Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att i flera år varit beröfvad sina både kropps- och själskrafter, i följd af ett slaganfall – dog min man.
Jag blef fri, men hvarför skulle jag lefva!!
Jag hade förlorat tron på allt, som gör lifvet kärt, och jag stod ensam, på ålderdomens brädd, omgifven blott af mörka och bittra minnen.
Så kände jag ännu för få dagar sedan, då jag erhöll en skrifvelse från närvarande kommendanten på K ...
Innelykt låg ett oförsegladt bref, som han sade att man funnit i en låda, dit min man brukade nedkasta gamla bref och papper utan vigt och värde.
– Och detta bref ... o! hur har det ej förvandlat mitt hjerta och min framtid!
Detta bref var skrifvet af min man, tydligen straxt innan han fick sitt svåra slaganfall, och dess med osäker hand skrifna ord säga mig att det saknade barnet ännu lefver och hänvisa mig för vidare upplysning till en viss sergeant Rönn i Bergen; – brefvet synes här vara afbrutet i följd af ett plötsligt illamående.
Jag var händelsevis borta från mitt hem denna dag.
När jag kom hem fann jag min man mållös och nästan liflös.
Lifvet återkallades väl, i följd af trägna bemödanden, men medvetandet förblef dunkelt och halfva kroppen lam; – så lefde han i flera års tid.
Under ett ögonblick af klarhet, som vaknade hos honom kort före hans död, är jag öfvertygad att han ville yppa för mig förhållandet med gossen, eller tillvaron af det nyssnämda brefvet, men döden hindrade honom!...
Huru detta bref blef kastadt bland de gamla papperen förstår jag ej; – kanske skedde det af min mans egen hand, i den stund af sinnesrubbning under hvilken brefvet slutade – allt nog försynens hand bevarade det från förstörelse och lät det komma till mig!...
«Ni vet nu anledningen till min hastiga resa.
Och om den för mig skulle stanna här – om jag aldrig skall vinna mitt lifs högsta önskan och sista hopp, om jag aldrig får återse min systers son och sjelf i hans händer lemna hvad, som blef honom med orätt fråntaget – så hör min bön, min högtidliga uppmaning!
Uppsök, när ni det kan, i Bergen den person jag nämnt, och hvars adress ni vidare finner på detta papper; säg honom att jag i min sista stund uppdragit er att handla i mitt ställe, – spara icke penningar om de behöfvas, lofva, hota, – men utforska hvar min systerson befinner sig!
Och sedan – gå till honom; bär till honom fram min sista kärleksfulla helsning; lemna honom detta; – det är mitt testamente, och det skall sätta honom i besittning af allt hvad jag äger, hvilket egentligen är hans mors förmögenhet, ty min egen är nästan förstörd.
Säg honom att sorgen öfver honom har tärt mitt lif, bed honom, om han har mitt minne kärt, att ......
Hvad gör ni? hvarföre fattar ni så min hand ....
ni gråter!«....
«Säg mig«... framstammade Harald, med en röst nästan qväfd af sinnesrörelse, bar detta barn på ett band kring sin hals, ett litet kors af jern; ... ett vingadt cherubims-hufvud i dess midt?«...
«Från hans moders bröst flyttade jag detta kors på hans!«
«Och här ... här hvilar det ännu!« utropade Harald i det han lät fru Astrids hand fatta det lilla, vid hans hals hängande korset.
Hvilka minnen vakna nu!
Ja, det måste vara så!
Jag kan ej tveka ....
ni är mina barnaårs första vårdarinna, min mors syster!«...
Ett rop af obeskriflig rörelse afbröt Harald. «Gode Gud!« utropade fru Astrid, «ni skulle vara!«
«Er systers son, det barn ni sörjt.
I denna stund känner jag igen mig sjelf och er!«
«Och jag .... er röst, Harald har ofta förefallit mig underligt bekant.
I denna stund tycker jag mig igenkänna er faders stämma.
Ack, tala, tala! för Guds skull, upplys mig, gör mig viss;....
ni ger mig då mer än lifvet!«
«Hvad skall jag säga?« – fortfor Harald, i häftig spänning och oro; – mycket är mig sjelf oklart ... obegripligt.
Men er berättelse har i denna stund uppkallat hos mig minnen, intryck, som göra mig viss att jag ej bedrager er och mig.
Jag kommer i denna stund fullkomligt klart ihåg huru jag, som barn, en dag åkte kälke på en backe utom fästningen, och huru jag der tilltalades af den mig bekante sergeanten Rönn (men hvars namn ända till denna stund alldeles undfallit mig) som bad mig komma upp i sin släda och göra en lustfärd.
Jag begärte icke bättre och steg uti.
Jag minnes äfven nu mycket väl, att min hatt då blåste af mig, att jag ville återhemta den, men hindrades derifrån af sergeanten, som kastade en kappa omkring mig och körde af i hvinande fart.
Och lång blef den lustfärden; – men från denna stund fördunklas mina minnen och jag ser tillbaka i denna tid, som i en mörk natt, hvilken en och annan blixt för ögonblick upplyser.
Troligen föll jag då i den svåra sjukdom, som länge efteråt hämmade min utveckling.
Som en dröm minnes jag, att jag ville hem till min mor, men att mina rop tystades af sergeanten, först med goda ord, sedan med hotelser.
Jag minnes svagt, att jag en tid fann mig i ett fult, otrefligt hem, der stygga menniskor bemötte mig med hårdhet, och jag längtade att dö.
– – Så kommer, likt ett solsken, intrycket af ett annat hem, af klar himmel, ren luft, gröna ängar och af vänliga, milda menniskor, som med oändlig ömhet vårdade sig om det sjuka och svaga barn jag då var.
Detta hem var Alettes, och hennes förträffliga föräldrar, efter att ha återkallat mig till lifvet, adopterade mig som son.
Mina nya förhållanden blefvo mig oändeligen kära, jag fann mig lycklig, min sjukdom och långa efterföljande svaghet hade nästan alldeles utplånat hågkomsten af det förflutna; jag hade glömt namn på menniskor och ställen; men aldrig glömde jag dock mina barnaårs första, moderliga vårdarinna.
Som en skön och helig bild har hon följt mig genom lifvet, ehuru hon under årens lopp liksom gömde sig i allt tätare slöjor.
Som äldre begärde jag och erhöll af min fosterfader upplysning om mitt upptagande i hans hus.
Jag fick då veta att han en dag, i affärer hade besökt herr K. i Christiansand, och hade hos honom sett ett ytterligt svagt och blekt barn, som satt i solskenet på golfvet.
Barnet begynte gråta, men tystnade i förskräckelse då herr K. röt emot detsamma och hotade det med «mörka rummet!«
Upprörd öfver detta förfarande frågade min välgörare hvem gossen tillhörde och fick till svar att han var ett fattigt barn, utan anhöriga och som af barmhertighet blifvit upptaget och satt i K..s vård.
Alettes far beslöt genast, att, kosta hvad det ville, taga barnet ur denna vård, och erbjöd sig att taga gossen till sig, för att försöka verkan af landtluften på hans helsa.
Det var sålunda jag kom i den familj jag sedan kallat min egen.
Några upplysningar öfver mina föräldrar och öfver mitt rätta förhållande till herr K. kunde jag ej vinna.
K. dog få veckor efter min flyttning från hans hus, och hans hustru var, eller låtsade vara alldeles okunnig i allt, som rörde mig.
Men mina förträffliga fosterföräldrar läto mig aldrig sakna att ej hafva egna anhöriga.
De gjorde ingen skilnad emellan mig och deras eget barn, och Alette blef för mig den ömmaste, bästa syster.
Döden ryckte ifrån oss dessa älskade stöd; för två år sedan dog Alettes far; Alette flyttade till nära slägtingar, för att en tid derefter gifva sin hand åt en man hon länge älskat, och jag ville genom resor söka förströ den känsla af ödslighet, som grep in i min själ.
Det var i denna stund, händelsen, eller rättare, försynen, förde mig till er.
Beundran och ett interesse hvars makt jag ej kan beskrifva, drog mig till er; – kanske verkade äfven, mig ovetande, dunkla, ljufva barndomsminnen.
I denna stund ha de uppgått i klarhet.
Jag tycker mig nu åter flyttad i gosseåren, då jag kallade er min mor och älskade er ända till dyrkan, och nu«.... och med passionerad ömhet omfattade Harald fru Astrids händer, i det han framstammade – «nu, – hvad säger ert hjerta?
... kan ni tro dessa dunkla minnen ... denna berättelse utan alla bevis?
– Får jag åter kalla er min moder?
Kan ni, vill ni upptaga mig som son?!«
«Om jag det vill?...
Känn dessa glädjetårar!
Jag har ej gjutit många sådana på jorden.
Jag kan ej tvifla;... jag tror ... jag är lycklig!... du är min systers son, mitt barn,... jag har dig åter!
Men ack! har jag återfunnit dig, blott för att se dig dö, dö här, för min skull?
Är jag då född till din olycka?
Denna stund är bitter!«
«Men ljuf också!« utbrast Harald med värma, «vi ha återfunnit hvarandra, vi äro förenade!«
«För att dö!«
«Räddning är möjlig ännu!«
«Blott genom ett underverk!«
«Underligare ting låter försynen ske; vi ha ju nyligen haft bevis derpå!« sade Harald i mildt erinrande ton.
«Du har rätt, Harald! men jag har varit så olycklig!
Jag har svårt att tro på lyckliga under!
Men i alla fall, Gud vare låfvad för denna stund och ske hans vilja!«
«Den ske!« upprepade Harald sakta men med manlig fattning.
Och båda tystnade utmattade, och allt var i djupt mörker omkring dem, ty månen var nedgången, och snön föll tätt.
De tycktes vara lefvande begrafna.
Men frälsningens under var dock nära.
Det glimmade ljus, det hördes röster ute i snööknen.
«Susanna!« utropade på en gång fru Astrid och Harald, «Susanna, vår räddande engel!«
Och det var Susanna, som med ett brinnande bloss i handen störtade in i det mörka hvalfvet.
Det strålade på en gång som af millioner diamanter.
Några af dessa tindrade i menniskoögon.
«Ni äro frälsta, gudskelof!« utropade Susanna.
«Här äro goda, starka menniskor, som skola hjelpa oss.
Snön faller tätt!«
Flera bönder bärande facklor och tvenne bårar syntes nu.
Och fru Astrid och Harald lades på hvar sin bår, betäckt med mjuka fårskinn.
«Susanna!« sade fru Astrid, «kom och hvila dig här, bredvid mig!«
«Nej!« svarade Susanna höjande sitt bloss, «jag skall gå förut och lysa.
Jag är stark!«
Men en underlig känsla lät henne plötsligen känna, som om hjertat ville sjunka, och hennes knän svigtade.
Ännu stod hon upprätt en stund, och gjorde ett steg för att gå, då kände hon sitt bröst liksom sammandragas.
Hon föll ned på sina knän och blosset sjönk ur hennes hand.
«Hulda!« hviskade det inom henne, min lilla älskling ..... farväl!«
«Susanna!
Store Gud!« utropade nu på en gång tvenne röster och starka af förskräckelse och fruktan sprungo fru Astrid och Harald upp och omfattade Susanna.
Hon signade ned mer och mer.
Hon fattade sin matmoders och Haralds händer och sade med stor möda, innerligt bedjande:
«Min lilla Hulda!
Den faderlösa .... moderlösa!...
Tänk på henne!«
«Susanna, mitt goda, kära barn!« utropade fru Astrid; «du skall ej, du får ej nu dö!«
Och för första gången föll en stråle af ångestfull kärlek ur hennes mörka ögon på den unga, tillgifna flickan.
Och det var första gången Susanna njöt en sådan blick, och hon såg upp så glad, som om hon sett i öppna himmelen.
«O Harald!« sade nu Susanna i det hon såg på honom med outsäglig innerlighet och klarhet, «jag vet det, jag kunde ej göra er lycklig i lifvet, men – jag tackar Gud att jag får dö för er.
Nu ... nu försmå ej min kärlek!
«.... och fattande hans och sin matmoders händer, tryckte hon dem mot sitt bröst sägande med slocknande röst:
«Förlåten mig mina fel för – min kärleks skull!«
En lätt ryckning flög genom hennes kropp, hufvudet sjönk mot bröstet.
Utan tecken till lif lades Susanna bredvid sin fru, som höll henne i sina armar och badade med tårar det unga, förbleknade ansigtet.
Uppwaknandet.
«Jeg vaagnede da Livet Seier vandt,
Og min Tilværelse i Afmagt fandt.
De Elskte da Jeg ved mit Leie saae –
Rein.
Månader gingo om, och lifvet var för Susanna blott en vild, orolig dröm.
I feberyrselns fantasier genomlefde hon åter intrycken på fjellresan, men i mörkare färger.
Hon såg «de underjordiske« i förskräckliga skepnader rasa omkring i snö-öknen och viljande qväfva henne under högar af snö och is, som de kastade öfver henne.
Susanna kämpade med förtviflad ansträngning mot dem, ty hon visste att om hon föll, skulle värnet vara borta för de menniskor hon älskade och de underjordiske skulle få makt med dem; och hvar snöklump som trollen kastade på henne, kastade hon tillbaka på dem.
Slutligen begärte de underjordiske att parlamentera, och lofvade henne att om hon godvilligt skulle komma med dem, så skulle de låta hennes vänner vara i fred, ja, äfven tillskynda dem lycka och rikedomar.
Då stred Susanna ej längre, och begråtande den sköna himlen och jorden med dess gröna dalar och älskade menniskor, dem hon ej mer skulle se, lät hon sig stum neddragas af trollen, i deras underjordiska boningar och erfor derunder outsägliga qval.
Dock var hon tillfreds att lida för dem hon älskade, och ur det mörka, kalla djup der hon var dömd att vistas, uppsände hon de mest kärleksfulla, rörande farväl till sin Hulda, sin matmoder, till Harald och Alette, yppande derunder, sig sjelf ovetande, alla sitt hjertas tysta strider och qval.
En dag tycktes det henne att hon redan i hundra år hade bodt i de underjordiskas verld, och hon var nu i deras kyrka, ty hennes tid var ute, och hon skulle dö, och i döden (det visste hon,) skulle hon undkomma fjell-andarnes makt.
Men hon kunde ej känna glädje deröfver, så matt var hennes hjerta, så utkylt hennes bröst.
Hon låg utsträckt på ett stengolf, och öfver henne hvälfde sig ett tak af is.
Det var hennes grafhvalf, och här skulle hon dö.
Och småningom domnade alla tankar och känslor, alla plågor veko, och det kom en sömn så djup, men så ljuf och stilla, och Susanna, som derunder dock bibehöll medvetande, tyckte döden vara en god hvila och önskade icke att vakna.
Men då syntes det henne att grafhvalfvets dörr gick upp, och hon såg ett ljus såsom af solsken; – – någon nalkades henne och vidrörde hennes läppar med en flamma, en flamma, såsom af lif.
Då pickade hjertat hastigare, blodet strömmade varmt genom hennes ådror, och hon såg opp och såg en qvinlig gestalt stå vid hennes hufvudgärd, som böjde sig öfver henne med en blick full af kärlek och förbarmande.
Den blicken, den sköna, lifgifvande blicken tyckte Susanna sig ha sett en gång förr, och ju längre hon såg på gestaltens ansigte, ju bättre tyckte hon sig igenkänna bekanta drag – sin matmoders ädla och älskade anletsdrag.
Men hon såg yngre och skönare ut än förr.
Vid sina fötter såg hon törnrosor stå, och solen sken på dessa; allt förekom henne så vackert, så underbart, att hon ovilkorligen framhviskade:
«Äro vi nu i himlen?«
«På jorden ännu!« svarade en röst full af ömhet, «du skall lefva der för dem, som älska dig,«
«Ack!
Hvem älskar mig?« sade Susanna svagt och modlöst.
«Jag!« svarade rösten, «jag och flera!
Men var lugn och stilla, – en moder vakar öfver dig.«
Och Susanna förblef lugn och stilla, och öfverlemnade sig i sitt stora svaghetstillstånd med tacksam hängifvenhet till den moderliga vårdarinnan.
Fru Astrids närvaro, blotta ljudet af hennes sakta steg, blotta åsynen af hennes skugga ingaf Susanna välgörande känslor; allt hvad hon emottog af hennes händer var henne behagligt och hälsosamt.
Det uppstod emellan dem båda ett förhållande fullt af ljufhet.
Fru Astrid, som såg den unga flickan liksom födas på nytt under sina händer, fattade för henne en tillgifvenhet, som öfverraskade henne sjelf i det samma, som den gjorde henne lycklig.
Den starka, friska Susanna hade stått för långt från henne; den svaga, och i sin svaghet så barnsligt älskande smög sig in i hennes hjerta, och hon kände dervid sitt hjerta liksom blomma på nytt.
Så är verkan af all sann tillgifvenhet, all ren kärlek, och det vid alla lifvets åldrar, ty kärlek är hjertats och lifvets sommar.
Så fort krafter och klart minne åter vaknade hos Susanna, bad hon att få veta om alla deras öden, som varit med på fjellresan.
Med förvåning och glädje fick hon då höra huru fru Astrid i Harald återfunnit sin systerson och huru derigenom mycket mörker vikit från hennes lif.
Genom sergeant
Rönn och de efterforskningar hans uppgifter gåfvo anledning till, hade man inom kort erhållit fullkomlig klarhet i hvad som angick Haralds barndomshändelser.
Man fick då veta, att herr K. varit en af öfverste Hjelms förtrogna, och af nog usel karakter att för pengar ingå i öfverstens planer och åtaga sig Harald, för att låta honom småningom glömma förra förhållanden.
Sjukdom kom häruti den hårda behandlingen till hjelp, och efter några månaders vistande i K...s hus fann denne det stackars barnet så förslöadt att han trodde sig utan fruktan för hemlighetens förrådande kunna gifva vika för herr Bergmans anmaningar och öfverlemna till honom ett barn, hvars dagliga åsyn dock var honom en plåga.
Men vi återvända till det närvarande.
Harald hade efter fjellresan och under skicklig läkarevård i Bergen snart blifvit återställd till helsan.
Efter att ha bivistat
Alettes bröllop hade han rest utrikes, men skulle under loppet af sommaren återkomma till Semb, der han skulle bosätta sig och lefva för den älskade slägtinge han återfunnit.
Vägvisaren, den gamla, redliga Hallingbonden hade funnit sin död på fjellet.
Hans sonson gret vid hans lik, halfdöd sjelf af köld och hunger, när folk från dalarne, sända af fru Astrid och Harald, lyckades att genom snömassorna bana sig väg till Björöjsätern och frälsa honom.
Susanna offrade den gamle en uppriktig tår, men kände sjelf en hemlig saknad att ej ha fått dö som han.
Hon såg emot framtiden med oro.
Men när hon åter kunde gå uppe, när fru Astrid förde henne ut med sig att åka, och hon kände vårluften och såg hafvet och den klara himmelen öfver de höga fjellen och de gröna trädgårdarne vid deras fötter, då vaknade hon lifligt till känslan af jordens och lifvets skönhet.
Och hon betraktade med beundran och nöje de nya föremål, som omgåfvo henne, så väl de storartade naturgestalterna, som lifvet och de omvexlande scenerna i staden, ty Susanna befann sig i det lifliga och präktigt belägna Bergen, Norges största handelsstad, Hollbergs, Dahls, Ole Bulls födelseort.
Likväl skulle hon snart skiljas vid allt detta, och, hvad svårare var, skiljas vid sin dyrkade matmoder; ty Susanna hade fast beslutat att icke mera återse Harald.
Blygselns rodnad betäckte hennes kinder, då hon kom ihåg sin bekännelse på fjellet, i den stund hon trodde sig dö, och hon kände att de icke kunde härefter mötas, ännu mindre lefva inom samma hus, utan plågsam förlägenhet å ömse sidor.
Hon ville derföre icke mera återvända till Semb, utan så fort hennes krafter tilläto det, sjöledes ifrån Bergen resa till Sverige, till sin fädernestad igen, och der, vid sin lilla älsklings bröst, söka läka sitt eget hjerta och hemta nya krafter att lefva och arbeta.
Men det var icke lätt för stackars Susanna att komma fram med detta beslut för sin fru.
Hon darrade häftigt dervid, och kunde icke återhålla sina tårar.
Det var på en gång lugnande och störande för hennes känslor, då fru Astrid, efter att i stillhet ha lyssnat till Susanna, svarade med mycket lugn:
«Du är fri, Susanna, att handla som du finner det bäst, men om tre à fyra månader (så länge ännu uppehålla mig mina affärer här) – om några månader reser jag åter till Semb, och det skulle vara mig svårt att på resan undvara dig!«
«Då följer jag med dit!« svarade Susanna, glad att hon behöfdes, «men sedan ....«
«Sedan,« återtog öfverstinnan, «om du ännu då vill lemna mig, skall jag sörja för din säkra återresa till ditt hem.«
«Således ännu några månader!« tänkte Susanna, med vemodig glädje.
Och dessa månader blefvo henne outsägligt behagliga och stärkande.
Fru Astrid sysselsatte sig mycket med henne, och sökte i åtskilligt afhjelpa bristerna af hennes vårdslösade uppfostran.
Och Susanna var en läraktig lärjunge, och djupare än någonsin fästade hon sig vid sin matmoder, under det att denna allt mer erfor sanningen af ordet: «ungdomens andedrägt är helsosam.
I början af Juli månad reste fru Astrid med
Susanna åter öfver de fjell, som en gång hotat dem med döden; men vid denna tid på året var resan icke farlig, ehuru alltid besvärlig.
Öfverstinnan var hela tiden vid ett friskt lynne, och som för hvar dag tycktes blifva gladare.
Susannas sinnesstämning blef, i motsats dermed, med hvar dag mera betryckt.
Sjelfva fru Astrids glädtighet bidrog dertill.
Hon kände sig oändligen ensam.
Det var en skön Juli-afton, som de kommo ned i Heimdalen.
Susannas hjerta svällde af vemod, när hon återsåg de ställen och föremål, som voro henne kära och som hon nu snart skulle för alltid skiljas vid.
Aldrig hade de förefallit henne så tjusande.
Hon såg solens strålar falla på kristallberget, och hon kom ihåg Haralds sagor, – hon såg eklunden der fru Astrid sutit och njutit af de vällukter Susannas hand i tysthet beredt henne.
Och källan der silfverörten och daggskålarna vexte, den klara källan der hon tillbragt så mången glad stund; Susanna liksom törstade till den.
Fönsterna på Semb lyste i solens strålar, huset tycktes vara illumineradt; – derinom hade hon verkat och ordnat; der hade hon älskat; der hade vinterqvällens flammor brunnit så klara, under Haralds berättelser; stilla uppstego rökpelarne från hyddorna i dalen, der var hon hemma, kände hvart barn och hvar ko, kände sorger och fröjder som bodde der, och der hade hon först rätt lärt känna Haralds hjertelag – alltid Harald, – alltid återfanns hans bild, såsom hjertat i alla dessa minnen.
Men nu – – nu skulle hon snart lemna allt detta, allt skönt och kärt.
De kommo nu fram till Semb och helsades af Alfiero med skällande fröjd.
Susanna, med en tår i sitt öga, helsade och nickade till alla kära bekanta, både menniskor och kreatur.
Fönstren i fru Astrids rum stodo öppna, och man såg genom dem den förtjusande utsigten öfver dalen, med dess blånande elf, dess gröna höjder och sluttningar, och dess fredliga tempelspira i bakgrunden.
Hon stadnade sjelf, liksom öfverraskad af synens skönhet, och hennes ögon strålade, i det hon utropade:
«Se, Susanna!
Är icke vår dal skön?
Och skall det icke bli skönt att lefva här, för att göra menniskor lyckliga och blifva lycklig sjelf?!«
Susanna svarade ett hastigt: «ja!« i det hon lemnade rummet.
Hon kände sig nära att qväfvas, och ännu en gång uppsteg Barbra inom henne och talade så:
«Skön?
Ja för henne!
Hon tänker ej på mig; bryr sig ej det ringaste om mig!
Harald ej heller.
Den ringa tjenarinnan, som de behöfde på fjellresan, är dem öfverflödig i dalen.
Hon må gå; de äro lyckliga nu, de hafva nog af sig sjelfva.
Om jag lefver eller dör, om jag lider, det är dem likgiltigt.
Godt! så skall jag ej längre besvära dem.
Jag skall gå, gå långt, långt bort härifrån.
Jag skall ej mer bry mig om dem; jag skall glömma dem såsom de glömma mig.«
Men tårar trillade härvid ofrivilligt utför Susannas kinder, och Barbra-vreden rann bort med dem, och Sanna återtog:
«Ja, jag skall gå, men jag skall välsigna dem hvart än jag går.
Må de få en lika trogen, lika tillgifven tjenarinna!
Må de aldrig sakna Susanna!
Och du, min lilla Hulda, du min älskling, min enda glädje, snart kommer jag till dig!
Jag skall taga dig på mina armar och bära dig till någon stilla vrå, der jag ostörd vill arbeta för dig.
En bit bröd och ett stilla hem skall jag nog finna för oss båda.
Och när det värker i mitt hjerta, skall jag trycka dig till mig, du lilla, mjuka barn, och tacka Gud att jag ändå har någon på jorden, som jag får älska och som älskar mig!«
Just som Susanna slutade denna utgjutelse, var hon vid dörren af sitt rum.
Hon öppnade den, gick in och – stadnade i stum häpnad.
Voro hennes sinnen ännu förvirrade, eller vaknade hon först nu ur årslånga drömmar?
– Hon såg sig åter i det lilla rum, i hvilket hon tillbragt så många år af sin ungdom, det lilla rum, som hon sjelf inredt, målat och prydt, och ofta beskrifvit för Harald;« – och der vid fönstret stod ju lilla Huldas säng, med det blommiga täcket och blå musslinsomhänget!
Denna syn lät blodet häftigt rusa till Susannas hjerta, och utom sig ropade hon: «Hulda! min lilla Hulda!«
«Här är jag Sanna!
Här är din lilla Hulda!» svarade en glad klar barnröst, och täcket på sängen rörde sig, och ett englaskönt barnhufvud tittade upp derur, och två små hvita armar räcktes ut mot Susanna.
Med ett rop af nästan vild glädje störtade
Susanna fram och slöt den lilla systern i sin famn.
Susanna var blek, grät och skrattade, och visste på en stund ej hvad som föregick omkring henne.
Men när hon sansade sig, fann hon sig sittande på Huldas säng, med barnet slutet i sina armar och öfver det lilla, ljuslockiga hufvudet böjde sig ett manligt med uttryck af djupt allvar och mild rörelse.
«Bed Susanna, lilla Hulda,» sade Harald, «att hon äfven litet håller af mig, och att hon icke säger nej, till hvad du tillåtit mig; – bed henne att jag får kalla lilla Hulda min dotter, och att jag får kalla din Susanna, min Susanna!»
«O ja!