Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen missteckning kan vara gröfre än den, hvilken framställer svenskarne som skrytsamma pratmakare.
Storordiga chauvinister bullra visserligen också i Sverige, men icke bland de andligen framskjutna, som hos många andra folk, utan bland nollorna.
Vill du höra en riktigt urmodig patriotisk gaskonad, res då till de stora kulturlanden!
Till och med bland storhetstidens flygande fanor kännetecknas svenskarne af en viss tillbakadragen och blyg tystlåtenhet.
Den trycker sin stämpel på vårt lif och våra nationela fester, hvilka sakna poetisk djärfhet samt anordnas för ämbetsmannamässigt och fantasilöst och förfela därigenom sin verkan.
Vi äro för blyga för att någon bland oss skulle våga uppträda med handlingar eller förslag, hvilka kunde uppfattas som ett personligt jagande efter uppmärksamhet.
Därför blir allt för torrt och formelt.
När Hugo jordades, stod om natten hans kista under den napoleonska triumfbågen, omgifven af brinnande fyrfat.
Vi däremot vågade nyligen icke ens resa en grift i Djursholms skogsdungar eller i vår stad åt en af våra afsomnade diktare.
Hvilken svårighet hade det varit att insamla hundra tusen kronor och bygga hans mausoleum under lindarna i Humlegården!
Hvarför gjorde vi det icke?
Därför att vi voro för blyga.
Samma skygghet breder sig öfver vår politik och våra reformer.
Vår modernitetsifver låter ingen känsla binda oss vid det gamla och häfdvunna, men vi hållas tillbaka af vår skygghet, stundom också af vår erfarenhet och skepsis, och det sammanhänger rent af med vår tillmötesgående höflighet att vi ej gärna slå af hvarandra hufvudet i onödan samt att reformernas man alltid först framträder i elfte timmen.
Så har det varit från Engelbrekts dagar allt intill nu, och denna långsamhet, hvilken rymt så mycken plikttrohet och heder, men äfven själfviskhet och gladlynt lojhet, är konservativ blott till skenet.
Icke heller äro svenskarne konungskt sinnade.
De fasthålla vid ett monarkiskt statsskick, emedan det tills vidare synes dem ändamålsenligast, men de sakna den känsla för »legitimiteten», hvilken väl måste anses som rätta märket på ett monarkistiskt lynne.
Statshvälfningen 1809 åsågs med största lugn, och ej långt efteråt valdes utan betänkligheter en utländsk revolutionsgeneral till konung.
Under Sturarnes riksföreståndareskap hade vi republik, och efter det nattliga skottet vid Fredrikshald bultade åter republiken på rikets port.
Den hängifvenhet, som många svenska konungar förmått väcka, har påtagligen mer framkallats af deras personliga egenskaper än af kronans glans, och en andligt och kroppsligt underlägsen furste skulle än i dag möta samma ovilja som fordom Kristofer af Bayern.
Både i Danmark och Norge skymtas ofta bortom dagens fejder en naivare tillgifvenhet för regenthuset såsom sådant än hos oss.
Vid den senaste silfverbröllopsfesten i Köpenhamn flammade på mången småborgares transparang ett: »Gud välsigne vårt älskade kronprinspar!»
Något dylikt skulle alldeles icke ligga för stockholmarne.
En framstående norsk målare skildrade en gång i ett stockholmsbref en droskkusk, som ideligen talade om kungahusets medlemmar med titeln deras kungliga högheter o. s. v.
Droskkusken var utan tvifvel en förklädd kammarjunkare, ty utom vid tilltal användas dylika titlar endast inom hofkretsar och ej heller ständigt där, alldenstund den svenska hofetiketten är synnerligen otvungen och fri.
Den, som söker en strängare, får uppvakta i Amalienborg.
Dessa smådrag anföras endast för att påpeka, hur genomgående grannfolken missförstå svenskt lynne och hur föga de känna det.
Med större fog kunna de kalla svenskarne ett ämbetsmannafolk, ty ämbetsmännen lyfte redan tidigt hufvudet högt och samlade makten på sitt bord.
Till och med inom rent andliga uppgifter såsom inom forskning, vitterhet och konst medför en ämbetstitel än i dag en viss oantastlig auktoritet, som vore snillet ett gifbart privilegium.
Hvad är då en ämbetsman ?
I vanliga fall en person som behöfver en anställning för att kunna lefva och följaktligen ingenting märkvärdigt.
Emellertid kan den själfdisciplin och måttfullhet, hvartill han blir nödgad, omöjligt frånkännas civilisatorisk betydelse.
Till och med i östligare riken, där han förvandlas till en blodsugare och ej ledes af skandinavens ansvarskänsla och i regeln omutbara hederlighet, fyller han en kulturel uppgift, som samtiden merendels underkänner.
Det svenska ämbetsmannaväldet har utan tvifvel varit både den naturligaste och för nationen gagneligaste bryggan från det förflutna till det kommande.
Vill du emellertid beskåda riktigt urmodiga och glorvyrdiga ämbetsmän i peruk och talar, sök dem då ej längre i det moderna Sverige utan i de stora kulturlanden!
När historien ransakar de meningsskiljaktligheter, som i följd af olika inre förhållanden trängt sig mellan de båda brödrafolken och som ingen unionsform kunnat förebygga, skall hon säkert medgifva, icke blott att statschefen utvecklat en större politisk skicklighet än kanske de nu lefvande i allmänhet till fylles förmå uppfatta, utan äfven att två folk, de många förflugna orden till trots, sällan mött hvarandra i en fejd med så mycken inre aktning och så pass ren sköld.
Svenskarnes aristokratiska sinnelag har icke såsom norrmännens sammanfallit med tidens demokratiska, men detta är tillfälligt och får icke tydas som ett varsel om slocknande lifskraft.
Sverige har haft sitt tyska skede och sitt franska, men det halft amerikanska, som under århundradets senare hälft gått öfver världen, kan i ett så motsatt lynne som det svenska endast alstra en tistelskörd.
Den långa freden har förvandlat de krigiska svenskarne till köpmän med välståndet till mål.
Välstånd, det är borgerlig epikureism.
Tidningarna utvecklas mer och mer till affärsföretag, som spekulera i politiska konjunkturer.
De beryktade riddarhustalen, hvilka i sin retoriska ståt alltid buros af den svenska kärleken till det storslagna och upphöjda, ha tystnat.
Adeln har blifvit en borgarklass, hos hvilken lyxen icke längre medför någon trängtan till intellektuella förströelser.
Sverige har hemfallit åt en materialism, hvilken, blottad på allt idéinnehåll och på hvarje annan känsla än egennyttan, undergräft vår auktoritet och vår sista återstod af själfkänsla.
Det blir för en sådan tid ett lifsvillkor att arbeta på nationalkarakterens och den fäderneärfda odlingens förfall.
Materialismen söker hos de latinska folken en motvikt i det sköna, hos de germanska och anglosachsiska i fromleri.
Också se vi, att i Amerika penningemarknadens hänsynslösaste höfdingar oftast äro pietister.
Hvarken krig, envälde eller frihetstidens subsidier har vågat ett sådant anlopp mot vårt lynne och våra kulturela traditioner, som de senaste decenniernas förvärfstörst och fromleri.
Sverige har förlorat sin blygsel inför framtiden, men det kommer en dag, då de kvarlämnade tidningspackorna brytas och historien sitter till doms, och då skall tilläfventyrs en eller annan af mina herrars sonsöner icke finna någon afsevärd grund att påpeka släktskapen.
Sedan hedenhös voro svenskarne böjda för religiositet, om också reformationen hos dem liksom hos deras stamförvanter närmast var af sedlig och politisk natur.
De i Sveriges häfder mest framskjutna religiösa personligheterna, såsom Birgitta, bröderna Petri och Svedenborg, bära dock alla det svenska draget af måttfulla kulturmänniskor, och de inkomna råa bildstormarne jagades ur landet.
En Knox eller en Calvin skulle med sin mörka fanatism icke ha vunnit svenskarne.
Det moderna fromleriet får därför ej till alla delar jämställas med »den oskrymtade gudsfruktan» hos våra fäder, hvilken gärna såg ett filosofiskt arbete vid sidan af bibeln eller hvilken i fall af verkligt bigotteri, såsom bland de olyckliga krigsfångarne i Ryssland, åtminstone icke valde en alltför aflägsen ståndpunkt från den allmänna bildningsgrad, hvartill fäderneslandet då hunnit.
Äfven minnas vi den ovilja och stränghet, med hvilken Karl XI och hans frejdade son från första stunden mötte den pietistiska rörelsen, och den senare var mot slutet af sitt växlingsrika lif på god väg att omdanas till tviflare.
På botten af protestantismen ligger en ovig träklubba, som i sekterismens hand visat sig tjänlig att svinga mot högre kulturela traditioner, men hvilken de upplysta sällan nedlåtit sig att gripa.
Den klubban passar illa i det svenska lejonets ramar.
Ett geni kan möjligen bli katolik, läsare aldrig, och den ridderliga och aristokratiska färgen öfver svenskarnes inre och yttre lif kan aldrig sammansmälta med en åskådning som lämpar sig för de norska fjälldalarnas bondebefolkning eller Västerns farmare.
Därför blir hos de bildade det moderna fromleriet ett affall från svenskt lynne.
Eftersträfva nutidens bildade svenskar ett religiöst formulerande af känslan, måste de samlas ungefär kring den Rydbergska ståndpunkten.
Om pietismen har ett uppfostrande inflytande på de obildade, förvandlas den dock till ett förtryck, när den likt en kvaf dunst från kojan och bönehuset stiger upp till de bildade och sätter de förra klassernas okunnighet till censor öfver en gammal nations förädlade odling.
Alldenstund pietismen hos de djupare leden upprinner ur grubbleri och ideela kraf, behöfde den dock aldrig i och för sig bli en fiende till högre intellektuela värf utan kunde godt tänkas såsom dessas folkligare syster, så framt ej agitatorernas härsklystnad beredvilligt ledde floden öfver den naturliga strandbädden.
En tid som den beskrifna kan endast betrakta konsten med samma misstro som den, hvarmed glädjeflickan ser sig om efter prästen.
Det närvarande är hos oss icke utan likheter med det trumpna tidehvarf, som i England aflöste Shakespeares och Elisabets.1
I stället för att arbeta på smakens höjande sänker sig mången tidning under publikens nivå och vidmakthåller det groll mot den inhemska konsten, hvilket egentligen först frammanades under åttiotalets tvister, men hvilket långt efter dessas bortdöende fortlefver som en vana.
Vill någon för närvarande kasta sig öfver ett konstverk med de orimligaste beskyllningar, kan han alltid räkna på ett tacksamt följe.
Att vetenskapen står jämförelsevis skyddad, om också på långt när ej efter förtjänst uppskattad, beror uteslutande på dess mer ämbetsmannamässiga ställning.
Visserligen har Svenska Akademien genom minnespenningar och grafstenar och genom hela sin ställning gifvit litteraturen en oundgänglig statslig bekräftelse och i det hänseendet varit till ett verkligt, erkännansvärdt gagn, som vittnar om stiftarens blick för svenskt lynne.
Samma bekräftelse har konstakademien förlänat de bildande konsterna.
Lika fullt röjer sig mot alla estetiska skapelser ett skadegladt hat, hvilket urartar till pöbelaktig likgiltighet för allt djupare själslif.
Polemiska diktare ha beständigt mött motstånd i alla land.
Garborg utropar midt i det vittra Norge, att han icke kan lefva annat än i en fjällhydda uppe vid snögränsen, och Kristiania målas af skriftställarne i färger, som icke väcka reslust.
Björnson och Ibsen ha nödgats att tillbringa långa tider af sitt lif i fjärran land.
Shelley, Byron och Heine dogo i landsflykt.
En allvarligare inblick i det germanska och anglosachsiska sinnets hemligheter kan till och med skönja vissa sympatiska grunder för denna jungfruliga och till skuggrädsla stegrade ovilja mot våldsammare konst.
Men allt detta räcker icke att förklara de närvarande förhållandena i Sverige.
En sådan obeläsenhet, en sådan förkärlek för det medelmåttiga som hos våra bildade klasser återfinner man på sin höjd i det stora kulturlandet Tyskland – våra författares Kongo.
Kanske återfinner man också något liknande inom många kretsar i de andra stora kulturlanden, men säkert icke hos något af våra grannfolk, och den plebejiska enfalden pryder icke förädlade germaner.
Våra stora klassiska skalder ligga förgätna, Bellman lefver endast på sina melodier, och nyare vitterhet och konst betraktas ungefär som en icke straffbar förbrytelse.
Knappast något ådagalägger klarare än detta, med hvilken hissnande snabbhet svenskarne i följd af sin brist på konservatism böjt sig under det införda dyrkandet af de materiela »intressena» och hur instinktivt dessa »intressen» frukta en återvaknande nationel själfkänsla.
Det nuvarande har sin närmaste förebild i frihetstiden, och liksom denna föll för en återväckt själfkänsla, så skall också en gång vår tid förgöras af samma korrigerande makt.
Ovillkorligt framtränger emellertid i våra dagar den frågan: sakna svenskarne estetiskt sinne?
Att deras ytterliga frivolitet i tal och skämt sedan gammalt har sin naturliga motvikt i kärleken till det sentimentala, då det gäller dikt och bild, bevisar ingenting; men väl finns förutsättningen till estetiskt sinne i den forntidsaktiga inbillningskraft, som varit själen i deras historia.
Så snart gustavianerna återväckte nationens själfkänsla, slog inbillningen på nytt i ljusan låga, och tronföljarevalet i Örebro, hvilket väl får betraktas som svenskarnes senaste historiska handling af nationel inbillningskraft, står vår tid ännu för nära att behöfva bli den sista.
Den inbillning, som tömmer sin styrka i handling, söker inga andra utvägar, men knappast hade svenskarne på allvar stuckit huggvärjan i skidan, innan hos dem uppblomstrade en vitterhet, hvilken i oöfversättlig och följaktligen af andra oförstådd lyrisk skönhet vida öfverstiger allt hvad våra grannfolk ännu haft att bjuda intill dag som är.
Frånvaron af en fylligare dramatik är ingalunda ett tecken på bristande inbillning, ty en rörlig inbillning spränger snarare, liksom känslan och reflexionen, konstruktiva helhetsbilder.
Också bär den svenska diktkonsten öfvervägande en »fantastisk» prägel, och typiska äro en Almqvist och en Lidner, hvilken senare förenar alla de tre väsentligaste kännemärkena: inbillningskraften, sentimentaliteten och formalismen.
Låt oss däremot tillstå, att svenskarne sakna konstruktiv förmåga, och att detta möjligen står i förvantskap med deras brist på filosofi.
Men månne icke betydelsen af det konstruktiva härvidlag i allmänhet skattas för högt?
Fransk smak och en förfinad kultur ha ingifvit svenskarne en böjelse för formalism, som egentligen står i strid med deras rörliga inbillning.
Vi träffa här ånyo en af de många motsägelserna.
De flesta svenskar uppfatta icke konstverket som blott och bart ett medium utan som ett prydnadsting, hvars värde ligger i den formela korrektheten.
Särskildt har rimflätningen blifvit allt för tvungen, ehuru svenskan därvidlag har mer att lära af befryndade språk än af aflägsnare och mer rimrika.
Skrifven af svensk hand skulle Per Gynt anses vårdslös och formelt misslyckad, och endast därför att boken författats af en norrman kallas de många nyckfulla rimmen »urkraftiga».
Allra minst ha vi någon grund att klaga på »Stockholmsrim», så länge vi med nöje läsa bygdemål.
Det finns intet riksspråk för inbillning och känsla, och »Stockholmsrim» ha sedan gammalt skrifvits af stockholmarne.
Det finns ej ens något skäl hvarför vi icke skulle återupptaga det vokala fornrimmet och än i dag med fiskaren vid Tynnelsö rimma »Lerbak» och »bispens fat».
Det tyska språkets yppersta diktverk äro sida efter sida så öfversållade med frankfurterrim och oäkta rim, att just dessa gifva den egendomliga prägeln åt stilen.
Är det icke svenskarne nog om de rimma jämbördigt med Goethe?
Formel styrka det är pregnans!
Dessa halft skämtande ord äro mer än en polemisk snärt för dagen.
Det må till och med ifrågasättas, om ett sparsammare bruk af rimmet ej skulle vara mer öfverensstämmande med modersmålets karakter.
Vårt brokiga lynne skulle dock förneka sig själft, om det ej också länge sedan gifvit oss många både orimmade och underligt spunna dikter, hvilka säga oss, att lämna svenskarne formalismens farvatten, så besitta också de en tillräckligt »urkraftig» arm att styra efter ännu oupptecknade stjärnor.
För hellener och romare uppenbarade sig den högsta landskapliga skönheten i den lummiga hafsstranden.
Långa tider förgingo, innan fjälltrakten förmådde ingifva annat än fasa, och först vår tid har ofvan bergsstupornas hissnande prakt upptäckt stillhetens och den öfverjordiska klarhetens majestätiska skönhet, vid sidan af hvilken hafvet med sin döda synrand och sin tunga luft faller till föga.
Det svenska landskapet har alla trappsteg från haf till snöfjäll.
Det är en lika brokig mosaik som det svenska lynnet och lika svårt att öfverskåda i samlade linier.
Men märk missförhållandet mellan uppsvenskarnes håg för det storartade och det täcka, i oändliga enskildheter splittrade landskapet!
Inbillningen söker på alla sätt öfverskyla denna tvedräkt.
Furorna diktas skyhöga.
Förvägna klippor hänga öfver dånande forsar, och skären, som skalden befolkar med mörka vikingagestalter, bli underliga öar utom civilisationens råmärken.
Sin olustigaste uppsyn visar det svenska landskapet i disiga sommardagar, då blåsten vänder löfven afviga och markerna bli grå och liksom öfveryrda af allt det damm, hvilket århundraden hopat i ämbetsverk och spannmålsbodar.
Det var bestämdt på en sådan dag som gamle kung Gösta trätte om sina laxafisken.
Ingenting förkättra svenskarne dock så gärna som det nordiska klimatet.
De växlande årstiderna bjuda en vederkvickelse och förströelse, som sydländingen saknar, och vända vår uppmärksamhet mot naturen.
Vi ömsa landskap och lefnadsvanor fyra gånger om året utan att behöfva förflytta oss, och vi vänja oss att granska himmel och luft.
Skönast är senhösten, hemmets och det andliga arbetets årstid, då brasan brinner, då dagarna bli allt kortare, vägarna allt tystare, och då julgranarna tåga upp på torget.
Det är årets högtidligaste och mest obeskrifliga stund, då den första snön börjar falla och hela folket bereder sig till den gamla midvintersfest, som mindre gäller den återvändande solen än den egna härden och känslan för själfva det ärfda landet.
Det svenska lynnet har i sin splittrade mängd af detaljer alltså likhet med landskapet.
Medan våra grannfolk ofta kunnat karakteriseras i några få ord, är svenska lynnets psykologi så fullt af motsättningar och så skiftande, att ingen någonsin lyckats att sammanföra färgerna till en helgjuten bild.
Det enda nordiska folk, hvars odling i många stycken kan upptaga en täflan med den svenska, är de intellektuelt anlagda danskarne, men deras yttre historia har icke samma äfventyrliga resning och icke samma egendomliga särdrag som tidvis svenskarnes – den utländska beblandelsen till trots.
Mörka och nedtryckande skuggor rufva öfver nutidens Sverige, men intet kan vara falskare än att lägga ett par decennier till grund för bedömandet af ett folk med tusenårig odling.
Svenskarnes lynne är dotter af en eröfrare, som tagit sin brud i främmandeland, och ögat skiftar från kallaste blågrått till den låga, hvilken måste ha fladdrat i Aladdins lampa, när han lyfte henne ur den underjordiska nischen för att med hennes bistånd varda sagornas hjälte.
Ytterligheterna slingra sig om hvarandra som i Kanaan öknarna och vingårdarna och som taglet och guldet i Väringarnas mantelsnodd.
Snikenhet och slösaktighet, världsklokhet och öfverdåd, tröghet och inbillning – allt ligger där sida vid sida som i en gammal slottssamling hemförda konstverk och krigsbyten stå uppställda midt bland stenyxor och flintspetsar från hedenhös.
Du hinner knappast tillräkna svenskarne ett fel, innan du märker att det är en dygd, och knappast en förtjänst, innan du upptäcker, att den är ett lyte.
Detta lynne afskuddar dock aldrig den utländska påklädseln mer än en gång och visar sig aldrig i full nationel själfständighet mer än en gång: det är i karolinernas tid, och därför är denna i ännu mycket högre grad än det trettioåriga krigets förtjänt att utforskas, vördas och besjungas.
Sådant svenskarnes lynne gestaltat sig, är det Skandinaviens rikaste och intressantaste – ehuru underskattadt af grannfolken och förnekadt af sin egen tunga.
KARL XII OCH DET TRAGISKA.
NÅGRA ANTECKNINGAR UNDER NED-
SKRIFVANDET AF KAROLINERNA.
LÅNGT ifrån att för alltid bortlyfta Karl XII:s bild ur folkfantasiens pantheon ha de senare årtiondenas historiska undersökningar tvärtom tändt en ny fackla öfver hans hufvud.
Sinclairsvisans kämpe, soldatkonungen, hjälten med den smärta ynglingaväxten fylldes redan af Geijer med ett andligt innehåll.
Ögat flammade icke längre enbart af det krigaremod, hvilket lämnade Lagerbring och flera af upplysningstidens män kalla, utan äfven af själ.
Med den orubbliga tron på sitt värfs rättfärdighet blef konungen en sinnebild för den sedliga styrkans kamp mot det lumpna och väl också för personlighetens och dådlustens rätt gent emot nyttighetsläran.
Därmed begynte äfven hans olyckor att få en minst lika stor betydelse som de segrar, hvilka man tillförene helst älskade att dröja vid.
Redan benämningen hjälte pekar med oerhörda kraf mot en strid mellan ljus och mörker, och likt själfve Herakles måste hvarje sann hjälte i följd af lifvets lag dö i olycka.
En belönad hjälte, det är en neutraliserad kraft, ett oting, ett ingenting.
Hans ansikte förskönas icke af stolt burna oförrätter och han blir människorna likgiltig.
En hjälte, som ligger utarmad, öfvergifven och dräpt, först honom vill jag kalla en sann hjälte inför både fiende och vän.
Hos Tegnér förblef Karl XII alltid först och sist den frimodige ynglingen från Narva, men Geijer fördjupade hela hans betydelse.
Utan att kanske själf besinna det, räddade han Karl XII åt framtiden genom att inviga honom åt tragiken.
Ännu tedde sig hans gestalt dock för plastisk och fullkomlig för den rätta tragiken.
Då kom Fryxell med sin ransakning.
Han kunde icke, han borde icke fria, och med skärpt röst uppläste han domen i folkets namn, men kanske anade han icke att det endast var en afrättning in contumaciam, hvilken just riktade den anklagade med den skenbara eller verkliga blandning af godt och ondt, som är den nödiga grundvalen för en tragisk karakter.
Om också folkfantasien icke ännu hunnit att förstå omgestaltningen, har dock denna ingalunda gjort Karl XII mindre utan tvärtom större.
I vissa hufvuddrag är och förblir han alltjämt den samme, och den tillkomna förändringen består väsentligast däri, att han blifvit tragisk.
Medan – för att hämta jämförelser från vår konungalängd – Gustaf Vasa är uteslutande episk, fick Erik XIV länge gälla som vår historias själfskrifne representant för det tragiska.
Efter hand har dock häfdateckningen afklädt honom hans smycken och framställt honom såsom allt för spenslig, och allt för tidigt ledd i sina handlingar af sinnessjukdom, att icke den tragiska färgen öfver hans saga till sist skulle mattas.
Deras undersökningar ha, beträffande Erik XIV och Karl XII, fört till det rent motsatta, ty den senare stod rustad med tillräckligt många stora och förvånande egenskaper att jämte dem orka bära äfven den tyngsta last af försyndelser.
De mörka skuggorna ha endast dubbelt framhäft pannans klarhet och höjd.
Ännu efter sin död besitter han den underliga makten att oskadd kunna rida hem från handgemäng, där ingen spåman vågat förutsäga annat än räddningslös död.
Detta visar oss, att hans minne äger nog lifskraft att kunna afpassas efter olika skeden och att han för oöfverskådliga tider kommer att förbli det allenastående och lockande personlighetsproblem i vår historia, vid sidan af hvilket de store Gustafverna nästan blekna bort till mer allmänna, om än aldrig så förträffliga regentfigurer.
Karl XII:s fel äro icke våra dagars och icke heller hans dygder.
Ensamt den förbittrade hetta, med hvilken svenskarna tvista om honom efter den fryxellska kritiken, blottar dock hur han med dämonisk makt ännu behärskar sinnena.
Med en underström af nästan religiös känsla delar sig folket i två hälfter; den ena förbjuder hans tadlande, den andra hans lof. Märk, att förkastandet af hans person alltid grundas på sedliga skäl, medan vår tid i alla andra analoga fall brukar sätta sin stolthet i att icke det minsta låta sig afskräckas genom några sedliga skrupler.
Tvärtom beundrar hon med påfallande förkärlek just de historiska personligheter, hvilka kunna liknas vid otämda naturkrafter och allegorisera starka böjelser, drifter och ytterligheter, äfven om dessa medföra barbari och förstörelse.
En Attila eller en af trettioåriga krigets mest bloddrypande kroatanförare skulle måhända kunna berömmas af samma mun, som nämner Karl XII en missdådare.
Hjälper icke annat, kalla vi honom rå, ehuru han vid sidan af en
Bismarck skulle förefalla som en sann kavaljer och en idealist af renaste vatten.