Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller om återremiss af betänk., under yttrande af den önskan, att StatsUtsk. icke må låta sig vilseföras af den opinion, som i denna fråga uppstått, — denna opinion må nu i grunden vara så rättmätig och aktningsvärd, som jag för min del erkänner den vara, — men vid den fortsatta behandlingen af denna fråga bibehålla den lugna men tillika allvarliga hållning, som det iakttagit under denna riksdag vid ulöfningen af sitt tacklösa och mödosamma kall, och genom hvars bibehållande till slutet det endast kan hoppas att i hvad på detsamma ankommer hafva befordrat den utveckling af våra constitutionella samhällsförhållanden, som utgjort dess syftemål.
Hr Ribbing, Bengt: R. o. Ad. har genom utlåttn, som i dag blifvit afgifna, tillräckligen, som jag hoppas, fått denna kinkiga fråga utredd.
Jag vill således icke öka längden af öfverläggningen, men skall dock säga några få ord.
De, som hafva sökt försvara denna skuldsättning, hafva som medel dertill yrkat återremiss af betänkandet.
Mången annan, sorn icke anser sig kunna försvara densamma, har dock icke motsatt sig återremiss, och jag vill icke heller göra det.
Tror man sig kunna framställa denna obehagliga sak i ljusare dager? — ingalunda vill jag förhindra sådant; — men jag fruktar blott, efter den erfarenhet jag i dag haft, att ju mera man vidrör densamma, desto kinkigare, desto svårlöstare blir den.
Man har sökt att, med framställning af åtskilliga marquanta personers förtjenster i en eller annan väg, finna en ursägt för af dem begångna fel; jag tror dock ej alt detta är rätta sättet.
Hvar och en, sorn finner förtjenster hos en person, lärer väl glädja sig deråt och icke förneka dera; men deras fel, begångna, vare sig af vilja eller Den 37 Februari e. m. 727 svaghet, blifva derföre icke mindre.
Jag tror bäst hafva varit att framkomma med rena, oförfalskade sanningen och icke med försök att försvara hvad icke försvaras kan.
Med ett sådant sätt att gå tillväga tror jag det blifvit lättare att framställa denna kinkiga sak i en mindre ofördelaktig dager, och måhända bade då utvägen att bela det söndrade varit lättare funnen.
Man bar talat om Rikets värdighet, Rikets trygghet och huru dessa båda goda ting skola kunna upprätthållas och befästas.
Jag vet intet rättare sätt att upprätthålla denna värdighet, hvarken för konungamakten eller för fäderneslandet i allmänhet, än att visa den möjligen största aktning för våra grundlagar, under det vi uppfylla vårt riksdagsmannakall.
Ingen, vill jag hoppas, har stigit här in utan att veta att villkoret för ett värdigt utöfvande af detta kall, är, att ständigt hafva ögonen fästade på grundlagen.
Hvarje representant har förbundit sig härtill, och utan att uppfylla detta villkor, upprätthåller han hvarken konungamakten eller Rikets värdighet och trygghet.
Jag tror således icke att det går an att i denna sak handla annorlunda än i alla andra.
Jag har vid detta tillfälle 8 §:n i Ridd.Ordn. och 76 §:n Reg.Fm till min efterrättelse; bryter jag emot dessa §§, sä har jag brutit min ed och icke upprätthållit
Rikets värdighet, icke konungamaktens värdighet, m. e. o. ingenderas trygghet och credit.
Således, mine herrar! må man icke tillåta sig att erkänna denna skuld som Statens.
Man må försöka att binda mig och andra representanter med det ena eller andra medlet, genom tillvitelsen att hafva fattat förhastade beslut, vare sig af Utsk. eller enskilda representanter eller hvad annat som helst, — jag ber Gud bevara mig ifrån alt afvika från min pligt och vill icke se hvarken till höger eller venster, icke hafva afseende till personen, då grundlagen är i fråga.
Må denna sak afslutas till fäderneslandets båtnad; den har länge gjort alltför mycket uppseende, och min bjertliga önskan är att detta slut måtte blifva sådant, alt icke de lossnade banden blifva än lösare, utan att de måtte kunna återknytas, det Gud gifve.
Jag har måhända under f. m. plenum redan för mycket tröttat R. o. Ad:s tålamod och vågar derföre icke ånyo sätta detsamma på prof, ehuru stora anledntr mig dertill lemnats, särdeles i Hr von Hartmansdorffs yttrande på f. m.
Sedan, såsom en naturlig slutföljd af Gr.
Horns yttrande, han numera icke anser sig tillhöra den statsmakt, som öfverlägger om frågan, så har jag också ingenting att svara på Hr Grefvens yttranden, ehuru Hr Grefvens mera eller mindre träffande anspeglingar på mina politiska meningar och tillgöranden möjligen påkallat några erinringar, hvarvid den värde talarens egna antecedentia ej kunnat undgå den belysning jag gerna åsidosätter under en fortfarande föresats, att hädanefter li - Den 27 Februari e. m. kasom hitintills för min politiska verksamhet icke antaga något annat rättesnöre, än det, som föreskrifves mig af min känsla för sanning och lätt, och för medborgerlighetens oell fäderneslandets oeftergifliga fordringar på representantens redlighet.
I korthet bör jag likväl i afseende på Hr von Hartmansdorffs yttrande framställa till Huset, icke till Hr von Harmansdorff—ty han känner förhållandet lika så väl som jag — att Const.Utsk. ingalunda anmält till åtal inför Riksrätt något Statens skuldsättande, utan endast ett hittills i våra häfder osedt förhållande, att en förvaltare af en Statens cassa ingått en borgensförbindelse för cassans räkning.
Const.Utsk:s tillgöranden hafva varit en följd af anmälan om förhållandet ifrån StatsUtsk., grundad på R.
St:s revisorers berättelse i frågan, hvarifrån det billiga och rättvisa bedömmandet torde böra härledas, att Const.Utsk. helt enkelt endast uppfyllt sin pligt i detta afseende.
Hr von HartmansdorlFs yttrande om oskickligheten och oförsigtigheten hos Utskts ledamöter att behandla denna sak så att den genom
Utsles handläggning erhållit egenskap af en ovillkorlig och obestridlig statsskuld, äfvensom den jemmersång den värde talaren uppstämt öfver Ståndens oförsvarliga val afUtskts ledamöter, torde kunna hänföras till det oparlementariska och olämpliga; äfvensom deraf måtte såsom naturlig slutsats följa, att om Ständerne varit så försigtige att de valt Hr von Hartmansdorff och de med honom liktänkande, så skulle resultatet af en så försigtig handling blifvit, att den nu under öfverläggning varande skulden icke iklädts egenskapen af statsskuld.
Till hela Husets öfvervägande hemställes, om Hr von Hartmansdorffs mening förmärkts vara sådan.
Jag förbigår andemeningen af detta yttrande och lugnar mig med deri öfvertygelse, att mellan Const.- Utsk:s ledamöter och Hr von Hartmansdorff finnes en domare, som är den Svenska allmänheten, till hvilken vadet går, och Const.Utsk-.s ledamöter bekymra sig föga öfver de temmeligen oparlementariska yttranden, som Hr von Hartmansdorff behagat fälla öfver utskottssättningen, hvilken efter lagliga former ägt rum, och som således för denna riksdag icke står att ändra.
Jag undvek på f. m. att ingå i discitssion öfver det ömtåliga föremål, som den constitutionella fictionen och de parlementariska iakttagelserna gemenligen fridlysa från den fria öfverläggningens obeslöjade omdömen och tankeyttringar; och oaktadt Hr von Hartmansdorff ånyo framkallat den ömtåliga frågan såsom föremål för stridiga tankeyttringar, undviker jag ännu att upptaga handsken.
Hr von Hartmansdorff har således förfelat sitt ändamål, ifall det varit alt framlocka känslor från ett hjerta, lika främmande för falskhet, som urståndsatt att låna sig tilt organ för smickret.
Jag skulle, i följd af Hr von Hartmansdorffs på f. m. afgifna yttrande, hafva obeskrifligt mycket att Den 27 Februari c. m. att säga; men tystnadens vältalighet är också talande, och att jag är förstådd, derom ar jag ganska öfvertygad och inskränker mig alltså blott till dessa ord, för att icke upptaga tiden.
När jag d. 2 sisth Maj talade i detta mål, begynte jag med uttryck af mitt inre obehag vid ett ordande, hvars oväld kunde betviflas.
Men jag sade också, och jag åter säger, att grannlagenheten öfverdrifves, när den hämmar pligten, och att denna manar att tala, när man kan upplysa.
Framställandet åter i dag af de åsigter jag då utvecklade vore fruktlöst eller öfverflödigt.
I hvad angår ärendets grundlagliga, financiella och politiska förhållanden, sådana dessa nu hunnit utveckla sig, förenar jag mig oinskränkt med Hr Biskop Hedre'ns och Hr Prosten Stenhammars reservationer; — med Hr P.
Lagerhjelms, Gr.
Horns och Hr von HartmansdorfFs anföranden i dag.
— Af dessa herrar har jag åhört statsmanna-ord.
Beträffande de incriminationer, som anställts medanledn. af H. Ex. Hr Frih.
Stjernelds bada skrifvetser af den 3 och 7 Mars, anser jag alt lill deras tillintetgörande ingen åtgärd erfordras utöfver denne Statsministers nyss upplästa, så öppna och redbara förklaring.
Likaså har tillförordnade Statsministern Hr af Ihres förklaring tillintetgjort de misstankar och farhågor, som åvägabragts medelst tal om hemska mysterier, fördöljda tillstånd och kostsamma futura.
I båda dessa ämnen äro männen, som talat, fullständig borgen för orden.
Jag inskränker mig derföre till beriktiganden af några under debatten vanbiidade förhållanden.
Prålande täflan med rikaste Europeiska diplomatier och fåfängan att medelst sådan skrytsam prakt bibringa utländningen öfverdrifna begrepp om Sveriges politiska förmåga, hafva nämnts som ursprunglig beräkningsgrund vid diplomatiska anslagets bestämmande, och sednare motiv att motstå dess nedsättande.
— Supponerande af oförstånd hos motståndare är visserligen en väg till medhåll; men lill dettas varaktighet hörer att undersökningen ej jäfvar suppositionen.
Ett enda ögonkast, egnadt åt jemförelsen af vår diplomatiska budget med öfriga staters af lika rang, blifver i detta fall tillfyllestgörande. -— Grannlagenheten förmenar mig att något anföra om oss tre, som vid de största hofven äro anställde.
Men rättvisan kallar mig till förklarande, att öfrige envoye's och t. o. m. charge's d’affaires aflöningar icke motsvara det anspråkslöst beräknade bebof 20 H. 92 ?3o
Den aj Februari e. m. vet.
Jag sager derföre — ”Nej — det handlar icke om prål och skryt.
Det handlar endast derom, att
Sverige icke må utomlands upphöra att diplomatiskt synas der och så sorn den politiska verlden blifvit tillvänjd alt se Sverige repi esenteradt.
Hemliga utgifter hafva framhållits såsom obehöfliga — således undantagsvis för vår Regering; ty alla normala Europeiska representationer finna deni oumbärliga och votera dem.
Dernäst hafva dessa utgifter stämplats såsom äfvenväl sårande för Sveriges nationalstolthet; åter en säker metod all fördelaktigt bereda åhörare.
— Om protocoller kunde infordras af öfriga representationer, sorn i båda. hemisfererna hafva plena i afton den 27 Februari, ville jag ingå betydligt vad, att i hvartenda af dem bar nationalstoltheten blifvit denna samma qväll af oppositionen åberopad.
Vare dock långt ifrån mig att ogilla sådana åberopanden!
De verka nyttigt, äfven i de länder, der sjelfberömmet icke så utmärkt ärofullt som i Sverige vidimeras af häfderna.
Men — bevisande äro de icke alltid — Om i ett land, der de ädlaste minnen rättvisa en särdeles nationalstolthet, ja stundom stegra dess lynne ända derhän, att midt i värsta uppror lyckönskas medelst proclamationer, befolkningarne till anboret ordningssinne och trupperne till anboren vördnad för disciplin;— om, säger jag, i delta samma land Regeringens begäran af anslag till upprätthållande af besvuret samhällsskick nyligen mött Representationens afslag, vore ju detta ett vedermäle deraf, att stundom är nalionalstollheten inconseqvent och förbiser sitt första och väsendtligaste corollarium, nemi. beredvilligheten att inom och utomlands upprätthålla Regeringens — denna första och permanenta naiionalrepresentantens — värdighet och existimation.—
Och dernäst, hvar står då skrifvet, att det hemliga nödvändigt är det nesliga — uppifrån det vigtigaste och ända ned till våra sällskapsordnar, huru mycket hemligt som ändå är anständigt, stundom berömligt, eller åtminstone särdeles menlöst?
— Hvem är oförmögen alt tänka sig utgifter, vid hvilkas offentlighet statstjenstens ändamål skulle förfelas, utan alt derföre något oädelt ligger i dessa ändamål eller i dessa medel dertill?— Hvem skulle till sådan grad sakna alla notioner om det praktiska i statslifvet?
— Eller hvad? ensamme bland Europas representationer, skulle vi hafva renlärigt uppfattat sedelärans och den sanna stolthetens bud?— Medan de mäktigaste staters folkombud årligen votera medel till hemliga utgifter, och icke blott till inrikes ordningens vidmakthållande, utan äfven och enkom åt utrikes ministrarne anslå sådana medel, skulle vi allena försmå allt hvad icke med dialektik i cabinettet och med svärdslag ute på fället kan vinnas. — ”Så”— sades i f. nits— ”så hafva våra ärorika förfäder gjort?”
— Att jag icke så minnes historien, Deu 27 Februari e. m. det bevisar föga
Men så minnes icke heller Fryxel; och se! det bevisar mycket.
I hela den vida representerade verlden skulle icke uppfattas möjligheten, att frågan om en (äfven formvidrigt tillkommen) statsskuld skulle behandlas så, sora oppositionen synes vilja hafva denna handlagd.
Jag påpekade nyss en sådan behandlings blifvande verkan på opinionen.
— Den inhemska uppskatten J, mine herrar! bättre än jag.
— Men skänken mig tillit i anseende till den utländska.
Jag talar oväldigt och vågar tänka alt det tror Ståndet mig om.
Må jag då tros, då jag, med det vetande om Europa jag nödvändigt mäste äga, här förklarar, alt detta intryck blifver beklagligare än det bittraste, men dock Svenska, sinne kan önska.
Jag slutar, och röstar för återremissen.
— Men — icke må jag nedsitta innan jag varmast och hjertlignst tackat Rivon Hartmansdorff för den rättvisa han så vältaligt yrkat åt II.
Ex. Hr Gr. af Wetterstad ts minne; åt H. Ex. Hr Frih. Stjernelds, Hr af lines och Hr af Skogmans fosterländska förtjensler.
— Så länge en sådan röst inom Svenska Representationen ljuder, så länge tjenar Svenska embetsmaunen icke utan yttre uppmuntran att för Statens ära och förkofran anstränga sina yttersta krafter. Gr. af Ugglas, Ludv.:
Till en början får jag för klara, att jag biträder deras tanke, som önska återremiss af betänk, för en närmare utredning af frågan.
Jag inedgifver, att det varit conseqvent af Utsk. att, då detsamma ansett sig höra tillstyrka alsing å K. M:s propos., gifva åt sitt utlåt, deröfver dess närvar, form.
Såvida någon afskrifning af ifrågavar. skuld skall kunna äga runi, är det gifvet att specificerade räkenskaper öfver de utgifter, som föranledt densamma, måste framläggas, och Utsk. kunde val förutse, att R.
St. ej skulle vilja till betalning öfvertaga en skuld, innan de kände huru denna blifvit åsamkad.
— Jag ämnar ej nu ingå i någon pröfning af skuldens tillkomst; detta bar redan blifvit ganska vidlyftigt omordadt, och för att domina derom hafva vi ett Const.Utsk. med derpå följande Riksrätt.
Jag beklagar del förhållande, som blifvit framlagdt, samt den ännu mera förtegenhet och det misstroende till R.
St., som förorsakat att denna skuld under många år så betydligt ökat sig, helst ett mera öppet förfarande längesedan torde hafva beredt medel till dess betalande.
Då summan ej är betydlig, jemförd med de tillgångar, vi i närvar, stund äga att disponera, så är principen utan abstraclioner att betrakta.
Att börja med bör det undersökas, om skulden är gjord af den ena statsmakten såsom statsmakt, eller om den är en dess enskilda transaction.
För att kunna utröna detta, skulle jag tro, att man borde tillse, genom hvilka utgifter
Den 27 Februari e. m. skulden blifvit åsamkad-
Det är svårt att för närvarande bestämma detta, då StatsUtsk. ej med någon redovisning inkommit; men om en sådan blifvit af StatsUlsk. afgifven, så torde det, jag vill åtminstone förmoda det, hafva visat sig, att skulden aldrig uppkommit, 0111 icke den person, som vi i förmiddags omtalade, ansell sig för Sfatens behof nödsakad att ikläda sig densamma.
I och för honom såsom enskild hade den troligen aldrig ifrågakommit, och måste det således vara för Statens räkning, som den blifvit gjord.
Oär mola nu tvänne frågor: ”mäste Staten betala eller bör Staten betala den?
Måste den eller är den juridiskt dertill förpligtad?
Dertill måste jag svara nej!
Der ingen skuldförbindelse finnes, der finnes ej heller någon juridisk skyldighet att betala.
Bör Staten betala skulden?—
Denna flaga kanjjag åter, efter noggrannt öfvervägande, ej besvara med annat än ja!
Mine herrar! det är ur politisk synpunkt en vigtig fråga vi här gä alt bestämma, den nemi. huruvida constitutionel enhet och politiskt samband finnes i vårt land, eller om, såsom en värd talare i f. m:s, jag vill hoppas oförtänkt, yttrat sig, hvardera statsmakten ägde att sörja för sin egen värdighet.
Det sednare fallet skulle förutsätta' en fullkomlig söndring emellan de båda statsmakterna, och om denna sats ej uttalas, af den värda Grefven ensam,futan sanctioneras af någondera statsmakten genom dess åtgärder, så blifver ofvannämnda söndring deraf en ovillkorlig följd, hvilken söndring en hvar af herrarne torde finna förlamande verka på hela statsmachinens gång.
En sådan söndring framställer sig för mig såsom den största våda för samhället, emedan den ovillkorligen föranleder en kris, hvilken kanhända endast en ultima ra tio förmår bryta, en utgång, ifrån hvilken Gud bevare oss.
Funnes äfven en söndring inora .Staten, så vore det i min tanke opolitiskt att öppet uttala densamma.
Der ej politiskt samband finnes emellan de buda statsmakterna, der hafva aktning och anseende för dem försvunnit tios främmande makter, och dessa skola visserligen icke underlåta att till egen fördel begagna sig af det svaghetstillstånd, i hvilket ett sådant samhälle befinner sig; de skola begagna detsamma för att betinga sig fördelar, hvilka denna stat icke äger kraft att dem bestrida.
Anckarsvärd uppgaf i f. m., att en ledamot yttrat, det en främmande stat skulle kunna i denna sak inblanda sig och uppträda såsom fordringsägare.
Jag tror alt detta var ett missförstånd af den förre talarens yttrande, hvars mening säkerligen var, alt en främmande stat, utan att uppträda såsom fordringsägare i denna fråga, kunde begagna sig af de spända förhållanden, som emellan begge statsmakterna funnes.
Frölich har sagt, att exempel väl illustrera, men ej V Den 27 Februari c. m. 733 bevisa något.
Jag medgifver detta i allmänhet, men tror dock, att exempel, hemtade utur historien, något bevisa.
Så lange Carthago icke var söndradt, var det starkt, och Romarne förmådde intet mot detsamma; men sedan Carthago blifvit splittradt i partier, så påtvingades det af Romarne del ena villkoret efter det andra, till dess det slutligen, efter alla dessa concessioner, ej ägde några medel lill sitt försvar.
Vi hafva ej mycket politiskt anseende, ej mycken politisk styrka att vedervåga, och ju mindre en stat ar, destomera bör den vara på sin vakt.
Det finnes äfven en annan omständighet, som bör tagas i betraktande.
Representationen sjelf är en delegation, och det beror af representationens sammansättning, huruvida denna delegation uttrycker landets önskningar eller ej.
Det är icke här tillfälle att ingå i pröfning, huru förhållandet är med Svenska representationen.
Att den fullkomligen motsvarar detta sitt ändamål, tror jag dock ej, och är jag öfvertygad att, om än en minoritet, dock en ganska aktningsvärd minoritet skall ogilla representationens förfärande, om den i denna fråga skrider till några ytterliga åtgärder.
Om icke denna skuld nu blifver betald, då våra tillgångar äro betydliga, så skall måhända i en framlid, enär dessa tillgångar förminskats och skulden likväl måste gäldas, en dåvarande representation fördömma den nuvarandes handlingssätt.
Jag vill äfven tro och vågar påstå, att det är oppositionens eget interesse, alt göra något för denna sak.
Oppositionen har under denna riksdag några gånger ådragit sig anfall och förebråelser för förhastade reformer.
Delta må vara med rätta eller icke, jag vill ej utlåta mig deröfver; men det ligger i oppositionens bestämda intresse att visa, att det var af kärlek för fäderneslandet, som den begärt dessa reformer, och att dess mening aldrig varit att åstadkomma någon split eller söndring inom Staten.
Vore representationen svag, vore den en lekboll uti den andra statsmaktens händer, så skulle äfven jag rösta emot hvarje betalning af denna skuld, för att, om icke annat, förstärka den minoritet, som åt R.
St. icke bevarar dess af grundlagarne helgade anseende; men representationen är i närvar, stund starkare, än den någonsin har varit, och styrkans första skyldighet är rättvisa; den andra är moderation.
Om äfven oppositionen i närvar, stund ej anser lämpligt att betala skulden, om den, såsom Gr.
Anckarsvärd yttrat, först önskar garantier för Regeringens framgående i liberal anda, gifves det dock en utväg att förlika denna fordran med det intresse, som ansett något i och för Statens värdighet uti detta fall böra göras, den nemi., att anslå en räntebetalning utan amortissement och med detsamma, i händelse de ingångna förbindelserna ej sålunda kunde uppfyllas, åt den andra statsmakten lemna rättighet att ingå andra contracter, hvarigenom den kunde komma ifrån de onerösa villkor ,34 Den 27 Februari e. m. den För närvar, åtagit sig.
Om oppositionen äfven endast bifaller detta, så skall den bestämdt tillvinna sig aktning af alla partier och Svenska folkets evärdeliga tacksamhet, samt blifva en föresyn för en kommande opposition.
För mig finnes äfven ett annat skäl, hvarför jag ej skulle önska att denna fråga likgiltigt behandlades.
Vissa ledamöter hafva redan ordat emot dem, som inblandat Konungens person i denna fråga.
Deras exempel vill jag ej följa; men om man betraktar Sverige nu och Sverige för 20 a 3o år tillbaka, måste man finna en betydlig skilnad, och tror jag med afseende härå, att tacksamheten borde göra sig gällande.
När man länge uttryckt denna tacksamhet, såsom förhållandet verkligen varit, är det väl då, när 77 år bleknat denna hjessa, när den fordna kraften kanhända något förminskats, är det då, säger jag, som man, liksom uti fabeln, skall trampa på det gamla lejonet?
Jag tror ej detta vara värdigt, och röstar för återremiss af betänkandet.
Hr Ihre, Albrecht Elof, uppläste följande:
Anmärkntr hafva i f. m:s plenum blifvit gjorda i afseende å de åtgärder, som, efter Hr Frih.
Stjernelds frånträdande från Slatsministers-embetets utöfning, blifvit af mig å samma embetes vägnar vidtagna i frågan angtde framläggandet af cabinettscassans tillstånd.
Jag medgifver, att det skick, hvaruti förhållandena nu kommit, må anses påkalla en förklaring å min sida; och det är, med tillfredsställelsen att gå befogade anspråk lill mötes, som jag vid detta tillfälle förenar omtankan alt redogöra för mitt eget handlingssätt.
Stjerneld har, uti dess på f. m. af mig upplästa skrifvelse, utredt betydelsen och tillkomsten af de, med afseende särskildt å den constilutioneila och å den financiella delen af frågan, samtidigt meddelade uppgifterna, att något lån för cabinettscassans räkning ej blifvit upptaget, men att samma cassa likväl vore besvärad af en betydlig från längre tid tillbaka sig härledande brist.
Hr Frihtn har visat, huruledes dessa uppgifter, fattade i den mening, hvaruti de i följd af olikartade anledningar och ändamål hvar för sig blifvit afgifna , sins emellan icke innebära den motsägelse man deruti kunde vilja linna, en motsägelse, hvilken, om den verkligen ägde rum, jemväl skulle i någon mån falla mig till last i så måtto som jag, lika med Frih. Stjerneld i dess und. rapport af den 7 Mars, äfvenledes anfört och utvecklat det förhållande, att cabinettscassan hade en brist, som fordrade att ersättas, — Hr Frih:n har upplyst, att denna brist, hvilken uppkommit genom missförhållande emellan ministerstatens ordinarie anslag och dess omvexlande utgifter i föregående tider, icke blifvit betäckt medelst upptagande af något lån uti cabinettscassans namn eller sålunda för dess räkning , utan, med undantag af cassans årliga balance å lö - Den 27 Februari e. m. 735 pande läkningar, motsvaras af förskotter på god tro, lemnade till fyllande af behofven i afseende å de diplomatiska ärendena antingen contant eller af medel, dem Colonial-departementet upplånat emot dess obligationer, samt med garantier, dels af Frih.
Stjerneld i dess förklaring antydde, och dels, hvad angår det s. k.