Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. böja inkomstberäkningen med en ungefärligen motsvarande summa, eller åtminstone med en summa sorn nära uppgick dertill, så skulle man, ehuru visserligen af en annan orsak, lätteligen kunna komma till samma resultat, nemi. att brist skulle uppstå derföre att man beräknat inkomsterna för högt.
Priset 6 r:dr har ännu icke varit sä länge antaget, jag minnes icke bestämdt om det var vid 1840 eller 1845 års riksdag som det höjdes till detta belopp ifrån 5 r:dr.
Man vet ock att ifrån den tiden som spanmålen beräknades till 5 r:dr tunnan uppkom öfverskott, hvaremot förhållandet varit motsatt sedan man antagit 6 r:dr till beräkningsgrund, hvarföre jag tror att man icke bör beräkna spanmålen högre än till 6 ndr.
Jag anser icke att man bör ställa så till att betydliga öfverskott uppkomma, men tror det likväl vara bättre att få något öfverskott, än att få brist.
Jag är af Frih.
Kraemer och Frih.
Tersmeden hufvudsakligen förekommen i hvad jag ämnat yttra, förenar mig helt och hållet med dem, och anhåller blott att få tillägga några fä ord.
Det torde för hvar och en falla ganska klart i ögonen huru farligt det är att grunda beräkning af kommande priser på dem som förut varit gällande.
Huru kunna vi veta att spanmålen under kommande är skall uppgå till samma belopp, hvartill den under de sednare åren är upptagen.
Jag ber att fä fästa uppmärksamheten derpå att de höga spanmålspriserna, sorn under sednare är ägt rum, hafva varit vållade af en mängd tillfälliga orsaker: den öfverallt kringgripande potatissjukan, den betydliga brist på spanmål som i främmande länder ägt rum och deraf följande stora export ifrån Sverige.
Deremot har man all anledn. förmoda alt priserna på spanmålen omöjligt de följande åren kunna fortgå på samma sätt.
De n 1C
Fe b ru a ri f. m.
515 Vi veta alla med hvilka förvånande steg produktionen af spanmål öfver allt i vårt land tilltagit, och då Europas marknader blifvit för ögonblicket fyllda, då icke der någon brist uppstår, så att Sverige icke dit kan utföra sin spanmål, så måste ovillkorligen härigenom spanmälspriserna inom landet falla.
Dessutom har just, genom dessa missvexter inom Europa de sednare åren, så väl den stora spanmålsproduktion som Amerika lemnar till Europa, som äfven Rysslands betydliga öfverskott af denna vara, funnit vägen till samma marknader, sä att de Svenska produktionerna icke kunde uthärda täflan med dem och deraf är en naturlig följd att icke samma höga priser kunna motses, som hittills varit gällande.
Palmstjerna har redan fästat R. o.
Ad:s uppmärksamhet på det förhållande alt under loppet af 1820—1830 en serie af år inträffade, under hvilka spanmålens medelpris bestämdt icke uppgick till 6 r:dr tunnan.
Skulle vi nu här höja beräkningen utöfver hvad den troligen kommer att uppgå till och derigenom åstadkomma brist i riksg.-konf:s tillgångar vid en kommande riksdag, så tror jag att det vore i högsta grad farligt.
Rättre synes väl vara att låta beräkningen möjligen gå något under hvad inkomsterna kunna gå till.
Finnes vid början af nästa riksdag några tillgångar samlade i riksg.-kont., så tror jag det icke vara någon olycka deruti.
Jag tillstyrker bifall till ifrägavar. mom. af första punkten.
Cederström har fästat
Eder uppmärksamhet derpå, mine Hrr! att man genom tor låg beräkning af inkomsterna betager sig sjelf möjligheten att bevilja anslag, hvilka man anser nyttiga och nödiga.
Jag vill dertill lägga att man, genom en för låg inkomstberäkning, kommer i fall man likväl besluter äskade anslags beviljande, att höja beräkningen af den allmänna bevillningen.
Man svarar kanhända, må vara, men för all säkerhets skull bör man icke beräkna inkomsterna för högt.
Jag aktar denna försigtighet, men skulle önska att hon bestämdes genom något annat än StatsUtsk:s godtycke eller R.
St:s välbehag.
Den ena gången finner StatsUtsk. försigtigheten fordra så och så mycket, under verkliga förhållandet, en annan gång åter något annat tal.
Hvilketdera är då det rätta?
För min del skulle jag önska, att delta godtycke blefve slut och att man måtte, så att säga, en gång för alla besluta alt priset på kronans räntespanmål, eller hvilka räntepersedlar det våra må, skall beräknas efter medelpriset under 10 eller 15 år eller hvilket antal man vill utsätta.
Elifva dessa tal en gång bestämda, så slipper man att vid hvarje riksdag hålla sådana öfverläggningar som nu.
Man vet då på förhand att ett visst medeltal skall tagas till efterrättelse.
Delta införes i statsregleringen och dermed väl.
Sker det icke, så går det på samma sätt sorn hittills alt, genom våra godtyckliga beslut, riksg.-kont. antingen får emottaga öfverskott å ena sidan eller fylla bristen å den andra.
Jag skulle önska att något sådant blefve en gång föreslaget af StatsUtsk. och bestämdt af R.
Men denna tanka yttras såsom jag förmodar här första gången och således är det måhända förgäfves att fördenskull 33* 516
Den 16 Februari f. m. yrka återremiss.
Men jag skall ytterligare göra Iivari jag kan för att bringa dessa beräkningar till någon stadga, om bon än icke kan vinnas denna gången.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade godkänna den af Utsk. föreslagna beräkning af afradsspanmålen, samt förklarade, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja, blandade med nej, att han trott sig finna att ja härvid varit öfvervägande. 3:o Kronotionde-spanmälen. lista moni., angide de af denna tionde-spanmal, till vissa personer, stater oell inrättningar utgående indelningar.
Jag gör här samma anmärkn., sorn förut i afseende på spanmålsberäkningen och säger henne en gång för alla, för alt ej besvära Ståndet med upprepande deraf i afseende pä andra poster, som efterfölja och innehålla spanmal. R. o. Ad. godkände Utsk:s i detta mom. afgifna förslag.
2:dra morn., ang:de den del af kronotiondespanwd/en; som är kronan behållen.
StatsUtsk:s i detta morn. afgifna förslag blef af R. o. Ad. godkändt. 4:0 Kronotionde-lösen efter bestämda priser, 5:o Arrende-medel af kungsgårdar och andra kronolägenheter, samt (i:o Si Ifver tionde, inyntarelön och slagskatt. R. o. Ad. godkände de af Utsk. i dessa punkter föreslagna beräkningar.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. beslöts, att med pröfningen af den nästföljande 7:de punkten, ronde koppartionden, skulle anstå intilldess StatsUtsk:s derom afgifna utlåt.
N:o 37 Litt.
A. blifvit af R. o. Ad. afgjordt. 8:0 Tionde- och hammarskattsjern. lista mom. an gide tionde-tackjernet.
Gr. Lewenhaupt, Gustaf Gustafsson, anförde skriftligen : StatsUtsk:s förslag, att med 50 procent höja tionde-afgiften af tackjern, kan jag icke i något afseende gilla.
Om än den vid 1844 års riksdag medgifna nedsättningen får betraktas såsom endast temporär, så har likväl K.
M. ansett nedsättningen böra fortfara.
Det har troligen icke undfallit K.
M. att tackjerns-tillverkningen är i verkligt behof af en sådan lindring.
Jag anhåller vördsamt att fä uppdraga en liten teckning af förhållandet i den bergslag, der jag är boende, nemi, å gränsen af Örebro, Carlstads och Stora Kopparbergs län.
Anläggning af masugn, som blifvit lämpad efter god tillgång ii vattudrift och kol, har med få undantag måst ske långt aflägset ifrån grufvefälten eller ock, som vid Långbanshyttan, att under ti - Ben 16 Februari f. m. 517 demas längd, den derinvid belägna grufvan kommit i andra delägares händer, och hytl-interessenterne fä förse deras malmbehof ifrån ^ersberget o. s. v. Häraf följer att malmlransporten är i allmänhet ganska dyr.
— Det torde tillätas mig, att uppställa en kort beräkning af tillverkningspriset ä 1 Sk (7 Persbergs tackjern vid de aflägsnare hytt orne.
1 tunna bruten malm kostar på stället 5 r:dr; men då den brutna malmen vanligen blandas med plock- och vaskmalm, som äro billigare, lärer priset öfver hufvud blifva . . r:gds r:dr 4: — Transport-kostnad i 4 å 5 mil, ömsom öfver vatten och land, med i och urlastning, lega för malmplatser och bodar uppgår allraminst, ofta derutöfver till . . 3: — 2 storstig, eller en läst kol gäller i denna trakt 5: men upptages blott lill 4: ■— Arbets- förlags- administrations- och reparations-kostnader med tingsgästning och öfrige bergstjenstemäns aflöning etc., upptages lågt beräknadt till 1: 24.
Tillägges nu forlön för jernet till Christinehamn — alkira lindrigast 2: 2 4.
Så uppgår tillverknings-och leveranskostnaderne till r:gds r:dr 15:
— Häraf synes tydligt att dä jernet i Christinehamn någon gång, icke alltid, uppgår lill detta pris, så är det endast för skogen, hytte-ägaren har en liten ersättning; och der ej en ymnigare skogstillgång finnes, blåses merendels med förlust.
Hvad nu är anfördt om Persbergs tackjern gäller i förhållande äfven för andra sorten, att i samma mån tillverkningen är billigare, är äfven kontraktspriset lägre.
Sålunda hafva nu kontrakt blifvit slutne om leverans i Philipstad till 11 r:dr 24 sk., som efter vanlig beräkning skulle göraomskutbord i Christinehamn 13 r:dr.
I föreg:de beräkning är icke upptagen den ränteförlust, hvilken drabbar producenten för inventarie-tackjern, som ökas med hvarje år.
Del skenbart höjda priset gagnar honom således föga, då tillverkningen blir liggande vid hyttan; ej heller har K.
M. och kronan någon synnerlig fördel af att fä sina 10:dehodar fyllda.
Jag säger skenbart höjda priset, emedan det förekommer mig som om denna tillfälliga förhöjning vore föranledd endast af en mindre tillgång på handelsplatserna.
Att tillgång på forkörare i hög grad aftagit i vår ort, är en lika beklaglig som afgjord sak, hvartill jag trott mig finna orsaken i åtskilliga omständigheter, nemi. dels i det nu så högt stegrade priset å dugliga norrska hästar, dels i skjutsens ställande på entreprenad, hvilket i andra afseenden torde vara en särdeles välgörande inrättning; — men dä hemmansägaren är befriad ifrån skyldigheten att hålla häst, så försvinner äfven derigenom behofvet af forningsförtjenst.
Och äfvenledes har den på sednare åren upplifvade trädvaruhandeln beredt sådana, som ännu hafva hästar i behåll, ett lättare sätt, att på närmare håll göra deras arbetskraft sig till godo.
Af de stora svårigheter, man kunde säga understundom in - 518 Den 1 ti Februari i. ui. träffande omöjligheter, som möta utförseln af alla jerneffekter ifrån bergslagen, ledes tankan på nödvändigheten att bereda jerntransporterne lättade communicationer medelst jemnade vägar och båtleder.
Då detta skett utan för dryg kostnad för bergsmannen, kan tiden vara inne för en återgång, till den gamla tionde-beräkningen, men innan dess tror jag icke att det vore öfverensstämmande med en riktig statsekonomisk åsigt, om R.
St. återigen lade tunga händer på en handtering, hvilken någorlunda jemnar förhållandet ä rikets handelsvåg och sålunda förekommer silfrets utströmmande ur banken.
Till följe af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag vördsamt om återremiss af 8:de punkten i förevar, utlåt., och förenar mig med reservanterne i Utsk., Hr von Troil och Pehr Pehrson.
Den vid 1844 års riksdag medgifna nedsättning till halfva beloppet af tionde-tackjernet föranleddes af en då högst ofördelaktig konjunktur för jerntillverkningen i allmänhet, dock med uttryckligt vilkor, att nedsättningen endast skulle till nästa riksdag få tillgodonjutas.
Obestridligt är, att de skäl, som dä talade för lindring i denna ordinarie ränta, nu mera icke förefinnas, hvarföre ock Utsk. hade kanhända rättast förfarit, om detsamma beräknat tionde-tackjerns-afgiften till enahanda belopp som vid föreg:de riksdagar eller 16,000 Sk«; helst K. M. i Dess nåd. propos. icke heller bestämdt påyrkat nedsättningens bibehållande.
Dä nu likväl Utsk. trott sig böra följa en medelväg till fördel för tackjernstillverkarne, under förutsättning likväl, som jag förmodar, att vid nästa statsreglering tionde-tackjerns-afgiften med 50 procent förhöjes, anser jag de af föreg:de talare anförde skäl till en ytterligare lindring i denna ordinarie ränta icke vara väl grundade, så länge jordbruk och andra näringar måste vidkännas de dem åliggande skatte-afgifter oförändrade.
Jag anhåller derföre om propos, på bifall till 8:de punkten af Utsk:s betänk.
Ilr Rääf, Leonh.
Alltid omsorgsfull att bibehålla kronans inkomster och hennes ordinarie räntor, har jag äfven deltagit i det beslut, som här blifvit klandradt.
Della klander grundar sig i hufvudsaken på en kalkyl till förlust vid att bedrifva tack jernstillyerkningen om beskattningen höjdes.
Det grundar sig tillika på ökad dyrhet af varan och dess transporterande.
Hvad beträffar det skälet att K.
M. skulle, om billigheten det kräfde, hafva ansett förhöjning af skatten skälig och att således då K.
M. det icke gjort, derpå borde fästas afseende, så har Frih.
Kramer redan upptagit och besvarat delta inkast.
Jag vill blott i detta afseende tillägga att om K. M. i nåder skulle finna skäl alt förorda skatternas lindring, så uppstår likväl för R.
St. å andra sidan nödvändigheten att betänka om orsakerna dertill nu äro lika som de vid nedsättningens första beviljande sig befunno, och att tillika den lättnad, som medgifves en näringsgren, får af de öfriga näringsgrenarne vidkännas genom förhöjd bevillning.
Hvad den uppgjorda kalkylen beträffar, så kan jag såsom icke kännare af tackjern still verk ningen derom ej fälla några bestämda omdömen; men jag har sett många kalkyler uppgjorda äfven för Den 16 Fehr öar i f. m. 519 jordbruk, som jag temligen förstår, hvilka skulle visa att de ställen, som lieräkningarne rörde, brukades med förlust, i anseende till den höga beskattningen, men om man infunne sig bos ägarne, och frågade om de ville afyttra dem, så skulle man få höra helt annat, och jag är öfverlygad om att äfven tackjernsverken icke skulle bortskänkas för intet, utan att en betydlig ersättning för dem skulle begäras.
Hvad åter beträffar gjorda förluster, så lära de äfven hafva inträffat för spanmälsproducenter.
Jag förmodar att, huru vigtig än tackjernslillverkningen är för riket, sä lärer väl spanmålsproduktionen vara det icke mindre.
Har tackjernslillverkningen fått vidkännas höga utgifter, som af författningar blifvit en följd, så har spannmålsproducenten äfven fått vidkännas detsamma, men spannmålsproducenten vidtager icke derföre den utvägen att af Regeringen begära nedsättning i sina utskylder.
Jag har sjelf upplefvat, att jag nödgats innehålla 3:ne års lager af all min spannmålsproduktion, men derföre hafva jag och mina medbroder i yrket icke begärt någon nedsättning i våra räntor till staten, utan man har fått afvakta en fördelaktigare konjunktur.
Nu har den svåra konjunkturen för vår tackjernstillverkning egentligen icke ägt runi mer än 2 år och under 3:ne år har dock denna tillverkning tillgodonjutit nedsättning i sina afgifter.
Då nu Utsk. föreslagit att denna nedsättning skulle till hälften få fortfara, sä synes mig alt tackjernstillverkarne borde anse sig väl behandlade och, långt ifrån att tillstyrka återremiss, bordt anse med tacksamhet den af Utsk. föreslagna lindring.
Jag tillstyrker sålunda bifall till denna punkt af betänk.
Jag har inom Utsk. varit af olika tanka med majoriteten i afseende pä beräkningen af denna lionde-afgift.
För min del skulle jag, lika med Gr. Lewenhaupt, tro att närvar, tidpunkt icke alls är lämplig att åter borttaga den nedsättning i skatten på denna tillverkning, som af Rikets sednast församlade Ständer blef beslutad.
Jag medgifver visserligen att sedan sista riksdag hafva tackjernspriserna stigit och sålunda konjunkturen för tackjernstillverkarne icke obetydligt förbättrats; men man bör taga i betraktande att kolpriserna mycket stigit och forsellönerna ökats i en förvånande grad.
Gr. Lewenhaupt har derpå citerat ett exempel, och jag ber att få nämna ett annat.
Under några års tid har transportkostnaden af tackjern ifrån Norberg till Westerås ökats ifrån 1 r:dr till 1 r:dr 32 sk. på Sk/?.
Om man tager i betraktande de stora bankrutter som hittills ägt rum i England, finner man att dessa ovilkorligen komma att inverka på hela den merkantila verlden och föranleda att jernvägsanläggningar komma att för en tid upphöra.
Häraf följer en mindre lycklig konjunktur och mindre god export för stångjernstillverkningen, än som under de sednare åren ägt rum, hvarföre jag för min del tror, att närvar, tidpunkt icke alls är lämplig att höja ifrågavar. beskattning.
Kraemer har, jemte yrkandet att skatten borde nu höjas med hälften af sista riksdagens nedsättning, äfven tillagt att vid lyckligare konjunktur den bör ökas till hvad den förut varit.
Detta grundar sig hufvudsakligen derpå att Frilen anser ifrågavar. tack jerns-- 520 1) c n 10 Februari f. ni tionde såsom grundskatt.
Jag medgifver visserligen att den är i riksstaten såsom grundskatt upptagen, men jag ber likväl att få fästa 11. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att det är en väsendtlig skiljaktighet emellan denna inkomst och öfriga grundskatter.
Grundskatterna utgå vanligen under hvilka förhållanden som helst, men detta är icke fal - let med tackjernstionden.
Om jag t.
ex. under ett år icke tillverkar något tackjern i min hytta, sä utgår för det året alldeles icke någon afgift af den hyttan.
Denna beskattning är således egentligen af annan natur än grundskatterna, ehuru den är upptagen ibland dem uti statsverkets inkomster.
Ilr Rääf har yttrat att det är föga skäl att nu medgifva någon fortfarande lättnad i de dryga afgifter, som drabba tackjernslillverkningen, derföre alt jordbruket pä sitt båll äfven får vidkännas förluster, utan att dess idkare derföre begära dylika lättnader.
Jag ber då att få till R. o. Ad. hemställa om icke vi vid föreg:de riksdagar medgifvit ganska betydliga lättnader för jordbruket.
Salpeterskatten minskades vid 1823 års riksdag lill hälften och vid 1845 års riksdag upphäfdes den alldeles.
Denna skatt utgick förut med 248,000 r:dr, och dess borttagande var således ovilkorligen en betydlig lättnad lör jordbruket.
Vi hafva borttagit lagmans- och häradshöfdinge-räntan, som uppgick till några och 80,000 r:dr.
Vi hafva för få år sedan borttagit ifrån jordbruket den lunga, som mötespassevolansen medförde, oell kastat den på Statsverket.
Detta var icke mindre än 186,000 r:dr.
Jag tror således för min del att något skäl derifrån omöjligt kan hemtas till afstyrkande af skattens förblifvande vid sitt nuvar. belopp.
Jag erkänner likväl att föga hopp finnes för framgången åtminstone i de andra Stånden af det utaf Gr. Lewenhaupt väckta förslag.
Jag får äfven bekänna att jag inom SlatsUtsk. talade för bibehållande af den vid sista riksdagen bestämda tackjernstiondeskalten, men att jag der icke lyckades få mer än 5 eller 6 ledamöter med mig.
Dä nu emellertid Gr. Lewenhaupt framställt den propus., att den vid sednaste riksdag ålagda skatt mätte komma all bibehållas, sä får jag nu, i konseqvens med hvad jag inom Utsk. yttrat, förena mig med Grefven.
Det är medgifvet att det beslut, R.
St. vid sista riksdag fattade om nedsättning i tiondetackjernsskatten icke skulle räcka längre än lill denna riksdag och att R.
St. nu skulle äga att taga i betraktande huruvida densamma borde fortfarande till då bestämda belopp eller hädanefter till dess förra belopp utgöras.
Jag är öfvertygad om att tackjernsskatten bör till dess förra belopp hädanefter utgå.
StatsUtsk. bar visserligen föreslagit en medelväg, men i allmänhet är jag icke för att medgifva sådana koncessioner, som höra lill medelvägarne.
Antingen fortfar samma förhållande som vid sista riksdag eller bar konjunkturen blifvit bättre.
Medgifvet är, att under de sista 2:ne åren har inträdt för jernhandteringen ett annat förhållande än som ägde rum under sista riksd.
Således har den lindring, som hytteägarne åtnjuta från förra riksd. äfven fortfarit under dessa 2 är, sorn varit mycket fördelaktigare än dc år hvarunder lindringen medgafs, i följd hvaraf hytteägarne re - Den 10 Februari f, m. 521 clan åtnjutit en betydlig fördel, som icke med lindringen var afsedd.
Förhållandet med detta år är sådan, att konjunkturen för jernhandteringen synes fortfarande vara af saulina beskaffenhet, som de sista 2:ne åren och masugnsägarne komma således i åtnjutande äfven för detta är af en fördel, som icke var afsedd när lindringen beviljades.
Dä förefinnas icke några skäl till att Statsverket vidare skulle eftergifva den skatt, sorn förut här varit bestämd, och som utgått under titeln tiondetackjern.
Jag anser derföre, att skatten icke lämpligen hör beräknas lägre än StatsUtsk. föreslagit, och anhåller om bifall till Ulsk:s förslag.
Vi hafva nu en erfarenhet af hvad det vill säga att eftergifva räntor och skyldigheter i statsbidrag för en period till nästa statsreglering åt en viss klass af medborgare, då det nemi. leder till förlust för alla andra, emedan de måste fylla, hvad som motsvarar den nedsättning hvilken beviljas åt dessa medborgare, som ändå åtnjuta samma säkerhet, som alla andra inom samhället.
Jag har hört bär påstås att näringen ännu är i behof af dylik eftergift och man har klandrat att Utsk. icke velat gå så långt att det tillstyrkt fortfarande af hela den förra nedsättningen.
Jag får fästa uppmärksamheten på det otillbörliga i alla dessa förhållanden.
Man har bär velat ur räkenskapen bevisa att en näring går med förlust, som efter statsrätt skall betala afgifter för sill idkande.
Det är ganska lätt att uppgöra sådana kalkyler som visa att en näring går med förlust ända till dubbelt emot tillverkningsbeloppet; men om man till hytteägarne skulle säga: efter j icke kunnen bekosta edra hyttors begagnande, så öfverlemnen dem lill staten, som åtager sig alt upplåta dem åt andra som utgöra skatten och drifva hyltorna lill allmän nytta; då skulle man nog få se att hyttornes ägare förstodo alt värdera dem.
Det är mycket vådligt att bevilja sådana nedsättningar, och jag bar icke på mitt samvete att till statens skada hafva lill det förra beslutet bidragit; men nu måste jag erkänna att jag icke finner med hvad rätt StatsUtsk. tillstyrkt nedsättningens återgång endast till hälften.
StatsUtsk. var pligtigt att anse denna nedsättning till hela dess belopp hafva upphört och kan icke till försvar för sin åtgärd hemta skäl derifrån att K.
M. icke sådant äskat, ty det är icke något det ringaste skäl. K. M. har icke genom någon kalkyl visat alt nedsättningen bör endast till en del försvinna, och jag instämmer derföre med dem, som vilja att återgången skall vara fullständig lill hvad den förut varit, och tackjernsblåsarne hafva dock att tacka R.
St. och K.
M. för en barmhertighet, hvilken de aldrig förtjent.
Hr Rääf: Hr von Troil har erinrat mig örn en glömska i milt förra andragande.
Han upplyser, hvad jag verkligen erkänner, att jordbruket har erhållit flera lindringar och han bar deribland uppräknat åtskilliga, som kommit flera näringar och icke blott jordbruket till godo; men då jag lager mig friheten påstå att tackjernstillverkarne hafva särskildt erhållit en lättnad, som ingen annan näring åtnjutit, så är der endast frågan om sjelfva hufvudräntorna.
Jag återkommer således till den jemförelse, jag gjort emellan spanmälsför - 522 Den 16 Februari f. m. säljningen hos de jordbrukande och tackjernsförsäljningen hos (ack - jernsblåsaren, nemi. att de förra icke begära någon nedsättning uti sina spanmålsräntor, ulan underkasta sig de förluster som en mindre gynsam konjunktur kan ådraga dem.
Såsom delaktig i det beslut, hvilket vid sista riksdag fattades på StatsUlsk:s tillstyrkan af R.
St. skall jag bedja att få lemna några upplysningar om den förändring som då vidtogs och hvilken man 1111 vill återtaga.
Hvar och en torde påminna sig att en handelskris då inträffade, som drabbade först stångjernstillverkarne i Sverige.
Sä stod saken vid riksdagens början.
Dä inkommo en mängd motioner om lindring i hammarskatten och ungefär lika mänga om nedsättning i skatten för tackjernstillverkningen.
Inom den StatsUtsk:s afd., der denna fråga bereddes, var man ense derom att nödvändighet vore för handen att från statens sida göra de konsessioner, som voro möjliga, pä det att den Svenska stängjernstillverkningen i någon män skulle kunna tälla med den produkt, som gjordes i främmande länder.
Tackjernspriserna voro sådana att hvarje SkS som såldes, gaf en ganska betydlig förlust för tillverkaren och skälet hvarföre den Utsk:s-afd. som beredde målet, föll på den tankan att staten skulle nedsätta skatten på tackjern, är helt naturlig, om man nemi. ser endast på benämningen af skatten, nemi. tiondeskatt.
Det förhåller sig dermed så, att kronan tager yjtdcl i skatt af bruttotillverkningen, d. v. s. lf> procent af det hela.