Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag måtte då hafva uttryckt mig ofullständigt, ty, enl. mitt föreställningssätt, är det gifvet, att då raan inom Tyska lullföreningens stater konsumerar allt det socker, som blifvit derstädes tillverkad! och införtulladt, skulle, derest inhemsk socker-tillverkning ej ägt rum, tullintraden af socker hafva ökats med del värde, sora motsvarar den inhemska fabrikationen.
Det var på grund af denna beräkning som jag fick de 2,400,000 gulden och då statsutgifterne naturligtvis blifva de samma, ehvad man köper socker från utlandet eller tillverkar del hemma, så är det klart alt man genom bevillning måste fylla den brist i statsinkomsterna, som upkommer genom den förminskade sockerinförseln.
Folket, som icke får sitt socker för billigare pris derföre att det tillverkas af inhemskt råämne, får betala dessa 2,400,000 gulden, hvilka, fördelade på de 96 fabrikanterna, utgöra 25,000 gulden åt hvar och en af dem.
Jag anser det vara ganska betänkligt att vilja genom Statens understöd framkalla en näring, som icke kan pä naturlig väg up komraa, och sålunda lägga grunden till ett nytt prohibitivsystem i vårt land.
Derföre var jag och är fortfarande angelägen om att i Betänk, icke skulle, inflyta sådana uttryck, hvarifrån Regeringen kunde hämta anledu. alt upmuntra denna näring, i förhoppning att, derest näringen förkofrade sig, den skulle hugnas med R.
St:s välvilja, hvilket ej kunde ske annorlunda än på den öfriga befolkningens bekostnad.
Den siste värde talaren har onekligen rätt deruti, alt lagstiftningen endast i undantagsfall bör upmuntra och befordra vissa näringar, och vi hafva ett bedröfligt exempel, huruledes en näring, i långa tider af Slaten upmuntrad, till den grad inrotat sig, att den nästan förderfva! nationen, som slutligen, varsnande den hotande faran, högljudt påkallat en förändring.
Men för att på ett lämpligt sätt åstadkomma denna förändring fordras exceptionella åtgärder och således har just ett undantagsfall int i aflat.
Om man vill motverka bränviusbränningen, om man anser nödvändigt att fråntaga jordbruket den fördel som det haft genom bedrifvande! af denna för landet skadliga näring, så tror jag det vara rätt alt söka befrämja andra näringar, de der lemna jordbrukaren någon ersättning för den förlust honom tillskyndas.
Jag lior således att vi, utan att behöfva inlåta oss i några djupsinniga forskningar öfver det mer eller mindre statsekonomiskt riktiga att i vårt land införa hvitbelsodlingen, böra inse nyttan af att gynna en näring, sora torde mäktigt bidraga till bränvinsbränningens uphörande och om hvars föga lämplighet för vårt land jag är långt ifrån att vara öfvertygad.
I det land, der hvitbets-socker-fabrikationen mest hedli fves, Den 24 April. 385 drifves, nemi.
Frankrike, har den gjort så stora framsteg att den icke allenast icke numera behöfver skyddas genom hög tull på kolonial-socker, utan tvertom påläggas en hög beskattning, på det att socker-producenterna i kolonierna måtte kunna uthärda täflan med hvitbets-sockerfabrikörerna.
Delta bevisar alt sistnämnde näring ej behöfver något serskildt skydd från Statens sida, så snart den en gång blifvit införd och hunnit utveckla sig inom ett land.
Men, säger en talare, det är för tidigt alt begära, det
Staten skall befrämja ifrågavar:de näringsgren, ty den har ännu icke i någon betydligare man vunnit insteg i landet.
Skall denna näring gynnas, så måste det väl vara innan den vunnit insteg i landet ty har den eQ gång derstädes uphlomstrat, så behöfver Staten icke vidare dermed sig befatta, i ändamål ali få denna näring alt uttränga bränvinsbränningen.
Det är i och för delta ändamål, som vi böra upmuntra hvitbetsodlingen, och således är rätta ögonblicket dertill just nu inne, då R.
St. vidtagit åtgärder för bränvinsbränniugens hämmande.
Hr von Troil har redan ådagalagt, att hvitbetan är en för jordbruket särdeles nyttig växt, derigenom att den bereder gödningsämnen ät jorden.
Detta är ett ytterligare skäl att befrämja odlingen af denna växt, som äfven i detta fall blifver ett surrogat för bränvinsbränningen.
Jag instämmer således med Hr von Troil, men då jag icke är aldeles utan hopp att StatsUtsk. vid ett närmare öfvervägande ändrar åsigt i saken, samt dertill kommer, att bränvinsbränniugsfrågan inom några dagar till Ståndets behandling förekommer och måhända äfven definit i ft afgöres, innan denna fråga blifvit af Utsk. ånyo handlagd, yrkar jag äterremiss af detta Utlåt.
Sedan jag förra gången yttrade mig, har äm net blifvit så ultömdt, att jag denna gång ej behöfver vara vidlyftig.
Jag hade trott, att orsaken till StatsUtsk:s afstyrkande af de i ämnet väckte motioner borde sökas uti bristande uplysningar, ang:de ifrågavande näring, men sedan Hr Bildt yttrat sig, är allt tvifvel undanröjdt derom, att ju icke Utsk. med full beräkning kommit lill det ogynnsamma resultat Betänk, utvisar.
Jag kan icke annat än på del högsta förundra mig deröfver, att man såsom skäl lill afslag å motionerna framdrager skadligheten af monopolier och prohibitiv-system, hvilket, enl. min oförgripliga mening, är att se spöken på ljusa dagen.
Man tyckes aldeles hafva förbisett motionernas innehåll, som består endast och allenast deruti, att ett lån måtte af Staten för näringens upkomst och befrämjande beviljas.
Hr Bildt har i sina beräkningar endast hållit sig till värdet af det socker, som från hvitbetan utfås, i jemförelse med rörsockret och har aldeles förglömt den vinst som npkommer genom hvitbets köttets och bladens användande såsom foder åt boskapen.
Vi veta alla, att rofvor och kål ofta odlas blott och bart för kreaturens utfodring dermed.
Skulle man i dess ställe odla hvitbetan, som lemnar denna rofva och kål och dessutom är användbar till sockerbe6 H. 25 386
Den 24 April. redning, blott genom någon utpressning af saft från dess inre delar, sä måste ju obestridligen vinsten deraf blifva för jordbrukaren ganska betydlig.
Jag anser mig ej vidare böra uptaga R. o.
Ad:s tid utan förenar mig med dem, som begärt frågans återremitterande.
Det är i sanning icke en lätt sak för StatsUtsk. att så affatta sina Betänk., att alla blifva dermed nöjda.
När Utsk. med höfliga och vänliga ord refererar en motion, som likväl i anseende till öfvervägande motskäl icke kan tillstyrkas, så heter det, att praemisserna ej slämma öfverens med konklusionen.
Detta lägges äfven i detta fall lltsk. lill last, men jag vågar taga Utsk:s förfarande i försvar.
Det är visserligen sant, att hvilbetor i åtskilliga trakter af landet odlas, men det är äfven en sanning, att, så vida denna planta skall upnå behörig växtlighet, bör den hafva en ganska djup jordmån.
Sådan finnes inom Sverige egentligen endast i Skäne och Östergötland.
Är det då billigt alt det öfriga landet skall sammanskjuta medel för befrämjande af en odling, som endast i nå gra högst få provinser kan med större förmån bedrifvas?
Hvad beskattningen af bränvinstillverkning vidkommer, önskar jag visserligen, att den vid innevande riksmöte blifver betydligt förhöjd.
Detta torde äfven vara en i det närmaste och efter all sannolikhet afgjord sak; men i afseende å hvad Gr.
Sparre yttrat derom, att bränvinsbränningen bör så myckel som möjligt hämmas och hvitbetsodlingen intaga dess plats, samt hålla jordbrukaren skadeslös, ber jag att få påminna derom, att det fanns en tid, då bränviuet ansågs såsom en lika nödvändig och hälsosam vara, som någonsin numera sockret.
I sednare tider har väl sockret, som förut ansågs såsom en öfverflödsvara, mera närmat sig naturen af en nödvändighetsvara, men jag vågar påstå, att vi ännu icke in trädt i delta sednare stadium, samt att det icke är gifvet, att en ymnig socker-konsumtion skall befrämja en sundare diet hos folket i allmänhet.
Jag tror således icke, att behofvet af ifrågavar:de fabrikation är så ovedersägligen ådagalagdt, att Slaten derför bör vidkännas sådana upoffringar, som ett lån å 300,000 R:dr emot lägre ränta än vanligt, ett lill nästa Riksdag med 10,000 R:dr årligen utgående anslag, skattefrihet m. m.; hvarföre äfven jag finner mig föranlåten alt anhålla om R. o.
Ad:s godkännande af Utsk:s i Betänk, gjorda hemställan.
Meningen med mitt förra yttrande var icke, såsom en värd ledamot tyckes föreställa sig, att söka utverka något premium eller någon skattefrihet för ifrågavar:de näringsgren.
Jag har endast afsell, att Staten skulle genom ett lån, som aldeles icke behöfde utgöra en så betydlig summa som 300,000
R:dr b:ko, utan gerna kunde till ett mindre belopp nedsättas, bidraga till införande af hvitbetsodlingen, såsom en näringsgren, den der vore lämplig att ersätta bränvinsbränningen, hvilken man söker att utöda.
Samme talare yttrade äfven, att inga andra provinser i Sverige än Skåne och Östergötland äga en för hvitbetsodlingen tillräckligt djup
Den 24 April. 387 jordmån.
Detta påstående torde vara något förhastadt, ty i den trakt, der jag bor, hafva vi ända till 13 turn djup matjord och det torde icke vara den värde talaren obekant, att matjorden kan genom klok behandling ytterligare fördjupas.
Då man känner, alt i denna näringsgren hemraasfadde personer försäkrat, att jorden i en stor del af Sverige är för hvitbetsodling särdeles lämplig, inser jag icke hvarföre man vill motverka odlingen af en rotfrukt, som i liera afseenden tillskyndar jordbrukaren fördel.
Jag uprepar ännu en gång, att jag icke under vanliga förhållanden skulle lala för denna sak, men vi betinna oss f. n. i ett sådant undantagsfall, att lagstiftaren, enl. min åsigt, bör egna mycken omtanke åt alla de näringar, hvilka kunna i mer eller mindre mån vara tjenliga att ersätta den fördertliga bränvinsbränningen.
Cederströms yttrande har föranledt mig att åter begära ordet.
Detta yttrande innehåller nemi. ganska betydliga misstag.
Sparre har redan uptagit och besvarat Frih.
Cederströms påstående, att endast Skåne och Östergötland skulle ega till hvitbetsodling tjenlig jord.
Äfven jag kan i detta hänseende nämna, att uti Kalmar-lraklen, der jag är bosatt, jorden vid anställda prof befunnits till denna odling ganska lämplig, så att skörden af denna rotfrukt blifvit lika vacker, som på de flesta ställen i Tyskland.
Jag tror att samma förhållande eger rum på mångå ställen i Sverige och dessutom kan, på sätt Gr.
Sparre jemväl anmärkt, jorden ytterligare fördjupas och förbättras.
Cederström har ansett det vara obilligt alt hela landet skulle skatta till några fä personer, hvilka uti ifrägavande närings bedrifvande funno fördel.
Den värde ledamoten tyckes icke hafva för sig redogjort, hvad som erfordras för att hvitbetsodling skall lyckas.
Dertill behöfves icke någon förhöjning i tullen å socker, ty jag är öfvertygad derom, att den tullsats, som är denna vara åsatt, utgör ett tillräckligt skydd för hvitbetsodlingen häri landet, och således kan man ej säga, att socker-konsumenterna, hvilka ej komma att betala kolonial-sockret dyrare än förut, beskattas för del att hvitbetssocker-fabrikationen skall understödjas.
Hr Bildt tyckes hafva begått samma misstag, då han yttrade, att folket i Frankrike och Tyskland måste betala skatt till hvitbetssocker-fabrikörerna.
Jag minnes ej så noga den kalkyl, Hr Bildt till ådagaläggande häraf framstälde, men säkert är, att den förmenta obilliga beskattningen ligger deruti, att sedan Staten pålagt hvitbetssocker-fabrikörerna en ganska betydlig afgift för näringens bedrifvande, så måste äfven tullen å kolonial-sockret höjas i proportion, emedan de drygt beskattade hvitbetssocker-fabrikerna i annat fall skulle gå under.
Vill man här i landet nu genast eller efter några års förlopp lägga skatt å hvithetssocker-tillverkning, så !blifver deraf en gifven följd, att sockertullen måste höjas, men det är väl icke sagdl, att man i Sverige skall beträda en sådan väg och beskatta en npspirande ny näring.
Om man skulle lägga en så betydlig skatt på odlingen af hvete, att densamma ej kunde löna sig, med mindre man satte en 25* 388 Den 24 A pril. jemförelsevis hög tull pä utländskt hvete, så skulle, enl.
Cederslröms åsigt, hvele-konsumenterna vara obilligt beskattade till förmån för hvete-producenterna, ehuru obilligheten helt och hållet lage uti den inhemska odlingens oskäliga beskattning.
Då man är betänkt uppå att inskränka bränvinsbränningen, ligger det mycken makt deruppå, att man söker förskaffa landtbrukaren ett surrogat för denna näring.
Dertill är hvitbetsodlingen särdeles lämplig, emedan densamma bereder landtmannen direkt vinst genom sjelfva betans försäljning till socker-fabrikörerna och indirekt
Dylta genom bladens användbarhet till foder.
Men för att denna vinst skulle kunna upkomma, mäste hvilbetssocker-fabriker finnas, och deras anläggande utgör således ett nödvändigt vilkor för hvitbetsodlingens framgång.
Häraf torde man finna, att saken icke är af så underordnad vigt, som man tyckes vilja föreställa sig, och anhåller jag, på grund af dessa och förut anförda skäl, att R. o.
Ad. mätte bevilja återremiss af detta Utlät.
Det förefaller mig såsom skulle den si ste värde talaren, i afseende å den historiska utvecklingen af denna fråga i främmande länder, begått ett litet misstag.
Jag får derföre erinra, att innan det ifrågasattes, att någon skatt skulle läggas å hvitbetssocker-fabrikationen i Tyskland och Frankrike, höjdes tullen å kolonial-sockret, hvilken åtgärd således helt och hållet måste lillskrifvas benägenheten att försätta den inhemska sockertillverkningen i ett blomstrande- skick; till förmån för hvilket syftemål konsumenternes intresse och koloniernas fördel tillbakasattes.
Vidkommande yttrandet, att hvitbetan kan med fördel odlas i en jordmån, som, ehuru icke af naturen djup, erhållit denna egenskap genom artificiell behandling, vill jag sådant visserligen icke bestrida, men detta är ett aflägset mål att hinna; och torde således icke f. 11. kunna med fog åberopas till stöd för det, man närmast afser.
Dessutom torde jag få nämna, att då frågan i StatsUtsk. förevar, uplystes det af åtskilliga ledamöter, t. ex. från Kalmar län, alt försök med hvitbelsodling, anställda så vål inom sistnämnde som andra län, lemnat föga tillfredsställande resultater, derföre att plantorna, utsatta för en eller annan tidigt inträffande frost, blifvit till stor del förstörda.
Denna deras ömtålighet torde i vårt nordliga klimat böra tagas i betraktande, innan alltför sartguiniska förhoppningar må grundas på den nya industri, som på berörde odling skulle stödjas.
Jag anser således fortfarande, att tillräckliga skäl icke blifvit anförda för Statens inledande på en bana, som möjligen skulle leda till mycket stora utgifter, utan motsvarande säkra fördelar för det allmänna; hvarföre jag förnyar min anhållan om bifall till Betänk.
Då en ny industri upstår, är det naturligtvis antingen en sådan, som för att kunna fortlefva, ouphörligen behöfver så väl direkt som, indirekt understöd från Statens sida, eller ock en sådan, som bär sig sjelf och är både vinstgifvande för dess idkare och nyttig för det allmänna.
Att framkalla en industri af.det förstnämnda slaget, kan aldrig blifva förmånligt
Den 24 April. 389 weli är hviibetssocker-tillverkningen af sådan beskaffenhet, _så bör man icke önska att få denna näringsgren i landet införd.
Ar åter denna fabrikation så beskaffad, att den ulan något understöd kan beslå och lemna dess idkare verklig behållning, så kan man icke annat än finna det gagneligt för landet, om näringen komme att ånyo, för att så säga, hos oss sig inrota och då återstår endast alt tillse hvad dertill erfordras.
Denna industri behöfver för sin upkomst 2:ne saker, nemi. förlags-kapital och fullständig kännedom hos dess idkare om det ändamålsenligaste sältet för näringens bedrifvande.
För att erhålla denna kännedom erfordras undervisning i de methoder, som vid hvitbetssocker-fabri kerna i utlandet begagnas, och till bestridande af den dermed förenade kostnad förefinnas tillräckliga tillgångar tili de medel, hvilka för sådana ändamål äro ställda till K. M:s dispostn.
Vidkommande åter förlagskapitalet, förefinnes för denna industri allt hvad som förefinnes för hvarje annan näringsgren i landet, och det torde blifva svårt att upgifva något giltigt skäl, hvarföre elt serskildt låneunderstöd för denna industri, mera än för hvarje annan, skulle behöfvas.
För min del tror jag således, att Betänk kan bifallas, men skulle någon skillnad emellan ifrågavartde industri och hvarje annan näringsgren förefinnas, så beslår den deruti, att den förra kan bedrifvas i ganska liten skala och sålunda blifva en folknäring, som möjligtvis till en viss grad kunde uttränga bränvinsbränningen, hvarföre man äfven torde kunna säga, att ifrågavartde näring och tillverkning. icke egentligen behöfver vara någon fabriks-industri.
Skulle Betänk, blifva lill StatsUtsk. återremilteradt, anhåller jag derföre, att Ulsk. ville fästa synnerlig upmärksamhet deruppå, att det enda giltiga skäl för denna närings understödjande från Statens sida ligger uti dess egenskap att kunna blifva en verklig folknäring.
Vill man i detta afseende göra något, så behöfves icke något särdeles stort anslag, och icke heller någon skattefrihet eller ett lån å 300,000 R:dr, utan torde saken kunna aflöpa med en ganska måttlig summa.
Jag anser således, att Ctsk:s åtgärd, med anledn. af den möjligen blifvande äterremissen, bör inskränka sig till att tillstyrka R.
St. alt för hvitbetsodlingens upmuntrande anslå en mindre summa, men i öfrigt lemna motionärernas framställning utan afseende.
Många ledamöter hördes ropa pä propos.
Den siste värde talaren slutade sitt anförande med att yttra, det han önskade att motionärernas framställning skulle vid en blifvande återremiss af Ulsk. lemnäs utan afseende, emedan det väckta förslaget endast kunde främja enstaka fabriksintressen.
Jag får, med anledn. häraf, uplysa den värde ledamoten, att den motion, jag i ämnet afgifvit, just innehåller en framställning af ifrågavar:de tillverknings lämplighet att blifva en folknäring, ty i hvarje stuga kan med tillhjelp af redan för matlagning befintliga redskap sockerämnet utdragas ur hvitbetan.
Men för att denna folknäring skall kunna upkomma, är det oundgängligen nödigt, att det finnes några socker-raffinaderier, som emottaga och förädla detta 390 Den 24 April. sockeråmne och för befrämjande af sådana fabriksinrältningar är en mindre summa aldeles otillräcklig.
Jag anser således fortfarande, att den summa, hvilken blifvit föreslagen att såsom lån från Statskassan utgå, icke är för högt tilltagen och förnyar min anhållan om återremiss.
Hr Gr. o. Landim:s härefter först till bifall och sedermera till återremiss å förevar:de
Ut låt. framstälde propos:r, besvarades med blandade
Landtm, förklarade det han ansåg den sednare till återremiss framstälda proposin hafva blifvit besvarad med öfvervägande Ja.
Efter härvid af Hr Bildt framsläld begäran om votering, uplästes till justering och godkändes följande voter:s-propos:n:
JVs 88, i anledn. af väckte motioner om understödjande af fabriks-inrättningar för Hvilbets-sockers beredning, röstar Ja; den det ej vill röstar
Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot detta Utlåt, gjorde anmärkmr föranleda till delsammas återremitterande.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit sålunda: Ja — 17.
Nej - 15.
Föredrogs ånyo SlatsUtskis d. 12 och 15 dennes på bordet lagda Utlåt.
JYi 89, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos. om eftergift af Kronans rätt till dana-arf efter aflidna enkan B. H.
Hos hvar och en, som nitälskar för bibehållandet af den i hvarje lagbundet samhälle gällande grundsats, att man icke skall till någons förmån göra eftergift i vidsträcktare måtto, än så vidt annans rätt derigenom icke förnärmas, måste det väcka en sann tillfredsställelse, att StatsUtsk. i detta fall vidblifvit nämnde grundsats och icke betagit Kammar-Colhii Advokat-Fiskal det actorats-arfvode, honora tillkommer för utförandet af Kronans talan uti ifrågavar:de dana-arfs-mål.
Men jag fruktar, att Utsk. i sin hemställan i öfrigt icke gått tillräckligt försigtigt till väga, så att den omförmäldta grundsatsen möjligen kan vid verkställigheten afUisk:s förslag blifva frånträdd.
Tiar nemi. tillstyrkt, att Kronans rätt till dana-arfvet efter enkan Sandelin må efterskänkas till förmån för Fiskaren Sund och dennes syster, Margareta Urnberg, utan att, så vidt jag af Utlåt, kunnat inhemta, det är med fullkomlig visshet kändt, att nämnde personer äro enkan Sandelius enda lagliga arfvingar.
Det kan således vara möjligt, att det finnes andra arfvingar, , som äro berättigade att dela arfvodet med nyssnämnde personer.
Om nu hela dana-arfvet utan vilkor till dem öfverlemnas, Den 24 April.
391 tilen andra lika arfsberättigade personer verkligen finnas, ehuru de ännu icke gifvit sig tillkänna, är det naturligt att Sund och hans syster genom eftergiften erhålla en större förmån, än de i sjelfva verket skulle hafva bekommit, derest de inom i lag stadgad preskriptionstid till arfvets utbekommande sig anmält.
Det är nemi. otvifvelaktig!, alt, om de i laga tid gjort anspråk på arfvet, så hade vederbönde domstol icke kunnat tillerkänna dem arfvet med mindre de styrkt, icke allenast att de vore med enkan Sandelin be slägtade, utan äfven att inga andra vore i närmare eller lika grad till arfvet berättigade.
Det synes mig icke heller vara förenligt med rättvisans fordringar, att dessa personer, derigenom att de för sutit praescriptionsliden, skola erhålla bättre rätt än de eljest haft, och jag tror icke, att Staten står i sådan förbindelse till dessa arfvingar, att det är skäl att gifva dem en större förmån, än de skulle hafva fält åtnjuta, derest de i laga tid och ordning deras arfstalan bevakat.
Få grund af hvad jag nu haft äran anföra, tillstyrker jag ett tillägg till Utsk:s förslag, innefattande en inskränkning i eftergiften af ifrågavar:de dana-arf till det belopp, hvartill de kunna lagligen styrka sig hafva varit berättigade, derest prasscriptionstiden ej af deni försutits.
Kunna de styrka, att de äro oftabemälda enkas enda lagliga arfvingar, sä följer af sig sjelft, att hela arfsbeloppet dem tillfaller, men kunna de det icke, utan det skulle yppa sig, att andra lika arfsberättigade personer finnas, så böra desse sednare icke genom Statens åtgärd beröfvas en förmån, hvaruppå de med lika mycket skäl som de, hvilka redan såsom arfvingar sig anmält, kunna göra anspråk.
Då all verkan af den försutna falalie-tiden en gång blifvit eftergifven, bör denna eftergift sträcka sig till alla de personer, hvilka inom densamma kunnat framställa deras arfsanspråk, och icke endast till de personer, hvilka nu finnas i Utsk:s Betänk, upgifne.
Skulle de andra lagliga arfvingarne ej sig anmäla, så synes det åtminstone för mitt begrepp vara långt billigare, att Norrtelje stad finge åtnjuta den del af arfvet, som bordt tillfalla dessa sednare.
För åstadkommande af en förändring af beslutet i den syftning jag framställt, tror jag icke att en återremiss af Utlåt, behöfves, emedan milt förslag ej afser någon förändring i sjelfva eflergiftsfrågan, utan endast går ut på ett tillägg i redaktionen, hvarigenom andra möjligen existerande arfvingars rätt till andel i arfvet hålles öppen.
Jag föreslår derföre, alt efter orden ”till förmån för Fiskaren Henrik Sund och Fiskaren Johan Pehr Urnbergs hustru, Margareta Catarina Sund införas orden : ”för hvad af detta arf dem lagligen tilkommit, i händelse prescriptionstiden ej varit försuten.” Genom ett sådant tillägg blifva de nödsakade att lagligen styrka icke allenast deras skyldskap med den aflidne, utan äfven att de äro hennes enda arfvingar.
Man bör härvid ihågkomma, att enl. den nu i Sverige gällande arfslag än den s. k. jas representationis längre utsträckt än förut, så att syskons afkomlingar, äfven i fjermare led än det första, inträda i deras förfäders ställe och rätt.
Om således några flere syskonbarn lill enkan Sandelin, än de i Betänk. 392 Den 24 April. npgifne, numera ej lefva, kunna dock afkomlingar af dera finnas, hvilka, ehuru i aflägsnare led, äro lika berättigade till arfvet, som Sund och hans sysler.
Landtnäs Propos. å bifall till Betänk. med det tillägg jag föreslagit.
Jag nekar icke, att den sats, Hr Printzensköld framställt, äger lill sin princip en visserligen prisvärd förtjenst, men jag lier alt få åberopa en annan princip, nemi. K.
M:s rättighet att återställa laga tid, som blifvit försuten, samt derjemte erinra, att det sålunda endast synes vara utaf grannlagenhet, som denna fråga blifvit till R.
St. hänskjutcn.
Det heter dessutom i 2 § af 15 Kap.