Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru detta försigtighetsmått troligen icke tjenade till något, syntes dessa rum mig temligen väl barrikaderade, emedan de lågo på vinden i ett litet trähus, som likväl var ganska lågt, och dertill hade en gammal halft upprutten balkong utanför, hvilken icke erbjöd stora svårigheter att bestiga utifrån.
Dessa rum voro imellertid mera otillgängliga än mina, och husets port stängdes alltid klockan tio, ty värdinnan, en gammal mycket döf fru, och hennes äfven något lomhörda gamla piga voro mycket rädda för tjufvar.
Då min flyttning väl var ombestyrd, skyndade jag mig ut, för att träffa Sara och kunna bli presenterad för henne och hennes mor.
Vid en badort blir man snart bekant, och med förtjusning fann jag snart, att äfven hon tänkt på mig, under mina trägna promenader i Stockholm utanför hennes fönster.
Den vackre Darneys djerfva hyllning tycktes imellertid icke misshaga henne, och om jag slutligen trodde mig hafva besegrat honom, så borde detta verkligen hafva smickrat min egenkärlek.
Jag vill imellertid icke trötta dig med berättelsen om fortgången af min kärlek; den tog ett lika hastigt som förödmjukande slut, — tillade Malkolm suckande och steg upp.
Han gick några steg på golfvet, liksom för att bortjaga obehagliga minnen, och återtog derpå med förändrad röst.
— Det är dessutom icke den saken, som jag vill hänskjuta under ditt omdöme, det är dessa sällsamma uppenbarelser af ständigt samma andeväsende, ty jag kan numera icke anse det för något annat, som under samma tid förföljde mig.
Imellertid verkade de nu mindre oroande och nedslående på mitt sinne, emedan detta var så lifligt upptaget af ljufvare bilder: jag trodde mig älskad och njöt af kärlekens mångbesjungna lycka, som jag ville fästa vid mitt lif för alltid.
Sara var af en god familj, ehuru hennes fars namn var obskurt och utan anseende, men hennes mor var enda barnet af en rik och ansedd far, hvars död föranledt deras resa ifrån Stockholm och deras förändrade lefnadsställning; jag ansåg mig så säker om hennes kärlek, att det blott fordrades en formlig förklaring och att hos hennes mor anhålla om den hand, som jag ville för hela lifvet trofast sluta i min.
Inga försigtighetsmått hade imellertid kunnat befria mig ifrån den hvita pierrot’n, och den fruktan, som jag första gången knappt vågade tillstå för mig sjelf, att för hvarje gång se mig beröfvad en hårlock, så länge ännu ett strå fanns på mitt olyckliga hufvud, den besannades alltför riktigt.
Det är sannt, att stundom flera nätter kunde förgå, till och med en hel vecka och ännu längre, men för hvarje gång jag fann den afskyvärda papperslappen, med de ständigt upprepade samma orden, så låg en hårlock bredvid, tagen än här, än der i mitt arma hufvud, som slutligen framstälde det löjligaste prof på den mest befängda perukmakarkonst.
— Det var fan, hvad ditt hår är illa klippt! — utbrast Bosser en dag, granskande mig med förundran.
— Du borde gå in till Uddevalla, der finns en hårfrisör, som icke är så dum.
Jag kände, att jag rodnade, och funderade verkligen på att låta klippa mig helt kort öfver hela hufvudet, men fruktan, att den afgrundsanden i det fallet kunde börja att raka mig, afhöll mig derifrån.
Du förundrar dig troligen öfver mitt tålamod att fördraga dessa besynnerliga upptåg, utan att anställa mera allvarsamma och genomgripande undersökningar, men skälet dertill var detsamma, jag redan nämt.
Jag fruktade sqvaller och åtlöje; och detta nu mera än någonsin vid en badort, der allt, äfven den minsta omständighet, blir föremål för de besattaste utläggningar och omdömen.
Antingen fanns en mensklig varelse, som af elakhet och hat gjorde mig till mål för dessa mördande nålstygn, som voro nära att gifva mig gallfeber eller förvirra mitt förnuft, en menniska, som måste ega sällsamma egenskaper som magiker eller taskspelare eller Gud vet hvad; i detta fall skulle jag möjligen kunna upptäcka honom, dock alltid med äfventyr att blifva utskrattad, eller också låg det sanning i alla dessa olika och fantastiska sagor, legender och berättelser om demoniska andeväsenden, som stundom uppenbara sig till menniskornas fasa och förderf, sanning i denna paniska outsägliga bäfvan, som stundom isar vårt blod och förlamar våra lemmar, sanning i den dunkla outredda aning, som ligger i hvarje menniskas bröst, om outsägliga hemligheter, som komma vår kind att blekna, och då skulle ju alla undersökningar tjena till intet, huru kunna upptäcka hvad som icke fanns för andra än mig, äfven nu skulle jag blifva ett föremål för prat och undran och möjligtvis medlidande, åtminstone för ett mycket litet afundsvärdt och högst tvetydigt interesse.
Det var derför jag, varnad af den utgång mina bemödanden i Stockholm fått, inskränkte mig att, ömsom under tyst förbittring, ömsom under djup och dyster nedslagenhet, försöka, helt ensam och utan att förtro mig åt någon, att komma min fiende på spåren.
En morgon, då jag vaknade och steg upp, med full visshet att finna den eviga påminnelsen om det tusen gånger ångrade masqueradskämtet någonstädes i mitt rum, fann jag likväl till min stora förvåning ingenting.
Jag hade imellertid sofvit illa och drömt samma dröm som vanligt: jag såg den hvita figuren stå vid min säng, med sitt kala hufvud och sina långa fingrar med de blå naglarne utsträckta emot mig, upprepande sin vanliga fras, innan han försvann, och kände denna dödande ångest, detta tillstånd mellan sömn och vakande, hvilket höll mig fastnaglad vid sängen, trots alla mina ansträngningar att blifva herre öfver min kropp, att kunna vakna, resa mig upp och gripa det pinande fantomet.
Förvånad öfver denna oväntade artighet af min plågoande, klädde jag mig och ämnade gå ut, då jag märkte, att jag hade förlorat en liten ring, som jag ständigt burit på venstra lillfingret; den hade suttit så hårdt, att jag aldrig brukade borttaga den, och på fingret syntes ännu det djupa och röda märket derefter.
— Jag minns den mycket väl, — inföll Alf afbrytande, — du hade den redan då vi voro i Lund tillsammans, den var mycket gammalmodig och ovanlig, jag skulle igenkänna den, hvar jag fick se den.
— Du skall säkert aldrig komma i tillfalle att igenkänna den; det var imellertid densamma.
Huru var det nu möjligt, att jag kunnat tappa den, utan att veta derom?
Jag hade icke på flera år haft den af fingret.
Hvart hade den tagit vägen?
Jag vände tillbaka in i rummet, jag letade i min säng, på golfvet, i mina kläder; allt förgäfves, den fanns icke.
Dess värde var icke mycket stort, den var klumpig, med en enda liten briljant, temligen illa infattad, men jag värderade den som ett minne af min mor, som du vet.
Nåväl, att fråga den gamla pigan, som städade åt mig, syntes mig nästan löjligt och utan allt gagn, ty att jag icke kunnat tappa den, derom var jag fullt säker, och att ingen mensklig varelse kunnat beröfva mig den, utan att jag skulle känna det eller veta derom var lika säkert, det fanns i min tanke endast ett sätt, på hvilket jag kunnat förlora den.
Det var den hvita pierrot’n, som dragit den af mitt finger.
Du småler, jag undrar icke deröfver, men mina begrepp voro redan så förvillade, min vidskepelse, som du skulle kalla det, så stor, att jag verkligen trodde det, eftersom ingen naturlig förklaring stod mig till buds.
Ringen var borta, och sedan jag pro forma anbefalt städerskan att noga söka efter den i rummet, gick jag ut.
Bosser och jag hade kommit öfverens om en segeltur utåt hafvet denna morgon.
Vädret var förtjusande, vi foro, och den friska sjöluften skingrade både mina besynnerliga föreställningar och den feber, som sedan natten brände i mitt blod.
Vi hade hunnit utåt viken ett stycke och styrde just omkring en liten udde, då jag blef varse en båt liggande helt stilla vid skäret, och deruti en liten hopkrupen person, som helt ensam satt och metade.
Just som vi passerade förbi, reste han sig upp och sträckte ut handen för att påsätta nytt bete, och som vi ett ögonblick voro helt nära, såg jag tydligt, att hans naglar voro svartblå som på en färgare.
Den plötsliga rörelse jag kände dervid var så stor, att jag nästan kastade mig öfver båtkanten, och som seglen i detsamma vändes för vinden, ropade Bosser förargad:
— För fan! sitt då stilla, du kommer båten att kantra.
Den hade i sjelfva verket tagit in vatten, men jag gaf icke akt derpå, utan ropade åt våra sjömän att nalkas skäret ännu närmare.
— Man kan icke komma närmare med den här båten, det är bara ett grund och ingenting att se, — försäkrade karlarne, under det vi aflägsnade oss allt mera derifrån.
— Men det var en bekant der i båten, som jag nödvändigt vill träffa.
— Han såg ut som en fiskare, det var åtminstone ingen af badgästerna, du misstar dig säkert.
— Låt oss imellertid vända om, jag måste träffa honom, jag är nästan säker, att det var en person, som jag länge önskat råka, — fortfor jag ifrigt.
— Vinden är rakt emot, man kan nu icke komma dit tillbaka utan att ro.
— Nåväl! så låt oss ro, jag måste öfvertyga mig, om det verkligen var den person jag menar.
Man fogade sig ändtligen efter min önskan; seglen bergades, årorna sattes ut, och vi voro snart i sigte af skäret igen, men då vi väl vändt om udden, var båten med fiskaren icke mera der, och vi kunde ingenstädes upptäcka honom.
— Jag tror, din förmente vän har försvunnit, han syns icke mera till, — sade Bosser, litet förtretad öfver den onödiga rodden.
— Kände någon af er den der karlen? — frågade jag sjömännen, under det jag reste mig upp för att bättre kunna se mig omkring.
— Nej, men jag tror, han är ifrån Uddevalla, jag har sett honom några morgnar ligga här utanför och meta, — sade den ene båtkarlen likgiltigt, under det han åter stälde seglen i ordning.
— Men hur kommer det till, att hans båt icke kan upptäckas?
Han borde väl icke kunnat komma ur synhåll så hastigt?
— Åh, han har väl gått tillbaka in mellan holmarne eller kommit i vassen.
— Såg du, att han hade blå naglar? — sade jag halfhögt till Bosser, oviss om icke endast mina nattliga drömmar spökat för mig.
Men i det fallet var det säkert en färgaregesäll ifrån Uddevalla, — svarade han skrattande.
— Jag satte mig ned, ett rof för de mest besynnerliga känslor.
Skulle jag nu verkligen fullt vaken hafva återsett den fördömda pierrot’n och varit honom så nära, utan att kunna få en förklaring med honom?
Jag egde intet annat igenkänningstecken på honom än den tyska brytningen och de blå naglarne.
Hans figur tycktes imellertid äfven öfverensstämma med fiskarens i båten, men hundra småväxta personer kunde ju bryta på tyska, och naglarne voro troligen färgade för masqueraden.
Glad att likväl ändtligen hafva fått en varelse med kött och blod till föremål för mina misstankar och öfver den aflägsna förhoppningen att komma honom på spåren, beslöt jag att offra en hel dag och ännu mer, om så fordrades, att genomleta hela Uddevalla, för att finna den jag så länge förgäfves sökt.
Det der var likväl bra mycket lättare tänkt än utfördt.
Uddevalla är visserligen ingen stor stad, men huru skall man väl bära sig åt för att finna en person, hvarom man ingenting annat har sig bekant än färgen på hans naglar?
Om jag, liksom i sagorna, kunnat påbjuda en allmän uppvisning af stadens fingrar, då hade saken snart varit klar, men nu ...
Jag grubblade förgäfves.
Endast en händelse skulle kunna gynna mig, och huru kunna hoppas derpå?
Imellertid begaf jag mig verkligen dagen derpå in till staden.
Jag vandrade på dess små gator fram och tillbaka.
Jag tog reda på alla ”rum för resande”, värdshus och till och med krogar, men som jag endast kunde fråga efter en person, som talade tyska — hans naglar vågade jag icke nämna at fruktan att blifva misstänkt som förryckt, — så kunde ingen gifva mig den minsta upplysning.
Jag var trött af hela dagens fruktlösa vandring och tog mig derför på gästgifvaregården en af dessa förskräckliga kärror, som jag tror icke finnas i någon annan trakt än här, och åkte tillbaka till Gustafsberg, under vägen funderande på, om icke båtkarlarne, — hvilka jag uppdragit att söka utforska den främmande fiskarens namn och bostad — kunnat vara lyckligare än jag.
Sådana personer hafva mycket lättare att säga och göra hvad som helst utan uppseende, och jag hoppades nu endast på deras nit och förstånd att komma till rätta med saken.
Karlen i båten var åtminstone icke någon dröm, någon chimèr, och jag hade väl åtminstone kunnat få reda på den lilla fiskaren med de blå naglarne.
Till min obeskrifliga glädje såg jag vid återkomsten till Gustafsberg den ene af de båda karlarne vid dörren till det hus, der jag bodde, stå och vänta på mig.
Jag hoppade ur kärran och lät honom följa mig in i mina rum.
— Nå väl min vän! har du fått reda på honom? — utropade jag ifrigt.
— Ja se, inte så precis — började han, kramande sin oljegula ”sydvest” mellan de tjocka händerna, — men jag ville säga herrn ändå, hvad jag kunnat utspajera ...
Holger, kamraten, trodde, att det var Matts Gregers båt, som han hade, och derför så for jag ut till Matts, som bor på ett litet fiskläge strax ute i skären.
Och det var nog riktigt det, det var hans båt.
— Nå men karlen då?
— Ja, ser herrn, det föreföll mig, som om Gregers icke ville ut med sanningen.
Men att han haft en främmande boende i sin stuga, omking en fjorton dagar eller en månad, det sa’ de andra, som bo der ute; och att det är en, som just icke vill bli sedder af folk, det är också säkert.
Men inte är det någon riktig herreman eller någon bekant till herrn, det tror jag till fullo.
Du har ju icke sett honom?
— Jo visst har jag sett honom här ibland, för det ser ut, som om han hade något klammeri med någon af badgästerna, han ligger här i sin båt tidigt om morgnarne, litet imellan.
— Klammeri med badgästerna, — upprepade jag förundrad och med en nervös hjertklappning.— Hvad menar du dermed?
— Jo, ser herrn, här finns allt flera grosshandlare ifrån Göteborg, och jag tror, att den der karlen ligger här för deras räkning.
— Kors då ... han har väl lite smussel för sig, förstår herrn, det är så sedvanligt här ute i skären, och att det nog är en utländsk skeppare eller någon sådan der, det kan man höra at hans konstiga tal.
— Bryter han på tyska?
— Ja, det är något sådant der språk, han talar alldeles som sådana der skojare, som fara med småkrafs på marknader.
Karlen hade ingenting mera att berätta, men allt hvad han sagt styrkte mig i den förmodan, att jag verkligen återfunnit den hatfulla masqueradhjelten, som följt mig hit, som utsett mig till mål för sin nedriga drift och nu senast stulit min ring, som jag värderade så högt.
Du kan föreställa dig min glädje att ändtligen ega hopp att på ett rimligt och naturligt sätt och i all tysthet kunna lösa den gåta, som så länge förvirrat och oroat mig, att få utkräfva hämd på den oförskämda juden.
Jag hade vidtalat de båda båtkarlarne att dagen derpå föra mig ut på sjön för att söka uppfånga främlingen eller uppsöka honom i fiskläget, der han skulle bo.
Det var ännu knappt dager, då jag, lifvad af föreställningen att slutligen få se min fiende ansigte mot ansigte, och utan att vara fängslad af den magiska dvala, som skyddade den nedrige, kastade mig ned i båten och insöp med välbehag den egna lukten af tången och hafsvattnet, under det båten af den friska morgonvinden fördes utåt viken.
Jag hade nästan slumrat in af vågornas vaggning, då jag spratt upp ur mina halfvakna drömmar vid seglens fall och ropet:
— Åhoj Matts Gregers!
Jag reste mig upp och såg helt nära intill oss en liten båt med tvenne karlar uti.
I den minsta af dem igenkände jag genast samma fiskare, som jag sett dagen förut.
Hans mössa var nu uppskjuten öfver en kal och blank panna och ett par små runda röda ögon.
Öfver en krokig judisk näsa blickade han på mig med samma illpariga hån, som jag sett på masqueraden, och som sedan så ofta i nattens mörker isat mitt blod, under det att hans mungipor voro neddragna liksom af en ytterlig förskräckelse.
Det var intet tvifvel, det var samma person, som jag sett i pierrotkostym; och, ehuru han då var masquerad, låg det i hans blick och hela hans figur någonting så egendomligt, på en gång löjligt och obehagligt, att det var omöjligt att misstaga sig.
Den andre karlen var en af dessa groflemmade fiskare i skären, hvars breda axlar och något vilda uppsyn kunde ingifva hvem som helst en viss respekt.
— Vänta Matts, här är en herre, som vill råka er! — ropade Holger, då han såg karlarne i den andra båten skyndsamt vända sina segel och styra in mellan klipporna vid stranden.
— Vänta! — ropade äfven jag, som såg, att de snart skulle undkomma i det grunda och farliga vattnet, der vår stora segelbåt icke kunde följa dem, — vänta!
Jag är en vän till er kamrat der och vill tala vid honom!
— Men han vill icke låta tala vid sig, förstår ni, — ropade Matts tillbaka, under det vinden fylde hans segel, och båten sköt fart.
— Man känner till sådana der vänner! — fortfor han skrattande föraktligt, i det han drog skotet styft och satte sig ned.
— För fan, stanna då!
Eller skjuter jag! — återtog jag i ifvern och oron att se dem undkomma och uppdrog en pistol, som jag utan någon egentlig och öfverlagd afsigt stoppat i fickan.
Skjut icke!— ropade den lille främlingen med alla tecken till den ytterligaste fasa och vinkade med alla sina tio utspärrade fingrar, hvilkas blå naglar lyste emot mig och i förening med hans ord bragte min önskan att få tag i honom till sin höjd, under det vår båt, som var nära att fastna på grundet, krängde för seglen, som vändes.
— Försök inte herre! — ropade Matts, som såg, att jag kastade rocken af mig och ämnade hoppa i vattnet.
— För kommer ni hit, så slår jag er i skallen med åran.
— Jag kunde icke misstaga mig om allvaret af hans hotelse, men att vara så nära mitt mål och se det undkomma var omöjligt; jag besinnnade mig icke, utan steg upp på toften i fören, då jag i detsamma ser den lilla tysken, som tycktes fattad af samma paniska förskräckelse för mig, som jag hittills känt för honom, handlöst kasta sig i vattnet och sjunka till bottnen, som en sandpåse.
Han kan ju icke simma! — ropade alla tre karlarne på en gång; och sedan Matts låtit sina segel falla och båten drifva för vinden ett par sekunder, i hopp att se sin kamrat komma upp till ytan igen, började han trefva med åran omkring stället, der han försvunnit.
Allt detta hade passerat inom några minuter.
Det hade blåst friskt hela morgonen, men just i detta ögonblick kom en by, som lät vågorna fräsande öfverskölja klipporna bredvid med yrande skum, som stänkte öfver oss och gjorde, att hela vår
uppmärksamhet fästes vid vår egen båt, som var nära att kantra, och hvars segel doppades i vågorna.
Då jag åter vände mina blickar till den andra båten, voro vi redan långt aflägsnade derifrån, men jag kunde likväl tydligt urskilja, att endast en person fanns deri.
Dess segel voro imellertid ännu nere, den dref på vågorna, och det tycktes, som om den beslutsamme fiskaren ännu sökte efter sin försvunne kamrat.
Vinden hade sprungit om, det blåste hårdt, och vi kunde icke, äfven om vi velat, återvända till den lilla bugt mellan klipporna bakom skäret, dit den andra båten tycktes ämna sig; vågorna gingo höga, och snart förlorade vi den alldeles ur sigte.
Blåsten hade öfvergått till en verklig storm, och först vid middagstiden kommo vi tillbaka till Gustafsberg, frusna och genomvåta af det salta bafsvattnet, som oupphörligen spolat öfver oss.
Det var en helt oväntad utgång på mitt äfventyr, en utgång, som lemnade mig i samma mörker och villrådighet som förut, men som likväl gaf mig visshet om, att jag hade att göra med en mensklig varelse af samma natur som jag sjelf, om han också var den mest besynnerliga och listiga skälm, som någonsin funnits.
Ja, så trodde jag då, och denna tro lät blodet flyta med raskare fart i mina ådror, och mitt hjerta klappa af mod och glädje.
Jag ville tusen gånger slåss på lif och död med hvem som helst, om jag endast såge min fiende ansigte mot ansigte; men att i nattens dunkel, under en sällsam dvala, känna sig beherrskad af ett fantom, en skugga, en vampyr, hvars kalla, själlösa ögon isade märgen i mina ben och höll mig fången i en sällsam förtrollning, det var mer, än mina krafter och mitt mod uthärdade, och jag hoppades nu att vara befriad derifrån.
Dåraktiga hopp, det räcker icke länge!
Dagen derpå rapporterade Holger, att den främmande karlen, som kastat sig i hafvet, verkligen sjunkit som en katt med en sten om halsen, efter hvad
Matts berättat, och att han icke ens i stormen kunnat få rätt på hans lik, ty hafvet var strax invid skäret just på det stället mycket djupt.
Matts hade tillagt, att han ”måtte haft ett djefla ondt samvete, eftersom han vräkte sig i vattnet, utan att kunna simma, bara derför att man prejade honom an”.
Jag tänkte nästan detsamma som Matts, ehuru jag naturligtvis icke kunde sätta full tillit till hans utsago; ty den, som kunde komma in genom lästa dörrar, komma och försvinna, huru han behagade, och med sina gemena röda ögon utöfva en makt, som hela min vilja och ansträngning icke förmådde besegra, den kunde också ganska väl låtsa sjunka i hafvet inför mina ögon och sedan flyta i land som en barkbit, helt torr och välbergad.
Jag kunde så mycket mindre sätta tro till hans död, som han ett par nätter derefter åter stod vid min säng och tutade i mina öron sitt eviga: ”Gif mig igen min peruk!”
Allt hopp att bli befriad ifrån honom var således fåfängt.
Imellertid kunde jag icke förklara den ytterliga rädsla, han visat för mig; det tycktes mig nästan, som om min åsyn på honom haft samma verkan som hans på mig.
Hvaraf kom detta?
Skulle jag kunna under dagen ega samma makt öfver honom, som han under natten egde öfver mig, eller voro vi båda offer för en infernalisk lek af någon afgrundsande, som lät oss ömsesidigt plåga och förskräcka hvarandra?
Då man en gång låtit sin fantasi öfverskrida gränsen för de vanliga och begripliga företeelserna i verlden, så har man sedan alls intet skäl att hejda den; man kan komma hvart man vill i det oändliga och hemlighetsfulla tomrummet, under förutsättning att allt, hvad vår tanke omfattar, vår inbillning vidrör, det har äfven ett slags verklighet till grund.
Vår hjerna kan icke skapa nya bilder, blott reflektera de redan befintliga, och allt, som vi på dess spegelbotten se, har således sin motsvarighet, sin originalbild någonstädes i skapelsen.
Men tusen af dessa bilder begripa vi icke, känna vi icke igen, ty de ligga icke inom vår egen sfer.
Denna lilla jude var kanske, när allt kom omkring, lika oskyldig som jag sjelf och hade kanhända lika mycket anledning till att känna hat och förskräckelse för mig, som jag hade att känna det för honom.
Imellertid blef genom hans upprepade nattliga besök min chevelyr allt mera bizarr, mitt hufvud liknade en ojemn stubbåker, och förtviflad som jag var, skulle jag längesedan rest ifrån Gustafsberg, om icke kärleken till Sara hållit mig qvar.
Flera gånger försökte jag att vaka hela nätterna, men då jag slutligen uttröttad insomnade en natt, fann jag så mycket säkrare den olyckliga papperslappen och hårtesten bredvid mig på bordet.
De efterspaningar, jag sedan lät Holger göra, ledde icke till annat resultat, än att han försäkrade mig, att om den lilla tysken icke drunknat, så fanns han åtminstone icke hvarken hos den fiskare, der han förut bott, eller annorstädes i trakten; hur som helst, så har jag aldrig sedan återsett honom annat än i sömnen.
Min helsa och mitt lynne skulle redan nu hafva blifvit förstörda, om icke sällheten att hvarje dag se och tala vid Sara uppehållit mig.
Jag hade beslutit att förklara mig, ty Darneys allt mera tilltagande efterhängsenhet förargade och plågade mig, så mycket mera som det tycktes, att Sara ibland uppmuntrade hans kurtis, ehuru jag trodde mig vara säker, att hon älskade mig.
Det var i dylika tankar jag en afton vandrade fram och åter i alléerna, väntande att den unga flickan, hvilken jag nyss sett gå ned till badhuset, skulle återkomma, då Bosser hastigt stack sin arm under min och sade småleende:
— Du går här och väntar på Sara S. — icke sannt?
— Ja, — sade jag litet förtretad.
— Och du gjorde mig en tjenst, om du lemnade mig.
— Jag tror mig göra dig en större tjenst, om jag hindrar dig ifrån att råka henne ensam.
— Jag anar, att du ämnar fria till henne.
— Nåväl, om så vore?
— En hederlig karl bör icke utsätta sig för att få en korg.
— Ja, mycket säkert, så vida icke flickan är en dålig varelse, och det vill jag icke förutsätta.
— Hvad menar du? — utbrast jag med hetta.
— Ja visst, förklara dig!
Något sqvaller förmodar jag.