Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tänk blott på den scen, der han visar oss konsul Garman och hans bror legations-sekreteraren röda och ifriga på sina brandskattningståg i Sandsgårds vinkällare, eller den, der han med rent nederländsk komisk kraft för oss målar de värda skepparnas — Worse och Randölf — mid-dagssiesta.
Och är det icke märkvärdigt och beundrans-värdt, att den som med sådan elegans och träffsäkerhet kan rikta nålstyng, maliciösa och elaka som sjelfva Gherbuliez ’, också kan brista ut i ett rent * Dickenskt, humoristiskt hjer-.teskratt ?Alla dessa skiftningar funnos nu klara eller också blott in nuce i dessa första noveletter, för hvilkas starka stämningsfullhet och hopträngda koncisa form - Kielland alltjemt visat mycken förkärlek, en kärlek, som låtit honom inflicka sådana äfven i sina romaner och förmått honom att dikta många scener så, att de godt kunnat utgifvas som fristående skisser, en kärlek, som gifvit oss hela den skara små-berät- * telser, hvilka kanske företrädesvis skaffat honom imitatörer, hela den följd teckningar, der det är svårt att framhäfva någras förträfflighet för att icke derigenom på samma gång orättvist nedsätta andra.
Jag vill blott erinra om två .. Mins ni “ en siesta “ med dess egendomliga personer, direkt gripna ur det kosmopolitiska Pariser-vimlets bizarraste sammanblandningar, den öfverdådiga middagen, och midt i den eleganta hotellinteriören, midt bland dessa njutningslystna, frossande dagsländor fattigdomsproblemets Erisäpple, irländarens pianospel, makalöst skildradt i detta vilda, snart sagdt enastående ord-agitato, som ej kan gå ur ens minne, som berör våra nerver som en stormig orkestersats.
Och den andra.
Jag vill slå vad om, att ni ej heller kunnat glömma den, den andra, “ Karen “, den stackars flickan i Kranips krog, heden, den evigt långa heden, som ej har början, ej har slut, heden, der haren “ hoppar på lätta ben “ och räfven lurar bak ljungens ', tufvor, diligenskuskens glänsande kläde, som bjert sticker af mot krogrummets arma nakenhet, bortdöende vagnrassel ... plask i vattengrafven ..., grafsus bland löffällande stammar — dessa få sidor, der hela höstens jemmer, ett helt krossadt lifs elände brusa fram.
Men Kielland har också sändt ut större verk, romaner, hvilka han, genom att nyttja samma personer och lokaliteter, sökt fläta samman till ett helt, något i samma väg ehuru mindre konseqvent än det förfaringssätt Balzac användt i “ la comedie humaine “, och han har gjort detta, ledd af samma tankar, som förmått Zola att ordna sina skildringar genealogiskt, drifven af åtrå att gifva en hel samhällsbild ’ en hel mikrokosmos af den tid, i hvilken han lefver.
Kiel-land har emellertid härutinnan lyckats vida bättre än Zola, emedan han valt sig en blygsammare och alltså lättare löst uppgift.
Zola gifver oss icke och kan icke gifva oss en totalbild af andra kejsardömets samhällslif; han är orättvis, måste kompletteras t. ex. med Dumas fils, About, Feuillet och Erckman-Chatrian af den, som vill hafva en oväldig syn på Napoleon den III: s märkliga tid, men Kielland har verkligen lyckats gifva oss en hel afspegling af nutida norskt lif i sina skildringar från den stad vid hafvet, der alla hans romaner med ett enda undantag försiggå.
En hel stad har han gifvit oss, skildrat den från alla synpunkter, och vi känna den och alla dess menniskor, vi känna dess byråkrater och dess proletärer, dess prester och dess oppositionsmän, dess qvinnor och dess ungdom, dess handelsmän och dess bildningsaristokrati, med ett ord alla Me skiftande typerna, som förekomma i ett något mera betydande samhälle, och icke nog dermed, vi känna äfven dessa menniskors inre, deras tankar och åsigter, hela det andliga lifvet i en ort som denna, dit endast svallvågorna af den moderna kulturen nå, en stad, som äfven i sådant hänseende utgör en spegelbild af hela sitt fosterland, ett land, ^dit “, som en annan stor norsk nutidsskald sagt, “ de öfver-lefda idéerna komma för att dö en långsam strå-död. “
Framför oss hafva vi hela staden, dess city med sina handelslokaler och kontor, de gamla egendomarne utanför tullame med sitt solida, gammaldags herrgårdslif, varfven, fiskläget och sjöbodarne vid stranden, der en doft, blandad af hafs-sälta, sill och tång, slår emot en.
Och alla dessa bygningar känna vi mer än blott till utsidor och fasader, vi känna dem, som om samma medel stått Kielland till buds, som Asmodeus använder i Le Sage ’ s “ Le diable boiteux “, att kunna lyfta af taken och osedd se och ohörd höra, hvad som passerar inne i husen.
Men detta samhällsskildrande drag är blott en, om också den största sidan af diktarens verksamhet, den andraär det sociala, kriticerande, diskussionsuppväckande element,, som ingår i alla hans större arbeten.
I sina romaner har han vidrört fråga på fråga af de spörsmål, som jäsa i nutidens medvetande, men vidrört och behandlat dem, som endast en stor skald och en äkta konstnär förmår, utan att förlyfta sig, utan att konstformen splittras och söndersprän-ges af idéinnehållet.
Det finnes knappast en social och religiös punkt, som icke Kielland redan till dato pekat pår ♦ men det oaktadt behöfver läsaren ingestädes hafva en pinande, otillfredsstäld förnimmelse af, att han har för sig en afhandling eller en ledare i stället för ett diktverk, något som i våra dagar sannerligen ej är allt för ovanligt.
En fråga är det emellertid, som återkommer i alla hans verk; frågan om pauperismen, om samhällets skuld mot de små och tryckta är hans diktnings Ariadne-tråd.
Någon gång berör han den ytligt, som i “ Trofast “, nästan dekorations-mässigt, aldrig förmår han med Strindbergs vulkaniska kraft lägga i dagen en hel klass ’ jäsande, ingrodda hat, men der han allvarligt behandlar sitt problem höjer han sig till en nägtan sublim indignation — tänk blott på domstolsscenen i “ Arbeidsfolk. “
Kielland är i sina romaner lika mycket fristående som i sina små skisser, och händer verkligen någon gång, att han upptager en figur från den skald, med hvilkens naturell han troligen känner sig närmast befryndad — jag menar Henrik Ibsen — sker det på ett sätt, som är högst karaktäristiskt.
Kielland har icke som Ibsen behöft kämpa sig genom en lång utvecklingsgång från oklara, abstrakta ideal, nej, märkligt nog börjar han med att sätta en Brandfigur under förminskningsglas (magister Johnsen i “ Gar-man &amp; Worse “) och när han nästa gång upptager samma typ för att med Finnefors i “ Skeppar Worse “ sätta den i en rättvisare belysning, gör han det lugnt, lidelsefritt om också med sympati, ungefar som en zoolog talar om ett sällsynt species, utan att omgjuta sin figur med något af Ibsens storartade men reaktionära idealisation.
# På det hela taget står väl Kielland förresten engelsmännen närmast, om också en och annan scen, särskildt t. ex. bröllopet i “ Arbeidsfolk “ påminner om Zola.
Han delar också de engelska författarnes både fel och förtjenster.
Liksom de komponerar han väl och förmår städse hålla intresset spändt genom en välskött intrig, liksom de brister han ofta i den psykologiska motiveringen.
Låt ett antal af hans personer passera revy för er, och ni skall finna ojem-förligt många, hvilka i det yttre stå för er lifs lefvande och klara, men också ojemförligt många, hvilkas själslif borde • vara bättre genompejladt, hvilkas karaktärer ni önskade framstälda med en noggrannare psykologisk analys.
Tänk blott på hans qvinnor, med undantag af den svaga Madeleine och framför allt med undantag af Sara, den förorättade Sara, hvilkens hela karaktär förhårdnats och förderfvats genom det våld, som å henne öfvats, Sara, Kiellands djupaste qvinnofigur, huru litet nyanserade och förklarade äro icke de andra.
Rachel Garmans själshistoria afbrytes af en stör lakun, just då hon sjelf råkar i en andlig kris, och afslutas på ett romanäktigt, abrupt vis; Henrietta i “ Skeppar Worse “ saknar alla karaktäriserande linier liksom “ Arbeidsfolks “ olyckliga hjeltinna, ja Elsa sjelf är väl snarare en slags fint hållen, försvarligt idealiserad klasstyp än en individuel men-niska med kött och blod.
Kielland är kanske icke feminin nog till sin natur för att t. ex. som] Jacobsen, Topsöe eller bröderna Goncourt, så obehindradt det är en man möjligt, röra sig med qvin-nohjertats af fina sensationer hemlighetsfullt hopspunna kän-sloväfnad.
Så mycket bättre förmår han skildra sådana personer, hvilkas väsenden småningom så att säga satt sig, hvilkas förenklade känslolif gått upp i vanor eller sysselsättningar.
Jag erinrar blott om konsul Garman och hans broder legationssekreteraren, haugianerna med madam Torvestad i spetsen och raskt skisserade bipersoner i allmänhet, om han också här och der dukar under för den svagheten, att somi “ Arbeidsfolk “ för mycket skildra en klass ur en orättvis, partiskt-tendensiös synpunkt.
En klar följd af det ofvanstående är, att Kielland icke år passionernas diktare; tvärtom, hans menniskor hafva i allmänhet ganska städade och kultiverade lidelser.
De tänka icke på att löpa till storm mot det omöjliga, och när det går dem emot, knyta de merendels näfvarne i byxfickorna — med ett ord det är civiliseradt hvardagsfolk, hvil-kas känslor falla inom det konvenablas juste milieu, och det är väl derför Kielland excellerar i teckningen af sådana salongsfenomen som Delphin, Mordtman och professor Lövdahl.
Alla dessa spridda karaktersdrag, dem jag ofvan skisserat, stämma, som jag boppas, in på det verk, om hvil-ket jag här vill yttra mig något vidlyftigare, författarens sista arbete “ Gift. “
Ni har naturligtvis läst och hört talas om “ Gift “, och ni vet antagligen också, hvad det är som Kielland utan appell stämplar som gift, hvad det är, mot hvilket han i detta arbete aflossar ett väifyldt kogers uddhvassa, träffande, stundom förgiftade pilar.
Nåväl, då vet ni också, att det är mot hela den modema undervisningen, mot innehåll och form i de lärdomar, som de äldre anse sig pligtiga att gifva de yngre till vapen för den stundande lifskampen, han denna gång vänder sin boks skjutfärdiga, mördande bredsidor.
I och med det samma är det stora och märkliga i Kiellands senaste arbete vidrördt — dess allsidighet.
Hela uppfostran, påstår författaren, är sådan, att den förträffligt egnar sig att göra en generation till osjelfständiga sjuklingar.
Ingen enskild gren har skuld derför: nej allt, hemmets lärdomar, försåvidt de som ofta äro grundade på schablon, snäfva utilitetshänsyn och oförnuftig aktning för dagens pluralitetsmeningar, skolans, försåvidt de endast äro artificiella produkter utan sammanhang med lifvet, kyrkans, försåvidt de meddelas dogmatiskt, utan vädjan till lärjungarnes vaknande åsigter, allt det der, som faderna in-begripa i uttrycket “ en utmärkt uppfostran “ är blott och bart en barlast, så mycket mera tryckande och onödig, som den till två tredjedelar utgöres af osant eller halfsant gods.
Det är konseqvenserna af ett sådant uppfostringssy-stem, som Kielland gifver oss med “ Gifts “ hufvudhandling, • och det tragiska, det djupa i boken är just skildringen af Abraham, huru denne genom tidens skol- och uppfostringsmetod blir en karakterslös lismare, från att hafva varit ett barn med goda anlag att blifva en uppriktig, frihetskär personlighet.
Till detta är den bjärta bi-episoden om “ lilla Marius “ med dess qvicka, men något godtköpsaktiga dia-triber mot de klassiska studierna lagd, en episod, hvilken, ensidigt tecknad som den är, på Jångt när icke berör en med samma öfverväldigande styrka som sjelfva hufvud-handlingen.
I Kiellands kritik öfver skolväsendet är, som man väl kan tänka sig, icke mycket nytt, men det är ju heller icke ens iätt att pocka på, att diktare skola blända oss med nya, osagda tankar, deras pligt och uppgift är det fastmer att samla, sammanställa och utbreda de idéer, hvilka börja gro och växa upp rundt omkring dem, och Kielland tillfredsställer härvidlag alla anspråk.
Han har i “ Gift “ öst ur en af de bästa källor, som i denna väg står en nutidsman till förfogande, en bok, som hvarje bildad man och qvinna borde känna till, Spencers nyligen öfversatta arbete om uppfostran, och alla de reformer, han särskildt i det ypperligt skrifna samtalet efter professorns middag antyder, stamma från den engelske tänkarens sunda och tanke-klara verk.
Och kunde väl Kielland finna ett mer träffande, mer uttömmande motto for sin bok * än denna ofta citerade sats ur samma arbete: “ den sjelfständige engelske gossen är fader till den sjelfständige engelske mannen. “
* Till detta hufvudtema är en äktenskaps- och kärlekshistoria lagd, och så skickligt har Kielland fogat hop den med sjelfva kärnan i boken, att man först vid närmare ef-tertanke märker, att den förekommer en en smula vilkorligt ditflickad.
Under läsningen rycks man helt och hållet med och fängslas af sympati för denna så älskvärdt och varmt tecknade fru Venche, som i sin ädla, höghjertade “ Stockmanska “ optimism godtroget sätter sin sanningskärlek mot hela den kompromiss af halfsanningar och halflögner, på hvilka samhällsbruken hvila, och hennes sorgliga historia är bland det mest gripande, Kielland någonsin diktat, om man också då och då har en förnimmelse af, att karaktärerna hos de personer, som ingripa i hennes öde, för mycket äro dragna till sin spets.
Underligt blir dock i alla fall, att hon förälskar sig i en person, hvilken till den grad liknar hennes egen man.
Skildringarne äro som öfverallt hos Kielland rent af utsökta, och de kapitel, der skolan tecknas, äro i sjelfva verket mindre karrikerade, än man vid första ögonkastet tror; eller kan ni med handen på hjertat svara mig, att ni ej under er skoltid varit med om en lektion, som den Aalbom gifver, att ni aldrig sett skymten af en lärarfigur sådan som “ blindtarmen. “ Ypperligast äro dock konfirma-tionssceneraa; skarpa utan att vara hätska, verkligt slående och sanna i all sin uddiga qvickhet falla de inom det område, som är diktens högsta, hafva de den farg, fransmännen pläga benämna “ la vérité vraie. “
Med ett ord, Kielland har med “ Gift “ lagt en ny fast hörnsten till den bygnad, han i sina förra romaner uppfört.
Hans sista verk med dess stora, frimodigt utsagda tendens är icke blott en god bok — det är, som Georg Brändes en gång skref om ett annat uppseendeväckande arbete, vida mera, det är äfven en god, en nobel gerning.Taine,
Det moderna Frankrikes ästetiker.
Siare komma från östan och vestan.
Alla kunna de lösa lifvets frågor, alla känna de vetandets labyrintiska gångar.
Man har endast att bestämma sig för den ene eller andre, och utgången lofvas alltid blifva densamma: fuH klarhet, fullt släckande af vetgirighetens törst.
Men oftast vänder man besviken tillbaka från dem.
Ty det kommer en tid, då forskningen, som är tviflets barn, i sin ordning föder tvifvel, och när man då blickar omkring sig bland dessä lärde, förvirras man af de olika meningarna.
De motsäga ju alla hvar andra, och enär hvar och en anser sig ha funnit det allena sanna, blir sanningen motsägande eller, med andra ord, försvinner.
Man står på samma punkt som vid forskningens början, endast med den skilnad, att då man förut kände ingenting, känner man nu mycket — osant.
Men det gifves dock tänkare, som synas stå öfver denna vansklighet.
De uttala sin åsigt, och VerHen lyssnar, öfvertygas och följer.
Sanningen födes för dem fullfardig, helgjuten, och deras åhörare hafva blott att lära, ej att kritisera.
Sådane tänkare är det vår tid förbehållet att ega.
Ty fordom sutto de lärde okände i sina stilla studerkammare, gingo med sina oftast fåtaliga lärjungar i till studier och samspråk invigda promenadplatser eller uttalade sina åsigter för “ akademiens “ medlemmar, och först kom-mande århundraden fingo sig det värfvet anförtrodt att sprida deras läror.
DerfÖr fingo dessa också ett till en början ytterst begränsadt verksamhetsfält, och det var endast efter en lång följd af år, som hela den bildade verlden kunde kalla dem för sin tillhörighet.
Nu åter följer med den underlättade samfärdseln ett hastigt utbredande af det nya.
Man är icke mer tänkare för en inskränkt krets, ett
land, en nation, utan för hela verlden.
Och kommer då
en ande, som säger det länge sökta ordet, är han med ens blifven samtidens heros.
Hans namn lefver på allas läppar, hans lära framställes på skilda tungomål, och hvad forntidens vise nådde genom århundraden, det når han genom en dhg — ett allmänt kändt hamn, en stod i minnenas Panteon.
En sådan ande synes Taine vara.
Hans lära har vunnit anklang öfver hela Europa.
Det skrifves numera knappast ett enda arbete inom den tillämpande ästetiken, som icke eger en bismak af hans åsigter.
Man söker klargöra naturbetingningarna, yttre förhållanden, uppfostran, “ tidsandan “, och på denna grund konstruerar man sedan upp en personlighet, som skall kunna klarligen fattas och inses.
Individen blir sista satsen i en slutledning, konsten en naturprodukt, och det sköna endast en utväxt på verklighetens stam.
Men lika litet som sanningen i och för sig är beroende af samfärdselns underlättande, lika litet är samtidens allmänna åsigt endast såsom sådan den rättä.
E11 tänkares lära må utbasunas öfver hela verlden — vetenskapligt sedt är den ej för * den skull sann.
Man må derför med varsamhet mottaga nutida storheter.
De gamle vise häfdade sitt namns rätt under århundraden, och genom denna skärseld kunna få vandra utan att förkolna eller utplånas, nutidens vise födas för dagen, erhålla millioners hyllningsrop och blifva en af de “ hundra dagarnes “ hjeltar.
Taine må hafva inhöstat en rik skörd af hyllning, men vi skulle vilja kalla denna “ telegrafisk “, för att dermed utmärka, dels att.den är vår tids barn, dels att den är snart Öfvergående^ Han intar nämligen en realistisk ståndpunkt, och mensklig-heten är nu en gång sådan, att den dock i sitt minne helst bevarar det ideela.
Historien är det starkaste beviset för idealismens ovedersägliga rätt.
Hvad vi föresatt oss är att framställa och granska Taines spekulativt ästetiska åsigter.
Vi skola deraf inse,, huruvida han verkligen är den samtidén utgifver honom för: en tolk för den högsta sanningen, eller möjligen endast en efemer forskare, som väl tillfredsställer den ytlige betraktaren och sanningssökaren, men lemnar den, som söker skönhetens väsen i ett evigt och osinligt, kall och oberörd.
Taine är en mycket produktiv författare.
Alla hans-arbeten falla dock icke inom det ästetiska området.
Hans politiskt-historiska och filosofiska verk, hans reseskildringar och “ essayer “ äro af liten eller ingen betydelse, då det gäller att fixera hans spekulativt-ästetiska ståndpunkt.
Der som dertill äro af nöden, äro: “ Philosophie de 1 ’ art “ och “ De l ’ idéal dans 1 ’ art “, hvari den egentliga stommen till hans spekulation är gifven, samt tvänne serier af arbeten, hvari inom konsten och literaturhistorien en tillämpning af läran blifvit lemnad, nämligen dels “ Philosophie de l ’ art en Grèce “, “ Philosophie de l ’ art en Italie “ och “ Philosophie de l ’ art dans les Pays-bas “, dels “ Fontaine et ses Fables “ och “ Histoire de la littérature anglaise “.
Taines hufvudläror äro i korthet följande:
Ett konstverk står ej isoleradt, utan hänför sig till den ästetiskt verksamme person, som producerat det.
Det bildar jemte dennes öfriga alster ett helt, hvars alla delar ega en viss slägtskap sins emellan, så att det för en kännare ej innebär någon svårighet att bestämma, hvilken upphofs-mannen är till det ena eller andra verket, ja, att till och med säga, under hvilken period af konstnärens lif detta uppstått.
Men konstnärerna sjelfve äro lika litet som derasverk isolerade; de tillhöra en viss tidpunkt, ett visst land samt äro på samma gång deras representanter.
Man måste derför lära känna de tidsförhållanden och det folk, de tillhöra, ty i annat fall kan ej deras betydelse för och ställning till samtiden inses.
I och med detsamma man bestämt alla dessa förhållanden, hvaraf konstprodukterna äro uttryck, är ock en ästetik gifven, ty denna bör vara historisk och konstaterande lagar, ej, såsom den förut gifna, dogmatisk och preceptiv.
Konsterna sönderfalla i tvänne afdelningar: de imiterande: poesien, måleriet och skulpturen, och de icke imiterande: arkitekturen och musiken.
Hvad de förra beträffar är dock ej den slafviska imitationen deras mål, h vilket framgår af tvänne fakta: dels skulle då fotografien lemna de bästa taflorna, och stenografien, använd vid rättegångs-förhandlingar, de bästa dramerna, dels skulle inom skulpturen marmorns rena hvithet och frånvaro af pupiller utgöra en brist, enär dermed likheten med verkligt lefvande menniskor blefve mindre.
Men det är tvärt om dessa egenskaper, som gifva dess alster detta uttryck af gudomligt lugn och upphöjdhet, dels skulle man då ej på ett litet papper kunna afteckna en menniska, hvilket dock är en af konstens lättaste uppgifter.
Imitationen sträcker sig derför blott till delarne§ ömsesidiga beroende af och förhållande till hvarandra, eller, med andra ord uttryckt, till kroppens logik.
Dermed framhäfves en viss väsentlig karakter hos objektet, en egenskap, hvarur alla andra enligt bestämda förbindelser följa.
Konsten öfverträffar häri naturen.
Dessa bestämningar sakna tillämpning på de icke imiterande konsterna, för så vidt det talas om en urbilds förhållande till en afbild, ty dessa konster framställa endast matematiska proportioner, arkitekturen sådana för ögat, musiken för örat, hvartill som en specifik bestämning för musiken kommer, att denna genom tonernas likhet med mennisko-rösten kan tolka känslostämningar.
Men sjelfva resultatet af denna undersökning angående imitationen kan dock till-lämpas på alla konster, i det att de manifestera en väsentlig bestämning hos det framstälda, hvarvid de använda ett helt af förenade delar, hvilkas förhållanden konstnären modifierar.
Vetenskapen framställer det väsentliga genom abstrakta termer, konsten genom sinliga bilder.
Konsten har till förutsättning ett helt, som är tidsandens och de omgifvande sedernas allmänna tillstånd, hvil-ket inses dels genom erfarenheten, dels genom resonnement, i det att det senare bevisar, hvad den förra konstaterar.
Den fysiska lagen rörande växternas beroende af vissa klimatförhållanden eger sin fulla motsvarighet i den lag, som har sin tillämpning inom konstens verld.
Det finnes en moralisk temperatur, som likasom genom ett val låter endast vissa seder och andar vid vissa tidpunkter uppträda.
En konstnär, som tillhör en dyster och sorguppfyld tid, skildrar endast dystra tilldragelser, likasom en glad tid alltid har glada sångare, och en tid af både glädje och sorg konstverk, innebärande båda.
Detta visar sig vid ett betraktande af de fyra hufvudperioderna i mensklighetens utveckling: antiken, medeltiden, 17: de århundradets klassiska dramatik och den moderna tiden.
Under den första perioden gaf nödvändigheten att i striden kämpa kropp mot kropp gymnastiken en hög betydelse, hvaraf plastikens dominerande ställning hos grekerma lätt inses; under den andra gåfvo den antika verldens fall, barbarernas inbrott, det feodala utplundringssystemet, hungersnöd och pest tidsandan en dyster prägel, hvilken framträdde i exalterad känslighet och chevaleresk kärlek; under den tredje rådde ett hoflif, som äfven bemäktigade sig skriftställaren och förmådde honom gifva oinskränkt företräde åt det korrekta och vältaliga; under den fjerde uppstod en samhällssjukdom, en drömmande och dyster ärelystnad, som gaf upphof åt en lyrisk och filosofisk poesi.
I alla dessa perioder märkas för öfrigt ett allmänt tillstånd, mot detta svarande behof, utpräglade tendenser och känslostämningar, en herskande per-
6sonnage eller den typ, som är samtidens ideal, och slutligen konstens beroende af denna personlighet.
Med afseende på materialets ombildande enligt idéen eller omskapande till ideal, framstå tvänne frågor: “ Finnes en rangskilnad mellan de idéer, hvaråt konstnären ger uttryck? “ eller, med andra ord: “ Finnes för hvarje objekt en ideal form, utom hvilken alla andra äro felaktiga? “ samt: “ Finnes någon regel, enligt hvilken man kan subordinera vissa konstverk under andra? “
Vid en betraktelse af konstverken synes den första frågan böra nekande besvaras, ty om ett föremål för konstnärlig verksamhet blir ideal genom att göras samstämmigt med idéen, beror det ju helt och hållet på konstnären, huruvida han vill taga den ena eller andra idéen.
De särskilda seklerna, nationerna och konstskolorna hafva på olika sätt fattat sin konstnärliga uppgift.
Så t. ex. är det en betydlig skilnad mellan Plautus ’, Moliéres och Balzacs ideal