Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan Lejoncrona 92, ehuru fostrad genom Stjernhjelms skrifter och författare till en hexametrisk Idyll i antik art, började denna afvikelse; hvilken andra, på ännu afgjordare vis, fortsatte.
Så diktaren af en erotisk Sonett-cykel ”Venerid”, den ”skogkäre bergbon” och häftige ifraren för modersmålets renhet, Rosenhane93: så den i detta nya maner gerna – ehuru ej alltid – qvädande Rudeen 94; så ”Kunga-Skalden”, den till Dahlstjerna adlade Eurelius 95; jemte, i deras spår, några flere af mindre betydenhet.
Alla dessa hade – mer eller mindre uteslutande – till syfte, att bilda smak, språk, vers efter italienska mönster, för att dymedelst upplyfta den unga svenska skaldekonstens lärospån till en större sinnrikhet, klangrikhet och färgrikhet.
Deras missöde, att genom sättet häraf mestadels pålägga sig nya fjettrar utan att frigöra sig från de gamla, hade, tvifvelsutan, en hufvudorsak i mönstrens mindre goda urval.
Den skimrande och klingande, men med allsköns flärd bekajade Marino, och näst intill honom den visserligen smakfulle, men utstuderadt sirlige Guarini, voro för dem det högsta af all skaldekonst.
De kände visserligen jemväl, och värderade högt, de äldre Italienare, hos hvilka äfven det konstigaste af denna konst är paradt med den ädlaste enfald; men till förebilder valde de ändock, med eller utan medvetande, blott de yngre.
Tyskarne Hoffmannswaldau och Lohenstein, sjelfve gripne af samma förkärlek, hade makligt bidragit till detta val.
Samma rigtning främjades ock af den beundran, som de likaledes egnade åt den svulstige och pedantiske verskonstlaren Ronsard; hvars anspråk var, att gälla på engång för Frankrikes Homer och Frankrikes Petrarca.
Af Lejoncrona har Hammarsköld en täck Sestine; Lénström har utgifvit hans qvarlåtenskap.
Rosenhanes
Sonetter, upphöjda öfver höfvan af Hammarsköld, förkastas oinskränkt af Blom och Wieselgren.
Bättre, än de äro, hade de troligen blifvit, om ej Ronsard stått i Rosenhanes omdöme vid Petrarcas sida.
Att de mellertid ej samtligen äro misslyckade, vittnar t. ex. denna:
Hvad rosenrödt är det, de marmorhvita kinder
Så ofta färgar om, när du mig hos dig ser,
När du bedröfvad äst, så väl som när du ler?
Hvi talar du ej fritt? hvad kan du ha för hinder?
Är dock din brand så stor, som min, och icke minder;
Så het, men mera dold, när min han lågar mer!
Deraf, i stad för röst, din vördnad sig beter,
Och tungan, ljuflig förr, nu torr, till tystnad binder.
Den lilla Gudens makt vill du, med all flit, dölja:
Och kan det, till en del; men icke längre, än
De glänsand’ ögons sken små ögonlocken hölja.
Men han, som deri bor, strax röjer dig igen!
Låt då, min Venerid, härefter uppenbarlig
Vår kärlek skönjas fritt: ty han är icke farlig.
Vermlänning liksom Lagerlöf, synes Rudeen, i ett och annat smärre kärleksqväde, fullt värdig att vara hans landsman.
I Carlesons och Sahlstedts samlingar visar han sig mindre till sin fördel, än i stycken, dem Sondén och Wieselgren framdragit.
Den sednare har anfört en vårvisa, om hvilken han med allt skäl talar väl, bredvid en sonett, om hvilken han utan allt skäl talar illa.
Visan, diktad 1693 den 1 April, lyder så:
Vintern är nu från oss skriden,
Mörkret har nu mist sitt våld;
Årets sorgtid är förliden;
Regnet har ock återhåld.
Solens kraft i skog och dalar
Lockar ut mång’ tusen blad,
Fjäderfolket något talar
Sins emellan, vet ej hvad.
Det dock ej min själ hugsvalar;
Den min vän allen gör glad.
Vårens barn, de vackra blomster,
Börja te sin’ hufvud an;
Fågeln har sin’ återkomster
Från de varma middagsland.
Isar, som min väg nu stänga
Att jag ej min vän får se,
Sku sig snart i vatten mänga,
Och mig farten öppen ge.
Kärast’ östvind, töf ej länge,
Förrän du det låter ske!
Hvad man dock fordom långt mer af Rudeen prisade, var hans ”Fägnesång öfver K. Carl XI:s Födelsedag 1696”, hans ”Fägnesång öfver K. Carl XII:s Födelsedag 1702”, hans Sorgesång ”öfver sin Makas Anna Brunells hädanfärd” (1695), och hans ”Grafskrift öfver Fröken Charlotta Dahlberg” (1699).
Alla fyra träffas i Carlesonska Samlingen.
Betraktad såsom ett helt, är den sistnämnda den bästa.
Sorgeqvädet öfver Makan, mera ojemnt, och i sina slutrader förolyckadt 96, utmärker sig dock genom en öm och musikalisk känsla, som ingifvit flera sannt poetiska drag.
Såsom:
Men fåfängt jag dig mana må
Ur himlen, fåfängt sökes du på jorden,
Se’n du äst vorden
Fördelt till begge två.
Din ljufva kropp har jorden sig tillegnat;
Din ädla själ åtnjuter engla-fägnad.
Välan! de bägge måst’ af mig sitt offer få!
Min’ suckar uppåt, men min’ tårar jordvärts gå.
Än mera ojemn, och ofta ganska svag, är den sednare af de båda Fägnesångerna.
Synbart modellerad efter Dahlstjernas ”Kunga-Skald”, men med mycken tuktelse och med förkortning af dennes stanzer från åtta rader till sex, har den mellertid några vackra stropher, samt i allmänhet mera lif och lyftning, än sången öfver Carl XI.
Denna är deremot jemnare; men och så öfverallt mattare och prosa-likare.
Dess största förtjenst är, att den dristade, såsom uppläst ”i Åbo Academia”, bryta den dittills strängt iakttagna universitets-plägsed, att vid dylika tillfällen uttrycka svenska känslor endast på Romares eller Grekers tungomål.
Rudeens egen utlåtelse härom är betecknande för honom och tiden:
Om gunst likväl jag ber, att jag mot vanan träder;
Att nu på detta rum (der annat språk ej hörs,
Än det från Rom, Athen och Synagogan, förs)
Vår Svenske Konungs lof en Svensk på Svenska qväder.
Det är nu femte höst, se’n jag den dagen egnad’
En mager romersk vers: jag tycks mig dock, så väl
Som en Pacatus och en Plinius, ha skäl,
Att medelst landsens språk betyga landsens fägnad.
Är det en förmån ju, den vi Hans nåd tillskrifva,
Att han vårt modersmål så högt befrämja vill:
Sa hörer ock deraf all frukten honom till;
Och jag vill, denna gång, för mig en förstling gifva.
Änskönt jag undergår en mer besvärlig börda,
Än dessa skuldror dra.
Ty jag förutan spår,
Förutan sällskap, och förutan ledsven går,
Då jag på detta sätt min Konungs dag vill vörda.
Främst ibland dem, som i denna tid försökte sina och modersmålets krafter till hesperiska tongångar, står likväl Dahlstjerna.
Rudeens böjelse sväfvade, såsom vi sett, så oafgjordt mellan svensk enfald och italiensk konstprakt, att den ofta, i sin villreda, stannade vid rama svenska torftigheten.
Hos Dahlstjerna åter var en lågande kärlek för fäderneslandet, dess carolinska storhet och forn-götiska minnen, på ett så eget sätt förenad med en lika eldig hängifvenhet åt det sydligaste Europas yppiga och klangfulla poesi, att hans alster ej endast bära än den ena, än den andra lidelsens uteslutande stämpel, utan ock, i båda fallen, bära den med en ungefär lika stegrad uttryckets öfverdrift.
Undantag är blott hans största skaldeverk, der han gjort sitt yttersta att sammansmälta denna tvåfald till enhet.
Just af slikt bemödande, att sambilda de bägge motsatta öfverdrifterna till en enda, blef hans ”Kunga-Skald” den vidunderliga, men storartade frukten.
Läser man hans ”Göta Kämpe-Visa om Konungen och Herr Peder”, – ett folksångs-qväde i anledning af segren vid Narva, – så skulle väl, utan särskild underrättelse, ingen förmoda att den härrör från en författare, som satt förtjust vid Marinos och Lohensteins fötter; likaså, när man läser hans försvenskning af Guarinis Pastor Fido, att han stått i ringaste frändskap med någonting sådant, som den gamla skandinaviska folksången.
De likna hvarann blott deri, att kämpa-tonen i den ena och herda-tonen i den andra drifvas bägge till carricatur.
Båda dessa benägenheter till o-mått igenkänner man i ”Kunga-Skalden”; men tillika en oafbruten sträfvan, att upphäfva eller utplåna motsatsen dem emellan.
Hans fosterlandskärlek är äfven synbar i gången af hans enskilda lefnadslopp.
Son af en hederlig Prost i Öhr på Dalsland, med frejd för grundlighet promoverad till Magister i Upsala, der han studerade företrädesvis Poesi och Mathematik, väckte han vid åtskilliga tyska universiteter uppseende såsom Physicus och Mathematicus, och presiderade i Leipzig för en dissertation de Electro med den framgång, att man der tillbjöd honom en Professors-plats.
Men han återvände hellre till Sverige, för att fortsätta en redan börjad Landtmätare-tjenst, som han hade lemnat för att genom några resor på Östersjön lära sig Styrmans-konsten.
Man gjorde honom till Landtmäteri-Inspector, till Directör, till Adelsman, och slutligen Öfver-Directör.
Men under allt detta fick han tillbringa sitt mesta lif i ett mellantillstånd af inomlands och utomlands; nämligen med det värf, att uppmäta Sveriges landskaper på hinsidan Östersjön, – Lifland, Pommern, Rügen, och så vidare.
Af dessa länder återstå oss nu blott hans deröfver förfärdigade chartor, som finnas i Kongl.
Landtmäteri-Contoiret förvarade.
Under påstående förrättning afled han, i Pommern, 1709: vi hoppas, före slaget vid Pultava, eller tidningen derom; och således med ofördunklad visshet, att det ändock var en del af Sverige, som han i sina mångåriga mödor uppmätt.
Dessa mödor, och sin frånvaro på den främmande botten, hvarifrån hans hemlängtan till födelsebygden ofta gifver sig luft i hans qväden, förljufvade han mellertid, än i Lifland, än i Pommern, genom att uppstämma, enligt sin bästa förmåga, röst och harpa till svenska hågkomsters ära.
Dahlstjernas ”Kunga-Skald vid Högstsalig Konung Carl XI:s Likfärd”, är en heroiskt-elegisk Drottsång: i anläggningen stor och storsinnad, i utförandet sällsam, i sina lyten märkvärdig, men ock i sina förtjenster.
Planen är så anlagd, att den heroiska grundtonen tillåter en flerfaldig inblandning och vexling af allegoriens, didaktikens, den målande beskrifningens och idyllens arter: sammanlänkningen och öfvergångarna har han ofta skickligt uttänkt, om än mindre ofta skickligt verkställt.
I sjelfva föredraget afvexla äfven flerfaldiga personer.
Än är det skalden sjelf, som talar; än – och detta gäller om det hela – är det sångmön Thalia, som förtäljande ingifver honom hvad han framställer; och inom kretsen af dessa framställningar uppträda, skiftvis yttrande sig, ömsom t ex. den döende Konungen, ömsom de personificerade fyra riks-stånden, ömsom hans sörjande brud Svea, samt tillsist den unge Konungen, som tröstande upplyfter henne från hennes knäfall vid Faderns grafvård och sätter henne vid sin sida.
Besynnerligt nog förefaller, att just Thalia är den af de nio Muserna, som inspirerar skalden; sedan hon, der han dyster satt under en gran, uppenbarat sig för honom med detta tillrop:
Hvi? känner du ej mer din vän Thalia,
Till den du likväl förr haft lust så ofta fria?
Anledningen torde likväl kunna gissas, när vi besinna, att han låter henne kalla sig en ”sorgsen skogs-poet”, och sjelf kallar sitt qväde ett ”bonde-qvad, som ej har annan mor än skogen”.
Sannolikt bör man då söka skälet i Thalias ursprungliga egenskap af landtlighet, af bevågenhet för åkermän, af förtrolighet med deras villkor och lefnadssätt.
Liksom Stjernhjelm hade i vårt språk infört Hexametern, så införde Dahlstjerna, genom detta minnesqväde, den romantiska konst-hjeltediktens versform, den åttaradiga Stanzen; änskönt ej fullt ut danad efter de italienska mönstren, utan (på Lohensteins vis) construerad af alexandriner.
Försöket är ett jätte-försök: ty stanzernas antal utgör tvåhundra sjuttien.
Men härtill inskränka sig ej hans förtjenster.
Hans skalde-anlag må allsicke föraktas.
Redan denna Tillegnan, till den nyss på thronen uppstigne Carl XII, bebådar någonting läsvärdt:
Se, milde Sveriges Kung, ned af gullthronen höga
Till dessa tunna blad; tag med blid hand emot
Och stärk de blöda97 rim, och mig, med nådigt öga:
Dem underdånighet lagt bägge för Din fot!
Jag vet: båd’ Skald och Sång, vi duga bägge föga
Att visas fram för Den, som styrer jordens klot.
Det är ej Kunga-likt, som växer näst vid plogen;
Och har mitt bonde-qvad ej annan mor, än skogen.
Men om, hvad Kungar gifs, hvad Herrans Smorde taga,
Allt uti majestät sig skulle kunna te:
Hvar finns, bland alla de der skatt och skulder draga,
En undersåte, som slik gåfva kunde ge?
Men, liksom solen plär med ljusa strålen daga
Den sida, djupa dal, och åt gräshoppan le;
Som alle Kungars Kung åt Barnens lof sig gläder:
Min Konung, gör ock så!
Hans ställe Du beträder.
Då skall min harpa, som med hopp och tvekan tvistar,
Som nu i stridan ström sin tåreflod utgöt,
Som Din Herr Faders graf besjunga sig fördristar
Nu på boy-kläddan lur, nu på en enslig flöt98,
Sig engång stämma om; och sina ljuda99 qvistar,
Sin stränglek mana upp till gäll trompete-stöt,
Om Gudars gästabud vid Carl den Tolftes gifte,
Och om hans hjeltemod, och sälla vapna-skifte.
Dylika stanzer, betraktade såsom de äldsta på vårt språk, utgöra en vacker lärospån; om man än får bortse från det osammanhängande bildspelet i den sista, der ”harpan” sjunger än ”på lur”, än ”på flöjt”, och lofvar att ”stöta i trumpet”.
Oaktsamheter af detta slag förekomma hos Dahlstjerna öfverallt, och drifvas esomoftast vida längre.
Det vore tvifvelsutan förmycket, att kalla honom Sveriges Marino, eller ens Sveriges Lohenstein: ty han är hvarken i snille, eller i snilleflärd, någondera jemnlik.
Den svenska motsvarigheten till Lohenstein är han dock; och det ingalunda blott i bristerna.
I en egenskap är han dem öfverlägsen: i det fosterländska allvaret och den lika djupa, som ärliga, smärtan vid en med rätta vördad Konungs bortgång.
Vi kunna ej betvifla, att hans Drapa var – såsom den äldsta upplagans titel omförmäler – ”med tusend tropligtige hete tårar besprängd”, eller att ju toner, som dessa strophers, framsprungit ur ett oförställdt hjerta:
Hjelp Gud! när jag beser ditt hela regemente,
Kung Carl, du Karla-Kung! som utan like var,
Så då, när Svenske män sin’ harnesk om sig spänte,
Då så mång sven sitt lif allt till din tjenst frambar,
Som se’n, då du oss gaf, hvarpå vi länge vänt’e,
Den rolighet, som oss alltse’n omfamnat har:
Så blir min svaga syn som snö i branta lider,
Den vårdags-solen varm i strida bäckar sprider.
Ty unn mig, Konung stor, du Sveriges dyre Hjelte,
Få för din höga bår min harpa lägga ned!
Du, som med manlig arm din fiend’ tappert fällte,
I örlogs-tid; och se’n, hvad ditt land torfde ved,
I fredens gyllne stund väl om ditt hus beställte!
Du, hvilkom gudlighet var städs en medfödd sed!
Se, huru hjerta, hand och mun, i Tyska skogar,
Långt bort, till Ditt beröm sig underdånigt fogar!
Mitt qvad, det tager slut fullsnart: men ej det minne,
Som jag för minom Kung i troget hjerta bär,
Som evigt rotadt står med herrligt lof derinne,
Så länge himmel, jord och adel något är.
Mitt lof och tal så långt blott, som min mening, hinne!
All verld då skulle se, hur mig han varit kär.
Men när ej han nu mer månd’ mina röster höra,
Så vänd då, Svea, du till dessa rim ditt öra!
Urgamle svenske män ha haft de sköna seder,
Att deras nit sin Kung, när han afleden var,
En jordhög vid uppbredt, till evigt minnes heder;
Derpå hvar man stor gråt och klagan gjutit har;
Ty de qvarlefvor af den döde hjeltens leder
Mullhögen midt uti sin mörka gömsla bar:
Då sägs, att nattetid, hos dem, som segrar vunnit
Och öfvat drottslig dåd, ha deras högar brunnit.
Om jag basunens ljud så herrligt kunde föra,
Och till min Konungs lof upphöja mun och röst;
Om mig ock orsak gafs, att så mig gladlynt göra,
Som jag mer orsak har, i tårar bryta löst:
Du skulle, sköna Mö! en sådan visa höra,
För denna gång, af mig, att ej med manligt bröst
Gullharpan från Mäon tillförne sin Achilles
Har kunnat deremot berömma helt tillfylles.
I samma anda låter han, efter beskrifningen af de praktfulla begrafnings-högtidlighetema, den vid griften knäböjande Svea utbrista:
Du adla marmor-häll, som villigt innesluter,
I svala gömman din, min dyre Höfdings ben!
Du blir mig ett altar, på hvilket jag utgjuter,
Och evigt gjuta vill, min sorg, mitt själa-men.
Det skall min fägnad bli, om jag hvar dag åtnjuter
Med bleka läppar att få kyssa denna sten;
Och säga, då min håg betänker Carls frånfälle:
Hvi tar min Hjelte, förr så stor, så litet ställe?
Dessa stanzer äga tillika, såsom man ser, ett poetiskt värde, som icke är litet.
Bedraga sig skulle man dock, om man i det afseendet ville från dem sluta till samtligheten af de öfriga, eller ock blott till den större delen.
Syftningen är öfverallt densamma, och oftast äfven lyftningen; men icke renheten af ton, icke sanningen och värdigheten af metaphorerna, icke språkets och versens hållning.
Dahlstjerna var förmycket svensk, att bit öfverbringa sina mästares vekliga lystenhet och äckliga osedligheter.
Men deras andra olater höll han, villad af deras bländsken, för lika många skönheter; och det var ej utan, att deras sötsliskighet, deras ordlekar, deras såkallade concetti, lockade honom föga mindre än deras svulst.
Härtill kommo de bryderier och hvarjehanda spratt, som gjordes honom af ett ännu half-barbariskt språk; hvari han dessutom rörde sig med större ovighet, än de fleste andre af den lidens poeter och poetastrer; kanske mycket af den orsak, att han måste vistas bland Icke-Svenskar under mer än hälften af sin lefnad.
Man begriper då lätt, hvarför han så ofta råkar sjelf parodiera sig, och hvarför i hans stanzer, efter en esomoftast vacker, stundom till och med sublim början, denna parodi synnerligen tillvägabringas genom en kullerbytta, hvari han störtas af svårigheten att hitta rim åt femte eller sjette raden; ehuruväl ock ej sällan händer, att han från en platt början stiger till ett ståtligt slut, åt hvilket begynnelsen tjenar till rimfyllnad.
Föröfrigt skönjes hos honom, liksom hos förebilderna, en förtrolig bekantskap med de gamla klassiska auctorerne, och ett slags – ej alltid lyckad – romantisering af vissa från dem hämtade anledningar eller lån.
Slutligen har han med Lohenstein jemväl en enskild likhet: hans äfventyrliga poetiska utflygter hindrade honom ej, att vara en skicklig och högaktad Landtmätare; alldeles så, som den nyssnämnde, utan intrång af sin fantastiska och yppigt-erotiska poesi, var en respecterad Syndicus och Kejserlig Rådsherre i Breslau.
Intet är lättare, än att göra sig lustig öfver en poet, som, i sin dubbla trängtan efter präktiga – eller åtminstone ovanliga – bilder och svårhitteliga rim, stupar den ena gången efter den andra ur det högsta pathetiska ner i det lägsta löjliga.
Han märkes aldrig bekymra sig om hvad kritiken kallar blindmeningar eller oegentligheter, aldrig sky för någon uttryckets besynnerlighet, aldrig studsa tillbaka för någon barockhet: äfven om den går derhän att ögat göres till ett ”perle-dike”, blickarna till ”blöta strålar, som lögas i tårebad”, månan till ”himlens silfver- vårta”, solen till ”dagens blanka kusk, som kör ut på klar gullkärra”, skaldegudens ingifvelser till ”Phoebi sockerknippe”, Försynens aga till en ”taggig häckla, hvarmed Himlen ofta pickar äfven sälla land”; och så vidare.
Synbart är ett oafbrutet bemödande, att i egenheten af diction och rimsätt särskilja sig från de samtida versmakarne (från hvilka han på ett ställe undantager Lagerlöf, Rudeen, samt ett par andra); och detta bemödande har bragt honom, – särdeles för rimmets skull, – att vränga, hårdraga, apostrophera språket på otaliga vis.
Han stannar ej vid att använda ord och böjningar, som äro ömsom åldrade, ömsom hämtade ur alla möjliga dialekter: han tillgriper äfven alla möjliga dialekt-uttal (så t. ex.
”lognad” och ”hognad”, när han behöfver rim till ”mognad”), äfvensom allahanda ovårdsamheter ur hvardags-talet; och, när stundom till och med allt detta ej förslår, tvekar han ej att sjelf, af sin egen maktfullkomlighet, skapa både ord och ändelser.
Derföre händer ock flerstädes, att man med möda begriper honom, eller gissar till hans mening.
Å andra sidan bryr han sig lika litet om, att bland enstaka uttryck väja dem vi kalla låga, när han tycker sig finna det kraftigast betecknande: då heter det t. ex. om hans djerfhet att med medelmåttiga skaldegåfvor uppträda till skaldesång, att ”den far ej väl, som vill för olja sälja tran”; eller om Danskarnes framgångar i Skåne innan Carl XI hann ditkomma, att ”ovännens ko gick härtills i smörmåsar”.
Allt detta, tillsammanlagdt, gör, att han ganska ofta synes vara slätt ingenting annat, än en det sjuttonde århundradets Bjugg.
– Och likafullt kunna vi, nästan ehvar vi uppslå, till prof på hans verkliga gåfvor träffa stycken, der både gåfvorna omisskännligt och oarterna mindre bjert framstå.
Denna betraktelse öfver det jordiska menniskolifvet:
Ty säg, hvad är vårt lif?
En boja af skör koppar;
En handa-vändning, dryg af tvång, af dagar kort;
En dryck, hvars käril är bräddfullt af bittra droppar;
En rök, den elden födt, den vädret blåser bort;
En mygga vingelös, som kringom ljuset hoppar;
Ett sommar-hagel, som att gömma är för svårt;
En glansk-is, hvaruppå vi gå och alle slinte;
Ett glas; ett gräs; ett dam; ett solegrand; ett inte –
förekommer på ett annat ställe utvecklad i samband med de smärtliga förluster, dem Svea gjort redan före den nu besjungna:
Vår bräcklighet är gjord för fall; vill ej tillstädja,
Att någon under sol skall sig allt framgent glädja.
Ty fägnad blid, och sorg, från stjernorna nedsända,
De hänga så ihop i allt vårt väsende,
Liksom en länke-ked, att der den enas ända
Månd’ lykta, låter sig den andra genast se;
Ej fanns än, der igen den ena ville vända,
En hårsbredds skiljerum emellan väl och ve.
Om jorden oss, allt stadigt, nöje skänkte,
Så vore icke en, som på dig, himmel, tänkte.
Hvad är då menniskan, som vill så modigt braska?
I sitt lifs börjans dag hon börjar ock att dö!
Så väl de blödige, som örlogs-hjeltar raska,
De smälta alla bort, liksom Aprilens snö,
Fast han är än så hvit nedfallen; i sin taska
Den jord, som gömmer allt, in samkar allt; den ö
Derpå, hvad anda fått, ett ögonblick omvandrar,
Har största lust i det, att hon sig ständigt andrar.
Ty är hvar födslostund med grafven så förknippad,
Att mellan båda går en skör och löslig trå,
Som är kring hvarje lif i lätta hvarf omvippad,
Att Dödens stränga våld ej dervid röra må:
Men snart är denna sno med liten sax afsnippad;
Se’n syns ej öfrigt mer, än blott den salta å,
Den de qvarlefvande på liksten låta falla;
Och, inom sjutti’ år, så ligga de der alla!
Ho är, som då ej ser, i alla sina fröjder,
Att menniskan blir mer af sorger och af låt,
Än löje, känd igen?
Si! förrn hon blir upphöjder
Och lagd till modrens bröst, så badar hon i gråt.
Sin uppsyns första ljus, och sina första slöjder,
Att två i varman tår, är hennes första ståt.
Och aldrig nånsin än har solen haft det nöje,
Att hon sett något barn hit födas fram med löje.
Ty märk, att intet djur inunder månans säte
Utöfver sinas död och bortgång gråta kan:
Ulf, tiger, lejon, björn, ja alla, ha sitt läte;
Men tårar fälla, det går skäligheten 100 an.
Ei någon mer, än de, som gå upp-ända räte,
Kan vattna ögat sitt, när hjertat står i brann.
Med tårar att gå om förnuftets första söner,
Vet vilda hopen ej; det hvar man stadigt röner.
En mäkta sorg är det, när som två vänner såta,
Som lefvat kärligt hop, hvarandra gå ifrå:
Så ses här mången man sin ljufva maka gråta;
Så ser man mången bror om brodern sorgse gå.
Mång’ barn med suck och qvid kring faderns kista låta;
En vän sin stallbrors död beklagar äfvenså.
Guds Son derföre sjelf med gråt den graf bestänkte,
Deri han fann sin väns qvarlefvor nedersänkte.
Men när ett rike och ett folk sin Konung mister,
Der är än större nöd: det allgemena qval,
Som både sjö och land med ängslig skälfva rister,
Det pressar jemran ut, och tårar utan tal;
Hvem undersåte är, hvars trogna bröst ej brister,
När han inträder i sin Herras sorge-sal?
Den Far, Bror, Maka, Vän mist har, mist mycken gamman;
Men den, som mist sin Kung, – den, han har mist allt-
samman.
Hvad lycka har du ej, i detta manna-minne,
O sälla Norra Verld! af dinom Gud undfått?
Dervid sig fröjdat har så mången Svensk och Finne,
Då ditt baner så vidt i fjerran-landen gått,
Att fränmand’ riken än ej gånget är ur sinne,
Hur du din fiend’s fält med man och häst besått, –
Med palmer städs bekrönt och lager-rika segrar:
Så att afunden sjelf dig det beröm ej vägrar.
Det ros, hvaraf du dig derhos kan helst berömma,
Är, att rättrådighet dig vapen gripa böd:
Ovännen kunde sjelf dervid ej annat dömma,
Alltse’n han gjordes klok af sjelf-ådragen nöd.
Och ho, som mer kom vid de sår och ärr så ömma,
Han tillstod strax, att vinst, och segrars öfverflöd,
Rättvisan städs stå bi: ty Gud är med i striden;
Men är Gud med, så sker med rätta, om J liden!
Tänk på Kung Gustafs mod, och på hans tappra glafvar,
Uppå hans blanka hjelm, och värjas skarpa ägg;
Ehvar hans rytteri i korta kyllrar trafvar,