Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föreställom oss, att räntefoten vöre i fallapde i Sverige, men icke uti England; att folkökningen förenar sig med roachinevievs starka tilltar gande att sätta ned dagsverkspriset i Sverige, under det att colonisation tillsammans med handelsföreningarna (trade-unions) i England, hvarest menniskokraftens missbruk i fabrikerna måste hejdas af lagarna, verka till höjning uti handarbetets pris i detta sednare land; att Svenska fabrikerna arbeta för en växande publik under det att de Engelska så utvidgat sig, att knappt nog verlden kan absorbera deras varu-floder, hvilka just i närvar, stund hejdas i sina öfversvämningar genom ett industriel krig i Östern och en oerhörd oreda i Vesfer; kan man då säga, alt dessa 2:ne länder kommit til! det naturliga jemnvigts-lillstånd, som verkliggörandet af handelsfrihetens ide'e måste förutsätta för att framkalla nya krafter och föryngra deras verksamhet, som finnas?
Har man menskJighetens stora vågskål i sina händer och sätter den i fri rörelse ulan att afvakta detta normala tillstånd, hvartill naturen, så väl sorn menniskorna sträfva; så har man icke varit rättvis.
Jernhandteringen ger oss exempel i detta hänseende.
I Sverige är bruksägaren med få undantag bunden vid viss tillverkningsmängd; i England fri.
I Sverige får ingen köpa eller förädla tackjern, sorn icke är antingen köpman eller bruksägare, och den sednare till limiteradt belopp; i England är köpet och förädlingen fri.
Tillåter man nu export af tackjern, utan att hafva försatt Svenska medborgaren i samma rättigheter, som den Engelska får; hav man då varit rättvis emot egna landsmän?
— Jag har velat erkänna, att principer gifvas för utvecklingen af en nations industriella krafter, hvilkas tillämpning betingas af tidsförhållanden, som icke låta uppfatta sig i allmänna satser, lika gällande för alla grenar af industrien och för alla länder.
Man bör derföre icke förakta store statsmäns föresyn.
Hemtas den från England, så lärer just det land vara t vä (fädt, hvars författare bildat det tankesätt, som synes hafva uppenbarat sig så Den 19 J u I i f. m. väl i cornilerades förslag, som i Ulsk:s betänk.
I England bade lange ingående tullen på stångjern varit 7 £ pr ton, d. v. s circa 5o proc., då skattkamniar-eancelleren år 1825 föreslog nedsättning till £.
Det vore gifvet, sade Hr Robinson, att allt jern, som England kunde frambringa, icke motsvarade efterfrågan.
Han visste att beställningar voro gjorda i Sheffield och Birmingham, hvilka icke kunde effectueras till det pris, som reqvirenterne ville betala; hvaraf följden blefve, att beställningarna öfvergått till andra länder.
Säkerligen, for*for han, öfverensstämde det icke med en sund politik att bibehålla restrictiooer, hvilka medföra dea verkan alt snörpa till omfånget en högst vigtig industrigren.
Han ville nedsätta tullen men icke lika i afseende på alla länder.
Orsaken åter dertill var. att han med upphäfvandet af denna prohibition ville gifva andra nationer ett exempel att följa i afseende på hvad sora skulle blifva i framtiden nyttigt för olla.
Redan hade några visat sig böjda att följa Englands exempel, men det borde ej väntas, att alla skulle på en gång ingå uti Englands handels-pnlitik.
Några voro dock villige att tillegna sig våra grundsatser, fortfor den Brittiske statsmannen, och öppna sina hamnar för Englands varor.
Till dem borde man först inskränka sig vid tulluedsättningen.
Ej skulle man begära, att fördelarna af denna tullnedsättning skulle erbjudas åt nationer, sora undanhålla England fördelarna af en upplyst handelspolitik.
Seder! statsmannens språk i det fria, del industririka England, hvars öfvertag nästan i all rörelse utmärker närvar, period uti näringarnes historia.
En tid kommer, då dess välde fallit!
Ej under då, om ledarena af dess politik inse vigten af den friaste handels-gemenskap i de flesta artiklar, helst denna nations beröring med alla jordens folk medför det billigaste medel att göra varor kända, och för minsta frakt flytta dem till andra länder.
Om Englands statsmän ej blott se på sitt eget lands vinning utan äfven på civilisationens hööre intressen, — och hvarföre neka sig glädjen att se en stor och hög plan hos dem, sora stå i spetsen för mensklighetens öden ! minst borde vi Svenskar tveka i att erkänna möjligheten deraf, vi sorn af en stor Konung fördes i sjelfva striden för den högsta af ali frihet, — om desse män handla i en så ädel anda; så kan man dock icke neka, att de tillika iakttaga sitt lands sanna väl och i hvarje del känna det.
De hänföras icke af abstracta satser; och stora ideer finna tillämpning i den tidpunkt, då nationen är mogen derför* och då stora intressen stå för dörren.
Hvar äro de (ör Sverige vigtiga fördelarna af en oinskränkt handelsfrihet?
Hvar den utredning af industriens skick i alla grenar inora detta land, som skall afgöra 0111 ideens tillämpning kommer i rätta stunden och ej jagas frami olid af en sväfvande philanlropi?
— Jag finner dem ej i comiterades, ej ensi Utskts betänkande.
Denna sats, som Utsi. erkänner vara afen så stor vigt,— skulle den ej påkalla en något omständligare pröfning?
334 Den iq J u 1 i f. m.
Och om rätta tiden nu vore inne för dess verkliggörande, ■— hvarföre ej följa de stora nationernes föresyn, och söka tillvinna Sverige motsvarande fördelar inom den handlande verld, sorn ännu icke antagit vära grundsatser?
Hvarföre är Preussen det enda land inom gamla verlden, som factiskt erkänt satsens gilItigliet ?
— Tvänne sätt gifvas att granska den: ett är att genomgå alla staters handels- och näringshistoria; ett annat att för hvarje näringsgren särskildt utreda följderna för Riket af den förändring uti denna lag stiftning, hvilken Utsk. kallar sista steget på en redan banad väg.
Sjelfva denna benämning, sista steget, innehar måhända den mest naiva bekännelse, att Utsk. derigenom befriade sig och framtida Utsk. från all reglering inom statsekonomiens område; men steget kan ock föranleda ett annat, nemi, ett tillbaka!
Hvarför ej ett ord om den verkan på Rikets jernhandtering, som tillåtelsen att utföra malm och tackjern måste medföra?
Då comiterade ej yttra sig derom ett enda ord, hade Utsk. så mycket större anledn. dertill. Jag åberopar Frih.
Akerhjelms sakrika reservation.
— Utsk. synes ej heller vara rätt ense med sig sjelft.
Det antager satsen af en oinskränkt handelsfrihet, men lägger öfver 100 proc. tull på brännvin och 5o proc. på tackjernet, under det att 25 proc. tycks vara det skydd Utsk. tillerkänner de inhemska näringarna i allmänhet.
Till följe af hvad jag nu anfört, anser jag icke Utsk. hafva utredt sannfärdigheten oell tillämpligheten för Sverige i närvar, tidpunkt af grundsatsen om en oinskränkt handelsfrihet.
Jag kan således visst icke tillstyrka dess antagande, men för att ytterligare pröfva densamma utber jag mig att få tillämpa den på en af Sveriges betydligare näringar — jernhandteringe n.
Med den höga tull Utsk. föreslagit på utförseln af Svenskt tackjern, torde man föreställa sig, att det icke skulle kunna med fördel exporteras.
Det beror likväl på värdet man kan gifva åt stångjernet, som deraf beredes.
Denna vara har ett ganska olika pris, äfven om man undantager Öregrunds-jernet.
Ett verkligen godt stångjern betalas ej allenast ganska högt, utan skall finna en obegränsad afsättning.
Engelsmännen veta att göra afseende på jernets qvalitet; det kan man finna blott deraf, alt vissa stämplar ratas, under det att andra sökas.
Jernets qvalitet beror ej blott på malmen, ulan äfven på beredningssättet, och en skilnad af 5o proc. och deröfver på stångjern, är ej otänkbar; man besinne de höga prisen på jern för gevärspipor, vissa machindeiar, jernplåtar, jerntråd, m. m.
Om nu det af Svenskt tackjern i England beredda jernet betalas med 3o r:dr pr Sfå, under det att ordin.
Svenskt jern der köpes för 20 r:dr pr S$, så förslår ejden af Utsk. föreslagna tull att hindra de bättre tackjerns-sorternas export, betraktar man dessa länders lullstadgar, så yppar sig ännu eli annat förhållande.
Latona oss antaga för D e n ag J a 1 i f. m. 335 elt ögonblick , atl tullen vore blott a r:dr per SU såsom comile'en föreslog; afdragcs derifrån 16 sk. b:co, som betungar stångjernets export, så bar man i r;dr ål sk. qvar i uppmuntran till tackjerns-förädlingen inom Riket, eller, hänfördt till Engelska vigtenbeten -y X 7i — i:tir b:co, eller omkring £ i: o. Sterb per ton, till Svenska stångjernssmidets fördel.
Engelska import-tullen åter är £ i: io. o. per ton för stångjern och £ o: to. „• på tackjern, så att skilnaden . ... £ i: o. o. utgör uppmuntran för stångjerns-beredningen i England.
Dessa uppmuntringar i de båda länderna upphäfva ju hvarandra; hvaraf följer, alt hela skyddet för Svenska stångjernstiliverkningen utgöres af de 2^ r:dr b:co, hvarmed Utskls tulltaxa öfverskjuter comiterades.
Tullen är således mindre än den synes vara.
Men antagom nu att den verkligen förekomme exporten af tackjern; huru länge kommer denna tull att bibehållas vid samma höjd?
Då varan är tillåten till export, skall tack jernets innehafvare snart klaga öfver den stora skilnaden emellan export-tullen å tackjern och stångjern.
Anför man då, att tullens nedsättning skall ruinera Svenska bruksägare, så invändes deremot, att den skall upphjelpa Svenska bergsmän; det ena enskildta intresset är lika godt som det andra; och tillkommer då ett statsintresse, såsom t. ex. utbyte af handelsfördelar nationer emellan, så kan vissa enskildes undergång icke hindra tullnedsättningen.
Har Staten en gång genom hyllandet af en oinskränkt handelsfrihet frånkänt sig allt intresse af tackjernets förädling inom landet, så inträder den enskilda rätten, och den är enligt vära och alla länders lagar lika god hos den ena som hos den andra medborgaren.
Huru vill man då försvara den högre tullen, hvarmed tackjernets export beläggas, än stångjernets, då man endast har enskildes intressen att afväga?
Står deremot Statens intresse uti varans förädling inom landet qvar, så måste de inskildes anspråk vika; allas rätt blir äfven lika god, blott man tillerkänner tackjerns-blåsaren förädlings-rätt; ingen enskilds rätt förnärmas och Statens bevaras.
Denna utväg att genom ändring i lagarna för landets inre ekonomi borttaga allt rättsanspråk, måste då äga företräde, emedan den bevarar Statens intresse utan intrång uti någon enskilds, och utan att förstöra det välstånd, hvaruti enskilde kommit, på grund af ett inveckladt förfaltnings-systeme.
Jag tror mig hafva visat, att genom antagandet af Utsk:s förslag skall tackjerns-export ske, att Staten förlorar förädlings-vinsten, och att i denna höga tull ligger en orättvisa emot tackjerns-innehafvaren, som ej kan försvaras och icke länge äga rum.
Häraf följer, att tackjernet skall stiga i pris inom landet, och en stor del af Svenska stnngjernssmidet komma att upphöra.
Skall nu jernhandteringen bidraga med oförändrad t värde-belopp till beredande af 336 Den 2g Juli f. m. vexel-tillgång, hvilket tydligen måste äga rum, ifall ej andra näringar uppkomma, som minska importen eller öka exporten, och silfver icke komme att exporteras; så måste mera malm tagas upp ur våra grufvor hädanefter än hittills.
Med dem åter förhåller sig så, att malmtillgången på vissa orter är i aftagande; grufvu-brytningen belastas med större omkostnader för tilltagande djup, som verkar ofördelaktigt på malmpriset genom ökad uppfordring sk os t nåd af malm herg och vatten.
Det vöre således lyckligare för Riket, örn gamma exportvärde, som hittills, kunde ernås, utan att anlita grufvorna hårdare än hittills.
Vi hafva ärlt dem i vårdadt skick af våra förfäder; må vi ej förstöra dem för efterkommande!
I afseende på afsättningen af jernet under form af stångjern eller tackjern* förekommer den märkvärdiga omständighet, att slångjernet kan användas på hvarje punkt af jorden, hvarest civilisationen kommit nog upp ett känna behof af jern ; tackjernet åter endast hos de nationer, som hafva förädlingsverk.
Det förra skeppas t. ex. till Carthagena eller Santa Martha, och föres på åsneryggen upp till Andiska bergen, och klensmeder finnas sorn kunna vända det till fyllandet af menniskors behof.
Icke så med tackjernet!
Om nit inventariernas belopp på Rikets stångjerns^staplar varierar betydligt under olika conjuneturer; hvilken ytterligt uppdrifven höjd skall ej variationen uti tackjerns-staplai na blifva utsatt för, sorn ej allenast kommer att bero af samma orsaker, som nu verka på slångjernet, utan derutöfver oroas utaf handelspolitik eller andra förhållanden hos de verks ägare, hvilka förädla Svenskt tackjern i England, Nordamerika o. s. v.?
Kan den fluclnation i priser blifva nyttig, som häraf måste blifva en följd?
Man kan tänka sig förhållanden, under hvilka tackjerns-producenten icke skall åtnjuta ringaste fördel af den exporträtt, man nu vill tillägga honom.
Att många stångjernsverk komma att nedläggas, har jag redan anmärkt, och skulle blott beklaga deras öde, om jag kunde inse någon förmån för Riket i det hela af dessa individers undergång.
Men från eö hittills af mig icke vidrörd synpunkt, skall motsatsen lätt upptäckas.
Större delen af de stångjernsverk, hvilka 8ro grundade på köpetackjern, betjenas af en allmoge, sorn medelst försäljning af sina kol erhåller enda tillgången till krono-utlagornas afbördande, och mångenstädes till uppköp af säd för sina hushall.
Huru skall denna allmoge realisera sin skog, sina dagsverken, sina körslor och förvandla dem i penningar?
Hvilka äro de näringar man vill anvisa den?
Alla dessa svårigheter skola framkalla det steg tillbaka, hvarom jag redan talat; men då är konstfärdigheten borta.
Är det svårt nu att (inna skickliga smeder, huru mycket värre blir det ej, sedan yrket upphört att bedrifvas?
— Den på köpetackjern grundade Svenska bruksägaren har ärft, köpt eller förvärfvat sina privilegier och, under ett ganska Don 29 Juli f. na. 33, ganska inveckladt författnings-systeme, kommit till sin tillvar. belägenhet.
Nu vill man blottställa honom omedelbarligen för den mest oinskränkta täflan, utan att hafva lossat de band, som fängsla lians egen industriella verksamhet.
Man låter honom fortfarande hindras från en friare utöfning af sin handtering, under det man tillerkänner utJändningen rättigheter, som nekas Svenska män!
Detta häntyder, liksom flera punkter af föregtde framställning, på tullbestämmelsens sammanhang med ämnets ekonomiska del, hvilken Utsk. lemnat alldeles ovidrörd.
Ett föråldradt författnings-systeme har ej blott tryggat bruksägaren, utan, om möjligt, insöft honom.
Det skall nu brytas för utländska män och qvarstå för Svenska medborgare.
Frihet inom landet måste vara första steget.
— Bruksägaren med egna malmer får genom de bättre tack jerns-morter nas export en medtäflare, som har bränslet (stenkolen) för godt pris, som arbetar för en stor publik, har i vissa delar fördelaktigare metod och kan reducera tillverkningskostnaden af finare dimensioner betydligt.
Det är en fördom, alt stenkolslågan skulle förderfva jernet.
— Tidpunkten mätte ej heller vara lyckligt vald för en förändring af så genomgripande art, då Svenska staplarne äro öfverfyllda, liksom hela verldshandeln besväras af en öfverflödig varu-mässa under svåra pehr ninge-k riser.
Jag har nu sökt utveckla följderna af den princip, som Utsk. föreslår på en af Sveriges hufv.udnäringar.
Äro de ej goda, så måste väl principen frånträdas.
— Uti sjelfva detaljen utber jag mig att särskildt få yttra mig.
Hvad jag hittills sagt, gäller endast den oinskränkta handelsfriheten.
Jag får först framställa en anmäi kn., som kan måhända vara obefogad, men den härflyter från mili öfvertygelse om föremålet i denna fråga.
Jag hyser den förmodan, att Bevilln.Utsk. öfvertradt gränsen af 5g §:n Reg.Fm och 38 5:» Riksd.Ordn.
Måhända har praxis från föregtde riksdagar gifvit anledn. dertill, att Bevilln.Utsk. ingått på den ekonomiska delen af lagstiftningen.
Det kan vara likgiltigt, huru R. o. Ad. och de öfriga Stånden afgöra sina angelägenheter, men det är af vigt, att frågor icke sammanblandas; ty de ekonomiska frågorna äro icke föremål för vårt tillgörande; de skola i önskningsväg frambäras; de som äro af bevillnts-natur äro helt annorlunda, de kunna af Ständerna beslutas.
Jag medger, att jag icke utan en viss förlägenhet kan finna som motiver för en tulltaxa en så här lydande mening: ” en oinskränkt handelsfrihet, så att förbud mot någon varas in- eller utförsel hädanefter icke må äga ruin.’’ De 1 följande innmln i o IL 43 338 Den ag Juli f, ra. utgöra förklaringar till det föreniimnda.
Jag tror, all genom dessa rader är den mest genomgripande princip i statsekonomiskt hänseende uttryckt; ty härigenom är öfvergången från förbud till frihet föreskrifven och stadgad.
Jag tror, att Ulsk. måhända haft anledn. att uttrycka principfrågan som en ekonomisk angelägenhet, och blott bort tilllämpningsvis upptaga hvad dervid förekommer; ty frågan om handels-frihet och densammas begränsande är ekonomisk.
Konungen har temmeligen tydligt sagt, att han fattat sitt beslut, han har begärt, att del Utsk., som kommer alt handlägga frågan, skulle, vid bestämmande af tulltaxan, taga i öfvervägande de grundsatser, som Konungen i nåder antagit lill följd af Tullcomilerades betänkande.
Här äro visserligen motioner af enskilda personer framställda, sorn äfven vidröra den ekonomiska frågan, och jag tror således, att debatten derom är öppen, och att principen ej blifvit så framställd, att ju icke modificalioner deruti kunna äga rum.
Jag skulle tro , att Bevilin.Ulsk. bort hafva satt sig i beröring med Ekon.Utsk., efter detta Utsk. ensamt är förpligtadt att afhandla landets allm. ekonomiska angelägenheter och de frågor, som dem röra och derpå hufva afseende.
Jag tror, att denna fråga i främsta rummet rörer landets ekonomi exclusive.
Bevilin.Ulsk. har alt uppgifva allm. grunder för bevillningen; det afsef icke tulltaxan eller chartje-sig.-förordningen, utan har afseende på bevilln.-förordningen.
Vi känna, att i det fallet tillkommer det Bevilin.Ulsk. att gifva förslag, men det har icke inkommit med grunder till tulltaxa och charlse-sig.-förordn.
Det är således icke Bevilln.Utsk:s tillhörighet att bestämma, huruvida införselsförbud eller tillåtelse skall äga rum; det måste ske gemensamt med Ekon.Utsk.
Jag har för denna förmodan så mycket mera anleda., som mångfalldiga motioner blifvit ingifna, hvilka ännu hvila på Ekon.Utskls bord, afseende den vigtigaste af våra närings-förhållanden, den om jernhandteringen.
Motioner äro nemi. framställda, dels om en fri tackjernshandel, äfven i afseende på export, d. v. s. om afskaffånde af de förbud mot export och import, som äga rum, dels om en fri kolhandel.
Jag för min del anser mig icke böra ingå i vidare betraktelser af detta betänk, och grunderna för den oinskränkta frihet Utsk. föreslår, utan anhåller, att då en återremiss tvifvelsutan kommer att äga rum, Bevilin.Ulsk. måtte sätta sig i beröring med Ekon.Utsk., och att icke genom en alltför vida utsträckt frihet samhällsförhållandena må komma att rubbas, hvilka tills vidare böra respeeleras.
Hr Stråle, Nils Wilh., uppläste följande:
Utskls förslag, att utur tulltaxan borttaga alla förbud för in- eller utförsel af varor, innefattar en reform af den mest genomgripande beskaffenhet; och det torde derföre
Den ag Juli f. m. 33g allvarligen böra undersökas: om denna reform är väl förberedd, så att stora olägenheter eller olyckor deraf icke åro alt befara; om Svenska näringarne nu äro på den ståndpunkt, alt de kunna (älla med de utländska, samt om handelsfriheten är den åtgärd , hvarmed reformen bör börjas, eller om icke den snarare är sådan att det är dermed som reformen bör slutas.
De grundsatser, som i afseende på handel och näringar här i Sverige varit följda mera än 100 års tid, anser jag för min del icke nu mera kunna godkännas såsom riktiga.
För att rätt klart ådagalägga huru långt man tillförene gått i förmynderskap för näringarna, anhåller jag alt få anföra några stadganden uti det den 27 Oct. 1749 utfärdade reglemente, ”hvarefter alla de. som i Stockholms stad vilja drifva bandel med inrikes rnnnufacturvaror och utländskt till införsel och försäljning här i Riket tillåtet kram, hafya sig att rätta.”
Dessa stadganden lyda sålunda: — — — — — — — ’’y Art.
Om handel i gross med kram. 3)
Den som vill drifva handel i gross med kram, bör årligen vara afnämare till ett visst, dock någorlunda ansenligt qvantum af inrikes manufacturvaror, uti ylle, siden, linne och bomull, ringaste till 20,000 daler s:mt, hvarefter honom, under ett sådant villkor till kramhandels idkande i gross, magistratens skriftliga tillstånd meddelas. 5)
Vid hvarje års slut åligger dessa grosshandlare, att inför hall- och mauufnctur-rätlen framte vederbör, fabriksidkares räkningar och attester på alla de inrikes tillverkade varor, som de det förflutna året verkligen sig tillhandlat, med utsatt sort af gods, samt stycketal och nu miner pä stycket, hvarom samma rätt behörigen har att undersöka, och då alltsammans finnes hafva sin riktighet, meddelas grosshandlaren deröfver bemälda rätts intygande, hvilket grosshandlaren åter hos magistraten bör förete.
Försummar någon detta, eller gitter ej sådant bevis förskaffa, njute icke vidare frihet till någon sådan kramhandel i gross, förrän han denna sjö skyldighet efterkommer, och för det han ej fullgjort hvad honom det redan tilländalupna året ålegat, plikte dessutom 1, 2 å 000 r:dr s;mt efter omständigheterna, hvilka böter komma att tillfalla staden, angifvaren och hallrättens fattig-cassg till treskiftes; hvaröfver borgmästare och råd uti stadens handels-collegio äga att dömma.
Om handel i minut och hvarjehanda. 3)
Då antalet på krambodar eller kramhandlande i minut är faststäldt, och de af borgerskapet, som komma att drifva sådan handel, blifvit utsedde, bör årligen ett visst qvantum af ylle-, siden-, linne- och bomulls- samt hatfsidenvaror utsättas, hvartill de skola förklaras skyldige att vara afnämare, så framt de för det följande året och framgent vilja vara berättigade alt med denna närings idkande fort - 34o D c 11 19 Juli f. ni; fara.
Delta qvantum utsattes till en viss summa penningar, proportionerad efter denna stads handel och rörelse, samt krambodarnas antal och den vinst, som luamhandlarne i det ringaste måste hafva, så framt de skola tros kunna vinna deras skäliga och nödtorftiga utkomst. /Q _ — —; oc|, emedan deras skyldighet förblifver att årligen vara afnämare till de för dem utsatta summor af inrikes manufaclur-varor; ty åligger dem, att, på Scätt sorn 5 art. 5 §:n förmår, vid hvarje års slut förskaffa sig hall- och rnanufactnr-rnltens bevis, att de för det då lillan— dalupna året deras pligt i så måtto fullgjort, hvilket bevis de sedan hos magistraten höra förete.
Försummar någon detta eller gitter han ett sådant bevis icke förskaffa, dess krambod bör straxt igenslås och n ju te han ej frihet att med någon kramhandel vidare fortfara, förrän hansin skyldighet i detta mål behörigen efterkommer.
5:te punkten handlar om skyldigheten att vara försedd med varor vid efterfrågan, och att, i händelse af brist, anmälan bör göras hos magistraten och Commerce-collegium.
Ofvannämnda reglemente är till det hufvudsak ligaste ännu gällande, ehuru detsamma i flera afseenden genom sednare författningar undergått modificationer; men jag har förgäfves sökt att finna något bestämdt stadgande, hvarigenom de ofvan citerade föreskrifterna måga anses vara upphäfna.
De Bro icke intagna uti samlingen af ekonomiska författningar, men jag har ingen kännedom huruvida sådant skett i följd af någon särskild föreskrift, eller derföre att stadgandena aldrig i sjelfva verket kunnat bringas till verkställighet.
Det sednare synes ganska troligt.
Emedlertid finner man så väl häraf, som af skråordningarna och mångfalldiga andra författningar att grundsatsen för ekonomiska Jagstiftningen varit en bestämd förmyndare-vårdnad för näringarna, som derigenom blifvit satta utur stånd att handla fritt och otvunget och sjelfve utse och besörja de medel, sorn lända till deras bestånd och förkofran.
Hade aldrig några tullar eller ekonomiska författningar funnits, utan menniskosniIlet och krafterna fritt fått utveckla sig; så skulle otvifvelaktig! hvarje land tillegnat sig och öfverträffat andra uti de näringar, som uti samma land varit naturligast och med mesta fördel der kunnat drifvas.
Mea nu har icke så tillgått.
Hvarje land har sökt genom föreskrifter skydda sig för andras medtäflan.