Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kammar-kollegium gifven föreskrift att inkomma med förslag till dylik lag samt, sedan det visat sig att nämnda Kollegium, i anseende till öfrige mångfaldiga göromål, lemnade detta uppdrag ofullbordadt, till nedsättandé, år 1855, af en kommitté för skogsfrågans utredande.
Kommittéen afgaf följande året ett underdånigt betänkande angående åtgärder till befrämjande af en förbättrad skogshushållning, åtföljdt af förslag till förordning om skogarne i riket, hvarefter ärendet öfverläts till Rikets Ständers pröfning, med tillkännagifvande Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 160.
315 att regeringen ansåg vissa i förslaget ingående grundsatser ej då kunna antagas.
Rikets Ständer upptogo dock icke frågan till närmare öfverläggning, utan uppställde blott vissa punkter, hvilka ingåfvos med underdånig framställning derom, att en förordning, affattad i enlighet med dessa, måtte sedermera Rikets Ständer föreläggas.
Kommittéens förslag remitterades nu till den år 1859 inrättade Skogs-styrelsen, för att omarbetas i öfverensstämmelse med af Rikets Ständer angifna grunder.
Inseende vigten derutaf att en lag, som kan förebygga skogarnes allt hitintills fortgående sköfling, med snaraste må blifva antagen, får jag, efter att hafva inhemtat kännedom om de förslag till skogsväsendet^ ordnande, som nyssnämnda Styrelse nyligen afslutat och som i tryckta exemplar kommit Vällofliga Ståndet tillhanda, såsom motion bland dem upptaga följande, nemligen: I.
Förslag till förordning rörande skogarne i riket; II.
Förslag till förordning angående rättighet till och vilkor för utsyning af skogsalster från kronomarker, hemman och nybyggen i de sex norra länen; III.
Förslag till vissa tillägg och förändringar i stadgan angående afvittringsverket i Wester-Norrlands, samt Wester- och Norrbottens län; IV.
Förslag till vissa stadganden rörande syneförrättningar å kronohemman och nybyggen i de fem nordligaste länen; V. Förslag till stadganden angående grunder för värdering af skogsmark, med hänsyn till skogsområdens upplåtande åt sågverk i Westernorrlands samt Wester- och Norrbottens län; äfvensom VI.
Förslag till förordning angående åtgärder för flygsandens dämpande.
Dessa lagförslag äro möjligen behäftade med brister och uttrycka stundom åsig ter, hvilka ej torde komma att gillas af pluraliteten, men förslagen hafva dock förtjensten att vara de mest fullständiga, som hittills blifvit framlagde och synas derföre lämplige att tjena till utgångspunkter för den diskussion, hvarutur omsider en med Rikets Ständers önskningar öfverensstämmande skogslag kan framgå.
De grunder, uppå hvilka lagförslagen äro byggda, synas åtminstone ej kunna tillvitas felet att icke vara nog frisinnade; så tillstädjes, med afseende å härads-allmänningarne, intressenternas deltagande i deras värd och förvaltning; utvidgning föreslås i rättigheten till utsyning å kronomarkerne m. fl. skogar i de norra länen, och intet band har blifvit lagdt pä den enskilda hushållningen.
Som emellertid åtskilliga af stadgandena ej torde åstadkomma den trygghet, med afseende å såväl de allmänna som enskilda skogarnes fortfarande bestånd, hvilken af skogslagen borde kunna förväntas, får jag föreslå antagandet af följande från förslagen skiljaktiga punkter nemligen: l:o att härads-allmänningarne skola antingen stå under förvaltning af Jägeritjenstemän eller ock af allmännings-intressenterne gemensamt med sådane tjenstemän förvaltas.
Ehuru fördelaktigt, för spridande af kunskap om en ändamålsenlig skogshushållning, allmännings-intressenternas deltagande, genom kommitterade, i skogsförvaltningen än må anses, så synes dock det fullständiga öfverlemnandet deraf i delegärnes händer, utan biträde af någon i skogshushållning kunnig person, såsom förslaget under vissa vilkor medgifver, ej vara lämpligt. 2:o att
Staten öfvertager skogshushållningen å kungsgårdar, kungsladugårdar, å till Kronan indragne boställen samt andra hemman och lägenheter, hvilka förvaltas eller äro utarrenderade för Kronans räkning; å kyrko-, akademi-, hospitals-, krigsmanshus- samt andra allmänna inrättningars hemman och lägenheter, äfvensom ä boställen af alla slag, hvilka icke äro till Kronan indragne. 316 Motioner .i Borg ar c-Ståndet 1862.
,yW 130.
Tillsynen, hvartill förslaget inskränker Statens förfoganden å. skogar till nyssnämnde gårdar, hemman och lägenheter, skiljer sig ej väsendtligt från den uppsigt, som redan nu utöfvas, men hvilken dock visat sig högst otillfredsställande.
Missförhållandet, sora förefinnes mellan å ena sidan arealen af de allmänna skogarne och å andra sidan landets skogsbehof samt rikets ytvidd, utaf hvilken de endast upptaga 2 procent, då deremot stats-skogarue i vida sydligare länder utgöra 10 och stundom 20 procent af landets yta, borde vara en tillräcklig uppmaning för Staten, att ej längre uppskjuta kraftiga åtgärder, för bibehållande af åtminstone de skogar, till hvilka dess rätt är obestridlig.
3:o att boställsinnehafvare må erhålla utsyning till husbehof af boställets skog, men att den öfriga afkastniugen tillfaller det allmänna.
Den i förslaget upptagna fördelningen af boställs-skogarnes afkastning, hvaraf i enlighet dermed ena hälften borde tillfalla Kronan och den andra boställs-innehafvaren, skulle än ytterligare öka den olikhet i tjenstemännens aflöning, som, oafsedt skogen, redan är en följd deraf att vissa äro med boställen försedde.
4:o att skatteman, i öfverensstämmelse med Byggninga-balkens 10 kap. 8 § samt med 18 § i 1805 års Skogs-ordning, ej må ega nyttja sin skog så, att hemmanets förmåga att utgöra skatt derigenom äfventyras.
Detta stadgande, som af 1855 års Skogs-kommitté blifvit uteslutet, i det af denna utarbetade förslag till förordning om skogarne i riket, är der ersatt „genom ett, så väl för frälse- som skatte-egare gällande förbud mot skogsförödelse.
Afven i Skogsstyrelsens förslag saknas nämnde Byggninga-balkens stadgande, men något annat, hvaraf skogarne kunde njuta skydd, har ej blifvit uppstäldt.
Tidpunkten synes dock ej vara väl vald för undanrödjande af de få lagparagrafer, som äro affattade till skogarnes förmån.
5:o att, efter köp af jordegendom, försäljning af skog derifrån må vara förbju den under köpet närmast följande 10 år, så framt ej egaren genom vederbörande låtit för skogen upprätta ändamålsenlig hushållningsplan, då försäljning af den deruti beräknade virkesafkastningen må ega rum.
Den, under sednare tider, allt för ofta förekommande handeln med skogsegendomar, under afsigt att använda skogen ej allenast till köpeskillingens betäckande, utan äfven för att till penningar förvandla hvad som derefter möjligen kan återstå, är egnad att väcka allvarliga bekymmer hos fosterlandsvännen, som nödgas åse huru skogarne måste lemna rum för kala och ofruktbara hedar samt nakna berg.
Ett stadgande i den anda, som nyss är angifven, och som har sin motsvarighet i vårt grannland
Danmark, skulle omintetgöra denna för landet skadliga industri, utan att likväl vara ett hinder för skogens begagnande inom de gränsor, som för en ändamålsenlig hushållning blifvit utstakade.
Skulle de här ofvan omnämnda lagförslagen till större eller mindre del befinnas antagliga, torde de, i enlighet med dem, upprättade förslagen till instruktion för Skogsstyrelsen samt Skogs- och Jägeri-staten äfven böra tagas under öfvervägande.
I samband med lagförslagen rörande skogarne, har äfven ett förslag till förnyad Jagtstadga blifvit utarbetadt, hvilket bland Skogs-styrelsens förslag till skogs- och jagt-väsendets ordnande förekommer under N:o VIII.
Jemväl detta förslag får jag i min motion intaga, framhållande dervid de emot en del §§ uppställda alternativ och Motioner i B or g are-Ståndet 1862.
,JVi' 161. 317 hemställande, hvad beträffar den för jagt å vissa djurslag tillåtna tiden, att denne, i anseende till nedannämnde djurs fortplantning eller de späda ungarnes behof af skydd, må bestämmas: för Elg till Augusti och September månader samt för Råbock och Rapphöns till September och Oktober månader, äfvensom att den dubbla beckasinen må uppföras bland de fredlysta foglarne, och såsom sådan vara tillåten att skjutas under Augusti, September och Oktober månader.
Utskott får jag vördsamligen anhålla.
Stockholm den 29 November 1862. C. E. Ljungberg. 161.
Af Herr Ljungberg t angående pension för Majoren i Arméen August Hahr.
Den lön för möda och använd talang, den emot nöd betryggade lefnadsställning på ålderdomen, som är de män förbehållen, hvilka äro anställde i tjenstbefattniugar, som i större eller mindre mån äro egnade åt vetenskapernas befrämjande kommer icke de män till godo, som med lika, ofta större, insigt och förmåga, af ren kärlek till vetenskaperna, utan lön, egna sig åt dessas odling.
Kanske är det likväl de, som hufvudsakligast fört vetenskaperna framåt och som hårdast dragit arbetets tunga, kanske äfven de, som först måste med brutna krafter lemna älskade odlingsfält åt yngre förmågor.
En af dessa oförtrutna arbetare är Majoren i Armén Aug.
Hahr, som i 36 år oafbrutet egnat sin tid åt utförande af kart-arbeten öfver Sverige, dels såsom Topo graf-officerare från 1821 till 1837, med rekognosceringar, uppritning och gravering af Militärkartverket, dels såsom tjenstgörande åren 1842 —1844 vid Generalstabens lithografiska byrå, med gravering af den stora skolkartan i 4 blad öfver Sverige och Norrige, utgifven på Statens bekostnad, dels under åren 1845—1848 med kartarbeten i och för jernvägsundersökningarne för Orebro—Nora—Hultbanans anläggning, samt slutligen från nämnde år med författande och utgifvande af 4 större statistiska kartarbeten.
Hvar och en vet att dylika arbeten, huru förtjenstfulla de må vara, likväl icke i allmänhet gifva någon egentlig behållning; och på det sist utgifna af dessa kartor öfver mellersta och södra Sverige, häftar en skuld af betydligt belopp.
Den hedrande utmärkelse, som sistnämnda arbete vid detta års verldsutställning fått röna, i det 2:ne medaljer deröfver erhållits, vittnar, lika med allmänna omdömet öfver Herr Hahrs arbeten i allmänhet, att de ega förtjenster, som, då helsa och arbetsförmåga nu, vid fyllda 60 år, börja svika dess författare, påkalla representationens upp - 318 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 162. märksamhet på nödvändigheten att tillse, det icke en Förtjent författare på sin ålderdom må lida nöd; och jag vågar derföre föreslå, att Rikets Ständer må för Major
Hahrs återstående lifstid bevilja en pension af 1,500 R:dr Runt.
En promemoria öfver Herr Hahrs arbeten, jemte ett betyg af Generalmajor Hazelius bifogas.
Stockholm den 29 November 1862. C. E. Ljungberg. . W 1«2.
Af Hc;r fjllllgbcrg t Angående tullfrihet för eller nedsättning i införseltull å vissa för bokbindareyrket nödiga rudimaterier.
Uti de vid sednaste riksdagar antagna tulltaxor har man allt mer och mer frångått det systemet att genom förbud och högre tullsatser uppmuntra och emot utländsk konkurrens skydda den inhemska fabriksindustrien och näringsfliten samt, såsom ett lämpligare^ sätt att gynna industrien, dels helt och hållet upphäft, dels ock nedsatt tullen å råämnen och beredningsmaterialier för näringarnes behof.
Men då man ej konseqvent genomfört detta system, har följden deraf blifvit, att på samma gång man öppnat vårt, land och vår industri för utländsk medtäflan, man just genom brist på konseqvens gjort det i vissa fall omöjligt för den inhemske producenten att deltaga i denna täflan.
Då man borttog eller nedsatte tullen för en del råämnen, hvarföre icke tillämpa samma grundsats vid dem alla?
Tullsatsen stegrar ju alltid priset på fabrikatet, och då härtill kommer att, till följd af brist på tillräckligt antal skicklige arbetare, arbetslönen härstädes är högre än i de länder, som stå med vårt land i de största handelsförbindelser, inses lätt att all täflan för den inhemske näringsidkaren, åtminstone hvad priset beträffar, blifver omöjlig.
Men en varas pris beror i viss mån af det arbete, som derpå blifvit nedlagdt, eller dess qvalitet, och följden blir, att om den inhemske producent, som för det af honom förarbetade råämnet måste erlägga tull, vill i pris täfla med utländningen, tvingas nedlägga mindre arbete på sin vara och sålunda försämra dess qvalitet, då resultatet blifver detsamma.
Bland nämnda inkonseqvenser i nu gällande tulltaxa vill jag fästa Rikets Ständers uppmärksamhet vid en sådan, i hvilken den enklaste rättvisa synes mig påbjuda rättelse.
Böcker, på främmande språk eller i Finland på svenska språket tryckta och af finska undersåter författade, äro, vare sig bundne eller obundne, såsom billigt, tullfria.
Deremot måste den svenska bokbindaren för en del af siua, till yrkets utöfvande, nödvändiga rudimaterie!-, hvilka icke i landet tillverkas, erlägga följande tullsatser, nemligen: Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\?
163. 319 för B okbindare-cloth, hvilken förtullas som bomullsväfnader, tryckta eller pressade, per skålpund 90 öre; » färgade skinn för Bokbindare, per skålpund 75 öre: » spaltade fårskinn, ofärgade, hvilka förtullas under taxerubrik: Hudar & skinn, andra slag, derunder inbegripna lackerade hudar och skinn, per skålpund 40 öre.
Bokbindare-cloth tillverkas ej i Sverige, ty den artikel, som under benämning cloth vid våra inhemska fabriker åstadkommes. består af en tunn genomskinlig bomullsväfnad, som endast användes såsom foder etc. hos Skräddare, hvaremot den för bokbindareyrket användbara dothen utgöres af en fast och tät dylik pressad väfnad.
Ett stycke af den införda dothen, vägande omkring 12 skålpund kostar i London högst 15 R:dr 75 öre Runt och tullen efter 90 öre per skålpund utgör 10 R:dr 80 öre, eller omkring 66 § procent af varans värde.
Reflexionerna öfver orimligheten i denna tullbestämning göra sig sjelfva.
Spaltade fårskinn, eller klufna mexikanska fårskinn beredas ej heller i Sverige, då till följd af den ringa afsättningen af denna vara, anskaffandet af en klyfningseller spaltnings-machin härstädes ej skulle bära de dermed förenade dryga omkostnaderna.
På de af mig anförda skäl yrkar jag således tullfrihet för, åtminstone nedsättning i tull å ofvan uppräknade, inom bokbindareyrket nödvändiga rudimaterier, hvilka ej inom landet tillverkas, och anhåller vördsamt om remiss af denna min motion till Bevillnings-Utskottet.
Stockholm den 29 November 1862. • C. E, Ljungberg.
Jtfi 1ÖS.
Af Herr Ljllllg5)6rg!
Angående lönetillökning för K ammar skrift) arne * Kongl. Statskontoret.
Vid den reglering af Kongl. Stats-kontorets personal, som omförmäles uti Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 24 Mars 1824, uppfördes för en kammarskrifvare inom samma embetsverk, såsom lön, 400 H:dr B:ko på stat, hvarjemte honom tillerkändes förmån af tillökning för 38 tunnor spanmål efter årligt riksmarkegångspris, så att denne tjensteman inom lägsta tjenstegraden, till exempel år 1827, erhöll ända till och med 529 H:dr 2 sk.
Banko, motsvarande 793 R:dr 56 öre Runt; jemlikt föreskriften i Kongl, brefvet den 19 Oktober 1850 skedde åter reglering af Kongl. Stats-kontoret, som erhöll ny stat, men hvilken likväl af uppgifna orsaker icke kunde tillämpas förr än år 1851, då hvardera af nämnde tjenstemän, enligt en den 9 Augusti samma år utfärdad interimsstat, undfick 438 R:dr såsom lön och ett arfvode af 148 K: dr 32 sk., eller tillhopa 586 R:dr 32 sk.
Banko eller 880 R.-dr R:mt.
Den 23 Oktober 1854 biföllo Rikets då försam - .'520 Motioner i Borgare-Ståndet 1802.
JV$ 163. lade Ständer den af Kongl. Maj:t för Statskontoret äskade tillökning och den 21 Februari 1855 utfärdades af Kongl. Majit ny Interims-stat.. enligt hvilken en Kammarskrifvare erhöll i aflöning 600 R:dr Banko eller 900 R:dr R:mt och bibehöll han denna aflöning intill 1857 års slut.
Häraf visar sig påtagligen, att desse tjenstemän, vid den af Rikets Ständer under 1857—1858 årens riksdag, beslutade reglering erhållit en, i förhållande till de stegrade priserna och deraf följande högre lefnadskostnader, högst obetydlig aflöning och att borttagandet af spanmålen under lönerna kan sägas vara just den egentliga orsaken härtill.
Om man till exempel jemför den inkomst 793 R:dr 56 öre, som år 1827 åtnjöts, mot den som från och med år 1858 erhölls, eller 1,000 R:dr, så visar sig att skilnaden häremellan uppgår till endast 207
R:dr 47 öre, efter en tidrymd af mera än 30 år.
— Skilnaden emellan den under 1851 och 1858 utgångne, aflöning åter är ännu mindre eller blott 120 R:dr samt emellan 1857 och 1858 årens aflöning den obetydliga förhöjningen af blott 100
R;dr eller 10 procent, dä deremot de fleste tjenstemän erhöllo mera än 50 procents förhöjning.
Det lärer näppeligen sålunda kunna nekas, att dessa tjenstemän i allmänhet och särskildt relativt till sina vederlikar eller de äldste kammarskrifvarue inom Kongl.
Kammar-rätten äro högst vanlottade, helst kammarskrifvarne t. ex. inom Kongl.
Statskontorets kammarkontor svårligen kunna mottaga annan tjenst utom embetsverket, och om de undantagsvis innehafva en sådan, alltid få vidkännas pekuniär uppoffring, enär de nödgas pä embetsrutnmet använda tiden för tjenstens förrättande från kl. 10 f. m. till 2 e. ra., och allmänheten, i händelse af deras frånvaro någon stund pä förmiddagen, skulle få vänta på angelägna, oftast högst brådskande anordningar.
Under qvartalsmånaderne måste de, för att ärendena icke skola ligga efter och löntagaren få vänta, använda både för- oph eftermiddagarne, oftast till sent på aftnarne, i följd hvaraf de äro förhindrade att på annat sätt förskaffa sig något bidrag till de dryga lefnadskostnaderne.
Lägges nu härtill att de medellöse bland de lägste tjenstemännen varit nödsakade att skuldsätta sig innan de kunnat fullgöra akademiska prestanda för vinnande af inträde uti Räkenskapsverk en; att de få vänta 8 a 12 år innan de vinna befordran inom detta embetsverk, med i förhållande till göromålens stora omfattning fåtalig personal, så kunna dessa tjenstemän med en lön af blott 1,000 R:dr för år, sägas vara vida sämre lottade än vaktmästaren i sin samhällsställning med 600 R.dr.
På grund af hvad jag här haft äran ådagalägga, föreslår jag alltså följande, nemligen: att kammarskrifvarue inom Kongl. Stats-kontoret måtte undfå en årlig löntillökning af 600
R:dr i likhet med hvad de 7 äldste af de lägste tjenstemännen inom Kammar-rätten åtnjuta, eller derest en sådan löntillökning för alla kammarskrifvarne ej medgifves, att åtminstone de sex äldste komma i åtnjutande af samma aflöning, som kammarskrifvarne i Kongl. Kammarrätten eller l,6e0 H:dr hvardera — helst ingen med kännedom om verkliga förhållandet torde kunna bestrida att göromålen för en kammarskrifvare i Kongl. Statskontoret i alla afseenden äro trägnare och fullt ut så magtpåliggande som i Kongl. Kammar-rätten, hvadan ock tillförene och ända intill den statsreglering, som med 1858 ingick, en kammarskrifvare i Kongl. Stats-kontoret aldrig varit sämre aflönad än hans vederlike i Kongl. Kammar-rätten.
Stockholm den 29 November 1862. C. E. Ljungberg.
JW 164.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JtyJ? 164.
Af Herr !
Angående pension för /örre e. o. Kammarskrifvaren vid f. d. Kongl.
Tabell kommissionen, f. F. Montelius.
Om det är hvarje folkombuds både rättighet och pligt att i alla afseenden yrka ett noggrannt iakttagande af den möjligaste sparsamhet med allmänna medel, gifves det dock tillfallen, då man icke, utan att begå en verklig orättvisa, kan förfäkta det stränga genomförandet af denna grundsats.
Ett sådant fall inträffar nu, då jag tager mig friheten till Rikets Ständer hemställa, huruvida de icke skulle finna skäl tilldela en pension åt Lorenz Ferdinand Montelius, hvilken i 40 år biträdt, och i närmare 30 års tid varit anställd såsom e. o.
Kammarskrifvare vid f. d. Kongl.
Tabellkommisionen samt, enligt hvad bilagda intyg utvisar, oafbrutet och med de bästa vitsord för flit och noggrannhet tjenstgjort vid det grannlaga tabellsammanräkningsarbetet, upprättandet af de s. k.
Liggarne och de efterhand offentliggjorda Generalsammandragen, under hvilken sysselsättning hans syn, efter hvad vederbörlig läkareattest gifver vid handen, till den grad försvagats, att han numera icke kan företaga något skrifgöromål, som fordrar synförmågans starkare ansträngande.
I sitt 57:de år med en ringa lön såsom vågskrifvare och utan all utsigt till vidare befordran, befinner sig derföre Montelius, jemte hustru och 3:ne barn, i för framtiden ganska bekymmersamma omständigheter.
Det är visserligen sannt att Montelius icke innehaft någon ordinarie befattning på rikets stat, ehuru de tjensteåligganden han bestridt under en så lång och berömligen vitsordad tjenstebana synas tillhört en ordinarie befattning och det årliga arfvode han dervid i så många år uppburit kunde betraktas såsom verklig lön: men efter min tanke är det icke Staten värdigt att, på grund af förstnämnda omständighet, lemna helt och hållet utan afseende och understöd en man, sorn uppoffrat en sä stor del af sin bästa ålder i dess tjenst, i förväntan att vinna en stadigvarande utkomst, hvilken, till följd af verkets ombildning och dess nya arbetsordning, gått för honom förlorad.
Jag tager mig derföre, i betraktande af anförda skäl och ömmande omständigheter, friheten föreslå: att ' ikets Ständer måtte bevilja förre e. o. Kammarskrifvaren vid f. d.
Tabellkommissionen Lorens Ferdinand Montelius en pension al 500 H:dr R:mt årligen.
Om remiss till Högled.
Stats-Utskottet får jag vördsamt anhålla.
Stockholm deri 29 November 1862.
Bih, till JR.
St, Prof. 1862 A 1863. 11 Sami. d A/d. 41 322 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\'p 165. JW 165.
Af Herr B61'0IlillS* Angående nuvarande 26 extra prnvineialläkarehefattnihgars uppförande på ordinarie stat med lön, af 1,500 H:dr för hvardera samt anslag af medel dertill.
I anledning af den vid 1828 års riksdag allmänt yttrade klagan öfver otillräckligheten af läkarnes antal i flera delar af riket för bestridande af den allmänna sjukvården, begärde Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t, att ett förslag till provins-läka re vårdens ändamålsenliga reglering måtte varda framlagdt, och anvisade, i sammanhang dermed, tillsvidare till Kongl. Maj:ts disposition ett anslag af 2,000 R:dr Banko, för afhjelpande af den största bristen pä läkare.
I anledning häraf biföll Kongl. Majit den 23 Januari 1830 en interimsreglering af provins-läkarevården, hvarigenom 8 nya läkaretjenster inrättades, hvilka, med afseende derpå, att anslaget endast blifvit tillsvidare och under dåvarande statsregleringsperiod anvisadt, benämndes extra provincialläkare och erhöllo arfvoden, hvardera af 250 R:dr Banko (375 Ridr Runt) och sedan erfarenheten visat, att dessa svagt aflönade befattningar endast med svårighet funno sökande, bestämdes genom K ongl.
Resolution af deri 14 December 1833, att innehafvaren af dessa befattningar kunde dermed förena bataljonsläkaretjenst.
Vid riksdagen 1833 beviljade Ständerna, på grund af ytterligare styrkt behof, ej blott fortfarandet af nyssbemälde 2,000 R:dr Banko, som också uppfördes på ordinarie stat, utan ock ytterligare anslag til! samma belopp af 7 nya extra provincialläkare, så att dessas antal då uppgick till 15.
Med anledning af fortfarande klagan öfver den befintliga läkarepersonalens otillräcklighet; beviljade 1840 års
Ständer ater anslag till nya extra provincial-iäkarebefattningar, allt med arfvoden af 250 R:dr Banko, dock med vilkor, att ifrågavarande befattningar icke utan menigheternas begifvande finge med annan tjenst förenas Genom ett omsider ar 1844 framlagdt, af Rikets Ständer gilladt och af Kongl. Majit år 1845 stadfästadt, förslag till reglering af provins-läkarevården i riket, bestämdes då provineialläkarnes antal till 82, deraf 65 ordinarie och'16 extra provincialläkare.
Oaktadt denna reglering väcktes vid hvarje derpå följande riksdag ytterligare motioner, dels om nya provincialläkares anställande och dels om löneförbättringar för dem, hvilka i så måtto vunno bifall, att under nästföljande 10 år ytterligare 10 extra provincialläkare-befattningar inrättades.