Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den som inte litade stort på hans löfte att lämna henne i ro var Lena.
Hon stängde dörren så godt sig göra lät, drog sin kista framför den och satte sig sedan, alt ännu andfådd och röd af vreden, på sängkanten för att tänka öfver det skedda.
Jaså! det var således hvad de tänkte om henne!
Trodde att hvem som bara hade lust utan vidare kunde tränga in till henne -- och väntade kanske att hon skulle niga och tacka ännu på köpet.
Låset hade den lufvern först förstört, det hade nog ingen annan gjort, och så kom han som en tjuf och en röfvare.
Det här skall bli slut och det i morgon dag.
Hon var så ond att hon nästan kände sig frästad att gråta, och för att få någon afledare begynte hon genast tömma sina byrålådor och packa deras innehåll i kistan, där den stod mot dörren.
Arbetet lugnade henne något så att hon kunde tänka klarare i saken och då fick hon också syn på den andra sidan.
Det var inte utan att hon kände ett stygn af saknad då hon såg sig omkring i sitt rum, som var så oändligt mycket prydligare än något hon förut haft -- ett riktigt herrskapsrum.
Och pengar hade hon ju förtjänat glupskt, hundra dollars på knapt ett halft år utom alt hvad hon köpt.
Nog var det bittert att lämna altsamman och kanske få vänta länge på annan tjänst.
Så kom hon ihåg att hon inte hade mera än ett par dollars i behåll sedan hon på förmiddagen skickat den stora summan hem till modern.
Det gjorde ställningen ändå svårare, men lika fullt vacklade hon inte i sitt beslut.
Följande dag skulle hon flytta och det utan prut.
Här i landet behöfdes ju inga orlofsedlar, det hade Tuominen själf sagt, och då kunde ingen häller tvinga en att stanna till årets slut.
Om flyttningen rörde sig sedan hennes tankar ända tills hon somnade -- efter det hon ändå gråtit en stump, när hela osäkerheten af framtiden stod klar för henne.
Morgonen fann henne emellertid lika bestämd som någonsin.
Då hon kom ned var hennes husbonde redan i rörelse och i full färd med att sopa krogsalen -- det var som om han erfarit ett behof att göra bot för föregående afton, och för att gifva något uttryck däråt tog han till kvasten.
-- Inte är du väl ond numera? sade han i den vänligaste ton som stod honom till buds, då hon inte svarade något på hans "god morgon".
-- Ond eller inte, så stannar jag inte en dag till här i huset, ljöd Lenas svar, hvilket nästan kom Tuominen att tappa kvasten, ty sådana följder af sitt skämt, såsom han kvalificerade uppträdet, hade han inte väntat.
Nu först såg han också att hon var iförd sina bästa kläder, som om hon ämnade sig ut.
-- Du är väl inte tokig häller, sade han efter ett ögonblicks betänkande, med ett försök att visa sig morsk.
Hvad skulle du flytta för?
Om du inte vill, så vill du inte, det är altihop.
Men inte kan jag förstå hvarför du är så styf mot mig.
Sämre vänner kunde du få.
-- Kanhända, men jag är inte af den sorten ni tror och i dag flyttar jag.
Nu ändtligen fattade Tuominen att det var fullaste allvar och därmed gick det också i en blink upp för honom huru mycket som i själfva värket stod på spel.
Hvem som drog kunder till hotellet visste han bättre än någon annan.
Inte var det han själf och inte var det varorna häller, det hade han bäst reda på, som visste hvad de kostade i inköp.
Och nu skulle den, som hållit huset i ordning och fullt med folk dag in och dag ut, lämna honom i stöpet bara för det han nojsat litet med henne!
Nej hällre skulle han då låta bli att ens se åt henne mera, om så måste vara.
Nog måste hon väl låta tala med sig.
Han hade tänkt snabbare än troligen någonsin förut i sitt lif, och då han kommit till slut, slog han in på en helt annan tonart än förut.
-- Kära barn, sade han i faderlig ton, nog måste du förstå att jag bara skämtade.
Vi ska' glömma hela saken och du skall få en riktigt fin kappa till vintern bara du inte bråkar vidare.
Nog skall jag hålla mina händer från dig hädanefter, efter du är så granntyckt.
-- Jag bryr mig inte om edra presenter och inte tror jag på edra löften häller.
Bort vill jag.
-- Var nu inte oresonlig!
Tuominens röst blef alt mildare.
Du hör ju att jag inte vill dig något ondt.
Du skall -- du skall få fem dollars i veckan.
Seså, slå till nu!
Han sträckte fram handen.
-- Nej, envisades Lena.
Inte narrar ni mig att bli kvar, hvarken med pengar eller med goda ord.
Här blir man hållen för en dålig flicka, och rätt som det är, få de höra det där hemma också.
Försök inte att öfvertala mig, jag blir inte kvar.
Hennes ton föreföll Tuominen en smula mindre bestämd än förut, och litande på, att den som vinner tid också vinner alt annat, sade han torrt:
-- Nåja, som du vill då.
Veckan till slut måste du stanna i alla fall, det är lag här i landet.
Om du inte då ändrat dig, så kan du göra som du behagar.
-- Om det är lag, så måste jag väl, sade Lena, som om det varit mycket svårt att foga sig.
Men i grunden kände hon sig inte alldeles missnöjd med den force majeure, som tvingade henne att förtjäna en veckas lön till, utom en hop drickspengar, innan hon gaf sig ut på egen hand igen.
-- Men låset måste ni låta göra i ordning, sade hon likväl, såsom en sista protest.
Tuominen var som förvandlad efter den betan.
Såg till att kunderna så litet som möjligt oroade Lena med kurtisförsök, höll sig själf för det mesta behjälpligt nykter och tillät sig inte den minsta närgångenhet.
Han kände sig riktigt ängslig till mods hvar gång han tänkte på, att flickan måhända ändå skulle vidhålla sitt beslut.
Det vore hans säkra ruin, det kände han i luften, och den känslan var stark nog att för tillfället öfverrösta hans begärelser.
Om han också kunde få en annan, hvilket redan i och för sig var högst osäkert denna tid på året, så var det så godt som otänkbart att få en sådan som Lena.
Det var en rent vidskeplig föreställning han hade om den tur, som följt honom sedan hon kom till huset, och därför var han villig att göra snart sagdt hvad som hälst hällre än att mista henne.
Men hon skulle nog stanna.
Under hela veckan hade hon ju inte talat ett ord om sin flyttning.
Och ändå kände han sig i grund och botten alt annat än säker om den slutliga utgången.
Kvinfolk äro nu en gång för alla oberäkneliga -- därom hade till och med David Tuominen en outredd aning.
Hans förvåning blef därför mindre än hans bittra missräkning, då lördagens morgon kom och han, till svar på sitt i frågande ton framkastade förmodande, att Lena väl nu slagit alla flyttningstankar ur hågen, fick en bestämd försäkran att hon visst inte gjort det.
-- I afton vill jag ha ut min lön, tillade hon, och i morgon går jag.
Det kokade i Tuominen af harm.
Han kände en nästan okuflig lust att kasta sig öfver henne och slå henne, tills hon skulle be som en nåd att få stanna kvar, men han betvang sig.
Om han nu gjorde det minsta felgrepp, så var han oåterkalleligt förlorad, det kände han instinktmässigt, och med henne också hans på nytt gryende välstånd.
Han måste finna på någonting, för att hålla henne kvar, men hvad?
Medan han ännu betänkte sig på hvad han skulle säga eller göra, betraktade han henne ofrånvändt, där hon rörde sig innanför disken, flinkt aftorkande det ena glaset efter det andra.
Han kunde inte göra klart för sig hvad det var, som så behagade honom hos henne, men ju längre han såg på henne och ju mer han tänkte på, att hon kanske redan i morgon skulle lämna honom, desto högre kände han den gamla begärelsen stiga inom sig, lusten till hennes friska, fylliga kropp.
Och därmed uppflammade också såsom en stor, klar låga en tanke, huru han skulle besegra hennes motstånd och hålla henne kvar.
Han skulle gifta sig med henne -- det var det enda kloka han kunde göra.
Inte hade han ju ämnat gifta sig ännu, åtminstone inte i Amerika, där en karl måste vara lös och ledig för att komma någon hvart.
Men komme tid, komme nog också råd.
Här i landet var det ju inte så svårt att bli kvitt en hustru, om man ville bli fri igen -- i värsta fall reste man bara sin väg till andra ändan af landet.
Hufvudsaken var att nu förmå henne att stanna kvar och hålla affären i gång.
Alt detta drog i snabba, orediga konturer genom Tuominens hjärna, medan han betraktade sin tillernade hustru och af ren tankspriddhet slog i åt sig samt tömde två stora glas whisky.
Och som om de gifvit honom mod att genast göra slag i saken, sade han utan alla omsvep:
-- Om du inte vill bli kvar här på samma vilkor som förut, så kanske du stannar som värdinna i huset?
Hvad menar du om att gifta dig med mig?
Det var en oanad upplösning.
Lena såg förvånad och tviflande på sin husbonde, men hans ansikte hade ett sådant uttryck, att hon på något oförklarligt sätt genast kände sig öfvertygad om, att han värkligen menade hvad han sade.
Och då var det som om något bländat henne, i det hon i en sekund öfvertänkte alt hvad frågan innebar.
Hon värdinna på hotellet, där hon visste att sådana summor, ofantligt stora i hennes ögon, förtjänades?
Men hon ville det oaktadt inte förhasta sig.
-- Jag vet inte, svarade hon stillsamt, det har jag aldrig förut tänkt på.
-- Så gör det nu då, uppmanade Tuominen kärft.
Han kände sig torr i halsen, då tanken på att äga henne trängde sig alt närmare inpå honom -- och tillika erfor han något liknande förbittring öfver att svårigheterna inte låtit sig lösas på annat sätt.
-- Huru länge behöfver du tänka?
-- I morgon skall jag gifva svar, sade Lena, alt på samma saktliga sätt.
Hennes respekt för husbonden, sedd i det nya ljus, hvari han nu framstod, hade vuxit betydligt under de sista minuterna.
Hela dagen gick hon sedan omkring med ett otydligt medvetande af att hennes öde nu var afgjordt, ehuru Tuominen visst inte var den hon skulle tagit, om hon blott tänkt på det yttre.
Men det betydde ju inte mycket.
På det hela taget var han bra nog, och mot henne hade han alltid varit god.
Alla karlar voro tokiga när åtrån fick makt med dem, men då han nu ville gifta sig med henne, så var det ju något helt annat.
Kanske hade det hela tiden varit hans mening.
Och dåligt ölsinne hade han inte, det visste hon.
Fick hon bara hand om honom, så skulle det nog bli slut på drickandet, och då skulle de snart bli så rika, att de kunde fara hem och köpa en riktig herrgård.
När han var nykter, så var han ju alldeles som en herreman redan nu.
Såsom senast då han följde henne till emigrantkontoret och sedan förde henne ut bland det fina folket i staden.
Hon vore ju rent galen, om hon inte jakade till ett sådant anbud.
Men tillräcklig klarhet i sitt beslut fick hon dock inte förrän på aftonen, då hon var helt ensam i sitt rum och inte hade något mera att uträtta.
-- Om han lofvar att ge mig fyra daler i veckan att skicka hem -- eller hälst två -- och att flytta tillbaka till Finland, när vi ha tillräckligt pengar, så tar jag honom.
Det var hennes sista tanke, innan hon somnade.
Men då hon följande morgon meddelade sitt beslut åt Tuominen, var det som om orden fastnat henne i halsen, så att hon inte kunde begära mera än två dollars för de hemmavarande, och till och med för det tyckte hon sig skämmas, ehuru Tuominen villigt gick in på alt.
Han var visst inte den, som skyggade för att lofva hvad som hälst.
Så bestämdes det, att de skulle gifta sig om tre veckor.
Först yrkade
Lena på sex veckors uppskof, så att hon kunde bli ordentligt förelyst i sin hemsocken, men då Tuominen bestämdt försäkrade henne, att lysning var onödig enligt amerikansk lag, så prutade hon af tiden till tre, men därunder gick hon inte.
Hon ville att bref om saken skulle hinna fram till modern, innan det var gjordt, eller åtminstone samtidigt.
Tuominen var als inte oäfven såsom fästman.
I grunden förargade det honom betydligt att han tvungits till en sådan ytterlighet som att gifta sig, men han var för klok att visa det, innan han fått makten i sina händer.
Så länge Lena inte var bunden fast nog, var det bäst att fara varliga fram, man visste aldrig hvad hon kunde företaga sig.
Han hjälpte henne så mycket han kunde med arbetet, hemtade då och då små presenter och var inte mera närgången än hvad en fästman anständigtvis kunde vara.
Men hans sura ögon blänkte altmera ju längre tiden led.
Lena å sin sida tänkte oaflåtligt på huru det skulle gå för henne såsom gift, ty trots all skenbar hygglighet hos den tillkommande gemålen, kunde hon inte värja sig mot en oklar och oresonnerad känsla, att han ändå inte var rätt att lita på.
Men så länge han inte visade sig från någon värre sida än hittills, kunde hon häller inte tro honom om något egentligen dåligt.
Hon skulle nog veta att reda sig med honom när de väl vore gifta, och innan det skedde var hon ju fri, eftersom det inte ens behöfdes riktig lysning för giftermål i Amerika.
Hvarken orlofssedel eller lysning!
Nog var det ett konstigt land i alla fall.
Ingenting inträffade, som skulle gifvit henne skäl att rygga sin föresats att låta Tuominen göra sig till värdinna på hotellet, tvärtom.
Hennes obestämda instinkt emot honom blef alt svagare ju längre han framhärdade i sin taktik af vänlig hygglighet, så att hon, då den bestämda dagen slutligen kom, hade lyckats intala sig att hon handlat både riktigt och klokt.
D.v.s. på morgonen af bröllopsdagen.
Det var en fredag i slutet af Oktober som det heliga äkta förbundet mellan David Johansson Tuominen och Magdalena Isaksdotter Jussila skulle ingås.
Lena hade stigit tidigt upp, hade städat både sitt eget rum och alla de öfriga samt hade sedan klädt sig i sin allra bästa stass så tidigt, att hon skulle hinna servera stamkundernas vanliga morgonsupar innan hon gick ut.
Därefter skulle krogsalen stängas ända tills de nygifta kommo hem, då ett större toddykalas till firande af dagens högtidlighet skulle äga rum.
Tuominen visade sig först senare.
Han hade också sträckt upp sig på bästa sätt, hade rakat sig så slät som möjligt och lät inte bjuda sig på mera än två "sura" supar, hvarefter han höfligt men bestämdt föste ut sina gäster, anmodande dem att komma igen på eftermiddagen.
Medan han därpå stängde den inre dörren till trappan, arbetade Lena så svetten stod henne i pannan med att dagen till ära draga ett par hvita handskar -- den sista fästmanspresenten -- på sina styfva händer.
Just då hon var färdig att gå, trädde en lång, knotig karl med en sjömanssäck på axeln i dörren till gatan.
Tuominen öppnade redan munnen för att säga ifrån att det var stängdt, då mannen stälde säcken ifrån sig och sade:
"hälsningar från Rio". -- Det var Wehkalainen.
Tuominens ansikte fick ett förnöjdt uttryck och han hälsade särdeles vänligt, bedjande Wehkalainen stiga fram.
-- Du kan genast taga i med rörelsen, sade han fryntligt.
Lena och jag måste ut, men då du är här, så kunna vi lämna huset öppet.
Wehkalainen såg undrande på paret, som midt på en hvardag ämnade stänga lokalen för att gå ut.
Och i sina bästa kläder, tänkte han.
-- Hvad står nu på? frågade han.
Inte är det ju någon hälg i dag.
-- Man kan inte så noga veta, menade Tuominen småslugt.
För oss är det hälg i alla fall.
Vi ska åstad och giftas vi två.
-- Hvad f--n nu! lydde Wehkalainens mera förvånade än artiga utrop.
Men då han såg Lenas halft förlägna min, förstod han att det var rama allvaret och inte bara ett dåligt skämt af Tuominen, såsom han först tänkt.
Och då blef han arg.
-- Nå den gången gjorde då tokig som galen bad, sade han till Lena.
Nog bäddar du skönt åt dig, om du gifter dig med den karlen.
-- Håll din förb--de käft, röt Tuominen, på en gång alldeles grå i synen af ilska, eller kör jag dig på dörren på eviga minuten -- -- --
-- Du!
Köra mig på dörren? -- det lär du alt akta dig för.
Men för resten kan jag gärna tiga.
Det är ju inte jag som blir gift med David Tuominen, så mig kvittar det lika.
Tuominen såg ut att vilja tillägga ytterligare något, ehuru han visst inte kände sig böjd för ett allvarsamt gräl med matrosen, som först och främst ledigt kunnat mala sönder honom mellan sina väldiga näfvar och dessutom nu måste ha en vacker summa på fickan efter sin långtur.
Men Lena afstyrde all fortsättning genom att bjuda Wehkalainen ett glas öl, och genast därpå gick hon med Tuominen, som oaktadt grälet lämnade lokalen i matrosens vård.
Det var alltid en god affär, ty utom att han sålde supar åt andra kunde han lika litet själf lämna whiskyn i ro som han kunde gå på vattnet.
Och debiteringen skötte Tuominen sedan om -- efter ögonmått.
Färden till stadshuset, där tillståndsbeviset för giftermålet -- den amerikanska lysningen enligt Lenas uppfattning -- skulle tagas ut, tog inte lång tid i anspråk och inte var det långa omgångar där häller.
Lena svarade ett blygsamt "jäs" på frågan om hon var Mägdälinä
Djössilä, såsom herr bakom disken uttalade hennes namn, Tuominen erlade den obetydliga afgiften för beviset, och därmed voro de färdiga att gå till fredsdomaren, som skulle ombestyra det slutliga tillknytandet af bandet.
Men de hade knappast hunnit ut i korridoren, innan en sluskigt klädd herre med en förfärlig skjortkrage och en illa tuggad cigarrstump mellan tänderna slog ned på Tuominen, räckte honom ett smutsigt visitkort -- Joshua D. Sharky, justice of the peace -- och sade sig vara villig att utföra vigselceremonin på stället.
-- Både bekvämare och billigare för er än om ni går till någon annan -- bara en dollar.
Tuominen visste, att en sådan vigsel var lika god i lagens ögon som någon annan, den kostade hälften mindre och orsakade minsta bråket.
Hvarför inte?
Med ett par ord förklarade han för Lena att den här herrn kunde och ville viga dem genast.
Hon skulle bara svara yes, när han stälde en fråga till henne.
Mera behöfdes inte.
-- Inte är det ju någon präst, invände Lena.
Men Tuominen tystade henne med några öfverlägsna ord om att i Amerika inte behöfdes några präster vid giftermål.
Han skulle nog sedan närmare förklara det för henne.
Innan hon rätt hann besinna sig, sade den sluskige karlen några ord, Tuominen svarade yes tillräckligt ljudligt för två, herrn med cigarrstumpen sade igen något och sträckte fram sin hand, Tuominen tryckte en sedel i den, och så vände han sig till Lena och sade: kom nu, det är färdigt.
-- Hvad är färdigt? frågade hon i detsamma de kommo ut på gatan.
-- Vigseln, vet jag.
Han där inne vigde oss just nu.
-- Han! den där karlen?
Det kan du inbilla någon annan, men låt bli att sätta ihop sådant för mig.
Lena kände sig ordentligt ond utan att ännu riktigt veta hvarför.
-- Visst vigde han oss.
Här i landet viges man af domaren; präst behöfs als inte, om man inte vill.
Och här på kortet står hans namn och titel.
Nog ä' vi lika lagligt gifta som alla andra i Amerika.
-- Aldrig i lifvet, förklarade Lena med största bestämdhet.
Om jag inte är vigd af präst, så är jag inte vigd als.
Sådan där vigsel är en skam för Gud och människor.
Du har själf sagt att här fins finsk präst i New-York, och han skall viga oss eller också blir det ingenting af vårt giftermål.
Alla Tuominens försök att förklara civiläktenskapet såsom institution strandade mot Lenas stadigt rotade åsigt att utan präst kunde man inte vara riktigt gift.
Mot den hjälpte intet resonnement och slutresultatet blef att Tuominen måste utfästa sig att följande dag låta pastorn fullborda vigseln.
Att de voro lagligt gifta redan nu visste han i alla fall, och det sade han såsom sitt sista ord åt Lena.
-- Låt så vara, svarade hon, men jag bryr mig inte om deras lagar.
Hem skulle vi i alla fall aldrig kunna komma som gifta, om vi ock vore vigda af tre sådana som den där herrn.
Tuominen förargade sig visst en smula åt hennes envishet, men i det stora hela hade ju alt gått efter önskan.
Hon var räddad åt affären i alla fall, hvad hon än tyckte om vigseln, och det var ju för ögonblicket hufvudsaken.
Han kände sig helt lifvad vid tanken därpå och skämtade under hemvägen godmodigt med Lena, som också begynte tina upp hvad det led.
Hon hade ju det viktiga pappret de fått i godt förvar i sin ficka, och i morgon skulle pastorn viga dem.
Det var nog fullt allvar i alla fall, om också seder och bruk voro konstiga i Amerika.
På hotellet hade Wehkalainen emellertid installerat sig på sin gamla plats i hörnet bakom disken.
Den ena efter den andra af de vanliga kunderna hade kommit in, då dörren befans öppen, och hade i förväntan på den fria förtäring värden utlofvat, druckit betydligt på egen bekostnad.
Men alla försök att förmå Wehkalainen till frikostighet med det kapital man allmänt antog honom hafva på fickan, hade visat sig fruktlösa.
Han hade nog druckit ett par glas och sedan bjudit på en omgång i sin tur, men därvid hade det stannat.
Wehkalainen funderade.
Det var inte ofta han mödade sig därmed, och aldrig förut hade han gjort sig det besväret samma dag han kommit tillbaka från en resa med några månaders sammansparad hyra.
Men underrättelsen att Tuominen och Lena voro så godt som gifta hade gifvit honom en stöt, som totalt rubbat hans jämvikt.
Inte för att han brydde sig mera om Lena än om andra flickor, men hon hade alltid varit snäll och vänlig mot honom.
Hans skuld hade aldrig varit så liten som nu sedan hon skötte rörelsen.
Och så visste han bättre än någon annan hvad slags karl Tuominen var.
En tjuf var han, värre än en tjuf mot alla, som en gång råkat i hans klor.
Det var synd och skam att en snäll, hygglig flicka skulle gifta sig med en sådan skojare.
Men han, Wehkalainen, ämnade inte stanna där och se på huru Tuominen for fram med sin hustru.
Det var det han tänkte på och det stora beslut, som småningom mognade i hans sinne, var att nu göra sig fri från Tuominen en gång för alla.
Hälften af sin hopsparade hyra skulle han lämna i likvid för skulden, och så skulle han flytta till ett annat ställe.
Här blef det ändå bara elände, det visste han.
Tuominen var inte den, som kunde hålla sig anständig i längden.
Ju mera han tänkte därpå, desto klarare såg han sin väg.
Så snart Tuominen frågade efter pengar, skulle han säga ifrån, att han inte ämnade betala mera än sextio dollars, och så skulle han gå med samma.
Han kände sig riktigt stridslysten, då han förestälde sig slutuppgörelsen och önskade bara att Tuominen strax skulle taga penningefrågan till tals så det blefve klart med ens.
Det gjorde Tuominen emellertid inte, ty då Lena och han kommo hem togos de emot med ett allmänt jubelskrän af de särdeles lifvade gästerna, som alla ville skåla med dem och gratulera.
Lenas protester mot att kallas mistress väckte först en viss förvåning, men då Tuominen förklarade huru det hängde ihop, förbyttes förvåningen i en ström af skämt och kvickheter af sådan kaliber att Lena, hällre än att längre utsätta sig därför, lät udda vara jämt och lystrade till M:rs hvar gång någon skålade till henne.
Toddyglas med nödigt tillbehör och rom såsom spiritus rector kommo fram i en hast, så att Lena knappast hann få hatten af sig -- handskarna hade hon stuckit i fickan genast utanför stadshuset -- innan gillet var i full gång.
Och det blef strax så lifligt att Tuominen inte ens hann tänka på Wehkalainen och hans pengar.
Lena fick snart nog af sällskapet och försvann i största tysthet upp på sitt rum, där hon satte sig till det mödosamma värfvet att skrifva hem och tala om huru underligt det går till vid bröllop i Amerika, hvilket upptog hennes tid ända till sängdags utan att brefvet ändå var färdigt.
Hon skulle sluta det följande dag, då hon kunde berätta att de voro ordentligt vigda.
Nere i salen blef oljudet alt värre.
Det hjälpte inte als, att Tuominen snart förklarade sin traktering vara slut.
Gästerna voro redan altför upprymda för att märka, huru liten den i själfva värket varit, och rekvirerade fram några flaskor till samt fortsatte toddydrickandet utan både socker och vatten.
Endast Wehkalainen höll sig på afstånd i förväntan på uppgörelsen med Tuominen.
Han ville inte dricka, ty då visste han att det var slut med honom och det gamla eländet färdigt igen.
Men då ingen uppgörelsestund kom, beslöt han att själf göra slag i saken.
När Tuominen kom fram till disken och tillsade honom att hälla duktigt med vatten i flaskorna då de fyldes på härnäst, förklarade Wehkalainen att han inte ämnade sitta där längre.
Och så frågade han tvärt:
-- Huru mycket är jag ännu skyldig här i huset?
Jag vill betala så länge jag har pengar.
-- Gif hit bara, jag skall räkna ihop i morgon.
Det kan jag inte göra nu.
-- Här har du -- sextio daler.
-- Är det alt hvad du har?
Tuominen begrep inte hvad som var åt karlen, men kände lika väl harmen öfver hans sätt och faconer börja sjuda hos sig.
-- Det är åtminstone alt hvad jag ämnar betala, ljöd svaret och ehuru Tuominen nu började ana hvad meningen var, fans där något i den gamla matrosens uppsyn, som gjorde, att han inte sporde någon lust att drifva saken vidare.