Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måste jag ej i allt detta se ett anslag till min dotters bortröfvande, hvilket denna gång ej kom till verkställighet?
Först lång tid derefter gissade vi den rätta meningen med denna fart.
Ni vet, Rustan, att Muhammedanernes begrepp om kärlek icke behaga oss Christne.
Hade än edra afsigter varit hederliga, så skulle jag aldrig hafva samtyckt till, att se min dotter skild från mig och sitt fädernesland, innesluten i ett harem, omgifven af menniskor, hvilka hon ej kände och hvilkas språk hon ej förstod.
Men då tviflade jag ej om edra nedriga afsigter; och häftigheten af er låga gaf mig tillräckligt tillkänna, att ni skulle anse mitt bifall temligen likgiltigt för er lycka.
Nu gjorde jag för min dotter en så ryslig, kanhända icke mycket öfverdrifven beskrifning på det olyckliga lifvet i en seralj, att hon qväfde alla andra känslor, och bad mig, darrande, ej ett ögonblick uppskjuta vår afresa.
Strax derefter infann sig Jussuf.
Jag skyndade att i de varmaste uttryck förklara honom min erkänsla, min förbindelse.
– Godt, svarade han, jag är belönad, om jag kan förekomma det brott, hvartill jag var färdig att låna mig som verktyg.
Men ni måste fly denna natt; ty längre kan jag ej uppskjuta utförandet af det tilltänkta våldet.
– Gerna gaf jag dertill mit samtycke; den beställsamme främlingen förskaffade oss båtar, bärare och hästar, och kort efter midnatten lemnade vi den vackra ön.
Vi andades åter, då vi voro utom Kaschmirs dal.
I en by på slätten, hvarest vi hvilade några timmar, upphann oss Jussuf, hvilken redan sagt oss att han äfven måste öfvergifva landet, för att ej blifva olycklig genom den del han hade i vår flykt.
Jag tillböd honom ännu engång en temligen ansenlig summa såsom skadestånd för hans uppoffringar; men hans vägran och hans försäkran, att ej förr lemna oss, än han bragt oss i säkerhet, öfvertygade mig om upprigtigheten af hans ånger.
Föröfrigt var jag rätt glad, att äga honom till ledsagare, då han tycktes väl känna landet och språket.
Mellertid blef jag varse, att vägen beständigt gick för mycket åt vester i stället för att vi mera borde hålla åt söder.
– Ståthållarn i Lahor är en ifrig vän till den i Kaschmir och försigtigheten bjuder oss, att hålla oss så aflägse som möjligt från detta land; var hans svar.
Jag var långt ifrån att ännu misstänka någonting, mellertid blef vår ledsagare allt mer och mer fri och förtrolig, samt sökte alla lägenheter för att vara i min dotters sälskap.
En dag sade han med en besynnerlig blandning af spotskhet och vänlighet: min öfverdrifna vänskap för er och er vackra dotter har förmått mig att öka edra farhågor.
Det var nemligen den unga Rustans fulla allvar att tillbjuda lilla Fanny sin hand; jag sjelf var hans utskickade ... – och nu började han utförligt och med mycket skryt berätta på hvilket skamlöst sätt han bedragit er.
Likväl, fortfor han, var jag öfvertygad att den enfaldige ynglingens far aldrig skulle gifva sitt samtycke till ett ordentligt giftermål, och för att så mycket lättare undanrödja alla betänkligheter och befordra er lycka, tillät jag mig den lilla osanningen, att han ville bortröfva er dotter.
Huru måste icke den arma token hafva väsnats och larmat, då han nästa dag kom att fria, och fann fågeln utflugen.
Men det lustigaste är ändock, att han sjelf gaf mig penningar, för att hjelpa sin älskarinna på flykten.
Jag försäkrar er, att sjelfva summans belopp ej gjorde mig så mycket nöje som sjelfva uppfinningen.
Jag befann mig i denne bedragares våld; således sökte jag att dölja min afsky öfver så nedriga tänkesätt; likväl kunde jag icke hindra mig att betyga min förvåning öfver, att han så behandlade en man, som endast visat honom välgerningar.
ropade han med gnistrande ögon; hans far har gifvit mig femtio slag under fotsulorna, och jag skulle icke söka hämd?
Dessutom är det icke christligt att gifva en sådan ung, oförståndig gäck en liten varning, på det att skälmar i en framtid ej mera allvarsamt måtte bedraga honom?
– Försent ångrade jag, att jag hade anförtrott mig åt en sådan menniska, och jag beslöt, att så fort jag hunne till någon känd och säker ort i Indien genast skilja mig från detta sällskap.
Sedan flera dagar hade Jussuf visat sig orolig och tankfull; egentligen hade jag intet skäl att vara missnöjd med denna förändring, emedan han bemötte oss och isynnerhet min dotter med en hittills ovanlig grannlagenhet; utan att han likväl förut – jag måste medgifva det – visat oss någon egentlig ohöflighet i sitt uppförande.
Under tideu hade jag blifvit varse, att vi flera gånger förändrat vår kosa och än hållit oss söderut åt Hindostan än vesterut åt Indus-floden.
Med tilltagande bäfvan väntade jag utgången af detta äfventyr, då min dotter en morgon, under det han händelsevis öppnade ett juvelskrin, igenkände den ring, hvilken ni engång påtrugat henne och hvilken hon lemnat åt Jussuf, att till er återsända. – Gud!
ni har icke framlemnat denna ring? utbrast hon.
– Hvilken skulle väl vara så enfaldig att gifva ifrån sig en så stor kostbarhet, då han lika väl kan behålla den? svarade han med ett ohyggligt skratt.
Er förra älskare har bortskänkt den, ni vill ej hafva honom; men ni ser, att jag ej försmått den.
– Fanny utbrast i tårar.
– Hvad, missunnar ni den, som så högt älskat er, tanken att ni af honom behållit detta minne?
Tvertom, denna öfvertygelse gör honom tusen gånger lyckligare, än om han återfått ringen.
– Gud! hvad skall icke Rustan nu tänka om mig?
– Han skall tänka, att ni är en liten toka, som rymmer bort från en älskare, svarade han med ett smädelöje.
I detsamma kom jag in i rummet, och då jag erfor anledningen till tvisten, kunde jag ej hindra mig ifrån att göra den nedrige förebråelser.
– All förställning oss emellan är nu mera onyttig, genmälte han, och det är tid att jag för er tillstår rena sanningen.
Vet då, att det var ej blott hämd, ej blott vänskap för er som förmådde mig att rädda er undan Rustans förföljelser.
Redan då jag förmådde honom att välja mig till sin förtrogne, hade jag beslutit att narra bort hans älskarinna, efter jag icke kunde komma åt fadern.
Men då jag såg er dotter, råkade jag på ett lyckligt infall, som tillika kunde förskaffa mig en verklig vinning.
Den unge konungen i Afghanistan är en stor älskare af lefvande skönheter och betalar väl.
Det var således naturligt, att det borde falla mig in, att sälja er dotter – och vi befinna oss nu på raka vägen åt Kandahar.
Fanny föll med ett högt rop tillbaka i stolen.
– Är det möjligt, grymmaste af menniskor, utbrast jag, att ni till denna höjd kan drifva er trolöshet och ert förräderi!
– Jag, grym? är det då en så stor olycka att blifva drottning?
Trolös!
Visserligen har jag icke handlat så helt och hållit uppriktigt mot er, men ni är också icke utan fel; ty ni har varit mera enfaldig och godtrogen, än det är tillåtet en köpman och en man af edra år att vara.
– Upphör, utbrast jag, att förena begabberi med nedrighet.
Tag halfva min förmögenhet och frigif min dotter!
– Halfva er förmögenhet: huru vet jag, huru mycket ni äger?
Ni för förmodligen icke mycket pengar med er, och om ni också nu gåfve mig de säkraste förbindelser, så skulle ni utan tvifvel, då ni komme till ert hem och edra vänner, lätt finna utvägar att göra dem ogiltiga och inveckla mig i ledsamheter.
Nej, herr Willmot, det skulle vara ganska oförsigtigt, att försaka en lycka man redan har i händer, för att fara 2 eller 300 mil efter en jemngod eller en mindre.
– Gifves då ingen räddning: skall då min Fanny säljas till en seralj?
– Sådan, min herre, var verkligen min föresats.
Men då detta förslag ej behagar, så vill jag föreslå ett annat.
Miss Fanny gjorde redan vid första åsynen ett djupt intryck på mig; mitt tycke för henne har dagligen tilltagit och för få timmar sedan har jag beslutit att tillbjuda henne min hand.
– Aldrig, aldrig! utropade på engång jag och Fanny, som uppreste sig och hastigt lemnade rummet.
– Ni bör aldrig förhasta er, min gode herr Willmot, svarade Jussuf kallt.
I alla fall skadar det icke, att ni hör mig till slut, och jag vill utan all försköning för er förtälja mina förnämsta lefnadshändelser; ni ser att jag hade kunnat förtiga mitt första beslut om Fanny’s öde, men jag är uppriktig af naturen.
Mitt fädernesland är Sicilien, och jag har den lyckan att härstamma från en gammal ansedd adelig slägt, men den olyckan att vara den yngre sonen.
Mitt rätta namn är Negromonte.
Redan från min barndom hade jag känt en oöfvervinnerlig lust att söka äfventyr och se främmande länder.
Utförandet af denna önskan påskyndades genom en viss oenighet med polisen, hvilken det är onödigt att vidare omförmäla.
Nog, jag flydde öfver till Malta och derifrån till Smirna.
Sedan denna tid har jag nästan i alla rigtningar genomvandrat Turkiet, Persien, Indien, besökt China och Tibet, på somliga orter lefvat som en furste, på andra som en tiggare; har antagit nästan alla möjliga religioner, umgåtts med menniskor af alla classer och lärt känna otaliga folkslags språk, seder och dårskaper.
Min afsigt var lika ofta, att söka äfventyr och komma i nya sällsamma förhållanden som att vinna penningar, hvilka jag åter vanligtvis lika lättsinnigt förslösade.
Men dessa händelser skulle utgöra en egen bok: och jag skall engång vid lediga stunder då vi komma i ro, dermed förnöja er.
Ännu kände jag icke Kaschmir, och mera för att se landet än der göra lycka, beslöt jag att en tid der uppehålla mig.
Ni känner hvad sedermera händt.
Fanny och hade den dårskapen att förälska mig i henne.
Ifrån denna stund har jag börjat tröttna vid ett lefnadssätt, som icke är utan faror och besvärligheter, och mitt fädernesland, hvarpå jag förut sällan tänkt, har åter fallit mig i hågen.
Länge har jag stridt mellan egennytta och kärlek.
Icke blott Fanny’s lösen, utan äfven hoppet om en betydligare lycka drager mig till Kandahar; ty man har berättat mig så många underliga saker om den der regerande konungen, att man måste vara ett dumhufvud, för att ej hos honom kunna förtjena något.
Mellertid har kärleken segrat: jag har redan i tjuge år flackat kring verlden, och, som sagt, börjar äntligen att ledsna.
Jag tillbjuder Fanny min hand; ni öfvergifver er handel och vi bosätta oss på min fäderne-ö.
Jag ser verkligen icke hvad ni kan hafva emot denna förbindelse.
Omöjligt kan ni annat än finna er hedrad genom en förbindelse med en gammal adelsman: jag har förslösat mycket; men jag har dock under de senare åren, sedan jag börjat blifva klokare, samlat en vacker tärepenning, och då ni sjelf ej är utan förmögenhet, så kunna vi fullkomligt lefva efter vårt stånd.
Besinna allt detta, min hederlige Willmot, och framför allt, att ni är i mitt våld och att jag egentligen blott af höflighet begär ert samtycke.
Oförskämde bedragare! ropade jag med hetta, huru vågar ni begära en ärlig mans frivilliga bifall till en förening med hans dotter?
– Hvartill tjenar denna ifver, denna grofhet, gubbe, då jag i det hela handlat ädelmodigt mot er?
Inser ni ej, att jag, när jag behagar, kan låta slå ihjäl er och er betjent, och sedan göra hvad jag finner för godt med Fanny?
Hvem skulle väl bekymra sig derom i ett land, der hvar och en gör hvad honom täckes, så vida han är den starkaste, utan att på minsta sätt låta störa sig i sina handlingar.
Min förbittring var så stor, att jag, långt ifrån att hejda mig, öfverhopade bedragaren med smädelser och förbannelser, men ju mera uppretad jag blef, ju mera kall visade sig han.
– Ni är en man utan all uppfostran, min herre, svarade han med en spefull ton: jag trodde att ni skulle hafva nog förstånd, att utan larm och buller foga er efter omständigheterna, då det ej står i er förmåga, att förändra dem; jag trodde att ni åtminstone skulle iakttaga det yttre skenet af höflighet så länge ni helt och hållit beror af mig.
Men ni är lika så oklok som ni är grof, och som ert bifall ingenting betyder, så går jag nu och ger Fanny del af min åstundan.
Efter en stund såg jag honom komma tillbaka med lågande ansigte samt åter hastigt lemna huset.
Ehuru i ett obekant land, bland ett folk som vi icke kände, beslöt jag att hellre försöka allt, än se mig utsatt för en sådan menniskas förföljelser.
Men de trenne män, hvilka Jussuf medförde, suto lurande utanför huset och släppte oss aldrig ur sigte, så länge deras husbonde var frånvarande.
Äntligen återkom han, något lugnare.
– Er Fanny är lika trottsig och egensinnig som hennes far, sade han; hon har så retat mig, att jag helt och hållet slagit detta infall ur hågen.
Det vore också en dårskap, att så hastigt vända tillbaka i det tysta, just då man som bäst börjar skörda frukterna af sin verldskännedom.
Jag för henne till Kandahar, efter hon hellre vill blifva slafvinna i en seralj, än en siciliansk adelsmans fru.
Och hvad er beträffar, förtjente ni väl ej af mig den ringaste godhet; men jag vill belöna edra otidigheter med välgerningar.
Edra saker öppnas och genomses: hvad ni äger af värde i nipper eller penningar tillfaller mig, men jag tilllåter er att behålla så mycket, som man nättopp behöfver, för att med någorlunda hushållning resa till Ceilon.
Ej nog härmed, två eller tre dagsresor härifrån kommer ni på stora vägen nedåt Guzurat, och jag tillåter er att under denna väg betjena er af en bland dessa drängar, isynnerhet som han i alla fall har samma väg.
Detta är min oföränderliga vilja: tvinga mig ej att skrida till ytterligheter!
Jag var allt för stolt, då jag engång såg det jag måste förlora Fanny, att nedlåta mig till några böner eller föreställningar: ännu mindre skulle det gagnat mig att försöka göra motstånd.
Ni föreställer er med hvilka känslor en far och en dotter, som aldrig hoppas återse hvarandra, togo afsked af hvarann.
Äfven Jussuf skillde sig ifrån mig med en ironisk belefvenhet och mycken höflighet, liksom om ingenting obehagligt oss emellan förefallit.
På detta sätt slutade min olyckliga bekantskap med denna menniska, som idkade sitt svekfulla yrke med en viss philosophi.
Ni finner lätt att Fanny, ehuru hon i sin berättelse förändrat hufvudhändelserna, dock bibehållit åtskilliga drag som måla denna bof.
Föröfrigt är min historia nu slutad; ty min resa tillbaka innehåller ingenting märkvärdigt.
Det är öfverflödigt att tillägga, att jag från denna stund ej hört det minsta hvarken om min dotter eller de händelser, hvaraf ni nyss lemnat mig del.
Min axel var nu så godt som alldeles läkt, men i samma mån som min helsa tilltog, ju mera aftog den gamles.
Med hvarje dag tycktes han föröfrigt fatta en större tillgifvenhet för mig, och tillstod hundra gånger, att aldrig skulle Fanny hafva funnit en make, som mera älskade henne än jag.
O att jag äfven anat det, sade han, då jag första gången såg dig, min son, – ty han gaf mig nu detta ljufva namn – huru många olyckor hade jag icke då bespart oss alla!
Om henne talade vi beständigt; jag kunde aldrig tröttna att höra honom berätta om hennes barndom, och måste i min ordning förtälja de minsta omständigheter om vår sammanvaro såsom älskare och såsom makar.
Sedan blandade vi våra tårar, och slutligen ropade Willmot vanligen: hon återkommer, hon måste återkomma!
Hon är icke mördad, och huru skulle hon glömma sin gamle far?
Nejden kring Colombo är förtjusande skön.
Vid stranden af den breda Mutwall upphöjer sig en kulle, från hvilken man öfverser en omätlig rymd af det brusande hafvet och den stilla framflytande floden; den stora, präktiga staden, med de hvita bländande husen, längre bort en tafla af olika landskaper, som trappvis uppstiga öfver hvarandra emot öns medelpunkt, i fjerran omfattade af höga, majestätiska berg, hvilkas fot betäckes af cocos och kanelskogar.
Lätt skulle den, som aldrig sett Kaschmir, medgifva hvad invånarne påstå, att här hade det gamla äkta paradiset funnits.
Denna kulle, på hvilken Willmot hade ett landthus, var mitt älsklings-uppehåll: här satt jag hela dagar, med blicken utåt rymden, och då jag på långt afstånd blef varse spetsen af en skeppsmast, ilade jag med klappande hjerta till hamnen, stod der flera timmar väntande, ända till dess skeppet fällt ankar och de seglande sprungo glada upp på stranden.
Den gamle hade sjelf flyttat ut till detta landtställe, för att vid sin dotters ankomst, hvarom han oupphörligt drömde, en halftimma förr kunna sluta henne i sina armar.
En dag såg jag honom bedröfvad sammanpacka sina saker.
– Hvarthän? frågade jag.
– Jag flyttar åter till staden.
Fanny kan ej mer komma detta år, om ej öfver Adams-bryggan, det smala sundet vid norra ändan af ön.
– Hvarför icke, min far?
På hela detta år? det är ju förskräckligt: vi äro ju ännu i början af April?
– Man kan endast under fyra månader om året nalkas denna hamn.
Du ser, huru stormarna redan rasa, huru de ankommande skeppen småningom glesnat, och huru alla åter skyndat att lemna denna osäkra redd: nu anländer intet fartyg mer, förrän åtta månader härefter.
En älskare öfvergifver dock sent hoppet.
Ännu dröjde jag en vecka, men den gamle hade rätt: intet skepp kom.
Äntligen ser jag fjerran ett segel, midt ibland de yrande stormarna.
Det tyckes flyga öfver den hala rymden: ty redan skönjer jag den färgade präktiga vimpeln stolt utbreda sig för vinden, och snart varsnar jag sjelfva det mörka timret af det flytande huset.
Jag darrar, då jag ser berg af vatten vältra sig emot dess stäf; – ty det är icke möjligt annat än att Fanny är på detta fartyg.
Redan nedsjunker det i de våta dalarna; men snart, framjagadt af de gnisslande vindarna, höjer det sig åter på spetsen af de veka klipporna.
Nu måste fartyget förbi en smal utskjutande udde: stormen kastar det häftigt emot den, jag hör ett allmänt ångest-skri uppstiga, dock nu är man redan i något skydd för vinden, man upphäfver ett nytt rop, men det var glädjens, och segel och ankar falla.
Ännu var man dock långt ifrån landet; men de häftiga bränningarne tycktes förbjuda att före afton-lugningen komma närmare.
Dock dittills kunde jag ej vänta.
Denna pung tillhör den, som genast för mig till skeppet! ropar jag vid hamnen.
Man samlar sig omkring mig; man tyckes väga den upplyftade pungen med ögonen; men man kastar en blick utåt det svarta, fräsande hafvet, skakar på hufvudet och går.
– Vi, vi skola ro er! ropa tvenne raska Maravaer och föra mig i sin båt.
Böljorna kasta sig såsom lösryckta marmorhällar mot vår köl: men de starka ynglingarna framdrifva farkosten.
Jesus, Maria! ro pade de förskräckte Hinduerne vid den första bränningen: den andra fyllde båten till hälften med vatten, men den tredje var redan svagare.
Sjögången var ännu förfärlig, men vi voro nu vid skeppet.
Man vinkade oss, man skrek att ej komma nära, på det vår båt ej skulle krossas mot fartyget; men då vi oförväget styrde rakt emot, kastade man ned en lina, på hvilken jag ifrigt uppklängde.
Fanny, Fanny! utbrast jag, så fort jag var om bord.
Man skockade sig gapande omkring mig, men jag trängde mig våldsamt genom hopen.
– Tom! haf ögonen på honom, han är galen! – hörde jag hviskas bakom mig!
Jag rusade trappan utföre, i andra däcket, oupphörligt ropande:
– Jag öppnar kajutdörren, och se! – nu ligger hon i mina armar, den tvenne gånger förlorade och lika ofta återfunna.
NOVELLER
Minna Canth
Autoriserad öfversättning af H.
Lbg.
Med författarinnans själfbiografi och porträtt, tecknadt af Eero Järnefelt.
Först publicerad av Wentzel Hagelstams Förlag 1894.
MINNA CANTH.
Själfbiografiska meddelanden.
Nedanstående själfbiografi har Minna Canth på anmodan meddelat den norske skriftställaren Harald Hansen för att offentliggöras i »Samtiden, populaert Tidskrift for Litteratur og Samfundsspørgsmaal», där den ingår i majhäftet 1891.
Den har förut ej blifvit publicerad på svenska.
Kuopio den 10 april 1891.
Eder ärade skrifvelse af den 26 mars har sent omsider kommit mig tillhanda.
Tacksam för det intresse Ni visar mig, skyndar jag att gifva
Er de upplysningar Ni önskar.
Född 1844 i staden Tammerfors, hvarest min fader, Gustaf Wilhelm Johnsson, då för tiden var anstäld såsom uppsyningsman vid vårt lands största bomullsspinneri, var jag från mina tidigaste år min fars ögonsten och minnes ännu hurusom han gärna litet skrytsamt plägade framhålla mina talanger för de rättframma arbetare, som hörde till vår umgängeskrets.
Och jag ansågs af dem för ett underbarn, ty jag läste »som en präst» vid fem års ålder, sjöng psalmer med ljudelig stämma och ackompanjerade mig därvid på harmonium.
Oaktadt min far då var i små vilkor, vinnlade han sig likväl om att gifva mig den bästa skoluppfostran en flicka kunde ernå i vårt land.
Då det icke fans någon flickskola af den gamla goda sorten i Tammerfors, skulle jag skickas till Åbo, och sedan skulle jag blifva lärarinna.
Det var den bästa framtid han kunde tänka sig för det barn han ansåg för så utomordentligt begåfvadt.
-- Min mor däremot var mindre tillfredsstäld med sin dotter, som jämt och ständigt hängde öfver boken och läste sina ögon fördärfvade, men handterade nål och strumpstickor i högsta grad klumsigt och öfverhufvud ej hade ringaste anlag för husliga göromål.
Då jag var åtta år gammal, flyttade mina föräldrar till Kuopio, hvarest min far började en handel med den förutnämda fabrikens varor.
Här fans en svenskspråkig flickskola med tre klasser, och jag behöfde således ej sändas till Åbo, utan fick i vår egen stad njuta den undervisning man då för tiden ansåg passande och tillräcklig för unga flickor.
Som barn hade jag ett egendomligt fantasioch känslolif.
Djupt religiös som jag var, hade jag ofta syner och drömmar, i hvilka jag fick förebråelser, när jag hade gjort någonting orätt, tröst, när jag var bedröfvad, vägledning och råd, när jag i någon viktig angelägenhet kände mig villrådig.
Jag tykte mig vara i omedelbar förbindelse med guddomen, och då religionsläraren hade sagt att Gud ofta genom en tidig död bortkallade de barn han höll mest af, hoppades jag att denna nåd också skulle komma mig till del.
Ja, min längtan efter döden var så stor, att jag till och med umgicks med tanken på själfmord, hvarifrån jag likväl afhölls af fruktan för synden och straffet.
Åren gingo, och jag blef vid att lefva.
Jag tviflade till en början på Guds kärleksfullhet, eftersom han kunde utsätta mig för lifvets många frestelser.
Men tanken på att där möjligen låg en djupare mening i detta, tröstade mig snart, och jag blef nu öfverbevisad om att jag hade en mission att fylla.
Då skolkursen var afslutad, ville det dock icke bli klart för mig, hvari denna mission bestod.
Och därunder började lifvet emellertid utöfva på mig en större dragningskraft.
Änskönt jag ofta öfverfölls af en svår tungsinthet, kunde jag dock däremellan af hela min själ hängifva mig åt dans och förlustelser.
Den erotiska känslan vaknade, men var i allmänhet af en ganska flyktig natur.
Föremålet för min tillbedjan började med att vara ett ideal af fullkomlighet, men befans rätt snart ha sina begränsningar och svagheter, och då var det bums förbi med kärleken.
Ett och annat ungt hjärta »krossades», mitt eget krossades också en gång, men läktes snart igen och återfick sin gamla natur.
Man gjorde mig förebråelser, och mest anklagade mig mitt eget samvete, ja, jag plågades och sjönk djupt i min egen aktning.
Men alt förgäfves, känslorna läto icke mästra sig, och jag trodde allaredan att det skulle bli omöjligt för mig att någonsin tänka på äktenskap, med en så flyktig natur.
År 1863 inrättades i Jyväskylä stad vårt första seminarium för folkskolelärare och lärarinnor.
Och det gick med ens upp för mig att jag här skulle få en tillfredsställande värksamhet, ett mål att lefva för.
Jag blef en af seminariets första elever.
Hänförd af folkskolans stora tanke, ville jag uppoffra mig helt för den, och det år jag blef denna föresats trogen, var säkert det lyckligaste i mitt lif.
Men redan påföljande år svek jag löftet till mig själf, då jag förlofvade mig med min lärare, lektorn i naturvetenskaper Johan Ferdinand Canth.
Kort förut hade seminariets direktor yttrat till mig: »Gud har säkert utvalt dig till sitt redskap.
Du må lyda honom och blifva lärarinna.
Om du gifter dig, skall du aldrig känna dig lycklig, ty du kommer då att bära på en känsla af att ha trotsat hans vilja och gått dina egna vägar.»
De stämde blott altför väl öfverens med rösten i mitt inre.
Alt det onda, som sedan vederfors mig, betraktade jag såsom straff för denna oförlåtliga synd.
Det förestod mig nu att glömma alla mina ideal för att syssla med handarbete, laga mat och ställa om hus och hem, hvilket altsamman var min natur emot.