Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Vill monsieur i så fall ha godheten att försöka skaffa mig reda på den unga damens namn och adress?
Monsieur skulle väl inte händelsevis känna henne?
Han lyfte undan höljet från ansiktet.
Den resande tog förskräckt ett steg tillhaka, och det dröjde ett ögonblick, innan han gaf sig mod att betrakta den döda.
Han hade denna sista timme sett så outhärdligt mycken gräslighet, så många sammantryckta, blodiga, vanställda, knappast mänskliga anleten —
Men det unga ansikte, som nu belystes af kommissariens lykta, var fullkomligt oskadadt.
Man behöfde ej göra våld på sig för att skärskåda dessa vackra drag.
Det var en barnslig rundning öfver kinderna, som nästan frestade till en öm smekning.
Det ljusbruna, i guld skiftande håret föll i små orediga lockar öfver pannan.
Kring läpparna låg ett vemodsfullt, högtidligt leende.
Det var, som om hon slumrande mött döden.
— Känner monsieur henne?
— Således har monsieur godheten att se igenom dessa papper och säga om de innehålla några upplysningar rörande den olyckliga?
Den hand, som räckte papperen, och den hand, som mottog dem, skälfde så, att de tunna bladen rasslade.
Den resande ryste till, som om han frusit invärtes.
Och ändå var septembernatten mild, nästan kvaf.
I början förstod han ej ett ord.
Han kunde ej rycka sig lös från det, som omgaf honom.
Därute på perrongen rådde en rastlös verksamhet.
Lyktor, burna af springande, nervösa järnvägstjänstemän, flämtade fram och åter.
En hop arbetsfolk sysslade med att rödja undan spillrorna efter de förolyckade tågen och göra banan klar.
Där hamrades och sågades och bröts sönder.
Man släpade på halft sönderslagna koffertar och lårar från bagagevagnarna.
Man hvisslade med signalpiporna och släppte ut ånga ur lokomotiven.
Man skrek och hojtade, gaf order och kontraorder.
Men hemskare än larmet och skriket därute talade de sårades kvidan från rummet bredvid och den isande dödstystnaden här inne om det förfärliga, som händt denna natt.
Han höll pappersbladen närmare upp mot lampan och försökte hålla tankarna samlade vid dem.
Det var inalles några postpapperssidor, fullskrifna af en brådskande kvinnlig hand, tydligen den förolyckades, öfverst på första sidan stod föregående dags datum:
Den 6 September, klockan 2 middagen.
Han ryste till än en gång.
Ansiktet var åter öfverhöljdt, men det föreföll honom, som rörde hon den ledbrutna högra armen liksom för att återfå de papper, som hon hållit fast i döden.
Nej, det var en synvilla.
Hon låg dödsstel under det hvita lakanet.
Men denna dödens högtidliga stillhet var också en vädjan till honom, en bön att ej profanera hennes hemligheter, läsa hennes tankar, göra sig delaktig i hennes lif.
Ty så mycket hade han hunnit se, att det var en sorts dagboksanteckningar han höll i sin hand.
»Jag måste», hviskade han halft till sig själf och halft till den döda.
Och han läste:
»Att veta, att jag med ett ord kunde kalla honom hit, att han inom en kort stund skulle kunna vara här — och att ej få säga detta ord —.
Veta, att det enda, jag kan göra för honom, är att försvinna ur hans lif, liksom jag om några timmar skall försvinna ur denna stad, utan att han har en aning om att jag varit honom så nära.
Utan att han vet, att jag älskar honom —
Han vet det inte.
Jag har ej med ett ord, ett lifstecken svarat på hans bref, och jag har genom min tystnad låtit honom tro, att han dödligt förolämpat mig, att jag fordrar, att allt skall vara slut mellan oss.
Allt — vänskapen, förtroendet, intresset, som utgjorde glansen och lyckan i mitt lif, allt, allt!
Ja, det skulle ha förolämpat mig till döds, hans förfärliga bref, det skulle vara slut, — om jag inte älskade honom.
Det är, som om hvarje ord i detta bref brände papperet.
De orden, som piska och slå, de, som smeka och locka, de, som tigga om genkärlek, skrika efter lycka!
Ibland dyker ett, ibland ett annat af detta glödande, skälfvande kärleksbref upp för mitt minne och står med eldskrift för mina ögon.
Jag upprepar orden, söker öfverföra deras nervösa franska kynne på mitt eget språk och lyssnar med klappande hjärta efter om de låta äkta.
Och under det jag lyssnar, hypnotiseras jag in i hans stämning.
Jag låter honom säga mig med ord, hvassa som dolkstyng, att jag är fördomsfull och feg, om jag ej vågar taga lyckan sådan, som den bjudes mig.
Jag låter honom hviska till mig med förföriskt öfvertygande ord, att »ingen behöfver bli olycklig, därför att vi äro lyckliga, att ingen skall kunna ana — allra minst hon — hans hustru».
Jag skälfver af ångest, när han befaller mig att säga honom hvar jag är — kalla honom till mig.
Och när han säger, att lifvet är så kort, så osäkert —
Om jag blott kunde döfva denna längtan, som fyller hela min varelse från det ögonblick jag är lämnad ensam med mina tankar!
Det är som sade han: ’Du skall tillhöra mig, endast mig’ — och alla andra tankar och känslor sopas bort ur hjärna och hjärta för att lämna plats åt hans tankar och känslor.
— Såsom i dag har jag aldrig längtat.
Har det varit en sådan lycka att under några timmar andas samma luft som han, inbilla mig, att den ringning jag hör på hotellklockan kunde vara hans, — stegen, som ljuda i trapporna —
Det är därför jag kom hit.
Jag reser med nattåget.
Detta blir min sista station på hemvägen.
Sedan kommer ett långt, långt lif där hemma — ensam.
Å, lifvet är inte kort, när man är så ung som jag.
Jag står inte ut att sitta längre inne i detta kvafva hotellrum.
Jag vet inte hvarför jag gör det.
Jag har ju ingen att vänta på.
Och jag riskerar ej att möta honom, om jag går ut.
Det vore nästan otroligt, att jag skulle möta honom —
Några timmar senare.
Jag gick genom de trånga, krokiga bergsgatorna, gick öfver floden framåt den trädprydda strandvägen.
På afstånd såg jag det gamla slottet.
Den förste jag frågade upplyste mig om hvem som äger och bebor detta slott.
Han är den lilla franska provinsstadens stora lokalstolthet.
Den ryktbare statsmannen, som tillbringar hvarje sommar i detta historiska slott, där han är född —
Han har sagt mig, att portalen är öfvervuxen af klängrosor och att själfva slottet är inbäddadt i grönska.
Jag har sett upp till det fönster, som man sade tillhöra hans arbetsrum.
Jag såg ett par små barn leka i trädgården, hans barn.
Och jag skälfde i det vansinnigt ängslande hoppet att få se honom — och jag skyndade bort af skräck för att hon skulle komma.
Det är ett år, sedan jag såg honom för sista gången.
Två år sedan jag råkade honom den första.
Jag mins så väl hvilken uppståndelse det väckte i vårt hotell nere i Montreux, när ryktet spred sig, att den berömde mannen skulle komma dit.
Det retade mig, att man gjorde så mycken affär af honom.
Ända tills jag själf kom inom hans trollkrets!
Hur han förstod att tjusa oss alla!
Mina föräldrar ej mindre än mig.
Och hvad det smickrade mig, att han timtals värdigades sitta och tala med mig.
Han talade om nordiska förhållanden och om franska.
— Han talade också om sin hustru och sina barn.
Hur lycklig jag blef, då jag på nyåret fick hans första bref och han bad mig svara på det!
Och hur stolt gjorde mig ej hvarje följande bref!
Han skref om allt, såsom endast han kan skrifva, men inte ett ord om kärlek.
Vi älskade hvarandra inte då.
Åtminstone inte jag honom.
När jag märkte, hvad som kommit öfver mig, slutade jag att skrifva.
— Och nu för några månader sedan, kom hans bref —
Å detta bref —
Jag sitter i mitt lilla rum på hotellet och skrifver för att få tiden att gå.
Framför mig på bordet ligger en handfull jord, som jag tog vid hans parkgrind.
Jord, som hans fot trampat.
Det är det enda jag medför härifrån.
Om en timme skall jag resa —
Det är så besynnerligt, att ingenting händt, ingenting händer eller skall hända.
Jag har, förmodar jag, hela denna dag gått och hoppats på att han skulle ana, att jag var här, att han skulle komma hit, okallad, utan mitt förvållande, af en händelse, en slump.
Jag väntade honom, när jag gick framåt den kalkljusa vägen, när jag stod utanför järngallret och såg hans barn leka — väntade, att jag skulle få se honom ett ögonblick, bara ett enda ögonblick.
Och nu känns det så nattsvart tomt och hopplöst, tusen gånger bittrare än förut —
Nej, jag kan inte resa härifrån utan att ha sett honom.
Jag stannar här öfver morgondagen.
Jag går dit bort eller kallar honom hit.
Jag frågar inte efter om jag gör rätt eller orätt, jag bryr mig inte om hvad som händer.
Jag stannar —
Utanför mitt rum är en balkong, som vetter mot kalkklippan.
Det är en hög klippa, nästan ett berg.
Där finnas trädgårdsanläggningar, gångar och vägar.
Öfverst ligger stadens gamla citadell, i hvars fönster ljus glimma.
Och det är månsken; ett starkt, intensivt hvitt månsken gjuter sig öfver klippan, ett månsken, som tränger sig in, som ej kan utestängas ens när gardinerna äro fördragna, ett månsken, som gör sig till ett med ens eget jag.
Essensen af allt månsken man sett, af alla vackra, vemodsfulla drömmar man drömt, af all romantik och poesi man upplefvat, af all sorg man känt, af all oro, all kärlek och längtan — först och främst af all kärlekslängtan.
Och jag går ut på balkongen, och jag sträcker mina armar i riktning mot den sofvande staden och det hvita slottet och tänker på den, som ej skulle sofva, om han visste, att jag stode här, som vakande eller sofvande drömmer hans drömmar, längtar hans längtan.
Är detta den hypnotism han hotat med?
Detta, att man drömmer en annans drömmar, tänker en annans tankar och med fasa märker, att den beprisade fria viljan ej finnes, att det blott fins en oemotståndlig trängtan att gå, gå ner från balkongen, ut genom trädgården, öfver den breda bryggan, som för öfver floden, och sedan dit — dit bort för att säga: ’Hvad hjälper det, hvad hjälper det!
— Gif mig din hand, och låt mig lägga den öfver mina ögon och låt mig få gråta ut i din famn!’
Och jag lägger min egen hand öfver mina ögon, och jag gråter, som jag aldrig gråtit förr —
Och tårarna lätta — —
Nej, nej, jag skall inte göra det!
Jag skall inte stanna här ännu en dag, ännu en månskensafton.
Det är ännu tid att resa.
Jag skall resa.
Om några minuter skall jag sitta på tåget, som för mig öfver den breda floden.
Och när jag ser månstrålarna lysa på kalkberget och jag susar förbi det hvita slottet, skall jag hviska en välsignelse öfver honom — och öfver det hem, hvars frid jag ej skall störa — och tacka Gud, att kampen och frestelsen äro öfver för mig — »
Den resande satt en stund med handen öfver ögonen.
»Och om hon stannat», mumlade han — »om hon stannat —»
I fantasien vägde han de båda möjligheterna mot hvarandra:
Mötet med honom — och mötet med döden.
Hade det ena varit lyckligare för henne — eller det andra?
Och han tänkte, i det han, innan han lämnade rummet, stannade framför den unga flickans liflösa gestalt:
»Hvad är det som afgör, som bestämmer: försyn eller slump?»
Men dödens svarta vingar hade denna natt kastat sin skugga öfver hans väg.
Den fruktansvärde hade varit honom så fruktansvärdt nära, att han ej kunde uthärda tanken på att detta skett utan plan eller mål.
Han ville känna sig och hela världen omhägnad, ledd och styrd, och han hviskade med skälfvande läppar:
»Du tackade Gud, att kampen var öfver.
— Jag tror, att det var en faderlig försyn.»
FARLIGT UMGÄNGE.
INTERIÖR I EN AKT.
Helena Munk, 38 år.
Annie Gylling, 25 år.
En kammarjungfru.
Ett vackert, modernt arrangeradt rum med gamla familjeporträtt och gravyrer på väggarna.
Några antika möbler: skåp och sekretärer i skulpterad ek.
I fonden en dörr till tamburen.
Vid ett bord till vänster en soffa.
På bordet bläckhorn, några hopbuntade bref och stora pappersark.
Brasa i spiseln.
(iklädd pelskappa och hatt, i dörren, till kammarjungfrun).
Är grefvinnan hemma?
Kammarjungfrun.
Jag skall säga till Hennes nåd, att fru Gylling är här.
(Hon går in till höger).
(väntar ett par ögonblick med nervös otålighet, får se de hopbuntade brefven, lyfter upp dem och säger) Naturligtvis, det kunde jag väl förstå.
(kommer in från höger.
Hon ser strålande och förväntningsfull ut.
Ansiktet byter uttryck vid anblicken af Annie, som erfore hon en missräkning.
Hon ser, att Annie märker detta, fattar sig och säger skrattande) Jaså var det du!
Jag hörde orätt.
Jag trodde, att det var din man.
Ser du, jag har gjort ett fynd i de här brefven, som jag ville visa honom, och så vill jag ha beröm för flit och påpasslighet, välförtjänt beröm, förstår du.
När det inte var han, var det emellertid roligt att det var du.
Välkommen, kära Annie (kysser henne)!
Men hvad skall det nu betyda?
Hvarför har du inte pelsat af dig?
Nej, var så god och låt mig slippa en högtidlig visit i hatt och kappa!
Du kan aldrig få mig att tycka, att klockan fem på eftemiddagen är en passande visittimma.
Däremot är det en ofantligt lämplig pratstund (hjälper Annie af med hatt och kappa, sätter henne i soffhörnet, knuffar fram en pall åt henne och ordnar kuddarna bekvämt bakom hennes hufvud).
Nå, har gästen det bra så här?
Ser du, oafsedt att jag vill, att du skall ha det bra för egen del, så kan du väl förstå, att det ligger en god portion egoism under allt det här.
Jag måste vara artig mot dig.
Du är historieskrifvarens hustru, jag hans amanuens.
Han har börjat blifva mig en så sträng herre, att jag är tvungen ställa mig in hos hans fru för att bli bättre behandlad.
Ser du, de här brefven till exempel — —
Har du verkligen gjort alla utdragen?
Ja, är det inte det jag säger, att jag förtjänar beröm?
Jo, jag har varit mycket flitig.
I går arbetade jag hela dagen och i dag också.
Jag blef färdig för en halftimme sedan.
Det var därför jag blef så glad, när jag trodde det var han som kom.
(torrt).
Jag kan ju taga manuskripten med mig.
(Hon lägger handen på brefven och papperen).
(tar dem från henne, i det hon skakar på hufvudet).
Jag får ge honom dem själf och försvara mina åtgöranden, annars går det aldrig väl.
Jag börjar förstå hur man skall taga en sådan där svårskött herre som din man.
Det är ett studium så godt som något annat.
(hastigt).
Jag har kommit hit för att säga dig något allvarligt, Helena.
Jag vill inte höra något allvarligt.
Jag skall i stället visa dig något komiskt, som jag fann häromdagen.
(Går till en gammalmodig sekretär och tar fram ett bref, som hon visar Annie).
Ser du, den här lilla papperslappen kan man verkligen kalla första anledningen till vår bekantskap.
Det är det bref din man skref till mig för att fråga om han fick komma ut till Munkeborg och forska i familjearkivet.
Se, hur storståtligt det börjar:
Fru Grefvinna!
Och den ceremoniösa underskriften sedan!
Det är nästan omöjligt att tänka, att det är skrifvet till mig af din man, med hvilken jag nu står på en så obesvärad och kamratlik fot.
Det är också i andra afseenden så olikt honom.
Han är då allt annat än hofman.
Det var på min inrådan, som han skref det där brefvet.
(kastar en slängkyss till henne).
Tack, du är för söt!
Han hade länge funderat på om det ej vore påfluget och taktlöst att komma och besvära dig, då du lefde så tillbakadragen från världen.
— Maj 1886.
— Ja visst, det var andra året vi voro gifta.
Einar var bara några månader gammal.
— Det var verkligen bra litet egoistiskt af mig, att jag öfvertalade Erik att resa.
(varmt).
Du är aldrig egoistisk.
Vi hade hyrt ett litet landtställe utanför staden, och där fick jag sitta ensam.
Det var meningen, att han skulle stanna på Munkeborg en vecka, och han blef borta en månad.
Vi ä’ en ofantligt intressant familj.
Och så ha vi aldrig kunnat hålla oss stilla.
Vi ha alltid bråkat, alltsedan vi på femtonhundratalet bråkade oss in i Sverige.
Och så ha vi haft den egenheten att gömma hvarenda liten pappersbit.
Vi ha alltid tyckt, att det allra minsta, som rört oss, varit så viktigt.
Det är därför familjearkivet på Munkeborg är så rikt.
Han fann så mycket mer, som han kunde använda, än han först trott.
Och du hjälpte honom att finna?
Inte i början.
Talade han inte om hur oartig jag var?
Jag kom inte en gång ned till måltiderna.
Jag har aldrig kunnat tåla herrar arkivforskare.
Jag har sett så svåra exemplar, medan min far lefde och äfven under min mans tid.
Nå, min gamla hushållerska skötte om herr docenten, och som hon var alldeles intagen i honom, visste jag att han inte for illa.
Det lugnade fullkomligt mitt slottsfrusamvete.
Han fick god lekamlig och andlig spis; men mitt sällskap fick han inte.
Nå, så en vacker förmiddag, då jag trodde honom vara ute, kom jag direkt från min ridtur in i biblioteket.
Han har verkligen ett alltför uttrycksfullt ansikte.
Du skulle sett hans min.
Han släppte boken, som han höll i handen.
Han kände så väl till alla de konstiga damerna af min släkt, grefvinnan Ulrika, fröken Marie-Charlotte och alla de andra, att jag inte undrar på att han blef förskräckt.
Han trodde väl att all deras vildskap gått i arf på mig.
Men jag är, som du vet, inte farlig alls.
Jag tog upp boken och gaf honom den.
Han sa »tack», och jag sa »ingen orsak».
Jag lade ridpiskan på bordet mellan manuskripten, och vi smålogo begge.
Vi tänkte på grefvinnan Ulrikas berömda ridpiskdater.
Så frågade jag honom om hans arbete.
Han visade mig hvad han höll på med, och så resonnerade vi om Munkeborg-samlingarna.
Det var han, som sa, att vi va en bråkig, men intressant familj, och det gaf jag honom rätt i.
(Efter ett ögonblicks paus).
En sådan otrolig förmåga han har att få människor att intressera sig för det, som intresserar honom.
Han går så helt upp i det.
Han är så entusiastisk och rycker alla med sig.
Det vet du väl bäst själf, Annie.
Han ryckte mig ur min apati och passivitet genom sin oerhörda, smittande arbetsförmåga och energi.
Man kan inte vara sysslolös, när man ser honom arbeta, och man kan inte vara intresselös, när man dras inom kretsen af hans tändande intresse.
Jag blef slagen af förvåning, när jag märkte, till hvilken grad jag kunde ryckas med och bli förströdd
och jag kände mig så stolt (rätar på sig), så stolt som jag aldrig känt mig i mitt lif, när han erbjöd mig att göra utdrag och afskrifter åt honom, eller som han uttryckte sig »hjälpa till».
Erik påstår, att han aldrig haft en sådan amanuens.
Det vill inte säga mycket för de andra.
Jag hade ingen erfarenhet, endast litet god vilja.
Och intelligens och kunskaper och otrolig förmåga att sätta dig in i allt.
Jag har nog hört talas om edra resonnemang i röda salongen om aftnarna.
I början tyckte jag det var roligt att höra honom berätta alla detaljer om Munkeborg och dig, men så småningom förlorade jag den sympati jag haft för dig, när jag ännu föreställde mig dig ensam och sörjande i de stora slottsgemaken.
Det var Eriks skull.
Han beskref dig så, att jag ovilkorligen måste få det intryck, att du var en lärd i stubb och en briljant världsmänniska, som bara tyckte om att resonera och diskutera med herrar, och som säkerligen såg ned på obetydliga varelser, stackars små mammor, som inte voro lärda och öfverlägsna.
Var det så han talade om mig?
Det skall han lida onåd för, när han härnäst kommer hit.
(Hon blir varse uttrycket i Annies ansikte).
Annie, hvad går åt dig?
I dag ser du ut som första gången jag såg dig.
Kunna vi inte komma öfver det där allvarliga?
(går ett steg öfver golfvet.
Hon är smått otålig, men hennes goda lynne återvänder.
Hon sätter sig bredvid Annie och lutar sig smekande mot henne).
Har jag varit stygg mot dig?
Bråkar jag med dig?
Pinar det dig, att jag skämtar, när du vill tala allvar?
Hvad du ser kritisk ut!
Det är samma min du hade första gången jag var på visit hos dig.
Kritisk?
Nej, då var jag bara olycklig.
Stackars lilla frun!
Jag kom visst olägligt, midt i en storstädning eller hvad det var.
Åh, mycket värre!
Barnjungfrun hade flyttat samma dag, och jag fick själf se efter barnen.
Nå, hvad gjorde det!
Men hvarför lät din man mig komma just då?
Jag kom ju med honom?
Därför att han alltid har för vana, att glömma det man säger till honom, åtminstone glömmer han det jag säger till honom.
Jag väntade dig hvar dag, sedan du sagt, att du skulle följa med Erik hem för att göra min bekantskap och se på barnen.
Och den dagen jag särskildt hade sagt till honom, att du inte fick komma, tog han dig med sig.
Jag höll verkligen inte på min värdighet.
Du borde ha kommit först till mig.
Det var jag som flyttade till staden.
Erik ville ha mig med redan första dagen han gick hit upp, men jag kunde inte komma ifrån.
Det var väl något med barnen, förmodar jag.
Åh, hvad han var förtjust att råka dig igen!
Du var dig fullkomligt lik, sade han, endast yngre och vackrare än för fem år sedan.
Det var en charme att se och höra dig.
Han ville med all makt föra oss tillsamman, och så skulle du komma just då.
(höjer på axlarna).
Quel malheur!
Åh jo, det var så otrefligt!
Barnen hade släpat in alla möjliga leksaker i vårt lilla förmak.
Du hade inte en stol att sitta på.
Jo, det hade jag visst.
Jag satte mig på den, som Sven lagt sin smörgås på.
Och Einar hade skurit sig i fingret, och det ville han visa dig.
Nå, han var väl artig.
Han sade, att om jag kysste fingret, skalle det bli bra.
Ja, nog var du älskvärd.
Men Lilly skrek hela tiden.
Hon hade ondt för tänder.
Hvad det pinade mig!
Jag var lika förargad på dig som på Erik, och jag vet hvad jag tänkte:
Dur och moll
DUR OCH MOLL.
SKIZZER OCH BERÄTTELSER
En liten historia utan namn Sid. 1.
Ensam » 27.
Ellys första bal » 53.
En roman » 91.
Cendrillon » 121.
I direktion för nytta och nöje » 137.
Onödiga bekymmer » 167.
En skuldsedel » 209.
Ett besök » 225.
I skuggan » 269.
Indiansommar » 293.
EN LITEN HISTORIA UTAN NAMN.
Min betjänt höll på att lägga upp mina reseffekter, nattsäcken och plaiden, kofferten hade han naturligtvis polletterat.
Jag hade för öfrigt icke just så särdeles mycket med mig, jag skulle nämligen endast bli borta en vecka, göra ett besök hos min svärmor, som är bosatt i Bruxelles, och själfva resan mellan Paris och Bruxelles är ju icke lång.
Före mig i kupén sutto redan ett par resenärer, en herre och en dam, man och hustru, tänkte jag först, eller kanske bror och syster, fast nej, det fans ej det ringaste syskontycke dem emellan.
Han var mörk, hon mycket blond.
De hade samtalat, när jag kom in, men samtalet tycktes ha afstannat, åtminstone hörde jag dem ej yttra ett ord; larmet på perrongen var också alldeles döfvande, så här strax före tågets afgång.
— Nej, se madame de Brachet, utbrast i detsamma en välbekant röst utanför mitt kupéfönster.
Det var min väninna, madame Gray, som hade följt en bekant ner, och som nu fick sikte på mig, där jag stod i fönstret och gaf Baptiste en sista förhållningsorder.
— Goddag, goddag, utbrast jag — det var roligt att jag fick tillfälle att taga afsked af er.
Min resa blef så hastigt bestämd, att jag icke hann komma upp och säga adjö; nå, jag blir inte häller länge borta.
Min man telegraferade i går och bad att jag skulle möta honom i Maubeuge, så skulle vi därifrån fara och hälsa på hans mor.
— Jag hade just tänkt komma upp till er och tala med er om något, som ligger mig mycket om hjärtat.
Det är sagdt i några få ord.
Är ni ensam därinne? tillade madame Gray med låg röst.
— Nej, svarade jag i samma ton — jag har ressällskap, en herre och ett fruntimmer.
Jag brydde mig inte om att gå in i damkupé — jag råkar ju min man på vägen och det är så tråkigt att byta om då.
— Nygifta?
Madame Gray gjorde en liten geste mot vaggonen för att beteckna, att hon menade mina reskamrater.
— Vet icke!
Och jag skakade på hufvudet för att antyda, att de omtalade personerna möjligen kunde höra, hvad hon sade.
— Se så där ja, nu ser det ut som om ni skulle få bege er af.
Mycket nöje, kom snart igen!
— Au revoir!
Lokomotivet pep och frustade och vagnarne började rycka och skaka så tungt, som de bruka göra, innan tåget väl kommit i gång.
Jag viftade med näsduken till min väninna, under det expresståget susade genom den långa Nordban- hallen.
Så satte jag mig ner i venstra hörnet med ryggen åt lokomotivet och kastade en flyktig blick på mina båda reskamrater, som sutto i vaggonens motsatta hörn, han på samma soffa som jag, hon midt emot.
Han var en vacker, högrest man med intelligenta ögon, snarare mörk än ljus — hvad kunde han vara för landsman?
Bestämdt icke fransman.
Hon såg ut att vara en par och tjugo år, möjligen något äldre, det är ju så svårt att bestämma dessa mycket blonda personers ålder, och hon var mycket blond, fast ögonen voro mörka, bruna, tyckte jag.
Dessa mörka ögon med sina långa, ljusa ögonhår, hvilka liksom en slöja lågo öfver ögonen, och det blonda, i rödt stötande håret samt den bleka, fina hyn gaf hennes utseende något egendomligt, som man ej lätt skulle kunna glömma.