödvändigt välja en hufvudredare.
Jag tror dessutom att det ligger i sakens natur, att en styresman måste utses, åtminstone för alla större rederier; det må då lemnäs åt delegarnes skön att besluta, när de finna det vara af behofvet pä kalladt att välja sig en hufvudredare att stå i spetsen för förvaltningen af fartygets angelägenheter.
Det har blifvit sagdt, att detta stadgande skulle vara betryggande för 3:dje mans rätt, enär en hvar, som med rederiet inginge förbindelser, alltid då visste till hvilken han kunde vända sig, för att göra sin talan emot rederiet gällande.
Men då hufvudredaren när som helst kan ombytas, lärer tryggheten i detta hänseende vara af föga värde.
I den Norska sjölagen är det i 5:te §:n lemnadt åt egares af fartyg godtfinnande att välja sig en »bestyrende Reder», och i 459:de §:n af Tyska handelslagen finnes ett likartadt stadgande, så att icke heller der är något tvång att välja en hufvudredare.
Och då detta icke ansetts nödigt hos folk, som idka långt större sjöfart än vi, så kan jag icke inse, hvarföre vi skulle behöfva det nu föreslagna stadgandet.
Då slutligen K.
M. icke funnit skäligt att framställa något förslag i denna syftning, så finner jag deruti ett ytterligare skäl att förena mig med Gr.
Sparre i hans anhållan om återremiss.
Med anledning af Hr v. Ehrenheims yttrande, ber jag få erinra att det beslut, R. o. Ad. fattat ang:de Gfle och tlfle §§:na, der hufvudredare omnämnes, alldeles icke förhin drar en ändring af denna §, så mycket mindre som denna §, sådan den förekommer i K. M:s Propos., icke borttager rättigheten för delegare att välja hufvudredare, fastän den icke ovilkorligen ålägger detsamma.
Jag tror, att om den mening, Gr.
Sparre här framställt, vunne R. o. Ad:s bifall, så vore detta till föga 320 Den 16 September e. m. båtnad för sjöfarten och den trafikerande allmänheten.
Andra bolag äro ju skyldige att välja en styrelse af flere personer, och skilnaden mellan alt denna styrelse utgöres af flere personer eller en enda, kan jag icke inse.
Jag tager mig dessutom friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på hvad Hr af Ström anfört; och, som han häst är i tillfälle att bedömma denna sak, hemtar jag deraf en ytterligare anledning att vidhålla mitt yrkande om bifall till denna §.
Om denna lag angick endast större fartyg, vore detta stadgande kanske icke så orimligt, som det nu förekommer mig.
Men vi måste besinna, att i denna lag är fråga om alla sorter lärtyg, både stora och små.
Åtskilliga strandsittare hafva fartyg, och att nu ålägga dessa att utse hufvud* redare, vore att väl mycket inskränka de friheter, de redan åt njuta i detta afseende.
Jag hemställer till de Hrr, som försvarat detta förslag, om de tagit denna omständighet i öfvervägande.
Då denna fråga först förekom i Utsk:t, var jag af den åsigten att det kunde vara vådligt att frångå K. M:s Propos., och åberopade då detsamma Gr.
Sparre nu anlört.
Men Utsk:ts majoritet yrkade denna förändring, och vid första voteringen gick den igenom.
Andra gången förslaget genomgicks, egde samma förhållande rum, och ledamöterne af Bonde-St. förfäktade med särdeles stor ifver detta nya förslag.
Ett af hufvudskälen, som då framdrogs, var den stora nytta man väntade för de små rederierne af att hafva en hufvudredare, och äfven 3 ledamöter af Borgare-St. instämde häri.
På dessa skäl ansåg jag mig äfven höra gå in pä punkten.
Hvad deremot angår förhållandet i främmande länder, der icke något dylikt stadgande finnes, så tror jag att detta beror på förhållanden, som icke äro tillämpliga här.
Jag anhåller att R. o. Ad. behagade bifalla §:n, med den af Hr von Ehrenheim föreslagna förändringen.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förev:de §:n oförändrad, dels bifall till densamma med uteslutande af ordet »likao framför ordet »röster», och dels återremiss af §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, oell sedermera propos. på §:ns antagande med ofvansagde förändring, då svaren utföllo med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 14.
Hr Olivecrona: 1 det 4:de mom:t af den föredragna §:n förekommer att hufvudredare till- och alsätter befälhafvare, »hvilken Den 16 September e. m. 321 »hvilken i sin tjenst är förbunden att följa den föreskrift hufvudredaren lemnar.»
Jag har noga öfvervigt detta stadgande.
Det skulle tilllägga hufvudredaren en oinskränkt makt, som, oin den missbrukades, såsom all oinskränkt myndighet lätteligen kan, möjligen skulle kunna medföra skada och olägenheter för de öfrige delegarne i fartyget.
Vid granskningen i Högsta
Domstolen var det också 4 af dess ledamöter, som ansågo det tillbörligt att rederiet egde denna makt, och icke hulvudredaren ensam.
Det är nemi. ingalunda likgiltigt, hvilken person som förer rederiets fartyg, ty på befälhafvarens skicklighet, vaksamhet och punktlighet beror till stor del utgången af de resor han företager.
Det kan tänkas, att hufvudredaren vill gynna någon och antager honom till befälhafvare, ehuru han icke är vuxen denna plats.
Men då befälhafvaren skall anförtros rederiets fartyg och inventarier, och det således gäller gemensam egendom, är det äfven billigt att de öfrige delegarne i fartyget få hafva sin röst med i valet om den person, i hvars händer de vilja anförtro sitt gods. 1 den ofta åberopade Norska sjölagen finnes äfven i 9:de §:n ett dylikt stadgande, som sifver delegarne rätt att till- och afsätta befälhafvare, och ej hufvudredaren allena denna makten; och just i denna omständighet ligger den största trygghet lör dem alla att få en fullt pålitlig och skicklig person att föra rederiets fartyg.
Jag tager mig således friheten hemställa, att R. o. Ad. ville antaga §:ns öfrige mom:r, men att 4:de mom:t förändras och ställes i öfverensstämmelse med Hr Carlsons reservation, så lydande: »Rederiet till- och afsätter befälhafvaren, hvilken i sin tjenst är förbunden att följa den föreskrift rederiet lemnar.»
De olägenheter, Hr Olivecrona framställt mot detta morn., kan jag ingalunda finna befogade.
Jag ber nemi. få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att 16:de §:n niedgifver rederi rätt att inskränka hufvudredares makt, och anhåller således att 14:de §:n måtte antagas oförändrad.
Som jag är fiirekommen af Hr Rabenius, vill jag endast nämna, att på sätt den af Ilr Olivecrona åberopade reservationen utvisar, har frågan varit föremål för öfverläggning inom Utsk:t, och man har ingalunda förbisett de svårigheter, som kunna uppkomma derigenom att huvudredare tillsätter skeppare.
Men då man, på grund af 16:de §:n, kan inskränka denna makt, tror jag icke det kan vara någon våda vid att lägga densamma i Imfvudredarens hand.
Som en anledning till detta stadgande kan äfven anföras, att sådana omständigheter ofta kunna förekomma, som fordra 11. VI. 21 3V2 Den 16 September e. m. särdeles skyndsamhet, oell då blir det svårt för hufvudredare att hinna sammankalla delegarne.
Jag anhåller om propos. på bifall till §:n.
Ilr Olivecrona:
Då jag fiirra gången bade ordet, yttrade jag mig i den riktningen, alt det skulle öfverlemnas åt samtlige redare i fartyg alt utse befälhafvare, men icke åt hufvud* redaren.
Men om man jemnför samma § med den följande 24:de, som handlar om befälhalvares antagande, så vöre det kanske rättast att låta hela delta moni. uteå, då man lätt i den 24:de §:n kan göra det tillag!.’, sorn synes erforderligt.
Jag lår således anhålla att it. o. Ad. ville bifalla 14:de §:n, med uteslutande af 4'de mom:t.
Sedan öfverlägcningen ansetts härmed slutad, samt flr Gr. o. Landtm, upptavit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förevnie §:n oförändrad och dels bifall lill densamma med uteslutande al 4:de monut.
Iramstiilhle llr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till §:n oförändrad, och då dervid svarades mångå ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 15 och 16.
Biföllos. * § 17. Gr.
Het stadgande, som förekommer i lista afdelningen af (leirna §, synes mig så öfverflödigt, att jag icke kan förstå huru det kunnat komma i fråga att insätta eli sådan bestämmelse, sorn att »l förhållandet till rederiet vare hufvudredare förpligta*! att för sin befattning iakttaga de gränser, som rederiet genom särskilda föreskrifter stadgat.»
Jag kan. soln sagdt är, icke begripa hvad hela detta stadgande vill säga eller hvad det har här att göra.
Den sednare delen deremot är lätt alt förstå.
I den syltning, jag nu omnämnt, får jag anhålla om återremiss al §:n.
Ilr Rabenius: 1 delta hänseende tager jag mig friheten åberopa 432:dra Art. i Tyska sjölagen, hvars lydelse i det närmaste öfverensstämmer med denna §.
Det må val vara, att den siste värde talaren finner delta stadgande öfverflödigt — det vill jag icke bestrida; — men detta stadgande har tillkommit på den grund, att åtskillige ganska utmärkte rättslärde ansett hiifvudredarens makt blifva allt för stor, utan denna inskränkning.
Så blir väl äfven förhållandet här, och derföre får jag auhålla om bifall lill §:n.
Den 16 September e. m. 323 Gr.
Sparre: .la? liar visst icke förbisett den § i den Tyska lagen, hvarifrån denna är iifversatt, oell jag liar deri funnit ett nytt bevis på den vidlyftighet oell omständlighet, som vidlåder allt hvad Tyskarne skrifva.
Men hvarföre vi här, som undvika denna vidlyftighet, skulle taga Tyskarne till mönster, det kan jag icke inse, ty då delta stadgande är onödigt och t. o. m. olämpligt, så vet jag icke hvad det har här att göra.
Läser man 16:de §:n, så säger den: »Ilar rederiet genom särskild föreskrift inskränkt den rätt hiifvudredaren, enligt § 14, tillkommer, elc.»
Och då fråga var om 14:de §:n, har den siste värde talaren sjelf åheropat denna 16:de § som bevis på att hiifvudredaren kan inskränkas i sin befattning.
Jag fortfar i mitt torra yrkande.
Jas måste bekänna att, då jag först såg denna §, var jag af Gr.
Sparres mening, och jag iror än i denna stund att det icke skulle göra någon skada, om detta stadgande uteslöts.
Men sedan jag iuhemtat att flere personer ansett nödigt att intaga detsamma, och t. o. m. K.
M. gjort förslag i samma riktning, får jag anhålla att II. o. Ad. ville bifalla §:n, sällan den lyder, så mycket mera som ingen olägenhet gerna kan uppkomma af densamma.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den fdrev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och då dervid svarades mångå ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 18.
Bifölls. § 19- Gr.
Att säga att hulvudredaren är ansvarig för all den skada, som timat, så vida den kunnat förutses, är ett alldeles märkvärdigt stadgande.
Hvilken skada som helst kan förutses, och då borde det väl stått »som med väldig omtänksamhet kunnat förutses.»
Då man så ofta åheropat Tyska lagen, förvånar det mig alt man icke äfven iakttagit densamma här, ty den säger att hiifvudredaren »skall använda all omsorg ctc.», ty han är ansvarig för all skada, som timat och lätt kunnat lörutses.
Jag tror således att detta stadgande är olämpligt.
Och om man jeinför detsamma med hvad som säges i moliverna tili lagen, så står der att hiifvudredares förhållande till sina medredare bör vara detsamma, som ombudsmannens till sin hufvudman.
Om man nu slår upp Lagboken och läser 15:de 324 Den 10 September e. m. kap:t Rältcgångs-balken samt 18:de kap:t Hamlpls-balken, så finner man att larens stadgande om ombudsmans ansvarighet är af helt annan beskaffenhet.
Och som den bär löljda grundsatsen således icke öfverensstammer med allmänna lagens, får jag anhålla om återremisS af §:n, på det Utsk:t må kunna taga i öfvervägande hvad jag nu yttrat.
IIr Rabenius:
Jag tror att §:n med sin nuv:de lydelse icke medför den våda, Gr.
Sparre lörespeglat
Deremot anser jag, att den just genom den förändring i ordalydelsen, som Gr.
Sparre föreslagit, skulle kunna blifva föremål för en helt annan tolkning, och får delöre anhålla om bifall till densamma i sitt nuv:de skick.
Sedan öfverläggningen ansptfs härmed slutad, samt TTr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återrerniss af dim lörevnle §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propus, på bifall till densamma, och då dervid svarades många ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 20 och 21.
Rilöllos. § 22.
Detta stadgande är efter min öfvertygelse af den aldra vådligaste natur.
Om en delegare i fartyg finner sig missnöjd med det sält, hvarpå fartygets angelägenheter förvaltas, så bör han väl stämma hufvudredaren till domstol.
Men här omtalas icke något sådant.
Det står blott att domstol skall ega rätt förordna om lärtygets försäljning.
I bolagsreglor i allmänhet, och synnerligen då dessa angå fartyg, är man särdeles varsam dermed, alt icke en minoritet i en hastig vändning skall kunna omintetgöra hela företaget.
Ilär åter kan på anmälan af en enda delegare, domstol besluta om fartygets försäljning och bolagets upplösning.
Att öfverlemna denna fråga till domstols afgörande synes mig alldeles olämpligt; ty dPt är endast en tvist emellan delegare, domstol skulle hafva alt slita.
Det kan visserligen invändas mot mig, att jag förut citerat Norska lagen som mönster, och en motsvarande § finnes verkligen der; men jas: måste dock vidblifva min nu yltrade åsigt, och anhåller derlöre om återrerniss af §:n.
Hr von Ehren heim:
Det förhåller sig verkeligen som Gr.
Sparre sagt, att denna § är herntad ur den Norska lagen.
Ilr Grin, som föröfrigt framhållit den Norska lagens föreskrifter, har dock förklarat att han i detta fall icke vill gifva denna lag något vitsord, men lyckligtvis behofves det ej heller, ty §:n Den 16 September e. m. 325 försvarar sig sjelf.
Det kan nemi. hämla att ett fartygs angelägenheter skötas på det sätt att majoriteten deraf har en betydlig indirekt nytta, under det att den direkta vinsten af fartyget, deraf alla skulle hafva del, är ringa eller ingen.
Ett fartyg kan t. ex. uppehålla en kommunikation, som är af sliirsta vigt för majoriteten, men deraf ingen vinst lör sjelfva fartyget uppstår.
1 sådant läll är det af vigt att någon möjlighet finnes för minoriteten att blifva sina andelar i fartyget qvitt, och någon lära för missbruk af den i §:n anvisade utväg finnes ej heller, då minoriteten skall visa, bland annat, att enskildta andelar i fartyget ej kunna utan betydlig förlust försäljas, en bevisning, som majoriteten alltid kan möta med att erbjuda ett rimligt pris för minoritetens andelar.
Förgäfves söker jag i hela §:n ett enda ord, som talar mot missbruk.
Det kan ju hämla, att de öfrige delegarne icke äro beredde att inköpa en delegares lott, om han är missnöjd, men det bör väl icke föranleda dertill, att domstol skall besluta om fartygets försäljning och bolagets upplösning. 1 den Tyska lagen har jag icke heller kunnat linna ett motsvarande stadgande, och fortfar i mitt yrkande.
Det är en obestridlig sanning, att den princip, som här är uttalad, icke i allmänhet här i landet är tillämplig på bolag.
Det är här lemnadt åt en delegare att göra sig fri från ett bolag mot de öfriges bestridande; ett stadgande, som visserligen icke finnes i andra bolagsreglor, men som man dock, med afseende på de förhållanden, som ega rum med rederi-bolag, ansett sig böra införa.
Icke kan man väl heller tänka sig, att en domstol upplöser bolaget derföre, att en delegare, som har (> proc., vill hafva 7, utan det måste vara af helt andra anledningar, hvilka säkerligen af domstol noga pröfvas.
Jag anhåller att §:n måtte bifallas, sådan den är.
Jag ber att mot den siste värde talaren få anmärka, att jag alldeles icke åberopat främmande lagar, utan att jag tvärtom sagt, att ehuru jag förutsåg att jag skulle mötas med den invändningen, att den Norska lagen liar detta stadgande, så finner jag detsamma olämpligt, och det är på denna olämplighet jag stödt hela mitt anförande, ty det är obestridligt att i hela läran om bolag icke förekommer något med detta jemförligt stadgande.
Tvärtom fordrar ett bolags upplösning en majoritet, som är slörre än halfva antalel, just för alt icke en hastig upplösning skall medföra slörre förluster.
Genom detta stadgande deremot kan bolaget upplösas mot flertalets vilja, på en enda delegares yrkande.
Domstolen kan dessutom icke alltid vara i tillfälle att bedöma uödvändigheten 326
Den 16 September e. m. af bolagets upplösning, och då äro alla de öfrige delegarne beroende af en endas vilja eller nyck.
Jag vill endast nämna, alt§:n stadgar att fartyget först skall på auktion lörsäljas, örn enskilda andelar ej utan betydlig lörlust kunna a lytt ras.
Det står ju de öfrige delegarne fritt att inlösa lotten, och då kommer ingen upplösning i fråsa.
Det är blott om de icke vilja köpa den, eller om försäljning af enskild andel ej utan förlust kan ske, sorn försäljning skall ega rum.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förevule §:n, framställde 11 r Gr. o. Landtm, propos. pä bifall lill densamma och, då dervid svarades mångå ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Rubriken till §§ 1—22.
Godkändes. §§ 23—29.
Bilöllos. § 30.
Jag ber blott få göra den anmärkningen att här, enligt Utsk:ts redaktion, står, alt Gudstjenst skall hållas på helgedagar, och sedan står det, alt arbete icke får ega rum på sön- och helgedagar.
Då dessa ord stå omedelbart efter hvarandra, kunde man tro alt Gudstjenst icke skulle hållas på söndagar, men arbete tillåtas hvarken på sön- eller helgedagar.
Då R. o. Ad. likväl icke tyckes vilja fästa något afseende vid de fel i redaktionen, som förekomma i denna lag, så torde det icke heller tjena någonting till att framställa något yrkande om rättelse häruti.
Leijon
Imf vud:
Hvad aneår uttrycket »sön- och helgedagar», så har det äfven inom Utsk:t blifvit anmärkt, att på somliga ställen står på delta sätt, på andra ställen namnes endast »helgedagar».
Jag var af den mening, alt man öfverallt borde begagna samma uttryck, meri detta lyckades aldrig utan votering, och det syntes onödigt vidare upptaga tiden dermed.
Jag anser mig nu böra anhålla alt §:n måtte bilallas, med uteslutande af orden »sön- och» på sista raden.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit det derunder gjorda yrkande, att §:n måtte Den 16 September e. m. 327 antagas med uteslutande af orden: »sön- oell» på sista radon, framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall t II §:n utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på dess antagande med ofvansagde förändring, hvilken propos. med ja besvarades. §§ 31-32.
Genom det af Utsk:t i lista raden af denna § gjorda utbyte af ordet »andra» mot »adägsnare,» tiar en utsträckning af den i K. åhs förslag afseddn skyldighet för fartygsbefälhafvare att föra skeppsdagliok blifvit gjord.
M:s liirslag synes nemi. vara afsedt alt befrielse från alt föra dagbok skulle vara medgifven icke allenast vid fart på de af Utsk:t upptagne hamnar, utan älven på Kyska och Tyska Ostcrsjöhamnar.
1 öfverensstämmelse med hvad Gr.
Cronstedt i sin reservation yttrat, anser jag ock alt befrielse från dagboks förande kan lika väl ega rum vid fart på sistnämnda hamnar, som på Danska hamnar i Östersjön, och jag finner så mycket mindre skäl att utsträcka ifrågavule skyldighet, som de anteckningar, hvilka enligt bestämmelserna i denna § skola i skeppsdagboken göras, synas vara af väl stor omfattning, och Svenska sjöfarten på närmaste farvatten icke bör underkastas ett så vidsträckt betungande.
Utsk:t har icke för denna förändring uppgifvit annat skäl än att l!tsk:t funnit ordet »andra» lämpligare än »adägsnare».
Dermed alses sannolikt alt uttrycket »adägsnare» orter, än Danska m. d. hamnar, är något obestämdt.
Della förhållande kan visserligen icke bestridas, men synes mig böra aflijdpas genom en sådan förändrad redaktion, som icke föranleder någon rubbning af hvad med stadgandet åsyftats.
Jag får derföre vördsamt anhålla, att denna § måtte återremitteras för alt i nu omliirmälda hänseende bringas i öfverensstämmelse med K. M:s förslag. II.
Exc. IIr Frih. De Geer:
Afven mig vill det synas, som det utan fara kunde tillåtas lärtyg, hvilka gå på andra, än här i Utsk:ts förslag nämnda Ostcrsjöhamnar, att befrias från skyldigheten att föra skeppsdagbok, då man utsträckt denna befrielse lill dem, sorn gå på en del af Nordsjön eller Kattegatt; och K. M:s Propos. medgifver en sådan tolkning, äfven, om ordalagen i delta afseende icke äro fullt tydliga.
Jag förenar mig derföre med Hr af Ström i anhållan att §:n måtte återremitteras.
Vid behandlingen af ifrågav:de § inom Utsk:t, tillhörde jag icke den majoritet, som beslutade 328 Den 16 September e. m. dpnna förändring, utan var af den mening att man borde bibehålla stadgandet i K. M:s Propos.
Jag vill således icke motsätta mig den begärda återremissen.
Sedan öfverläpgningen ansetts härmed slutad, framställdes först propos. på bifall lill den fiirev:de §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 34-37. liilöllos. § 38.
Den sista meningen här: »Sålunda afgifven sjöförklaring utgör icke hinder för mothevisnings åstadkommande, » är alldeles öfverflödig, ty derom kan ingen tvekan uppstå.