Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och lika litet kunde man tala med skeppets eget folk.
Ingen enda förstod finska.
Den enda trösten var att man kunde vistas uppe på däck i så godt som alla väder.
Fartyget var så stort och högt, att sjön endast första dagen efter afresan stänkte öfver, men sedan blef det bättre, ehuru det ännu gungade så, att de flesta voro sjuka.
På tredje dagen buro ett par män af besättningen upp en ung kvinna på en madrass och lade henne ned på däcket nära intill den kabelrulle, på hvilken Elias satt.
Han hade sett henne förut på den finska ångbåten och sedan på stationen i Liverpool.
Nu såg hon nästan ut som död, där hon låg med slutna ögon och utan att röra sig -- så hjälplös, att Elias riktigt tyckte synd om henne.
-- Käns det bättre? frågade han därför om en stund, då hon öppnade ögonen och riktade dem mot honom.
-- Litet bättre, tack -- -- här uppe i blåsten -- -- -- Om jag bara kunde hålla någon mat i mig, så skulle jag snart bli bra, säga de -- --
-- Vill ni försöka äta någonting?
-- Om man kunde få en strömming riktigt saltig -- -- Men kanske också litet kaffe skulle hjälpa -- -- inte lära de väl ha strömming!
Elias hämtade kaffe åt henne i sitt eget bleckmått, och hon sväljde tacksamt den heta drycken.
Experimentet lyckades.
Efter en stund kände hon sig så mycket bättre, att hon försökte sitta uppe, och då drog Elias madrassen fram till tågrullen, så att hon kunde stöda ryggen mot den.
Det var inledningen till deras bekantskap, och sedan blef hon hans skyddsling och sällskap under resten af färden.
Först kände han sig väl något skygg, då hon kryade till sig så mycket, att hon kunde röra sig omkring och hjälpa sig själf.
Men då hon allt var lika vänlig mot honom, repade han mod att fortsättningsvis bevisa henne sådana små tjänster han kunde.
Dagen innan de kommo fram riskerade han till och med att fråga hvart hon ämnade sig i Amerika.
-- Jag vet inte rätt -- -- Min biljett gäller bara till New-York, där jag skall få litet pengar på ett kontor.
Kanske kunna de där säga hvad jag hälst borde göra.
Elias tyckte det lät underligt -- han hade ju själf bestämt allting om sin resa på förhand.
Men då han icke visste hvad han skulle säga därom, anmärkte han blott att lönerna i New-York voro lägre än i andra städer, enligt hvad han hört sägas.
-- Nog lära de väl räcka till för mig, trodde hon -- om någon vill hafva mig i tjänst.
-- Nå, hvarför inte er?
-- Ja, inte vet jag riktigt hvad de skrifvit i mina papper -- -- men om allt står där, så går det väl inte så lätt.
Elias bara såg undrande på henne och sade ingenting.
Hon satt också tyst en stund, lyssnande till maskinens regelbundna dunkande och det hväsande ljudet af vågorna mot fören, och så började hon själfmant berätta:
Att hon råkat i olycka medan hon tjänade hos handelsmannens -- -- med bokhållaren -- -- och han gifte sig inte med henne som han lofvat, utan skickade henne till hennes hemsocken -- -- och hennes föräldrar voro ingendera i lifvet --- -- -- Så kom barnet -- -- och hon blef pliktfälld vid tinget för att det var oäkta -- -- fastän det lefde bara en vecka.
Sedan voro de alla som hundar mot henne, tills hon tog ut flyttningsbetyg -- där stod det allt -- och vandrade tillbaka till staden.
Och då bokhållaren inte ville veta af henne -- sade att hon kunde söka sig en annan, så blef hon så utom sig att hon lofvade stämma honom -- -- --
-- Inte skulle jag väl ändå täkts göra det, slutade hon -- men han frågade straxt om jag ville fara till Amerika, ifall han betalade resan -- -- och så for jag.
Elias funderade så det bultade i hans hufvud.
Att ha blifvit pliktfälld för sådant och hafva det i sina betyg kunde ju nog vara farligt, isynnerhet i ett främmande land -- -- --
Men då han frågat om de väl kunde läsa ens orlofsedel i Michigan, hade Härmä-bon sagt att där alls inte frågades efter några papper -- -- --
-- Ni borde komma med ända till Michigan, rådde han, när han kommit så långt i sina funderingar.
-- Jag har hört att där inte frågas efter papper och betyg.
-- Må det kosta mycket att resa dit?
-- Inte lär det vara så dyrt -- -- det var inte stor skilnad mellan biljett till New-York och dit.
Och där äro också lönerna större.
-- Om pengarna jag får bara räcka till -- -- --
-- Jag har pengar kvar, försäkrade Elias -- och dem behöfver jag inte då jag kommer fram.
Där lär man förtjäna tio mark om dagen.
-- Hvarför skulle ni gifva edra pengar åt mig, som ni alls inte känner?
-- Ja -- inte vet jag, tillstod Elias -- men -- -- men -- man måste väl hjälpa den, som inte kan hjälpa sig själf.
Därpå hade hon intet svar till hands.
Men hon kunde icke låta bli att tänka på huru annorlunda bokhållaren talat -- Det var ändå bra stor skilnad på människor -- -- --
-- Jag är Kristina Andersdotter, från Kauhajoki, sade hon om en stund, som om hon ansett att
Elias åtminstone borde veta så mycket om den han ville hjälpa.
Han fattade det också som ett afgörande af saken.
Den tycktes honom nu så klar, att han utan vidare begynte meddela henne sina egna planer samt hvad han inhämtat om Michigan.
Och det var till en stor del kunskap, hvilken i hög grad skulle förvånat
Michiganborna själfva, fastän Elias nog efter bästa förstånd sökt sofra agnarna från hvetet i Härmä-karlens historier.
Kristina insåg nogsamt att icke på långt när allt kunde hänga riktigt ihop, men förstod också att Elias själf talade på god tro.
Och sedan hon gjort honom några frågor angående hans eget lif, kunde hon utan svårighet fatta huru han kommit sig till Möykkä såsom tillnamn.
Men långt ifrån att känna sig frästad att skratta åt honom, erfor hon tvärtom en halft moderlig och helt kvinlig lust att antaga sig den stora, starka, barnsliga karlen, som visst icke var mycket klok, men i stället bra mycket mera godhjärtad än någon hon förut träffat.
Därför lät hon honom också efter ankomsten till New-York utan vidare invändningar köpa biljetten till Ishpeming.
Hennes egna pengar -- eller bokhållarens -- skulle knappast räckt till för halfva vägen, och då tyckte Elias det var bäst att hon sparade dem.
I Ishpeming var det emellertid ingalunda godt om vare sig arbete eller förtjänst vid tiden för deras ankomst.
Allting låg nere för tillfället, och långt ifrån att förtjäna två dollars om dagen funnos där tvärtom hundratal män, som mera än gärna skulle arbetat för blotta födan.
Hvart
Elias än vände sig möttes han af samma svar: omöjligt att antaga några arbetare!
Kristina Andersdotter fann däremot redan inom ett par dagar en plats.
Det är alltid ondt om kvinliga tjänstehjon där ute i västern, och därför betalade man dem oaktadt de dåliga tiderna tre dollars i veckan -- utom allting fritt, förstås.
Och hennes papper var där ingen, som ens frågade efter.
För henne tedde sig framtiden ljus nog, och för det ansåg hon sig uteslutande hafva att tacka Elias.
-- Det blir nog snart bättre, tröstade hon denne, då hon ett par veckor efter deras ankomst mötte honom på gatan och han syntes mera nedslagen än vanligt.
-- Alla säga ju att det här inte kan räcka länge, och så fort arbetet börjar, blir det nog god förtjänst.
-- Och under tiden får man tigga, invände Elias dystert -- eller svälta, om man inte kan tigga.
Och jag kan inte, fast mina pengar äro slut.
-- Ja, men jag är skyldig för biljetten och kan börja betala nu när jag har lön.
Det hade Elias alls icke kommit att tänka på -- kunde för ögonblicket ej ens påminna sig hur mycket han lagt ut.
Men mycket var det inte.
-- Huru länge kan det räcka? -- det är ju inte stor smula, sade han därför.
-- Om jag betalar en och en half dollar i veckan så räcker det nog en tid.
Och när min skuld är betald, kan du låna af mig.
-- Inte lär jag börja lefva på ditt arbete!
-- Man måste väl hjälpa den som inte kan hjälpa sig själf -- var det inte så du sade?
Men ännu är det ju bara fråga om dina egna pengar.
Med en och en half dollar i veckan skulle Elias kanske nödtorfteligen kunnat hålla kropp och själ till hopa -- om där ej funnits så många andra, som svälte.
Men han kunde omöjligt se dem kasta hungriga blickar på hvar munsbit han sväljde, utan att dela med sig så långt det räckte.
Och därför voro hans pengar slut långt innan veckan var förbi.
-- Nå, huru går det? frågade
Kristina hoppfullt, då han följande måndag infann sig för att lyfta den andra afbetalningen.
Han menade tro på att det väl kunnat gå bättre, och då gjorde hon några flera frågor, så att hon snart fick reda på sammanhanget. --- Oj, du karlstackare! utlät hon sig -- det här duger inte alls.
Nu skall jag gifva dig tjugufem cents hvar dag, så du får mat åtminstone en gång om dagen, om du också delar med dig -- -- Du skulle ju skänka bort fast byxorna om någon begärde dem!
-- Inte lära de börja begära mina byxor, tviflade Elias, med en vemodig blick på plagget i fråga.
-- Det är din lycka, sade Kristina tröstande.
Därefter gick det visst något bättre med det dagliga brödet, ehuru Elias ingalunda tilltog i välmåga på den diet han förde.
Men värre var det med hans garderob.
Han hade icke hämtat med till Amerika mera än ett par skjortor utöfver de kläder han gick och stod i, och de hade allt utom förbättrats däraf att han både gått, stått och sofvit i dem sedan han kom till guldlandet.
Illa slitna voro de förut och numera rifna därtill, medan håret fått växa vildt, så att han börjat se ut som en trashank af värsta slag.
Kristina var troligen den enda, som icke lagt särskildt märke därtill eller åtminstone icke betraktade honom med mindre vänliga blickar än förut.
De svältande arbetarne i staden begynte emellertid småningom tröttna på de ständigt ouppfyllda löftena om understödsarbete, om öppnande på nytt af en del grufvor o.s.v.
Deras tålamod var på upphällningen, och för att visa det plundrade de några bagarbutiker, slogo in fönstren hos ett par medlemmar af stadsstyrelsen och ställde till annat ofog, så att den burgna befolkningen började bli rädd för dem.
Och ingalunda minst rädd var Kristinas husbonde, som både bodde tämligen aflägset och af naturen var väl försiktigt anlagd.
-- Ni får sluta att taga emot den där sluskiga karlen, sade han en eftermiddag, då han såg
Elias begifva sig därifrån.
-- Han kommer ännu en vacker natt hit med några andra dylika herrar och plundrar ut hela huset!
Kristina nästan skrattade högt åt tanken på Elias Möykkä såsom röfvare -- han, som inte skulle kunnat vara hårdhändt med en katt engång!
Men då husbonden alldeles icke lät räsonnera med sig, fattade hon att han värkligen var så rädd, att han kunde göra det obehagligt för dem.
Och därför mötte hon Elias följande dag på gatan samt förständigade honom att framgent komma först sent på aftonen, när husbondfolket gått till sängs.
Han såg värkligen ruskig ut, tänkte hon, då hon såg honom gå nedåt gatan.
Och nog hade hon ju kunnat gifva pengarna åt honom där ute, men han behöfde så väl komma in i värmen en stund.
Då han infann sig, släppte hon honom med största försiktighet in i köket och förklarade hviskande hvarför det icke mera gick an att han kom på dagen.
-- Och det är sannt att du ser farlig ut, slutade hon.
-- Men jag skall klippa dig och lappa din rock åtminstone.
Elias lät henne beskedligt göra som hon ville.
-- Nu ser du ju ut som en helt annan karl! sade hon förnöjd, då hårklippningen var slutförd -- -- Du skulle nog behöfva någon, som tog vård om dig -- -- -- Om det inte vore för den där tingsresan, så kunde vi gifta oss när här blir bättre tider! tillade hon halft skämtsamt.
-- Se så, tag nu rocken af dig!
Elias lydde -- men det gick långsamt -- -- Månne hon värkligen skulle kunna tänka på att gifta sig med honom -- -- -- Men kanske hon också dref gäck med honom -- som alla andra -- -- --
-- Din tingsresa skulle väl inte betyda så mycket, sade han pröfvande, i det han räckte henne sin rock -- -- men inte lär väl en sådan som jag duga åt dig -- -- --?
Han såg henne rätt i ögonen, och hon fattade med ens att han menade det på fullaste allvar.
-- Duga? -- som om inte hvilken flicka som hälst kunde vara glad att få en så god man som du är! -- -- Ah, Herre Gud! om bara allt det där inte händt -- -- och det står i prästbetyget till evig skam!
Och Elias -- ja, han skulle säkert tagit henne i famnen och kysst henne, om han förstått sig på sådana konster.
Men det förstod han icke, och därför strök han henne blott varligt öfver axeln.
-- Inte behöfva vi bry oss om det som händt förut, tröstade han -- och strunt i prästbetyget, om du bara vill gifta dig in i Möykkä-släkten!
Mera sade de icke, men hon grät så ymniga tårar öfver hans trasiga rock, att Elias glömde alla tankar på möjligheten att hon skämtat.
Och när de värsta hålen voro hopsydda, drog han rocken på och gick, utan annat afsked än:
-- Det köpet står, om du inte ryggar.
-- Din skjorta borde också lappas, sade hon i dörren -- men det får vara till en annan gång.
Och gaf honom en så hjärtlig knuff i ryggen, att Elias smågrinade för sig själf ända till nästa hörn.
Men nästa morgon var hennes husbonde så ursinnig, att han lofvade köra bort henne och dessutom anmäla henne hos polisen som ett lättfärdigt stycke, ifall hon ännu en gång tog emot besök nattetid.
Sådant ämnade han icke tåla i sitt hus!
Hade det icke varit för Elias, så skulle Kristina hälst gått genast.
Men om de tänkte sådant om henne, kunde hon icke räkna på en annan plats i hast, så att hon inte skulle kunna hjälpa honom. -- -- Och blef hon anmäld för polisen, så måste hon till slut ändå visa sina papper! -- -- Där var ingenting annat att göra än att träffa Elias på gatan och sticka pengarna åt honom -- en gång måste väl eländet taga slut!
Ett par veckor fortgick det på så sätt.
Kristina mötte Elias hvar afton under några minuter utanför huset och såg för öfrigt alls icke till honom.
Men en afton, då det var mera än vanligt bittert kallt och blåsten därtill trängde genom märg och ben, hade hon icke hjärta att se honom stå där och skaka af köld.
-- Kom in, sade hon resolut.
-- De må nu anmäla mig eller göra hvad som hälst, om de märka det, men du tar döden på dig, om du inte får värma dig.
De smögo så tyst och sakta de någonsin kunde genom förstugan in i köket.
Allt gick väl.
-- Kläd nu skjortan af dig, hviskade Kristina -- så går jag upp i mitt rum på vinden och lappar den.
Här vågar jag inte tända ljus, men du kan sitta här i värmen under tiden.
Hon drog själf kängorna af fötterna för att icke höras i trappan.
-- Var nu alldeles stilla, varnade hon ännu en gång, innan hon smög sig ut.
-- Det vore ändå en förfärlig skam att komma i polisen -- -- --
På en lång stund rörde Elias icke så mycket som ett finger.
Men så sträckte han litet på det ena benet, som började domna -- och stötte till eldtången i spiselhörnet.
Den föll naturligtvis, med ett brak, som bragte honom på fötterna och ekade i den djupa tystnaden.
Elias stod väl en half minut orörlig.
Så hörde han en dörr öppnas ofvanför och skyndade på tå ut i förstugan.
-- Hvem är där? frågade en hög, skrämd röst i trappan.
Elias stannade, rätt framför glasdörren till gatan och snön därute, men svarade ingenting.
-- Svara eller skjuter jag! hotade rösten.
-- Jag räknar till tre -- Ett -- Två --
Elias teg.
-- Tre!
Ett skott smällde och Elias kände det som om ett skarpt piskrapp träffat hans ben.
Men han stod orörlig och nästa ögonblick smällde ett skott till, i detsamma Kristina kom skyndande ned från vinden.
Då rörde han sig, vände sig halft åt dörren, men föll framstupa, med ansiktet mot golfvet.
-- Herre Jesus välsigne! skrek Kristina, i det hon rusade förbi husbonden.
Han följde, tände gasen och sökte -- själf blek af skrämsel -- hjälpa henne att lyfta upp den fallne.
Men då de vände honom, insågo de genast att det icke tjänade till någonting.
Den lappade rocken stod öppen öfver hans bara bröst, så de kunde se att kulan gått rätt genom hjärtat.
Det spilldes icke många ord på Elias Möykkä, när underrättelsen om slutet nådde hans förra husbondfolk.
-- Han var ju för dum att lefva -- isynnerhet i främmande land! var allt hvad värdinnan yttrade.
Och icke ens husbonden motsade henne.
HURU JAG
BLEF BEKANT MED ÖFVERSTE BECKRIDGE.
I Chicago är det allt utom godt om nöjen för den, som icke råkar hafva en skäligen väl späckad pung.
Teatrarna äro dyra och därtill i vanliga fall rätt medelmåttiga, goda konserter gifvas jämförelsevis sällan och äro väl dyra också de, museer finnas högst få och. ändå färre voro de på den tid, hvarom nu är fråga, för en fem, sex år sedan.
Kaféer, så pass trefligt inredda, att man kände sig frästad att däri fördrifva långtrådiga timmar, finnas alls inga och att förnöta tiden på gatorna kan på intet sätt komma i fråga.
Man har för brådtom i Chicago att ens tillåta andra att makligt drifva omkring på gatorna, så brådtom, att man hänsynslöst springer i kull den eller dem, som vandra sakteliga fram, i lugn och ro betraktande de öfrigas rusande jakt efter dollarn.
Ty det och intet annat är det, som orsakar den förtvinade brådskan.
Till och med då man ger sig tid att vika in någonstädes för att stärka kropp eller själ, eller båda -- och det gör man ofta nog i Chicago -- utföres stärkandet alltid på stående fot och i flygande fläng.
Ännu har det för så vidt jag vet icke fallit någon Chicago-krögare in att ens förse sin lokal med stolar.
En väldig, finpolerad disk med prunkande mässingsbeslag jämte ett antal i proportion lika väldiga och minst lika fint polerade spottlådor utgöra den vanliga möbleringen -- utom förstås flaskorna, hvilka till antal och omväxling äro mera öfverväldigande än allt det andra.
Tjuguvåningshusen, slakterierna och några af de grannaste bland dessa krogar utgöra noga taget de förnämsta af Chicagos sevärdheter.
Men till och med de förlora inom icke alltför lång tid nyhetens retelse, och då återstår för den, som ej besitter en plånbok af antydd beskaffenhet, intet annat än att hålla sig lugnt och stilla i sin egen knut.
Knuten må sedan vara aldrig så anspråkslös och tête-à-têten med en själf aldrig så långtrådig eller gnagande pinsam.
Ja, det vill säga om man icke råkar hafva några slags relationer med prässen.
Är man hälst någon smula tidningsman möter det inga alltför stora svårigheter att vinna tillträde till ett och hvarje utan den dryga entrée man annars vanligen måste betala.
Ett par femcentar för spårvagnsbiljetter äro under sådana förhållanden tillräckliga för att skaffa en tillfälle att se åtskilligt -- och till och med de kunna i många fall undvaras, blott man har goda ben och vilja att använda dem.
Ett sålunda tillgängligt nöje, som särskildt anslog mig, utgjordes af trafkörningarna i Washington parken, vid sydligaste ändan af staden.
Dit begaf jag mig så ofta jag kunde under kappkörningssäsongen, vanligen per spårvagn, ty jag bodde på nordsidan, ett halft dussin mil eller så från trafbanan.
Men någon gång också till fots, ty fem cents äro i alla fall lika med en tjugufem pennisslant, och en sådan kan ibland tyckas ett rätt betydande mynt.
Det var där jag råkade sammanträffa med öfversten.
Den dagen hade jag tillåtit mig lyxen af en spårvagnsbiljett, men hade ångrat mitt slöseri, innan jag hunnit längre än halfva vägen ut till banan.
Ty spårvägen ledde under en lång sträcka genom de förnäma kvarteren på sydsidan, där så godt som uteslutande rika Chicagobor slagit upp sina bopålar.
Och att de äro rika med besked, därom är det omöjligt att hysa några tvifvel ens om man blott ser den yttre utstyrseln af deras hus.
I otroligt många fall är visst denna yttre utstyrsel sådan att man icke rätt vet om det är egaren eller arkitekten man hälst ville se såsom föremål för en lynchning.
Men ofta har man dock också genast klart för sig att man allra hälst ville skjuta båda två, och alltid utan undantag vittna såväl byggnadsmaterialet som accessoarerna om att de arkitektoniska missfostren kräft pengar i massa och myckenhet.
Hade jag gått till fots, skulle jag helt säkert valt en annan och kortare väg, där penningestinnheten icke skulle trängt sig på mig.
Men från spårvagnen kunde jag omöjligt undgå att se de renässansslott, gotiska villor, medeltidsborgar o.s.v.
Chicagos rikvordna börsspekulanter, slaktare, procentare, yrkesspelare, krogvärdar, politiker och andra uppfört för de pengar de i så få fall ärligt förtjänat.
Och all denna tvifvelaktiga härlighet tycktes mig så brutalt illustrera det amerikanska axiomet att pengar äro allt -- hälst hederligt förvärfvade, men i hvarje fall pengar -- att jag omedvetet förföll i allehanda mycket litet uppmuntrande tankar på vanskligheten af allt annat här i världen än pengar, hälst hederligt förvärfvade naturligtvis, men -- -- --
Icke ens lifvet och rörelsen ute vid banan, dit jag anlände så tidigt, att jag bekvämt kunde taga de anmälda hästarna i skärskådande i deras stall, lyckades till en början förjaga den stämning jag iråkat under spårvagnsfärden.
Men så småningom drefvos dock alla andra tankar bort af intresset för de präktiga trafvarne, som nästan tycktes mig medvetna om att hos dem åtminstone de sedan många led nedärfda anlagen och den på grund af dessa utbildade förmågan betydde allt och allt annat ingenting.
Själf kände jag naturligtvis icke i hvarje fall vare sig deras härstamning eller förut utförda bedrifter och vände mig därför om en stund till en man, hvilken i likhet med mig och med minst lika stort intresse betraktade de väl tränade djuren, samt anhöll om en eller annan upplysning.
Slumpen gjorde mig därvid god tjänst, såsom det snart visade sig.
Mannen var föga mindre än ett lefvande lexikon rörande allt hvad amerikanska trafvare hette.
Och mig meddelade han så många upplysningar af värde rörande våra gemensamma favoriter att jag fann mig föranlåten i gengäld bjuda honom på en cocktail i restaurationen.
Under dåvarande konjunkturer var det visst hvarken mera eller mindre än oförsvarligt slöseri, men min tacksamhetskänsla var för stark att låta sig kväfvas ens af finansiella betänkligheter.
Och antingen den eller cocktail'en födde omisskänneligt en motsvarande känsla hos min nya bekantskap, så att han först bjöd mig en cigarr och därefter berättade att han händelsevis genom en lösmynt stallpojke fått nys om någonting extra godt rörande dagens kappkörning.
Ett riktigt fint kap, sade han, om man blott hade pengar att göra det.
-- Här fins en kamp från min hemtrakt, en vallack, bland de anmälda, som tränats endast för en mil, förklarade han sig närmare.
-- Den har en alldeles ovanlig fart, men inte tillräcklig uthållighet för att vinna mera än en eller allra högst två heats.
Hittills har den hvar gång fördärfvat sina chancer genom för mycken hetta, så att den aldrig vunnit ens en enda löpning.
Men nu har den enkom för den här vadspekulationen varit i sträng träning och är så säker en häst gärna kan vara på en mil.
Det är emellertid tills vidare en djup hemlighet, så att man kan få kurs af tjugu mot en för den första mil-heaten.
Jag har tyvärr själf inte en slant att spekulera med, men om ni har lust och vill halfvera vinsten skall jag med nöje placera edra pengar.
Jag är öfverste Beckridge från Kentucky, tillade han och likasom rätade på sig en smula.
Frästelsen var stark.
Att mannen förstod sig på och kände till ett och hvarje om hästar var höjdt
Öfver allt tvifvel.
Och mycket möjligt var det också att det han berättade var fullkomligt sannt.
Sådana spekulationer af hästegare äro ju allt utom ovanliga, och den som känner körare och stalldrängar, kan lätt nog få nys om dem.
Mången lefver helt och hållet på att snoka upp sådana intriger och lefver rätt bra ändå till.
Mera än två dollars egde jag inte för tillfället, så att jag riskerade både en fotvandring tillbaka till mitt kvarter -- den skrämde mig dock inte mycket -- och en troligen väl mager diet under åtminstone några dagar.
Men å andra sidan kunde mitt kontanta kapital i intet fall räcka länge, medan en tiodubbling däraf skulle gifva mig åtskilligt mera råd- och andrum.
Frästelsen blef öfvermäktig, medan jag inom ett par sekunder tänkte igenom allt detta.
Jag räckte sedeln åt öfversten, ärligt upplysande honom om att det var allt jag egde.
-- Värkligen? sade han med ett helt soligt leende.
-- Då vinna vi säkert.
Sådant kurage blir aldrig utan belöning.
Spelare-vidskepelsen gjorde honom synbarligen fullt öfvertygad om att resultatet skulle blifva lyckligt, medan jag däremot erfor en underlig, sjunkande känsla i trakten af maggropen, då jag såg honom styra fjäten mot närmaste vadmäklarestånd.
Samma känsla fortfor oafbrutet under de tvänne första täflingarna, hvilka bägge vunnos af favoriterna, d.v.s. de hästar såväl publiken som vadmäklarne på förhand utpekat såsom segrare.