Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som en sista pust af lif gick genom skogen, och långt borta hördes hafvet som ett oredigt sorl.
Det var en kväll i September med klara stjärnor.
Hon satte sig på den gamla bänken mellan två träd och väntade.
Om en stund kom han värkligen.
När ingen på gården visste hvar hon var, hade han gått hit.
Nils hade lagt ut, såg starkare ut, hyn var mörkare, och skägget hade växt.
Han satte sig på bänken och drog Ingrid till sig.
Hon stödde sig mot hans bröst, och de talade om alt, som händt under dessa åren.
Om Ingrids far, som hade dött, om hans far, som ännu bodde i den gråa stugan ned åt sjön till, om hur fisket gick för gubben och om gamla tider.
Men skymningen föll på alt mera, och orden dogo.
Ingrid kände, hur hennes puls gick fortare.
Hon nästan kväfdes under hans famntag, men hon tänkte intet, fruktade intet.
Hon var blott lycklig.
Så lade Nils sin hand på hennes kind: »Vill du tro mig, Ingrid?
Till Julen kan jag gifta mig.»
Hon kysste honom till svar, och så kom det tyst, staccato: »Det gör ingen ting.»
»Hvad menar du?» stammade hon och ville resa sig.
Han drog henne ned igen:
»Säg icke, att du icke förstår.»
Men Ingrid reste sig.
»Jag får lof att gå hem», sade hon.
Nils Gustaf följde, med armen om hennes lif.
Så gingo de fram till den lilla hvita byggnaden, där Ingrids husbondfolk bodde.
Det var tyst på gården.
Alla ljus voro släckta i fönstren.
Månen kastade en skarp glans öfver midten af planen, men rundt omkring var det djup skugga under de lummiga träden.
Blott en och annan strimma lyste med ett matt, gulaktigt sken igenom det tjocka löfverket.
De gingo alt långsammare, ju mer de nalkades trappan.
Alt oftare sökte deras läppar hvar andra.
De stannade i en lång omfamning.
Så gingo de vidare igen, hårdt prässade mot hvar andra.
De kommo fram till trappan.
»Godnatt», sade Ingrid och kastade armarna om hans hals.
Han omfamnade henne ännu häftigare, men sade intet.
Den ena handen hade han prässat mot hennes bröst.
Han höll henne så, när de gingo upp för trappan.
Nils öppnade dörren.
»Du får inte», hviskade Ingrid.
»Gå Nils.»
»Tro mig», sade han på samma sätt.
»Säg icke nej.
Till jul kunna vi sätta bo.»
»Jag törs ej Nils», hviskade hon.
Men han drog henne till sig.
Ingrid lutade sin panna mot hans hals och följde honom sakta in.
Så stängde Nils förstugudörren varsamt, utan ett ljud.
Några dagar därefter var det nordostlig stickande storm med svår sjö.
Nils’ far hade fiskdonen ute en half mil till hafs.
Det var alt hvad han ägde, och på morgonen seglade Nils ut med fadern för att bärga dem.
På Söndagen fick Ingrid veta, att de ännu ej kommit åter.
Då hade emellertid stormen stillat af, och sju båtar sattes under segel för att söka dem.
Vid middagstiden återvände dessa.
De hade funnit båten drifvande med kölen uppvänd, men fiskredskapen voro borttagna.
Antagligen hade båten varit för hårdt lastad och kantrat på hemvägen.
Liken och redskapen måste af stormen ha blifvit drifna söderut.
Ingrid var nere vid stranden, när karlarna kommo tillbaka.
Hon gick därifrån som i feber.
Tunga skyar hängde öfver den grå alfvaren.
Ingrid hade ingen redig känsla.
Det syntes henne vara så tröstlöst mörkt all ting, och så visste hon, att hon nu var alldeles ensam.
Hon hade ju varit så lycklig dessa dagarna.
»Han är död», mumlade hon för sig själf, när hon gick framåt vägkanten, »död».
Det låg något så hårdt och tillika så underbart i det ordet.
Död!
Hon satte sig ned på dikesrenen och grät länge.
När hon reste sig upp, var det skymning.
Hon var trött och gick med långsamma, vacklande steg hem till sina sysslor.
Tiden gick enformigt, tungt, glädjelöst.
Om dagarna arbetade hon, och om nätterna grät hon, sof, vaknade, grät igen och somnade på nytt i en orolig, drömfyld slummer.
Fann hon om dagen en stund ledig, gick hon upp på vinden.
Där satte hon sig på en bjälke vid takfoten, prässade hufvudet i sina händer och önskade, att hon vore död.
Omsider kom en slags slö likgiltighet öfver henne.
Hon gick till sina sysslor som till en förströelse.
När hon höll på med dem, var hon lugnare.
Så förgick ett halft år.
Då visste hon att hon bar på ett barn, Nils’ och hennes.
En dag i början af Mars kallades hon in till sin matmoder, och fick det besked att hon skulle flytta i April.
Intet skäl blef nämdt, men Ingrid hade på sista tiden lagt märke till, att man såg på henne, när hon gick.
Hon blef också ej ens förvånad.
Ingrids mor hade dött, när dottern ännu var ett litet barn, och när flyttningsdagen kom, stod denna därför helt allena.
Hela trakten visste om hennes olycka, det såg hon på människornas sätt mot henne.
På morgonen tog hon ett litet knyte i handen och vandrade bort åt landsvägen.
Hvart hon skulle gå, visste hon ej egentligen.
Blott ett stod som en fix idé för henne – att hon skulle ut och söka sig en plats.
Det var en kall Aprilmorgon med sydvestlig blåst.
Våren kom sent detta år.
Töväder och snöyra hade aflöst hvarandra oupphörligt.
Snön låg tätt öfver marken igen, vinden var bitande kall, lärkorna, som kommit, hade tystnat, och Tussilagon, som börjat skjuta upp sin fjälliga stjälk, vissnade.
Isen låg kvar utmed stränderna, och luften var hård att inandas.
Det var vinter igen.
Ingrid gick åt norr utmed den vestra kusten.
För hvart steg hon tog, sjönk hon ner öfver hela foten.
Hvart hon såg, syntes blott den en tum djupa, nyfallna snön, hvilken låg som en lätt matta öfver den gamla.
Vägen hade yrt igen under natten.
Skyarna hängde lågt.
Tungt, kallt och ödsligt låg landskapet framför henne.
Hon hade blott gått en half mil, när hon kände huru krafterna sveko henne.
Bredvid vägen låg en bondgård, men hon var känd där och ville ej gå in.
Hon stod vid grinden, villrådig och ängslig.
Hon frös, och hon var trött.
Hennes fötter voro våta och ömma, och för hvarje steg hon tagit hade de sjunkit ned i den lösa snön.
Ingrid lade handen på låset.
Hon kunde ju dock försöka.
I stugan satt bondhustrun med ett barn i knät.
»God dag», hälsade Ingrid och stannade vid dörren.
»God dag», sade hustrun.
»Kunde jag få stanna här en stund?»
Ingen af dem fick ett samtal i gång, och ingen försökte det egentligen häller.
Hustrun gaf barnet di, småpratade vid det och vaggade det i knät.
Ingrid satt tyst kvar vid dörren.
Hon hade velat smeka barnet, men hon vågade ej, ty hon trodde, att hon ej skulle få det.
Slutligen reste hon sig upp: »Jag får väl gå nu.»
Ingrid stod där en stund.
»Ja, du får väl det.»
Hon lade handen på låset.
»Hvart skall du gå?»
Ingrid öppnade dörren långsamt, dröjande.
»Ja, adjö då.»
Och hon läste dörren efter sig.
Hon kastade på hufvudet i ett slags trots och gick bortåt vägen.
Hon kände kraft och lust att hjälpa sig själf.
Så kommo tårarna ymnigt och häftigt.
Hvart i vida verlden skulle hon gå?
Efter ett par timmar gnagde hungern henne.
Hon försökte att få köpa mat, men hon fick det icke.
Hennes tankar voro ej rediga längre.
Som af instinkt såg hon nedåt sjön, och tog af på en väg, som ledde ditåt.
Hon frös ej mera, hon var het i hela kroppen.
Ådrorna brände som eld.
Och så var det så tungt att gå, så oerhördt tungt.
Hon fick stanna för att draga andan.
Fullkomligt mekaniskt strök hon håret åt sidorna och rättade på hufvudklädet.
Då hörde hon det egendomliga, skrapande ljudet af vågorna, som sköljde upp mot landisen.
Hon spratt till och såg sig skyggt omkring.
Hon kom ihåg, hur det var, när hon var mörkrädd som barn och sprang utan att veta för hvem, men sprang med flämtande bröst och rysande af fruktan.
Hon kastade knytet ifrån sig, satte händerna för ögonen och sprang framåt, stannade för att draga andan, skakade snön af kjolarna och sprang igen, altjämt ned mot sjön.
Hon tyckte sig dyka ned i det kalla vattnet för att söka rätt på Nils.
Och han var där nere.
Han tog emot henne med öppna armar och kysste henne.
Men hon tyckte att hans mun var så kall och hans famn så ohyggligt liflös.
Och hon talade vid honom om deras barn, som hon bar under sitt hjärta, och så kände hon sig sjunka ned, alt djupare och djupare.
Det svartnade för hennes ögon, och hon föll sanslös i snön.
När hon vaknade, låg hon i ett litet tarfligt rum i en varm säng.
Hon såg sig om en stund, lutade kinden mot den hvita kudden och insomnade ånyo.
Det bodde en rik bondänka där i stugan.
Gumman var liten och tunn med ett magert, skarpt anlete.
Hon hade varit änka i tjugu år och haft många friare, dem hon alla afspisat.
Och säkert är, att icke ens det kyskaste hjärta skulle haft något att invända mot renheten af mor Anna Lisas änkostånd.
Hit var det som Ingrid hade kommit.
Gårdsdrängen hade funnit henne afsvimnad på stranden och burit henne in.
Gumman hade genast förstått, hvar skon klämde.
»Men fast hon är ett stycke, kan man väl ej låta henne dö för det», sade hon.
Och så fick Ingrid stanna.
Efter en veckas sjukdom fick Ingrid ett barn.
Den själsspänning, hon lefvat i, jämte öfveransträngningen hade väl påskyndat hans födsel.
Det var en gosse.
Han var ovanligt späd, lemmarna voro spensliga och bröstet infallet.
Han såg ej ut att lefva länge.
Men Ingrid blef kryare med hvar dag.
Hon gaf själf den lille di och kunde ligga långa stunder och se på honom med tårar i ögonen.
»Du är lik Nils», hviskade hon i barnets öra.
Hon ville ej säga det högt.
Men barnet blef ej friskare.
Det tynade långsamt af, och en morgon, när Ingrid vaknade, låg det dödt bredvid henne.
När Anna Lisa kom in i rummet, låg Ingrid framstupa med hufvudet gömdt i kuddarna och grät.
Gumman försökte fåfängt att få henne att tala och måste slutligen själf lyfta undan barnet.
Då reste hon sig upp med en våldsam åtbörd, men när hon fick syn på det liflösa anletet, brast hon ut i en högljudd snyftning och föll alldeles handlöst tillbaka mot kuddarna.
Alt som dagarna gingo, blef emellertid Ingrid mera stilla.
Stockholms-detektiven
»På trettio dagar!»
Lördagen den 6 december 1890, temligen tidigt på morgonen, instälde sig hos detektiva polisens i Stockholm hufvudkontor vid Myntgatan en konstapel vid nämnda kår.
Han hade åtnjutit ett par dagars permission, hvilket motiverade de ord, hvarmed han helsades af sin förman, poliskommissarien S., en ljuslagd man af medellängd och nyligen utnämnd till kommissarie vid detek- tiva afdelningen.
– Ni kommer för att anmäla ert återinträde i tjenstgöring, kan jag tro?
– Nej, herr kommissarie, svarade konstapeln, jag kommer tvärt om för att bedja er hos polismästaren utverka förlängd permission åt mig.
Kommissarien såg upp förvånad.
– Det är således fråga om en längre tids tjenstledighet?
– Ja, på trettio dagar!
– Hm, det tror jag ej kan beviljas.
Vi behöfva hvarje man och kunna minst af alla undvara en som så väl som ni känner alla vinklar och vrår i Stockholm, för att ej tala om alla menniskor ni känner.
För hvilken orsak behöfver ni tjenstledighet?
– För min helsas vårdande.
Kommissarien log.
Detektiven såg så frisk och stark ut som om han aldrig i sitt lif haft en krämpa ens.
– Ja, kan ni förete läkarebetyg, att ni behöfver vara ledig, så kan detta naturligtvis inte nekas er.
Men säg mig uppriktigt, har ni inte en annan orsak?
– Kanske.
– Ni vill ut på en expedition för egen räkning, eller hur?
– Och saken kunde ju vara af den natur att detektiva polisen förr eller senare finge med den att skaffa?
– Kanhända.
– Men då måste den naturligtvis inrapporteras till oss.
– Ja, det är just det olyckliga.
Förhållandet är i korthet att ett brott blifvit begånget och ett nytt planlägges; men när, hvar, hur eller af hvem, derom vet jag ännu rakt ingenting.
Det finnes ingenting som kan införas i rapportjournalen.
– Hur vet ni då att ett brott begåtts och ett nytt håller på att planeras?
– Man har underrättat mig derom i ett anonymt bref.
Kommissarien läste.
– Detta är föga upplysande.
Och hur tänker ni gå till väga nu?
– Det vet jag inte ännu.
– Misstänker ni någon?
– Antingen tänker ni inlåta er på en mycket oviss expedition eller också vet ni redan nu mera än ni vill säga.
Hvilketdera är det?
– Det förra, herr kommissarie.
Jag har under min långa tjenstetid vid detektiva polisen så ofta börjat
mina spaningar med så obetydliga företeelser till ledtråd, att det förvånat mig sjelf att jag kunnat lyckas.
Slumpen har så ofta gynnat mig, att jag fullt och fast tror att den äfven i detta fall skall låta mig lyckas.
– På blott trettio dagar?
– Ja, herr kommissarie.
Jag anser mig ej behöfva längre tid.
Skulle jag, tvärt emot mina sangviniska förhoppningar, misslyckas, öfverlemnar jag efter denna tids förlopp affären åt en skickligare spanare än jag.
– Men ni vet väl, att jag ej kan stå till svars med att de detektiva konstaplarne handla på egen hand.
– Det vet jag och derför begär jag ju tjenstledig- het.
Dessutom har jag för ingen del för afsigt att på minsta sätt uppträda sjelfständigt, utan skall vid hvarje ny upptäckt skynda att delgifva er densamma.
– Godt, jag skall tala vid polismästaren om saken.
Redan följande dag erhöll detektiven den begärda tjenstledigheten på trettio dagar under vissa vilkor, hvilka torde vara öfverflödiga att här närmare angifva.
Eldsvådan.
Natten mellan onsdagen och torsdagen i samma vecka, således natten mellan den 3 och 4 december 1890, nedbrann den stora Danielssonska fabriken i E–tuna.
Eldens första utbrott hade iakttagits af tvenne personer.
Den ena var en resande.
Han bar hög cylinderhatt, välsittande promenadpels, hvit duk om halsen och ljusa handskar.
Af hans ansigte syntes ej mera än ett par sirligt snodda mustacher, en fint böjd näsa och pincenez med guldbågar.
Mannen hade en reslig, välbygd gestalt och gjorde, trots mörkret, intrycket af en rik eller förnäm man.
Den andre var en hederlig borgare, en af stadens fabrikörer.
De voro icke i hvarandras sällskap.
Främlingen hade gått en stund af och an på gatan, då den andre kom.
Fabrikören, som synbarligen nyss lemnat ett gladt lag, råkade i mörkret vid förbipasserandet gifva främlingen en lindrig knuff.
Denne lät höra en svordom och mumlade något om druckna karlar.
Fabrikören blef smått stött och ämnade just svara, då i detsamma bådas hela uppmärksamhet togs i anspråk af en plötslig och öfverraskande händelse.
I kyrktornet slog klockan half två och omedelbart derpå hördes inifrån fabriken ett skott följdt af en ljusstråle, som blixtsnabbt sköt ut ur ett af bottenvåningens fönster.
De båda iakttagarne af den lika hastiga som oväntade företeelsen studsade och vände sig ofrivilligt mot hvarandra.
Främlingen var emellertid den, som först hemtade sig från öfverraskningen.
– Fabriken brinner! utropade han.
Det hemska ropet var sant.
Ljusstrålen följdes af rök och brandlukt medan bottenvåningen upplystes af eldskenet.
Nu blef det lif i den lilla fabrikören.
– Väck folket i gården! ropade han åt främlingen.
Sjelf rusade han så fort han kunde Wallongatan framåt under oupphörliga rop att elden var lös.
Främlingen stod stilla ett par sekunder med blickarne fästade på elden, som hastigt spred sig i bottenvåningen.
Den strök fram utefter det oljedränkta golfvet, klättrade öfver arbetsbord och bänkar, följde drifremmarne till de andra våningarne, ringlade sig kring axelledningarne och fick alltjemt ny näring i de oljekoppar och trasselsuddar den mötte på sin väg.
Den okände ryste då han såg huru svindlande fort det lössläppta elementet utbredde sig.
Blott ett par sekunder hade behöfts för att förvandla hela bottenvåningen till ett eldhaf, der ingenting numera kunde räddas.
Larmtrumman hördes på afstånd ackompagnerad af klämtning från kyrktornet, och folket från de närmast liggande boningshusen började tillströmma.
Den okände ryckte föraktfullt på axlarne och såg åt det motsatta hållet som om han varit obeslutsam hvilken väg han skulle taga.
Folket närmade sig hastigt och var snart framme vid fabriken.
Då gick främlingen skyndsamt emot massan och lyckades i den allmänna villervallan undgå någon särskild uppmärksamhet.
En person hade likväl iakttagit honom.
Främst i den framryckande hopen befann sig en man, äfven denne en resande.
Främlingen passerade så nära honom, att han i skenet från elden tydligt kunde urskilja dennes anletsdrag.
Dessa måtte varit honom bekanta; ty resanden numro två stannade genast sitt lopp för att se hvart den reslige okände tog vägen.
– Han här! mumlade han förvånad.
Han gick åt sidan för att ej vara eldsläckningsmanskapet i vägen och såg efter hur mycket klockan var.
– Tjugo minuter tills tåget går, godt, då har jag ännu tid på mig, tänkte han och trängde sig fram till den brinnande byggnaden.
Elden hade redan hunnit upp till öfversta våningen genom hålen för drifremmarne samt hissinrättningen, hela den fyra våningar höga bygnaden stod i ljus låga, golfven brunno och då och då hördes ett doft brakande när någon af de i öfre våningarna uppstälda tunga maskinerna rasade ned till marken dragande med sig i fallet brinnande bjelkar och pelare.
Röken och hettan voro nästan outhärdliga och lågorna, som trängde ut genom fönster och tak, sökte girigt att nå de bredvidliggande husen.
Det var ett hemskt och skönt skådespel, men mannen hängaf sig ej åt några estetiskt känslosamma betraktelser.
Han såg saken med praktiskt nyktra ögon.
Det var synbarligen en mycket allvarlig man, hvars svagaste sida tycktes vara att då och då trefva med handen i sitt hakskägg.
Han tog ej del i det en qvart efter eldens utbrott färdiga släckningsmanskapets arbeten, men följde dess åtgöranden med pröfvande och stundom ogillande ögonkast.
I stället vände han sig till en närstående person, hvars yttre såg förtroendeingifvande ut.
– Hvem eger fabriken här? frågade han.
– Ingeniör Danielsson, ljöd svaret.
– Bodde någon i huset?
– Nej, men in på gården.
– Godt, då äro de räddade och tyckas äfven hinna berga sin lösegendom, vinden ligger inte ditåt.
Vet ni, om fabriken är assurerad?
– Ja, man påstår för tvåhundrafemtiotusen kronor.
– Det var en ansenlig summa.
Hvem är ingeniör Danielsson, är han född här i staden?
– Nej, han kom hit för några år sedan.
– Hvarifrån?
– Från Stockholm, säger man.
– Ja så.
Nå, det är en rik man?
– Ja, hvem kan veta?
Nog ligger han i stora affärer alltid, som de flesta fabrikörerna här.
– Och han bor kanske i huset in på gården?
– Tack för upplysningarna.
Förlåt min frågvishet; men, ser ni, jag är främling här på platsen.
Frågaren tycktes nöjd med hvad han fått veta.
Han armbågade sig ut ur folkträngseln, derunder lyssnande till folkets prat, som varierade i alla vid en eldsolycka brukliga former.
Än hörde han råa skämt åtföljda af hesa, korta skratt, än beklaganden, än funderingar om assuransbeloppets storlek och orsaken till eldens uppkomst, hvarvid äfven gissades på att någon anlagt den.
Naturligtvis någon, som hade fördel deraf och det hade visserligen icke arbetarne, som nu blefvo utan arbete.
Det kunde, förstås, också skett af hämnd.
Fabrikör
Danielsson hade många ovänner bland arbetarne, hvilka han behandlade på allt annat än menniskovänligt sätt.
Vår man brydde sig ej om hvad som pratades.
Han begaf sig med raska steg till jernvägsstationen, dit han anlände fem minuter före tågets afgångstid.
Genom glasrutorna till första klassens väntsal såg han mannen i pelsrocken.
Denne genomletade alla sina fickor med feberaktig brådska, tydligen efter jernvägsbiljetten.
Han genombläddrade en väl fyld plånbok, såg efter i portmonnäen, i cigarrfodralet, kort sagdt öfver allt der ett så litet föremål som en jernvägsbiljett kunnat förvaras, men förgäfves.
Förtretad rusade han till biljettkontoret.
Han tycktes befinna sig i ett tillstånd af nervös oro.
Hans händer darrade, då han ånyo öppnade plånboken för att betala biljetten, och då han erhöll småpenningar tillbaka, bar han sig i sin brådska så fumligt åt att hela plånbokens innehåll föll ut på golfvet.
Då han var den ende passageraren med detta tidiga tåg, fans ingen, som kunde hjelpa honom.
Han rafsade ihop de kringströdda sedlarne, brefven och papperen så godt han kunde och stoppade alltsammans i pelsfickan, hvarpå han skyndade till sin förstaklass-kupé.
Det var hög tid; ty i nästa ögonblick afblåstes tåget.
Ögonvittnet till främlingens missöde, reste icke.
Han hade hållit sig undan för att ej blifva bemärkt af den andre.
Nu gick han direkt till biljettkontoret.
Han knackade ej på luckan utan böjde sig i stället ned der den andre tappat sina papper.
Det var icke mycket han fann, endast ett telegram, som blifvit glömdt.
Och detta var af föga betydenhet för alla andra än möjligen en kolhandlare; ty då tillvaratagaren af fyndet vid gaslyktans sken genomögnade det, fann han att det endast meddelade underrättelserna att kol å Londons börs noterades denna vecka lika med föregående.
Men mannen betraktade med förnöjdt leende sitt fynd.
Han torkade af det, vek det i dess ursprungliga veck och stoppade in det i sin plånbok.
Sedan han omsorgsfullt knäppt ihop sin vinterrock, tände han en cigarr och mumlade åter:
– Han här i staden!
Han återvände till eldsvådan, hvaröfver brandkåren
nu blifvit herre, sedan allt trävirke i fabriken uppbränts, såg en stund på eftersläckningen och de rykande ruinerna af den för blott en timme sedan så ståtliga fabriken samt återvände derpå till sitt rum på hotellet, der han befalde att blifva väckt i rätt tid för att hinna med tåget till Stockholm klockan nio förmiddagen.
Tre underskrifter.
Befallningen behöfde dock ej efterkommas, ty redan klockan sju på morgonen var mannen åter uppstigen.
Han ringde på betjeningen, ett kort häftigt ringande.
Han var tydligen en resande, som var van att ögonblickligen blifva åtlydd.
Portiern stod i nästa sekund framför honom, förvånad att finna mannen redan uppstigen.
– Ursäkta mig, att jag ej hunnit borsta herrns kläder, men jag visste inte att herrn skulle stiga upp så tidigt.
– Nå ja, det gör också detsamma.
Skaffa mig en kopp kaffe, min räkning och resandeboken!
Då han erhållit det reqvirerade, genomögnade han hastigt förteckningen öfver de senaste dagarnes anmälde resande, hvarefter han ditskref sitt namn:
Fridolf Hammar.
I yrkeskolumnen ifylde han ordet »resande».
– Är ni vid station vid alla ankommande persontåg? frågade han portiern.
– Ja, min herre!
– Kan ni påminna er om det i går, troligen med aftontåget, kom en lång ståtlig herre, klädd elegant, i promenadpels, hög cylinderhatt och ljusa handskar, för öfrigt var han lätt igenkänlig på sitt ansigte, mörklagd med stora svarta mustacher, pincenez med guldbågar samt böjd näsa?
– Ingen sådan resande kom i går.
– Kanske han kom med ångbåten?
– Nej båtarne ha upphört med sina ordinarie turer för året.
Endast få passagerare följa den här årstiden med dem.
Kom någon båt hit i går?
– Se här, betaldt!
Jag behöfver er inte längre; jag bär sjelf min nattsäck till station.
Hammar serverade sig kaffe och tog fram plånboken för att lägga dit räkningen.
Dervid erinrade han sig episoden vid jernvägsstationen och genomläste ännu en gång telegrammet han hittat der.
– Nå, det här är då ett påtagligt bevis för att jag ej misstagit mig, sade han för sig sjelf, »Felix Brauner, Stockholm».
Det är tydligt nog, skulle jag tro.
En affärsresa?
Men i går förmiddag var han i Stockholm och måste således anländt till Eskilstuna först i går afton.
Hm, man gör inte affärer på nätterna.
En lustresa?
Knappast!
Hvem reser hit för att roa sig?
Nej, någon annan anledning måtte han haft.
Och för resten, hvad angår det mig hvart konsul Brauner reser?
Men herr Hammar kunde icke få funderingarna ur sin hjerna.
»Konsul Brauner», mumlade han mellan hvar mun han drack af kaffet, »Felix Brauner, Felix Br ...»
– Felix Brauner! F. B.!
Om han skulle stå i samband på något sätt med det andra!
Han öppnade åter plånboken och tog fram ett stort kuvert.
Det var ett större rekommendationskuvert utan stämpel och bar utanskriften: »H.
Herr Fridolf Hammar».
Han hade funnit det dagen förut i breflådan till sin bostad i Stockholm.
Det var försegladt med rödt lack, hvars sigill bar initialerna »F.
B.»
Hammar såg noga på sigillet.
– F. B.!
Ja, det kan betyda Felix Brauner; men också något annat.
Han vecklade upp brefvet och betraktade det lika omsorgsfullt som när han första gången läste det.
Det var ett ganska egendomligt bref.
Den, som skrifvit det, hade befunnit sig under intrycket af ett häftigt känsloutbrott.
Det framgick först af den omständigheten att brefskrifvaren ej gifvit sig tid att anskaffa ett för ett så ömtåligt bref lämpligt papper.
Det var nemligen skrifvet på ett sådant postpapper, som affärsmän vanligen begagna, och upptill vittnade den sneda kanten, att en tryckt stämpel bortklippts af en osäker hand.
Vidare framgick det af stilen, som var af fruntimmershand och stod i uppenbar strid med det mansnamn, hvarmed brefvet var undertecknadt.