Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan går förbindelsen lika som all annan jordisk bräcklighet i sönder, och det är då icke alltid undersåtarna som i främsta rummet finna sig hafva anledning att klaga.
Mer ttn ett krönt hufvud har, efter det att sådana allianser spelat ut sin rol och maktens nominele innehafVare öfVergifvita af de fordne vännerna, måst med den olycklige dana-prinsen klaga: jag är infamt illa påpassad.
I Sverige behöfde helt visst icke stats^jenarnes deltagande i representationens förhandlingar nödvändigt medföra de vådor, man ' på andra håll befarar deraf.
Men det står i allo fast, att deltagandet med beslutande rätt och myndighet från den sidan ieke i regeln bidrager till utvecklingens befordrande.
Det är nu en lärdom, som de senast gångna tjugo åren kunnat hinna att gifva oss.
De hafva äfven lärt oss att nya rättigheter gerna bruka medföra nya anspråk.
Ett franskt ordspråk uttalar detta i en något annan form, som vi dock ieke skola upprepa.
Under detta års riksdag stäldes vid ett tillfölle till en.
af konseljens ledamöter en formlig interpellation om huru vida man icke tänkte vidtaga sådana åtgärder med * emhetsmannabildningen, som.
kunna finnas lämpliga för embetsmännens vidsträcktare deltagande i lagstiftningsarbetet.
Om detta skall hafva någon mening alls, måste det mena att man vill i någon ännu icke formulerad utsträckning flytta den lagstiftande myndigheten öfver till dessa den verkställande maktens underordnade organ, hvilka hittills i hvaije ordaadt statsäystem afisetts såsom sådana vara till uteslutande för att biträda med - de redan stiftade lagarnas hand-hafvande.
Man förvånas när man hör ett sådant yrkande framställas af en gammal lagkunnig man, som i alla händelsBr tillräckligt länge deltagit i riksdagsarbetet, för att kunna ha lärt hvad.
som är den ena partens befogenhet och hvad.
som är den andras, och hvilken part som i visit fall icke har någon befogenhet allé.
Här har förut talats om hvarifrån ledamöterne af den svenska konseljen i regeln icke ansesbehöfva rekrytens.
Men att sndra ooh helt olika regler i stittet följas skalle man nästan vara frestad att tro af något som tilldrog sig icke längre sedan än sistlidet Års sommar.
När bruks-egaren Tamm, som vid den tiden redan ander qjn är deltagit i riksdagsaribetet oeh bl.
a. omtalats såsom en inflytelserik ledamot af statsutskottet, inkallades att fylla en ledig plats i konseljen, betraktades detta den erfarné industriidkarens framdragande pA mänga häll sisom en mycket klok och fbrständig åtgärd: Men andra måste hafVa tänkt annorlunda, ty kort tid efter ntoämningen fick den officiösa Stockholms-korrespondens sig förelagdt att öfver land och rike sprida födande, minst sagdt egendomliga för-klari Dg, hvilken förtjenar att återgifvas ordagrant:
» En afgörande hänsyn för denna ntnämning, hette det i den officiösa förklaringen, skall hafva tagits dertill, att di ministéren förut kunde anses i ganska (!
) stor utsträckning inrymma de in-sigter och den erfarenhet, som förvärfvas p&amp; den juridiska eller administrativa embetamannabanan, det vore önskvirdt att inom ministéren bereda plats för en person, hvilken * på samma gåqg han tillhörde representationen (en bisak, nämnd i förbigående 1) vore förtrogen med jordbrukets och det större näringslifVets förhållanden.
Det der låter ju nästan som en ursäkt » helt säkert ioke stäld h vark en till de ledande männen inom representationen och ioke heller till representanteme för vårt näringslif, utan — till hvilka?
Jo, naturligtvis till dém, hvilka hofrättsrådet Forssell vid detta års riksdag äfven ville göra till våra lagstiftare.
Men båda dessa funktioner låta sig svårligen förena, åtminstone icke på det sätt här skalle ske.
De, som anse, att regeringen skall ledas af dem, hvilkas första och enda nppgift är.
att utföra regeringens befallningar, de kanna icke vänta att en sålunda ledd regering äfven skall få del af den andra statsmaktens prerogativ.
Så snart två faktorer finnas i statslifvet, måsta deras utveckling också gå jemnsides.
Vill man en stark regeringsmakt, får man finna sig i att jemnvigten också kräfVer en stark folkrepresentation.
En sådan är ioke, som man ofta söker ufc-måla det, en naturlig fiende till en stark verkställande myndighet, snarare alldeles tvärt om.
Så snart den verkställande makten utan undanflykter inrymmer åt representationen den kontrollerande myndighet, som denna på grund af sakens egen natur eger i hvaije af grundlag begränsad monarki, så länge behöfver heller icke monarkien frukta för att behöfva förlora några af sina rättigheter genom något slags kapitulation.
En engelsk historieskrifvare,som lemnat en både sakkunnig och uttömmande framställning af de förändringar de båda statsmakternas förhållande till hvar andra nndergått i England genom det sista århundradets konstitationela utveckling (Sir Th. Erskioe May: Constitutional History of England 1760 — 1860) har träffande uttalat denna sanning på födande sitt: Det var icke genom att undertrycka kronans vare sig pre-rogativ eller patrooagt, utan genom utsträcka folkets friheter, som kronans inflytande skulle komma att kontrolleras.
Detta är helt säkert också den rätta vägen för all sant kon-stitutionel utveckling.
Men då fordras också att den ena parten icke försöker att så vidt ske kan inkräkta på den andras befogenhet, der icke detta, såsom t. ex. det redan omtalade initiativet i lagstiftningsfrågor, frivilligt lemnas säsom en gärd af obe-tingadt förtroende.
Det fordras också ett oaflåtligt och intimt samarbete mellan statsmakterna,, och det fordras att ingen tredje part anser sig berättigad att komma emellan med qjelfgjorda anspråk.
Allt detta är hvad vi ny.
skulle vara på » väg till.
— Stockholms teatrar.
i. Operarevy ’
Volontaire.
Stora Teaterns förnämsta repris noder senhösten utgjordes af Richard Wagners » Lohengrin
Icke kan man beskylla vår hufvudstadspublik för ensidig Wagnerism, men faktam är likafallt att denna opera hör till samma allmänhets mest förklarade gunstlingar.
Hvarken » Rienzi » eller » Tannhäuser » — fbr att icke nämna » flygande Holländaren »
— har haft att fröjda sig åt en sådan popularitet som » Lohen-grin ».
G erna medgifVa vi att denna förkärlek, såsom egnad Wagners utan fråga mest konstnärligt fulländade tondikt, är fullt förklarlig ur sjelfva operans synpunkt, men.
men vi tro dock att man mäste taga en annan vigtig faktor med i beräkningen, framställningen, det vill här säga framställningens entusiasm.
Sällan hafva väl sångare och sångerskor varit så intagna och hänförda af sina uppgifter, som då vårvintern 1874 » Lohen-grin » gick af stapeln på vår kungliga sångscen med Amoldson, Arlberg och Fredrika Stenhammar i hufvudpartierna.
Alla tre dessa förträffliga konstnärer satte en ära i att uppbjuda alla sina krafter till ett värdigt framförande af det af dem högt skattade tonverket.
De hade satt sig i sinnet att operan skulle göra lycka, de inlade känsla och öfvertygelse i sina prestationer, med ett ord — de favoriserade sina roler — och slutet blef, som bekant, att allmänheten favoriserade operan.
Sedan dess har det stora arbetet genomgått åtskilliga skeden på opera-scenen, alltid dock med Oscar Arnoldson som titelpartiets hänförande och hänförde tolk.
Utmärkta framställningarsåsom Franz Betz ’ Telramund och Lilli Lehmanns Elsa hafva gått hand i hand med — ja, nomina sunt odiosa.
Så mycket kan dock sägas att har det varit någon omständighet, som knnnat verka komprometterande för operan, så är väl den att söka i det sorgliga öde, som hemsökt Ortruds rol, denna den kanske mest fatala af alla samtliga.
Vi minnas den tid då k. teaterstyrelsen syntes hysa en lika utpreglad som ofattlig aversion för att engagera en altsångerska, en altsångerska med både röst och sångkonst.
Ja, hellre än man gjorde detta, tog man sin tillflykt till de mest äfventyrliga mått och steg.
Och så hände det en vacker dag att Ortrads demoniska skräckparti sans façon uppdrogs åt den glada och leende framställarinnan af så många näpna flicksnärtor och hurtiga tjufpojkar — åt fru Charlotte Strandberg!
Jo, så skall det gå till!
» Beklagansvärda Ortrad!
» tänkte vi återigen i våras, då eu » Lohengrin » - notis öfverraskade verlden med den nya rolfördelning, som vidtagits till årets repris.
» Stackars menniska, olyckliga demon, du har då en riktigt diabolisk otur uppe vid Gustaf Adolfs torg! »
Och äfven — stackars fröken Javette, ty det var hon!
— Men nej — snart kommo ljusare tider.
Ty tack vare fröken Wellander har man nu f.f.g.
fått höra Ortruds parti på vår operascen.
Fått höra det som sig bör, tillnärmelsevis exakt.
Vi sade tiUnärrnelsevis, och på goda skäl.
Ty det är en monstruös rol, denna Ortrud, en rol, framställande fordringar, som det absolut omöjligt ligger i menskomakt att motsvara.
Sjelfva sångpartiet fordrar ju en röstvidd, och ej blott det, utan ock en röstvolym i alla lägen, en klang och en fulltonighet af hardt när fenomenal karaktär.
Knappast fru Friedrich-Materna, som dock egde så många förutsättningar för rolen, gick helt och hållet i land härmed, lika litet — eller ännu mindre hennes efterträderska (på Wieneroperan), fri.
Rosa Papier, som dock räknas till samtidens förnämsta altsångerskor.
Ur sångpraktisk synpunkt är detta parti en horreur.
Det frestar och sliter på rösten mer än de flesta Wagnerpartier, och man vet hvad detta vill säga.
Wellander har haft den turen att i Wagnerismens fosterland insupa de rätta traditionerna för sin rol, och detta märkes mer än väl af hennes framställning, som eger något klart, medvetet och säkert, långt skildt från de famlande försök och
— om än välmenta — föga lyckade ansatser, hvarmed man
Qhittills hos oss undfägnats i denna rol.
Nu eger ju frk.
Wel-lander derjemte förmånen af ett dugtigt och kraftfullt instrument, h varförutan all Wagnersång är o verkställbar, och hennes såog-sätt, likaså förvärfvadt i Tyskland, lämpar sig naturligtvis ganska fördelaktigt för ' partiet.
Om den unga sångerskan af lätt insedda skäl också icke är helt fri från den här i landet föga gouterade, genomtyska, braskande och » grossartige » sång-emfasen, så är hon det i alla fall mer än man kunde begära, och det tyska manerets goda sidor, energi och aplomb, fart och rörlighet besitter hon i hög grad.
Om hennes spel kan det samma sägas, endast måhända med den inskränkning att detta är mera enformigt och mindre utvegkladt än sången.
Då hr Lundquist i Telramund upptog Arlbergs mantel, gjorde han genast lycka i partiet, kanske hufvudsakligen derför att det låg så väl för honom så i ena som andra fallet.
Men hr L. var vid denna tid ännu alltför mycket dilettant och i sin hjertliga ifver att väl ftamställa sitt parti, med kraft och lif, sköt han långt öfver målet, med ett ord, » rusade », förlöpte sig.
Det var mycken natur och god, präktig natur, men den var ännu obeherskad, otämjd, och verkade derför i ett konstverk oroligt, störande.
Hvilken skilnad mot nu!
Hr L: s röst är ännu lika klingande och stor, hans sång lika hjertlig och varm, men det är kommen förädlande, förfinande konst in i så sång, som spel; konst, som verkar lugnt och harmoniskt äfven i de starkaste, mest passionerade momenten: Hr L. är verkligen att lyckönska till denna sin senaste Telramund.
I intet parti hittills har han visat sig i så fördelaktig dager — som rent konstnär i detta ords fullständiga betydelse.
Äfven för hr Ödman synes det ha varit en hederssak att väl utföra Lohengrins parti.
Mycket och omsorgsfullt arbete torde vara nedlagdt på denna prestation och detta arbete för * tjenar alltid sitt erkännande, ja, till och med mera nu ' än förr, enär numera en tenors framgångar — faut de combattants — ofta nog äro så lättköpta.
Men hr Ö. har ännu föga vana vid den stil, som partier af denna art kräfva.
Vi tro rent.
af de Meyerbeerska hjeltepartierna skulle lämpa sig bättre för en sångare, som fått lof att anlitas i så mångt och mycket, och Meyer-beers stil är som bekant ett konglomerat — grandiost, imposant — men ett konglomerat af mångt och mycket det också.
Wagner är ej så lätt åtkomlig.
Han fordrar näst$n med våld att sångaren skall vara förtjust i sin uppgift.
Först då kommer den rätta st£m-ningen, inspirationen, andakten — och detta är sannerligen vanskliga ting, d&amp; man ej är utbildad till Wagnersängare ex professo.
Ijeonard Labatt lät oss i sin Tannhänser smaka en profbit af denna konst.
Intressant skalle vara om man hos oss kunde fft tillftlle att höra och se någon af samtidens WagneraposUar par préférence — Nieniann, Winkelmann, Vogcl eller så.
En attendant — görom rättvisa åt hr ödmans om Arnoldson erinrande fina och klara diktion, åt hans särdeles i bröllopsscenen ädelt och fagert klingande sång, samt åt hans dramatiska uppträdande, der många intentioner äro godt och väl uttänkta, om ock sångaren ej för fram allt det som föresväfvat hans uppfattning af det också härutinnan rätt vanskliga partiet.
Elsa har visat sig i dubbel skepnad: frök.
Selma Ek och frök.
Mathilda Gr abo w, hvilka den ena efter den andra sjuknade ifrån partiet, som — i analogi med hvad vi i sista revyn sade om sjukbudssång — naturligtvis genast blef fr k. Javettes.
Om an denna sistnämndas framställning i sin helhet var undermålig, fordrar dock rättvisan att man erkänner hennes — åtminstone i 3: dje akten — ganska väl öfvertänkta och rätt uttrycksfnllt fram-stälda spel.
Frk .. Javette saknar visst icke anlag, specielt som skådespelerska, men det år mycket som erfordras för att bli en god operasångerska, om ' det också numera — dessvärre — ej fordras så mycket för att bli en applåderad och lagerbeströdd sådan.
Avancera vi vidare i denna riktning bör det till slut endast göras sångaren eller sångerskan behof af — goda vänner, trogna grannar och mera sådant och — applåden smattrar, blomsterregnet strömmar — » konstens lön »!
Bravo, Bravo, bravissimo!
Det säger sig sjelft att de begge förstnämnda sångerskornas framställningar stå på en mera konstnärlig nivå, om än i sanningens namn ingendera kan anses för rolen fullt lämplig.
Minst frök.
Ek, som i denna opera ytterligare bestyrker hvad vi förra gången funno oss skyldiga att anmärka mot hennes konstnärskap i allmänhet.
Hon saknar blick för karaktären i sin helhet och har särskildt i Elsas parti uteslutande betonat ett drag, passiviteten, oskuldsljufheten, att icke säga hjelplösheten, en ensidighet, hvarigenom både karaktären och operan förryckas.
I lyriskt afse-ende måste sägas att den tunna stämman ej förmådde tränga igenom med nödig aplomb, hvartill kommo några andra omständigheter, som kunna skrifvas på den indispositions räkning, hvilken snart gjorde en ny Elsa behöflig.
Denna blef, som sagdt, fröken Grabou \
Man behöfver icke vara någon ensidig » Grabow-entusiast » for det, men det kan ej nekas att det är med en känsla afglficye och välbehag man ser denna s&amp;ngerskas namn pä ett operaprogram.
Man vet att man har att vänta något som omedelbart tränger till hjertat, om ock förståndet sedan kommer med sin efterräkning och påstår att der och der skalle det varit så och så, och icke så och så o. s. v. Om frök.
Grabows helsa så medgifvit äro vi förvissade att hon icke skalle ha uraktlåtit att genom arbete och stadier ytterligare närma sig konstnärs-idealet, fullkomligheten, och dymedelst en vacker dag framträdt som en verkligt stor artist.
Som det na är har man att glädja sig åt hennes afundsvärda naturel och hennes nästan divinatoriska konstnärsinstikt, som, der krafter och konst ej längre räcka till, träder i stället atan ett Ögonblicks uppehåll af den sällsporda sympati, som herskar mellan denna sångerska och hennes åhörare.
Grabow ger sig så helt och oinskränkt åt sin uppgift, hon hänföres sjelf så lätt af dess skönheter, hon lägger sitt varma hjerta i sång som spel med en innerlighet och omedelbarhet, SQm bedårar äfven den mest motsträfvige och kommer honom att glömma fel och oegentligheter blott för att njuta.
Så sjöng och spelade frk.
G. bröllopBscenen, som hos oss aldrig — icke ens med Lilli Lebmann — fått ett så illusoriskt och lyerterö-rande utförande.
Der var den mest naturliga känsloglöd, den mest förtärande passion, liksom i andra akten den mest btferte-rena naiveté och oskuldshöghet.
Med rätta har anmärkts att Lilli Lehmanns utförande af 1: sta akten ännu hos oss står oupp-hunnet och särskildt hennes framställning af drömmen och visionen är lärorik både för Christine Nilsson och Mathilda Grabow, hvilka b&amp;da skadade situationens egendomliga stämning genom för mycken och för orolig färgläggning.
Mot slutet var frk.
Grabow som oftast de aftnar då hennes krafter räcka till hela tiden, alldeles ypperlig och hon höjde sig der liksom i sina med skäl lofordade dödsscener i andra operor till verkligt skakande tragisk kraft.
Deruti underhjelpes hon väsentligt af sin dystra, tunga stämma, som gjuter en vårt svetiska nationallynne så tilltalande » sorg i rosenrödt » äfven öfver dé mildaste, ljufvaste stycken, och som i nervöst upprörda, tröstlöst förtviflade ögonblick ger en sådan oemotståndlig sanning och verklighet åt hennes framställning.
— På tal om frk.
Grabow kunna vi ej begripa att, då man tyvärr icke kan fU se hennes Ofelia — ännu åtminstone —, vederbörande icke låter publiken fl höra denna sin gunstling i favorit-operan » Faust », för hvars Margaretha hon eger så många förutsättningar, alltifrån den späda, graciösa apparitionen till det erotiskt doftande; hängifna föredraget.
Återupp-lifvades deijemte de orättvist bortglömda spinn- och bergs-scenerna, knnde man åter hoppas på ett fullständigt och värdigt utförande af detta den nyare franska musikens populäraste mästerverk.
Reprisen af Flotows » Martha * å samma teater har hört till dem, som väckt blandade känslor hos konstvännen.
Publiken har applåderat den.
Maken till välvillig operapublik finnes knapt någonstädes.
Sätter nu denna pnblik ned sina pretentioner, så är den i sin goda rätt.
Men kritiken
— den opartiska, allvarligt menade kritiken — kan och bör icke detta — både ur konstens, allmänhetens och sin egen synpunkt sedt.
» Martha » har alltid på vår lyriska scen varit väl omhuldad, ja till och med mera uppmärksammad än månget konstverk af långt högre värde.
Så har man i » Marthas » titelrol sett och hört talanger sådana som friherrinnan Åkerhjelm (Julie Berwald), fru Stenhammar, fruar Basilier-Magclsen och Olejine Moe, si gnor a Sorandi, och i altpartiet storheter som Luisa Cari och Zelia Trebelli, för att icke tala om några våra egna högt värderade artister, fröken Boye, fru C1 Strandberg och andra.
Att efterträda sådana före^ängerskor skulle vara vanskligt äfven fbr större talanger än dem, som nu anförtrotts detta uppdrag.
Af dessa torde väl fröken Andersson vara den, som reder sig bäst vid dylika genanta jemförelser.
Denna artist hör till de operasångerskor, som * ej försumma skådespelerskans värf för sången och det är alltid något väl genomtänkt i hennes prestationer, hvilka förefalla mest lyckade i partier af helt komisk affattning, såsom i » Muraren », ^Postiljonen » etc. I sentimentala moment lyckas fick.
A. ej så väl, detta till en del beroende på hennes stämma, aom för den kantabla satsen saknar nödig fkrg och tonstyrka.
Hennes koloratursång — ehuru af andra rangen — är dock ganska hörvärd.
Några verkligen sällspordt sköna brösttoner och ett temligen rörligt föredrag äro icke tillfyllestgörande i Nancys parti, der den unga, behagliga debutanten, frk.
Bergenson nog sökte göra sitt bästa, men ett bästa, som här alldeles icke är godt nog.
Om man billigtvis ej kan begära bättre af den unga eleven, så borde man väl kunna fordra af teaterstyrelsen att den någon gång skall 9luta upp med sin mani att släppa fram halffördiga debutanter.
Hr Söderman t. ex. Medgifvet att röst och fallenhet visst icke saknas, så böra väl vederbörande dock draga försorg om att dessa goda gåfvor göres något af.
Funnes det någon instruktör vid vår opera, så borde denne ha upplyst nyböijaren att i ettkomiskt parti som Plumkett sängen skall klinga frank och öppen, och icke pressad och innestängd, mörk och torr, s&amp; som na var fallet.
Han skalle vidare ha ftatat debutantens uppmärksamhet p&amp; det humoristiska, muntra och hurtiga i rolens karaktär och lemnat anvisningar huru detta uttryckes pä scenen.
Märkte man härvid att hr S. ännu ej förmådde göra sig tillgodo dessa anvisningar, ja dä hade man ingen annan utväg än att låta honom stå ännu en tid pä tillväxt — och se sig om efter en Plumkett bland operans konstnärer.
En representation på landets första scen får ieJce vara en elevuppvisning.
Det tyckes icke kunna nog inskärpas, att allmänheten för sina utlagda penningar har rätt att fordra icke konststudier — allraminst i lindan — utan konststudiers resultat.
P&amp; tal om operarepresentationer, kan det måhända vara på sin plats att orda något om nya operor och deras uppsättning.
Af sådana hafva nu både Wagners » Mästersångare » och Hallströms » Jaguarita » annonserats såsom till spelning antagna för så gFufligt länge sedan, att man böijat misströsta om att någonsin i tiden få se dem.
För förlidet spelår utlofvades både Halévys » Blixten » ocli Massés » Paul och Virginie », men ingenting bief af dermed.
En opera, som framför » Trumpetaren från Säkkingen » o. d. borde komma upp på vår scen, är Ambroise Thomas ' » Hamlet » — detta af många skäl.
Först och främst har namnet Thomas hos vår publik god klang, » Mignon » höf ju till operafavoriterna, ämnet är tilltalande och fängslande, dess musikaliska behandling i många fall förträfflig, alltid fin, nobel och stilfull.
# Vidare har vår nuvarande primadonna, Mathilda Grabow, i Ofelia sin kanske allra bästa rol, i hvilken man jemfört henne med sjelfva Nilsson.
Och Nilsson — kommer hon enligt sitt löfte en gång tillbaka och sjunger operaroler, hvad vore väl bättre än att då hafva på spellistan den stora sångerskans måhända största cheval de bataille?
För de öfriga rol em a saknas f. n. visst icke förmågor.
Till exempel: Drottningen — frk.
Wellander, Konungen — hr Strömberg, Vålnaden — hr Sellergren, Polonius
— hr Janzon, Laërtes — hr Lundmark, Horatio — hr Söderman.
Hamlet sjelf skulle ju, då hr Lange ej mer är att påräkna och hr Lundquists eloquentia corporis icke passar i stycke, kunna anförtros åt hr Forstén, som säkerligen icke illa skulle skilja sig från denna svåra men tacksamma uppgift.
De dekorativa anordningarna äro ju lätt gjorda, då sorgespelet » Hamlet » ofta stått på spellistan.
För 4: de aktens andra tablå, Ofelias död, är visserligen, skulle vi tro, något nytt erforderligt, men viil arrangeradskulle denna scen med den på vågen gungande Ofelia under » Neckens » poetiska toner göra rik effekt.
Vår erkftndt utmärkta corps de ballet kunde i l: sta tablån af samma aktt La fête du printemps, fä ett ypperligt tillfklle att utmärka sig.
För att förkorta representationen skulle några strykningar vara nödiga af för handlingens gång öfverflödiga nummer, såsom t. ex. Laërtes ' aria (lrsta akten), duon mellan kungen och drottningen, en del af den förres bön, hela dödgräfvarscenen och kanske ännu något mer.
Föga större svårigheter skulle Gounods » Mireille » bereda, denna innerligt Uufva och älskliga idyll, som man med undran ser s&amp; länge aflägsnad från vår opera.
Och då Adams » Konung för en dag » visat sig gå så bra, hvarför icke upptaga den af hr Arlberg redan till svenska språket öfverflyttade » Giralda », Adams kanske allra bästa opera-comique.
Icke kunna vi föreställa oss att andre orkesterchefen, som också komponerat samma text, skall hafva något deremot, och i fru Edling eller frk.
— hvilkendera som helst — finnas ju lämpliga representanter för titelrolen.
Är någon opera värd att gifvas väl så är det väl Mosarts * Don Juan », denna just som dramatisk musik så ojemförligt genuina och snillrika opera.
Hos oss har det i alla tider varit så och så med den saken och en exemplarisk Don Juans-repre-sentation — med utmärkta artister — i samtliga roler — lär väl ännu icke på alla dessa år egt rum.
Rörande operans första öden på vår operascen läsa vi hufvudsakligast om Edouard du Puys triumfer och fru Frösslinds näpna Zerlina.
Någon mera framstående donna Anna kommer knappast före Henriette Widerberg, och knappast då, ty denna sällspordt röstbegåfvade sångerska sades vara mera hemmastadd i den komiska operans lätta, pikanta sfer.
Kom så Jenny Lind, som naturligtvis sjöng den sköna rolen med vanlig genialitet.
Någon förnämligare tragedienne tyckes ej sedan ha uppträdt i Annas parti, ty fruarna Miehaéli och Stenham-mcir voro endast i lyriskt afseende tolkar — och utmärkta tolkar
— af denna Mozarts skapelse.