Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den andra räsonnerade ungefär så som bonden, hvilken trodde om sin häst att tålde den inte det vedträdet, så tålde den inte häller det och slutet blef att ingenting blef kvar på lasset, d. v. s. med andra ord: från omöjligheten af att åstadkomma en absolut illusion på scenen deducerade man sig till absurditeten af att som meiningarna söka göra så mycket som möjligt
Hvad som vid en jämförelse med våra egna teaterförhållanden synes vara det afundsvärdaste och bästa hos meiningarna är icke deras verkliga eller föregifna principer, icke deras kapitaltillgångar, som ge dem tillfälle att komma med rekvisita af dyrbar beskaffenhet eller hundratals statister, der andra teatrar få nöja sig med järnbleck och papp, simpla värdelösa tyger eller tjugu, trettio statister.
Utan det är, attde synas ha eo ledare med hållning och allvar, allmän och literär bildning och hög konstnärlig smak och färgsinne och som icke är för förnäm att, der de egna insigterna ej räcka till, söka hjälp från konstnärer och författare samt, » till syvende og eist », eger energi och ihärdigt intresse att sätta i verket hvad som han vill ha fram.
Ville man uppleta kanske förnämsta orsaken hvarför vårt teaterväsende står icke högre än det gör, skulle ett studium af det underliga slägte, som benämnes svensk teaterdirektör, kunna lemna hvarjehanda pikant sorgliga upplys-ningar.
— Det studiet skola vi samfäldt en gång göra.
— När jag talar om meiningarnas ledare, afser jag deras hemmavarande och ej det lilla vindögda geheimerådet med sin osmakliga affekta-tion och koketteri innan och under inropningarna.
Meiningarnas iscensättningar verkade som salt i surt öga på alla härvarande s. k. regissörer, hvilket var ju ganska nyttigt och hälsosamt, äfven om ett och annat af dessa senares nitiska detaljanmärkningar var befogad t.
Äfven meiningaraa kunde i den vägen nämligen icke helt och hållet fritagas från humbug.
Äfvenså har ju en och annan gång gjorts kanske lika goda iscensättningar hos oss sjelfva.
Att nu då hela meiningska gästspelet är ett minne blott, ingå något som hälst detalj erad t på vare sig iscensättning eller spel är icke blott öfverflödigt och förutsätter, om det ekulle ske sjelfständigt och med obestridlig auktoritet, djupare arkeologiska, kulturhistoriska insigter än de för recensenter vanliga, utan strider äfven mot denna tidskrifts aktuella syfte och namn.
Så mycket är dock teatervännen skyldig sig sjelf att vittna, det gästspelet var lärorikt och intressant i de flesta hänseenden^ vare sig man tänker på de rent dekorativa anordningarna, de dramatiska massverkningarna, de ypperliga tidskarakteristiska och individuella maskerna — detta särskildt något att taga efter — eller en och annan enskild förträfflig dramatisk prestation.
Det har anmärkts och icke utan fog, att sjelfva skåde-spelarformågorna icke vore af något ovanligare slag.
Ktrl Weisser var dock en aktör som antagligen, n. b. om hörande till den erkända klicken, skulle ansetts som ypperlig vid hvilken som hälst skandinavisk teater.
Om man skulle vilja eller kunna vara uppriktig, så kanske man vore tvungen dessutom medge att flera af de manliga meiningarne alltid kunna värdige stå vid sidan af flertalet af våra inhemska erkända nu verkande notabiliteter, ty ha vi med undantag af hrr Fredriksoa, Hillberg och Holmqvist, någon af obestridligen första rang ?Åfven af det meiniugska spelsättets oarter eller ej efter-folj an slämpliga kännetecken märktes icke sällan, att skådespe-larne nolente3 volente3 underkastade sig ett ihärdigt planmässigt arbete.
Och hur än t. ex. Barthels och andra ofta alldeles omotiveradt gastade, så hade de dock uppenbarligen sina organ vida mer i sitt våld och skolade och härdade, än hos oss är vanligt Och likaså huru väl tränade, smidiga och ståtliga gestalter hade icke männen!
Tänk sedan på huru aktörerna i detta land, de korta och tjocka och osmidiga aktörsmedelmåttornas forlofvade land, esomoftast se ut och fora sig.
Till den skalkaktighet, den friska slyngelaktighet och det ovanligt naturligt verkande goda renässanshumör, som man fick se i Köpmannen och Trettondagsafton etc., ha vi vidare svårt att uppleta motstycke.
Den kvinliga afdelningen stod åter afgjordt långt under den manliga, fastän Amalia Lindners behagliga apparition och Prasch-Gravenbergs skalkaktighet ej fä lemnas ur räkningen.
» Pyramus och Thisbc » hade den mycket förtjenstfulla tendensen att drifva gäck med det hypokritiska sedlighetsmakeri, som under senare år gjort sig vigtigt med hvaijehanda medel och på hvaijehanda orter inom Skandinavien.
Men tyvärr stodo inte i denna pjes forfattarparets utförsgåfvor i harmoni med den goda viljan.
Det blef hvarken hackadt eller malet.
För-fattarparet tycktes aldrig gjort riktigt klart för sig hvad det ville göra barnet till.
Som fars var det for tamt och för litet uppsluppet, som lustspel saknade det konsekvens och motivering.
I alla händelser var stycket för långt och för litet roligt och sammanhängande.
På ett par ställen irrade som vilsekomna får några tillstymmelser till allvarliga motiv.
Språket var mera danskt-skånskt än ordentligt riksspråk.
Från de spelandes sida gjordes, kan man väl säga, gerna allt som var att göra.
Fru Littmarck var drastisk och rolig, något som hon i sin genre svårligen kan undgå vara.
Den enda rollen, som dessutom kan sägas vara en roll, innehades af fru Lundberg, som nog inte gjorde den illa, men hennes uppsluppenhet och glädtighet är nästan alltid liksom klädd i snörlif och organen är alltid hvasst affilad, utan fyllighet och värme.
Hr Borgström, en god komiker inom den simpelt burleska genren, gjorde i pjesen sitt återinträde på hufvudstads-scen, likaså hr Rvdgren, men de hade ingenting att göra.
HrRydgren tyckes hemfallen till den för en något rutinerad skådespelare oförlåtliga synden mot konstens heliga anda: att i bog grad imitera.
I gång och satt är hr Fredrikson förebilden, i tal likaså, fastän hr Personne såsom Fredriksonsimitatör synes vara öfverförelsemedlet.
Denna svaghet borde ju förstås hr R. lägga bort, fastän det behöfver sant nog inte hindra, att bara han håller på några år, så går det väl med honom liksom med det lefvande konglomerat af imitationer, som benämnes premieraktören herr Nils Personne, eller att han nöter sig in hos publiken och af välvilliga recensenter får intyg att han ar en teaterns pelare, hunnit mästerskapet (1) etc.
Hr R. tyckes i alla händelser ha en vida bättre organ och ett vidsträcktare område än den andra och synes ha goda anlag för karaktäreskåde-spelarefacket.
Teaterns andra nyhet var en dramatisering af hr Fristrup.
hvilken antagligen som fotograf mycket hedervärde, men som literatör i sitt hemland föga uppskattade person synes kunna i hög grad fröjda sig öfver hr Hjertstedts bevågenhet, då han till på köpet går öfver ån efter vatten och hos en dansk be ställer en dramatisering af en svensk roman.
Den nu ifrågavarande dramatiseringen hade med Dickens ’ gudomligt roliga Pickwick-klubben föga annat gemensamt än personernas namn och några situationer.
Från Pickwickklubbens rika fond af humor och komik borde väl alltid något mera kunnat utan större kraftansträngning eller genialitet hämtas.
Om de spelande i allmänhet icke gjorde mer än ett hvar * ken god t eller dåligt rutinarbete, så var det kanske meet rollernas fel.
Hr Holmqvist och fru Littmark ha ju båda mycket svårt för att undgå att vara roliga, men inte kunde de och ej häller den danska gästen hr DorphPetersen bära upp pjesen.
Särskildt i sin apparition var denne sistnämde ganska karakteristisk och spelet var ju ledigt och saftigt, men det var for mycket clowneri, som snart blef tröttande och enformigt.
I sista akten, som jag icke var i tillfälle åse, säges han dock gjort något ganska utmärkt.
Hr Engelbrecht, hvars återknytande vid teatern ur mer än en synpunkt torde för teatern vara fördel, fick hastigt rycka in i titelrollen, men i följd af den hastiga instuderingen suspenderas allt omdöme.
* När en så illuster författare som hr Benrik Christiemsson, hvilken från sitt eget skådespelarskap och elevskolelärarebefatt-ning samt regissörskap både vid operan och Dramatiska teatern naturligtvis för med sig rik erfarenhet, uppöfvad rutin och sträng noggrannhet, egnar sina krafter åt den artistiska ledningen af en privatteater, bör det naturligtvis bilda epok och återverka höjande äfven på öfriga privatteatrar, både hvad repertoar, regie och spel beträffar.
Ännu har han ju inte haft så lång tid att verka, men han har redan oförtyrlbart visat, att Svenska akademien, institutionen for snille och smak, inte såg orätt, då den minst sina två gånger skänkte honom sitt beröm, om ock inte sin slant.
Jag menar naturligtvis i främsta rummet det genialiska och i synnerhet smakfulla fyndet att idealisera operettgyckel genom att deri inlägga en af målarkonstens erinringar om en i fosterlandets häfder tragisk tilldragelse samt att i Tre gracer låta fru Fornell dansa och visa sig de-kolleterad.
Skall det af H. C. öfversatta stycket Tre gracer vara en exponent på den intellektuella och spirituella nivå, som Södra teatern kommer att intaga, så nog kunna vi vara belåtna då.
Och i konstnärligt hänseende kunna vi också, att döma af » Tre gracer » och » Ett köpmanshus », vara stormförtjusta.
Det fins visserligen hrr Bergström, Hirsch och Grunder och fruarne Caspér och Fornell, men dem kunna vi ju utantill, det är roligt att se något annat, specielt något nytt och framtidslofvande och den nya direktionen har förutom öfriga förmågor, hvilkas namn stå på affischen, såsom hrr Wagner och Rundqvist, samlat i hop från operans kör och balett och annorstädes en liten nätt trupp, särskildt hvad kvinnoafdelningen beträffar.
En särskild ack visi tion synes fröken Alfrida Pettersson vara.
Hon är t. o. m. än mer till sin fördel än Vasateaterns hr Lundahl — » med en växt som påminner om en tunna » — som svärmisk tenorälskare i Kapten Fracassa.
Teatern har äfven haft sitt svenska original, Hedbergs dramatisering af fru Carléns roman, Ett köpmanshus i skärgården.
Sjelfva dramatiseringen slog ej riktigt an på min individuella uppfattning.
Det var för mycket sensationelt och sentimentalt och för litet skärgårdsfriskt och humör i densamma.
Spelet, om hvilket jag i de förbindligaste ordalag här ofvan antydt min mening, gjorde naturligtvis mycket till.
Unga hr Wagner och fru Carlbäck bjödo nog till rätt snält och hr Hirsch gjorde en rätt lustig, kanske något karrikerad typ, menför öfrigt var det inte vidare karakteristiskt spel.
Fröken Lundevall var kylande kall och tråkig och hr Pettersson, eo gammal vän från Nya teatern, der hr Josephson med den besynnerliga omdömeslöshet, som understundom far p&amp; honom, envisades att jämt skicka fram honom som älskare och sångare, tycktes ha kvar sitt halft fj an tiga, sliskigt fadda sätt att tala och sin tråkighet.
Men den ur principiel synpunkt vigtiga meriten bar dea Hedbergska dramatiseringen, att den är gjord med författarinnans samtycke och det vill synas som om Södra teaterns idé på dramatisering äfven ur temporär synpunkt hade en afgjord företrädesrätt.
Bland bättre förläggare och öfversättare börjar arbeta sig fram grundsatsen att, äfven der ej lagen så fordrar, inhämta de respektive författarnes samtycke och att respektera ett sålunda förvärfvadt tillstånd.
Det kunde icke skada oa äfven bland herrar teaterdirektörer den belefvenhetskutymen finge göra sig gällande.
Af Södra teaterns sista program öfversteg förpjesen Drey-fus?
» Greken », nu omdöpt till » Trätofrön », uppenbarligen de spelandes krafter.
Efterpjesen, » Barndopet », en modernisering af en gammal pjes, lofvade ganska mycket första akten, men fastän här och der icke så litet lustig mattades den sedan belt uppenbart.
Till framkallandet af det understundom ganska starka jublet från publiken gåfvo jämte pjesen och rättvisligen mer än den herrar Bergström och Wagner (den äldre) mesta anledningen.
Båda voro onekligen icke litet lyckade.
Efter 0 ä 7 års frånvaro från scenen gjorde fru Christi-ern8son i dessa pjeser sitt återinträde.
Det är en uppenbar omöjlighet att efter en enda gång förutsäga huru ett dyliki djeift experiment kommer att slå ut.
Hennes spel denna gång var visat inte dåligt eller ointelligent, men inte häller något märkvärdigt utmärkt.
För en finare och yngre genre synas alk icke utseende, sätt eller organ lämpa sig, utan föreföllo roller snarlika med den i efterpjesen vara lämpligare för begåf ningen; den komiska förmågan synes dock skäligen saftlös och stereotyp.
Organen var klangfull, men grof och bård och icke upptränad till smidighet och omväxling.
Djurgårdsteatern lär i regeln lemna goda recetter, d. v. a. för de uthyrande, ej för de hyrande.
Så antagligen äfven i sommar.
Södra teaterns sällskap föregicks der i sommar afAug.
Lindbergs, Med en sangviniskhet, som förefaller egendomlig hos en eljest så klok och omtänksam direktör, hade br L. grundat hela denna sejour på en enda trumf, Aug.
Strindbergs Hemsöborna, och när denna slog fel, förnämligast genom den vårdslösade dramatiska utarbetningen, stod han der bara med gamla pjeser.
Det Strindbergska snillet förnekar sig sällan helt och hållet och med alla sina fel stod denna pjes i värde högt öfver så godt som alla folkpjeser vi sett på många år.
Deri funnos verkliga kulturbilder.
Lika svårt det är att med » Verdens gangs * ögon upptäcka en rad talanger i Lind bergska sällskapet, lika orätt vore det att neka den omsorgsfulla instudering, som synes vara karakteristisk för sällskapets ledning och hvarpå naturligtvis till icke ringa del de goda resultaten bero.
Det bästa som i spel presterades under ifrågavarande sejour var hr Axelsons gamle Rundqvist i Hemsöborna, som i karakteristisk individualisering stod i jämbredd med det förnämsta vi sett förut under året göras af hufvudstadens skådespelare.
— Hr Eliasson är uppenbarligen en skådespelare med framtid, bör dock i Svärfar undvika att taga efter hr Bergström i talet; hans Carlson i Hemsöborna, var ett godt arbete, om ock illmarigheten ej kom fullt fram.
Ett godt arbete var äfven fru Lindbergs Cyprienne i » Låtom oss skiljas », d. v. s. i synnerhet i betraktande af att hon antagligen ej hunnit långt i scenisk utveckling, då hon för några år sedan gick från teatern.
Spelet var naturligt och intelligent; det brast dock i vederbörlig elegans, spiritualitet och lätthet samt — sensualitet.
Vid Vasateaterns nya trupp få nog tilltageenheten och den friska viljan och farten på åtskilliga håll ersätta den svår-upptäckta konstnärligheten, men man tyckes duktigt bjuda till och af hvarjehanda anledningar vill det synas, som om chan-cerna för detta privata teaterföretag ingalunda vore dåliga.
Utan fara för öfveransträngning af sig sjelf eller för att tro för godt om publiken borde invigningspjesens förf.
verksammare häfdat sitt gamla anseende som kvick och rolig.
Samtidigt med tryckningen häraf uppför Svenska teatern Edvard Brändes9 ypperliga pjes » Kärlek ».
En utförligare redogörelse, än nu medhinnes, är en skyldighet både mot ett styckeaf den rang som Kärlek har och det i allmänhet goda, delvis mycket goda utförandet I detta hänseende må nu endast nämnas fru Engelbrecht — trots det att den scenomöjligm figuren nedtyngde spelet —, fröken Lundqvist, fruarne Lundberg och Selander samt hrr Olsson, Selander, Rydgren (god, rolig och måttfull framställning) och Lundberg.
Hr Engelbrecht skulle troligen göra en bra advokat, om han mera pointermde och nyanserade rollen och vore lättare och mindre torr och droge något in på sina långa konstpauser.
Att envisas i att for-vandla hr Ranft till komiker är icke rätt gjordt mot denne ärligt sträfsamme, men torre skådespelare, hvars Mengel var, för att vara af hr R., ett mycket godt arbete, samt vittnar mindre fördelaktigt om den bes tam m andes omdömesförmåga.
I deUa fall är ett sådant val så mycket besynnerligare, som forf.
tri särskilda gånger fordrat hr Holmqvist i rollen och vid uppgörelsen erhöll löfte att så ske skulle.
Men gudbevars, en författares önskningar och intressen äro naturligtvis en underordnad sak i jämförelse med hrr teaterdirektörers upplysta idéer.
Hvarje teater med något sinne för modern literatur borde dock ha ambition att ge denne författares stycken med sina bästa tillgängliga krafter, och så mycket mer borde Svenska teatern vara intresserad deraf, som dessa stycken äro för moderna och värdefulla, ha för mycket af omutlig lifsteckning och for litet gyckel för att falla Dramatiska teaterns bestämmande personer fullt på läppen, (jämför spelet i » En brytning »).
För åstadkommande af en äfven för en tidningsreoensent måhända önsklig fasthet och konsekvens i omdöme torde for somliga ett noggrannare eftertänkande af hvad de sjelfva ekrefVo i maj 1888 om » Kärlek?
och spelet deri varit välgörande.
Den 26 september.
Gasparonm.Vara eller ieke vara — hvem?
Ett par repliker till hr Claes Lundin, &gt;upptecknare och skildrare » af » Nya Stockholm ».
Afven vi ha nu blifvit upptecknade och skildrade af hr Lundin i det i våras omsider utkomna åttonde häftet af hans intressanta stadsbiografi, hvars förtjenster i våra ögon äro lika många som originela.
Till det senare slaget hör onekligen en del af de porträtt, hvarmed hr Lundin prydt sitt arbete, porträtt af personer, hvilkas anleten man icke i någon annan publikation torde komma att få se återgifna.
I detta hänseende har hr Lundin nästan besegrat » boulevardpressen », hvars afkonterfejade personer sägas få med ett eller annat hundratals kronor qvittera äran att se sig på det sättet i spegeln.
Vi förmoda att intet dylikt förehaf-ves i » Nya Stockholm ».
Vårt porträtt finner man icke bland mängden af eljest okända personer.
Men det hindrar icke hr Lundin att gifva oss en liten ganska stygg biografisk släng, så mycket rysligare för oss som vi se lir Lundin » i literära kretsar » och » hos telefonfröknarne » ah, ah, ah ... de gubbarne, de gub-barne!
uppvakta nästan en och hvar med en liten honungs daggbegjuten nyponros.
Det tyckes egentligen ej vara vår sak, icke ens vår person, utan vår egenskap af medarbetare i denna tidskrift, som satt detta lilla anlopp i fart.
Det faller sig så olyckligt för oss att det just i drnna tidskrift hörts ett litet missljud (arr.
af sign. Gasparone) i den stora hyllnings- och tack-offer-kör, som eljest uppstämts
Ur Dag ms Krönika.
57af hela vår press och hvari vi för vår del nyss hade nöjet gnola med i ett par takter.
Derför far nu denna tidskrift ett ganska snäft bemötande » i literära kretsar » och derför att nu sign. Gasparone så svårt förtörnat förf.
sa få nu vi sota derför, hvilket ir ganska slugt uttänkt, emedan nu allt tal om sårad egenkärlek, privathämnd och dylikt måste uppgå i gasform.
Men nog är det hårdt för oss, som härom året gjorde oss så till för hr Claes Lundin: stälde honom främst i kören af vår stads recensenter, begåfvade honom med » har-tassmjuk tenor » och man vet hur sällsynta tenorröster nu äro och — hur bra de betala sig o. s. v.
Hvilken lön ger oss nu den otacksamme?
Vi sägas » föra publiken bakom ljuset ».
» Otacksamme, du mig sårat
Min ' ögon du hafver tå rat,
Detta hjerta genombårat » o. s. v. som det heter i eD gammal operalibrett.
Efter att ha hemtat oss från vår alteration, fråga vi nu vår förskräcklige:
» Ar det i och med vår verksamhet, våra konstkritiska artiklar, som vi convoyerat allmänheten bakom det do * » ljuset »?
Nu ropar jag i likhet med hr Wirsén i hans polemik mot förf.
till de fördömdas bostad, eller hvad artikeln hette: » Ni eger ingen rätt att komma med osanna påståenden o. s. v. Ni är skyldig ta dem tillbaka o. s. v. Jag fordrar o. s. v. »
Ty för den saken kan hr Lundin icke leta upp några bevis, hur stor letare och kompilator och » upptecbnare » och » skildrare » han än är.
Men på hvad annat sätt ha vi då i Herrans namn föranled t den öfverklagade ljuspromenaden?
Genom att ge oss ut för en visa person (vi mena nn ej den onde), för någon af det kungliga husets medlemmir eller anförvandter, alla trogna embetåmän, krigsmakten till lands och vatten eller rikets öfriga innebyggare och inne-byggarinnor? » Ni eger ingen rätt o. s. v. Ni är skyldig o. s. v. Jag fordrar o. b. v. »
Ty för den saken kan hr Lundin ej heller uppleta eller uppteckna och skildra minsta hemul.
När vi alltså ej hvarken med sak eller person bakljus fört allmänheten, så — ha vi alls icke gjort det, hvadan hr Lundins påstående faller inom samma kategori som det Fickska egareskapet af Ritzaus byrå, snöpligen tillbaka-taget på omslagsbladet (hvilket blir effektfullt när boken bindes in i » eleganta stilfulla permar », som nog ej lära uteblifva vid ändalykten, som än lär vara uppskjuten till obestämd tid, alla prospekter till trots).
Att allmänheten tröttnat på att gissa: vara eller icke vara, om oss, som hr Lundin gladeligen försäkrar, gläder oss — ännu mer.
Måtte denna uppgift blott vara tillförlitlig, och icke kommen från samma » fullt trovärdiga håll » som lurade hr Lundin » i telegrafen »!
Det är i Sverge tyvärr så vanligt att aldrig låta detta vara detta, aldrig låta saken gälla hvad den kan, aldrig fasta sig vid det som en förf.
med sitt skriftställeri önskar allmänheten skall fasta sig vid — utan ständigt undra: oil est la femme, oil est 1 ’ homme?
Särdeles vid konstkritik blir törsten efter personalier fruktansvärd.
» Han skrifver så och så, han säger så och så, derför att han har en kusin, hon fick ej fribiljett, de vilja lancera en viss X. » o. s. v., o. s. v. skyhöga slott af de galnaste och fantasirikaste hugskott, hypoteser och — försåtligheter.
Intresse för konsten är orsaken till vårt medarbetareskap i denna tidskrifts konstafdelning.
Vi önska hjertligt att samma intresse uppväckes hos allmänheten genom våra artiklar.
Som denna vår önskans uppfyllande skulle försvåras om vi uppträdde på annat sätt, än vi gjort och göra, så behålla vi vårt vizir; det är på saken vi vilja rikta allmänhetens ögon, personen eller personerna äro oväsentliga drifkrafter, som uppriktigt glädja sig om man nu verkligt » tröttnat på att gissa » ut oss, i hopp att detta brinnande och lågande intresse flyttas på konsten och på konsten allena.
Rättar sig nu allmänheten verkligen efter den Lun-dinska fingervisningen » att tröttna gissa », så få vi för vår personliga del derför hembära hr Lundin vår tacksamhet.Den otacksamme kau dermed nästan sägas ha afplaoat sin syndaskuld, fast den var svår.
Vi taga härmed farväl af honom, önskande oss och honom tillräckligt långt li£ att fa se slutet på det intressanta » Nya Stockholm » med dess eleganta stilfulla permar och möjligen några sidors gratis-supplement af pikanta och spännande rättelser.Det röda vilda vinet.
Af Holger Drachmann.
tt sus af sakta, höstlig vind, ett blad, som snuddar vid min kind och faller för mig neder; der ligger det i gruset sen och ler mot mig i purpursken och gör mig — ja, jag vet knappt hvad — så ungdomsvarm.
Jag beder:
Du tid, då hon var min, ja min, med denna växt, så hög, så fin, med denna mun, som bjöd mig glad de öppna läppars rosenblad —
o röda vilda vin!
Du tid, för dig jag böjer mig, för minnena, som hopa sig tillsamman just som bladen; och raskt jag plockar mig en krans, då stormen spelar upp till dans och hvirflar lifvets löf i rad på öppna höst-estraden:
Än är hon när, än är hon min, än väntar hon mig hög och fin och bjuder mig så frisk och glad de öppna läppars rosenblad —
* Den högt värderade danske skalden har till » Dagens Krönikas * förfogande lem na t en serie hittills otryckta dikter, hvilka komma att ingå i ett snart utkommande band.
Ur detta urval tillåter oss utrymmet blott att i Öfversättning meddela ofvanstående lilla kärnfriska erotiska qväde.Af dig jag pressat har en dryck —
men ej för flyktig timmes nyck
med bitter smak för munnen;
det » vilda » vin gaf drufvo-höst
och drufvan glöder i mitt bröst
och gör mig — ja, jag vet knapt hvad
så varm, all sorg försvunnen.
O glöd för dig, som än är min, för denna växt, så hög, så fin, för munnen, som mig räcker glad de friska läppars rosenblad — du röda vilda vin !Farbror Trulslunds Stoekholmstrip.
Humoristisk berättelse af John Johnson (» Kapten Punsch »).
En fars i bokform, det är jast hvad man kan säga om ofvannämda lilla arbete.
Och det är inte n&amp;got dåligt vitsord i en tid, så rik på tragiska monologer.
Af ett företal får man veta, att farbror Trulslunds vän, Fylax Punsch, bedt om lof att få berätta gubbens historia, för att andra menniskor skalle iå litet roligt åt dem också, hvilket bör betraktas som en mycket lofvärd afsigt, som Fylax skall ha tack för.