Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då vi nu gå, att kasta en blick på Thorilds latinska och tyska skrifter: vilja vi, till hvad om hans politiska författarbana blifvit framställdt, endast tillägga ett par korta anmärkningar; båda dock, tvifvelsutan, af vigt.
Det är, för det första, en besynnerlighet, att Washington och det fria Nord-Amerika, som i Thorilds ungdomstid voro föremål för så allmän hänryckning, och som äfven af hans vän Lidner lofsjöngos med de eldigaste verser, ingenstädes – så långt jag kan påminna mig – af Thorild nämnas172; hvarken i tryck, eller i handskrift.
Är detta en blott tillfällig tystnad? eller är det en kallsinnighet för personer och bemödanden, hvilka syntes honom prosaiska och halfva, då de jemnfördes, under hans ungdomsdagar, med det storartade af Englands folklynne, och sedermera med det på annat vis storartade af de Fransyska Revolutionärernes stormkraft?
En annan omständighet, som icke bör förbises, är den moderata stämningen af hans republikanism under hans ynglingsålder.
Redan i de första numren af ”Nye Granskaren” varnar han för det falska frihetsnitets ytterligheter.
Så t. ex. säger han der: ”Öfver Tryckfriheten är all lag, genom hvilken Samhället består och verkar, all rätt, genom hvilken en Medborgare har varelse.
Angripa enskildt någondera, tillhör ett hett, villadt och fanatiskt hufvud.
De äro för heliga, att göras till gäckspel för den allmänna Villan. ...
All förändring bör gå den visa och heliga Ordningens väg173”.
På ett annat ställe heter det, lika träffande i dag som 1784:
”Af en Konung fordren J alla dygder.
Visen mig edra egna”!
En dyrbar ästhetisk och moralisk skatt äger man i de smärre uppsatser, åt hvilka Geijer inrymt en plats mot slutet i andra delen af de samlade Thorildska skrifterna.
Det utkast till en ”Allmän Physiognomik eller Bildningslära”, som der följer näst efter det interessanta utkastet om ”Lag och Rätt”, är ett lefvande och lifvande sammanhang af skarpsinniga iakttagelser, ypperliga tankar, djupa aningar.
Både för forskaren och konstnären är mycket att lära af den lilla afhandlingen; framför hvilken dess författare ställt, på titelns frånsida, denna all sann physiognomiks och plastisk menniskobildnings grundtanke: ”Hvad en menniska älskar, uttrycker hennes hela kraft; hennes tycken äro lifliga drag af hennes väsende; hvad hon vill, är hennes mått”; och, i spetsen för alltsammans, de herrliga orden: ”Hvad allt betyder? är vår vishet.
Hvad allt är?
Guds”.
De öfriga smärre utkasten och fragmenterna, som blifvit ordnade under den gemensamma hufvudtiteln ”Strödda Uppsatser”, förtjena (åtminstone till största delen) samma berömmande, ja beundrande omdöme.
Den första – anmärkningarne ”Öfver Ehrensvärds bok De Fria Konsternas Philosophi” – är en recension af den sällsynta art, som sjelf ”liknar det stora i Naturen174”.
Åt älskare af det skönt Sedliga, eller åt alla
dem, som äro invigde i menskliga sedelifvets heligaste mysterier, anbefalla vi företrädesvis de blad, som äga till öfverskrift ”Styrka och Svaghet, menniskoverldens poler” (skrefve en engel, så skrefve han så); ”Ideer öfver Sällheten” (och det närmare utförandet af samma ämne i uppsatsen ”om det Ömma och Tysta Missnöjet”); ”Ödmjukhet och Stolthet”; samt ändtligen dessa ”Utdrag af en Dagbok”, som gifva en trogen målning af den skönaste själ, hvilken, utan minsta förmodan om andras tacksamma skådning och lyssning, både blottar sitt innersta och gifver sig de visaste påminnelser.
Den tidigaste skrift, som Thorild utgaf i Tyskland och tillika på det gamla Roms tungomål, var ett polemiskt sändebref Ad F. D. Graeterum, clarum editorem Braguris: utfärdadt från Altona i Maj 1795175, och undertecknadt Sviogothus.
Enligt en i det allbekanta Brockhausiska Lexikon införd artikel om Thorild, kringskickades denna epistel till ”alle literarische Behörden in Schweden und Deutschland, nur nicht an Den, an welchen sie gerichtet war, und über den sie hauptsächlich ihre Galle ergoss”.
Den sista underrättelsen är alldeles origtig.
Vredens föremål är ingalunda Gräter; utan Doctor Samuel Ödman i Upsala, från hvilken Gräter hade i sin tidskrift ”Bragur” låtit trycka ett bref ”Ueber die Schwedische Literatur und Sprache”176.
I afseende på Utgifvaren yttras väl förundran, att han icke funnit sin tidskrift för god åt uppsatser af så ytlig och lättfärdig art, hvarigenom hon, i fall han så fortfore, skulle förvandlas till en Venus volgivaga, ett pro, stibulum till behag endast för huius aevi homines177.
De enda ord, som kunde förekomma sårande för Gräter, äro dessa: Haec, Graetere, his schedis inserui, ne a tui penderet arbitrii numine, ea ad te missa fortasse non edere; en farhåga, som den hederlige mannen, en af de första nitälskarne i Tyskland för både skandinavisk och tysk fornkunskap, visst icke förtjente.
Hvad af Ödmans utlåtelser enkannerligen hade förtörnat Thorild, var det uttryck, att han blifvit landsförvisad ”wegen politischer Thorheiten”178; men föröfrigt hade jemväl öfverhufvud hela flygtigheten af detta bref, som kanske af Ödman sjelf ej var ämnadt att tryckas i sin ursprungliga gestalt, till det högsta stegrat hans förtrytelse.
En skarp granskning af vissa punkter deri följer efter det allmänna omdöme, att, quia ipse suae futilitatis dictator est, ideo de claris viris suae gentis, velut de muscis ac fungis, quae pusillitatis miracula magnopere sectatur iste, ipsissimus sine lite diiudicat.
Hufvudförebråelserna äro, att Ödman sagt ”die Alterthums-Forschung in Schweden” vara numera ”gänzlich erloschen”; att han icke nämnt ett ord om Stjernhjelm, Gyllenborg, Bellman; att han kallat Lidner Sveriges ”Goethe”; att han talat om den politiska sidan af Thorilds bana med hån, och förtegat den poetiska, – som likväl ägde det novum et memorabile, att hafva återupplifvat, et arduo sane conatu, Stiernhielmii emortuam, seu Klopstockianam, seu antiquam illam, Poeseos formam: slutligen, att han för sitt lands samtida snillen ej visste någon bättre indelning, än den i ”djerfva” (Lidner och Thorild), ”lekande” (Kellgren) och ”bitande” (Leopold), samt äfven om föremålen för sin beundran (de bägge sistnämnda) ej ägde något högre loford, än att de voro lepidi versificatores.
Det första af Ödmans påståenden var dock, tyvärr! alltför sannt, och vederlägges ej genom påminnelsen om Gananders år 1789 utkomna Finska Mythologi; dessutom hade Ödman (hvilket Thorild förbisett) med beröm namngifvit Gahm, Nordin, Troil, Neikter m. fl., och egentligen öfverklagat den för dylika forskningar ogynsamma sinnesstämning, som var blifven rådande hos mängden af den läsande allmänheten.
Desto mera grundade äro de öfriga anmärkningarne.
Minnesvärdt är detta vittsord om Bellman, då man vet, att Thorild hade mycket med honom umgåtts och otaliga gånger hört honom sjunga:
Bellmannus, aetatis nostrae miraculum; quia talis est lyricus extemporalis, ut, unus ille post Scaldorum aevum, subito enthusiasmo et melos statim reperiat optimum et mirè ludens homoeoteleutis carmen fingat eximium, in quo modulis non minus quam ideis vividissimè quidquid praesens est effingat ac praesertim bacchantis plebis facinora; ubi crebra micant mirabilis ingenii fulgura, etsi non sine nube.
Träffande och hjertligt yttras derefter om Lidner:
Dum is porro Lidnerum indigitat ”Sveciae Goetheum”, equidem precor, ut ne magnum Goethei genium iratum habeat patria mea: etenim Goethei vel audacissimo imitatori, suis furiis non leviter agitato, Lidnerus similior est; quem tamen si amat forte Oedmannus, id ego certe, quod eius erravit iudicium, libens ignosco amori.
Af det, som han anför om sig sjelf, bör synnerligen det följande märkas, – äfven derföre, att det visar, huru han 1795 tänkte om Gustaf III:
Quin peccando in pressam illam preli libertatem, quae, ubi minima, anxia est, ubi maior, anceps, nunquam verò certa, ardor animi in rempublicam divinus non rarò conspicitur; etsi politicae persaepe sit necessitatis, temporibus servire magis, quàm aeternae sapientum aequitati.
Iam etiam sermo est de viro, qui, ”nimis altus” apud suos vocatus, semper sibi vixit ac musis, supra et fortunae blanditias et vulgi favores; qui hyperboream libertatem, iustam illam, celsam, monticolis et nunquam victis nativam, eoluit ita, ut leges esse doceret sacrosanctas, mentem verò liberrimam; quin ita, ut, cuius noluit gratiam, mirificè placeret Regi; hunc enim miro modo tantus republicanae magnitudinis, dominatricis eloquentiae, regni popularis tenebat amor velut poeticus quidam, ut non Augustum magis imitaretur, quam Periclem.
Angående slutet af denna strid hänvisar den Brockhausiska artikeln till en uppsats i en annan – förmodligen också af Gräter utgifven – tidskrift179, hvarest man får se, ”dass bei dem rechtlichen und friedfertigen Charakter der Angegriffenen die ganze Fehde sich auf die discreteste Art endete, die Thorild immer erwarten konnte, aber auch verdiente”.
Jag kan derom ingenting förtälja; till den sednare tidskriften, eller skriftsamlingen, har jag icke ägt tillgång.
Efter ankomsten till Greifswald, och redan inbegripen i utarbetandet af sin ”Archimetri”, sände han framför den tre akademiska dissertationer.
Den första (1797) besvarade frågan:
Quis verè sit Eruditus?; den andra (1798) hade till ämne: Ordo Reipublicae Literariae atque Bi)bliothecae veré Academicae idem; den tredje (1798 handlade de Arte Professoriâ.
Alla tre kunna betraktas såsom programmer för hans nu begynnande akademiska, bibliothekariska och professorliga verksamhet.
I dem alla framblicka de ”archimetriska” åsigterna redan med full bestämdhet och med sina derefter städse bibehållna egendomliga termer.
Äfven den outtömliga fyndighet på ordlekar och ordspels-motsättningar, hvars begagnande han i de främmande språken dref ännu vida längre än i det svenska, möter oss alltredan här med den frikostighet, som ändtligen stegrade sig till ett slöseri af etymologiska spetsfunder.
Ögonskenligast visar sig dock den förstnämnda dissertationen såsom den länk, som med hans afbrutna Statslära sammanbinder hans Archimetri; hvars företecknade grundutkast vi der i sjelfva verket möta.
Blott ett förstoradt utkast är till och med boken Maximum seu Archimetria, som omsider 1799 offentliggjordes; men han bemödade sig att ifylla dess kringmått 180 medelst en mängd under de följande åren utgifna småskrifter, hvilka, dels latinska, dels tyska, samtligen till nyssnämnda bok förhålla sig såsom utläggningar och speciellare fortsättningar.
Undantag derifrån utgöra icke ens de tre vid slutet af 1801 utfärdade sändebrefven till Fransyska National-Institutet, till Påfven Pius VII och till Kejsar Alexander; alla försedda med denna underskrift: Greifswaldae, d. 30 Dec. 1801.
Thomas Thorild, Sveo, Professor; och tryckta tillsammans under titeln:
Orpheus sive Panharmonion.
Litterae saeculares pro Humanitate.
Ty jemväl dessa äro tillämpningar – moraliskt- och religiöst-politiska – af hans Archimetri, för hvilka han önskade väcka uppmärksamhet äfven på det europeiska samhällslifvets öfversta höjder 181.
Vi veta ej, hvilka förhoppningar han fästade vid försöket: men det gjordes; och intetdera af de trenne brefven vanpryder sin plats i hans historia.
Det första, ställdt ad Academiam Nationalem Gallorum, är beledsagadt af en Constitutio divina Humanitatis, seu Systema Tulelare, och derefter af en Institutio divina Humanitatis, seu Mathesis universalis; båda i så hög grad ”archimetriska”, att institutets ledamöter visst ej begrepo ett ord deraf.
Ur hans ”Rätt eller alla Samhällens eviga Lag” igenkänner man här inånga tankar 182.
Men det är nu den till sin Consuls-period hunna Fransyska
Republiken, för hvilken han söker gifva dem en särskild användbarhet; medelst föreslående af en regeringsform, som skulle befrämja non monarchiam, sed harmonarchiam.
Huru deruti Folk, Tribuner, Senat, Styrelse gemensamt skulle deltaga, blefve för vidlyftigt att skildra.
Det enda må nämnas om Styrelsens inrättning, att ur de trenne ursprungliga samfunds-klasserna, den åkerbrukande, den krigiska och den presterliga, skulle alltid den förtjenstfullaste mannen insättas i national-palatset till regent; härigenom uppkomme då en äkta Consuls-trehet (veré consulum harmonica trias) af en Patriarcha, en Heros och en Hierophantes 183; bland dem åter vore Patriarken den förnämste, skulle sitta öfverst, och äga inunder sig, till vänster Öfverste-Hjelten, till höger Öfverste- Presten, såsom närmaste rådgifvare och verkställare.
Näppligen visade Institutet någonsin dessa blad för sin höge medbroder, Förste Consuln; i slikt fall hade väl han, som dessutom ville i sin enda person sammanfatta Patriarken, Heroen och Hierophanten, vid Thorilds ”Patriark” föreställt sig ungefär den Sieyeska regeringsformens Grand-Electeur.
Brefskrifvaren slutar med en vink om total-begreppet af sin philosophi: hvilken han, med en artighet på Tyskarnes bekostnad, önskar att Fransmännen måtte fatta och behjerta 184.
Betydligt kortare är det andra brefvet, hvars fullständiga öfverskrift är:
Salus universalis in vero Catholicismo.
Ad Pium VII., Pontificem Maximum, et Patrum Catholicorum sapientissimos.
Polytheisten – säger Thorild här – uppfattar Gudomligheten in omni potentiâ, och Atheisten blott in unâ potentiâ; men för Theisten (och endast för denne) är Gud hvad han verkligen är: nemligen verè omnium una.
För den, som förstår, att och huru den sanna
Diviniteten är detta, blifver i och med detsamma klart, att och huru den sanna Humaniteten måste vara vivi Dei vivum templum.
Såsom verus Catholicismus, a patriarchiâ primaevâ sensim ad hierarchiam coelo aemulam tendens, framställes i följd häraf en allmän christlig Humanitets-religion, – grundad på den sanning: att, quia Deum colimus ipsum velut in gradu maximo Hominem, patet coli oportere Hominem velut in gradu minimo Deum.
Den nyvordne Påfven uppmanas, att, såsom en synlig menniskornas fader eller Gudomlighetens faderliga afbild på jorden, begagna sin stora makt till ett verkligt och fullständigt utbredande af denna religion, på det att jorden måtte blifva en sann allmännelig kyrka, eller ett allmänneligt kärlekens, försoningens, fridens, godhetens och skönhetens rike.
Sannolikt skulle hvarken den sjunde eller den nionde Pius hafva tvekat att underskrifva dess här föreslagna trosbekännelse; fastän de visserligen bägge hade befunnit den högst ofullständig.
Men eget är, att just troheten mot dess tredje artikel (bella esse belluina), som innebär att alla krig borde aflysas och således allraminst
Påfven sjelf i något sådant dettaga, blef närmaste orsaken till de misshandlingar, med hvilka den sistnämnde
Pius betackades af sina barn för åtgärder, utgångna från den oinskränktaste överensstämmelse med denna Thorilds anmaning:
Ergo demum tu, Pie, miserearis mortalium: tu, cui divinitus adhuc data potentia polentias vincens!
Et morale fulmen verè tibi en semper adest hoc: vox populi vox Dei 185.
Annue igitur: ice foedus humanum: et sanci, ut sanctus, ut sanctus habeatur Homo.
Ipse Romae tu inchoa humanitatem; inchoa familiam divinam, quae nunc vel fame perit vel infamiâ perditur!
– Det kan ej förvåna, att bland de sju canones, som borde från Påfven utfärdas till allmän efterrättelse, en särskildt yrkar, i både ästhetisk och sedlig hänsigt, Skönhetens och de Sköna Konsternas helgd.
Mera oväntad skall väl den bannlysning förefalla, som i en annan slungas emot linguarum discrepantiam istam et in orbeterrarum chaoticè barbaram et in Europâ culliori babelicè vesanam, och som fördenskull – ut idem, quod Germanorum Germanitati Ratisbona, nunc verè sit Hominum Humanitati Roma – tillika åtföljes af det påbud, esse restaurandam linguam latinam, linguam
Romani totius et imperii el ingenii et evangelii demum catholicam (d. v. s. ånyo göras till hela den christna verldens universal-språk).
Så förtjust var nu Thorild i Roms forn-tungomål, – hvilket han ock alltifrån sin första ungdom hade gerna begagnat; och man måste erkänna, att det lämpade sig smidigt så till hans vältalighet 186, som till hans qvickheter.
Kortast är den tredje skrifvelsen; som kallar sig:
Noro Alexandro nova Panegyris.
Ad Russorum Imperatorem Humanissimum.
Latinen är här enklare, än i de bägge förra, och derigenom ännu vackrare; ty just denna större enkelhet förhöjer den sonora periodbyggnadens uttryckskraft.
Ordlekarne, och deras antitheser, uteblifva likväl icke: så t. ex. förekommer bland de åtskilliga berömmelser, som tilldelas den philanthropiske Kejsaren, äfven den, att han i sitt stora rike hade angripit nec Petri Primi rudi more barbas, sed barbariem.
Den ”nye Alexander” hade nyss afslagit sina undersåters anhållan att åt honom uppresa en bildstod.
Egentliga syftet för detta bref är, att elda honom till förvärfvande af en herrligare, en evigt varaktig: Greklands befrielse och återställelse.
En (heter det) en illico tibi, humanitatis genio, statua elucet, statua viva, aeternae laudis resona; ecquaenam?
Graecia, ipsius humanitatis patria, Graecia restauranda.
– Poeticè hoc dici videtur; sed politicè nune effici a te, novo Alexandro, poterit.
Habes in nutu numen.
Et unde?
a Numine summo; et cur? ut actu aequaret in te bonitas potentiam.
Derefter ser man här framställas alldeles de samma önskningar, bevekelsegrunder och förslag, med hvilka, tjugu år sednare, flertalet af Europas invånare fåfängt bestormade samme Alexanders öron.
Föröfrigt uppmanas han äfven, – liksom ock i det föregående brefvet Påfven, – att vara betänkt på utsändande och inrättande af Colonier: more antiquo el sanctissimo, under anförande af sådana från Europas länder utkorade män, som kunde för menskligheten bli ”nya lagstiftare, hjeltar, gudar”; hos jube fieri ad imperii tui immensi gentes incultas coloniarum duces.
Detta skulle för honom varda en helt egendomlig ära: ty sjelfva den nyaste gallica magniludo har ej mäktat tänka hvarken Roms, eller Greklands, eller Ägyptens restauration 187; och öfverhufvud har ännu intet nyare europeiskt folk förstått den äkta betydelsen af Coloni och Colonisation.
(Ett i allmänhet fullkomligen sannt påstående; hvarifrån dock Sverige, i sitt förhållande till Finnland, utgör ett i alla tider oförnekligt undantag).
– Man ser, att Alexanders colonier skulle anläggas i de aflägsna öcknarne inom hans rikes gränsor.
Deremot vill det tyckas, att
Påfvens nybyggen, under missionarier som tillika vore coloni-höfdingar, skulle uppslå sina tjäll på söderhafsöar o. s. v.
Af gammalt vet man, att Thorild hade gerna velat se sig sjelf i spetsen för en coloni 188.
Vi drista gissa, att han i dylikt fall skulle helst uttågat såsom påflig missionarius.
Hans öfriga latinska skrifter, i hvilka samtligen han på omedelbarare vis commenterar
Archimetrien eller vissa dess punkter, äro dessa dissertationer, – här uppräknade efter tidsordningen af deras utgifvande:
Religio aeterna (1800); Pulcritudo universalis (1800); De Humanitate (1801); Vita Naturae, seu Panaesthetices Idea (1801); Vis Poёtica, seu Pathos (1801); Elegantia vera, contra Barbariem politam (1801); Atheismum esse impossibilem (1801); Sublimitas ingenii humani (1803); Lex Mundi universalissima (1803); Lux Vitae vera (1803); Systema Theologicum Humanitatis naturale (1803); Systema Juridicum Humanitatis naturale (1803); Ingenia maxima sapientiae humanae (1804; denna sista, der han i främsta och högsta rummet bland visa tänkare-snillen ställer Heraclitus, är tillegnad 189
Viro immortali Chr. G.
Heyne).
Bland mina papper ligga fyra – men i ett och annat från hvarandra afvikande – förteckningar öfver Thorilds skriftliga qvarlåtenskap, sådan den, tryckt och otryckt, vid hans frånfälle befanns.
Enligt en af dessa synes, att han ämnade utgifva sina latinska uppsatser samlade under den gemensamma titeln ”THORILDINA”, i tvenne band.
I det förra skulle hans redan nämnda sexton dissertationes academicae inrymmas; det sednare åter skulle omfatta manuscripta varii argumenti.
Såsom sådana finnas angifna De Majestate, Oratio (1800), och Chori altioris Cantica, Teutonicè prius modulata (1806); båda, öfversättningar från ett par hans tyska handskrifter: den ena, ”Rede zur Feier der Krönung Gustaf IV Adolphs” (1800); den andra, ”Lieder im höhern Chor” (1806).
Men af dessa bägge har ingendera kommit till min kännedom; hvarken i tysk eller latinsk text.
Måtte något exemplar – särdeles af den sistnämnda – ännu kunna genom en lycklig upptäckare räddas!
– Enligt en annan plan åter, tryckt under innehålls-förteckningen framför hans ”Gelehrtenwelt N:o II”, ämnade han med sjelfva denna samling af tyska afhandlingar, och under dess gemensamma hufvudtitel, förena åtminstone några af sina latinska; på det sätt, att N:o III skulle innehålla Systema seu ratio Totius, ”mit folgenden Illustrationen: 1.
Religio aeterna, 2.
Pulcritudo universalis, 3. de Majestate, 4. de Humanitate, 5. vita Naturae”.
Illustrationerna känna och äga vi (med undantag af den tredje i ordningen); men den bebådade N:o III utkom aldrig; från Systema seu ratio Totius, som förmodligen skulle bli en ny bearbetning af hans Archimetri, bortryckte honom döden.
Med den nyssbemälta tyska samlingen, ”Die Gelehrtenwelt” (N:o I och N:o II), som har valspråket
Sapere aude och samfäldt ändamål med de latinska uppsatserna, förhåller det sig besynnerligt.
Den angifver hvarken författarens namn, eller trycknings-år, eller tryck-ort; men väl, i afseende på häftet N:o I, att detta var en ”gratis mitfolgende Beylage” till Archimetrien.
Osannolikt är då icke, att det temligen digra (eller af ungefär 140 sidor bestående) häftet N:o II blef en skänk af samma frikostighet: och man måste förundra sig, huru sådant, vid Thorilds knappa financiella tillgångar, kunde låta sig göra.
Läsaren, som ej behöfver bry sig öfver möjligheten, har således en oinskränkt anledning till fägnad: ty dessa båda häften intaga sitt rum bland Thorilds innehållsrikaste och med största omsorg författade skrifter.
De här framräckta nycklarne till hans archimetriska verldsåsigt äro i samma mån allmännare tillgängliga, som de äro förfärdigade af det bland de ny-europeiska språken företrädesvis philosophiska, och med ett konstnärskap, hvars triumf är att hafva på detta språk, utan att upphäfva eller störa dess egendomlighet, öfverflyttat vissa af Svenskans och Engelskans dygder.
Tvifvelsutan har dermed, äfven här, följt en ofta nog stark prägel af det maner, hvarom till slut kunde sägas, att han på alla språk skref egentligen blott ett, – nämligen Thorildska.
Men flera af Tysklands yppersta snillen läste det med ett bifall, som främst blef af Herder och Jean Paul, till hans stora glädje, äfven offentligen uttaladt.
Sjelf yttrar han, i en af dessa uppsatser, om sin Stil och sin Tyska ett omdöme, hvari båda fullständigt måla sig: ”Vielen gefällt die Sprache als eine steife Matrone; mir aber als eine tanzende Amazone.
Indess fliehe ich zu einem Kenner wie Herder: dessen Allblick zugleich das Höchste des Spiels und das Tiefste der Wahrheit merkt.
Und in der That betrachte ich die Sprache als eine Musik und die Wörter als Töne: ich componire nach dem lebendigen Sinn und so innigst aufmerksam wie vor Gott, dem Choragus aller Harmonieen, dem wahren Hercules Musagetes.
Denn schöne Kunst ist bloss Eine, die des Wohls: von derhöchsten Theologie an bis zur niedersten Rhetorik, und in einer Syntaxis von Sonnen oder von Sylben. ...
Auch ich bin ein Germanier:
wenn eben nicht ein Deutscher.
Und schreibe ich nicht ganz deutsch, so schreibe ich doch ganz germanisch: das ist, gerade auf die Sache”.
Likaså, på ett annat ställe: ”Der Stil ist nur das natürliche Consonum und Dissonum: und der Autor kennt darin keine andre Trefflichkeit, als treffen” 190.
De bägge häftenas innehåll är alltså, i korthet sagdt, en fortgående polemik emot det närvarande tillståndet i den ”lärda verlden”, och en fortgående positif hänvisning på den sanningslära, som ensam kan besegra denna allmänna förbistring medelst en ljus insigt och en derur sig utvecklande harmonisk ordning.
Och sedan han (N:o I, sid. 6) af Tysklands philosopher hade utbedt sig anmärkningar öfver sin Archimetri, med önskan att de helst måtte insändas till Langes bokhandel i Berlin, der hon var utgifven; lofvade han tillika (sid. 16), att i dessa blad meddela deraf det för den lärda verlden vigtigaste, jemte sina svar.
Det första häftets uppsatser heta: 1. ”Anzeige der Archimetrie”.