Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Modersmålets vård; fosterländsk vitterhetsodling; unga skalders, talares, häfdatecknares uppmuntran och understöd; svenska folksinnets förädling genom Skönhetens dyrkan; omsorg att rigta denna dyrkan, i första rummet, till yttringar af offentlig rättvisa åt hvarje, bortgången eller ännu närvarande, inhemsk förtjenst i snille och hög medborgardygd; ledning, till samverkan och gemensamt mål, af de eldstungor, genom hvilka menniskolifvets högsta andemakter uppenbaras: se der hufvuddelarne af denna stiftelses grundmening; dem, som gifva dess bedömmare den rigtiga måttstocken för lof och klander; dem, som berättiga, eller icke berättiga, till det ärofulla namnet Svensk Akademi.
Men först och sist var det Stiftarens önskan, att de, hvilka han församlade dit, skulle ”utsprida och upphöja Äran och Minnet, samt sjunga de store Mäns lof, som dels styrt, dels tjent och frälsat sitt fädernesland”125.
”Under detta beskydd utbildade sig en skola af skalder, tänkare, talare, nära beslägtad med sin fransyska föresyn; hvars ande var en täckhet, som, genom sträng lydnad för regel och sträng renhet i styl, lyckats förvärfva drag och hållning af fornklassisk storhet.
Anmärkningsvärdt är och förblifver, att, utom Britannien, är Sverige det enda land, der denna art af snille och fägring kom till någon verklig fortsättning.
Alla det Nyare Europas vitterheter hafva, hvar i sin ordning, försökt likna det nämnda mönstret; men flertalet stannade vid trälaktig härmning, eller vid blotta frändskapen i åsigt och bemödande.
Blott hos tvenne blef försöket egentlig täflan, och frändskapen i syftning äfven frändskap i snille: dessa två voro den engelska och den svenska.
Födda till systrar, bekräftade de sitt syskonskap också deruti, att blott de förmådde lyfta sig från efterbildning till jemnlikhet; – stundom ända till öfverträffning.
Det är endast den förra, som kan framvisa en Pope och en Thomson; det är endast den sednare, som kan framvisa en Leopold och en Oxenstjerna.
Och med sådan ära stod den skola, som tillräknade sig dem, ännu qvar vid innevarande århundrades andra årtionde, i oförminskadt anseende: bedagad, fullfärdig, inom sin ring åt alla sidor afsluten, heligt bevarande och bevakande traditionerna från sin Gustafs dagar”.
Dessa betraktelser, af mig vid ett annat tillfälle framställda126, synas här vara på sitt ställe att upprepa; ty annorlunda, eller nogare, skulle jag äfven nu ej kunna beteckna de allmänna dragen af deras föremål.
Hvad jag nu går att tillägga, hyser ej anspråk att göra bilden fullständig: men torde dock bringa till än klarare begriplighet, hvarför denne Konung, med alla sina fel, ändock behåller evärdlig rättighet till en hos svenska litteratörer, svenska konstnärer, och enkannerligen svenska skalder, från slägte till slägte fortlefvande erkänsla.
Att rigtigt uppfatta och teckna Gustaf den Tredjes karaktersbild, – skulle det verkligen vara en bland Historiens svårare uppgifter?
Man kunde frestas att tro det, när man lyssnar omkring sig och besinnar, att öfver femtio år förflutit sedan hans död, utan att ännu någon sådan uppfattning och teckning blifvit, om än tilläfventyrs verkställd, åtminstone såsom allmängiltig erkänd.
Knappast har om någon annan monark af utmärkta egenskaper en så lång tid åtgått i hans eget land, innan der något omdöme öfver dessa egenskaper, eller fastmer öfver deras personliga sammanfattning, hunnit uppnå den styrka och öfvervigt, som berättigar det att anses för Nationens.
Man hör honom ännu alltjemnt vara föremål för de mest stridiga påståenden, de rakast och skarpast hvarandra motställda åsigter.
Skulle man rätta sig efter de röster, som i nuvarande ögonblick utlåta sig högljuddast: så vore det ett vådligt företag, att säga om denne Konung mera godt än ondt.
Deremot saknas icke röster af ett annat slag, och bland dem många högst aktningsvärda, hvilka deruti så eldigt med oss instämma, att de gå än längre, och säga om honom (ungefär) idel godt, liksom de förre (ungefär) idel ondt.
Hemligheten häraf sammanhänger, i någon mån, med gamla traditioner, som äga sina rötter i personligt angenäma eller oangenäma erfarenheter, och som oftast, i sednare fallet, leda sitt upphof från qvarlefvor af de partier han störtat; i större mån sammanhänger den med de nya modificationer af politiska menings-söndringar, om hvilka vi önska, att de ej må innan kort återförskaffa oss ett tidehvarf af tvedrägtigt mångvälde, små rådskonungar och periodiska riksmarknader; men troligen allramest med den national-egenskap, som Leopold, i sitt ypperliga försvar för Gustaf III mot Acerbi, angifver sålunda:
”I vårt land dömmes allting merändels blott efter ensidiga väckelser, eller gör man sig ej ens mödan att hafva ett omdöme.
Så att hos oss, hvem som ut-tänker eller utför något, vanligen måste hålla till godo, att antingen hafva passionen till domare, eller att knappast finna någon”.
Detta yttrande är klassiskt.
Det bör ställas näst efter Ehrensvärds ryktbara sats: ”Svenskarne äro en trög nation full af hetsigheter”; och det är egentligen ett corollarium deraf.
Medgifvas bör dock, att hemligheten icke är härmed förklarad tillfyllest.
En väsendtlig del deraf ligger i föremålet sjelft.
Man har berättat oss, att Konungens utvärtes – i synnerhet hans anlete – varit på ett ganska eget sätt både behagligt och obehagligt; det sista egentligen genom en viss snedhet eller skefhet; men att dennas intryck likväl förminskades, ja försvann, ju mera man fördjupade sig i betraktandet af hans stora, sköna, idel själ och snille strålande, på engång lockande och vördnadsbjudande ögon, hvilkas tjuskraft var omotståndlig äfven för hans hatfullaste fiender.
Denna snedhet och dessa ögon sinnebilda fullkomligt hans inre väsende, sådant det ännu, i hans historia, står framför oss.
Hans lastare fästa sig vid den förra; hans loftalare vid de sednare.
Derföre ropar man, å ena sidan: hvilket theaterkonungskap! hvilken småaktighet! hvilket lättsinne! hvilken flärd! hvilken misshushållning! hvilket vingleri! å andra sidan: hvilken sann konungastorhet! hvilket snille! hvilket ädelmod! hvilken ridderlighet! hvilken skapelsekraft! hvilken outtömlig rådighet!
Har man på den förra sidan alldeles orätt?
Nej! men dess grundfel beror derpå, att man är blind för hans ögon, – eller för det lif, den betydelse, hvarmed dessa, likt lysande och segrande stjernor, blicka oss till mötes i alla hans lefnadsbanas vackraste och vådligaste skiften.
Och så var det hos hans ovänner alltid; åtminstone så ofta han ej lekamligen stod framför dem.
Vi skulle annars fåfängt söka begripa, huru de, som ej funnit sitt lystmäte i de verkliga fel, genom hvilka denne monark förmörkade sina i begynnelsen så lyckliga regeringsdagar och befrämjade eller påskyndade sitt tragiska öde, kunnat – och med framgång – uppdikta hundratals, det ena rysvärdare och orimligare än det andra.
Med skäl utlät sig deröfver Leopold: ”vill man se, till hvilken grad af oförnuft den politiska argheten kan utsväfva, och hvilka degar af tjockt vanvett hon kan anmoda oss att nedsvälja, återkalle man blott i kort begrepp hela systemet af lögnsagorna om denne Konung ...
Det är en skamlig sanning, att personer gifvas, som begärligt hopskrapa all denna foeda diluvies och tro sig sätta Historien i stor förbindelse, då de göra henne till arfvinge deraf”.
Det finnes ingenting så hiskligt och så befängdt, men dermed ock så förståndlöst och genom inre motsägelser sig upphäfvande, som ej har berättats om hans politiska bedragarlynne och enskilda osedligheter.
Vi vilja ej försvara honom med att påminna om ett tids-skick, som ansåg ett visst lättfärdigt sjelfsvåld, så i moral som orthographi, höra till både förnämheten och snillet127.
Joh. v.
Müller yttrar i anledning af Polens delning: ”Gud ville då visa de Storas moralitet på jorden”; och äfven i andra afseenden blef den visad, lika litet till sin förmån.
Men jemnföres Gustaf III, icke blott med en Ludvig XV och dylika, utan just med de största af den tidens Stora, med en Catharina eller med sjelfve sin morbroder Fredrik: månne hans moralitet ej då framstår såsom en långt renare än deras128?
Fritt må enhvar, som vill behålla sin tro på hans gräsliga gemenheter, äga den oqvald.
De, som antagit slika trosartiklar, borde likväl studsa när de besinna, att om än ingen Konung har varit bittrare hatad, ja såsom en Tiberii och Heliogabali sammansmältning afskydd, så har dock äfven (samt liktidigt) ingen Konung varit varmare och mera intill förgudning älskad.
Och af hvilka älskad?
Var han det icke, oaktadt hela skriandet om hans yppighet, liderlighet och gudlöshet, just – hvad jag från mina första barndomsår ganska väl minnes – af sina tarfligaste, sina dygdigaste, sina frommaste undersåter?
Var han det icke af sitt lands ädlaste och upplystaste medborgare? grundligaste vetenskapsmän? yppersta snillen?
Äfven då, när de i mycket ogillade (och slutligen i det mesta beklagade) honom, ansågo väl desse honom någonsin för en krönt komediant? eller för en skurk? eller för annat, än en drott af kungligt hjerta och sinne?
Skattade honom icke så jemväl män sådana som en Thorild, en Kellgren, en Adlerbeth; af hvilka den förste sköt ifrån sig hans gunstbevisningar, och de båda sednare, fastän tillhörande hans vittra umgängskrets och antalet af hans påstådda smicker-lofsångare, drefvo sin sjelfständighet ända till offentligt motstånd i poemer och riksdagstal?
Det är sannt, att detta ej beröfvade dem hans ynnest.
Visade han alltså, äfven häri, endast – förställning?
Men hans själ var, om än tillika (dels genom ärfda möderne-anlag, dels genom uppfostran och oundvikliga ungdoms-intryck) behäftad med sämre tillsatser, dock i bottnen hvad Leopold kallat den, en ”cäsarisk”; och derföre, äfven under sin sista olycksdunkla tid, midt i virrvarret af begångna misstags följder, fienders ränker och vissa nykomna gunstlingars menliga inflytelser, åtminstone deri sig lik, att vara vuxen alla omständigheter, högre än alla faror, törstande efter skönhet i dikt och bedrift, lågande af passion för svensk snilleodling och svensk ära.
Derföre fortfor han, att beundras; derföre kunde han i en grad, som ingen svensk konung efter Carl XII mäktat uppnå, för sig väcka den allmänna känslan, och, ända till sista stunden, hänföra sitt folks flertal åt hvilken rigtning han ville; derföre kunde han i slut-ögonblicket falla, lik Cäsar, med värdighet och ädelmod; sörjd med ännu allmännare tårar, än denne, och med vida enhälligare förbittring öfver hans mördare129.
Men denne Konungs allmänna historia tecknar sig bäst, så i sina skuggor, som i sitt ljus, genom hans egna, af Geijer utgifna, meddelanden; efter hvilkas fortsättning vi högligen längta.
Här äge vi till föremål hans vittra bragder; samt, framförallt, beskaffenheten och verkningarne af hans alltupplifvande beskydd.
Innan man härnäst går att bryta stafven öfver denna beskaffenhet och dessa verkningar, torde vara skäligt att gifva någon akt på ett vittsord af den redlige Gyllenborg, som ingalunda var sin Konung på slafviskt vis tillgifven.
Det må här ur företalet till hans ”Theater- Stycken” andragas: ty det målar, minnesvärdt, Svenska Språkets och Vitterhetens tillstånd vid Gustafs uppträdande på thronen.
Man läse det, och dömme, om de hos denne monark, som vanligen beskylles att hafva ”förfranskat” dem, stå i någon annan förbindelse.
”För Svenska Språket” – berättar Gyllenborg – ”var det hög tid, att upphäfva sin stämma; för att icke falla i den djupaste glömska.
Hofvet och Hufvudstaden, som stifta den allmänna smaken, voro, af Franska Spektaklets ständiga bivistande, så intagne af ett främmande språk, att man knappast engång mer förmådde att tänka på Svenska.
Ibland flera medel, som af vår Tredje odödlige Gustaf upptänktes och verkställdes till vårt modersmåls uppodling, var äfven inrättningen af ett nationelt Skådespel.
Oöfvervinneliga hinder tycktes dervid möta; men det voro sådana, öfver hvilka denne Konung var van och gjorde sig ett nöje att segra”.
”Franska
Theaterns mästerstycken hade i flera år, på deras språk, blifvit på skådeplatsen uppförda af de skickligaste actörer.
Deremot ägde vi på vårt språk knappt ett enda drägligt skådespel; icke heller ett tillräckligt antal af svenske actörer, som med de franske kunde jemnföras.
Det oaktadt förafskedades de främmande.
Operan var det enda dramatiska arbete, som till en början kunde göra saknaden mindre kännbar.
Hon uppfördes; och Svenska Sånggudinnan, åtföljd af alla de Fria Konsternas förtjusande behag, förmådde allmänheten, att för första gången i sednare år med nöje låna sitt öra åt modersmålet.
Musiken, som ledsagat
Skaldekonsten ifrån dess första upprinnelse, gjorde henne under vår himmel ett lika lyckligt biträde, som fordom under blidare luftstreck.
Snart tåldes
Skaldmön att höras ensam, i Skådespel, blandade med Divertissementer, som mellan acterna afsöngos.
Ändteligen vågades på skådeplatsen goda öfversättningar af Franska Theaterstycken, och några Svenska Originaler; med allmänt nöje, förutan af några småmästare af båda könen, som, med ytan af franska vitterheten, trodde sig berättigade att fördömma all annan”.
”Svenska Skådeplatsens snara och oförmodade framgång bör allena tillskrifvas
Konungens outtröttliga omsorg.
Författare, Actörer, allt, skapades af honom allena.
Våra första skådespel skrefvos af honom sjelf på prosa: af hvilka en del oförändrade blifvit på skådeplatsen bibehållna; andra författade på vers af då varande kände Skalder; och deras arbeten efter den strängaste granskning först bevärdigade att uppföras.
Ur Svenska Historien voro de tjenligaste ämnen för Theatern uppsökta att på modersmålet afhandlas.
Åter ett skäl, för Skådeplatsen att kallas nationel, och för framtiden, att i dess höge Stiftare erkänna en patriotisk Furste”.
Så Gyllenborg; och bestämdare, än dessa ord, kan ingenting bekräfta vår i begynnelsen gifna allmänna skildring.
Det är icke blott genom sin konungsligt nitälskande omvårdnad, som Gustaf III intager en hufvudplats i Svenska Vitterhetens utveckling.
En särskild aktning förtjena äfven hans egna dertill lemnade bidrag; hvilka, dels såsom Tal och Minnesteckningar, dels såsom Skådespel, upptaga hälften130 af hans genom Skalden Oxenstjerna ufgifna ”Skrifter i Politiska och Vittra Ämnen”.
Väl kunna Talen anses vara fastmer Politikens tillhörigheter, än Vitterhetens.
Men deras egenskap såsom vältalighets-stycken berättigar dem här till ett rum: och om det höga värde såsom sådana, hvilket särdeles de vigtigaste af dessa Tal äga, torde nu knappast mer än ett omdöme fällas.
Åtminstone bedömma dem på lika sätt alla de, som förmå uppskatta en språkfägring, hvars egentlighet består i att med eld och raskhet uttrycka ädla tankar af manlig fosterlandskärlek och ridderlig lyftning.
Om ”Personalierna öfver Konung Adolf Fredrik” och ”Äreminnet öfver Torstenson” kan visst med grund sägas, att bägge lemna rum åt en och annan ouppfylld önskan: dock återfinnes äfven i dem samme vältalare med nöje.
Större skiljaktighet torde yppa sig angående värdet af Skådespelen; och sannolikt är mången hugad att tillkänna dessa, ehuru enkom tillhöriga Vitterheten, ett inskränktare mått af ästhetisk förtjenst.
Till antalet elfva, – man ser, att fruktbarare för Theatern har knappt någon svensk författare varit131, – kunna de icke heller sins emellan vara samtligen jemngoda.
Mycket kan ock vid dem alla saknas, i synnerhet då man läser dem: man tycker då esomoftast, att både idealiteten kunde vara sannare och realiteten gedignare; så i poetisk, som i historisk och psychologisk hänsyn.
Men allasammans intyga ändock en afgjord dramatisk, och enkom theatralisk, talent; noga taget, en större, än som fanns hos någon i hans omgifvande skaldekrets.
Compositionen utmärker sig öfverhufvud genom fyndig och klar plananläggning, sinnrik uppställning och alltid på effekt välberäknad tillställning, med en utveckling, som, lifligt framskridande, på skådebanan städse underhåller interesset.
För dessa dygder böra synnerligen dramerna ”Siri Brahe”, ”Helmfelt” och den ”Svartsjuke Neapolitanaren” berömmas.
Likaså komedierna ”Bedragne Bachan” och ”Den Ena för den Andra”, som äro stycken af qvick munterhet och intagande glädtighet.
Hammarsköld synes i ”Neapolitanaren” finna en större skymt af det fantasiens element, som i en sednare tid plägat kallas ”romantiskt”.
Egentligen syftade Gustaf, liksom i hela sitt lif, så äfven i sin konst, – och alltså framförallt i de stycken, på hvilka han sjelf lade högsta vigten, – åt det Historiskt-Romantiska; hvilket dock, onekligen, för hans behandling oftast förvandlade sig till ett blott opera-messigt Heroiskt.
Men detta, tillika med hans diktförmågas art att i allmänhet stanna vid blotta utkast eller contour-teckningar, lände honom, såsom naturligt var, just vid componerandet af Operor eller Sångspel till mycken förmån.
Att tänka ut sådana, var i sjelfva verket hans största poetiska styrka; och höjden af hans framgång deri betecknas af de ryktbara lyrisktdramatiska verken ”Gustaf Vasa” samt ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”.
Af honom sjelf (likasom de öfriga) författade på prosa132, sattes dessa, enligt hans begäran, i vers af Kellgren.
Då här sammanverkade, för det första, hans egen theatraliskt rika och glänsande fantasi; för det andra, Kellgrens musikaliska språk och verskonst; för det tredje, bägges gemensamma brinnande fosterlandskänsla och nit för all svensk ära: så skulle nödvändigt ur allt detta någonting framstå, som allsmäktigt hänryckte sin tid och ännu i vår gör ett skönt intryck på poetiska och patriotiska sinnen.
Såsom ett helt, är af dessa stycken ”Gustaf Vasa” det fullkomligaste.
Tvifvelsutan var det ett misstag, att inom Tragediens rymd förlägga Operan; hvars egna och rätta område är det rent Romantiska (Armides, Trollflöjtens, Don Juans, Undines region).
Konungen sjelf befarade förebrås, att hafva ”gjort en opera af ett sådant ämne och skrifvit en opera utan kärlek”.
Man ser det af företalet till hans egenhändiga utkast.
Men han svarar: ”Hvarför skulle man ej använda föreningen af alla sinnenas nöjen, för att fira nationens hjeltar och låta dem så, till ny förtjusning, ånyo framgå för folkets ögon”?
Svaret är karakteristiskt.
Och visst är, att denna såkallade ”lyriska tragedi” förblifver, ehvad än den ästhetiska kritiken må i våra dagar påminna, likafullt ett alltid för svenska hjertan kärt national-skådespel.
– I ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” är motsatsen mellan hofvets och landsbygdens förhållanden, mellan kärlekens lidanden inom det förras krets och hans glada fortgående inom allmogens kojor till sitt oskyldiga mål, ganska väl hoplänkad och utvecklad.
Hvad der mest anslår våra sympathier, är dock de idylliska dragen och taflorna ur svenska folklifvet, hvilkas behag vunnit oförgänglig ungdomsfriskhet genom Kellgrens naiva och ömma lyrik.
– Vers skref Konungen sjelf någongång: dock, såsom det synes, blott under sin första ungdomstid; och endast på Fransyska133.
Rigtigt anmärker
Hammarsköld om hans ”stil”, att ”den har i hans dramatiska dialog en mera familjär färg, men bibehåller eljest ännu mångfaldiga erinringar af den Höpken-Tessinska prosans värdighet, så väl i ordval, som böjningar och periodställningar.
Bredvid denna afbryta, understundom på ett pikant sätt, de grammatikaliskt incorrecta ordvändningar (i synnerhet under partiklarnas nyttjande), som förråda en icke rätt grundlig och säker bekantskap med språket.
Tidt och ofta undfalla honom äfven nog hårda Gallicismer; och man kunde tycka, att detta bort ännu oftare inträffa, då Konungen stundom plägade på Fransyska utkasta sina skrifter, innan han utförde dem på Svenska”.
Detta sista skedde till och med, såsom hans efterlemnade handskrifter utvisa, icke blott ”stundom”, utan oftast; och desto mer förundransvärdt är, att gallicismerna ej förete sig i än ymnigare mått.
Förmodligen kom motvigten från den städse lifligt deltagande uppmärksamhet, hvarmed han läste goda svenska författare.
Man torde äfven böra hålla med Hammarsköld deri, att det rhetoriska är i Personalierna öfver Konung Adolf Fredrik mera rent och felfritt, än i det vida namnkunnigare Äreminnet öfver Torstenson; det första Äreminne, som af den nystiftade Svenska Akademien tillvann sig högsta priset.
Han tillägger: ”Konungens varma känsla för allt fosterländskt och för sitt rikes fordna ära ger detta stycke alltigenom ett lif, som intager; fastän det historiska är nog magert, och de reflexioner, hvilka deremellan blifvit inflätade, icke utmärka sig af särdeles philosophisk djuphet”.
Vi bifoga: deraf komma de declamationer, som stundom förefalla något tomma.
Men dessemellan framlysa dock så många drag af sann vältalighet, att vi begripa rätt väl, huru flertalet af Akademiens ledamöter kunde skatta det värdigt högsta belöningen, utan ringaste aning, att täflaren var – Stiftaren sjelf.
Man har velat förmoda, att denna okunnighet icke var så verklig.
Men att den var det åtminstone hos de fleste, intygas omotsägligt af de hithörande documenter, hvilka nu bland de Gustavianska Samlingarna fullständigt finnas att tillgå.
Den adress, som Konungen hade uppgifvit, lydde så:
”Herr Henric Henricsson L ..., Upsala; boende hos Prof. Christiernin; svaret inlemnas i Swederi Boklåda, der ägaren sjelf låter efterfråga det”.
Och vederbörande föreställde sig härvid, helt menlöst, någon ung nybörjande litteratör, kanske Magister eller på sin höjd Docent, som, ehuruväl ännu nog mycket declamatorisk och i sin skrifart öfverväldigad af intryck från idelig fransysk läsning, dock vore så stora ting lofvande, att han förtjente uppmuntras genom ett i oinskränkt form gifvet offentligt bifall.
De bref, som till bemälte ”Herr Henricsson L ...” skrefvos från Rosenstein och Leopold, äro märkliga: det förra såsom ett påtagligt bevis, att Akademiens Secreterare icke var invigd i hemligheten; det andra såsom en höflig, men ganska allvarsam recension, meddelande på Akademiens vägnar en mängd anmärkningar, varningar och förbättrings-förslag, som anbefalldes den unge författaren till behjertande.
Mången torde misstänka, att Leopold, som genast efter sin personliga bekantskap med Konungen kom till honom i ett det mest förtroliga gunstlings-förhållande, spelade härvid en role.
Om så var, spelade han den lika mästerligt, som Konungen spelade sin: ty denne, som i allmänhet plägade flitigt bivista Akademiens enskilda sammankomster, var jemväl tillstädes under debatterna öfver sin Torstenson, hörde med yppersta mine mången hvass tillrättavisning, och inföll sjelf emellanåt med andra dylika.
Men tvifvelsutan var äfven Leopold oinvigd: ty säkert hade han, i annat fall, redan före täflingsskriftens inlemnande meddelat den krönte Vännen sina råd.
Och härmed är åter det verkningssätt vidrördt, hvarigenom den Tredje Gustaf djupast ingrep i Svenska Vitterhetens utvecklingsgång.
Det var hans enskilda umgänge med de utmärktaste af dess idkare, och hans hulda omsorg, att förskaffa dem ett, om än tarfligt, dock sorgfritt jordiskt lefnadsbröd, oftast mot ingen annan (och eljest mot föga annan) förpligtelse, än att utbilda, i glad öfverlåtenhet åt sköna ingifvelser, sina från Gud och Naturen erhållna egentliga anlag.
Lätt begripes, att samma politiska beräkning, samma med furstlig fåfänga förenade statslist, som blifvit utropad för driffjädern till hans allmänna nitiska hägn om Vitterhet och Konst, till hans särskilda offentliga stiftelse för Svenska Språket, Skaldesången och Häfdaminnet, äfven har angifvits enkom för bevekelsegrunden till detta förtroliga samlif med sitt lands vackraste snillen och det ömma aktgifvande på deras timliga villkor, i hvilket han lika beredvilligt innefattade till och med dem, som stodo hans personliga tycken och önskningar fjermast.
Men i vida rikare mått, än belöningar, ägde han för dessa yrken och deras idkare – ett hjerta.
Lät han påskina detta af uträkning: så synes den, betraktad såsom politisk, ej varit öfvermåttan klyftig.
Ty det var icke genom den ästhetiska sidan af sitt konungasinne, som han vid sin regerings början vann tillgifvenhet hos massan af sitt folk; tvärtom: hvad han i sådan hänsigt gjorde, ansågs leda till onytta, flärd, veklighet, sedeförderf134; icke heller kan skönjas under fortsättningen och mot ändan af hans bana, att det i ringaste mån blidkade, afväpnade, eller minskade hopen af hans fiender.