Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan således ej begripa, hvad intresse en Styrelse, som vill synas liberal, bar alt undandölja sådana saker.
Jag säger upprik - 56 Den g Februarii f. m. tigt, att jag ej förstår det.
Jag kan ej begripa, huru Grefve af Wetterstedt kunnat tro, att åsigterne skulle kunna förenas om ett förslag, hvilket så inskränker de rättigheter vi ägt, som det nu framstäldte.
Jag hemställer, från hvilka grunder man kunnat hämta den tanka, att vi skulle vara i sämre tillstånd som representanter nu, än vid förra Riksdagen.
Jag inser ingen grund för Konungens Rådgifvare att tillstyrka Konungen afgifvandet af ett förslag, ett sådant förslag, som jag med säkerhet anser för omöjligt att bifalla i någon af dess delarSåsom en besynnerlighet i det afgifne förslaget, anser jag mig, ehuru flere redan deruppå lagt vigt, ytterligare böra nämna, att 42 §.
Riksdagsordningen ej ens deruti nämnes, att det ej deruti hän vises till denna §.
Grefve af Wetterstedt har yttrat, att Konungen och Rikets Ständer äro gemensamme vårdare af Grundlagen, och deruti instämmer jag, men jag har trott, att Konungens Rådgifvare vid delta tillfälle visat föga böjelse för denna rård, då hela förslaget går ut på att eludera och ej vårda Grundlagen.
Hvad beträffar de vådor eller betänkligheter, hvarföre granskningen af Protocoller, Bref och Handlingar ej skulle få sträcka sig till den tid, då Revisorerne sammankomma, har jag ej funnit mig öfvertygad af de skäl, som blifvit anfördeDet vore, säger man, ett intrång på efterkommande Revisorers rätt.
Deraf skulle Den 9 Februarii f. m. 57 man tro, att det skulle vara en förmån att vara Revisor.
Jag kan af egen erfarenhet säga, att det vore en förmån att slippa vara det, och att slippa göra anmärkningar.
Således tror jag ej, att sådane Revisorer komma att väljas, som skulle anse sin rätt derigenom förnärmad.
Detta är en omtanka för Revisorernes sysselsättning, som jag af egen erfarenhet förklarar obehöflig.
Föröfrigt har jag trott, att Rikets Ständer ej skola bedja Konungen utfärda en instruction för deras Revisorer, som
Konungen ej kan anbefalla sine tjenstemän att lyda.
Delar rätta frågan, och se här de slutsatser man kan draga.
Om Rikets Ständer, som äga rätt att utfärda en Instruction för Revisorerne, öfverskrida Grundlagens föreskrift, så vet jag väl, att en af Rikets Ständer gjord öfverträdelse ej binder någon till efterlefnad.
Men i motsatts deremot, om Rikets Ständer med noggrannhet afsett Grundlagen, men Konungens Embetsmän ej skulle efterkomma dessa hud, så följer deraf lika klart, att, när en gång Rikets Ständer sammanträda och finna sådant, samt de komma att sammansätta sine ConstitutionsUtskolt på ett sätt, att deras anmärkningar få någon påföljd, är det troligt, att en sådan våda upphör, och jag tror, att Grundlagen då skall blifva noggrannare iakttagen.
Jag ser ej möjlighet för granskning af Statsverkets tillstånd, styrelse och förvaltning på det sätt det nya förslaget åsyftar.
En an - 58 Den g Februarii f. ra. nan besynnerlighet uppkommer deraf, att man vill granska, utan att äga tillstånd att granska cassabehållningen för dagen.
Jag hemställer, huru detta tillstånd kan uppgifvas, när man ej kan granska sjelfva cassakistans tillstånd, och en möjlighet således uppkommer, (jag säger ej att så skett) att kunna bortblanda räkenskaperne så, att om anticipationer eller stora förskott voro gjorde, bristerne kunde äga rum, utan att man korame till kunskap derom, förr än så sent, att det ej vore möjligt att tillvägabringa någon rättelse.
Grefve af Wetterstedt har yttrat, att det vore likgiltigt för Styrelsen att fördölja något, då det ej kunde ske för alltid.
Detta är för mig en besynnerlig conclusion.
Grefve af Wetterstedt måtte likväl medgifva, att det är af en olika beskaffenhet, om upptäckten sker så nära efter händelsen, att de Embetsman äro qvar, som tillstyrkt verkställigheten, eller så långt efter, att deras ansvarighet ej mera kan äga rum.
Det måtte blifva olika, om den sker året efter, eller samma år som beslutet är fattadt, eller 4 år sednare, hvilket enligt den nya Instructionen är föreslagit.
För öfrigt får jag säga, att i min egenskap af representant kan jag ej tillbakahålla min förundran öfver det förhållande, som, i anseende till denna sak, ägt rum, att man nemligen velat visa Rikets Ständer i ett sådant omyndighetstillstånd, alt de ej sjelfve skulle äga för - Den g Februarii f. m. måga att uppgöra ett förslag till Instruction.
Jag anmärker detta så mycket mera, som jag anser detta förslag fordra ganska litet af den kännedom och de upplysningar, som fordras vid andra förslager, hvilka det vore angenämt, om de voro utarbetade af Styrelsen, när Ständerna sammankomma.
Då vi få emottaga förslag af den beskaffenhet, som denna Instruction, har jag ej kunnat undertrycka min känsla, att de helt oskadligt kunna uteblifva. * Herr Tham, Wolrath:
Under discussionen har man omnämnt, att fråga blifvit väckt, huruvida Revisorerne ägde samma rätt, som StatsUtskottet, att göra anmärkningar vid dispositionerna.
Då jag hade den äran att vara Revisor år i825, anser jag mig skyldig förklara, att denna sak, denna rättighet, aldrig sattes i fråga under 1825 års Revision, ehuru jag med förakt sett en lidningsredacteur derom vilja framkasta beskyllningar, som äro osanna.
Det blef aldrig satt i fråga, att man ju icke ägde samma rätt som StatsUtskottet.
Då lät man ej förvilla sig af ordet klander, att afhålla sig från granskning.
Men vid ett eller par tillfällen, och i mindre vigtiga frågor, uppkom inom Revisionen öfverläggning, om det var nödigt att anmärka sådane saker, hvilka föregående Revisioner och Statsutskott ej ansett anmärkningsvärde, och om de skulle framställas, som anmärkningar, eller 6o Den 9 Februari i f. m. berättelsevis.
Pluraliteten bland Revisorerne Lief af den tanka, att förhållanden, som hvarken föregående Statsutskott eller Revisorer anmärkt, ej borde såsom anmärkningar framställas, utan att man borde nöja sig med att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på dem, utan att gå deras omdöme i förväg.
Detta har jag ansett mig skyldig förklara, såsom en justification emot den misstanka, att i8a5 års Revisorer skulle hafva förbisett de rättigheter, som jag tror vara dem förbehållne i 3o §.
Riksdagsordningen oell 2 §. af nuvarande Instruction.
Hvad åter den frågan beträffar, hvar Revisorerncs rätt att granska upphör, så får jag anmäla, att inom 1825 års Revisorer den genast kom till öfverläggning, och, utom en enda Ledamot af PresteStåndet, funno vi oss alla bundne, att begära rättighet, att få granska Stats-Contoirets Handlingar och Protocoller ända till sammankomstdagen, och jag tror, att så länge 1812 års Instruction är oförändrad, är det rätt.
Huruvida denna rättighet är påkallad af behofvet, vill jag ej nu tillåta rnig ått pröfva; jag hoppas få det fullständigt utred t af StatsUtskottet.
Men då man här uppdragit en jemförelse emellan SlalsUtskottet och Revisorerne, och man derifrån velat sluta, att
Revisionsförrättningarne nödvändigt skulle sträcka sig lika långt sorn StatsUtskottets åtgärder, så får jag anmärka, att deras befattningar ej i allt Öf - 4 Den 9 Februarii f. m.
Gi verensstämma.
Revisorerne stanna vid att granska, och se hvad som är gjordt, men utan rättighet att föreskrifva, hvad som hädanefter skall ske.
StatsUtskottet deremot sträcker sig ej blott till det närvarande, utan ock till utfärdande af föreskrifter för det kommande.
Deraf uppstår en nödvändighet för StatsUtskottet att granska samt läsa handlingar och protocoller, så länge Riksdagen räcker, men om det blir lika nödvändigt för Revisorerne, lemnar jag derhän.
Desse anmärkningar anhåller jag måtte få åtfölja remissen.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken tillkännagaf, att Plenum lomme klockan half tili sex i eftermiddag att fortsättas.
Äfven jag skulle gerna se om det vore möjligt, att vid denna Riksdag få en ny Instruction för Rikets Ständers Revisorer, som kunde af Konungen utfärdas, emedan jag lika med Grefve af Wetterstedt inser fördelarne deraf, att Konungens namn finnes på alla Expeditioner, som skola gälla till efterlefnad af Konungens Embetsman.
Men jag tror mig äfven höra beklaga, att man valt en så oformlig utväg dertill, som den nu ifrågavarande.
Jag tror, att det rätta sättet icke varit genom framställandet af en proposition, ty den kommer att tillhöra den märkvärdiga 62 Den 9 Februarii f. m. samling af Propositioner, sorn kommit från Konungen, och hvilka, i fallman uppförde dem i den nu så mycket älskade formen af tableauer, man skulle finna till hälften eller tredjedelen vara afslagne, och större delen af de öfrige ändrade i ordalydelsen eller i hela afdelningar, och till ringaste delen antagne.
För att undvika detta, hade man bordt låta Ständerne sjelfve utfärda Instructionen.
Jag tror, att man då fått ett lika godt resultat, och kanske bättre.
Grefve af Wetterstedt har sjelf erkänt, att några uttryck tillhörde sådant, som
Utskottet kunde anse såsom redactionsförändringar.
Jag lemnar till hvar och en att bedömma, hvad begrepp man gör sig om noggranheten af en Kongl.
Propositions redaction, då man vid första remissen medgifver, att den bör omredigeras. Föröfrigt äro farorne för Embetsmännen i Statsverket mindre, än man förestält sig, emedan efter den ordagranna tolkningen, som nu är det enda, hvarefter man rättar sig, det i 68 §.
PiiksdagsOrdningen står: likväl hvad StatsF'°rket angårj utan rättighet att meddela jöreskrifter, eller förändringar besluta.
Denna punkt är tillräcklig att sätta Embetsmännen i det skick, att de ej behöfva lyda i annat, än det, som angår redovisningen af Statsmedlen.
Om man ej vill, att den skall blifva fullständig, så är det bättre att säga det rent ut, än att genom ordvrängning söka undandraga sig Den 9 F e b r u a r i i f. m. 63 granskning.
Grefve af Wetterstedt lior sagt att det är af ingen vigt, om två eller fyra års dröjsmål med granskningen medgifves.
Huru skall då tillståndet synas?
Jag tror, att händelserne de senare tiderne lagt vigt deruppå.
Ty jag har sett, och förundrat mig öfver Expeditioner, hvari betalningar till StatsYerket äro utsatte till en ovanligt lång betalningstid; jag har sett köpeafhandlingar 1824. som äro satte med betalningsterminer efter nästa Riksdag, och andre försäljningsåtgärder vidtagne i8a5 och 1826, för hvilka återbetalningen bestämts till åren i83i och i832.
Då frågar jag, om det ej är vigtigt att komma sådant noga på spåren, och att kunna komma till granskningen, medan de rådgifvande personerne finnas.
Nu får man ej se, förr än vid 1833 års revision, vissa af dessa förhållanden och deras resultater.
Jag finner mig äfven nödsakad, då fråga om en ny instruction är före, att fästa Utskottets uppmärksamhet på vigten deraf, att något afseende göres på Räntekammarens inventering.
Jag skall icke ingå i undersökning om rigtigheten, eller icke rigtigheten af det förslag, som i den Kongl. Skrifvelsen är gjordt, ej eller i upptagande af de särskildte omdömen, som här blifvit framstälde.
Då en Ledamot omtalat den samling af märkvärdiga propositioner, som kunde bildas, så kan man äf - 64 Ben 9 Februarii f. m. t ven komma till andra märkvärdigheter, af särdeles omdömen och yttranden, som blifvit fälde, och som lika med den förra samlingen må remitteras till historiens dom.
Jag vill blott fästa mig vid de grundsatser, som blifvit yttrade i afseende på detta ämne.
En värd Ledamot har i 2 §. af instruetionen sett en klar tydning deraf, att Revisorerne skulle kunna granska Protocoller och Handlingar för de år, för hvilka räkenskaper ej voro afslutade.
Jag tror tvertom, att om man till punct läser skall man finna helt annorlunda.
Revisorerne skola äga tillgång till alla Kongl.
StatsContoirets Räkenskaper, Protocoller och Handlingar, icke allenast för de år, till hvilka Revisionen sträcker sig, således sträcker Revisionen sig ändå tili vissa år, hvilkas antal finnes närmare bestämdt i 68 §.
Riksdagsordningen; utan ock, likmätigt /fs i Riksdagsordningen, äga rätt att af StatsContoiret undfå de Upplysningar och Handlingar, som de i öfrigt finna nödige, för att efterse och granska, huruvida utgifterne det vill säga för de granskade åren äro icke allenast öfverensstämmande med de faststälda Staterne, och grundade pä så väl dem, som Kongl. Maj:ts särskilta nådiga förordnanden, der sådane legat till grund för utbetalningarne, utan ock med behöriga qvittencer veriJicerade af dem, som ägt de anordnade med - D«n 9 Febr u ari i f. m. 65 median uttaga och disponera.
Det är sä-' ledes äfven visserligen andra handlingar, som kunna af Revisorerne fordras^än dem för de granskade åren, men det är uttryckligen bestämdt, hvilka dessa Handlingar äro, nemligen de, som jag nyss haft den äran uppläsa ur §.
Derföre är ej meningen att Revisionen skall vara en granskning af zåffran, men det är protocoller, räkningar och anordningar, bragte till sitt slut, som skola granskas, och inga sådane äro bragte till slut, förr än räkenskaperne äro afslutade.
Jag tror ej, att Svenska Folkets mening och rätt, att med sträng uppmärksamhet följa förvaltningen, derigenom är för nära trädd eller i fara, ty om det är handlingar, hvilka ej hafva afseende på de afslutade räkenskaperne, som man önskar se, eller om man önskar andra än sådane, hvilka Revisorerne såsom Revisorer kunna fordra, så kan man såsom enskilt man begära dem, men det är den stora skilnad emellan utöfningen af denna genom TryckfrihetsLagen hvarje Svensk man beviljade rätt, och Revisorernes ex officio fordrade meddelande, att när Revisorerne begära dem, och dervid göra anmärkningar, så framträda dessa såsom Rikets Ständers deputerades; men den enskilte mannens är blott hans enskilta omdöme, som kan mötas af en annan enskilt mans lika kraftägande omdöme.
— Jag anhåller äfven att få ania H. 5 66
Den 9 Febr nar i i f. m. märka, att det är den skilnad emellan Statsutskottet och Revisorerne, att de sednare blott granska och bedömma det förflutna, och tillse att allt gått rätt till, då Statsutskottet deremot ej blott skall granska, utan äfven utreda och uppgifva tillståndet, såsom en Riksens Ständers beredning, hvilken det åligger att föreslå de förändringar, som anses nödiga i den financiella lagstiftningen för nästa Riksdag; ett åliggande, som ej tillkommer Revisorerne.
StatsUtskottet har således behof af alla jnöjliga upplysningar, ej blott för ändamålet att granska, utan ock för att bedömma förhållandet vid. förändringar, som kunna vara i afseende på StatsVerkets lagstiftning nödvändige.
Det är följakteligen en bestämd skilnad emellan behofvet för StatsUtskottet och Revisorerne af tillgång på handlingarne.
Jag måtte illa hafva uttryckt mig, då Friherre Anckarswärd, såsom conclusion af den premiss han yttrat, framställer, att jag, nekande att den utsträckta tiden för granskningen funnes stadgad i 68 §.
Riksdagsordningen, förbisett den 2 §. ilnstructionen.
Jag talade icke om Instructionen för Revisorerne.
Jag omnämnde endast, att den inskränkta tiden ej fanns bestämdt uttryckt i 68 §.
Jag visste väl, att man kunde draga en analogie deraf, och jag fästade uppmärksamheten på Den 9 Febru a ri i f. ra. ty hvad jag vid sista Riksdagen yttrade, hvilket jag åberopade, att nemligen 2 §. aflnstructionen innefattar det stadgande, hvaraf man vill härleda den utsträckta granskningen.
Men som jag endast talade om Grundlagen, och besvarade det påstående, att granskningen skulle hämta sitt stöd af Grundlagen, så kunde jag ej citera 2:a §. af instructionen.
Anckarsvärd frågar, hvad intresse en Regering, som vill synas liberal, skulle hafva af en inskränkning i granskningsrätten, och anser, att detta förslag innefattar en inskränkning af de rättigheter Rikets Ständer äga.
Han säger, att, äfven under denna förutsättning, kan han ej bifalla förslaget till någon af dess delar.
Jag hemställer likväl till Ridderskapet och Adeln, om, när tvist varit angående granskningen af alla cassör, och man nu medgifver, att alla få granskas, det åtminstone icke måtte vara någon inskränkning häruti, och om icke Friherre
Anckarsvärd åtminstone till den delen vill lemna sitt bifall.
Det har ej varit hos Rådgifvarne någon afsigt, att eludera Grundlagen; det har snarare varit den, att just välja de ord, som i Grundlagen äro använde, och i detta afseende har det ej varit någon välvillighetsåtgärd, för att minska besväret för de blifvande Revisorerne.
Jag fattade ej rätt, hvad Friherre Anckarsvärd yttrade i afseende på conclusionen rörande Embets 5* - 68 D e n 9 F e b r u a r i i f. m. männen, i fall ett förslag af Rikets Ständer utfärdades.
Friherre Alickarswärd sade, om jag ej misstager mig, att om Rikets Ständer föreskrefvo något sådant i Instructionen, som ej afKonungen kunde anbefallas, så inträdde den stund, då Embetsmännen ej behöfde ställa sig den till efterrättelse; men jag hemställer, om desse Embetsman sjelfva få pröfva, hvad de böra lyda, eller ej; och det är derföre jag tror, att han med mig instämmer i nödvändigheten deraf, att den Instruction, som Rikets Ständer hafva en obestridlig rätt att författa, likväl måtte åtföljas af Konungens utfärdande. —>
Det är visserligen icke af någon öfvertygelse om Ständernes omyndighetstillstånd, eller med tanka på att Rikets Ständer behöfde förslaget, som Konungen lemnatdet, men Konungens enda afsigt vid detta tillfälle var att öfverlemna till Rikets Ständer ett förslag, som de i förväg kunde vara öfvertygade skulle mötas af hans befallning till hans underlydande Embetsman.
Herr Hjerta säger,vsåsom ett bevis på den föga uppmärksamhet, hvarmed man uppställer Konungens propositioner, att jag skulle hafva medgifvit, att här voro flere redactionsförbättringar, som behöfdes.
Mitt yttrande i detta hänseende hade afseende på en farhåga, som Herr von Hartmansdorff framställt, angående ordet allmänna cassör, i stället för särskilta.
Jag svarade att, om man läste skrifvelsen, visade den att en så - Den 9 Februarii f. m. dan farhåga ej borde äga rum, men alt delta vore en redactionsförändring, som af Utskottet kunde iakttagas, och om ock detta skulle införas, är det likväl ej något bevis på bristande uppmärksamhet vid förslagets uppsättande.
Det har icke varit afsigten vid detta uppsättande, eller vid hvad jag yttrat, att använda ordvrängningar, för att fördölja StatsVerkets tillstånd, styrelse och förvaltning, eller att undvika dess granskning.
I händelse några af de omnämnde dispositionerne skulle innefatta något klandervärdt, äger Herr Hjerta vägen öppen att anställa klander derå.
Men ett stort bevis, att de ej kunnat blifva fördolde, är att Herr Hjerta redan känner dem.
Hans Excellence Herr Grefve Mörner, idolph Göran:
Sedan jag redan af en skickligare talare blifvit förekommen i hvad jag, i anledning af sednare anmärkningar, ernade anföra, skall jag endast utbedja mig, att få fästa uppmärksamheten på några af de synpunkter, under hvilka jag tror, att det af Konungen nu meddelade nådiga förslag till Instruction för Rikets Ständers Revisorer bör anses, för att derigenom lemna Ridderskapet och Adeln tillfälle att dermed jemföra halten och riktigheten af de anmärkningar, som blifvit gjorde.
Konungens förslag har, efter min tanka, två hufvudsakliga syftemål.
Det ena, att förekomma Rikets Ständers önskningar, i afse - 7» Den 9 F e b r u a r i i f. m. ende på en vidsträcktare granskningsrätt, och att gå dem deruti till mötes.
Jag tror, att Konungens förslag ådagalägger fullkomligen denna afsigt.
Det andra, alt bestämma, reda och förtydliga ordningen, i hvilken denna granskningsrätt skall utöfvas.
Jag tror det är nödigt, vid alla möjliga dylika förhållanden, alt man endast begär sådant, som skäligen kan verkställas.
Jag har hört yrkas, att Rikets Ständers Revisorer skulle sträcka sin granskningsrätt till en obestämd tid, innan räkenskaperne voro afslutade.
Men jag frågar, hvad vore det för en granskning, sorn verkställdes utan behörig kännedom af hela målet; och huru kan en redogörelse vara fullständig, derest den ej är afslutad, och man således ej ser håde början och resultat?
Då StatsContoirets räkenskaper ej kunna afslutas på kortare tid än två år, emedan det ej kan erhålla uppgift förrän efter två år om beloppet af alla de utgifter och inkomster, som på mångfaldiga orter dels anordnas, dels i små summor inflyta, så mätte redogörelse ej kunna alfordras, förr än den är verkställd; och det är detta, som säkert är grunden till stadgandet i 68 §.
Riksdagsordningen, att
Revisionen skall innefatta två års afslutade räkenskaper.
Att upplysningar, i afseende på disposilionerne, derjemte kunna begäras, det hörer lill den allmänna utvecklingen af den sak, som är under granskning, och jag menar, att förslaget ej lägger nå - Den 9 Februarii f. m. 71 got hinder deremot.
När jag således ej finner annat, än att Konungen sökt att på allt möjligt sätt gå Rikets Ständers afsigter till mötes, hade jag ej väntat mig, att förslaget skulle qvalificeras bland de märkvärdiga propositioner, som till en del äro mottagne, till en del skrinlagde, eller huru uttrycket var, som jag ej rätt minnes.
Historien skall, då den berättar de märkvärdiga saker, som här i landet blifvit utförde sedan år 1809, vid teckningen af denna tid, äfven upplysa, om det är, mera hufvudsakligen genom Rikets Ständers beslut, och de anfall, som af dem blifvit gjorde mot Styrelsen, eller genom Konungens vishet, dess anseende och verksamhet, som riket blifvit upprätthållit, och återfördt till en lyckligare belägenhet.
Grefve von Schwerinj Fredrik Bogislaus: 1809 års lagstiftare bestämde den sats, att folkets ombud på vissa tider ägde taga kännedom af StatsVerkets tillstånd, styrelse och förvaltning.
Dessa ord, tillstånd, styrelse och förvaltning, behöfva ingen förklaring, och ingen utveckling; de förklara sig sjelfve.
Att granskning af räkenskaper hörde till sådan befattning; alt de skulle dragas under ögnasigte, då det är penningar som de redovisande Verken sköta, faller af sig sjelf.
Den punkt, som står i 68 §.
RikdagsOrdningen, att Revisionen skall omfatta en tid af minst två år'
Den 9 Febr ilar ii f. m. är en ordningsstadga, och influerar ingalunda hvarken pä Revisorernes rätt att granska oell taga kännedom af StatsVerkets tillställd, eller hör af något förvaltande
Verk kunna åberopas till begränsning för redogörelsen.
Emellan StatsUtskottet och Revisorerne är det ingen skilnad, hvad granskningsrättigheten beträffar.
Stats-Utskottet liar, utöfver Revisorerne, ett eget åliggande , att nemligen utröna och för Rikets Ständer uppgifva, StatsVerkets tillstånd i det ögonblick, då Staten för fem följande år skall uppgöras.
Men när lagstiftaren år 1809 uttryckte sin idee, var det icke sagdt, att han då redan förstod, huru denna idee skulle göras lefvande. *809 års Ständer utfärdade instruetion, eller förslag till instruetion, för sin JustitiasOmbudsman, och öfverenskommo om ansvarigbets-lagar för de Rådgifvande Embetsmännen och Fullmägtige i Banken samt RiksgäldsContoiret.
De utfärdade ej föreskrifter för sine Revisorer; sådant låg utom deras förmåga.
Statsverket var då ännu för folket, likasom Banken ännu längre varit, en hemlighet.
Endast de, som bade varit Ledamöter af StatsUtskottet, bade varit i tillfälle alt deraf taga närmare kännedom.
Det var först 1812, som det blef fråga om att gifva form åt den idée man framkastat, och att gifva en instruetion för Revisorerne.
Den är, efter min tanka, ofullständig, och jag får säga att äfven det förslag, som nu är fram - Den ij Februari i f. in. lagdt, är ofullständigt.
Der är en punkt, på hvilken de Herrar, sorn i frågan yttrat sig, ej fästat nog afseende.
Det är den, som finnes i första §. af 1812 års instruction, den nemligen att StatsContoirel, eller det redovisande Verket, skall afgifva berättelse om Verkets tillstånd och förvaltning.
Hvad lagstiftaren nu har att bestämma, är, huru denna berättelse skall vara beskaffad.
Den granskande authorileten eller Revisorerne skall sedan afgifva sin berättelse.
Det är af den förra berättelsen, som de skola taga formen; det är Verkets kall att uppgöra det hufvudsakliga.
Omfattar den, hvad den bör omfatta, för att sätta den granskande auctoriteten i tillfälle att se Verkets tillstånd, så behöfver den granskande blott gå till böckerna och KonungaBrefven, såsom bestyrkande uppgifterne.
Finner man då någon afvikelse, så åligger det de granskande, att derom göra anmälan.