Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han erkändes blott som sådan genom konventionen i Moss och genom Storthingsbeslutet, som erkände det.
Föreningsfördraget tillhör emellertid det förflutna; och det står icke i någons makt att göra det gjorda ogjordt.
Men, Mine Hrr! jag anser derföre af allra största vigt, att, när vi nu omsider efter 50 år upvaknat ur den Svenska likgiltighetens slummer, — ty så vågar jag kalla vårt tålamod, vi, elter allt hvad som hittills i unions-förhållanden passerat, icke längre vidblifva den undfallenhet, hvarmed vi utmärkt oss, ty säkert är att en manlig hållning högaktas mera äfven af Norska folket, än det undseende, de eftergifter och det fortsatta tålamod, som af åtskilliga talare blifvit tillstyrkt.
Det är ett stort misstag att tro att man på den gamla vägen vinner någonting.
Jag önskar lika lifligt som 260 Den 17 Mars e. m. mina motståndare att föreningen måtte komma till stånd, men såsom en verklig förening, icke som en sådan, hvilken blott skall fräta och gnaga på sin principal; tv vi äro principaler och Norrmännen accessorier.
Raab kasta ögat på kartan, så får han se, hvad han troligen vet lörut, hvilket af dessa båda länder är det största; jag ber honom vara god och räkna hvartdera landets folkmängd; jag ber honom taga i beräkning den föreslagna proportionen af 5/17 till ,2/„ i afside å utgifter, så kan han sjelf bedöma i hvad män Sverige eger något anspråk på företrädesrätt inom unionen.
Jag begär icke något intrång i Noriges rätt; och ingen har fordrat något sådant; men, Mine Hrr!
Jag vill icke afstå ett jota af Sveriges obestridliga rätt till främsta rummet inom unionen, såsom ifrån alla synpunkter varande det dertill mest berättigade af de båda unionsrikena, och såsom det, hvilket i utlandet, i följd af traktater, måste och bör representera unionen.
Hvad hafva nu alla dessa eftergifter verkat?
Endast nya anspråk!
Det har gått så långt, att, sedan under seklers tid vår konungatitel varit Svea, Göthes och Vendes Konung, arfvinge till Danmark och Norige, så heter det nu, åtminstone uti Norska akter, Noriges och Sveriges Konung.
Man säger att det är en obetydlighet; men det är icke så.
Det gifves en point d’bonneur, en hederskänsla såväl hos folk som hos individer, hvilken icke kan medgifva ett underordnande, som saknar grund i rättvisa, billighet och sanning.
— Således hafva eftergifterna varit högst olyckliga; och det äro just de, som verkat de ökade anspråken.
— Men, Mine
Hrr, jag låter mig ledas längre än jag velat.
Saken är fullkomligt, och särdeles af min värda vän Hr Gr.
Sparre bättre utredd än af mig; och jag får sålunda sluta med att helt enkelt yrka bifall till Utsktts Betänk., både rör:de Revisions- och Ståthållarefrågan.
Sprengtporten har visserligen företett ett alltför vackert förslag, som pä det hela kati anses innehålla alldeles detsamma, som Utsk:ts Betänk, innehåller; men jag vet icke hvartill det skall tjena att möjligen derigenom åstadkomma en återremiss.
En annan talare har här yrkat afslag å Betänk:t.
Jag har likväl ej hört många, som deruti sig förenat.
Jag anhåller om Hr Ginus o. Lai:dtm:s propos. å bifall till Betänkit uti dess l.-sta och 3:dje punkter.
Talrika bi fallsyttringar följde härpå, och hördes ånyo starka och ihållande rop på propos., hvilka jemväl efter och stundom under de påföljande yttranderne- förnyades.
Jag undrar icke på, att jag vid den nu långt framskridna tiden hör dessa uprepade rop på propos., och vill fördenskull, då jag nu erhållit ordet, trösta dermed, att jag icke skall blifva vidlyftig.
Då jag anmälde mig att tala, så var det derföre, att jag ansåg mig, såsom Utskotts ledamot, skyldig att i någon mån bemöta de anmärkningar, som här blifvit gjorda mot Utskits motiver; men då under diskussionens lopp flere talare redan upträdt uti samma Den 17 Mars e. m. 261 syftning, anser jag endast behöfligt att till besvarande uptaga en af dessa anmärkningar, i afseende å hvilken jag ännu icke hört att någon här yttrat sig.
Man har nemligen påstått att Utsk:t bort påpeka de flere punkter, hvaruti revision varit behöflig.
Jag tror dock att det varit ganska välbetänkt af ga flera punkter än sorn skett, utan rättast att Utsk:t afslutat den påpekningen med orden: m. m.; och jag anser mig hafva fullt skäl för denna min åsigt uti den omständighet, att ingen väl rimligen kan fordra, att Utsk:t, under den nu förflutna korta tid, det egt att förev:de fråga behandla, skulle kunnat utreda och utforska alla de förhållanden, hvaruti en revision vore behöflig.
Hvad åter 3:dje punkten uti Bet.:t angår, har jag reserverat mig mot Utsk:ts förslag, ingalunda derföre att jag icke anser denna fråga vara af unionell beskaffenhet, utan emedan min åsigt varit, det Utsk:t i första hand och R.
St:r sedan bort bestämdt uttala den åsigten att denna fråga icke kan af Noriges Storthing och Noriges Konung utan Sveriges hörande afgöras.
Då nu likväl denna punkt, efter hvad vi hafva oss bekant, redan blifvit af 2:ne utaf de andra Stånden bifallen, så och enär jag skulle anse menligt, om åsigterna i denna fråga splittrades, får jag, med frångående af min reservation, till alla delar instämma uti Utsk:ts Bet:de.
Det är visserligen icke afundsvärdt att nu upträda, då man tillhör minoriteten och passionens språk öfverröstar alla andra; men jag får trösta mig, — jag vågar påstå det, — öfver Gr.
Anckarsvärds anfall just med Hr Gr:ns eget exempel.
Icke skulle Hr Grins vältalighet, icke hans snille, icke hans 80 år och än mindre hans upträdande i denna fråga hafva förvärfvat honom den vördnad, hvilken nu tilldelas honom äfven af mig, om han icke kraftfull och fast i sina åsigter kämpat emot majoriteten, på tider, då han tillhörde en liten minoritet.
Jag får söka trösta mig med minnet af en Samuel Åkerhjelm, som 1739 stod i minoriteten mot Carl Sparre, som också vädjade, likasom många af eder, mine Hrr, till fosterlandskänslan, då han lyckades reta sinnena till kriget mot Ryssland.
Historien har gifvit ett annat vittnesbörd.
Majoritetens bravorop förklinga hastigt, historiens vitt nesbörd står qvar.
I sak vill jag fatta mig så kort som möjligt.
I afseende å 3:dje punkten ingår jag icke uti någon motivering, utan åberopar endast de af Frih.
Sprengtporten rör:de denna punkt anförda skäl och förenar mig alltså med honom.
Jag vill nu i största korthet besvara några mot mig gjorda anmärkningar.
Man har sagt att jag bugat mig för Norrmännen, att jag endast vill falla unnan, m. m.
Jag nekar det, mine Hrr!
Jag tror att man bäst bibehåller sin »kappraka ställning» emot dem, om man iakttager sanning, oväld och lugn i framställningssättet.
Jag följer den regeln: »leniter in modo, fortiter in re».
Det är Utsk:ts motiver jag klandrat.
Intet annat!
Genom att icke instämma uti dessa motiver bar jag ansett, att man bäst iakttager 7G2 De n 17 Mars e. m. gin värdighet och att man säkrast vinner framgång åt det man åsyftar.
Björnstjerna måtte alls icke hafva hört mitt yttrande, då han lagt ord i mannen på mig, som jag aldrig yttrat.
Jag har icke uppställt någon jemförelse emellan It. o. Ad:ns, utan emellan BorgareStåndets skattebidrag i förhållande till BondeStåndets.
Lika litet har jag åberopat Englands och Skottlands exempel i den syftning, Hr Grin förmenat.
Vare detta mitt svar till Hr Grin.
Gr. Sparre har med all kraft bedyrat att ordet supremati ej står i Bet:t.
Jag vet icke heller någon, sorn påstått att Utsk:t begått den klumpigheten att nedskrifva ordet.
Jag har påstått och jag vidhåller det påståendet, att Bet:t är hållet i en anda, som förråder anspråk på en supremati.
Jag skall slutligen allenast med några ord svara Hr Brakel.
Jag vågar tro att till och med Hr Brakel sjelf icke i allmänhet gör anspråk uppå att hans skäl väga mycket i vågskålen, och jag erkänner, att nu som ofta tillförene hans infall roa oss allesamman rätt mycket; men jag torde dock få fästa hans uprnärksamhet uppå, att någon gång kan man, ander försöken att vara rolig, slå öfver.
Det har ingen tviflat på hans fosterlandskänsla; men sannerligen, då man ser honom hissa harlekinsflaggan, segla tvärs öfver till Finland och prisa dess lycka och tacksamhet för Rysslands välgernin gar, kan man anse sig berättigad att varna honom för ord, som kunna uttydas till helt annan mening, än han haft.
Det ämne, som nu utgör föremål för R. o. Adis öfverläggning, lemnar visserligen mer än de flesta tillfälle för känslouttryck och vältalighetsprof; men då så många talangfulla yttranden redan blifvit afgifna och någon vältalighetsförmåga ej fallit på min lott, skall jag försöka att blifva i möjligaste måtto kort och att hålla mig strängt till sjelfva saken, desto hellre som jag egentligen begärt ordet endast för att vederlägga några af de anmärkningar, som blifvit gjorda emot Utsk.-ts Betänk., hvilket jag med min röst understödjer så väl i den första, som i den tredje punkten.
Man har lagt ötsk:t tili last att det uti Betånkit skall hafva framstält sådana förhållanden, som skola vara sårande för Norrmännen; men härvid svnes man hafva förbisett, att, om de handlingar, som uti Betänkit omförtnalas, verkligen äro sårande för Norrmännen, klandret derför bör drabba dem, som utöfvat dessa handlingar, men aldeles icke Utsk:t, som endast omtalat dem, helst deras omnämnande varit för Utsk:t aldeles nödvändigt, enär det just varit på dessa handlingar, Utskit skolat stödja sitt omdöme om behöflighcten af den föreslagna revisionen.
Det har vidare blifvit anmärkt, att ridderligheten borde upmana den starkare till eftergifter för den svagare.
Ja! då fråga rörer det svagare könet, får _ridderligheten visserligen i allmänhet mana det starkare till eftergifter, men äfven för sådana eftergifter tror jag dock att det finnes en gräns, hvaröfver man ej kan gå utan att förlora det svagare könets aktning.
Härmed må nu vara Deli 17 Mars e. m. 203 huru som helst.
Det vissa nr emellertid att, då frågan galler ett stater emellan ingånget aftal, det måste vara hvarje redlig statsmedborgares pligt att hålla detta aftal i helgd oell således efter bästa förmåga motarbeta hvarje försök att ensidigt bryta detsamma.
Att den föreslagna revisionen af föreningsaftalet emellan Sverige och Norige är af behofvet i högsta måtto påkallad, det har Utskit efter min åsigt på det mest öfvertygande sätt ådagalagt; men det gör icke tillfyllest att en sådan revision kommer att ega rum.
För att ändamålet dermed skall vinnas, erfordras, att den frambringar ett sådant på fullkomlig rättvisa och billighet gruiidadt resultat, som kan åstadkomma ömsesidig belåtenhet inom båda rikena, eller ock, om det ej kan vinnas, att föreningen uplöses.
För att kunna klart åskådliggöra mina åsigter i detta afseende, torde det tillåtas mig att framställa ett exempel.
Jag tänker mig ett bolag, ingånget emellan 2:i.e bröder.
Den äldre brodern, som redan under en lång följd af år drifvit vidsträckta affärer och förvärfvat ett i utlandet för redbarhet kändt och allmänt aktadt namn, uptager den yngre brödren till sin bolagsman.
Denne sednare, sorn icke tillskjuter ens en tredjedel i rörelsekapitalet, berättigas, sådant oaktadt, genom kontraktet till åtnjutande af lika stora fördelar som den äldre brodern, endast med någon mindre modifikation.
Om nu det icke kan bestridas, att ju den äldre brodern må kunna hafva erhållit någon fördel genom den ökade styrka, som bolaget vunnit genom den yngre broderns nptagande deri, så måste dock medgifvas, att den vida öfvervägande fördelen af föreningen kommit denne sednare till del, enär lian fått räkna sig till godo ej allenast förmånen af den äldre broderns redan under en lång tid i utlandet kända och aktade namn, utan äfven hälften i bolagets vinst, ehuru han deri insatt endast ett obetydligt kapital i förhållande till den äldre broderns.
Jag antager att den yngre brodern fordrar den ena eftergiften efter den andra uti de modifikationer, som bolagskontrakt till förmån för den äldre innehåller, och att dessa eftergifter af svaghet eller ridderlighet lemnäs; men, om nu den yngre brodern, upmuutrud af dessa sina framgångar, slutligen gick ända derhän uti sina påståenden, att han, under åberopande deraf att han vore en sjelfständig och lika berättigad medlem i bolaget och att det derföre vore för honom förödmjukande att ständigt se sitt namn i bolagets firma vara stäldt efter broderns, fordrade, att, för erhållande af fullkomlig likställighet, hans, den yngre broderns namn ställdes framför den äldre broderns uti halfva antalet af de i bolagets firma utgående handlingar, månne det skulle kunna förundra någon, om den äldre brodern nu förlorade tålamodet och förklarade det vara nödigt att deras bolagskontrakt komme att undergå revision?
Jag antager att den äldre brodern härvid skulle säga till den yngre ungefär så här: vill du lemna lika stort bidrag som jag för drifvande af bolagets affärer, så må du gerna för öfrigt med mig erhålla till alla delar full likställighet deri; ett kan jag dock icke medgifva, och det är, att du, såsom varande den yngre brodern, någonsin må uti 264 Den 17 Mars e. m. bolagets firma sätta ditt namn framför mitt, ty, om så skedde, skulle både jag och bolaget i utlandet förlora all aktning, emedan man skulle anse mig vara satt under min yngre broders förmynderskap, men för -öfrigt torde du finna, att, äfven om jag vore nog svag att det vilja, det i allt fall ej stöde i min makt att. förvandla den yngre brodern till den äldre.
Att jag är den äldre brodern, utgör ju ett faktum, som icke kan förändras af någon, hvaraf således otvunget följer, att, huru likställigt för öfrigt bolagsvilkoren upgöras, den principala ställning inom bolaget, som af bolagsmännens ålder betingas, icke kan tillintetgöras.
Vill du nu ej godkänna dessa på rättvisa och billighet grundade vilkor för bolagets fortfarande bestånd, så återstår ingenting annat än att i all vänskap uplösa bolaget.
Detta exempel eger sin fulla tillämplighet på förhållandet emellan de båda brödrafolken.
Sverige, den äldre brodern, hvars namn under seklers lopp varit aktadt och äradt inom hela Europa, har till bolagsman uptagit sin yngre broder Norige.
Om Sverige genom denna förening vunnit något i styrka, är det dock obestridligt att den vida öfvervägande fördelen deraf tillfallit Norige, som ej allenast fått räkna sig till godo Sveriges inom hela den Europeiska verldsdelen frejdade namn, ulan äfven med några mindre modifikationer blifvit stäldt i fullkomlig jemlikhet med Sverige, ehuru de bidrag, som af Norige leranäs till de gemensamma angelägenheternas besörjande, ej uppgå ens till en tredjedel af hvad dertill erfordras.
Huruvida det varit af svaghet eller af ridderlighet, som man gjort den ena eftergiften efter den andra till förmån för Norige, känner jag ej; men det vissa är, att man, i undfallenhet för Noriges allt mer och mer växande anspråk, märkvärdigt nog gått ända derhän, att Norige, den yngre brodern, tillåtits att uti alla derifrån utgående statshandiingar sätta sitt namn framför den äldre broderns, Sveriges.
Då nu Norige ändock icke är nöjdt, utan velat sträcka sina anspråk ännu längre, så lär det ej kunna förundra någon att Sverige ansett sig ej längre kunna blunda för dessa tilldragelser, utan funnit sig af omständigheternas oundvikliga kraf upfordradt att begära revision af föreningsfördraget.
För att ändamålet med denna revision skall kunna anses vara vunnet, erfordras, enligt min åsigt, att resultatet deraf skall blifva en så beskaffad, på rättvisa och billighet grundad verklig förening, att Svenskar och Norrmän ställas uti fullkomlig jemlikhet i afs:de på tillgodonjutande af ömsesidiga förmåner inom båda rikena; att en af ledamöter från båda rikena sammansatt
Regering aldrig må befatta sig med hvartdera rikets särskilda inre styrelse, utan endast med de för båda rikena gemensamma ärenden; samt att hvartdera rikets inflytande på de gemensamma angelägenheterna kommer att utöfvas i förhållande till de personella och materiella bidrag, som af hvartdera riket lemnäs för de gemensamma angelägenheternas besörjande.
Om Norige mot förmodan ej skulle vilja ingå en så beskaffad, på full rättvisa och billighet grundad förening med Sverige, Den 17 Mars e. m. afift så synes mig ingenting annat, ersta än att i all vänskap uplösa den s. k. brödraföreningen.
— Väl bar en talare på f. m. redan emot ett sådant förslag framställt den stora busen, som då skulle komma och förena sig med Norige för att upsluka Sverige; men då den värde talaren förklarat, att Norige omedelbart derefter äfven skulle upslukas af den förfärliga besten, så bar farhågan för densamma derigenom af talaren sjelf blifvit undanröjd; ty att Norrmännen, inseende att de i andra rummet skulle blifva föremål för den store busens glupskhet, likväl skulle förena sig med honom för att befrämja hans afsigter i berörda afseende, kan icke ega ens skenet af sannolikhet, hvaremot det synes vara alldeles klart, att Norrmännen, just- för att freda sig sjelfva i farans stund, skulle med Sverige ingå ett förbund, som vida bättre än den nuv:de föreningen skulle lemna de båda folken styrka att tillbakadrifva den gemensamma fienden.
Sedan jag nn yttrat mig om den föreslagna revisionen och det resultat, hvartill jag anser den böra leda, öfvergår jag till 3:dje punkten i Utsk:ts Betänk., rörande Norska Ståthållare-embetet.
Sprengtporten har yttrat, att man ej borde framställa andra anspråk än dem, som grunda sig på sträng rättvisa, och häruti instämmer jag desto hellre, som jag högst af allt älskar sanning och rättvisa; men jag tror mig dock kunna ådagalägga, att
Utskrts framställning i denna punkt står i full öfverensstämmelse med rättvisans fordringar.
Hr Frilen har viii medgifvit, att bestämmelsen uti 14 g af Noriges grundlag, att till Ståthållare kan nämnas antingen en Norrman eller en Svensk, innefattar ett unionelt stadgande, men påstår dock at.t sådant ingenting betyder, emedan Norrmännen, enligt 112 g, skola hafva oinskränkt rätt att, utan Sveriges hörande, ändra sin grundlag uti alla de delar, som ej finnas i lliksAkten intagne.
För att nu genast visa misstaget uti denna upgift., hvarpå Hr Frihm grundat hela sin argumentation, får jag exempelvis åberopa 2:ne §§ i den Norska grundlagen, nemi. gg 4 och 11.
— Enligt den förra skall Konungen bekänna sig till EvangelisktLutherska religionen.
— Då nu denna g ej finnes intagen uti RiksAkten, skulle Norrmännen således, enligt den af Hr Frih.
Sprengtporten uttalade sats, ega oinskränkt rätt att, Sverige ohördt, förändra densamma. — Om Norrmännen, under utöfning af denna dem af Hr Frihm tillerkända rättighet, beslöto, att Konungen skulle bekänna sig till Katholska religionen, så hade
Norrmännen genom ett så beskaffadt beslut ensidigt uphäft unionen, enär Sveriges Konung derefter ej längre kunde tillika vara Konung i Norige.
— Enligt den 11 gm bör Konungen uppehålla sig någon tid hvarje år i Norige, så framt ej vigtiga hinder derför möta.
— Då nu icke heller denna g finnes intagen i RiksAkten, skulle således Norrmännen, enligt Frih. Sprengtporten åsigt, ega oinskränkt rätt att, Sverige ohördt, förordna der huru de behaga.
De skulle således ega att besluta en sådan förändring i denna §, att Konungen hela Stil» D en 17 Mare e. m. året, det vill säga ständigt, skulle uppehålla sig i Norige, hvilket naturligtvis vore detsamma som att uplösa föreningen.
Genom dessa exempel torde jag tydligen hafva ådagalagt, att den af Hr Frih:n uttalade sats, att Norrmännen, med stöd af den åberopade 112 §, skulle hafva oinskränkt rätt att, utan Sveriges hörande, huru de behaga, förändra sin grundlag med undantag af de få §§, som finnas intagne uti RiksAkten, grundar sig pä ett uppenbart misstag, hvilket Hr Frihrn svårligen skulle kunnat hafva begått, om han med upmärksamhet genomläst slutet af 112 g, som uttryckligen innehåller, att de ändringar, som Norrmännen ega att uti sin grundlag vidtaga, aldrig må angå annat än modifikationer i enkla bestämmelser.
Hvad nu särskildt beträffar den ifrågavide 14 §. som berättigar Svensk man att kunna lorordnas till Ståthållare i Norige, så hafva motsidans talare, uti sin ifver att försvara Noriges intresse, gått längre än de mest insigtsfull bland Norrmännen trott sig kunna gå.
— De Norske ledamöterne uti Unionskomitén hafva nemligen sjelfve ansett Sveriges bifall till Ståthållare-embetets afskaffaude vara erforderligt; — och att ett sådant bifall ock verkligen är behöttigt, det skall blifva klart för hvar och en, som vill ihågkomma, dels att stadgandet om Svensk mans förordnande till
Ståthållare blef i grundlagen intaget på yrkande af de Svenska Kommissarierna, — dels ock att intet aftal kan ensidigt förändras af den ene kontrahenten, utan att derigenom förnärma den andre kontrahentens rätt.
Hamilton har ansett den föreslagna skrifvelsen om upskof innefatta detsamma som begäran om afsteg, och att det derföre vore bättre att öppet framställa en sådan begäran.
Det finnes dock en väsendtlig åtskilnad emellan dessa båda framställningar.
— Nådigt bifall till Ständernas underd. anhållan om upskof med frågans pröfning till dess deri föreslagna revisionen egt rum, kan visserligen föranleda dertill, att K.
M. icke kan medhinna att före Storthingets uplösning meddela svar å den gjorda framställningen om StäthållareBmbetets afskaffande, men deremot utgör nådigt bifall till Ständernas anhållan om upskof icke det ringaste hinder för K.
M. att jemväl lemna bifall till StåthållareEmbetets afskaffaude, då Storthinget derom gör förnyad framställning. — Hela oliigenheten för Norige af bifall till Ständernas anhållan skulle således blifva endast den, att stadgandet om RiksStåthållareEmbetet, som nu under 45 år haft sin plats uti Noriges grundlag, ännu under ett eller par år komme att der qvarstå; — men den stora fördelen så väl för Norige som för Sverige af upskofvet blefve deremot den, att frågan komme att afgöras på ett med förenings-fördraget öfverensstämmande sätt, som, i stället för att rubba, skulle ytterligare stärka föreningen.
På de skäl, jag nu haft äran anföra, biträder jag med min röst Utskits förslag så väl i lista som ock i 3:dje punkten.
Jag lemnar min röst dertill efter moget öfvervägande af frågans stora och allvarliga betydelse; — men jag gör det dock under den säkra förhoppning, att Norrmännen, som lika med Svenskarne, utgöra
Den 17 Mars e. m. 267 ett tappert oell rättframt folk, skola veta att till dess rätta värde upskatta den öppenhet, hvarmed Svenskarne uttalat sina åsigter, och derföre förtroendefullt gå dem till mötes för att afsluta en så beskaffad, på rättvisa och billighet grundad förening, som, på samma gång den gör Skandinavien nog starkt att kunna motstå hvarje yttre fiende, tillika skall för framtiden blifva ett säkert värn för de Skandinaviska brödrafolkens sjelfständighet och lycka.
Flere ledamöter hördes härtill yttra bifall. Frih.
Då 2:ne framstående utmärkte ta lare på den motsatta sidan gifvit rättvisa åt min anmärkning, att icke motiven i Utsk:ts Betänk, voro så felfria, att de borde i en så vigtig akt, som den ifrågav:de, ofulländade intagas, så hoppas jag att R. o. Ad. behagade häraf finna att det icke var allenast af ett alltför långt sträckt undseende, som jag yrkade på förändring af nämnde motiver — ett undseende, som i alla läll icke med ett enda ord kan åberopas i det förslag, jag framställt.
Om undseende funnits, så har det varit för form; men undseende för form innefattar undseende för värdighet.
Jag kan deremot icke instämma med de värde talarne deri, att saken vore hjelpt derigenom att man öfverlemnade den åt Exped.Utsk:t., utan att R. o. Ad. utsagt någonting i als. på förkastande eller ogillande af Utsk:s motiver; ty dessa måste komma att inflyta i R. o. Ad:s beslut och derefter i R.
För min del får jag yrka på den propos.
, jag en gång begärt.
Det synes råda någon liten förvillelse i den meningen, att om man icke antager Utsk:s Betänk., skulle inan icke kunna få framstäldt till Norige hvad man kunde önska att säga.
Skilnaden är blott den, att i stället för att framställa detta från folk till folk, skulle man blifva i tillfälle säga allt, hvad man ville uttala, genom sina ombud vid en blifvande unionskomité.
Jag skulle visserligen icke sakna anledning att yttra några ord i afseende på den siste talarens framställning, men då jag mäste inse min underlägsenhet i juridisk dialektik, så, ehuru jag icke finner mig öfvertygad af hans skäl, tror jag mig dock gå R. o. Ad:s önskningar till mötes, om jag nu, så sent på altonen och då en sådan otålighet gifvit sig tillkänna inom Ståndet att komma till ett slut, icke ingår i dylika kasuistiska bedömanden af frågan.
Då vid föreg:de riksdag K.