Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Var det orätt, Clara lilla? kanhända ... men om det leder till ett godt ändamål.
-- Ja måtte det leda till någonting godt, då jag nu säger, att Helena älskar dig ...
Otto, du har liksom stulit mitt förtroende; hvad har du att ge tillbaka.
O, måtte du förstå att älska Helena!
Jag törs inte fråga dig, huru det är; låt mig inte tro, att ....
Den blygaste försagdhet stod att läsa i Claras ögon.
Man hade kunnat tro henne vara en älskarinna, som yppat sitt hjertas hemlighet -- och likväl gällde det en annan.
-- Jag vill älska Helena -- sade med häftighet Otto.
-- Vill du älska, det är illa -- svarade Clara.
-- Jag älskar henne redan -- gentog Otto.
-- Hvarföre frågade du då af mig, om hon älskade dig, hvarföre inte hellre af henne sjelf.
Ånej, Otto, vi bedra oss, om vi tro, att du verkligen älskar Helena.
Denna anmärkning jagade rodnaden ifrån Ottos kinder, och han fann dess sanning.
Hans röst var undertryckt, då han sade:
-- Låt mig i alla fall tro, att jag i dig, snälla Clara, har en vän.
En vän, som råder mig eller om icke råd hjelpa, som tröstar mig, eller åtminstone vet hvad jag vet och delar min smärta.
Vill du bli mig en sådan vän?
-- O ja, af mitt innersta hjerta.
Ser du, jag har inte tagit min hand ifrån din; jag vill vara din vän ...
Men är du olycklig, Otto?
Hvem älskar du?
-- Jag älskar icke Helena, så som jag det borde, men någon annan älskar jag ej.
Tro mig det, Clara!
-- Och du talar ändå om smärta och råd och dylikt.
Om din kärlek blott är i sin gryning nu, så blir det väl ändå snart ljus dag, och då älskar du henne verkligt.
-- Jo ser du, lilla vännen min, nog är det ändå så, att vi menniskor inte kunna sjelfve skapa vårt öde.
Det kommer oundvikligt; det kan förvandla en vis till dåre och göra den, som var allas glädje och förhoppning till en rik tårekälla.
-- Aldrig har Otto förr talat så!
-- Förlåt mig, goda Clara; jag skall inte heller framdeles tala så.
I stället skall jag för att roa dig berätta en dröm, som jag engång drömt i min lefnad.
Nu berättade han för henne den föregående nattens dröm.
Han berättade den dock icke alldeles såsom den var; ty dels minndes han den icke troget; dels gjorde han, såsom man i allmänhet gör, då man berättar drömmar -- skänker dem ett större sammanhang, än de verkligen ägde.
I det fall var han icke ärlig emot Clara, att han ej uppgaf rätta tiden icke heller rätta hufvudpersonen, drottningen.
Hvarföre sade han icke, att det var den flicka han i går såg, som var drömmens hjeltinna?
Var han rädd for sig sjelf, sitt öde och henne?
Han hade nästan samvetsqval, då han för den flicka, som lofvat honom en oegennyttig vänskap, med flit förfalskade sin berättelse.
Men han var menniska och han var svag.
-- Och du säger dig verkeligen blott en gång ha sett den der flickan, som spelte en så stor roll i din dröm.
När var det; hvad heter hon?
-- Begär inte svar på denna fråga!
Låt mig någon annan gång upplysa dig derom.
Men säg mig nu, ha drömmar någon betydelse?
-- Ja det ha de, bara man rätt förstår att tyda dem.
Men emedan detta är omöjligt, så ha de heller .... ingen betydelse.
-- Men om jag nu skulle be dig tyda min dröm; huru skulle du förklara den omständigheten till exempel, att Helena der agerade en så underordnad roll, att jag knappt mindes henne.
-- Jag skulle säga, att det går rakt tvertom.
Det är ju också ett sätt att förklara drömmar.
-- Jag tycker mycket om dig för denna raska spådom.
Du har rätt, Clara, så kan det gå.
Nu blefvo de störda af Helena, eller rättare hon kom i god tid, ty det vigtigaste var taladt ut.
Hon blef litet förvånad att finna Otto förtroligt hållande Clara i hand, henne, hvilken han hittills föga brytt sig om.
Dock var det icke svartsjuka eller någonting så fult, snarare nyfikenhet om hvad de kunde hafva talat, som hade henne att säga: -- se nu är Clara inte mera lilla syster för Otto.
-- Nej tvertom; vi ha svurit hvarann en evig vänskap -- sade Otto komiskt och pathetiskt och dolde sålunda en sanning bakom skenet af en lögn.
Äfven den lilla Clara var honom behjelplig i att antaga en för tillfället passande min.
De började tala i andra ämnen.
Otto frågade, hvad bok Helena höll i handen.
-- Det är O. T. af Andersen.
-- Det fägnar mig, att ni redan hunnit öfver sundet.
I fjol, vill jag minnas, lästen j blott arbeten af de tre stora svenska författarinnorna.
-- Men nu förefalla de oss redan litet tråkiga.
När man läst ett af deras arbeten, har man nästan läst dem alla.
Derföre flydde vi öfver sundet till Andersen, ty honom kan man tycka om.
Otto kan inte tro, huru förtjusta Clara och jag voro i Spelmannen från Svendborg och Improvisatören.
Vi gåfvo oss knappt tid att äta och med arbetet gick det dåligt.
-- Ja, Andersen förtjenar det väl.
Öfver hans hvardagsteckningar ligger utbredd en fin och skär poesi, så att man måste förlåta honom, om han äfven litet koketterar.
Men huru kom ni er att läsa denna O. T.
Ty minns jag rätt, så plär ni först efter genomläsningen se på författarens namn och i alla fall inte gerna läsa andra romaner än dem ni hört berömmas.
Och hvem berömde O. T.
-- Det kommer an på, hvem som berömmer, -- svarade Clara -- vi frågade af Emma Serén, hurudan boken var och hon sade, att den var ingenting.
Derföre skaffade vi oss den, läste den och ha funnit oss bra deraf.
Ack, hvad den Eva är söt, men hvad det var synd om henne!
-- Jag tycker -- sade Otto -- att hon fick det skönaste slut.
När en flicka får veta, att den hon älskar är hennes bror, så vill hon dö, fast hon tror sig vilja lefva.
Får hon då äfven dö, så smekes hon af det mildaste öde; hon slutar vackert.
-- Der finns ännu en flicka -- anmärkte Helena -- som är värd att hållas af: den snälla Louise, så ädel, så stilla och så undergifven.
Hvilken motsats till hennes syster Sophie, qvick, litet god men mycket lättsinnig.
-- Eva och Louise äro glanspunkterna i O. T.
Tvenne sådana karaktärer skulle försona mig med en i öfrigt aldrig så tråkig bok.
Om Eva är fin, etherisk och englasväfvande, så är i stället Louise rent mensklig, och det vill inte säga mindre.
Och ändå älskade de båda obelönta!
-- Är det då en så stor olycka -- frågade Helena.
-- Jag vet inte, så anser man -- svarade Otto, men såg på Clara och icke på Helena.
Clara plågades af detta ämne och hon afbröt det:
-- Nå Otto, du har ännu inte berättat oss någonting om Tuonela och huru det hade sig i -- dödens boning.
Hurudan är Saida?
Fullkomligen obesväradt svarade Otto: -- å ja, det är en rätt söt flicka.
Ni kan snart vänta henne här, sade hon.
Och så bad hon mig helsa er så mycket.
-- Hvad det skall bli roligt att se henne -- sade Helena -- jag minns henne ännu något litet.
Jag tror jag var ett eller två år äldre än hon ... ja, hon var sådan som Clara.
Otto såg på Helena; hon föreföll honom så älskvärd nu.
Han såg på henne med ett visst vemod; det märkte Clara.
Och när Claras blickar mötte Ottos, förstodo de ingendera den andra.
Otto tänkte om Helena: -- mången sådan som du går oförstådd sin verld igenom; intet kärt hjerta klappar för henne; hon vissnar och dör utan att någon fäster sig dervid.
Olikartade känslor bemäktigade sig Clara; hon lemnade rummet.
Omedelbart derefter följde Helena systrens exempel och Otto blef ensam; det smärtade honom -- han visste ej hvarföre.
Metaren fastnar i ett nät.
Solen sken varmt, träden hade skjutit knoppar och öfverlade redan sig emellan om att skjuta blad.
Gräsets späda grönska sade, att den rätta våren nu hade sin början.
En vacker eftermiddag finna vi Otto sittande i en båt i viken med ett metspö i handen.
Bredvid honom ligger en bössa, hvilken han medtagit i förhoppning, att någon oförsigtig sjöfågel genom den skall få sin bane.
Han har äfven med sig sin jagthund, Wilppas; icke för att den egentligen nu behöfdes -- ty ganska väl hade han med båten kommit åt sina rof; om icke möjligen för sällskaps skull, eller emedan en jagthund, då han simmar efter en fågel och hemtar den i munnen, alltid deraf har så stort nöje, att det vore orätt af dess herre att icke, så ofta sig göra låter, dertill bereda honom tillfälle, helst en jagthund, stadd i embetsförrättningar städse är en intressant syn.
Ännu hade likväl ingen fågel vågat sig inom hundra alnars afstånd.
Wilppas satt lugn, med en melankoliskt tänkande min och såg utåt sjön.
Stundom kastade han en ytterst likgiltig blick på någon olycklig fisk, som Otto lyckats få upp till det torra.
Han ansåg kanske metandet för ett föga ridderligt göra.
Otto för sin del var icke heller någon passionerad fiskare.
Han ansåg väl icke i likhet med de gamle Grekerne fiskandet i allmänhet för ett oädelt och vekligt tidsfördrif, vid hvilket mindre kraft än list kommer i fråga, men metandet tyckte han vara ett dagdrifvararbete, passande antingen för håglösa pojkar eller utlefvade gubbar.
Äfven hade hans metspö fått hvila på vinden i en vrå hela sju år igenom; i dag, då han såg det, fick han det roliga infallet att försöka, om han ännu kunde meta.
Föga intresserad som han var, hade han äfven tankar öfriga för annat.
Metspöet ledde honom så naturligt att tänka på den tid, han sist hade det i hand.
Hurudan var han då, hurudan nu?
Då var han icke ännu yngling, nu var han måhända mera än så.
Då var han oerfaren, men ren och oskuldsfull; nu kände han redan många af verldens krokar och gångar, hans samvete frikände honom icke såsom alldeles skuldfri, om äfven förderfvet ej hunnit längre än till själens yta.
Då var han en gosse, helt och hållit beroende af andra; nu kunde han sjelf föreskrifva sig lagar; den tid var för honom äfven inne att -- föreskrifva hjertan lagar; han visste sig ju älskad.
Vid denna tanke häfde sig hans bröst högt af stolthet; han ansåg sig för ingen del vilja ha barnaåldern tillbaka.
-- Lycklig var jag såsom barn -- sade han till sig sjelf -- men är jag icke lyckligare nu, då Helena älskar mig.
Redan ha alla mina galna griller ifrån drömmen försvunnit och jag känner mig så lugn, så lycklig, när jag är vid Helenas sida.
Sådant anser jag för kärlek; på den öfverspända och passionerade kärleken, hvilken romaner låta en se, tror jag icke; åtminstone är jag för litet eldig till en sådan.
Visst är det någonting, som jag liksom saknar och gör, att jag ej är rätt tillfredsställd, men jag förstår nu såväl, hvad det är; det är just det, att intet ord emellan oss blifvit vexladt åt det hållet; den första kyssen har ännu icke blifvit tagen ... jag kan naturligtvis ej räkna de kyssar, jag på grund af slägtskapen haft äran få, ty de smaka just ingenting ...
Helena har ännu icke vågat se på mig med så vackra blickar, som hon helt säkert kan ge; min dufva har ännu icke kuttrat för mig sitt kärleksqväde.
Allt detta är orsaken till att jag ej är rätt tillfreds; det heter väl, att kärleken är skönast, innan hon talar, men förlåt mig, min kära poët, jag tror dig ej; jag tror, att kärleken emellan Helena och mig just är af det slaget, som sedan den uttalats, oaktadt sin sakta början tilltar säkert.
O visst vill mitt hjerta liksom litet klappa, när jag tänker framåt på den tid, då hon är min maka ... låt mig se, månne det dertill åtgår mera än ett eller par år.
Han afbröts i dessa tankar af ett plaskande och hundens skällande i detsamma.
Wilppas hade nemligen, oaktadt sin tranquillitet, observerat en större fisk, som fastnat på kroken och slog till med stjerten öfver vattubrynet.
Otto var icke sen att vilja göra sig till mästare af detta byte, men så försigtigt han än sökte dra upp fisken, hände sig, att refven brast.
-- Så litet metare är jag -- sade han -- att jag icke ens kom att tänka på huru svag en sju års gammal ref skulle vara.
Skadan var obetydlig; gäddan var beskedlig mot mig, ty hon befriade mig ifrån detta göra.
De öfriga fiskarna, hvilka ännu lefde i vattnet på båtens botten, kastade han i sjön, tog årorna och förfogade sig hemåt.
Skottet lossade han af på en kråka, som föll men af Wilppas icke ansågs värdig något steg.
Hemkommen gick han, klädd som han var, genast in och såg der lagmannen och hans dotter hvilka anländt, medan han metade.
Otto visste, att de skulle komma en af dagarna, blef således icke öfverraskad af denna syn.
Äfven i hans sätt att helsa låg denna gång icke något, som kunde tyda på själsfrånvaro, utan snarare på verldsmannen.
Han var icke fullt naturlig utan det var någonting affekteradt i hans artighet.
Ty det kunde han icke hjelpa, att Saida, genom de minst sagdt obehagliga minnen hon väckte, var för honom en plågsam företeelse.
Han såg på Helena och tyckte sig då må bättre.
Dessa känslor räckte dock icke många minuter.
Ty när han tänkte efter och tog sitt förnuft till fånga, började han finna sig litet löjlig, som till följe af drömmar fattade att så säga antipathi emot en menniska, som med dem oskyldigtvis stod i sammanhang.
Han betraktade henne och hon vann derpå oändligt.
Detta stilla anlete, huru kunde det tillhöra ofriden eller sprida den omkring sig.
Och hennes blygsamma väsen, så fritt från alla anspråk, och hennes röst med denna egna, halft undertryckta klang, kunde de egentligen uträtta något ondt! o nej.
Otto märkte, att hans kusiner redan hunnit bli temligen bekanta med Saida; åtminstone voro de redan du.
De sutto hvar på sin sida om Saida och tycktes vara liksom litet förtjusta i henne.
-- Huru lyckades ditt metande -- frågade Clara.
-- Jag har ingen fisk med mig; de voro så små, att jag kastade dem tillbaka i sjön.
En större fisk höll jag på att få, men refven gick af, och gäddan gick fri.
-- Stackars fisk -- sade Clara -- den förstod inte, att det hade varit bättre att dö en hastig död häruppe ibland oss, än att långsamt tyna af med kroken i halsen, ty dernere lära de inte ha några läkare.
-- Gick refven verkligen af -- frågade Helena.
-- Ja, men det var inte underligt med en sju års gammal ref.
-- Å nej, Otto; så gammal var den inte.
Det är blott några veckor sedan Helena lade dit den; vi hade tvinnat den, för Helena sade, att hon, ämnade börja meta i sommar kantänka.
-- Den var ljusgul ... ja nytt kan ibland ha den färgen.
Helenas möda blef sålunda belönad.
Men jag skall hjelpa dig att tvinna en ny.
-- Är det roligt att meta, frågade Saida Helena.
-- Ja nog är det såder småroligt, om man får något, att träda dem på en vidja och sen föra fiskarna hem och visa.
-- Det är ett tidsfördrif i ordets egentliga mening -- invände Otto -- ingenting vidare.
-- Men är det icke poetiskt -- frågade Saida -- jag tror jag läst i någon bok, att många vackra tankar då kunna komma före -- tillade hon med en blyg min.
-- Mån' icke den poetiska sinnesstämningen liksåväl kan uppkomma, när man sitter sysslolös i sin båt eller på en bergsklack i den friska, fria naturen eller helt enkelt på sin kammare -- svarade Otto sardoniskt.
-- Då måste kammaren vara mycket treflig -- inföll Clara skämtande.
Claras skämt misshagade Otto denna gång.
Det for ett moln af missnöje öfver hans panna.
Saida sade: -- magistern medger väl ändå, att yttre förhållanden, det som är omkring oss menar jag, äfven kan göra något åt sig.
Till exempel ett metspö i handen och en skön natur omkring mig.
-- Ja jag medger ..... det är mycket orätt af mig att yttra bestämda åsigter i sådana fall som detta; ty jag är inte alls poetisk.
Saida skiftade färg, dock blott helt lätt.
-- Otto har sin stygga dag i dag -- hviskade Clara till Saida, likväl med flit halfhögt, för att Otto skulle höra det.
Hon såg äfven härvid på honom med en slug uppsyn.
Otto sade till Saida:
-- Tro henne inte, fröken Saida; mina sednaste ord syftade endast på mig sjelf, på ingen annan; tro mig ....
Och när jag tänker efter, så är det inte orätt, att jag anspråkslöst säger min mening, om det ock icke finnes poesi inom mig.
-- Han smålog och fortfor: -- jag tror visst, att själen stämmes olika allt efter det olika i det oss omgifvande, men huru själen stämmes beror på huru hon var stämd förut.
Så kan den ena gången en skön natur verka inom mig frid, en annan gång känsla af tomhet och saknad.
När känner fången mera sin smärta, än när solen ler emot honom.
Solen, den varma och mäktiga solen, kan icke skapa sig sympathier hos fången; snarare tvingar fången solen till sympathi med sig.
Den lyckliga bruden åter, när känner hon varmare sin lycka, än då solen och den sköna naturen, lika festligt klädda bröllopsgäster, nicka henne bifall.
Säkert minnes hon icke då, att de finnas, hvilka hoppet svikit och hvilka mena, att samma denna sol gjorde bäst att icke lysa öfver deras elände .....
Allt detta är dock ytterligheter, sådana ingen af oss erfarit.
Men äfven annars, då man icke rimligtvis kan säga sig vara lyckligare eller olyckligare än vanligt, anslås man ändå ganska olika af det omgifvande, den ena gången till vemod, den andra till fröjd, stundom åter till ingendera, till någonting oförklarligt ..... måhända till poesi, om poesimöjlighet bor hos individen.
-- Månne inte -- sade Saida -- just vexlingen emellan sorg och glädje, vemod och fröjd vara lifvets poesi?
-- De jemna vågorna, ja.
Det är möjligt -- tillade
Otto med en lätt suck, som ungefär tydde på omöjligheten att få själens och lifvets dunkla gångar belysta.
Saida steg upp och närmade sig fönstret.
Hvad här är vackert, sade hon.
Kanske äro granar de vackraste träd.
Orätt ändå att jemföra träd!
Få de inte vara för sig?
Dessa ord talade hon såsom för sig sjelf.
Otto kunde icke annat än betrakta hennes anletes uttryck.
Helena såg på Otto, Clara på Helena.
Otto sade: -- fröken spelar ju pianoforte.
Det minns jag nog.
Var god och låt oss höra.
Prostinnan, som just inträdde, anmärkte, att instrumentet var gammalt, och hade svagt ljud, men att det föröfrigt var väl stämdt, ty kantorn i församlingen hade nyss stämt det, han som för sitt fina öra var särdeles känd.
På en välbeställd prestgård finnes sällan ett pianoforte.
Det här befintliga var det enda arfvet efter prostinnans fader och tydligen från den tid då de fordna klaveren eller clavicembalerna började öfvergå till de moderna pianoforte.
Prostinnan hade i sina yngre dar spelat något litet; detta hade gått i arf till hennes döttrar, hvilka således icke voro särdeles försigkomna -- deras underbyggnad var icke stor, men ändå särdeles roade af musik; liksom äfven Otto, hvilken icke trakterade något instrument.
-- Ack hvad det blir roligt att höra dig Saida, ty säkert spelar du så väl.
Saida smålog, men begick icke det felet att på förhand reservera sig.
Hon satte sig således och utan alla preludier spelade hon ett stycke, som icke var kort, men tycktes så, ty hon spelade verkligen väl och utan all affektation.
Prosten, hvilken jemte lagmannen inkommit under det Saida spelade, sade, när hon slutat:
-- Bravo, lilla Saida, det kallar jag att spela väl; och det ändå utan all ansträngning.
Agatha min gumma, ser du man kan ändå spela väl, oaktadt man lemnar bort det der störande arbetet med kroppen, hvartill Angelique och så många andra göra sig skyldiga.
-- Kanske fröken äfven sjunger -- frågade Otto.
-- Ack ja -- sade Clara -- sång tycker jag så rysligt om.
Sjunger icke du, Saida?
-- Ja, något litet.
Jag har inte sjungit på lång tid, så jag vet inte, om jag ens vågar skylla på heshet. -- Småleende tillade hon: -- och om jag kommer af mig, så börjar jag om igen.
Vi måste förlåta Saida, om hon denna gång reserverade sig, dels emedan hon nyligen icke gjorde det, dels emedan hon ansåg sig i sång underlägsen sig i solospel.
Deri hade hon åtnjutit undervisning och ägde måhända skola, i den förra icke.
I den första versen var hennes röst ännu svag och nästan darrande -- Saida var väl litet rädd.
Men för hvarje vers växte modet, intrycket och intresset, så att det var som högst, då hon slutade.
Ingen kom sig ens till att berömma eller tacka henne; ett bevis på hvilket intryck hennes flärdfria, ljufva och dunkla sång hade gjort.
Orden, till hvilken musiken var liksom gjuten, innehöllo en saga om en blomma.
I många år hade en skön och ljusröd blomma blomstrat på en klippas häll.
De friskaste, grönaste blad förhöjde ännu mer blommans skönhet.
Men blomman var icke nöjd, ty ingen såg blomman och hon tyckte sig på det hela taget uträtta ingenting.
En gång frågade blomman af sin Gud: -- är jag till nytta eller skada?
Begär ej att veta det, svarade blommans Gud, är det ej nog för dig att vara blomstrande, evigt ung och vacker!
O nej, svarade blomman, här blomstrar jag på denna klippas häll; ingen ser mig, hvad är det då med min skönhet.
Jag ville hellre vara till nytta eller skada.
Då blef han vred, blommans Gud och han sade: fåfänga, otacksamma blomma, jag kunde genast förinta dig, men jag har skapat dig.
Hittills har du icke varit till nytta eller skada, men, om du så vill, skall du få bli till det ena.
Välj emellan att i allan evighet blomstra liksom tillförene, osedd af alla, skön i din egen skönhet, eller att bli till skada och mista din oförgänglighet.
Nu valde blomman att bli förgänglig och att få skada.
Och klipphällen förvandlades nu till en dal, der vandrare ofta gingo, blommans stänglar fingo törnen, och blomman sjelf fick nu ett namn.
Många, många sågo och beundrade den vackra blomman och märkte icke dess törnen utan sårade sig deraf.
Detta fägnade blomman.
Men en dag uppstod storm, så att blomman skakades hit och dit och sårades illa emot sina egna törnen.
Sedan så vissnade blomman, hon blef ful och gammal och dog.
Sedan Saida uppstigit ifrån pianot, tycktes hon icke mer vara densamma, som förut.
Det luftiga och sväfvande i hennes natur hade nu öfvertaget och firade sin seger i kindens skära glöd och ögats drömlika förklaring.
Sådan hon nu var, hade Otto sett henne en gång förut, men i drömmens svärmeri.
Nu drömde han ... o nej ... han var beklagligtvis vaken.
Hon såg händelsevis på honom, men ack, blicken trängde litet för djupt.
Hans hjerta klappade våldsamt ... det kände han ej; det klappade ännu mera våldsamt ... då kände han det.
Han fann nu, hvem han ville trycka till detta klappande hjerta, men han fann äfven, att han icke drömde; ack och ve, han fann, att han var vaken!
Ett hårdt och obevekligt öde vill stundom så, att menniskan efter ett saligt ögonblick med förfärelse finner, att hon är vaken.
Hon borde ju fröjdas deråt, hvarföre då förfäras!
Kanske emedan ett sådant ögonblick är en vändpunkt i menniskans lefnadsbana och nya, okända trakter öppna sig för hennes syn ... okända trakter, stumma trakter, de der ingenting förtälja om sig, alldeles ingenting berätta huru det är att vara i dem, tysta som grafven om det mål, dit de föra.
Nätet knytes starkare.
Följande morgon var icke vacker.
Ingen sol, ingen fågelsång, blott storm och regn.
Otto vaknade helt tidigt.
Ovädret lät honom icke sofva längre, oaktadt han visst icke åtnjutit den nödiga hvilan.
Men ovädret hade äfven bundsförvandter.
Det första han tänkte var: ännu är hon här, och det fröjdade honom ovädret, ty sannolikt var, att hon skulle qvarstanna tills detta gått öfver.
Han finge då ännu kanske många timmar se henne, tala med henne.
Det andra han tänkte var: hon är här ännu och det smärtade honom.
Aningen höll för honom sin spegel och visade det tillkommande.
Han såg syner, hvilka förskräckte honom.
Han fattade ett raskt beslut, det att fly hemmet, sålänge hon var der.
Han hade redan länge ämnat företaga sig en jagtfärd, hvartill han anslagit mera än en dag.
Nu kunde han ju anträda den.
Hvad gjorde det, om regnet smattrade, om han än blef genomvåt; han var ju härdad, det visste han af gammalt, emot alla förkylningar.
Hvad gjorde det, om de i hemmet ansågo honom besynnerlig eller oartig, som företog sig en jagtfärd just nu under detta oväder och då ett rart främmande gästade under detta tak.
-- Måhända skola de framdeles tacka mig, -- tänkte han -- allt, allt skall jag förklara dem sedan, när Helena är min ...
Helena, ja ...
Jag skall säga henne, att jag icke ville älska denna andra, att jag ville fly henne, innan ... det var för sent; innan mitt hjerta blifvit en ruin, den jag icke vågade erbjuda Helena.
Om Helena då skrattar och stolt i sin lycka säger mig, att allt detta var tomma farhågor, så skall jag inte sätta mig emot hennes tro utan blott bedja henne tacka mig.
Det skall hon göra då.
Han klädde på sig med en ifver, som var förenlig med hans beslut.
Han drog på sig sina jagtstöflar, ställde allt, som hörde till skjutväskan i ordning.
Bössan var nu det enda, som återstod; hon hade icke varit begagnad på lång tid, ty den bössa han i går hade med sig, var hans sämre.
Hade bössan genast varit i behörigt skick, så hade det varit ganska bra.
Men som hon det icke var, förgick mera än en fjerndels timme, att göra henne vederbörligen tjenlig för en längre färd.