Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kan det hända att dessa makar hafva barn, och att den ena får alla barnen och den andra intet, eller att hvardera får lika många; om nu ett af dessa barn sjuknar och ligger för döden, skall då den olycklige fadern eller modern, om någondera besöker sitt barn på dödsbädden, straffas med fängelse?
Det är efter min tanke rentaf en onaturlighet, och det hade derföre varit vida bättre, om LagUtsk., när det framstälde detta Betänk., hade bibehållit de för ändamålet mera tjenliga uttrycken: umgänge, hemvist, bord och säng.
Man kunde då 'likväl hafva hållit rummet öppet för sådana undantagsfall, som under dylika förhållanden äro en följd af sjelfva naturen.
Ett annat skäl, hvarföre jag åtminstone omöjligen kan understödja det nuvarande lagförslaget är, att, enl. mitt förmenande, LagUtsk. alldeles ieke sett på de många förhållanden, som ega rum med gifterm.balken, och jag tror derföre, lika med Ordföranden i LagUtsk., att en revision af äktenskapslagarne hade varit nödvändig, samt att man icke bordt endast taga en viss punkt och omstöpa den, utan att sätta den i jemförelse med andra förhållanden, som i detta afseende förefinnas.
Det är just med stöd af denna tanke, som jag hos Högloft. R. o.
Ad. yrkar återremiss på ifrågavide Betänk.
, på det LagUtsk. må noggrannare öfverväga de särskilda förhållanden, som, enl. mitt förmenande, äro oundgängliga, såvida lagen skall upfylla sitt ändamål.
Det nu föreliggande förslaget innehåller en punkt, hvars nytta, enl. mitt förmenande, är ganska tvifvelaktig.
Det står nemi.: »— — Sämjas de ej ändå, vardén inför kyrkorådet ytterligare varnade.
Låta de sig ej eller deraf rätta, döme då rätten till skilnad på ett år, till säng och säte; förbjude ock, vid vite af fängelse, makarne att hvarandra under den tid besöka.
» Meningen med detta sist uplästa stadgande skall väl vara, att under denna tid längtan skall upkomma hos de till säng och såte skiljde makarne att åter få råkas, likasom att, om möjligen dea ena makan år af våldsamt sinnelag, beskydda den andra ma - Ds ii 14 Mars f. m.
Iean mot hans vid besök måhända våldsamma beteende.
Dessa skäl synas dock underhaltiga, då man besinnar att hvad man vill åstadkomma med skilnad till säng och säte år väl att, förrän fullständig skilsmessa inträffar, hafva gjort allt för att makarne skulle försonas.
Om då under detta år den ena makan skulle vilja besöka ■den andra för att möjligen inleda en försoning; om den med Utskits förslag om skillnad till säng och säte under ett års tid afsedda längtan hos makarne skulle inträffa före årets slut, och båda vilja göra ett försök att lefva försonligt, — nåväl, då blifva de straffade.
En sådan lagstiftning tycker jag motverkar just hvad man åsyftar.
Det enda, som man kanske borde föreskrifva, vöre att den ena makan icke mot sin vilja behöfde mottaga den andra, synnerligast om den betedde sig på något sätt våldsamt eller förnärmande Enär Utskits förslag således är af den beskaffenhet, att bortskämma lagen, om ■den för öfrigt vore riktig, men det icke är lämpligt att så här på stående fot vidtaga förändring, nödgas jag instämma i det förut gjorda yrkandet om återremiss.
Uti ifrågav:de lagförslags 1 § står: »Der hat och bitterhet emellan man och hustru upkommit, och endera derom hos presterskapet gör anmälan eller det eljest kunnigt varder, då skola makarne af kyrkoherden i församlingen varnas efter thy i kyrkolagen säges.
Sämjas de ej ändå, vardén inför kyrkorådet ytterligare varnade etc.»
Mig synes att lämpligast hade varit att ställa denna oenighet makar emellan på samma ståndpunkt, som lagöfverträdelser i allmänhet.
Det kan väl vara att kyrkolagen bestämmer att den, som bryter sämjan inom äktenskapet, skall af presterskapet varnas, då endera af konträhenterne gör anmälan derom, då, såsom hos oss, förhållandet är, att kyrkan och presteme innehafva och uteslutande bemäktigat sig hela denna, den djupaste och mest ingripande delen af lagskipning, men huruvida det är rätt, huruvida det är nyttigt och ländande till folkets sanna utveckling, låter jag vara osagdt.
Detta är ett katholskt, ett föråldradt förhållande, motverkande den naturliga gången af mensklighetens största lifslråga, som är äktenskapet.
De konflikter, som nödvändigt måste upstå genom den nu rådande andeliga och verldsliga sammanblandningen, denna Statens och Kyrkans kombinerade lagstiftning, då härtill kommer, att kyrkan och presterne ensamt regera de äktenskapliga förhållanderne i lagskipningen, kunna icke åstadkomma annat än misshälligheter, i stället att dem förebygga.
Jag inser icke någon rättsgrund för att presterne skola intränga i jurisdiktionen mera uti sådana fall, än uti andra.
Ar då icke äktenskapet en naturlig sak, som hvilar på naturliga grunder och fordrar de rättslärdes deltagande, såväl som hvarje annan verldslig sak?
Kyrkan och dess sakförare äro, som skriften uttrycker det, »ett rike, som icke är af denna verlden», på annat sätt än för så vidt det utöfvar ett rent »andeligt» inflytande på individerne, på samveten.
Det är derföre jag, hvad mig vidkommer, icke kan tillstädja dessa varningsgrader inför de här föreslagna auktoriteter af prester och kyrkligheter, det vare sig pastor i församlingen, kyrkorådet eller domkapitlet.
Utan —- 118 De u 14 Mars I. m. den, som bryter mot den allmänna frid, som bör råda mellan menniskor, må af den förorättade sukföras inför allmän domstol, på grund af skäl och bevis, det vare sig inom eller utom äktenskapet.
Jag ser icke något hinder för att lagstiftningen en gång med allvar och kraft intränger i det husliga lifvet, och förbrytelser der, för bristande åtlytnad, för våld, för oförrätt, straffas i enlighet med allmänna lagar, såsom andra förseelser, andra brott.
Det skulle då tilläfventyrs se annorlunda ut inom det husliga lifvet, då mannen hade ett stöd i den allmänna meningen, uttryckt uti bestämda lagar, i stället för det stöd, han nu tager sig sjelf, den makt, han tror sig böra skydda genom våldet.
Det skulle se annorlunda ut, om hustrun, genom bestämda lagar inskränkt, lärde sig känna sin rätta bestämmelse, sin ställning till mannen, barnen, på samma gång hon uti lagarnes godvilliga eller tvungna upfyllelse sågo ett säkert skydd mot våld, mot misshandling.
Detta icke så till förståendes, som skulle jag önska någon polismakts inträngande i husen, utan dessa förhållande böra ställas på samma parallel med bestämda lagar, i vanlig öfverensstämmelse med rättegångsordningen i öfriga fall.
Att således, i likhet med Utskcts ifrågavule förslag, statuera varningsgrader eller annan inblandning af andeliga myndigheter, anser jag högst olämpligt.
Den af makarne, som blifvit förorättad, bör direkte vid domstol anföra sin klagan, men icke inför prester och kyrkoråd.
Hvad prester äro, vet man; men kyrkorådet vet ingen, om det icke är dessa beskedliga gubbar på landet, som med högtidliga och gravitetiska steg hafva till funktion att frambära till altaret de så kallade heliga tygen, eller kommunionssakerna.
Att tvinga makar till undergående af varningar i så ömtåliga angelägenheter inför denna, för de fleste helt och hållet okända myndighet, hvars qvalifikationer äro för dem lika främmande, anser jag föga bättre än tvångsvarningarne inför presterne och domkapitlet.
Man kan nemi. tänka sig makar af god upfostran och bildning, hvilka råkat i osämja; dessa skola då skurpensas och varnas inför slika myndigheter.
Jag är fullt öfvertygad, att makar, hvilka nödgats framstå på sådant sätt, som Utsk. föreslagit, och inför dess förordade myndigheter, skola anse sig på det högsta förolämpade, försämrade och icke förbättrade, hvarigenom den sista villan blifver värre än den första.
Vidare heter det: »Låta de sig icke heller deraf rätta, döme då rätten till skiljsmessa på ett år till säng oeh säte.»
Det presterliga och kyrkorådet med domkapitlet skulle således vara en slags föregående ransaknings- eller varningsdomstolar, hvars ofelbarhet synes Utsk. så stor, att det föreslår domstolen, att omedelbart på dessa myndigheters auktoritet fälla utslag och dom, nemi. till skiljsmessa på ett år till sång och säte.
Äktenskapet skulle således kunna ingås i dag, och i morgon ångrar sig en af kontrahenterne, ställer till trakasserier, genomgår de här föreslagna varningsgraderna, och, då dessa icke hjelpa, skall domstolen absolut döma till skiljsmessa.
Det synes nästan förhastadt att framkomma inför Ständerna med ett sådant lagförslag.
Ehuru min tanka är, att dylika mål endast skola afgöras vid domstol, men på grund af skäl D e ii 14 Mars f. ui. 119 och gällande bevis, så kan likväl äktenskapsskilnad icke egentligen ådömas med mindre båda parterne enstämmigt yrka sådan skiljsmessa.
Intill dess anser jag det- helt och hållet rättsvidrigt, om domstolen skulle, döma till en skiljsmessa, som den ena parten icke åstundar, icke vill.
Ja, det vore ett våld.
Men åstunda båda parterne skiljsmessa, då bör derom yrkas direkte vid verldslig domstol, då jag icke erkänner tillvaron af någon andlig, och bör Staten då både påskynda och underlätta deras åstundan, och detta, såsom föreslaget, till säng och säte på ett år till en början.
Beträffande förbudet för makarne att icke få sammanträffa under denna tid, anser jag så mycket mera olämpligt, som det aldrig lärer kunna kontrolleras, och förstår jag icke huru sådant kunnat inrymmas uti ett lagförslag.
Den 2:a §;n lyder sålunda: »Skiljer mannen sig från hustrun, eller hustrun från mannen till säng och säte, af hat och illvilja och håller sig i landet uppe från hem och hustru; eller drifver man hustru, eller hustru mannen ur hus och bo och nyttjar deras begges gods och egendom, förfares som i förra §:n sagdt är, och fylle den brottslige skadan.»
Afven här måste jag uttala mina tänkesätt i strid mot Utsk:ts, i min tanka lika förhastade förslag.
Skall då lagen vara så kraftlös, att den sålunda likasom gör sig delaktig i den brottsliges brott?
Har då lagen icke till upgift, att med sina skärpta bestämmelser försona och förbättra der förbättring möjlig år?
Min tanka år i korthet den, att i sådana fall lagen har pligt att, allmänneligen efterlysa och med dess makt tillrättaföra, och qvarhålla vid sin pligt genom böter och straff, den, som egenvillig! öfvergifver sin make eller maka, tills dess båda parterne förklara sin önskan vara att åtskiljas.
Intill dess måste den felande finna sig i sin ställning, om förlikning i godo icke mellankommer.
Beträffande den siste värde talarens yttrande, att äktenskapet bör betraktas som en religiös och icke verldslig institution, så ber jag att äfven få yttra några ord.
Äktenskapet är i min tanka en helt naturlig instituton, och har, såsom sådant, med det religiösa intet att beställa.
Det är en verldslig sak, som grundar sig på kärlek, på fördrag emellan tvenne kontrahenter.
Religion åter är något helt andelig!, som står upöfver, om ock den genomtränger naturen och dess förhållanden.
Men detta inflytande, för så vidt det är kristendom, kan icke egentligen hafva afseende på annat än våra själar, våra samveten och hjertan, och gifver således fritt och obetvingadt endast kraft åt det naturliga lifvets verkande.
Kristendomen duger derför icke att tillämpa i den verldsliga lagstiftningen, der det naturliga förnuftet och rättskänslan skall vara rådande, och kristendomen står upöfver dem båda.
Det var påfvedömets stora villfarelse, att det sammanblandade det verldsliga och det andeliga, mot hvilket protestantismen stälde sig i opposition.
Huru vill man i den verldsliga lagstiftningen gå till våga, då kristendomen bjuder individen i förhållande till sina likar, att »om någon slår dig vid ena kindbenet, vänd honom det andra till», eller — »om någon tager din kjortel ifrån dig, gif honom kåpan med.» Meningen år således, att kyrkan skall ställas på sin ståndpunkt och Staten på sin, 120 U e ii 14 Mars f. rn. och de få icke sammanblandas.
Det var detta Luther påyrkade, hvarför vi ock, till motsats mot det katholska statskyrkoväsendet och dess sammanblandning med det andeliga och religiösa, kallas protestanter.
Det är i min tanke en alltför stark efterdyning af påfvedömet, som gör sig gällande hos oss, och förorsakar bristande reda i så många förhållanden och icke minst nti förevarande lagförslag, samt synnerligast och i allmänhet i våra äktenskapsförhållanden.
Jag anhåller om återremiss, med anhållan att LagUtsk. måtte taga i betraktande hvad jag tagit mig friheten att anföra.
Ilr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. Sparre, Erik:
Af min, Betänktt bifogade reservation täcktes 11. o Ad. finna, att jag icke deltagit i Utsk:ts beslut och således fritager mig från allt ansvar för detsamma.
Det var egentligen den första punkten, som framkallade min reservation, men då den sednare endast vidfogats såsom en inledning till slutstenen, så ansåg jag mig icke eller böra deltaga i denna sednare, ehuru iag erkänner att afseende bör göras derå, att vår nu gällande lags stadganden i detta fall äro mindre riktiga.
Onskligt vore derföre att en återremiss kunde ega rum, hvarigenom Utsk. klefve satt i tillfälle att taga denna punkt i betraktande och göra densamma öfverensstämmande med lagens stadganden i allmänhet.
Jag delar följaktligen de Hrrs åsigt, som här yrkat återremiss, och skall jag, sedan den första punkten fallit, inom Utsk. göra hvad i min ringa förmåga står för att medverka till ett resultat, som kan vara öfverensstämmande med lagen i öfrigt.
Det förefaller mig såsom hade Utsk. genom sitt tillstyrkande, om det skulle blifva antaget, inledt på en väg, hvarigenom äktenskapsskillnader väl mycket skulle underlättas.
Här är egentligen fråga om äktenskapsskillnad på grund af hat och bitterhet mellan man och hustru, ulan att någondera anger den andra för något slags brottsligt eller lastbart förfarande.
Förut har skiljsmessa icke egt rum utan långa genomgångna varningsgrader, men af dessa vill man nu borttaga 3:ne, nemi. först inställelse för konsistorium och sedan 2:ne inställelser inför domstol.
Efter förevarande lagförslag skulle skillnad kunna försiggå endast efter föregången varning hos pastor, en varning inför kyrkoråd och sedermera en inställelse inför domstol, vid hvilken då skulle dömas till ett års skillnad till säng och säte.
Jag skulle hafva önskat, på sätt det blifvit yttradt i Utsk:t, att man vid detta tillfälle kunnat öfverse alla de särskilda skälen till äktenskapsskillnad och behandlat frågan i ett sammanhang; men sedan detta nu icke skett och det icke är värdt att yrka derpå i det stadium, hvari frågan befinner sig, tror jag man bör tillse att man vid den förändring, som nu är föreslagen, icke förhastar sig.
Hvad beträffar det särskilda fall, som här är i fråga, nemi. skillnad endast för hat och bitterhet, så har lagberedningen i sitt af högsta domstolen, såsom jag vill erinra mig, Den 14 Mars f. m. iat utan anm. lemnade förslag ansett sig böra tillägga vissa försigtighetsmått.
Uti detta förslag var visserl. varningen inför domkapitel borttagen; men jemväl var föreslaget att makarne till en början skulle inställa sig inför rätten och sedermera för kyrkorådet, hvilken inställelse skulle ske i närvaro af makarnes föräldrar och fränder; derefter skulle de skiljas till säng och säte; och dessutom stadgades ytterligare, att skillnad icke fick sökas, derest mannen icke fyllt 2 5 och qvinnan 21 år, äfvensom i äktenskap sorn icke varat 2 år.
Nu är föreslagit att första inställelsen inför domstol skulle borttagas äfvensom föräldrar s och franders närvaro; skillnaden till säng och säte skulle blifva endast för ett år; stadgandet att man skall vara 25 och qvinna 21 år skulle äfven försvinna; hvaremot ett annat stadgande, hvaremot anm. är gjord, blifvit tillagdt, nemi. att makarne skulle vid vite och fängelse förbjudas att hvarandra besöka.
Detta sista stadgande anser jag för min del icke lämpligt, af de skäl, som förut utaf en talare blifvit anförde.
Det som jag kunde medge i detta afseende, vore att stadgandet blefve fakultativt, d. v. s. att det lemnades i domarens skön att afgöra då ett sådant förbud vore nödigt med anledn. af visad våldsamhet, för att skydda den oskyldige eller svagare.
Men ett ovilkorligt förbud för makarne, då de äro skiljde till säng och säte, att icke råkas, vid äfventyr af fängelse, måste jag anse högst olämpligt.
Lagberedningen har tvärtom förutsatt att makarne skulle kunna, under det de äro skiljde till säng och säte, ånyo sammanflytta och följden blefve då att skiljsmessa till säng och säte icke blefve något äktenskapsskilluadsskäl, utan makarne anses då icke varit skiljde.
Här har blifvit yrkadt återremiss och jag förenar mig i detta yrkande samt önskar att den måtte ske i den riktning, att man först borttager hotet af fängelsestraff, eller, om man vill hafva något i den vägen, att det endast blir fakultativt; för det andra att, sedan varning skett i kyrkorådet, det måtte förfaras i öfverensstämmelse med Hr Olivecronas förslag i sin reservation, som lyder så: »— — — Rätte de sig icke eller deraf, då må, sedan 0 månader från den dag varningen skeflde framflutit, rätten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den osämja vålla samt makarne emellan till skillnad tilL säng och säte döma från och med 1 till och med 2 år.»
Lagberedningen har visserl. bestämmt 2:ne år, men jag skulle dock för min del vilja gå den medelväg, som Hr Olivecrona föreslagit.
Jag anhåller att dessa mina anma måtte få åtfölja en möjligen blifvande återremiss till Utsk:t.
Jag förmodar att R. o. Ad., vid behandlingen af denna sednare del utaf Betänk., vägledes af alldeles enahanda föreställningssätt, som grundlagt dess beslut i den föreg, delen, hyilande nemi. på den grundsats, att, om å ena sidan det är ändamålsenligt, nyttigt och riktigt, att äktenskapets yttre band icke göres alldeles ouplösligt, då det inre ohjelpligen brustit, så bör ock å andra sidan en stor varsamhet iakttagas deri, att äktenskapsskillnad icke må alltför mycket underlättas; hvilket sednare slags underlättnad ovilkorligen måste föranleda familjelifvets förfall och 122 D e n 14 Mars f. m. förliastade äktenskaps ingående, samt ett lika sorglöst åtskiljande, måhända efter ett kort äktenskap, som blifvit mindre lyckligt än kontrahenterna vid den lättsinnigt knutna förbindelsens första början sig tänkt.
Redan hafva mot'
Utskrts redaktion blifvit framstälde våsendtliga och grundade anm:r.
Hr Olivecrona har, vid början af detta ärendes diskuterande, framställt till antagande det förslag, som han innefattat i sin afgifna reservation.
Men jag finner detta förslag, ehuru för öfrigt förtjenstfull! och säkerligen egande företräde framför Utskits, vara behäftadt med en brist, som äfven vidlåder Utsk:ts och som redan af åtskillige talare blifvit påpekad.
Dermed menar jag det fängelseäfventyr, hvarmed makarnes ömsesidiga besök blifvit belagda, när de inträffat under den tid, makarne skulle vara skiljde till säng och säte.
Efter Hr Olivecronas förslag skulle detta äfventyr blifva så mycket större,' som han föreslagit den preliminära fängelsetidens eventuella utsträckande ända till 2 år.
Jag hemställer om icke detta förfaringssätt snarare kan anses såsom ett steg till en oundvikligen påföljande skiljsmessa, än såsom ett intermediärt stadium, möjligen ledande till försoning.
Om tvenne makar med så strängt förbud skiljas från att träffa hvarandra under det ej obetydliga tidsförloppet af hela två år, blifva de ju alldeles frånvänjda hvarandras umgänge.
Vöre det så, att det icke funnes någon annan man eller någon annan qvinna i hela verlden, till hvilken de kunde taga sin tillflykt, då kunde vara möjligt, att en sådan tvåårig skiljsmessa åstadkomme en slutlig förlikning, i följd af den hos båda könen inneboende dragningskraft till hvarandra, och hvilken i sådant fall-icke af främmande föremål förströddes; men under de förhållanden, hvari vi lefva, tror jag förvisso att effekten blefve alldeles motsatt mot den åsyftade.
Jag hyser alltså samma öfvertygelse, som Gr.
Lagerbjelke och flere andra talare, i det afseende!, att det ingalunda bör vara vid det hårda straffet af fängelse temporärt åtskiljde makar förmenadt att träffas under den pröfningstid, då de äro skiljde till säng och säte; ty om de yppade misshälligheterna under denna pröfning kunde jernnäs genom samtal vid lugnare sinnesstämning, vore ju sådant för det åsyftade ändamålet en vinst..
Vi se i LagUtskds föreslagne 2:dra § af 14 kap. G.B., som hittills under diskussionen icke blifvit vidrörd, den skiljaktighet från hvad allmänna lagen hittills stadgat, att, då denna hittills föreskrifvit böter för endera makans egenvilliga öfvergifvande af den andra m. m., så hemställer LagUtsk., att ett sådant öfvergifvande m. m. skall beläggas med fängelse, i stället för med penningestraff.
Det förefaller mig likväl, som om ett sådant förfaringssätt icke vore tjenligt, ty, Mine Hrr! om ett begånget förorättande, på det sätt denna § omnämner, bestående i vare sig egenvilligt öfvergifvande eller den andra makans drifvande ur hus och bo, förorsakar för sjelfva den förorättande en så förbittrande straffpåföljd, att han i fängelse inspärras, så förmodar jag, att häraf skall upstå en ytterligare ökad bitterhet och hätskhet mot den maka, hvars, om äfven aldrig så rättvisa, klagomål framkallat detta, för honom sjelf och ej blott för hans kassa stora obehag.
Må det då heldre stadna vid böter.
Då Den 14 Mars f. ni.
123 jag således icke kan finna hvarken att i LagTJtskrts eller i reservanten Hr Olivecronas förslag några så väsendtligt tillfredsställande och från anmärkningsvärda olägenheter befriade förmåner, som skulle kunna förmå mig att på förslaget ingå, med afvikande från lagens nuvarande stadgande, och då jag i allmänhet vill inskränka ändrandet afj. bestående lag till de fall, då ett verkligt och bevisligt behof deraf förefinnes, helst som ofta förekommande förändringar i dess innehåll icke åstadkomma en hos oss, som jag hoppas, bevarad helsosam vördnad för lagen, utan möjligen motsatsen deraf eller likgiltighet för densamma, far jag vördsamt hemställa om afslag å äfven denna scdnaste del af detta Betänk.
Det är efter min tanke i allmänhet oriktigt att lagstifta för huru brott skola verkställas.
Här är nu fråga om huru äktenskap skola brytas och man vill derföre stifta lag.
Kyrkan tillkommer det egentligen att rigta försoningens ord till dc makar, hvilkas hjertan tillåta dem att söka äktenskapsskilnad.
Derifrån har också den äktenskapliga lagstiftningen utgått, ehuru den sedermera gått allt mer och mer ut på det verldsligas bana, till föga fromma för samhällets bästa.
En talare har redan erinrat att äktenskapsskilnader äro G gånger så talrika nu emot i fordna tider, och detta torde vara nog bevisande, för att icke följa LagUtsk. på den bana, det i sitt Betänk, beträdt.
Jag tillåter mig att här åberopa ett anförande af en gammal landtdomare, sedermera president i Svea Hofrätt, hvilken var den, som föreslog den lag, hvilken 1810 blef antagen såsom lättad möjlighet till äktenskapsskilnad.
Han yttrade nemi.:
Jag har aldrig gjort någonting, jag så mycket ångrat, som då jag föreslog lättad utväg för äktenskapsskilnad.
Det har haft de olyckligaste följder.
Domstolar och konsistorier hafva blifvit öfverhopade med ansökningar i detta afseende, blott genom vetskapen om en lag, som tillåter äktenskapsskilnad.
Jag önskar att jag aldrig föreslagit densamma.
Detta yttrade han till mig på gamla dagar, sorgsen öfver följderna af sin verksamhet under sin kraftfulla tid.
Med glädje har jag hört att de flesta af R. o. Ad:s ledamöter yrkat afslag å Esta punkten i Betänk.-t; jag yrkar äfven afslag å denna och tror att, om någon ändring skall bifallas för lättnad i nuvarande äktenskapslagar, en allmännare revision af desamma då, på sätt Ordfm i LagUtsk. yrkat, må ega rum.
Lika med hvad 2:ne talare hår förut gjort, kan jag icke annat än verkligen och allvarligt beklaga det sträfvande, en värd ledamot här haft att draga frågan in, om jag så får såga, på leendets område.
Den är i sanning alltför allvarsam dertill.
Jag trodde, efter det svar, som R. o. Ad. gifvit på l:s(a punkten, att han och äfven alla andra skulle hafva funnit, att, om R. o. Ad. någon gång dragit på munnen åt denna diskussion, så har det åtminstone icke varit derföre, att Ståndet icke vetat att till sitt hela och höga värde upskatta frågan, utan har det skett derföre, att ett och annat argument funnits förtjena ett leende.
Det 124 I) en 14 Mars f. m. vore <5nskvärdt om vi i allvarsamma saker voro befriade från sådana försök till muntration, ty de äro verkligen icke muntra.