Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man må klaga öfver dem bäst nian vill, så är det likväl ett factum, att deras tillkomst har ökat rörelsemedlet inom landet.
Det måste väl vara en fördel, att ett rörelsecapital verkligen tillkommit, ehuru på en annan väg än man väntade, och denna välgörande verkan af privatbankerna synes, efter min förmening, höra ingifva erkänsla emot deras stiftare, om äfven i dessa stiftelser skulle finnas misstag, och hvem kan neka att icke sådana finnas i .dessa stiftelser, både af den art att man redan erfarit deras följder och andra, dem man ännu icke känt verkningarne af.
Ty hvarföre vore det icke möjligt, att en privatbank skulle upphöra att fullgöra sina förbindelser?
Och detta blefve dä en ny olägenhet.
Deras sedlar tagas icke i kronouppbörden, och det finnes ännu flera skäl, hvarföre man kan önska en förändring i deras organisation.
Men fördelarne öfverväga, efter min tanka, vida olägenheterna, och aldraminst höra dessa fördelar förbises af dem, som älska Sveriges näringar.
Af hvad jag nu tagit mig friheten att anföra, synes det, att det egentligen är tre förhållanden, sorn BancoUtsk. haft att fästa afseende pä,, och som onekligen fordra utomordentliga åtgärder.
Det första är metalliska valutans aftagande och den oro, som deraf uppkommit hos många för sjelfva realisationens bestånd.
Jag säger icke, att denna oro har någon grund, ty jag tror, att Banken ganska väl skulle kunna reda sig, om man blott öfverlemnade den åt sig sjelf; men oron finnes emedlertid, och dess borttagande vore af mycket värde, icke så mycket för Banken som för näringarne.
De behöfva nemi. ett rörelsecapital, och om Banken lemnades åt sig sjelf, så skulle ovillkorligen en minskning i valutan uppkomma.
Det andra ämnet är den minskning i sedelstocken, som ägt rum.
Jag säger icke derföre, att sedelstocken i närvarande stund är mindre än den bör vara, men jag yågar säga, att om minskningen fortgår, på samma sätt som hittills, så kommer den att medföra de största skakningar för Riket.
Detta har således, sorn mig synes, utgjort ett motiv för BancoUtsk. att föreslå utomordentliga åtgärder.
Ett tredje förhållande är privatbankernas snart upphörande octroj.
Om det är en sanning, att dessa banker icke äro så sammansatta, som de borde vara, så blir det naturligtvis ett stort intresse att förändra dem, och delta låter sig icke göra utan utomordentliga åtgärder.
Måhända säger man, att det behöfves icke annat, än att Banken öfvertager deras rörelse.
Detta skulle visserligen gått an innan realisationen för sig gått och då ingen utvexling ägde rum, hvilket man just nu vill motverka.
Men huru kan Banken nu göra det, utan att man faller i ett dilemma?
Antingen skall Banken derigenom förmin5 H. 59 460 Ben 18 December f. m. ska den nuvarande rörelseqvantiteten i Riket, och det vågar jag icke tillstyrka, eller också skulle Banken släppa ut sedlar utan valuta och således sjelf bryta 1830 års banklag.
Ett af de två måste i sådant fall ovillkorligen inträffa.
En motionär inom BancoUtsk. äfvensom Utsk. sjelft och en författare i en ganska mycket läst tidning hafva föreslagit, att Banken skulle öfverlemna en del af sina fordringar till Riksg.- cont.
Jag erkänner, att jan ser ingen bättre utväg att lösa detta dilemma, utan att skada näringarne.
Men för mig är det icke klart, om det är nödvändigt att utsträcka detta steg sä långt, som dessa författare velat.
Jag är icke i tillstånd att kunna bedömma detta, men det förefaller mig, att om Banken skulle till Riksg.cont. öfverlemna sina fordringar för fastighetslån, och Bancostyrelsen i stället finge obligationer, att begagna för sina ändamål, så hade Banken blifvit befriad från de län, som för densamma äro minst naturliga.
De andra länen, som mycket hastigare kunna dragas in, synes det mig att Banken kunde behålla.
Då likväl denna åsigt endast förekommer hos några reservanter emot Utsk:s förslag, vägar jag icke inlåta mig i dess afgörande, utan önskar blott, att de reflexioner, jag tagit mig den friheten framställa, mätte blifva föremål för en förnyad pröfning inom Utsk.
Slutligen anhåller jag att få göra en eller annan anmärkn. i detalj emot Utsk:s betänk.
Utsk. har i 16 punkten, pag. 30, afstyrkt en motion, som jag tagit mig friheten att väcka, af innehåll, att län emot metallisk valuta skulle nedsättas från 4 till 3 proc., såsom det varit förut.
Utsk. har grundat sitt afslag på öfverensstämmelsen med Ständernas beslut vid förra riksdagen.
Jag ser denna sak ur den synpunkten, alt då Banken ställer ut sina sedlar mot metallisk valuta i en vara, som kan säljas och icke är för högt uppskattad, så kan Banken icke lida någonting derpå, och då ser jag icke hvarför den skall taga 4 proc.
Lider den derpå, så förfaller min åsigt; men jag har trott, att icke någon naturligare utställning af sedlar kan göras än mot metallisk valuta, och om jernet är en vara, som kan säljas, och man upptager den till ett lågt pris, så ser jag icke något skäl, hvarföre Banken skulle neka att på jern utgifva sedlar, isynnerhet då den derigenom skulle komma en näring till biträde, hvarpå Riket i det hela vinner.
BancoUtsk. har jemväl föreslagit en bestämning af låneqvantiteten på dessa medel.
Om den princip är sann, som jag tagit mig friheten att framställa, så följer deraf äfven, att en sådan begränsning icke borde äga rum.
Detta är den andra omständigheten jag ville underställa Ståndet, utbedjande mig, att dessa anmärkn:r, i händelse af återremiss af betänk., måtte få åtfölja detsamma till BancoUtsk.
Hr von Troil anförde skriftligen:
Sällan har väl ett Utslcs-betänk. varit med mera otålighet afvaktadt, med mera olikartade förhoppningar emotsedt, än det, Den 18 December f. m. -107 sorn nu utgör föremålet för R. o. Ad:s öfverläggningar.
Under det man från alla håll förnummit, dels verkliga dels öfverdrifna beskrifningar om nöden och penningeförlägenheten, under det man både enskildt och allmänt öfverlagt om medlen till dess afhjelpande, hafva allas blickar vändt sig emot BancoUtsk., i hvars financebetänk. man hoppats finna ett universalmedel emot de befarade olyckorna.
Att under sådana förhållanden detta betänk, icke skall kunna motsvara alla de olika opinionernes fordringar, är naturligt, isynnerhet då man finner, alt de fleste af Utsk:s mest inflytelserika och mest insigtsfull medlemmar reserverat sig emot flere eller färre delar deraf.
Men hvad som allmänt torde medgifvas, är den förtjenst, som tillkommer Utsk. af att i ett helt system hafva framställt planen för Riksbankens lånerörelse, att hafva på ett ställe framlagt grundsatser för vårt penningeväsendes ordnande, hvilka, om de i sitt närvar, skick äfven icke vinna bifall, likväl skola framkalla en discussion, som kommer att öfver denna vigtiga fråga sprida en icke ringa upplysning.
Efter dessa förutskickade betraktelser, torde det tillåtas mig att uttala mina åsigter öfver förslagets särskilda hufvudgrunder.
Dessa böra, såsom mig synes, sammanfattas i följande punkter: ]:o
Grundfondens storlek och sammansättning; 2:0
Bancovinstens framtida aflemnande lill Riksg.cont.; 3:o
Discontrörelsens öfverflyttande på samma Conior; 4:o
Bestämmandet af ett visst maximum för hvarje utlåningsgren; 5:o
Sedelstockens förökande genom läne- och creditiv-rörelsens utvidgande samt genom återbetalning af Bankens hos Riksg.cont. och allmänheten upptagne län;- 6:0
Bestämmandet af ett maximum för den del af sedel- och depositionsskulden, som icke motsvaras af reela fonden; och 7:o Privatbankernes ordnande. l:o Grundfondens storlek och sammansättning synes af Utsk. på goda skäl vara bestämd till 10 millioner r:dr b:co, hvaraf hälften, så vidt sig göra låter, bör beslå af räntebärande obligationer.
Jag biträder således denna del af betänk. 2:o Bancovinstens framtida öfverlemnande till Riksg.cont. undanrödjer den olägenhet, som af dess hopande emellan riksdagarna hittils varit en följd, att åstadkomma flucluationer i rörelsecapitalet.
Deremot må man ej lemna ur sigte, att denna för flera är samlade bancovinst hittills utgjort en betydlig fond för extraordinarie utgifter.
Ofverlemnar man den utan förbehåll till Riksg.- cont., torde det ej dröja länge innan man, af det tilltagande ropet på nedsättning i bevillningen, finner sig föranlåten att använda den till Statens ordinarie behof.
Ej eller torde man böra förgäta, att en tid kan komma, då Banken för egen säkerhet behöfver alla sina tillgångar.
Pä dessa grunder anser jag, att R.
St. nu blott böra besluta, att bancovinsten intill nästa riksdag årligen bör till Riksg.cont. öfverlemnas, samt att dervid fästes det uttryckliga villkor, att den endast må användas lill större prodnctiva företag; helst såsom amorteringsfond till utgifvande af räntebärande statspapper.
Med den paniska fruktan man hos oss hyser för statsläne-systemet, befarar jag visse/ligen, att denna sednare åsigt Den 18 December f. m. icke på länge skall kunna göra sig gällande.
Den vore dock, enligt mitt förmenande, enda och säkraste medlet alt på elt verksamt sätt afhjelpa den nuvar. förlägenheten.
Den utomordentliga dyrheten af alla våra transporter, gör det för oss nästan omöjligt att på den allmänna verldsmarknaden täfla med utländningen.
Under det man i främmande länder använder hundradetals millioner till communicationernes underlättande, göra vi i detta fall nästan intet, och följden deraf mäste blifva ett nödtvunget isoleringssystem, ett aftynande i alla våra näringar.
Kunde man deremot besluta sig alt på bancovinsten fondera ett länesystem för canalers anläggande, i de trakter der de äro af behofvet mest påkallade, och för andra stora productiva företag, skulle derigenom oberäkneliga fördelar tillskyndas landet, såsom minskad transportkostnad för våra förnämsta export-artiklar: jern, trädvaror och spanmål; lifligare varu-utbyte i alla riktningar; spridandet, såsom arbetsförtjenst eller ersättning för levererade varor, men ej såsom län, af en betydlig penningesumma; utsläppandet i rörelsen af räntebärande obligationer, hvilka hufvudsakligen skulle stanna inom landet, då de ej i större mängd på en gång, utan småningom, ulgäfvos; capitalförmögenhetens ökande genom den sparsamhetsanda, som alltid är en följd af räntebärande pappers circulation i ett land, derföre att ögonblickliga besparingar kunna göras fruktbärande för den tid man ej behöfver dem, och åter förvandlas i reda penningar, så snart de skola begagnas; samt framför allt, den omätliga fördel, att nationen under fredens lugn fick förtroende till, och kunde vänja sig vid dessa statspapper — en fördel, af hvars nyttiga följder man vid ett infallande krig snart skulle komma i erfarenhet. 3:0
Discontrörelsens öfverjlyttande pä Ri/rsg.cont.
Att på Riksg.cont. öfverflytta en del af lånerörelsen, i utbyte emot räntebärande statspapper, försedde med Konungens garanti, är en åtgärd, hvartill jag ingalunda skulle tveka att gifva milt bifall, derest Konungen äfven ägde rätt alt deltaga i Bankens lagstiftning; men sedan vid 1834 års riksdag ett obetänksamt misstroende vållat förkastandet af den i detta hänseende afsedda grundlagsförändring, synes saken icke vara utan sina betänkligheter.
Historien visar nemi., att R.
St., vid mångå föregående tillfällen, på ett föga samvetsgrant sätt behandlat Bankens borgenärer, dels genom sedelstockens oproportionerliga förökande, utan motsvarande valuta, dels genom afskrifningar af statsverkets skuld till Banken.
Dessutom inger hvarken måttet af Ständernes financiella insigler, i massa taget, eller den vackling, som hittills ägt rum i bank-lagstiftningen, någon särdeles säkerhet, att hvad som nu beslutes, i tidernas längd skall komma att äga bestånd.
Vid 1830 års riksdag bestämde man t. ex., att förhållandet emellan den reela fonden och sedelstocken aldrig skulle understiga 2 till 5.
Nu föreslår man ett annat ordnande af bank-lagstiftningen, hvarigenom, såsom jag framdeles skall visa, denna proportion kan nedsättas ända som 1 till 4XV Dessutom kan Banken med lagens tillhjelp alltid utkräfva sina fordringar hos den enskilde, med undantag endast af Den IS December f. m. 469 den obetydliga del, sorn måste afskrifvas; men huru skall den emot Riksg.cont. kunna göra sina anspråk gällande, derest Ständerne, vid tillfällen af krig eller andra trängande behof, förklara, att Riksg.cont. bör inställa eller uppskjuta infriandet af sina skuldförbindelser.
En dylik statsförderflig åtgärd bör, jag medgifver det, visserligen icke vara att befara, sedan numera begreppen om bank- och finance-lagstiftning vunnit en vida allmännare utveckling, än under de första menlösa tiderna efter år 1809; men de flestes antal är icke alltid de klokastes, och i dylika frågor är det Ständernes majoritet, som besluter.
Dessutom torde äfven böra tagas i betraktande, huruvida icke Banken, vid försäljning af ett större antal dylika obligationer, skulle fä vidkännas en ej ringa capitalförlust.
Detta beror, enligt mitt förmenande, helt och hållet deruppå, om obligationerna äro af allmänheten kända och i rörelsen gångbara, eller icke.
I förra fallet bör förlusten blifva ringa; i det sednare kan den blifva högst betydlig.
Förhållandet med arrae'ens accords-amorterings-fonds obligationer, som, ehuru löpande med 5 proc. ränta, likväl, i början af sin tillvaro, föllo till 83 proc. och derunder, är deruppå ett talande bevis.
Men om jag ej ansett mig böra förbigå alla dessa betänkligheter, medgifver jag likväl, att de till ej ringa män häfvas, derest Konungen, såsom det är föreslaget, skulle täckas åt obligatiouerne gifva dess höga garanti.
Ett annat lika nödvändigt villkor torde äfven böra tilläggas, nemi. att dylika statspapper, på sätt jag ofvan antydt, under form af inhemskt statslån spridas i den allmänna rörelsen, och genom en stark amorteringsfond upprätthållas till sitt fulla värde.
Efter dessa reflexioner om lånerörelsens öfverflvttande i allmänhet, anhåller jag, att, hvad tillämpningen särskildt beträffar, få tillägga, att jag icke nog kan uttrycka min förvåning deröfver, att Utsk:s majoritet, i strid med alla de särdeles talande skäl, som af flere reservanter blifvit deremot anförda, föreslagit discontlänerörelsens, men icke faslighetsbelåningens öfverflyttning.
Af alla en banks functioner, är säkerligen fastighetslänerörelsen den, med dess väsende minst öfverensstämmande, emedan den i behofvets stund ej medgifver indragning af de i densamma fästade summor.
Deremot skulle Banken, genom att på Riksg.cont. öfverflytta discontrörelsen, afhända sig sin betydligaste lånefond, och den, hvilken lättare än de fleste öfrige kan förändras lill en verkligt bankmässig rörelse.
Utsk. anförer såsom skäl för denna öfverflyttning, att ”utlåningen genom Bancodisconten och lånecontoren, på namn och reverser med omsättningsrätt, allt mer och mer iklädt sig naturen af stående lån, och således icke lemna det understöd åt enskilda crediten, som genom lån på kortare tider vinnes”; och vidare, att ”Bancodiscontens lånerörelse skall, i händelse densamma förblifver under Banken, samt icke förminskas, eller efter hand förändras, småningom undergräfva Bankens förmåga att upprätthålla myntvärdet.”
Men, hvilken är den naturliga slutsatsen, som häraf måste dragas?
Jo, att discontrörelsen, 470 Den 38 December f. m. sä, som den nu är ordnad, icke uppfyller sitt ursprungliga ändamål: att lemna län på kortare tider.
Hvad som vid inrättandet af disconten ansågs såsom undanlag: rättigheten att göra omsättning, har numera blifvit regel; missbruket har blifvit bruk.
Det hade således, i min tanka, ålegat Utsk. att föreslå discontrörelsens ordnande efter mera bankmässiga grunder, men ej söka att blifva densamma qvitt, genom en blott öfverflyttning på Riksg.- cont.
Olyckligtvis lärer den Svenska nationen lämpligast böra fördelas i tvenne stora classer: de mycket skuldsattes och de som äro öfver sina affärer.
De förstnämnde äro vanligen alltid de mest verksamme, och att de lyckats inom Utsk. göra sina anspråk gällande, skönjes, ej blott af discontrörelsens föreslagna öfverflyttning, hvarigenom man haft i perspectiv alt gifva lånen en ännu mera stående karakter, utan äfven genom den betydliga förökning i läne- och creditivsummor, som Utsk. eljest föreslagit.
Man påstår äfven, att discontrörelsen för Banken medfört ansenliga förluster.
I detta afseende hänvisar jag till det utdrag utur Bancodiscontens räkenskaper för åren 1816—1843, som blifvit till samtliga RiksSt. aflemnad, och som gifver vid handen, alt med en sammanlagd utlåningssumma för dessa år af mer än 156 millioner r:dr b:co, hafva afskrifne lån endast utgjort fr proc., och inom linien förda, osäkra, ungefär £ proc. af utlåningsbeloppet, då deremot Bankens årliga räntevinst uppgått till 4| proc.
På alla dessa skäl och de flera, som af reservanterne blifvit anförda, måste jag, för min del, på det högsta afstyrka discontrörelsens öfverflyttning på Riksg.cont., men tror deremot, alt, under de villkor jag ofvan tagit mig friheten antyda, fastighetslånerörelsens öfverflyttande skulle, både för Banken och det allmänna, medföra en ganska väsendtlig fördel, synnerligen om dermed kunde sättas i förening inrättandet af en allmän hypothekscassa, så, som Biskop Agardh i sin reservation särdeles förtjenstfull! utvecklat denna ide'.
4:o Bestämmandet af ett visst maximum för hvarje utlåvingsgren kan visserligen äga sin riktighet, ehuru den mest ändamålsenliga af alla lånerörelser, den på pant af metaller, hittills varit obegränsad, och törhända äfven bort förblifva det, då den för Banken innebär den största möjliga säkerhet.
Men ett af Utsk. föreslaget stadgande, som synes mig ytterst ändamålsvidrigt, är, att då den bestämda fonden för en lånegren blifvit medtagen, men tillgång på en annan finnes, denna tillgång skulle få användas, der behof yppat sig.
Derigenom skall det utan tvifvel inträffa, att capitaler komma att dragas ifrån nyssnämnda, särdeles ändamålsenliga lånegren, till andra, vida mindre förenliga med en väl ordnad bankrörelse.
En sådan öfverflyttning är lätt att förutse, om man besinnar, att de lån på jern och koppar, som under vintren äro ultagne, till stor del infrias under skeppningen på våren och sommaren, hvarigenom dessa årstider ett betydligt öfverskott blifver att tillgå på fonden för denna belåning. 5:o Sedelstockens förökande genom lätte- och creditivrörelsens utvidgande, samt genom återbetalning af Bankens hos Den 18 December f. m. 471 Riksg.cont. och allmänheten upptagne län.
Utsk. föreslår i detta afseende en tillökning i samtliga låne- och creditiv fonder af b:co r:dr 2,232,959. samt återbetalning af hos Riksg.cont. och allmänheten upptagne lån „ 2,416,611. hvarigenom sedelstocken komme att ökas med b:co r:dr 4,649,570.
Det är sant, att häruti är inberäknad en creditiv-tillökning af 1,327,003 r:dr, hvilken troligen, till en början åtminstone, ej kommer att till sitt fulla belopp utgå.
Deremot har Utsk. icke såsom tillökning upptagit de 350,000 r:dr, hvarmed fastighetslånefonden detta år, enligt Bancofullm:s beslut, blifvit förstärkt.
Man torde derföre icke räkna för högt, då man påstår, att Utsk. med minst 4 millioner r:dr b:co velat öka den utelöpande sedelstocken, hvarjemte, i händelse af privatbankernes upphörande, deras utelöpande rörelsecapital äfven skulle af Bankens sedlar ersättas.
Ar detta välbetänkt i en tidpunkt, som denna ?
Är väl Sveriges statsbanks förnämsta ändamål, att tillfredsställa alla låuehungrigas aldrig mättade anspråk pä penningar?
Jag för min del betviflar det ena som det andra.
Bankens räkenskaper utvisa, att den i fordringar ägde år 1830 15ä million, år 1837 20£ och år 1843 25| millioner r:dr; med ett ord, att allmänhetens skuldsättning hos Banken gått i jemnt stigande, och det oaktadt vill man, långt ifrån att nu sätta en gräns för densamma, ännu mera utvidga den.
Jag erkänner det vackra, det ädla syftemålet, alt vilja afhjelpa den nöd och den penningebrist, som i så bjerta färgor afmälas ifrån alla landsändar; men månne detta ändamål ernås genom den föreslagna sedelutsläppningen?
Månne ej densamma snarare torde böra anses såsom en palliativåtgärd, hvilken, om den också för någon tid uppskjuter den befarade krisen, likväl har till gifven påföljd densammas snara återkomst under förvärrade symptomer?
Jag är åtminstone af denna öfvertygelse, och skall försöka att framlägga skälen för denna min åsigt.
Men dessförinnan må det tillåtas mig att förklara hvad jag anser vara orsaken till den så allmänt öfverklagade förlägenheten.
Den härleder sig i första rummet från det synbara missförhållandet emellan vår export och import.
Det kan nemi. icke bestridas, att likasom ulländningen, derest han ifrån oss erhåller varor till högre värde än vi af honom, måste godtgöra oss skillnaden med det öfverallt gällande liqvidationsmedlet silfver, äfven vi å vår sida, då förhållandet är omvändt, icke äga annan utväg, än att med silfver liqvidera hvad utländningen lemnar oss i varor till högre belopp än vi honom.
Under åren 1841, 1S42 och 1843 har ifrån Sverige en export af ädla metaller ägt rum till ett belopp af 11 millioner r:dr b:co.
Deruti är visserligen inbegripen den summa, som utgått för inlösen af de Finska småsedlarne, men återstoden lärer väl hufvudsakligen få tillskrifvas den underbalance i vår handel, som under nämnde tid ägt rum.
Att en betydlig minskning i den circulerande penningestocken skulle blifva följden af detta den metalliska valutans oerhörda utströmmande till främmande länder, är naturligt, och att denna minskning måste åstadkomma förlägenhet i alla landets nä - 472 Den 18 December f. m. ringsgrenar och sänkning i alla varuvärden, är lika gifvet.
Men deraf följer också klart, att, så länge det onda qvarstår, så länge importen i betydlig mån öfverstiger exporten, kan ingen sedelutsläppning, den må vara huru betydlig som helst, afhjelpa det onda.
Den kan för en kort tid uppskjuta de mest skuldsattes undergång, men icke förekomma densamma.
Olyckan, då den en gång inträffar, blir i samma mån förfärligare, som den genom konstlade medel blifvit fördröjd.
De individer af nationen, för tillfredsställandet af hvilkas lånetörst man nu föreslår sedelstockens utvidgande, kunna icke räddas.
Må man åtminstone söka att bevara landet ifrån undergång, och icke genom åtgärder, syftande att för en kori tid uppehålla de skuldsattes tynande lif, bringa äfven de ordentlige och arbetsamme till en lika olycka.
Må man gå till roten af det onda, och allvarsamt arbeta på återställandet af jemnvigten i vår handelsbalance.
Krisen skall då småningom bota sig sjelf, förtroendet återvända och de icke obetydliga penningesummor, som nu äro skrinlagda, innan kort framkomma i dagen.
Men hvilken är väl anleda, till vår, i jemförefse med exporten, under de sednare åren så betydligt ökade import?
Jag tvekar ej att utsäga det.
Det är den öfverhandtagande förbrukningen af utländska varor, det är yppigheten och luxen i vårt lefnadssätt.
Granskar man husgerådet i våra boningar, finner man detsamma nästan uteslutande tillverkadt af utländska träslag.
Speglar, kronor, bronser, mattor, möbeltyger, knifvarne hvarmed vi åta och glasen hvarutur vi dricka, äro äfven för det mesta af främmande tillverkning.
Undersöker man qvinnans klädsel, ej blott den förmögnas, men äfven tjensteflickans, så inser man snart, att den förra nästan uteslutande, och den sednare till en stor del, är ifrån utlanden införskrifven; och missbruket har i detta fall gått så långt, att nästan ingen stuga finnes på landet, der man ej skall upptäcka flera utländska öfverflödsarliklar.
Gå vi till oss sjelfva, sä finna vi äfven, att en ganska betydlig del af de persedlar vi förbruka, äro af främmande tillverkning.
Undersöka vi borden vid våra middagar, finna vi ej blott att utlandets viner nästan öfverallt utträngt det gamla ärliga Svenska ölet, men äfven att luxen infört (jag talar ej om sådana saker, hvilka icke finnas inom landet) ärter ifrån Paris, pastejer ifrån Strassburg, sylter ifrån Marseille, ost ifrån England, medvurst, skinkor, sparris m. m. ifrån Lybeck.
Kastar man ögat i våra luxbodar, finner man dem öfverfylla af utländska grannlåter, prålande för ögat, men utan inre värde och hvilkas afsättning dock aldrig tryter.
Man torde kanske förebrå mig, alt jag allt för mycket ingått i detaljförhållanden, och jag medgifver det gerna, men bör till min ursäkt anföra, att dessa omständigheter måst vidröras, för att komma till det resultat, hvaruppå jag tror att man ej nog ofta och nog mycket kan fästa den allmänna uppmärksamheten: att en så betydlig del af hvad vi på ett eller annat sätt förbruka, är utländskt kram.