Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ligger en förbannelse i att oupphörligt längta och hoppas och drömma, när tiden rinner bort som fin sand mellan ens egna fingrar.
– Ja, kanske.
Grane steg upp och lutade sig med ryggen mot kakelugnen.
Han hade blifvit blek, och hans ögon fingo en klar, vacker glans.
Han förde handen långsamt genom sitt hår, tog af pince-nezen och torkade den.
– Ja, du har rätt, sade han.
Men äfven i detta ögonblick sysslade hans tanke med, huruvida denna tankegång skulle kunna gifva hans lif ny fart eller ej, huruvida ej nu ett nytt stadium skulle inträda.
Och han misstrodde sig själf, vid tanken på det glada mod, som altid besjälat honom under de första dagarna, när ett sådant nytt »stadium» inträdt.
Emellertid knackade det på den yttre dörren, och Schultz gick för att öppna.
Det var aftonens tidning.
Schultz slog upp den och ögnade i den: »Egyptiska frågan, Universitetet, Spökerierna vid Bälsta, Meddelanden från allmänheten».
Schultz ryckte till:
Här är ett par uppsatser i den här välsignade religionsfrågan igen.
Den ena af dem är något längre.
Den är undertecknad R–s.
– Får jag se?
Grane drog hastigt till sig tidningen:
– Det är bestämdt Randers.
– Läs då, vet jag.
Läs högt.
Men Grane hörde honom inte.
Han stödde sig med båda armbågarna mot bordet, och hans ögon flögo utefter raderna.
Ett besynnerligt, hånfullt leende låg på hans läppar, och när han läst ut, skrynklade han i ett tag ihop tidningen och slängde den i väggen.
– Det är gement, utbrast han.
En sådan lögnare, en sådan charlatan.
Ack, om jag hade honom här.
Schultz tog upp tidningen och vecklade varsamt upp den.
Grane sade inte ett ord, utan gick som en rasande.
Och Schultz läste.
Författaren började med att förklara, att han i denna fråga stode aldeles utom partierna, och att han följaktligen tilltrodde sig att kunna döma opartiskt.
Därefter följde en half spalt, som på ett vackert och tilltalande sätt tog till orda för aktning mot olika tänkande.
Och förf. antydde, att han ansåg, att de nya frihetskämparna icke gått till väga med tillbörlig pietet, och att altså deras uppträdande för toleransen vore en smula öfverraskande.
»Friheten», stod det till sist, »är en mycket vacker sak.
Ja, när det gäller religiösa spörsmål, skulle förf. till dessa rader till och med vara benägen att kalla den sublim.
Den var dock kanske ännu vackrare före 1789, innan man ännu lärt sig att begripa, att de vackra orden ej altid äro så lämpliga att realisera.
Ty nekas kan ej, att en idé förlorar smått på att predikas på gatan.
Det kommer något af vulgärt öfver den, något, som smakar af pöbeluppträden och krogdemonstrationer.
Du sublime au ridicule il n’y a qu’un pas.
Och det är ej utan, att man tycker det steget vara taget, när man ser hela denna lilla orkan i ett vattenglas, som ger sig min af att vara, om inte verldshafvet, så åtminstone en liten vik af detsamma.»
»Det är verkligen förvånande, att något sådant kan förekomma inom denna studentkår, som just haft sin styrka i sin så att säga stabilitet, om nämligen med stabilitet menas frihet från rörelse.
Det är litet för tidigt att vilja börja med att reformera verlden, när man ännu inte lemnat akademien bakom sig, och när man ser, med hvilken häftighet det samhällsförbättrande raseriet tycks hafva gripit omkring sig, beklagar man blott, att man ser så ringa utsigt för ett resultat i de unga frihetskämparnas reformationsträfvanden.
Men det fins ett litet fält, där man kan arbeta och möjligen också uträtta något.
Män väcker kanske intet uppseende därigenom, men arbetet torde ändå kunna hafva sitt intresse.
Det är ett gammalt råd, men som tycks vara glömdt.
Och det lyder så:
’Sök att reformera dig själf, innan du försöker att reformera andra’.
Jag tror, att herrar religionsfrihetsifrare på den vägen med mindre väsen skulle uträtta mer.»
Schultz lade lugnt tidningen ifrån sig:
– Det är ju till en del detsamma, som du själf sagt.
Grane for upp:
– Ja, har inte också du tviflat på resultatet?
Har inte också du hållit dig undan, därför att du inte sympatiserade med några af tillställarna?
Grane stampade med foten.
– Jag har inte hånat så rått, så gement och så räfaktigt listigt.
Hvad jag sade, kom af sorg, af sympati ...
Det här är ju rena, rama eländet.
Fy fan, att du kan komma och jämföra mig ...
– Jag har ju sagt dig, hvad jag tänker om Randers.
Grane började sätta på sig sin rock.
– Hem.
– Ja, men du har ju inte ätit kväll än.
Får jag ta med mig tidningen?
– Ja, mycket gärna.
Men hvad tänker du göra?
Jag vill bara komma ut.
Men gif mig tidningen.
Grane stoppade den i fickan.
– Adjö.
När han kom ut på gatan, gick han direkt in på ett litet kafé, och köpte två påbredda smörgåsar, en halfbutelj öl och fyra cigarrer.
Därefter gick han hem till sig, tände lampan och satte sig åter att läsa igenom tidningsuppsatsen.
Han kände igen Randers tankar och uttryckssätt på hvarenda rad, och han begrep inte, att han aldrig förr hade sett honom i samma ljus som nu.
Hvilket inflytande måste inte denne man hafva utöfvat på honom, då han kunnat vara så blind.
Och han förstod med ens, hur nära han varit att själf glida ned till samma nivå af förnäm skeptis och loj egoism.
Han kände mot Randers en förbittring, som var gränslös.
Ty han märkte likheten i deras resonnemang, som Schultz redan påpekat.
Han kände samtidigt, att det fans en skilnad mellan dem som människor, och han visste med sig, att denna skilnad var stor.
Men han kunde ej komma underfund med, hvari denna skilnad bestod.
Och därför hatade han nu Randers, hatade honom, som man hatar sitt eget sämre jag.
Han kände sig hungrig, åt upp smörgåsarna och drack ur ölet.
Därefter tände han en cigarr, bredde ut ett rent papper framför sig och började skrifva ett genmäle.
Klockan var tre på morgonen, när han slutat.
Cigarrerna hade han rökt slut, och hans händer darrade af nervositet.
Han läste igenom manuskriptet och lade det i en låda.
Sedan gick han till sängs utan grubbel och utan fantasier.
Han tyckte, att det låg räddning för honom själf i denna handling, men kunde ej klargöra för sig hvarför.
Ty han visste då ej ännu, att det kan ligga räddning i själfva förmågan att handla, utan att tänka hvarken på följderna eller resultatet.
Handlingen
kan vara ungdomlig, öfverilad och dum.
Det vet man ej i sådana ögonblick.
Men ve den, som aldrig varit hvarken ungdomlig, öfverilad eller dum.
Morgonen därpå gick Grane tidigt ut.
När han druckit kaffe, gick han direkt upp till Randers.
Denne var nyss hemkommen från en ridlektion.
Han brukade rida tre gånger i veckan för att skaffa sig motion.
När Grane kom in, hade han nyss fått af sig den ena ridstöfveln och var just sysselsatt med den andra.
Han märkte inte Granes upprörda utseende, utan började prata som vanligt.
Grane afbröt honom:
– Jag har läst din uppsats, sade han.
– Har du det?
Randers tittade upp från stöfvelknekten.
– Jag tänkte annars ge dig ett exemplar.
Jag har just skaffat mig några aftryck.
– Tack.
Men det behöfs inte.
Det uppstod en stunds tystnad, under hvilken Randers fullbordade sin nederdels toalett och slutligen stannade framför spegeln för att ordna sitt hår.
Grane hade blifvit blossande röd, och hela hans ansigte var i rörelse.
– Jag har skrifvit ett svar, sade han plötsligt.
Rösten lät tjock och hård.
Har du skrifvit ett genmäle?
Randers blef så öfverraskad, att han på en lång stund inte fick fram ett enda ord.
All förstälning var bortblåst, flegman var aflagd, hans ögon glödde, och med hårdt sammanprässade läppar gick han fram mot Grane.
Han stannade midt på golfvet, och ett ögonblick stodo de båda unga männen stilla, utan att säga ett ord, mätande hvarandra från hufvud till fot.
Och båda kände, att från detta ögonblick voro de fiender för lifvet.
– Hvad är det du har skrifvit?
– Jag har skrifvit ett genmäle på dina sofismer, sade Grane kort.
För öfrigt är jag ej skyldig dig någon redogörelse, för hvad jag har skrifvit.
Men att jag skrifvit, ville jag själf tala om för dig, så att du inte sedan skulle komma och beskylla mig för att hafva handlat bakom din rygg.
Randers skrattade kort och gick tillbaka till spegeln, där han med borsten likgiltigt strök utmed sitt hakskägg.
Han hade återvunnit väldet öfver sig själf, och rösten lät kall och lugn.
Grane fortfor:
– För resten kan du gärna få veta, hvad jag har skrifvit.
Jag skulle möjligen ha kunnat göra en psykologisk utredning af den sinnestämning, som föranleder ett dylikt skrifsätt, och jag skulle möjligen däri kunnat inskjuta ett och annat, som hade gjort skriftställaren bekant, så som han förtjänade.
– Och du skulle därigenom ha kunnat skära vackra lagrar äfven inom skandalskrifveriets nu så högt uppburna fack.
Af en person med dina åsigter hade det varit en konsekvens, som man kunnat vänta sig.
– Jag har icke gjort det.
Grane höjde rösten, och hans läppar darrade.
– Men om jag inte gjort det, så har det därför inte varit af någon skonsamhet emot dig.
Men jag vill det inte.
Jag föraktar det.
Kan du komma dig upp i verlden på det sättet, så gärna för mig.
Jag är dig egentligen tacksam.
Ty hade inte du varit, skulle jag sannolikt ej fått energi nog att säga, hvad jag nu har sagt.
– Nå, hvad är det då för märkvärdigt du har sagt?
– Det är ingenting märkvärdigt als.
Men det har varit nyttigt för mig.
Ty det har skaffat mig luft, och det var hvad jag behöfde.
Det är du och dina likar, som ha satt min galla i gång.
Och det tycks, som om entusiasmen i våra dagar hade sitt säte i gallan.
Randers hade satt sig och såg nu med ett retsamt smålende upp på Grane:
– Jag vill göra dig uppmärksam på, att man inte brukar komma upp till en person på hans rum för att öfverösa honom med personliga grofheter.
– Grofheter?
Grane tog ett steg framåt, som om han velat rusa på den andre.
Randers hejdade honom.
– Du tänker inte säga mig, hvad du skrifvit?
Det kan du läsa, när tidningen kommit ut.
Uppsatsen har jag här i fickan.
Och omedelbart härifrån går jag till redaktionen med den.
Nå, hvarför har du då egentligen kommit hit?
– Det är egentligen litet romantiskt.
Han såg ned, men blef plötsligt alvarsam igen, och den förra häftigheten kom tillbaka.
Han darrade af vrede, och det låg gråt i rösten.
– Du har icke haft rätt att behandla mig, som du gjort.
Du har ganska snart lärt att känna mig, och det var inte svårt för dig.
Ty jag förstälde mig aldrig.
Men det gjorde du.
Du narrade af mig förtroenden, du lät mig tala mig varm inför dig.
Begriper du inte, att jag nu skäms för mig själf, som om jag klädt mig naken på öppen gata?
– Jag har aldrig narrat af dig några förtroenden.
Dem gaf du mig själf.
Grane knöt händerna.
– Men hvarför?
Därför att du stälde dig för mig sådan, att jag kunde göra det.
Och med en plötslig omkastning frågade han lugnt:
– Kan du neka för, att du emottagit ett visst uppdrag af professorskan Ranke?
Att skaffa vissa adresser? hva?
Randers stack händerna i byxfickorna och satt, lugnt stilla:
– Det behöfver jag visst inte neka för.
– Och mins du, hvad du sade åt mig, när vi gingo hem från Rankes, och jag berättade dig mitt samtal med henne?
Randers ryckte på axlarna:
– Du vet, att jag inte tycker om att vara oartig.
Grane hade sänkt rösten.
Den lät nästan vemodig.
– På det sättet har du behandlat mig altid.
Jag förstår det nu mycket väl.
Du har låtit mig tala, och när du ej motsagt mig, utan svarat med en banal artighetsfras, har jag tagit det för sympati.
Randers smålog sarkastiskt:
– Får man fråga, när du skrifvit din fillipik emot mig?
För det ska väl i alla fall föreställa en fillipik?
Grane blef häftig igen.
– I natt, sade han, så fort jag läst din.
– Du önskade ju inte häller någon opinionsyttring, vill jag minnas?
Eller kanske det också är en af de många saker, i hvilka vi missuppfattat hvarandra?
– Nu vill jag det emellertid.
I alla händelser vill jag inte, att saken skall angripas med dumma floskler, som man inte själf tror på, utan som man skrifvit dit för att ...
Ja, hvad vet jag?
Det ligger altid något under, hvad du gör.
Grane bytte om plats och gick fram till chiffoniern.
Där lågo några aftryck af uppsatsen.
Ett par af dem hade påskrifter med tillägnan »från förf.»
Grane såg på ett af dem sitt eget namn, på ett annat namnet på den professor, som genom sin mellankomst förhindrat studentkårens sammankomst.
– Fabula docet, sade han torrt och höll opp de båda papperen.
Därpå började han tyst att sätta på sig öfverrocken.
Randers följde honom till dörren och bugade sig vårdslöst, i det han sträckte fram sin hand.
Grane tog den flyktigt, som om han varit rädd för att röra vid den, och rusade ut.
Han var häftigt upprörd och gick hastigt framåt Ågatan.
Han tyckte ett ögonblick, att det ingenting tjänade till att inlåta sig i polemik med Randers.
Och han stannade en stund på Nybron och såg på, hur Aprilsolen gassade på den bruna ån, utför hvilken de smältande isstyckena muntert dansade ut till hafs.
– Om han kunde få följa med.
Bort.
Med en suck gick han vidare till tidningsbyrån, där han träffade redaktören.
Redaktören tog artigt emot honom och bjöd honom att sitta ner.
– Jaså, herr Grane har skrifvit i religionsfrågan.
Det ska bli mycket intressant att få läsa.
Mycket intressant.
»Genmäle till hr R–s.»
Ja, ser herr Grane, man kan inte trycka alting.
Det intresserar inte almänheten längre.
Almänheten är trött på den här saken.
Kanske herr Grane tänker ägna sig åt publicistisk verksamhet.
Jo, annars skulle herr Grane snart ha lärt sig, att det fins två saker, som en tidningsredaktör i första rummet måste tänka på: att vara försigtig och att söka träffa almänhetens smak.
Det här är alt bra långt.
Tycker inte herr Grane själf, att det är litet långt?
Skulle man inte kunna förkorta det litet?
Använda saxen här och där?
Herr Grane vet.
Saxen!
Hähä.
Saxen.
Redaktören skrattade förtroligt och klappade Grane på knät.
– Den kan verkligen inte förkortas.
Redaktören vek ihop papperet, lade hufvudet på sned och fäste sina stora vattniga ögon på Grane med en min af resignerad sorgbundenhet.
– Det gör mig verkligen mycket ondt.
Men jag kan inte taga den.
Om herr Grane visste, hur öfverlupen jag är af insändare.
Se här.
Han lyfte upp en rulle papper från bordet.
– Tror herr Grane, man kan trycka altihop det här?
Hvart tror herr Grane, att det skulle ta vägen?
Hvad tror herr Grane det är?
Insändare.
Bara insändare.
Jag får tio så’na här om dan.
Bara att läsa dem.
Bara att läsa dem, herr Grane, det tar sin tid.
Och när jag sen ser, att det här är så långt.
Själf måste jag erkänna, att jag till alla delar sympatiserar med herr Grane.
Men hvad ska man göra?
Den stora mannen höjde ögonbryn, öfverläpp, kindmuskler, axlar och händer med en enda automatisk rörelse.
– Ja, hvad ska man göra?
Grane bad om ursäkt, att han besvärat, och gick till den andra tidningen.
Där blef uppsatsen mottagen med uppräckta händer, och redaktören beledsagade den egenhändigt med följande inledning:
– »Då redaktionen af tidningen X. Y. Z. tvärt emot all puplicistisk takt vägrat att intaga detta genmäle på en i dess egna spalter nyligen synlig uppsats, undertecknad med signaturen R–s, hafva vi med nöje mottagit förf:s anbud att trycka den i vår tidning, så mycket hällre som vi därigenom fått tillfälle att i vår mån protestera mot vår kollegas på platsen sedvanliga försök att lägga kafle i munnen på den almänna meningen.»
När uppsatsen var tryckt, skickade Grane den i ett anfall af ridderlighet, försedd med en påskrift, till Randers och fick ett elegant bref till svar.
Detta var det sista, han hörde från Randers.
För öfrigt väckte uppsatsen föga uppmärksamhet.
Men inledningen, som kommit dit utan Granes vetskap, och som var undertecknad med det mystiska Red. anm.
gaf anledning till en två veckors liflig polemik mellan de båda rivaliserande tidningarna.
Emellertid hade ett nytt förslag att få en opinionsyttring till stånd blifvit framstäldt.
Man ämnade sätta i gång en masspetition, och för detta ändamål värfvades nu namn.
Själfva
Ling sprang omkring med listor, om af intresse för saken eller för att få gyckla med sina bekanta må lemnas oafgjordt, och listan räknade snart flere hundra namn.
Men hur det var, så hade de visa och förnumstige räknat rätt.
Naturen gjorde gemensam sak med visheten.
Följden blef en den härligaste vår, följden häraf det gladaste lefverne med vin och flickor, och följden af detta blef återigen den, att religionsfriheten skuffades åt sidan och gömdes till hösten.
Och när hösten kom, var det ingen, som ville rifva upp det gamla såret igen.
Att de sansade elementen inom lärarestaten och studentkåren skulle läsa tacksägelser öfver det skedda var klart.
Ling påstod till och med, att man varit betänkt på att hålla Te Deum.
Men däri låg troligen någon öfverdrift.
Det är emellertid säkert, att äfven rörelsens ledare voro rätt glada, att det gick som det gick.
Ty sanningen att säga var intresset inom kåren för denna sak ej så särdeles stor, och att studenterna en masse skulle inlåta sig på några äfventyrligheter, var knappast att befara.
»Vår tids ungdom» är i det fallet vida mera sansad än ungdomen i gamla tider.
De äldre må nu om den saken säga hvad de vilja.
Dessutom var det ju Maj, ungdomens, punschens, kägelbanornas och kärlekens månad.
Och – för att ännu en gång citera Ling – »det fins inga kattor, som ta’ råttor i Mars».
Grane blef ovän med Norström en kväll för den här saken.
De träffades ibland några andra på Nybron, och naturligtvis kom den stora frågan genast på tal.
Hvar och en uttalade sina åsigter, och Norström sade, att han tyckte, det var bäst, som det var.
Nu hade man åtminstone fått lugn efter alt det myckna bråket.
Då blef Grane het och stälde till ett stort uppträde.
Han tog till stora ord och kallade Norström för en konservativ träskalle och ett satans byråkratfrö.
Därefter utöste han några välmenta förbannelser öfver lifvet i almänhet och Upsalalifvet i synnerhet samt gick häftigt sin väg, i det han affyrade ett sista batteri af de mest utsökta och svafveldoftande eder.
När han gick, var han verkligen så ädelt upprörd, som en människa gärna kan vara, och han hade hjärtat fullt af sorg öfver, att han med alla sina vackra känslor egentligen uträttade bra litet.
Och med de tankarna i hufvudet promenerade han en hel timme fram och åter i Karolinaparken för att svalka sig.
Men när den timmen gått, började han granska de förbigående.
Snart stod han stilla och såg efter dem, hälst om det var fruntimmer.
Och något senare vandrade han hem till sig, ledande under armen en skönhet, hvilken hade blåa ögon och en gul lugg, som såg ut som en tvärklippt man.
Morgonen därpå låg han och försökte komma underfund med, hvad som föranledt Göthe att dikta sin Faust och ställa Mefistofeles vid hans sida.
Bestämdt hade Göthe erfarit, hur nära de sublima känslorna ligga ... ja, vissa andra.
Och så hade han hittat på den där kompositionen Faust-Mefistofeles.
Kanske var det vulgärt att tro Göthe om sådant.
Men – han trodde det ändå, och det smickrade honom.
Han var i en förfärligt orolig sinnestämning, det var hela saken.
Han visste ej, hur det kom sig.
Men någon ro hade han aldrig.
Aldrig hade han lefvat så som under denna vår.
Öfveralt syntes han ute, öfveralt var han med, och öfveralt var det han, som var gladast, uppsluppnast och mäst böjd för upptåg och galenskaper.
Sällan kom han hem före två eller tre om mornarna och sällan syntes han två aftnar å rad i samma sälskap.
Schultz var orolig för honom och frågade honom en dag, hvad det var åt honom.
– Ska’ inte jag också kunna få vara glad sade Grane.
Det kunde jag inte förr.
Nu, när jag kan det, ska’ jag inte få det då?
Tror du, man är ung hela lifvet.
Åh fan.
Och han lefde som förut.
Om förmiddagarna var han ute och promenerade, drömde och samtalade i sälskap med vänner och bekanta.
Middagen intogs på Gästis eller Eklundshof, kaffet efter omständigheterna, och när punschen kommit på kaffet, var dagen skämd.
Eller – som Grane brukade uttrycka sig – »man hade tvärtom förstått att taga vara på den.»
Och nu följde kägelpartier, toddar, supéer, nachspiel, poetiska promenader under de långa, ljusa sommarnätterna, svärmiska fantasier, när solen gick upp öfver den långa, ändlösa slätten.
– Men också nattliga äfventyr af mindre eterisk art.
Under denna tid hade han ett samtal med professor Ranke.
Professorn förebrådde honom hans sysslolöshet, att han ej tenterat under termin o. s. v.
Grane erkände sina förseelser, men lofvade icke bättring.
Professorn frågade honom då, om han höll på att bli ett brutet geni, men Grane svarade, att geni hade han aldrig haft anlag för, och än så länge höll han nog ihop.
Men alt möjligt fantiserade han på, och de mest olika saker sysslade han med.
Han skref tidningsartiklar, gjorde parodiska tillfällighetsvers och tog kall dusch om mornarna.
Han beskyldes för att vara anstiftare till ett af de sista gatupptågen, då ett kompani af studenter klockan fyra en morgon gått genom gatorna med fiol, handklaver, triangel och skramlande kakelugnsluckor.
Under två veckors tid hade han fått något särskildt att tänka på.
Han hade träffat på en flicka, som var tämligen på fallrepet, och som hon var vacker, tyckte han synd om henne och beslöt, att hon skulle räddas.
På ett Magdalenahem ville han ej sätta henne.
Han ville försöka ett annat sätt.
Han ville skaffa henne arbete och sätta henne i beröring med folk, som icke föraktade henne, utan behandlade henne som en människa.
Själf hade han icke öfverdrifvet stor tro på framgången af detta företag.
Det intresserade honom mäst som experiment, och dessutom var det en afledare för det verksamhetsbegär, som gnagde och plågade honom.
Han gjorde en extra resa till Stockholm för att få en plats åt henne och lyckades.
Efter sex veckor rymde hon tillbaka till Upsala och spred ut, att Grane hållit henne i Stockholm och tänkt i framtiden gifta sig med henne.
En afton i Maj kom Grane långsamt drifvande nedför åpromenaden.
Det var månsken, och genom de nyutspruckna träden, som stå i en lång allé längs utmed ån, föll månens gulhvita dager och bildade fantastiska figurer på de släta sandgångarna och långt bort på de klippta gräsplanerna.
På Flustret spelades ouvertyren till »Den Stumma».
Orkestern var skral.
Pianot lät skramligt, och klarinetten skar i öronen med sin gälla ton och lät, som om den haft på sitt parti ett solo med ackompagnemang.
Åns vatten låg i en mörkare skugga, blott på en enda fläck midt i strömfåran syntes en smal strimma af gungande ljus.
Grane var ute för att träffa någon kamrat, hade gått och drifvit från kafé till kafé, men misslyckats i att träffa någon och gick nu ensam nedåt promenaden.
Han mötte alt färre människor, ju längre bort han kom.
Endast med långa mellanrum kunde han upptäcka en ensam vandrare.
Först var han förargad öfver att få tillbringa aftonen ensam.
Just denna kväll var han så särskildt upplagd för att ha roligt, för att få ställa till något riktigt originelt.
Men småningom vek denna känsla för en annan.
Det var så länge sedan han var ensam med sig själf.
Aftonens milda svalka omgaf honom, och han hämtade andan djupt af välbehag.
Och han började tänka öfver sig själf.
Hvad gjorde han egentligen?
Det var dock en tid, när dagarna ej gingo så spårlöst förbi som nu.
Det föreföll honom, som om han hölle på att förlora intresset för sig själf.
Han ryckte till och påskyndade sina steg.
Där promenaden slutade, fortsatte ån mellan kala åkerland och förlorade sig i mörkret långt bort mellan de öde stränderna.
Länge stod han och stirrade på detta.
Länge, länge.
Det kom en varm, vek stämning öfver honom, och tårarna trängde sig fram i hans ögon.
Det var så mörkt där borta.
Och i detsamma kröp månen in under ett moln.
En ilning som af köld gick genom hela hans kropp.
Sådant var hans lif.
Ja, sådant var hans lif.
Först gick det en kort stund i ljus mellan gröna stränder.
Till dess att stränderna blefvo öde, och alt blef mörkt.
Han vände sig hastigt om och gick hemåt.
Han kände sig lugnare, när han åter kom under de höga träden, som böjde sig öfver honom.
Månen hade kommit fram igen, och för hans fötter darrade månskenets vexlande ljusa bilder.
Nära Flustret mötte han Lars Johan, som med händerna i fickorna långsamt sträfvade nedåt promenaden.
Grane grep fatt i detta möte som i ett nödankare.
– God dag, Lars Johan, sade han.
Hvart ska’ du gå?
Lars Johan stannade och tog honom i hand.
Hvart jag ska’ gå?
Just ingenstans.
– Har du lust, så gå vi in på Flustret och äter smörgåsar med öl.
Det kan väl altid bli råd för en half punsch efteråt.
– N-ja-a.
Lars Johan grubblade.
– Det är så djäfla kallt, te sitta ute än.
– Tycker du, det är kallt?
Ja, då gå vi opp åt sta’n då.