Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröken har intet att skaffa med sysslorna, och jag har intet att skaffa med frökens gunstbevis.
-- Jag trodde -- genmälde Larsson, förnärmad af hvad han ansåg för ogunst och otack -- jag trodde, att en fattig kronans tjenare skulle vara gunstigt ihågkommen från förra tider ...
Hagar blygdes.
Hennes svar hade varit så kallt afvisande.
-- Jag glömmer ej, käre Larsson -- tillade hon i blidare ton -- att ni engång varit mycket god mot mig.
Det var ni, som gaf mig böcker och lät mig läsa för Petrus Luth. Hvar finnes han nu?
Och lefver Cannabis?
-- Min svåger Luth är nu prästvigd och tänker sig ut i kriget som fältpredikant.
Cannabis, eller Cambis, som folket säger, fortfar att hålla skola för stenarna på Hertonäs.
-- Har ni hört något från Kaskas torp?
-- Intet annat, än att där finnas många hungriga munnar och bark i grytan.
Det sägs, att Jerusalems skomakare varit där i höstas.
Jag skall på återvägen hvila min häst vid torpet och berätta för Dordej ... att tiderna ändrats.
-- Ja, ja, säg, att den fattiga flickan, med hvilken hon delat sin sista brödkaka, mången gång hellre ville valla korna i Kaskas torp, än ...
Hon framsökte en börs ur sin kjolsäck och skakade ut dess innehåll i tullnärens hand.
Det var endast ett litet guldmynt och något småsilfver.
Allt det öfriga hade hon slösat bort, utan att minnas hvart.
-- Jag skall skicka mer, sade hon, förlägen öfver den obetydliga gåfvan. -- Hvarför är tullnären i Stockholm?
Är det för sysslan?
Jag vågar ej tala med fröken därom, men jag skall tala med presidenten.
Hon hade ännu kvar den förunderliga gåfvan att vinna hjärtan, hvilken Lydik Larsson så ofta erfarit.
-- Jungfru Hagar skall ej göra sig omak -- svarade han, till hälften blidkad -- fastän jag, skam att säga, gjort mig omak med denna resan för hennes skull.
Där har ju varit urtima ting i Karis om händelsen i torpet för mer än sexton år sedan, och jag är här för att ytterligare uppsätta mitt vittnesmål för hans nåd presidenten.
Jag har ju sett den döda, och jag tänkte strax, att hon var af bättre folk.
-- Och hvad har där yppats vid tinget?
-- Intet namn, som jag vet, men väl andra förunderliga ting.
Det gällde minuten och fru Beata.
Hagar hann endast räcka sin hand till afsked och försvann så snabbt, som hade verkligen korpvingarna vuxit ut ur klädningslifvet.
-- Nära var det, att sömmen sprack, hviskade fiskmånglerskan.
Hörde ej käre far, huru hon gång efter gång sade: mutta tutta?
Bort måste hon, förstås, för att fröken ropade pull pull.
Det är väl återigen påfvens katkes hon skall läsa till aftonbön ...
Johannes Matthiæ hade afböjt de ärebetygelser, hvarmed drottningen velat bevisa honom sin erkänsla.
Endast ett litet utvaldt sällskap af lärde och andlige var inbjudet till aftonmåltiden i slottet, där man täflade att betyga den nye biskopen sin tillgifvenhet.
-- Eders högvördighets varning i dag skall icke falla på hälleberget, sade Kristina med en vacker blick till sin forne lärare, där de efter måltiden sutto i ett förtroligt samtal. -- Torde hända, att vi, stackars högtuppsatte, mången gång skulle önska oss en ringare lott, än andra föreställa sig.
Jag förstår, det är intet berg så högt och ingen dal så låg, som höjderna och djupen i en människosjäl.
Men skall ock småfolket, som afundas oss, uppfatta eders högvördighets ord efter deras inre betydelse?
Skall man ej tillämpa dem på kronan och adeln?
-- Undskyll min dristighet, svarade biskopen.
Inför denna dagens text stå hög och låg lika.
Hvad är stort?
Hvad är smått?
Efter Guds rikes lag är det de i anden fattige, som höra himmelriket till, och de i Gud saktmodige, som skola besitta jorden.
Man skall intet förglömma, att det var till fattige fiskare, som Mästaren sade: eder är gifvet att veta Guds rikes hemlighet.
Jordisk höghet står fast hårdare mot försakelsen af sig själfvan.
Har ock tornspiran längre väg att falla till marken, än löfvet af videbusken.
Nådigaste fröken, tag intet illa upp ett afskedsord af eder gamle lärare, som nogsamt vet, hvilka höga gåfvor äro eder förlänade med ett konungsligt sinnelag, för hvilket jag hvar dag prisar Gud.
Men de höga gåfvor äro att förlikna vid höga master och segel på skepp, som skjuta starker fart och mycket kränga.
Där skall vara mera barlast i dem, än i lågt byggda galejor, och menar jag, att under det skrymmande gods, som regementet med sig för, skall där vara en stark bottenlast af ödmjukhet och hjärtats försakelse.
De skola nog finnas, som ropa till eder: fri och myndig, fri och myndig!
Men si, fri och myndig är allenast den, som icke trälar under hjärtats vankelmodiga begärelser, utan står frigjord i Guds sanning på eviga fästen.
Kristina åhörde läxan tålmodigt och lugnt.
Nu tryckte hon varmt den gamle lärarens hand och sade:
-- Jag tackar ers högvördighet.
Vid min tron skall sanningen alltid vara välkommen, helst när hon kommer med så öppen panna som eder.
Ni känner mig ... törhända bättre, än jag känner mig själf.
När de stora djupen upplåta sig för min fot, skall jag minnas edra ord och ödmjuka mig för att stiga ...
Hon hycklade icke.
Hon ville verkligen vara ödmjuk, den sjuttonåriga Kristina ... ödmjuk för att stiga.
Askungen.
Hon blef ingen riktig prinsessa.
En ung mans beslut under drufvornas inflytande likna daggmaskarna, som krypa upp i dagsljuset vid regnväder, men krypa vid klar luft tillbaka i jorden.
Gustaf Kurck hade rest till kriget i Tyskland med sin faders tillåtelse, utan försök att medföra Hagar.
Hon vågade åter visa sig i sin forne beskyddares hus.
Det var en eftermiddag; presidenten Kurck var utgången.
Hagar inträdde i den nådiga fruns arbetsrum och fann henne upptagen af det kära arbetet att med egen hand tillklippa vissa små plagg för en väntad ny arftagare.
Styfsonen Gabriel, tretton år och student i Åbo redan vid elfva års ålder, tvättade rosten af ett par gamla romerska mynt i sin lärda myntsamling.
Egna döttrarna Karin och Märta hängde modern i kjolarna och hindrade arbetet.
-- Mademoiselle -- sade den nådiga frun till guvernanten -- tag vård om barnen; de kunna skada sig på saxen!
-- Nej, nej, Hagar skall berätta en saga för oss! bad enträget den fyraåriga Karin.
-- Berätta något för dem, så lämna de mig i ro! instämde modern.
Och Hagar berättade för barnen om skogen vid Kaskas torp, huru den höga, mörka furan såg ned på myrstacken vid sin rot och huru kungsörnen kretsade högt i luften öfver skogsdufvornas bon.
Där var ett stort, mossklädt berg, där trollen hade sin bostad i klyftorna, och när man knackade med en sten på berget, klang det som silfver därinne.
Vid foten af berget satt en fattig, barfota flicka i sin tunna kjol och vaktade korna.
Hon kallades askungen för att där var en stuga vid skogsbrynet, och där brukade askungen sitta i spiseln och värma sig, när hon frös.
När hon gick ut med korna, fick hon ett stycke hårdt bröd; vatten fick hon i källan.
En dag, när hon öste vatten i näfverrifvan, såg hon i källans spegel en liten trollflicka, som sade till henne: »Vill du blifva prinsessa, du?» -- »Visst vill jag det,» sade askungen, för hon frös och var hungrig.
-- »Gå då till berget,» sade källflickan, »och knacka sju gånger hårdt med stenen.
När du knackat sju gånger, skola trollen fråga hvad du vill, och då skall du svara: jag vill gifva eder min frihet.»
Modern smålog åt barnens häpna uppmärksamhet.
Unge Gabriel vände sig om från mynten och lät förnimma, att detta var alltför trolskt.
Aldrig må askungen varit så tokig att gifva sin frihet?
-- Ja, säg, fortfor Hagar, var det ej trolskt?
Hon gick till berget, knackade sju gånger, och när trollen frågade hvad hon ville, svarade hon som källflickan rådt henne svara.
Då sade trollen: här växer en liten årsgammal rönn.
Skär först en springa i rönnen.
Skär dig sedan i vänstra lillfingret, så att där kommer en droppe blod.
Lägg sedan den blodsdroppen in i springan på rönnen, foga springan tillsamman, och knyt ett starkt band däromkring.
Då skall din frihet vara där, så länge den rönnen står, och då skall du blifva en prinsessa.
-- Gjorde askungen det?
-- Ja, det gjorde hon.
Och när hon sade till trollen: nu har jag bundit min frihet i rönnen, hörde hon i luften ett starkt susande såsom ett stormväder.
Då slog den stora kungsörnen ned på henne och tog henne i sina klor och bar henne öfver hafvet till kungens gård, och så blef askungen nästan en prinsessa.
Men riktigt blef hon det icke ändå som andra prinsessor, för att springan i rönnen var icke så hårdt tillbunden, som den skulle vara.
Där hade sipprat ett pikku litet korn ut af friheten, och det var stort nog att icke göra henne alldeles till prinsessa, men ändå icke stort nog att frigöra henne från trollen.
Och nu går askungen, som är till hälften prinsessa, till hälften barfota, och väntar och väntar.
Den årsgamla rönnen har nu vuxit till ett stort träd och bär så vackra, hvita, doftande blommor och så röda bär, men hvad hjälper det askungen?
Hennes frihet är ju bunden, så länge rönnen står.
Hon väntar i dag och väntar i morgon och väntar i år och i månader, att rönnen skall blifva gammal och murken, tilldess att slutligen den barmhärtiga stormen kommer och blåser honom omkull.
Men det dröjer länge, å, det dröjer så länge, länge!
Rönnen är nu i sin första ungdomsblomma, och den stackars askungen, som skulle blifva prinsessa, men icke blef en riktig prinsessa, skall kanske blifva gammal och grå, förrän rönnen blir gammal.
-- Men hon skulle gå dit och knyta upp bandet, menade Karin Kurck.
-- Nej, hon skulle gå dit och hugga omkull rönnen, tillrådde unge Gabriel.
-- Jag vet inte.
Kanske gör hon det ena eller det andra, svarade Hagar.
Fru Sofi De la Gardie hade efter hand blifvit intresserad af sagan.
-- Mademoiselle -- sade hon åter till guvernanten, som begrundade sagans moraliska tillämpning -- gif barnen deras aftonvard; det är tid att de gå till hvila.
Och du, Gabriel, bär den skräpiga myntlådan till din kammare, hon ligger i vägen.
Godnatt, mina små!
Förgäfves bad Karin få höra sagan om igen.
Modern var öm och god, men ordningen sträng i det Kurckska huset.
Barnen kysste sin mor på handen och lydde.
När de gått, betraktade fru Sofi De la Gardie berättarinnan med en moderligt forskande blick och frågade:
-- Är du askungen?
-- Jag tycker ibland så, svarade Hagar.
-- Hvad fattas dig, barn?
Har du icke fått allt?
Slösar ej fröken Kerstin sin godhet på dig?
Har du ej tillgifna vänner och allt hvad du kunnat önska i dina djärfvaste drömmar?
Hvad begär du då mer?
-- Friheten, var det skygga svaret.
-- Barn, barn, det finns ingen sådan frihet, som du begär.
Allt måste böja sig, drottningar icke mindre än andra dödliga, ja, mycket mer.
Friheten måste vi söka inom oss, icke utom oss.
Böja sig frivilligt för Guds och människors lag, vara sig själf och dock kunna försaka sig själf för sin pligt, se där den sanna friheten; det finns ingen annan.
-- Ja, ers nåd ...
Vara sig själf.
-- Vara det bästa af sig själf, vara god och kärleksfull, lydig och tålmodig, ständigt sökande nå en högre fullkomning.
Du tjenar en lärd och högt begåfvad prinsessa, mitt barn; hon står i allt öfver dig, utom i ett, som hon icke lärt, men som du fått lära.
Kerstin har varit tvungen att böja sig under sin fader, sin moder, sin faster, under riksförmyndarne, under lärare och hofmästarinnor, men icke nog länge och nog strängt för att kunna med sitt själfrådiga lynne böja sig under kronan.
Du har böjts ända till jorden af fattigdom och värnlöshet allt från din späda barndom: därför kan du nu, under yttre tvång, vara rättsligen fri, om du förstår att bevara det bästa af dig själf.
Hagar, jag fruktar, att du är askungen, som ville blifva prinsessa.
I dig finnes någonting både medfödt och inlärdt af fröken Kerstin.
-- Stjärnorna säga så.
-- Ja, det klingar ju mycket vackert.
Men jag skall säga dig hvad det i grunden är: det är högmod.
-- Du har hufvud nog att förstå mig.
Har du också hjärta att tro mig?
Jag säger icke, att du alltid bort förblifva i en fattig och tjenande ställning, men det var icke lyckligt för dig att komma till hofvet.
En prinsessa, som icke är en riktig prinsessa, är någonting mindre än hennes kammarpiga.
Hvad man är, skall man vara helt.
En half människa är ett oting.
Stackars barn, förstår du dig själf?
Du är hvarken falk eller dufva, du är en gökunge, lagd i en annans bo, och vill flyga med örnvingar.
Kerstin duger till intet annat än drottning: tag bort drottningen, och hon kan icke sticka en strumpa.
Om nu du, som ej är en drottning, vill likna henne, är du ju ingenting.
-- Vendela Skytte var icke heller en drottning.
-- Så gift dig som hon, och blif en förståndig husmor!
Askungen gör väl, om hon följer Karins råd och upplöser bandet, icke Gabriels råd att hugga kull rönnen.
Vill du flytta till oss, eller vill du blifva judinna?
-- Ers nåd har varit mig huld ... ers nåd har varit mer än en mor för mig ... men här är jag alltid half.
-- Ja, ja, jag vet, men den tid tör komma, mitt barn, när det halfva blir helt, återtog fru Sofi De la Gardie med en rörelse, som intygade, att hon efter hand försonat sig med sin gemåls planer för sonen Gustaf. Med undantag af börden kunde det förnäma Kurckska huset ej önska ett rikare parti eller en presentablare svärdotter.
Presidenten återvände och anförtrodde sin gemål något i enrum.
Han var uppskakad af en nyhet, som han nyss förnummit i rådet.
En politisk hemlighet af den högsta vikt hade blifvit förrådd, man visste ej huru eller af hvem.
Ett rådets beslut, förhandladt för slutna dörrar och utan något annat vittne än rådsherrarne och drottningen, hade samma dag blifvit meddeladt åt ett främmande sändebud, som mindre än någon bort känna dess innehåll.
Vissheten därom, att man ej ens vid riksstyrelsens förtrognaste rådplägningar befann sig säker för lejde kunskapare, hade slagit alla med häpnad.
Man ville nu uppbjuda hvarje medel att komma förrädaren på spåren och få honom fatt.
Lyckades icke detta, var ej allenast rikets säkerhet komprometterad: den ene af rådet skulle misstänka den andre, och sålunda vore den enighet förspilld, på hvilken rikets välfärd hängde.
Mera kunde nu icke yppas, och äfven detta skulle med största omsorg förtigas.
En läsare i vår tid torde ana sammanhanget.
Peder Vibes kurir, som medförde till kung Kristian IV rapporten om Nils Tungels förmenta upptäckter, hade under någon förevändning blifvit uppehållen vid gränsen och så väl förplägad, att man lyckats åtkomma hans bref, som skickligt öppnades och åter förseglades, sedan man hunnit taga en afskrift.
Vibes rapport var försiktig, intet namn nämndes.
Visserligen, hade Vibe tillagt, vore hans spejare icke att lita på; han gjorde sig viktig och ville förtjena en god sportel.
Men där lästes likväl spejarens utsago, att rådet den 12 Maj beslutit krig mot Danmark.
Skulle kung Kristian och hans ministrar tro Vibe eller tro spejaren?
Presidenten mottog i utbyte ett förtroende om Hagar.
Flickan hade alltid varit storsint: nu hade hennes oförväntade lycka gjort henne så högmodig, att hon icke mera fördrog att tjena ens drottningen.
Trolofvad med Gösta, kunde Hagar upptagas som eget barn.
Hon vore nu i allt öfrigt så adelig vederlike som någon, men börden, börden!
-- Oroa dig icke, genmälde presidenten, jag har funnit en utväg.
Kerstin bråkar med en rannsakning i Finland om Hagars börd.
Jag har sörjt för att saken bedrifvits lamt.
Man hade kunnat komma till oangenäma upptäckter.
Man har uppdagat nya spår af ett brott, men intet om flickans fader.
Detta är hufvudsak.
Jag har vidtalat riksrådet Erik Ryning, lagman i Sörmland, en ärans man och gift, som du vet, med en Maria Kurtzell, men barnlös.
Han är villig att adoptera Hagar mot en liten väntjenst, som jag är i tillfälle att bevisa honom i processen om hans liffländska gods.
Man uppfinner ett motiv, en släktskap på vänster hand, och allt är förklarligt.
Familjen är gammal adel, namnet ansedt och icke ovärdigt en förbindelse med vårt hus.
Kort sagdt, det går af sig själf, men behöfver tid, och dittills bör Hagar ej lämna sin hoftjenst.
Hemma hos oss skulle hon möta Barbro och Ingeborg: det går icke.
Jag börjar tro, att Hagar lyckas behålla vind i seglen intill drottningens myndighet, och då kan hon själf välja namn.
Men Ryning är säkrare: hon må blifva en Ryning.
-- Och juden?
Presidenten höjde på axlarna.
-- Jag gör hvad jag kan för att tillvinna vår blifvande svärdotter hans bevågenhet.
Han får det lagligt uppsatta, fullständiga vittnesmål, som han begärt ...
Hagar!
Föremålet för presidentens omsorger inträdde, okunnigt om de planer, som smiddes för hennes framtid.
-- Gösta sänder dig en fast hjärtetrogen hälsning, sade presidenten, kyssande henne med faderlig ömhet på pannan.
-- Han reste i förgår.
När han återvänder från kriget, värdig den han har kär, har han törhända något mera att säga dig.
Hagars kinder öfvergötos af en glödande rodnad.
Det var första gången hon erfor, att föräldrarna gillade sonens lidelsefulla böjelse.
Det var mer: det var nära nog en förlofning.
Hafvets irrande spån måste ju anse en sådan förbindelse för höjden af lycka och ära.
Hagar böjde sig och kysste tigande sin beskyddares hand.
Fru Sofi De la Gardie älskade denna trotsiga flicka med allt hennes öfvermod, all hennes onyttiga lärdom, alla hennes fel, dem hon nyss så strängt tillrättavisat.
Där fanns något hos detta barn från landsvägen, hvilket höjde henne öfver en vanbörding och anslog en fostermoder, som förlät stoltheten, emedan hon själf var så stolt.
Ord behöfdes ej nu: mor och dotter förstodo hvarandra.
Allt var så klart som en dunkel framtidsfråga kan vara, och så afgjordt som det är möjligt, när den ena hufvudpersonen tiger och den andra väntas tillbaka om några år från ett blodigt krig.
-- Vet du väl -- fortfor presidenten i den förtroliga ton, som var beräknad att upphöja ett nådebarn till en dotter i huset -- vet du väl, att Lydik Larsson från Helsingfors är i Stockholm för att egenhändigt uppsätta och bestyrka vittnesmålen om din födelse?
-- Han har sagt mig, att han söker en syssla i Åbo.
Jag beder ers nåd hafva honom i gunstig åtanke.
-- För din skull, för den omvårdnad han visat dig, vill jag göra hvad i min makt står.
Det dependerar af kammarkollegium och lärer nog sitta hårdt, efter den gode mannen förut blifvit bötfälld i tjensten.
Han har ock medfört protokollerna från tinget i Karis.
Där äro tre nya item tillkomna vid rättens rannsakning.
Dorothea Johansdotter erinrar sig, att hon på den dödas linne sett ett märke med främmande stafvar, som liknat det hebreiska Jahveh eller Jehovah på titelbladet i hennes bibel, hvilket bestyrker judens utsago.
En gammal knekt har bekänt på sin sotesäng, att när han den natten skjutsat en tung släde från Grabbacka i Karis till Bengsnora gård i Svartå, ha där vid afresan suttit två kvinnor med kusken i andra släden, men vid framkomsten allenast en kvinna, och när knekten däröfver visat förundran, har han fått fyra polska guldmynt med konung Sigismunds bild för att tiga.
Yttermera har en af herr Åke Totts ryttare bekänt, att hans herre den natten ridit omkull en ensam kvinna på landsvägen, ej långt från Nyby gård, men som de ridit i skarpt traf för köldens skull, har ryttaren ej hunnit se sig tillbaka, om hon där blifvit liggande eller stått upp.
Detta samt öfriga vittnens intyg sändes i bestyrkt afskrift till Ruben Zevi.
-- Har ers nåd förnummit tidningar om min bror?
-- Inga tidningar goda tidningar.
Din morfader är en förfaren räknemästare: han skall dela jämnt, behålla pojken och förunna flickan åt hennes gudfar.
Var aktsam, barn, i din tjenst hos drottningen!
Den dag skall komma, när hon dig afstår åt dem som närmare äro.
Hvem är landsförrädaren?
Var askungen en prinsessa, så förblef drottningen en drottning.
Svenska rådets bekymmer öfver sin förrådda statshemlighet blef med hvarje dag mera oroande.
Nödiga instruktioner att förbereda ett möjligt fredsbrott hade afgått till sändebuden vid utländska hof; man underhandlade i tysthet med Nederländerna och Hamburg; man säkerställde sig på förhand i Warschau och Berlin, man smickrade Vibe, man bemödade sig att öfvertyga kung Kristian, icke just om sina vänskapliga tänkesätt, men om Sveriges oförmåga att börja ett nytt krig.
I all stillhet rustades vid de blottade gränserna mot Skåne och Norge.
Man rådplägade huru Torstenson, på hvars ingripande allt berodde, skulle långt ned i Tyskland få del af planen, och se, då erfor man af Vibes rapport, att allt var förrådt eller nära att blifva det.
Ännu tviflade
Vibe, men han var skarpsynt och hade blifvit varskodd; han skulle veta förskaffa sig säkrare underrättelser.
Man visste nu, att han hade medel därtill.
Hvem var förrädaren?
Rådsherrarne betraktade hvarandra med ett misstroende, hvilket de fåfängt sökte dölja.
En måste ju hafva skvallrat -- icke afsiktligt, det ville man i det längsta ej tro, men af pratsjuka, af lättsinne.
Oxenstjerna hade motståndare: skulle någon af dem ...?
Desse motståndare åter gissade på rikskanslerns anhöriga eller betjening.
Man måste få den skyldige fatt.
Alla spårhundar sattes i rörelse.
Rikskanslern tillkallade en morgon sin spejare.
-- Ola, sade han, du har blifvit lurad den 12 Maj.
Förtälj mig än en gång hvad du sett eller icke sett.
Gif mig ett spår, och jag skall fylla spåret med guld.
Skåningen upprepade rapporten med sin knipsluga min.
Han kunde ej vara öfverallt, men han var säker på den han fått befallning att uppnosa.
Tungel hade gått ut på eftermiddagen till sin svåger vid Österlånggatan.
Vid niotiden på kvällen hade från detta hus utgått en västgöte, som försvunnit i mörkret vid Bouchtska gården.
Ola misstänkte
Vibes bostad, som var i nästa kvarter, och bevakade huset till klockan elfva, då därifrån utgått Vibes kammartjenare, beledsagad af en dalkulla, som styrt sin väg till slottet och försvunnit där i skuggan af en portgång.
Därefter hade
Ola bevakat
Vibes bostad hela natten och sett ljus brinna till klockan tre, utan att upptäcka någon annan än kammartjenaren, som ensam återvände.
-- Hvem var västgöten?
Ola hade ej kunnat vara samtidigt på flera ställen.
Om västgöten var Tungel, hade han tillbragt natten hos Vibe.
Men Ola hade vid daggryningen gjort sig ett ärende till Tungels hushållerska och fått veta, att hennes husbonde sof hemma den rättfärdiges sömn.
-- Och hvem var då dalkullan?
Ola lät förstå, att dalkullor i gemen äro kända för ärbarhet, men där kunde finnas ett undantag.
Sporteln utföll denna gång icke så rundlig, som spejaren hade hoppats.
Man måste leta ett nytt spår.
Rikskanslern åkte till slottet och uppsökte sin syster fru Beata Oxenstjerna.
Någonting hade runnit honom i hågen, ett vågadt infall, men det återstod knappt något annat.
Han anförtrodde öfverhofmästarinnan så mycket han ansåg henne kunna bära af statshemligheten.
-- Jag har misstänkt Skytte, som är en räf, och Gyllenhjelm, som är en pratmakare, men de gode herrarne befinnas mera uppskrämde af denna saken, än jag.
Tror kära syster, att ärendet kunnat komma ut genom en hög person, som var tillstädes i rådet?
-- Bevare oss! utropade fru Beata förskräckt. -- Aldrig kan jag det tro, att fröken, som är så klok och så tystlåten ...
-- Det vet jag fuller väl, men om hon råkat försäga sig i ungdomens obetänksamhet?
Hon lär intet fördölja för Ebba Sparre.
-- Hvarken åt Ebba eller mig har hon någonsin yppat hvad staten rör.
-- Nej, kära syster är ej vorden delaktig af en statshemlighet, men två unga sladdertaskor väga ej orden så noga.
Kan ej fröken hafva sagt åt Ebba omtrent så: när vi nu få krig på närmare håll, ha vi att förvänta min frände Carl Gösta, och huru skall jag mottaga honom?
-- Hvad ers kärlighet säger! utropade åter fru Beata, nära att spricka af otålighet huru hon månde uppdaga ett så fruktansvärdt attentat mot rikets välfärd. -- Omöjligt är det inte.
Jag har alltid sagt, att så klok hon är, fröken Kerstin, är hon i älskogstankar inte en isbit mer än andra vid hennes år.
Är ock Ebba understundom nog lösmunt, till och med emot mig; jag vill nu ej säga om fröken, huru hon gör mig lifvet snarlikt en kardas tinnar att däröfver klifva.
Skulle nu Ebba ... nej, ers kärlighet, nej, det måste ha kommit ut genom en annan tandrad, och här finnes en annan ...
-- Har fröken någon annan förtrogen än Ebba?
-- Förtrogen?
Nå ja, så förtrogen, som man kan vara med sin knäracka, när man ger henne socker.
Här är ju ett nytt smeköga, som ers kärlighet vet.
-- Läserskan?
-- Ja, den finska häxungen.