Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han såg väl mer än det, ty då han hade läst en bön och tagit mod till sig, gick han fram och tittade in genom rutan.
Vid spiseln satt den gamla käringen; bredvid henne stod den lilla hexan, hennes dotter, den der bleka och fula Ellen, men herr Adolf gick fram och tillbaka på golfvet med långa steg.
Under bordet tyckte Petrus, att en stor orm låg hopkrupen.
De samtalade med hvarandra, men Petrus kunde icke riktigt höra hvad de sade.
Men bäst de samtalade, tog den lilla hexan herr Adolf i famn ...
... och herr Adolf slog sina armar kring hennes hals och kysste henne och sade till henne något, som helt säkert var mycket kärvänligt ...
– Tyst, inföll Maria häftigt, – jag vill icke höra mer!
Hon sökte bekämpa den storm, som denna berättelse väckt i hennes hjerta, men dukade under vid försöket.
Hufvudet sjönk mot barmen, som höjdes och sänktes vid hvarje andedrag, och lockarne föllo i rika böljor ned öfver hennes ansigte, för att välvilligt dölja den dödliga blekhet, som betäckt detsamma.
– Min Gud!
Goda fröken, hur är det fatt? frågade Johanna, som ej väntat denna verkan af sina ord.
Maria sköt kammarjungfrun tillbaka, då denna närmade sig henne, tryckte händerna mot pannan och utbrast i konvulsivisk gråt.
– Ack, trösta sig, fröken Maria! bad Johanna.
– Jag också är bekymrad för herr Adolfs själ, men ändå ...
Tyst, för all del!
Jag hör lagmannens steg i nästa rum ...
Om han hör oss, blir jag olycklig ...
Johannas fruktan besannades ögonblickligt, ty dörren till det bredvid belägna rummet öppnades, och lagman Johan inträdde.
Han var klädd i en fotsid nattrock och tofflor och bar ett ljus i handen.
Det stillasittande, hvartill gikten under större delen af dagen nödgade honom, hade beröfvat honom njutningen af nattens hvila.
Hans tankar voro för öfrigt så upptagna af det svåra värf, som väntade honom såsom domare i den förestående hexeriprocessen, att han ej hade haft tålamod att sömnlös vända sig på sitt läger: han hade stigit upp och vandrat en lång stund fram och tillbaka genom sina rum, då hans öra nåddes af snyftningar och hviskningar från sin brorsdotters kammare.
Nu såg han sig omkring med forskande ögon och frågade de öfverraskade flickorna:
Hvarför gråter du, Maria? ..
Och hvarför är du här vid denna sena timma?
Den sista frågan var riktad till Johanna, som darrande och förlägen stod inför sin stränga husbonde.
– Nådig herre, stammade hon, – fröken är icke riktigt frisk, och jag ...
– Och du, inföll lagmannen med stränghet, – har denna natt besannat det rykte, som nått mitt öra.
Jag har sett dig återvända från en nattlig utflygt ... jag har sett en karl smyga genom trädgården ...
Du är en skamfläck för mitt ärbara hus och skall i morgon begifva dig härifrån.
– Nådig lagman ...
Johanna kunde icke säga mer, utan utbrast i tårar.
Men lagmannen vände sig från henne och riktade sin skarpa blick på Maria.
– Är du sjuk, mitt barn, eller hvad vållar dina tårar? frågade han i något mildare ton.
Maria förde en battistduk öfver sitt ansigte, kastade lockarne tillbaka, visade sin farbroder en stolt panna och svarade utan betänkande:
– Jag är icke sjuk, utan jag har gråtit af sorg öfver en olycka, som säkerligen skall falla tyngre på ert hjerta, farbroder, än på mitt.
Men först må jag till Johannas ursäkt säga, att hennes gång skedde på min begäran.
Ty alltsedan det svåra ovädret, då jag var nära att omkomma, har jag hört, att er son gjort hemliga qvällvandringar och misstänkt, att de voro riktade till den gudlösa Ingrid och hennes dotter ...
– Hvad säger du, Maria? utbrast lagman Johan och höll på att släppa ljuset, som han höll i handen.
– Ja, nådig herre, så förhåller det sig, inföll Johanna, som nu fått nytt mod genom den vändning, fröken Maria gifvit saken.
– Tig du och gå till din kammare! sade lagman Johan, men då Johanna ännu ett ögonblick dröjde, i akt och mening att blidka sin husbonde och tala för sin oskuld, tillade han:
– Om du är oskyldig, så lägg icke mina hårda ord på sinnet!
Men gå, ty jag vill vara ensam med fröken.
Johanna neg, skickade Maria en tacksam blick för den erhållna undsättningen och aflägsnade sig, glad att hafva för så godt köp undsluppit den hotande stormen.
Lagman Johan satte ljusstaken på bordet och tog plats på en stol midtemot Maria.
Hans skarpa anletsdrag uttryckte häpnad, han förde handen öfver sina gråa lockar, såsom om han velat afvärja ett slag, riktadt mot sitt hufvud, och hans blick hvilade med ängslan på den unga flickans läppar.
Det brann i hennes stora mörka ögon någonting liknande segerfröjd öfver en hämd, som ej kunde gå henne ur händerna.
Hon kände intet förbarmande med fadershjertat, som hvarje hennes ord måste genomborra med giftig udd; hon kände blott behofvet af svalka åt sitt eget af svartsjuka plågade bröst.
– Tala, sade lagmannen, – säg allt!
Jag anar redan det värsta.
– Bed mig ej derom, farbroder, svarade Maria, – ty jag kan ej utan blygsel uppfylla er vilja.
Om jag ej med systerlig kärlek älskade min kusin, skulle hans olycka icke gripit mig så djupt, och jag skulle förjagat misstankar, dem det ej anstår en dygdig jungfru att hysa.
– Du sade, att du skickade Johanna att se, hvad mål min son haft för sina hemliga vandringar, eftersom du alltsedan detder yrvädret haft skäl till den misstanke, att han åter skulle besöka Ingrid på Tallmossen ...
Du sade ju så? frågade lagmannen.
– Ja, svarade Maria, lätt rodnande.
– Hvilket är detta eller dessa skäl?
– Då vi voro härbergerade hos Ingrid, erhöll Adolf af henne en dryck, hvarefter jag tyckte mig finna, att han gerna betraktade Ingrids dotter Ellen.
Detta var kanske en grundlös misstanke; men som jag fruktade, att hexan med sina konster ville förleda Adolfs hjerta till något ondt, gaf jag akt på hans uppförande ... och när detta alltjemt närde min misstanke, skickade jag denna qväll Johanna att utforska, hvad han hade för händer.
Det anstod mig kanske icke att göra så, men ...
– Jo, inföll lagman Johan, – du har handlat både vist och värdigt en kär anförvandt.
Men skynda dig, säg, hvad erfor Johanna?
– Hon vågade ej följa Adolf, då han nalkades Ingrids stuga; men då träffade hon Petrus, ridknekten från Sjövik, och han följde Adolfs spår ända till kojan ...
Ack, farbror, bespara mig fortsättningen!
Jag blygs inför edra ögon.
– Ha! utbrast lagman Skytte; – min sons historia är då redan i främmande händer!
Jag, olycklige far!
– Förlåt honom, bäste farbroder! bad Maria och fattade gubbens hand.
– Den stackars Adolf är ju ett oskyldigt offer för de begge hexornas onda afgrundskonster!
Hvad rår han för, att de förblindat hans ögon och förledt hans hjerta!
– Och spejaren såg ju något, som upphäfver hvarje tvifvel om hexans lyckade afsigt att locka min sons hjerta till hennes dotter?
Säg ut, mitt barn!
Blott detta sista svar!
Men Maria dolde sitt ansigte i händerna och svarade endast med tårar.
– Jag förstår ...
Det är nog, sade lagmannen och steg upp.
– Äfven mitt hus skulle således hemsökas, hastigare än jag väntat, af det härjande onda!
Men jag skall inom lagens och rättvisans gränser taga en fruktansvärd hämd.
– Men förlåt Adolf, gode farbror! bad
Maria åter och förde hans ena hand till sina tårdränkta ögon.
– Han är olycklig, men icke brottslig.
– Ynglingens själ måste räddas, mumlade lagmannen och sänkte sitt hufvud mot bröstet.
– Den måste räddas, om ock med de hårdaste medel.
Quæ medicamenta non sanant ferrum sanat.
Ve mig, att jag ej kan alldeles frikänna honom från skulden till denna olycka!
Hans ogudliga studier ... hans tydliga köld för religionen ... hans mången gång yppade otro ...
Huru har jag icke under mina nätters sömnlösa timmar suckat häröfver! ...
God natt, mitt barn!
Bed för Adolfs själ och slumra sedan godt!
Gud välsigne dig!
Lagman Johan tryckte en faderlig kyss på Marias panna, tog sitt ljus och gick.
Men hans kyss brände som en samvetsförebråelse den unga flickan länge, sedan hans dystra, nedböjda gestalt försvunnit ur hennes kammare.
Ty om hon än var halft öfvertygad, att Ellen genom mystiska konster vunnit Adolfs kärlek, visste hon dock med sig sjelf, att hennes handlingssätt ej förestafvats af omtanka för Adolfs välfärd, utan af helt andra bevekelsegrunder.
Han vandrade som en dyster vålnad genom den långa sträckan af salar och kammare, som gränsade till hans sofgemak.
Och medan han vandrade så, stannade han stundom framför ett litet porträtt, på hvilket månskenet föll från det midtemot varande fönstret.
Det var en bild af hans son, målad när denne ännu var ett spädt barn.
Den bekymrade fadren suckade då och tänkte: – Hvarför kunde han ej alltid förblifvit sådan, om ej till anletsdragen, så till hjertat!
Först emot morgonen öfverlemnade sig den gamle Skytte åt en kort hvila.
Då Adolf vid frukostbordet fann familjen samlad, märkte han genast, att en allmän misstämning herrskade inom densamma.
Hans far var sluten och fåordig, friherrinnan tycktes hafva gråtit, Maria var blekare än vanligt och undvek skyggt sin kusins blickar.
En obestämd aning afhöll Adolf från att fråga om orsaken härtill.
Vid bordet underrättade han lagmannen om sin afsigt att efter middagen stiga till häst och rida till Stockholm.
Lagmannen fäste en genomträngande blick på sin son och frågade:
– Hvilket angeläget ärende kallar dig dit?
– Min far vet, att tiden är inne att göra utbetalningen till vår köpman derstädes, och då jag dessutom stämt möte med åtskilliga vänner, så låta sig dessa ärenden väl förena.
– Jag ämnar sjelf om några dagar uppgöra mina affärer i Stockholm, sade lagmannen.
– Jag vill, att du i dag stannar hemma.
Mot lagmannens uttalade vilja fanns intet vad; det kände Adolf af gammalt.
Såsnart han derför återvändt till sitt rum, skref han ett bref till sin vän, prestmannen i Stockholm, och meddelade honom i detsamma allt, hvad han personligen velat säga honom rörande
Ingrid och Ellen.
Med detta bref skyndade han till Rolfs boning samt bad denne framlemna det och hos sonen ursäkta sitt eget nödtvungna uteblifvande.
Den gamle Rolf var orolig och ångrade i hemlighet sitt gifna löfte, men sade intet derom.
Adolf träffade honom i stallet, der han fodrade sina begge hästar och gjorde donen i ordning för den tillstundande färden.
Han affärdade tvenne biljetter till pastor Suenonius och länsman Askelin med begäran, att de, så fort det sig göra läte, skulle infinna sig på Signildsborg.
Länsmannen, som ej hunnit intaga sin middagsmåltid, innan han begaf sig af, förplägades i husets ena flygel med oxstek och öl, medan pastorn, som redan hade anklagelseakterna fullt färdiga i fickan, tog raka vägen till lagmannens arbetsrum.
På vägen dit råkade han i förbigående Adolf. Den unge Skytte betraktade forskande prestens mörka ansigte.
Deras blickar möttes ...
Suenonii var på en gång dyster, hotfull och triumferande ...
Han kände sig i detta ögonblick gripen af en känsla, blandad utaf afsky och fruktan, och skulle, om ej omständigheternas makt hållit honom tillbaka, störtat på presten och trampat honom under sina fötter.
Han kastade en kappa öfver sig och vandrade länge omkring i den närbelägna skogen.
Fördjupande sig bland dess tysta, högtidliga pelarhvalf kände han i denna stund leda vid den eviga tvedrägten i menniskoverlden och önskade, att det måtte förunnas honom att lefva fjerran från sina likar vid naturens barm, i ensligt betraktande af den stilla vextverlden och djurens drömmande lif.
Under tiden egde ett vigtigt samtal rum mellan lagman Skytte och pastor Suenonius.
Denne sednare framlemnade anklagelseakterna, som befunnos vara i laga form.
Sedan derefter samtalet vändt sig kring de åtgärder, som skulle vidtagas till de anklagades skyndsamma häktning, ämnade Suenonius frambära sina klagomål mot den unge friherren; men under det han öfverlade med sig sjelf, huru han lämpligast borde framställa dem, vinkade lagmannen till honom att sätta sig ned och gaf sjelf samtalet den riktning, presten önskade.
– Min vördade vän, sade herren till
Signildsborg med en röst, som tydligen tillkännagaf djup inre rörelse; – jag har till er ett stort förtroende och vill nu visa det, idet jag af er begär råd i en angelägenhet, som rör mig nära såsom fader och äfven eger sammanhang med den sak, vi nu hafva för händer.
Frestaren ha äfven hemsökt mitt hus ...
– Ha! tänkte Suenonius, och lutade sig mot herr Johan, som han fruktat att förlora något af de ord, som uttalades af dennes läppar.
– Och han kunde icke såra mig i en ömtåligare punkt af mitt väsende, ty han har träffat fadershjertat.
Min son, mitt enda barn, är på rysliga villovägar ...
– Jag vet det och beklagar er djupt, nådig herre ...
– Ack, ni vet icke det värsta, herr pastor, suckade lagman Johan och berättade nu, hvad han under den förflutna natten erfarit om Adolfs förhållande till Ingrid och Ellen.
– Mina misstankar äro således besannade, utbrast Suenonius, – och en förklaring gifven på det, som jag nästan skulle ansett oförklarligt!
– Edra misstankar? upprepade lagman Johan.
– Ja, sade Suenonius, – ty jag har redan länge känt och förvånat mig öfver det ogudaktiga deltagande, er son visat dessa Djefvulens barn.
Han omtalade först den unge friherrens uppförande under förhöret i Ingrids stuga och öfvergick derefter till en redogörelse för det besök, Adolf hade gjort i prestgården samma afton, Suenonius återvändt från sin visitation hos Karin på Moen.
Att denna redogörelse var hållen i de mörkaste färger behöfver icke påpekas, men vi böra, ledda af rättvisa mot mannen, tillägga, att han ej med vett och vilja doppade sin pensel i lögnens färger; han målade samvetsgrannt, och de mörka slagskuggor, som kastades öfver taflan, härflöto från hans uppfattning af saken.
– Det är förfärligt att tänka derpå ... det södersliter mitt eget hjerta ... och det måste krossa ert, nådige herre, så slutade han sin berättelse; – men er sons mun var full af hädelse mot vår heliga lära; ingen af mörkrets anda ingifven filosof har vågat yttra sådane blasfemer ...
En obetydlighet mot detta och hvarpå jag lägger jemförelsevis ringa vigt var, att han hotade mörda mig, om genom mitt förvållande ett enda hår krökes på de begge qvinnornas hufvuden.
Just så föllo hans ord.
Jag är också redo att låta offra mitt lif för Herrans sak ...
– Jag är en olycklig far ... dessa voro de enda ord, som under prestens berättelse åtskilliga gånger undföllo lagman Johan.
Gubben hade sjunkit tillsammans i sin länstol, och hans ögon nästan betäckts under valkarne af hans sammandragna ögonbryn.
Men när Suenonius ändtligen tystnade, steg herr Johan upp, rätade sig och sade med fast röst:
– Det är slut: under mitt tak får denne usling icke längre vara.
– Håll, nådig herre, inföll Suenonius; – besluta ingenting förhastadt!
Vi må betänka, att om herr Adolf än genom syndiga studier beredt sin själs jordmån till emottagande af afgrundens utsäde, så är han dock här att betrakta såsom ett beklagansvärdt offer för ondan list och försåtliga anläggningar, för hvilka äfven den bäste kan falla.
Jag anar hela sammanhanget af denna historia.
Vill ni höra, huru jag uppfattat den, nådige herre?
– Tala, min redlige vän!
Ni inser väl sjelf, huru ångestfullt jag söker en anledning att tillbakahålla en förbannelse öfver mitt eget kött och blod!
– Tror ni ej, nådig herre, att Satan ömmar om sina tjenare och vill bevara dem för de värf, som han genom dem hoppas utföra ibland oss?
Var öfvertygad derom!
Derför har han ock helt säkert gifvit dem en vink att taga sig i akt för den stundande räfsten.
Af denna vink har Ingrid på Tallmossen begagnat sig och hopspunnit en plan, hvars trådar nu ligga tydliga för mina ögon.
Mig har hon velat skrämma med svåra hemsökelser; hos er, i hvilken hon ser den man, som skall döma öfver hennes onda dåd, har hon sökt en mäktig förspråkare i er son och i den skuld, ni skenbarligen står till henne för räddningen af hans och unga frökens lif.
Jag har väl hört och läst, att trollqvinnor kunna göra oväder; visst är, att om de ej äro mäktiga häraf, kunna de dock leda den uppkomna stormen åt det håll, de önska: det intygas nämligen af många lärda och fromma män och bestyrkes af hexornas egna bekännelser.
Nu är min tanke, att den förskräckliga snöyra, under hvilken herr Adolf och fröken voro nära att omkomma, dragits öfver denna nejd genom Ingrids konster, och att hon genom sina besvärjelser ledde hästens gång ... huru skulle han annars tagit en så besynnerlig krokväg och stannat just utanför hennes stugudörr?
Och detta gjorde hon, för att sedan till ert samvete kunna säga: se, jag har räddat er sons lif, men ni vill taga mitt och mitt barns!
Hon har gjort det, för att få tillfälle att gifva herr Adolf den trolldryck, hvarigenom hans hjerta skulle dragas till hennes dotter och hans tankar helt och hållet vändas från Gud.
Ni bör derför betrakta er son såsom handlande under inflytelsen af denna djefvulska dryck .. såsom ett omyndigt barn, ej kännande hvad rätt är och orätt ... såsom en dåre, hvilken rasar och traktar efter menniskolif, utan att hans gerningar äro honom tillräkneliga.
– Kanske har ni rätt, sade lagman Johan; – jag skulle nästan önska det, ehuru jag fruktar derför.
Men hvad skall jag nu göra, för att rädda min son?
Gif mig ett råd, herr pastor!
– Vi kunna måhända hoppas, att hans rus skall gå öfver, när det ej längre näres genom åsynen af den unga hexan ... att det åtminstone skall släckas genom de lågor, i hvilka lagen med Guds hjelp skall kasta henne ...
– Men, inföll lagmannen med dof röst, – min förtappade son rufvar ju på mordiska planer mot er ... hvem vet, kanske också mot mig ...
Jag bäfvar vid tanken på att hafva födt en mördare till verlden.
Jag vet icke, hvad jag skall göra.
Skall jag slå honom i kedjor och fastlänka honom i ett källarhvalf?
– Jag hoppas, att er faderliga myndighet kan verka utan användande af detta hårda medel, svarade Suenonius.
– Ni kunde ju stänga honom inne i hans rum och bevaka honom med pålitliga tjenare, eller om detta icke låter sig göra, skicka honom till dårkistan i Stockholm och låta honom der förvaras, tills han återvunnit sin besinning.
– O, det är ju rysligt! mumlade lagmannen och sjönk ned i sin länstol.
– Gifve Gud, att jag vore död!
– Eller ... måhända gifves det ett annat medel, fortfor Suenonius; – det torde åtminstone försökas ...
– Jo, det är möjligt, ja sannolikt, att ett naturligt motgift gifves mot den giftdryck, hexan bräddat åt er son.
Hon känner utan tvifvel örter, hvilkas safter ha förmåga att upphäfva dennas verkningar.
Man skulle kunna tvinga henne att tillreda en sådan motdryck åt herr Adolf. I alla händelser böra vi skaffa oss visshet, huru saken förhåller sig.
– Ni har rätt!
Att jag ej sjelf kom på den tanken! sade lagman Johan, hvars mod lifvades af denna utsigt.
– Vi skola genast låta hitföra Ingrid på Tallmossen.
Jag vill på ögonblicket gifva befallning derom.
– Ännu bättre vore det att hitföra hennes dotter, anmärkte Suenonius.
– Hon är ung, hennes hjerta vekare, hennes förmåga att slingra sig undan med klyftiga svar mindre öfvad, än hennes förbannade moders.
Jag tror mig till och med af hennes ansigte kunna döma, att hon ännu ej stigit högt i Satans gunst, ehuru jag ej tror på möjligheten att rädda hennes själ.
– Ja, ni har rätt; vi hafva större utsigt att kunna framtvinga sanningen af henne, sade lagmannen.
Han ringde och befallde den inträdande tjenaren att tillsäga länsmannen komma upp.
Länsman
Askelin lemnade ölkruset, ur hvilket han druckit tvemännings med gårdsfogden, inställde sig genast och erhöll af lagmannen befallning att med biträde af ett par tjenare så fort som möjligt försäkra sig om Ellens person och föra henne till Signildsborg.
Länsmannen begaf sig på väg, åtföljd af tvenne drängar och gårdsfogden, som hade sina särskilta skäl att deltaga i äfventyret.
Ölet hade stärkt länsmannens mod, och bränvinsflaskan, som gårdsfogden medtagit, stegrade det ytterligare under vägen till något, som i länsmannens eget medvetande förekom honom som hjeltemod.
Skymningen hade längesedan bredt sig öfver nejden, då Askelin och hans handtlangare anlände till Ingrids stuga.
Just då länsmannen skulle öppna grinden, hade en släda, förespänd med två hästar, upphunnit dem.
– Hollah! ropade länsmannen, – hvem är den vägfarande?
– Håll, gamle Rolf, inföll gårdsfogden, – hvart ämnar du dig vid denhär tiden?
Stanna och tag en resesup!
Rolf, ty det var han, stannade, betraktade gruppen, mumlade något för sig sjelf och svarade derefter:
– Jag har ett ärende bort åt Wadtofta, som jag i qväll skall ha uträttadt ...
Tack för bjudningen, gårdsfogde!
En sup gör godt på vintervägar ...
– Och så ståtligt han åker sedan! inföll gårdsfogden, medan Rolf drack honom till ur flaskan; – Begge hästarne i selen!
Pass på, om icke gamle krutgubben är stadd i giljareärenden!
– I hvilket ärende jag än är stadd, lär jag hvarken få någon gumma eller flicka med mig, svarade Rolf; – sådane tankar får jag nog slå ur hågen.
Men nu är det min tur att fråga, hvad J hafven för händer.
J synens ämna er upp till stugan.
– Riktigt, svarade gårdsfogden, – vi skola knipa en trollpacka, med hvilken jag och många andra ha åtskilligt ouppgjordt.
– Såå ...
Lagen är med i spelet, kan jag tro, eftersom herr länsmannen synes här.
Nå, god lycka i ert förehafvande!
Det är väl Ingrid, kan jag förstå, som ni ska’ fånga.
– Nej, sade länsmannen, – Satans mors tur kommer icke förr än i morgon, då jag med mina fjerdingsmän skall göra ett notvarp öfver hela socknen efter hans slägtingar.
Nu är det bara frågan om en liten lusttur till nådig lagmannen på Signildsborg med hennes dotter.
– Hm, jaså!
Rolf satte hästarne åter i rörelse, glad att på detta sätt ha kommit från saken.
För att ej ge anledning till misstankar, körde han verkligen till Wadtofta, der han, för att göra sig ett ärende, tillhandlade sig några får, och återvände först följande dagen till sitt hem.
Emellertid spatserade länsmannen i spetsen för sina följeslagare upp till stugan.
Dörren var låst och skynken hängde för de små fönsterna.
Dessa försigtighetsmått hade Ingrid och Ellen vidtagit, för att, fredade för spanande ögon, träffa anstalterna till sin flykt.
Hoppet om räddning hade efter Adolfs besök förlänat Ingrid nya lifskrafter.
Hon och Ellen hade under ömsesidigt uppmuntrande ord tillbragt aftonen med att i en kista nedpacka sin nödvändigaste och käraste egendom.
De voro sedan en stund färdiga dermed; afbidande slädens ankomst, lågo de nu begge på knä och bådo Gud om lycka på sin flykt.
– Vår hjelpare är här ...
Prisad vare Gud! hviskade Ingrid och tryckte Ellen till sitt bröst.
– Hej, öppna dörren! hördes en röst utifrån.
Hon störtade likblek tillbaka vid åsynen af länsmannan och dem, som följde honom.
– Store Gud!
Min mor!
Min mor! ropade hon och kastade sina armar kring Ingrids hals.
Ingrid stod förlamad af den oväntade anblicken och stirrade, utan att röra sig, på de inträdande.
– God afton härinne!
Tack för sist, sade den rusige länsmannen, som bränvinsångornas magiska kraft till den grad förvandlat, att han icke ens tänkte på behofvet af sin bekanta besvärjelseformel.
Hans följeslagare sågo sig nyfiket omkring i rummet, och gårdsfogden anmärkte:
– Det ser ut, som om ni stökade till flyttning, Ingrid ...
– Ja, för tusan, inföll länsmannen och hvälfde sina utstående ögon, – jag osar brändt horn.
Vi ha minsann kommit i grefvens tid.
Hvart ämnar ni taga vägen, Ingrid?
Hm, ni har kanske osat brändt horn, ni också?...
Nå, har ni icke mål i munnen, gumma?
Vårt besök faller sig kanske olägligt, men jag kan icke hjelpa’t.
Jag kommer å tjenstens vägnar.
– Hvad vill ni oss? frågade
Ellen darrande, i det hon, med armarne lindade kring modrens hals, vände sitt dödsbleka ansigte mot de objudna gästerna.
– Jo, det vill jag säga dig, du lilla hexa, svarade länsmannen; – vi kommo egentligen hit, för att taga en af er med oss till nådig lagmannen; men nu, då jag märker, att ni funderar på flyttning, fastän fardagen icke är inne, så är det så godt att taga er begge två, först som sist.
I konungens och lagens namn häktar jag dig Ingrid och din dotter.
Hvar har du repstumparne, gårdsfogde?
– Jo, här äro de, svarade denne och räckte dem till länsmannen.
Ingrid hade nu hemtat sig så mycket, att hon med darrande, knappt hörbar röst förmådde fråga:
– För hvilket brott äro vi anklagade, eftersom ni vill gripa och binda oss?
– Hvad du ställer dig okunnig, leda trollpacka! utbrast länsmannen.
– Men då bödeln sätter tumskrufven på dig, får du nog bättre minne.
Fram nu med händerna, så skall jag pryda dig med en armring så god som någonsin blifvit gjord af hampa!
Se så, intet krus!
Vi ha brådtom.
Länsmannen närmade sig med repet ...