Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att han också besjälades af denna tanke vid Shiloh är ej svårt att inse.
De federala trupperna kastades en gång under striden tillbaka nästan ända ned till floden.
Trupp-förstärkningame hade ännu ej hunnit fram, en del af hären var skingrad och flera tusen man hade tagits tillfånga, andra, äfven de uppgående till tusental, hade sökt en tillflykt hos eftertrupperna.
I detta kritiska ögonblick ankom general Buell till slagfältet, han hade ridit på, trupperna i förväg, och dessa voro ännu flera miles borta.
Detta var den dagens mest förtviflade ögonblick.
Han red fram till Grant, som befann sig på en punkt helt nära floden, och då han såg den massa korpar, som slagit sig ned öfver allt, förmodade han, att allt var förloradt.
» Hvilka förberedelser har ni vidtagit för reträtten, general »?
Härpå svarade Grant: » Jag har ej appgifvit hoppet om att jag skall kunna slå dem ännu. » Den andre återtog: » Men om det nu skulle bli ni sjelf, som blir den slagne, huru skulle ni då bära er åt för att få ert folk öfver floden?
de transportbåtar, som finnas här, kunna ej ens rymma tio tusen man. » » Om det går derhän, att jag måste öfver floden », sade då Grant, » så är utrymme för tio tusen allt hvad jag behöfver. »
— Hans armé uppgick till trettio tusen man.
General Sherman berättar också om denna dag, då Grant omkring klockan fyra var vid hans front och gaf, oafsedt den förtviflade striden och alla de motgångar, han måst utstå, ordre om att striden ändå skulle upptagas nästa morgon igen.
Buells förtrupper hade dock ej öfvergått Tennessee ännu, då han gaf denna ordre.Om Donelson, Belmont och Shiloh gifva ett begrepp om den oförvägen het, hon utvecklade vid sina angrepp, liksom ock om hans fasta beslutsamhet och hans snabba uppfattning m. il.
af de grunddrag, h vilka vi ofvan framhöll o såsom karakteristiska för Grant, då han var midt uppe i striden, så var det Vicksburg och Chattanooga, som bragte hans strategiska förmåga och hans skaplynnes rent militära egenskaper i full utveckling.
Den långa följd af försök, som han företog mot Vicksburg både från norr och vester, äro helt visst klara bevis på fältherrens uthålliga beslutsamhet och outtömliga uppfinningsförmåga.
Detta amfibiska fälttåg, som han verk-stälde genom vikar, kärr och kanaler, huru han lät gräfva diken och nedbryta bankar, huru trupperna fördes på trånga bogserbåtar genom oregelbundna rännilar, eller nattetid fingo marschera med tända ljus öfver den vassbevuxna stranden, och huru transportbåtarne fördes tätt under Vicksburgs batterier — allt detta bildar en hjeltedikt, som i färgrikedom och spännande tilldragelser vore Homeri penna värdig; att alla dessa hans bemödanden skulle krönas med framgång var dock något, som Grant sjelf aldrig vågade hoppas.
Han afvaktade blott, att vattnet till slut en gång skulle sjunka under alla dessa månader, så att han skulle bli i stånd att använda sina trupper mot Vicksburg ifrån den södra sidan.
Och härmed var det fälttåg börjadt, som på en gång stälde honom i härförarnes främsta led.
Den djerfhet, som förmådde honom att intränga i fiendens land och att med blott trettio tusen man med sig, afskära sig all förbindelse med sin bas, då han dertill ej var försedd med mera proviant än rationer för trenne dagar, — under det en armé, långt större än hans egen, stod mellan honom och hans förråd, — har endast en enda gång, om ens någonsin, funnit sitt motstycke i våra dagars historia; och derjemte kan man säga, att de strategiska rörelser, genom hvilka han afskar sina motståndare all förbindelse med hvarandra och dref den ene österut för att få honom att ensam anfalla sig, hvarefter han sjelf vände sig vesterut och nedgjorde den andre — i det han öfver-raskade, narrade, vilseledde och öfverlistade fienden genom att först fördela och derefter sammandraga sin egen styrka och slutligen lyckligen åvägabragte det nederlag, som på en gång öfverlemnade i hans band det största antal fångar och den största * krigsmaterial, som det någonsin, så vidt manvet, har tagits under ett nutida krig — dessa strategiska rörelser hafva ej haft sin like annat än hos en Moltke eller en Napoleon.
Näst härefter följde Chattatfboga.
Detta slag var det mest sorgfälligt utarbetade af alla dem, som Grant ledde, och på samma gång det, som mest påminner öm ett parti, speladt af tvenne lika skicklige spelare.
Få strider under något krig ha utkämpats så fullkomligt i öfverensstämmelse med den uppgjorda planen.
Han utförde sina rörelser alldeles inpå fienden, så att den kunde iakttaga allt.
De stridskrafter, som Grant förfogade öfver, utgjorde delar af trenne arméer.
En afdelning hade förts ned från Mississippi och en annan från Potomac, och de komrno fram till slagfältet så i rätta ögonblicket, som om de haft en aning om hvad stund de behöfdes, de öfvergingo floder och klättrade uppför berg, just som ordren anbefalde, eller gingo i elden, under det att fienden å sin sida också skötte sitt parti sa som Grant hade tänkt sig och hoppats.
Denna strid liknar
i allt mera dem, som uppgjorts af europeiska-fältherrar och blifvit utkämpade på europeiska slagfält, än hvad fallet varit med någon annan af de större träffningarne under det amerikanska kriget.
Det var den enda af .sådant omfång, att hvarje rörelse, som de stridande arméerna företogo, var fullt synbar, den enda, der den kommenderande generalen sjelf kunde iakttaga operationerna, der han kunde med ögat följa de rörelser, som han befalt, och låta bero af egna iakttagelser, om hans planer borde fullföljas eller förändras.
Och ehuru en del omständigheter, som ej på förhand kunnat beräknas, otvifvelaktigt medverkade till den utgång striden fick — ty vi måsie ständigt komma i håg, att Grant aldrig lemnade en oförutsedd händelse opåaktad — så återstår dock tillräckligt för att berättiga det påståendet, att denna strid utkämpades så nära i enlighet med den i förväg uppgjorda planen, som någon af de strider, som omtalas i skolorna.
Under krigets sista år, sedan Grant blifvit general-en-chef, uppfordrades alla hans bästa egenskaper att samfaldt träda i verksamhet för att framhärda i denna fasta beslutsamhet, som förde honom igenom fälttåget vid the Wilderness, som vidare höll honom qvar i Richmond, när han kallades till Washington, då denna stad hotades med ett anfall af Early, och som slutligen kom honom att förhålla sig orörlig utanför Petersburg, ehuru hela landet började visa symptomertm otålighet öfver hans skenbara brist på framgång.
Dessa egenskaper kunde tilläta honom ett sådant vågstycke som att bifalla till Shermans marsch tvärt emot den verkställande magtens åsigt och vilja; dessa behöfde han ock for att kunna inse och afgöra, då det rätta ögonblicket var inne för angreppet mot de fästningsverk, som så länge motstått honom.
Man bör dessutom komma ihåg, att Grant såsom general-en-chef hade att föra befal öfver arméer, som voro tusentals miles * skilda från hvarann och att uppgöra planer för fälttåg, som räckte mera än ett år, allt under det han had^ att kämpa emot en motståndare, som var försigtig, outtröttlig, beslut-sam och skarpsinnig; oöh likväl blef segern hans.
Mod och tillgångar och medvetandet om en rättvis sak voro visserligen nödvändiga förutsättningar för att kunna lyckas, förutom en här, som följde honom, ett underbefäl, som utförde hans planer, och derjemte det understöd, som han hade i landets tillit, och dock skulle intet af allt detta eller ens allt tillsammans kunnat föra till ett lyckligt resultat, i fall de ej haft stöd i fältherrens öfverlägsna skarpsinnighet.
En svagare man skulle ha dukat under för ett dylikt ansvar; en man med mindre duglighet skulle ha saknat förmåga att göra bruk af de vapen, som blefvo Grant anförtrodda.
Huru många de gynsamma tillfallen än voro, som yppade sig på hans bana, så visste han ändå alltid, på hvad sätt han borde draga mesta nyttan af hvart och ett af dem.
) Moderna verldsförbättrare.
• • Henry George.
Den märkvärdiga bok, som nyligen blifvit känd äfven i svensk öfversättning under titeln » Framåtskridandet och fattigdomen » * har under de få år, den varit allmänhetens egendom, på originalspråket upplefvat icke mindre än tjugufyra upplagor.
Yi kunna häraf göra oss en föreställning om det uppseende, den väckt, och det inflytande, den haft på det allmänna tänkesättet i sociala frågor; om vi dertill lägga det faktum, att den framkallat en hel andra-rangs-literatur, som från olika sidor sökt belysa den store masta rens satser, och att oberoende af den samma frågan blifvit från annat håll belyst och diskuterad, att stora sällskap bildats för dessa idéers praktiska genomförande, kunna vi förstå, att dessa tankar djupt ingripit i hela nutidens andliga lif.
Problemets natur och 6ättet, hvarpå det behandlats, åro förnämsta orsakerna till det utomordentliga uppseende ifrågavarande arbete väckt Det är den stora fattigfrågan, som behandlas, denna fråga, som i och med utvecklingen allt mer tranges i förgrunden, som alla vilja förstå, som alla diskutera, för hvilken alla äro intresserade, alla, som äro mäktiga af att med intresse omfatta något utom deras egna nöjen.
Den fattige tänker på möjligheten af att förbättra sin ställning; den rike antingen fruktar att genom en social revolution förlora den förmånliga ställning han intager, eller ock är han en tillräckligt ädel natur för att erfara en ytterst pinsam
* För ett års tid sedan faste en kritiker, d: r Åkerberg, i vår tidskrift uppmärksamheten på detta arbete, egentligen ur synpunkten af en vederläggning af Malthusianismens läror.
Ämnet är emellertid så rikt att vi med nöje lemna plats åt en kritisk belvsning af andra sidor deri.
Red.känsla, hvar gång han kommer att tänka på det stora flertalet menniskor, hvilkas lott är så olik hans, och lian fruktar, att han skall blifva öfvertygad om, att han icke med rätt njuter, då andra lida nöd.
När detta ämne, som i hög grad måste beröra hvaije and * ligen lifaktig menniska, behandlas 6å utomordentligt väl som i det häi föreliggande arbetet, vore det underligt, om detta icke skulle få en storartad spridning.
Få samma gång, som jag tror, att man med allt skäl kan säga det hafva mycket högt vetenskapligt värde, har det förmånen af att vara klart och enkelt i framställningen.
Hvaije svårare sats, som förf.
vill bevisa, har han belyst med de mest närliggande, alltid ytterst väl funna exempel.
Man måste beundra författarens lugna, tålmodiga samvets-grannhet, som aldrig lemnar en vederlagd sats, förr än han från flere synpunkter motbevisat den.
Men fast han i sin metod och framställning i det hela är vetenskaplig, skola vi icke föreställa oss honom so / n en tråkig pedant.
Det kostar arbete att följa honom genom hela boken, att fasthålla alla hans bevis på samma gång som målet för dem, men om man ansträngt sin, tanke och med honom nått fram till det åstundade målet, då borttager förf.
fördämningarna för en poetisk åder, öfver hvars klarhet man måste förvånas, och låter sin menniskokärleks varma ström fritt välla fram.
Det arbete, som det kostat att fullt förstå honom, blir då rikligen belönadt Man känner, att man har att göra med en varm natur, som lagt band på sig under den noggranna bevisföringen; och äfven om man icke kan hoppas så fullt som han, måste man alltid glädjas med en sangvini8k natur, som fullständigt tror på det godas snara seger.
Hans tro på hans egen undersöknings riktighet och obestridlighet, på hans föreslagna botemedels ofelbarhet är på samma gång sublim och naiv; hans sjelfförtröstan är karakteristisk för det verkliga geniet
Innan jag går att gifva en så kortfattad redogörelse som möjligt för bokens innehåll, vill jag påpeka ännu en märklig omständighet med detta arbetb, den nemligen, att man icke behöfver dela författarens grundåskådning för att åtminstone delvis omfatta hans satper; man behöfver icke gifva honom rätt i allt; olika tänkande kunna läsa denna bok och lära deraf; så olika tänkande som en ortodox kristen och en fritänkare.
Båda måste skänka förf.
sin aktning, sitt intresse och sin tacksamhet.
Detta är ett bevis på storheten i den ande, ’ som genomgår arbetetI • den gripande, storartadt skrifha inledningen redogör förf.
för bokens syfte.
Han tänker sig, att en af de store framtidsmännen i slutet af adertonde århundradet, en Priestly eller en Franklin, liade känt till de stora uppfinningar och förbättringar
ii produktionsmetoden, som skulle komma att göras, och frågar, huru de skulle tänkt sig det stora flertalets lott, dessa män, som hoppades så mycket af de materiella framsteg, som gjorts redan på deras egen tid.
Säkerligen, menar G., skulle de i betraktande af den oerhördt snabba utvecklingen af alla produktionens hjelpmedel, som försiggått, hafva måst antaga, det all nöd och allt elände vore bortblåst, och att hvarje menniskas lif utgjordes af en enda lofsång öfver tillvaron, der ingen nöd her-skade, utan en hvar med ganska medelmåttiga ansträngningar kunde hafva fullt upp af lifvets goda.
I en skarp motsats härtill framhåller han de bestående samfundsförhållandena, der den gränslösaste lyx och rikedom trifvas sida vid sida om den hopplösaste fattigdom, den mest fasaväckande nöd.
Tidens gåta, den herskande fattigdomen, som existerar, trots det materiella fram-.
åtskridandet, låter han i dess skarpaste form framträda i ett citat, hemtadt från John Stuart Mill: » Ännu i dag kan det sättas i fråga, huru vida alla de mekaniska uppfinningarna någonsin verkligen lättat dagens möda för ett enda menskligt väsende. » Det är icke i de länder, der civilisationen nyss vunnit fotfäste, som vi finna den största nöden; i dessa länder finnes ingen rikedom, men heller ingen fattigdom.
Alla hafva det torftigt, men man saknar den svältande, arbetslöse tiggaren; det är i länder, der rikedom blifvit hopad, der produktion och omsättning bedrifvas med alla de hjelpmedel, hvilka stå nutiden till buds, som vi finna pauperismen i dess förskräckligaste gestalt.
Framåtskridandet tyckes derför i sig sjelf bära orsaken till fattigdomen, eller också måste den bero på någon omständighet, som hittills alltid åtföljt framåtskridandet.
» De nyare krafterna, så höjande de än äro till sin natur, verka på den sociala bygnaden icke nedifrån, från grunden, såsom man länge hoppats och trott, utan de träffa den samma, mera i midten.
De kunna förliknas vid en ofantlig kil, som drifves in icke under samhällets botten utan midt igenom samhället.
De, som befinna sig öfver delningspunkten, höjas upp, men de, som äro under den samma, tryckas ned. » (Framåtskridandet och fattig- " domen, inledningen).
Författaren uppsätter som mål för sig att uppvisa den lag, som binder fattigdomen vid framåtskridandet, en lag, hvaraf fattigdomen följer med nödvändighet, så att maaoemotsägligt inser, att frågans kärna der befinner sig, och tydligt förstår, hur det är möjligt, att midt i de rikaste samhällen, der många lefva i den största rikedom, » qvinnor svimma af hunger, och små barn svälta ihjäl ».
De båda första böckerna äro hufvudsakligen af kritiskt innehåll, i det att den första innehåller kritik öfver den allmänt antagna löneteorin, den senare en kritik öfver malthusianismen.
Den moderna löneteorin s grundsats är, att arbetslönen bestämmes af förhållandet mellan den mängd ledigt kapital, som är afsedd för betalande af löner, och den mängd arbetare, bland hvilka denna kommer att fördelas.
Arbetslönen skulle således tagas ur det förut samlade kapitalet Denna teori anfaller G. på det häftigaste.
Han förnekar på det bestämdaste, att något förskott från kapitalets sida göres.
Detta vill han bevisa på följande sätt:
Hvad kapital är, derorn tvista de lärde professorerna, säger han.
Den ene har sin definition på ordet, den andre sin.
Dock har k varje vanlig menniska en temligen riktig uppfattning af meningen dermed.
Det är först * när m^ji söker definiera ordet, som svårigheterna uppstå.
Kapital är all förmögenhet, hvaraf egaren väntar sig en eller annan inkomst, men som han icke direkt ämnar förbruka för egen del.
En köpmans kapital är hans varulager, hans kassa, hans bod, hans magasiner, en in-dustriidkares kapital utgöres af hans fabrik, hans samlade förråder af råämnen och färdiga varor, hans kassa m. m.
» All i utbyte (i omsättning) stadd förmögenhet » är enligt G: s definition kapital; då deremot förmögenheten nått sin bestämmelse, d. v. s. kommit konsumenten till handa, är den icke längre att betrakta som kapital utan som njutningsförmögenhet.
Då ett stycke ylletyg befinner sig i en kramhandlares lager, är det kapital, men då det begagnas af en arbetare är det njutningsförmögenhet - En maskin är kapital, ty genom dess bruk kommer den så småningom att förstöras.
Man kan derför säga, att äfven den är i omsättning stadd förmögenhet.
Då en arbetare under närvarande samhällsförhållanden säljer sin arbetskraft åt en arbetsgifvare, kommer dennes kapital icke att förminskas af den lön, som han betalar ut.
Han erhåller genom arbetarens utförda arbete ett värdetillskott, och den arbetslön han utbetalar, är endast en ersättning derför.
Det hela är en vanlig.
bytestransaktion.
Arbetsgifvaren köper ett värde af ett visst slag mot ett annat värde.
G. framhåller alltid, att egandet af förmögenhet af ett slag möjliggör egandet af otaligaandra slag af förmögenhet, ty all förmögenhet kan utbytas.
Det ligger i arbetsgifvarens intresse att få tiUbyta sig resultatet af arbetarens arbete, lika väl som i arbetarens att få salja sin arbetskraft, och något förskott nr befintligt kapital har, menar G., icke gjorts, ty lika mycket som arbetsgifvarens kapital förminskats genom den utbetalade arbetslönen, lika mycket har hans kapital växt genom det utförda arbetets resultat
söker att bevisa samma sak genom att betrakta förhållandena på utvecklingens lägsta trappsteg, en metod som han alltid använder, dä det galler att iösa ett inveckladt problem af ekonomisk eller social natur.
Han visar dervid, att om flere personer arbeta tillsammans och hafva delat arbetet, sä att den ene utför en del af arbetet den andre en annan, sä komma alla att hafva en viss del i arbetets resultat Om några individer arbeta på förfärdigandet af en båt, hvilken i framtiden ' skall satta ett helt litet samhälle i stånd att fä ett rikligare resultat af dess fiske, hafva desse arbetare all rätt att imder^ hållas af samhällets öfriga medlemmar under den tid, som åtgår för förfärdigandet af t$ten.
Fast icke deras arbete direkt resulterar i lifåörnödenheter, bidraga de indirekt till anskaffande deraf.
Och något förskotterande af arbetslön finner förf.
lika litet försiggå här som på något annat utvecklingsstadium.
G. afslutar denna bok med att påpeka, att då de menskliga produktionskrafterna tillväxa i och med folkmängden, måste » under i öfrigt lika forhålianden » produktionsresultatet växa i samma grad, så att arbetslönen åtminstone icke skulle förminskas i och med folkökningen.
» Under i öfrigt lika förhållanden » är dock ett tillägg, som kräfver en särskild undersökning.
O. egnar desför en hel afdelning åt undersökning af den Malthusska läran, att naturens produktiva krafter hafva en tendens att minskas vid de h$gre anspråk, som genom den växande befolkningen ställas på dem.
Af stor vigt för G. är att tillfredställande kunna uppvisa, att - denna lära är allt igenom oriktig, ty såsom vi senare skola se, anser han, att all fattigdom har sin yttersta grund i sociala missförhållanden.
Först och främst gendrifver han Malthus ’ ryktbara teori om den olika tillväxten af folkmängden och näringsmedlen.
Den förra har enligt Malthus en tendens att tillväxa i geometrisk progression, d. v. s. såsom t. ex. talen 2, 4, 8, 16, 32, o. a v„ den senare i aritmetisk progression, d. v. s. som t ex. talen 1, 3, 5, 7, 9, 11 o. s. v. Folkmängden skulle således alltidsträfva till att växa betydligt snabbare än den motsvarande mängden lifsfömödenheter, hv$raf nöd och elände med nödvändighet skulle resultera.
Denna lek med siffror, detta försök att gifva exakt uttryck åt förhållanden, som det är nästan omöjligt att annat än tillnärmelsevis kunna beräkna, hånar G.
Han, uttrycker derför sitt gränslösaste förakt, ty dessa satser uttrycka rakt ingenting.
De så val yttre som inre förhållanden, som modifiera tillväxten af menniskoslägtets antal, äro så mångfaldiga och så kraftiga, att man icke kan tala ens om någon tendens hos befolkningen att tillväxa i geometrisk progression.
Han frågar, hvarför vissa slägter gå under, hvarför vissa store mäns afkomlingar, som aldrig saknat underhållsmedel, och der således den förökande kraften fritt kunnat verka, endast uppgå till ett relativt fåtal.
Man har, säger han, lika litet skäl att frukta, det menniskoslägtet skall tillväxa lika snabbt i antal under en hel period som i början af ett folks tillvaro, som Adam behöfde frukta, det hans barn skulle blifva oändligt större än han sjelf, på den grund att dess vigt fördubblades under de första veckorna.
Dock q vars tår ännu frågan, huruvida det är bristen på un-derliållsmedel, som åstadkommer fattigdomen, och der ligger Malthusianismens kärnpunkt; detta försök att i siffror uttrycka.
de olika graderna tillväxt af näringsmedel och folkmängd, är det kanske iöke många af Malthus ’ ifrigaste anhängare, som försvara.
Som bevis mot den satsen, att fattigdomen beror på öf-verbefolkning, att den med nödvändighet åtföljer en stigande folkmängd, anför G. det faktum, att den samlade förmögenheten är störst i de länder, der befolkningen är tätast.
Allt tyder derpå.
Hvar är det, som vi finna stora, präktiga palats, dyrbara taflor och konstverk, präktiga ekipager, storartade anläggningar af alla slag?
Det är i de tätast befolkade länderna.
Och, säger G., vi skola alltid erinra oss, att förmögenhet under env form utgör till möjligheten förmögenhet under en annan.
Det arbete, som åtgick till att skapa lyxartiklame, kunde lika väl an-vändts till anskaffande af förnödenheter, afsedda för en lägre satt medelkonsumtion, och vi finna alltid de mest storartade förmögenheterna samlade just der det finnes mycket folk.
Det är svårt att förstå, hvarför de stora rikedomarna hopas på sådana punkter, der vilkoren för all produktion skulle vara de mest ogynsamma.
Gent emot John Stuart Mill påstår G., det under alla förhållanden ett större antal menniskor har lättare att skaffa sig uppehälle och tillfredsställa alla kraf än ett mindre, ty fördelarna af samverkan växer, menar han, i och med folkmängden.För hvarje menniska, som födes, tillkomma icke allenast Here kraf utan ock en viss arbetskraft, hvilken tillika uträttar mera än ett blott tillskott till de förut befintliga krafterna.
Hvilken betydelse menniskors samverkan har, visas på ett särdeles enkelt och öfvertygande sätt i ijerde bokens andra kapitel.
Det kraftigaste stödet för Malthus ’ teori är arbetslönens tendens att falla i och med framåtskridandet Det ligger så nära till hands och låter så öfvertygande att säga, att då det blir nödvändigt att för den ökade folkmängdens skull uppbruka allt sämre jord, blifva lifsmedlen allt dyrare, och till följd häraf arbetslönen i lifsförnödenheter räknad allt mindre.
Men häremot framhåller G. det nyss anförda faktum, att förmögenhetsproduk-tionen proportionsvis är ofantligt mycket betydligare i civiliserade länder än i nyligen koloniserade.
En ny teori måste förklara båda dessa hvarandra så rakt motsatta företeelser: större produktionssumma och större pauperism.
Härtill kommer en annan företeelse, som den äldre nationalekonomiska skolan icke upptagit, och som står i uppenbar strid med den gängse löneteorin, den nemligen att kapitalräntan (sjunker i och med framåtskridandet Vi höra ofta konflikten mellan arbete och kapital omtalas, och vi finna många gånger den satsen predikas, att det är kapitalet, som roffar till sig arbetarens förtjenst.
Men då är det märkvärdigt, att ju skarpare fattigdomen träder fram, att ju högre bågen spännes, ju skarpare motsatsen mellan fattig och rik är, desto lägre blifva kapitalräntorna, desto mindre anpart betingar sig kapitalet för dess medverkan vid produktionen.
I nykoloniserade länder äru både, arbetslön och ränta mycket höga, ja, arbetsgifvaren kan stundom icke få köpa någons arbetskraft för något möjligt pris, och / 2 procent per månad skulle i forna dagar i Kalifornien icke ansetts som någon synnerligt hög ränta, men då folkmängden växer, sjunka både räntor och arbetslöner trots den ökade pro-duktionssnmman.