Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att ständigt, så ofta man visade sig ute, ha en lydig beundrare vid sin sida ... nåja, det ägde ju obestridligt sina stora behag.
Dessutom retade det de öfriga flickorna — så mycket bättre!
För resten ville hon erfara något nytt af lifvet ...
Valentin skildrade lefvande och hade färdats vida omkring i världen.
— Men några gamla, ansedda tanter försäkrade, att snart måste förlofning eklateras ... annars blef det rent af anstötligt i längden.
Och ändå hade Margit icke en enda medveten tanke på giftermål eller dylikt, viste knappast hvad hon tänkte — »den ouppmärksamma godhjärtenheten», sade några; »vänskapen för Valborg», tillade ett fåtal.
Fru doktorinnan vände sig till Ottilia
Hilleström med allvarliga föreställningar — det var ju Ottilia, som först hade beredt rum för den där kaptenen.
Nu borde Ottilia tala med pastor Andevald ...
Margit var ju dennes skriftebarn ...
Ottilia borde värkligen tala med pastor Andevald; det skulle säkert ha nödig värkan.
Inte gick det an att flickan så där blamerade sig!
Men enkefru Hilleström skakade sitt svarta hårnät — hon hade redan gjort sitt — och höll de båda toma händerna ut framför sig.
Därmed ville hon en gång för alla antyda, huru bunden hon kände sig på annat håll och af andra intressen ... huru mycket af nyare datum hon måste sysselsätta sig med.
Kusinerna Janson hörde henne icke mera till, sedan Valborg slutat äta middag i hennes matsal ... och ingenting kunde bli af med Berger.
Hvad det hade med saken att skaffa?
»Jo, jag hade tänkt mig att hon och han»... fru Hilleström skakade sitt svarta hårnät och höll de båda toma händerna utspärrade framför sig.
Hon hade redan gjort sitt.
Om man kanske borde ge en vink åt Jetta Schrowe?
Nej, i sådant ärende vågade ingendera närma sig den gamla fröken.
Altså måste fru doktorinnan själf sätta pastorn i rörelse.
Men när denne efter en middag hos Mylläri hunnit så långt i sin inledning, att Margit började förstå hvad som åsyftades, blef hon först förvånad och sedan ond.
Och när pastorn ville öfvergå till de faderliga klappningarna, drog hon sig häftigt undan och lämnade honom utan ett ord till svar.
Eljes föreföll hon jämn till lynnet, rättfram och vänlig.
Till det yttre var hon magrare, och såg därigenom längre ut.
Med stadens student hade en märkvärdig förändring försiggått.
I hans häjdlösa beundran för kaptenen inträdde oväntadt en reaktion — nu, när han trodde sig både våga och böra proklamera sin oafhängighet.
Ett obetydligt infall af Behr ref fjällen från hans ögon, så att han med ens såg klart den förfärande afgrund, på hvars rand han vandrat i sin blindhet.
Omvändelsen blef hel och fullständig — befallningsmannen gjorde en liten biblisk liknelse.
Ja, herr Edvard förnekade sitt ideal: »Den här Janson ödelägger flickorna för oss ... han är ett skadedjur, som borde utrotas.»
Behr skrattade godt och citerade:
»Det sämsta bruk man kan göra af en människa, är att hänga henne.»
Emellertid ryktes allmänheten upp ur sina hvardagsbekymmer, tittande sig skandalhungrigt omkring; ett litet fåtal funderade under pauserna mellan köksoch barnkammarbestyren: »allas vår Margit» och herr Janson ha värkligen ett och annat trotsigt drag gemensamt ... någonting som kanske förklarar hela sammanhanget.
Tänk, om de fått vara i fred ...
Men somliga gjorde sig lustiga öfver hushållningen i det blifvande boet, öfver antalet tjänstefolk och hemmets inredning.
Härunder inföll julen.
Kaptenen hade märkbart »bättrat sig» och var nu synnerligen rädd för att stöta någon i det minsta.
Han uppträdde småleende och älskvärdt — var dessutom försöksvis mycket måttlig på alla områden.
Han tålde under tystnad månget tämligen dåligt skämt, klädde sig ännu mera omsorgsfullt än eljes, och berättades spana efter större utrymme för kommande år: en hel våning.
Herr Edvard kände sig annandag-jul ofantligt upprörd: skulle han denna gång vara i svart visitrock eller frack på balen?
Efter middagen måste han därför som hastigast sticka sig in till Valentin Janson för att konferera — fick till svar ett gäkkande skratt och ett glas punsch ... minus och plus togo ut hvarandra.
Det var ju dessutom politiskt att försäkra sig om kaptenen till vis-à-vis i fransäserna; därigenom kunde man i tid förhindra hvarje öfvergrepp.
Klockan half sju tände vaktmästaren ljusen i rådhussalen, hälde mera olja i lampreservoarerna och gömde alla spottlådor i mellankammarn.
Folkskolelokalen, i bortre ändan af byggnaden, var upplåten för tillfället; pulpeterna skötos i klunga åt sidorna, och ett stort, hvitdukadt bord stäldes tvärs öfver ett af hörnen för serveringens skull — och för herrarna.
Eld brann i kakelugnen, och där värmdes vatten.
Två svartklädda madamer höllo restauration, med en uppskrämd sjömansdotter till att utföra beställningarna.
Redan klockan åtta var så godt som hela societeten samlad — d. v. s. nästan alla, med hvilkas religiösa åskådningar en tillställning af denna art var förenlig.
Till först en förfärande högtidlighet.
Fruntimmerna packade sig samman i det lilla toalettrummet, innanför tamburen.
Där fans slutligen icke mera ens plats att stå, hvarför några af de djärfvare trängdes fram öfver salströskeln; sedan tänjde de ut sig — tack vare små, periodiska förstärkningar — i en lång rad af frasande klädningar, som bjärt och brokigt stucko af mot väggen.
Någon konversation kom tils vidare icke i fråga.
Ett par af de yngre kavaljererna vågade knappast gå öfver golfvet; nödgades de inlåta sig på ett så vanskligt företag, så vittnade gången nogsamt om, att församlingens blickar stucko dem som nålar i alla delar af kroppen.
— Det bleka kvinliga element, som skulle traktera pianot, satt och plokkade på sina ringar, i det hon ängsligt spanade efter första tydliga vink om att börja ... men en vink från någon af de mera betydande herrarna.
Så bröts högtidligheten bland fruntimmerna därigenom, att fröken Kärr upptäkte ett sotstreck i pannan på tant Mylläri.
Halft tillintetgjord af blygsel och lust att meddela sig, vågade hon omsider åt fru
Hilleströms godtycke anförtro en kortfattad notis om det fatala förhållandet.»
Nej, hvad säger du!» Tant Mylläri fuktade en näsdukssnibb med tungan, gned och undrade hvar hon kunnat utsätta sig för ...
Så frågade hon om det var borta, och så skrattade man, eftersom det ännu inte var borta ... och så gned hon ånyo och man skrattade.
Men i alla fall var isen bruten.
— Bland herrarna gjorde befallningsman Behr samma värkan — gaf likasom signal genom att brygga i åt sig toddy.
Konsul Gardberg öppnade balen med en vals; som den andra i ordningen kom herr Edvard rusande.
Herr Edvard hade många stolta ögonblick vid dessa tillfällen.
Han anförde vanligen fransäserna, hvilka då alltid gingo i dur — det var hans egen benämning.
Provisor
Sedegren dansade den första med »Hvitväpplingen», som var älst och allvarligast af systrarna.
Denna uppbjudning hade emellertid sin särskilda historia och sina särskilda motiv.
Bagarmästarens gårdstomt gränsade till apotekets, och eftersom planket mellan gårdarna blåst omkull under natten, så ville provisorn begagna sig af denna lyckliga omständighet för att ha någonting att tala om, ty Hvitväpplingen var just icke inspirerande.
Altså vändes planket på alla sidor och skärskådades ända till och med femte turen — men då tog det slut.
Detta var dock icke så farligt, ty efterturerna gingo under studentens ledning så våldsamt i dur, att pauserna med fullt berättigande kunde flämtas bort under tystnad.
I detsamma hämtades tebrickan in för andra gången; af brödet fans det nu en sort mindre, och doktorinnan kände genast igen de väpplingska pepparkakorna.
Flickan, som bjöd, var mycket upphettad — svetten silade sig ned mellan fräknarna.
Hon stirrade stint på gräddsnäckan, och när denna användes, lika stint på dess toma plats.
Fruarna jämkade sina hårpilar och krusade.
»Bestälde inte du förut, Ottilia?» — »Nej, käraste, ta du bara, jag hinner ju sen.
I serveringsrummet led tiden mot bottnen af tredje glaset; men stämningen var icke den vanliga.
Någonting krigiskt låg i luften.
I alla fall flyttade sig de äldre farbröderna samvetsgrant och följdriktigt öfver från stadium till stadium, så att Wasilij Jurjeff, som hade försprång — tack vare några eftermiddagsknäppar — redan började antaga romboidens konturer.
Doktor Mylläri drog tullförvaltarn med sig bakom svarta taflan för att sjunga Gluntar; Sedegren drack öl och åt parfymerade pastiller.
Men just när en flock damer skulle roa sig i salen med att rita initialer i dammet på pianot, viste Rödväpplingen andfådt berätta, att ett stormigt uppträde ägt rum där ute bland herrarna.
Hon hade hört det af flickan, som bar bort vinglasen, och denna hade dessutom tillagt, att det varit så grant att se så ...
Damerna undrade; Margit Schrowe gick långsamt fram öfver golfvet, likasom för att svalka sig, bredde likgiltigt ut solfjädern och stannade på en plats, hvarifrån hon delvis kunde öfverblicka räckan af rum.
Ingenting egendomligt:
Valentin Janson ett stycke från de öfriga, i en atletiskt vacker ställning, med bakåtkastadt hufvud och knytande sin halsduk.
Han föreföll så ensam mot alla och dock trotsande — Margit förde näsduken lätt öfver pannan och var en smula blekare, när hon återförenade sig med sitt sällskap.
Antagligen hade aftonens triumfer stigit studenten åt hufvudet, eftersom han kände sig så säker och glömde huru stark kaptenen var.
Dessutom torde någonting enskildt dem emellan förefallit under sista fransäsen, ty efteråt tykte några sig minnas en ordväxling.
Åtminstone hade herr Edvard plötsligt blifvit alldeles utom sig och förklarat, att kreti och pleti inte skulle sätta sig på höga hästar — de komme ändå alltid att rida i fruntimmerssadel!
Janson måtte den kvällen ha varit mera ömtålig än eljes under senare tid, ty ådrorna svälde vid ena tinningen — och studenten hamnade ofrivilligt, via dörren och förstugan, i en snödrifva.
Provisorn, som tafatt velat afstyra färden, stöttes undan in mellan pulpeterna.
Då lade sig de andra emellan — Mylläri klappade kaptenen på axeln: »han är ju bara en pojke, bror!»
Vid nästa vals blef Margit till först uppbjuden af Sedegren.
Det enda han yttrade, så snart de hunnit hvarfven rundt, var ett flämtande:
»Det är en brutal person, den här Janson.»
»Å-åh» — hon bet sig i läppen — »säg inte så åt mig ... säg det åt honom själf, försök!» Och hon skrattade nästan utmanande.
Om en stund kom kaptenen fram till henne och bugade sig; hon såg huru han nonchalant kastade bort sin cigarr, och när de började, tykte hon att han tog ett ännu fastare grepp än vanligt.
Med en känsla af deltagande och välbehag öfverlät hon sig villigt åt honom.
»Det lär snart bli ett julnöje till, Margit ... får jag då åka med dig?»
Hon räkte handen:
»Tack ...
Valentin.»
Dagen för slädpartiet var inne med sol och blånande skuggor öfver snön — hela landskapet bar vinterprägel af endast sol och blånande skuggor.
Sixten Erik Berger satt hopsjunken i sin gungstol vid fönstret, med de magra, hvita händerna på filten, som låg svept kring knäna.
Det är en gammal erfarenhet: hvad som står en närmast, skattar man högst först då, när det går förloradt.
Den sjuke tykte sig kunna öfverskåda hela sitt lif — lika tydligt som han redan länge sett döden, fastän på afstånd.
När den kommit närmare, så nära, att han nästan kände dess kyla, älskade han åter lifvet, dessa årslånga länkar af en bristande kedja, utan fäste och utan glans.
Ty han viste ju att där en gång funnits en ljuspunkt, värklig och oumbärlig, ehuru han icke velat medgifva det ... oh, Margit, Maggie!
Huru ofta har han ej sagt till sig själf: du har ingenting mera att vänta, Sixten ... gå!
Sina hemligaste tankar har han läst som i en öppen bok, läst sig själf och sett mellan raderna, huru den store, blinde tragöden, lifsdramats tragöd, förberedt hans död genom hundrade antydningar — hvarför då påskynda?
Och han har tänkt: det är ett fel i konceptionen ... jag borde redan vara borta ur tillvaran.
Men nu!.. nu, när han värkligen hunnit slutet, nu älskar han en början och en fortsättning, som varit honom så likgiltiga.
Stackars Sixten!
Som vanligt satt morbrodern inne hos honom i morse, en stund före frukosten.
Berger var då mycket trött och måtte tydligen ha insomnat, eftersom han icke kunde minnas att äfven Mylläri infunnit sig.
Han vaknade af att gamla Brita skramlade med kakelugnsluckorna, höjde sig en smula från kudden på armbågen och yttrade någonting förvirradt om att de skulle göra alt i ordning för afresan, det vore hög tid — frågade i samma andedrag efter fröken Margit?
»Å, hon är väl ute igen med den här kaptenen» — trotjänarinnan räknade sig till familjen, det hördes nogsamt på tonfallet.
Svaret tyktes nästan helt och hållet undgå den sjuke.
Men senare på dagen återvände det i hans erinring och påkallade då så mycket större uppmärksamhet.
Doktorn till trots, satt han halfklädd i gungstolen — »om jag ligger, så kväfs jag ... låt mig vara i fred!» Ah-ja, det var sant, Valentin Janson — han förde handen långsamt öfver pannan för att reda sina intrasslade tankar.
Kusin Margit och kaptenen!
Hvar je ingrepp från det hållet måtte man väl vetat akta sig för, eller hur?
Redan på ångbåten i höstas?.. å-nej.
En snabb blick, berättande tunga och ett vant handlag— han kände till det där.
Janson var ingalunda någon lämplig förtrogen, allra minst när det gälde en ung flicka, sådan som Margit.
Han var opålitlig, och hans fysiska makt, icke styrka, oberäkneligt farlig för kvinnor; det förstod
Sixten mera än väl af gamla, gemensamma hufvudstadsminnen.
Han började känna en växande oro, som stegrade hans misstänksamhet och beklämning, oaktadt han ständigt fruktade att vilseledas af sin sjukliga öfverretning.
Det hela var troligen ett mycket vanligt sammanträffande, han gjorde sig naturligtvis skyldig till ett misstag, för långt drifven omsorg ... en mycket sen omsorg.
Alldeles ofrivilligt hade han ju blifvit lämnad utanför den krets, hvari hans tankar rörde sig — huru kunde han då ha gagnat henne?
Dessutom höll hon sig på sådant afstånd.
— Han plågades af att sitta stilla, men saknade vilja och krafter att flytta sig; ringklockan stod bredvid honom, behöfde han hjälp, så var det bara att sträcka ut handen.
I detsamma strömmade bloden häftigt till hjärtat, och han kände sig både varm och glad öfver ett plötsligt infall.
Ja, ja, det måste han ha reda på — han knackade på fönsterrutan och vinkade åt stadens student, som just gick förbi, snedt öfver gatan.
Herr Edvard var helt röd och förvånad, när han steg in öfver sjukrummets tröskel.
Bakom honom, i dörröppningen, skymtade faster Jettas allvarsamma ansikte; hon hade ganska motvilligt visat vägen.
I början kunde studenten icke alls bemästra sin glada förvirring.
Han viste så väl att han alltid beundrat Berger, ehuru i hemlighet; och likaså viste han att ”Valentin Janson varit endast ett dåligt surrogat under lediga stunder.
Alldeles säkert.
Innan han emellertid hunnit riktigt besinna sig, hade den andre fått del af hans berömliga insikter i senaste halfårs skvaller.
Och det var, minsann, inga små smulor.
Studenten fann ett ypperligt tillfälle till hämd på kaptenen — kaptenen, som så groft förgått sig annandag-jul.
Nu skulle den ohyfsade människan bli hemfallen åt Sixten Erik Bergers vrede ... tänk, om herr Edvard kunnat begripa, huru vanmäktig hans åhörare kände sig, och huru åtlöjet lekte i de stora mustascherna!
Redan strax efter middagen åkte herrskapsungdom och ungkarlar, par efter par, ut till en rymlig bondgård, där det skulle dansas.
Kaptenen afhämtade Margit.
När de körde förbi banken, nickade hon flera gånger gladt mot kusinens fönster, och hennes kavaljer svängde triumferande sin mössa.
I skymningen blef den sjuke så trött, att han lade sig, nästan sjönk ihop, men envisades i att vilja vara påklädd och allena.
»Tänd ljuset ... tack!» Emellertid fick den inre oron ny näring af tystnaden.
Fantasin var uppjagad förut, och tanken på alt det sårande prat, som födts och lefvat af denna ... denna olycksaliga sammanställning ...
Margit och kaptenen ... pinade honom, gjorde honom ursinnig.
Janson var opålitlig, en riktig fågelfängare ...
Naturligtvis skulle de i afton igen vara ofta på tu man hand!
Jetta smög sig alt emellanåt in för att vara på sin post, ifall det märktes någon försämring.
Då låg han mestadels stilla och låtsade sofva; men pannan var het, hals och handleder fuktiga.
Med en sista, svag skymt af bitterhet kom han ihåg en försäkran, som han läst någonstädes: för att dö behöfvas inga rekommendationer.
— Småningom föll han i halfslummer.
Klockan hördes slå åtta i matsalen.
När ljudet väkte honom, greps han af en förfärlig ångest ... plågades af att ännu vilja hinna med något, utan att minnas hvad?
Men tillika kände han en oväntad lättnad vid andningen, bröstet likasom vidgades; han blef helt vek af idel mattighet, hade velat gråta öfver sig själf ... höjde sig mödosamt upp mot bordet bredvid hufvudgärden och skref några otydliga ord med blyerts, tils papperet gled undan ...
Var detta värkligen döden?
SIGRID LILJEHOLM
--a --g Fredrika Runeberg
Helsingfors, Theodor Sederholms förlag, 1862.
Imprimatur: L. Heimbürger.
"Ma chère, hvarföre bränner du sådant galant papillottepapper", sade tante Aurore, som i detsamma inträde, "sådant är ju alltid brist på."
"Åh, tante, det är bara skräp, början till en misslyckad tragedi."
"Mais, chère petite, ne brûlez donc pas céla!
Detta kunde employeras vid pappas namnsdag nästa vecka."
Åter kastade jag ett blad i brasan och sade hälft stött:
"Icke var detta något skämt.
Clas Fleming, sorgspel på vers i fem akter."
"Ah, förträffligt, ma chère.
"Barbar, må fritt din glaf bland usla offer rasa, Skall dock mitt stolta mod ej för din grymhet fasa!
Dygd och hjeltemod, förenta i min själ De bott sen späda år, barbar, det vet du väl."
"I mina föräldrars hus bodde en man, som var -- huru bör jag uttrycka det -- un peu hors du monde.
N'est-ce-pas?
Men nu ser jag redan le commencement de la fin af de skrifna papperen, och begagnar derföre stundom bladen ur en tryckt lunta, en gammal historia öfver ett par gamla kungar, ehuru tryckpapper är mera fragilt, än rätt lämpligt skulle vara.
"Min nedrighet den vill jag klart i dagen ställa.
Med usla nidingsdåd vill jag hvar dygdig fälla."
"Ah, kom till mig i morgon, ma chère, jag blir helt lifvad vid minnena från den tid, jag dröjde i min oncles hus i Stockholm.
Du vet att jag växte opp der; och ehuru jag mången gång der fick bära opp ett badinage såsom 'Tavastfröken', så beredde mig dock min lilla mine ett icke så ovänligt emottagande, äfven i de höga kretsarna."
På begären fick jag tillbyta mig det lilla som fanns qvar af tantes papillottepapper.
Läste jag åter i vad jag af tante Aurore hade erhållit af Wervings historia, så tycktes mig, som om jag jemnt såge författaren titta sig öfver axeln, för att se om ej Carl den elftes barska gestalt stode bakom stolen.
De der beskärmelsema se ut temmeligen som sand, strödd i den kungliga censurens ögon.
Sägnerna i en familjekrönika, mundtlig eller skriftlig, taga sig stundom åtskilliga friheter med historien.
Manuskriptet låg hos mig några tiotal af år, innan jag, i en stund af saknad och bekymmer, sökte förströelse i, dess omordnande.
Din...
"Siri, mitt barn, jag vill ännu en gång tända lampan för Guds moders, sancta Annas och den heliga Brigittas bilder.
Och nu, min Siri, lemna mig messeboken, att jag, herrans ovärdiga, ringa tjänarinna, må uppläsa bönerna, då ingen pater mera finnes, eller ens skulle få hålla den heliga messan.
Knäböj min dotter."
Sedan messan sålunda blifvit firad, sade Elin:
"Siri, din moder har lofvat att du skulle få dröja hos mig, för att tillsluta mina ögon.
Jag har suttit här ensam i många år.
O Siri, o mitt kära barn, att jag skall se äfven dig, min halfsysters dotter, vara...
Sancta Brigitta, ora pro nobis. O sanctissima virgo Maria, ora pro nobis."
"tack mitt barn, det blir lättare nu åter."
"Jag är ju dock en så dålig hjelperska", sade den unga flickan, sedan nunnan åter lutat sig tillbaka i länstolen, "vill då icke min mors syster låta föra sig till vårt hem?
Vi skulle dock der kunna lemna bättre vård."
"Tack, min Sigrid, men icke kan det så ske.
Jag har sett huru hvar man ryckte och rappade till sig af den heligas egodelar, och sjelfva allmogen nekade att betala skatten till klostret, och huru öfver hundrade hemman, som tillhörde sancta Anna och sancta Brigitta, borttogos, så att vår fromma moder, Abedissan, måste sälja klostrets dyrbarheter, än en präktig kredentz, än sjelfva kalkarne, för att betala de dryga, klostret pålagda skatterna."
"Så gingo systrarna bort, många tog vår heliga moder opp till sig, men andra gingo ut och bröto sina heliga löften.
Mig arma, ensamma, har man dock tillåtit att få sitta qvar här och vårda, så vidt jag kunnat, de heliga qvarlefvorna; fastän man med våld utdrifvit de helige fäderne Franciskanerne från Raumo, redan för öfver fyrtio år sedan.
Liksom för att håna det heliga, nedrefvos klostren i Wiborg, för att -- o styggelse! -- för att dermed upphjelpa fästningsverken!
Måtte helgonen bevara honom för allt det svek och argan list, som ställer sig emot honom, och gifva honom makt att skydda den sanna tron och återföra de vilsefarande."
"Dock, det är tid att gå till hvila, min skröpliga lekamen behöfver ro, äfven den unga behöfver sömn.
Imorgon, om helgonen ännu bevarat mig vid lif och krafter, vill jag efter morgonbönen meddela dig åtskilligt, som du bör veta.
Om morgnarna bruka mina krafter vara något mera stärkta, så att jag hoppas kunna då förmå meddela dig hvad jag önskar säga."
Efter ännu en aftonsignelse lade sig den gamla nunnan till hvila, och Siri skyndade att krypa ned i sin bädd, som hon redt i samma cell, emedan de många tomma cellerna föreföllo henne så ödsliga och hemska.
Men hastigt satte hon sig opp, kastade en klar blick omkring sig i månskenet, såg hur den åldriga slumrade på sin bädd, och sade vid sig sjelf: "fy Siri, skall du vara barnslig och pjåkig!
Ah, det är detta myckna underliga prat om helgon och allahanda döda menniskor, som gör mig yr i hufvudet; aldrig hade jag kunnat tro, att jag skulle få så mycket att göra med detta påfviska kram.
Och så gjorde ock den femtonåriga."
Mången menade att hon väl vore en ny nunna, och att nu, under den katholske kungens välde, klostret åter skulle komma i flor; men slutligen sade en gubbe, åt hvilken hon räckt en helsodryck:
"Nej se om det annat är, än att de gamla heliga ännu ha tänkt på Elin Knutsdotter, och det är minsan ej för mycket, för all den tjenst, hon gjort dem, och alla de oljor, hon för dem bränt; och så ha de skickat ned en engel att hjelpa henne nu på ålderdomen.
Jo tro man på att så är det."
"Åh, ditt tok, kommer du igen med ditt påfviska prat, skall det aldrig gå ur dig.
När ser du englar gå på jorden synliga?"
"Ja icke sen detta kätterska reformationsväsendet, som de kalla det, kom i landet; men se här i Nådendals kyrka rå de heliga helgonen ändå, och det vet jag, att vill heliga Guds moder, nog har hon makt att skicka englar dem till tjenst, som tillbedja och offra åt henne."
"Åh prat du, jag börjar nästan ångra mig, att jag lät narra mig hit, att ta emot af hennes papistiska meklamenter.
Visst är den skälfvan stygg, när den rätt sätter an, men jag hade hellre bordt bruka den kuren jag lärde emot den förr, och den är god; ty det var sjelfvaste befallningsmannen på Åbohus, herr Lars Hordeel, som för flere år sen lärt den kuren, och det är ändå bara papistiskt otyg med det här klostret, bara signeri och styggelse."
"Nå huru var den boten som herr Lars lärde."
"Jo, man tar tre oblater och låter någon skrifkunnig person skrifva på den första:
J namn faders (kors) sons och den helige andes, och på den andra oblaten skrifver man: och sonen (kors) sjelfver gud och på den tredje oblaten: och den helige ande (kors) som för dig lidit hafver, och så äter man dem tre dagar å rad.
Och si det är intet papisteri och signeri under, så att om det hjelper, så är allt godt."
"Ja ja", utbrast nu en gumma, som såg litet förnämlig ut med sin veckade duk på hufvudet, "nog kan det väl vara bra, men nog vet jag mot skälfvasot ett medel som är bättre, ty det skref sjelfvaste drottning Margretha, konung Göstas husfru, och lärde det åt sin syster, fru Martha.
Och det är godt mot alla åkommor, och det är att skafva hjerpfjädrar af pennorna och torka och gnida fint, och dricka det med varmt öl, äfvensom att bränna fjädrarne och sedan lukta på dem."
"Ja ja, mor, det der kan vara godt för förnämt folk, men hvem vet ändå om det passar för de ringa.