Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enskilda motioner i denna rigtning uppstå deremot möjligen ofta i följd deraf, alt en eller annan motionär är personligen bekant med en eller annan embets- eller tjensteman inom den ena eller andra korpsen.
Icke heller får man förbise att med de befattningar, hvarom nu är fråga, och hvilkas stora vigt jag villigt erkänner, icke någon representations-skyldighet är förenad; att orri ock Justitierådens tid är ganska mycket upptagen under den del af året, derunder de äro tjenstgörande, de likväl hafva en större del af året till sitt förfogande, än kanske någon annan civil-tjensteman inom landet; — och att det dessutom icke anses oförenligt att med Justitie-råds-befattningen förena andra uppdrag, hvilket bland annat skönjes deraf, att K. M. utnämnt flere Justitie-råd till med aflöning förenade platser, såsom till ordförande eller ledamöter uti åtskilliga direktioner eller kommissioner.
Alltså och vid det förhållande, dels att K.
M. icke väckt frågan, dels ock att man genom ett bifall till förslaget äfventyrar att rubba den proportion, sorn nu förefinnes uti gällande aflöningar och hvilken legat till grund för den år 1858 gjorda lönereglering, hemställer jag att R. o. Ad. icke, med anledning af Hr Otterströms framställning, måtte vidtaga någon förändring uti nu omhandlade lönevilkor, utan, på de utaf Frih. af Ugglas och mig anförde skäl, bifalla Rctänkfls föredragne punkt.
Hr af Burén, Didrik Pontus:
De utaf några föregå ende talare för återremiss anförde skäl äro redan så fullständigt som möjligt utvecklade; hvarföre jag, som icke onödigtvis vill upptaga R. o. Ad:s tid, endast inskränker mig till att instämma uti det af dem framställda yrkande.
Exc. Hr Frih. De Geer, Louis:
Då det hufvudsak liga skäl, som Utsk:t lagt till grund för sitt afstyrkande af motionen, varit K.
M:s underlåtenhet att i ämnet framställa Nådig Propos., vill jag, för den händelse R. o.
Ad. beviljar återremiss, tillåta mig nämna, att, då en allmän löne-reglering nyligen skett, K. M. i allmänhet tvekat att föreslå löne-förändringar i några Den 31 Junnar!.
265 andra fall än som varit föranledda af några nya särskilda omständigheter.
— Man får deraf dock icke draga den slutsats, att K.
M. icke finner någon löneförhöjning önsklig, som K. M. icke begärt.
I allmänhet äro visserligen de betänkligheter grundade, som blifvit af en värd talare nyss yttrade mot partiella löne-förhöjningar; men hvad Justitie-råden beträffar, tror jag, alt man kan betrakta dem såsom en särskild för sig stående kategori, samt att en löne-förhöjning för nämnde embetsman icke oundgängligen behöfver draga andra löne-förhöjningar med sig.
Att landets högsta domarekorps behöfver en tillräckligt god aflöning, samt att den närvarande verkligen är ganska knapp, lärer icke kunna af någon bestridas.
För min del önskar jag alltså lifligt, att icke K.
M:s underlåtenhet att begära en löne förhöjning för Justitie-råden må anses utgöra något skäl för R.
St:r, att icke bevilja den nu föreslagna tillökningen.
Hr Tornerhjelm: Då Gr.
Mörner uti så bjerta färger tecknat det, efter hans förmenande, oriktiga förfaringssättet att begära en löne-förhöjning, hvilken icke af regeringen sjelf blifvit äskad, så får jag till svar derå anföra att det visserligen är mycket både bra och upplysande, när regeringen framlägger fullständiga förslag till löne-regleringar; men att jag likväl anser äfven enskilda personer kunna ganska väl bedöma, förstå och väga, hvad som är af nöden för kost och öfriga lifsförnöden heter.
Till och med jag vågar tilltro mig att kunna förstå denna sak, lika väl som de ledamöter, hvilka sitta vid Konungens rådsbord. 1 allmänhet är verkligen förhållandet, att vår Regering ogerna och sällan föreslår löne-förhöjningar; och Frih.
De Geer bar i afseende å förevarande fall andragit, att det varit af grannlagenhets-skäl, som Regeringen underlåtit att föreslå någon löne-förhöjning.
Jag är ganska viss deruppå, att denna omständighet icke kommer alt förhindra representationen att rätta ett förut begånget misstag.
I annat fall kan man verkligen ega skälig anledning att befara, det ingen landtdomare vill intaga dessa högsta domareplatser.
Alltså och då det är upplyst att Preste-St. bestämt aflöningen för ledamöterne i rikets högsta domstol till 9000 rdr, anhåller jag om återremiss af Relänkrt, med den af R. o.
Ad. uttalade önskan att ifrågav:de lön måtte fixeras till nyssnämnda belopp.
Det har visserli gen vid några föregående tillfällen inträffat, att löne-förhöjningar egt rum på grund af enskilda motionärers framställningar.
Sådana fall hafva likväl icke så omedelbart berört det allmänna, som den nu ifrågav:de löne-förhöjningen.
Jag för min del måste verkligen anse såsom högst besynnerligt, om högsta domstolens ledamöter, i fall de behöfde en 266
Den 31 Januari. löneförhöjning, icke skulle kunna finna någon bland statens myndigheter, hvilken från början kunde förorda deras sak.
Nog synes mig att denna korps icke skulle sakna tillfälle att sålunda göra sin röst hörd Hvad man åtminstone borde kunna anse sig ega rättighet att fordra, är att något allmännare intresse för saken blifvit ådagalagdt.
Nu deremot har endast en enskild person inom ett Riks-Stånd yrkat på denna löneförhöjning.
Vid sådant förhållande yrkar jag bifall till Stats-Utsk:ts Betänk.
Liljencrants, Gustaf Fredrik:
Den ledamot, som började diskussionen i ämnet, och flere talare efter honom, hafva, såsom anledning för sin begäran om återremiss, anfört, att Utsk:t, till stöd för dess hemställan, alt motionen ej må till någon åtgärd föranleda, egentligen icke åberopat något annat skäl, än att regeringen i frågan icke gjort någon framställning.
Jag, för min del, anser att Utsk:t omöjligen kunnat begagna något bättre skäl.
Hvad mig beträffar, får jag åtminstone bekänna, att jag icke tillhör deras antal, som förmå i en hast och i samma ögonblick, som frågan till pröfning företages, inse, huruvida en begärd löne-lörhöjning står uti ett lämpligt förhållande till öfrige statens löner.
Stats-Utsk:t deremot bör och kan icke vara i saknad af en sådan öfverblick; och är, om någon auktoritet, i tillfälle att bedöma dylika förhållanden.
Nämnde [Utsk. kan verkligen pröfva och afgöra, huruvida en ifrågastälid löneförhöjning är lämplig eller icke.
Att åter R.
St:r, på förslag af cn enskild motionär och utan någon af regeringen derom gjord framställning, bevilja löne-förhöjningar, synes mig, ur konstitutionel synpunkt, högst olämpligt.
Sistberörde förhållande allena är för mig tillräckligt giltig anledning att bifalla Utsk:ts lörev:de hemställan.
Om, på sätt redan förut blifvit erin rädt, K.
M. funnit behofvet af denria löne-förhöjning så trängande, att förslag dertill bort framläggas, så hade ett sådant förslag säkerligen icke uteblifvit.
Nu deremot, då en allmän löne-reglering så nyligen egt rum, har man sannerligen icke anledning att derifrån göra^riågot särskildt undantag.
Härtill kommer att man, i följd af en sådan partiel löneförhöjning, kan lörvänta, att alla de embetsmän, som genom detta sätt att tillvägagå se sina intressen förnärmade, antagligen vid nästa riksdag framkomma med anspråk uti enahanda rigtning.
På dessa skäl tror jag att R.
St:r med allt fog kunna och böra öfverlemna aflåtandet utaf framställningar om löne-förhöjningar till den konstitutionela styrelsen.
Jag för min del tillstyrker bifall till den nu föredragne punkten.
Som jag verkligen icke kan dela de farhågor för konstitutionens bestånd, hvilka den siste högt aktade talaren uttalat, eller befara de vådor, som han ansett Den 31 Januari.
267 blifva en följd af en återremiss, framhärdar jag uti mitt yrkande på bifall till min förut gjorda hemställan.
Till de förut af mig i frågan anförde skäl, får jag ytterligare lägga följande.
Derigenom att endast 16 platser äro inom högsta domstolen tillsatte, i stället' för det' i R.-F:ns I7:de § bestämda högsta antal, eller 18 st., besparas i sjelfva verket den nuvarande aflöningen för tvenne Justitie-råds-platser, eiler 16,000 rdr.
Innehafvarne af de nuvarande Juslitie-rådsplatserna bestrida således äfven de öfriga två platsernas göromål.
I öfrigt synes mig verkligen underligt att man kan vilja lägga så mycken vigt på formen, eller att man, derföre att en enskild person väckt motion om en af flere talare, deribland äfven af H. Exc.
Just.-Stats-Ministern, såsom nödig vitsordad löneförhöjning, att man, säger jag, endast och allenast för formens skull, skall vilja skjuta förbi målet och tillbakahålla rättmätiga anspråk.
Som H.
Exc. Frih.
De Geer derjemte redan yttrat sig i afseende å regeringens underlåtenhet att framställa denna sak, anser jag mig i det hänseendet icke vidare behöfva utlåta mig.
Jag fortfar i mitt yrkande på återremiss i samma syftning, som blifvit af Preste-St. uttryckt.
Det förhållande, som Stats-Utsk:t hufvudsakligen lagt till grund för sitt afstyrkande, eller att K.
M. underlåtit att framställa förslag i ämnet, är för mig alldeles tillfyllestgörande.
Man har å andra sidan påstått alt, om man skulle följa den princip i anslagsfrågor att afslå hvad enskild motionär begärt, men K.
M. icke föreslagit, man ock skulle, efter samma grundsats, bevilja hvad K. M. i anslagsväg äskat.
Jag får verkligen, för min del, tillstå att jag i allmänhet vill bifalla hvad K.
M. uti dylika frågor föreslår, öfvertygad, som jag är, derom att ingen kan säkrare än regeringen bedöma, hvad som uti slika fall är af nöden.
Åtskilliga talare, som förordat ifrågav.de löne-förhöjning, hafva yttrat, att K.
M. troligen af det och det skälet icke framkommit med Propus, i iimnct.
Man kan visserligen i det fallet göra sig både den ena och andra föreställningen; men jag kan dock icke frångå den öfvertygelsen, att om K.
M. verkligen ansett denna löne-förhöjning oundgängligen nödig, så hade K. M. begärt densamma.
För detta mitt antagande hemtar jag ett ytterligare stöd af Frih. De Geers yttrande, att denna löne-förhöjning är af den natur, att den icke eger något egentligt samband med andra löner, eller är, så till sägandcs, alldeles fristående från en allmän löne-reglering.
Med särskildt fästadt afseende å sistberörde förhållande anser jag, att, om K. M. så funnit nödigt, K.
M. nu kunnat framkomma med ett förslag till ifrågav:de parliela löneförhöjning.
På dessa skäl yrkar jag bifall till Utsk:ts hemställan.
Ur den omtalade konstitutionela synpunkten kan jag icke se annat, än att, då vår grundlag icke 268 Den 31 Januari. begränsar en enskild motionärs rätt dertill, att endast framkomma med förslag till sådana utgifter, som icke hafva afseende å embetsverken, jag icke, i likhet med åtskilliga föregående talare, behöfver afhända mig min grundlagsenliga rätt att i ämnet jemväl besluta, enär jag, genom att följa samma talares värda föredöme, skulle öfverlemna hela min menskliga omdömesfrihet åt regeringens vishet och Stats-Utsk:ts högst upplysta omdömesförmåga.
Lämpligare tror jag vara, att bibehålla den rätt, grundlagen mig tillerkänner.
Hvad sjelfva saken beträffar, har man sökt ådagalägga att de ifrågavide embetsmännen icke, vid jemförelse med åtskilliga andra högre embetsman, borde erhålla den ifrågaställa löneförhöjningen.
Går man tillbaka i historien, finner man dock, att Justitie-råden tillförene varit satta i paritet med Riks-råd.
Detta i fråga om den omordade likställigheten.
Då Dep:ts-chefen är hugnad med ett, jemte hyres-ersättningen, till 17,000 rdr uppgående belopp, så synes mig verkligen skilnaden vara alltför stor mellan nämnda aflöning och Justitie-Rådens lönevilkor, hvilka endast äro 8,000 rdr, utan någon hyresersättning.
Jag anser det således vara högst angeläget att R. o. Ad. icke, med anledning af det alltför lösliga skäl, på hvilket StatsUtsk:t fotat sitt afstyrkande, eller att frågan blifvit framställd af en enskild motionär, må lägga densamma å sido.
Huru skall det väl vid sådant förhållande blifva möjligt att erhålla personer, som äro lämpliga till Justitie-råd?
Deras embetsmanna-verksamhet utgör nemi. för dem ett tcmligen bestämdt hinder att förskaffa sig andra förvärf, hvilka i annan händelse säkerligen skulle löna sig ganska väl.
Till Justitie-råd fordras personer, utrustade med alla de derför erforderlige egenskaper; men icke är det troligt, att presidenter och häradshöfdingar på landet, hvilka väl dock äro de kategorier, sorn egentligen mest ifrågakomma vid tillsättandet af dylika platser, skola vilja desamma sig åtaga, ulan en, i förhållande tili göromålens mängd och vigt, lämpad ersättning.
Hvad den ifrågaställa återremissen vidkommer, så och enär jag finnér frågan så enkel, att det icke kan vara skäl att besvära Stats-Utsk:t med att taga densamma under förnyadt öfvervägande, samt då ett annat Hiks-Stånd, för sin del, redan beslutat en förhöjning af 9,000 rdr, anhåller jag att jemväl R. o. Ad. måtte vidtaga enahanda åtgärd.
Hr von Troil, Samuel Gustaf: Frih. af Ugglas har redan upplyst, att, vid denna frågas pröfning i Stals-Utsk:t, ganska många röster der höjde sig för billigheten af en löneförhöjning åt Justitie-råden.
Likaledes är redan anfördt, att Utsk:t icke ansåg sig kunna bifalla motionen, dels med afseende derå att någon framställning i ämnet från regeringen icke inkommit, dels ock med hänsigt dertill, att Ulsk:t fruktade att sönderrifva den vid 1858 års riksdag uppställda analogi emellan Den 31 Januari. 269 löneförhållanden.
Att Utsk:t, oaktadt dess beredvillighet att tillmötesgå den i berörda hänseende gjorda framställning, lik väl icke ansåg sig kunna frångå den åsigt, som uttalas såsom skäl för afstyrkandet, derom vittnar synbarligen det förhållande, att ingen reservation finnes denna punkt bifogad.
Min öfvertygelse är ock, att Stats-Utsk:t i detta fall handlat fullkomligt riktigt; ty hvad är Stats-Utsk:t annat, än den R.
St:rs delegation, hvilken i första rummet skall pröfva de principer, efter hvilka R.
St:r sedermera ega att handla.
St:r besluta sedermera, hvad de för hvarje förekommande fall finna vara rätt och billigt; och då hela denna diskussionen visat, att man här insett rättvisan af den för Justitie-Råden ifrågaställde löneförhöjning, så vill jag, för min del, ingalunda motsätta mig en sådan frågans lösning.
Det är endast i fråga om sättet der för, som jag afviker från några föregående talares yrkande.
Man har nemi. här begärt återremiss.
Hvartill denna återremiss skulle gagna, kan jag icke inse.
Efter min åsigt, kan Ståndet likaväl nu genast fatta silt beslut i frågan; och då redan kändt är, att Preste-St. beslutat en förhöjning från 8,000 till 9,000 rdr, anhåller jag om propos. på enahanda beslut jemväl härstädes.
I likhet med Frih.
Ce derström, kan icke heller jag från konstitutionel synpunkt finna någon våda deruti, att man bifaller den nu gjorda framställningen.
Denna fråga förefaller mig verkligen temmeligen enkel.
Hvar och en, som har någon erfarenhet om lefnadskostnaden här i hufvudstaden, bör utan svårighet kunna inse, att 8,000 rdr är en för ringa aflöning för en embetsman uti Justitie-Rådens ställning.
Den tillökning i deras löner, som beslöts vid 1856—1857 årens riksdag med 500 rdr, motsvarar verkligen icke den tillökning i hyror, som sedermera och under tiden inträffat.
Ovedersägligen är sålunda en tillökning i aflöningen för denna einbetsmanna-korps, som är så vigtig, af behofvet påkallad.
Och detta med så mycket mer skäl, som det i annat fall torde vara svårt att kunna påräkna, att utmärkta personer skola vilja mottaga dessa platser.
Mörner har nämnt, att flere Justitie-Råd mottagit andra befattningar med löneinkomster.
Antagligen har detta skett derföre, att de för sin existens ansett nödigt att mottaga dessa befattningar.
Jag anser det icke vara nyttigt, att vi så aflöna vår högsta domare-korps, att den måste dela sin tid jemväl åt andra befattningar.
Utaf den sålunda af Gr.
Mörner meddelade upplysning i ämnet, hemtar jag dock ett ytterligare stöd för denna min nu förfäktade mening om förhöjning i aflöningen.
I betraktande af dessa förhållanden förenar jag mig uti yrkandet om återremiss; med anhållan att, i händelse af en blifvande tillökning i Justitie-Rådens löneförmåner, det förbehåll der - 270 Den 31 Januari. vid måtte fästas, att Justitie-Råden icke få åtaga sig några andra aflönade bestyr eller befattningar.
Jag bar ansett mig icke kunna underlåta ätt med Frih.
Cederström protestera mot den princip, som bär har blifvit uttalad, att det icke skulle vara rigtigt att bifalla en motion om löneförhöjning derför, att regeringen icke framkommit med någon Propos. i ämnet.
Med godkännande af denna princip, måste man nemi. antaga att allt hvad som af regeringen blifvit hegardt är oundgängligen nödigt.
I öfrigt och vid det af några af Stats-Utsk:ts ledamöter angifne förhållande, att ärendet, i händelse af återremiss, hit återkommer i samma skick, tror jag det, för vinnande af målet samt undvikande af en ny diskussion i ämnet, vara bättre, att man genast afgör frågan i öfverensstämmelse med det af Preste-St. förut fattade beslut.
Jag afstår således från mitt yrkande på återremiss.
Anledningen hvarföre jag begärde återremiss var, att jag för några dagar sedan hörde, att man antagligen i Preste-St:t skulle vidtaga denna åtgärd.
Vid den utgång, frågan emellertid nu uti sistnämnde Stånd erhållit, afstår jag från mitt yrkande på återremiss, med vördsam anhållan, att R. o. Ad. måtte uti samma Stånds beslut instämma och bestämma Justitie-Rådens löner till 9,000 rdr.
Den 26 Mari f. m. 301 löper fara att icke kunna användas.
I ett land, så kuperadt som vårt, äro ingenörs-trupper oumbärliga.
I Italien finnas
Hera tusen man ingeniör-trupper och på inga skäl kan man säga att 240 man sappörer här fylla behofvet.
Jag behöfver icke ytterligare för R. o. Ad framhålla behofvet af ingeniör-trupper.
Jag anser nemi. öfvertygelsen om detta behof redan vara stadgad —, och inskränker jag mig till en anhållan, alt R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte bifalla den reservation, som af 16 ledamöter i Utsk:t blifvit afgifven.
Hr af Kleen, Johan:
Utgången af denna anslags-frågas behandling i Stats-Utsk:t, der densamma bifölls på afdelningen, men afslogs i plenum, allt genom aflagda sedelns öppnande, synes antyda, att den nu kommer att gå samma väg som vid förra riksdagen, eller efter att, likasom då, blifva bifallen hos R. o. Ad. samt Preste-St., men, såsom jag befarar, afslås af de 2:ne öfriga Stånden, återigen blifva beroende af förstärkta Stats-Utsk:t.
Skulle frågan der ännu en gång falla, så är åter denna vigtiga angelägenhet undanskjuten till en oviss framtid, under hvilken Svenska arméens ingeniör-väsende står lika illa och ofullstän digt organiseradt som förut, med den farliga påföljd i öfrigt, att en sådan brist vid infallande krig omöjligen låter ersätta sig.
Ty det är visserligen både tänkbart och låter verkställa sig, att, sedan kriget utbrutit och efter någon tids öfning, med nya trupper förstärka och komplettera arméens öfriga vapenslag, men lör att på nytt dana en duglig ingeniörtrupp dertills beböfs en mångdubbelt längre tid, och en pontonmateriel låter icke heller improvisera sig.
Råda delarne måste förut vara förberedda och äro nu mera än någonsin maktpåliggande, sedan krigsrörelserna genom jernvägarne blifvit i så hög grad underlättade och sedan man till följe häraf, inom väl ordnande arméer, uppbjudit alla krafter för att göra dessa rörelser så litet som möjligt beroende af mötande naturhinder.
Het lärer väl icke heller kunna bestridas, att den armée, som sålunda väl begagnat freden för att förbereda sig tili strid, och der således icke något saknas af de särskilta slag af trupper, vapen och utredning, som i krig äro behöfliga, skall, när ögonblicket är inne, öppna fältåget med bästa bopp om framgång.
Mästare vid de flesta tilltal lenaf sina krigsrörelser och sitt stridssätt, skall en sådan armée snart tillrycka sig initiativet öfver äfven en manstarka re fiende, men som i något af dessa afseenden befinnes underlägsen.
Dessa obestridliga sanningar, erkända inom alla länders krigs-styrelser, hafva icke vunnit tillämpning hos oss med afsennde på ingeniörvapnet, som befinnes i ett ofullständigare skick än inom någon annan Europeisk armée, — ett lörhållande, som tyvärr redan ett halft sekel oförändradt qvarstått.
När Svenska arméen, 30,000 man stark, år 1813 under Kronprinsen Carl Johans befäl gick öfver till Tyskland för att deltaga i kriget mot Kejsar Napoleon, egde densamma till sitt förfogande hvarken ingeniörtrupp eller 302 Den 26 M»r« t m. materiel, icke ens en enda ponton, ty ingendera fanns.
Anskaffandet anbefalldes och penningar funnos äfven, men det var nu mera försent att gå i författning derom.
Hela arméens ingeniörväsende bestod af ett inskränktare antal medkommenderade ingeniör-officerare, men som gingo åstad med toma händer.
Sannolikt räknade högste befälhafvaren på att få denna brist ersatt från de främmande armé-korpser af Ryssar och Preussare, som skulle ställas under hans befäl, och der detta vapenslag fanns fullständigt och väl ordnadt.
Så skedde äfven vid de flesta tillfällen.
Dock inträffade fall, då denna brist lät känbart förspörja sig, såsom t. ex. då Svenska trupperna under slaget vid Leipzig skulle passera den i sig sjelf obetydliga Parthafloden, hvilket icke kunde ske utan stora svårigheter och med förlust af en dyrbar tid.
Men af ändå äfventyrligare beskaffenhet blef denna brist, då Svenskarne på egen hand skulle föra kriget mot Dnnskarne i Holstein.
Detaljerna derom äro alltigenom bedröfliga och för oss förödmjukande.
Också föll Gllickstadts fästning icke till följe af belägringsarbetets framgång, hvars olullständighet ändock fordrade vida större ansträngningar och tid än billigt var, utan genom högste befälhafvarens kloka tillställningar i öfrigt.
Ar 1848 skulle åter en del af Svenska arméen ställas på krigsfot, men tyvärr måste den afmarschera lika illa rustad med hänseende till dess ingeniör-väsende, som 35 år förut.
Hvarken ingeniörtrupp, pontontrain eller ens en vanlig ingeniör-fälttrain fanns.
För att förskaffa sig åtminstone det angelägnaste af denna sednare, gjordes kort före afmarschen upphandlingar i Stockholms bodar och beställningar å kringliggande bruk.
Men huru ofullständig en sådan fälttrain skulle blifva, är lätt begripligt.
En fördelning af armé-korpsen förlädes på Fyen, och tillfällen gåfvos, då man trodde, att den skulle komma att gå öfver Belt, för att, såsom allierad med Danska arméen, deltaga i kriget.
Det sades, att den Svenska fördelningen var ämnad att agera på Danska arméens högra flygel, försträckt med Danskt kavalleri, för hvilket vapen den vesterut belägna terrainen i Slesvig väl lämpar sig.
Den skulle utgöra en såkallad flygande korps, som genom snabbheten i sina rörelser alltid skulle vara färdig att möta fienden, vare sig till anfall eller försvar.
Antagom att så skett; men jag befarar att denna korps blifvit allting annat än flygande, tvungen, som den varit, att stadna vid hvarje vattendrag, som i denna trakt ofta förekomma, för att se sig om, huru den skulle kunna passera detsamma, i saknad af hvarje medel dertill än hvad som för tillfället kunde erbjuda sig, men som alltid måst blifva förbundet med förlust af en dyrbar tid, så framt nemi. icke Danska arméen kunnat aflåta någon del af sina ingeniörtrupper jemte bromateriel, som dock troligen icke kunnat ske, utan att i viss mån se sina egna operationer förlamade, hvarigenom lätteligen kunnat inträffa att den Svenska fördelningen i sjelfva verket icke blifvit någon hjelp och att vi uti ett sådant företag möjligen kommit att inlägga föga Den 26 Mari f. m. 303 ära, hvaremot, om den äfven haft sitt genieväsende val ordnadt, Svenska fördelningen, jag är viss derom, med heder och utmärkelse skulle uppträdt på krigstheatern, lifvad, som den var, af den bästa anda och väl öfvad — ehuru icke att gå på vattnet.
— Det stadnade denna gång vid blotta talet och rätt allvarliga bekymmer hos den, sorn i egenskap af Chef för Ingenörsväsendet skolat åtfölja fördelningen och med så godt som inga medel i hand besörja dessa högst maktpåliggande angelägenheter och derföre uppbära ansvaret.
Vid de båda här anförda krigstillfällen var dock endast fråga om att uppträda som allierade med andra armé-korpser.