Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser således att den nu föredragna punkten bör återremitteras, med förklarande, att dessa föremål böra vara fria från beskattning.
Genom detta stadgande öpnas dessutom ett nästan vidt och farligt fält för en bevillmsauktoritet att kunna bedöma, hvilka byggnader, som äro nödvändiga för jordbruksrörelsen.
Jag fruktar, att, genom tilllämpningen häraf, skulle kunna upstå ganska obehagliga förvecklingar; och skulle således önska, att det stadgande i §:n, som säger, att sådana lägenheter, som äro för viss tid afsöndrade, skola undergå särskild taxering, komme att borttagas.
De lägenheter, som tillhöra denna qvalifikation, äro afsöndrade på grund af kontrakt mellan egaren och innehafvaren af den fastighet, hvarifrån de äro afsöndrade.
Jag skulle tro, att det borde hädanefter gå till på samma sätt, som hittills, eller att kontraktet komme att efterlefvas och lända till efterrättelse, och att det således blefve beroende på det aftal, som skett, hvilken som skulle betala bevillningen, antingen egaren eller innehafvaren af fastigheten.
Bevillnings-stadgan åter bör i detta hänseende icke ingripa.
På de skäl jag, nu anfört, hemställer jag, att denna del af §:n icke ma bifallas, utan återremitteras.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd proposition, blef momentet till Utsk:t återremitteradt.
Exc. Hr Gr. och Landtmarskalken yttrade, att sedan It. o.
Ad. nu pröfvat 3:dje och 4:de §§:a i förslaget till Bevilln:sStadga, torde TJtsk:ts öfverst å sid. 24 i Betänkandet förekommande hemställan i anledning af H.
Exc. Hr Gr. Löwenhjelms och vice Talmannen Ola Svenssons förslag till jordegendomens beskattning böra företagas till afgörande.
Sedan berörde hemställan härefter blifvit upläst, anmälde sig och yttrade Gr.
Utskottet har visserligen fö reslagit att Gr. Löwenhjelms och vice Talman Ola Svenssons förslag till jordegendoms beskattning icke böra till någon åtgärd föranleda.
Detta har dock skett under förutsättning af bifall till hvad Utsk:t för egen del föreslagit; men då dessa förslag i alla fall torde vara af beskaffenhet att böra erhålla den dora, Utskottet, under förutsättning af bifall till dess förslag, deröfver fällt, så får jag vördsamt hemställa att, oaktadt den förutsättning, Utsk:t uti berörde hänseende gjort, nu icke gått i fullbordan, Iiidd. och Ad. likväl behagade bifalla det slut, hvartill Utsk:t härutinnan kommit.
Den 12 Ma] e. m.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd proposition, beslöt Ridd. och Ad. att gilla det slut, hvartill Utsk:t i frågan kommit. § 5.
Denna § blef af R. o. Ad. bifallen. § 6, l:sta momentet.
Jag tror det skulle vara rättast, att TTtsk:ts Betänk, först uplästes, på sätt förut vid fråga om bevillning å fast egendom egt rum.
Landtm., att i afseende å 6:te §:n förekommo uti Utsk:ts Betänk, två hemställanden, hvilka erfordrade beslut, den ena angående det s. k. bevillningsafdragets uphörande och den andra angående kronoarrendatorers bevillning för deras arrendeinkomst.
Den förstnämnde hemställan torde lämpligast bora företagas till behandling, sedan It. o. Ad. afgjort Irsta mom:t, och den sednare föredragas i sammanhang med det sista momit af §:n, i afseende å hvars öfriga innehåll Betänkrt endast innehölle yttranden, som icke föranledde till särskild framställning.
Här har TJtsk:t uti ett sammanfört all inkomst, vare sig af kapital eller arbete, och bestämt en lika beskattning för dessa inkomster.
Att detta dock egentligen gäller en alldeles ny beskattning, nemi. å kapital, är ett förhållande, som icke så mycket visar sig af den föredragne punkten, som uti det efterföljande af TJtsk:ts förslag.
Jag vill icke förneka sanningen deraf, att det skulle vara ganska Önskvärdt, om man genom en ny beskattning skulle kunna, som man säger, komma åt kapitalisten, eller, med andra ord, att denne skulle skatta likaväl, som näringsikdaren m. fl.; men jag befarar, att detta svårligen låter sig göra.
Det sätt, TJtsk:t föreslagit för att utröna, huruvida man är kapitalist eller icke, samt till huru stort belopp ens kapital kan beräknas, är, jag erkänner det, ganska sinnrikt.
Det är diverse olika faktorer, som der skola verka, för att komma till det åsyftade resultatet; men, detta oaktadt, fruktar jag, att detta svårligen kommer att med någon rättvisa drabba kapitalisten, Det är nemligen egentligen de kapitalister, hvilka man, med hänsigt till deras hyror och några andra omständigheter, kan anse depensera utöfver de af dem upgifna inkomster, som man på det sättet kommer åt.
Med de större kapitalisterna åter, blir detta icke händelsen.
Desse, hvilka årligen lägga upp stora summor, kommer man icke åt.
Till den förstnämnde kategorien kunna egentligen de hänföras, som på ena eller andra sättet förtära sina Den 12 Maj e. m. 91 inkomster, och hvilka drabbas af en långt hårdare bevillning, än de sist omnämnda.
Jag kan icke finna, att detta är i något afseende riktigt.
På sätt, jag i början af detta mitt anförande omnämnt, finnes kapital och arbete sammanförda under en beskattningsklass, — ett förhållande, hvilket jag, för min del, ingalunda kan gilla.
Jag föreställer mig att det varit rättare, om man bestämt beskattningen för näringsidkaren, och utgått från en alldeles särskild grund vid bestämmandet af kapitalets beskattning.
Så har förut tillgått.
Här åter har man borttagit minimi-beskakattning för näringarne, och skall all beskattning utgå efter särskild taxation.
Att detta kommer att ofantligt mycket öka besväret vid utöfningen af denna beskattning, är klart.
Såsom nu förhållandet är, finnes åtminstone ett visst minimum, för hvilket hvar och en skall skatta.
Till denna kategori hörer den stora mängden.
Detta lättar naturligtvis alla TaxeringsKomiténs tillgöranden.
Genom nu föreslagna åtgärder upkommer deremot uti ifrågavarande hänseende ett ganska vidlyftigt arbete; och det är just detta vidlyftiga arbete, som jag från första stunden fruktat för skulle alltför mycket försvåra upnåendet af det åsyftade målet.
Jag befarar nemligen, att man får ganska svårt att finna personer, hvilka vilja och kunna uteslutande egna sig åt detta beskattningsyrke.
Enhvar måste inse, att ehuru, enligt förslaget, icke någon utgift härför direkte drabbar staten, så kommer dock en icke obetydlig kostnad jemte uppoffring af tid och möda att ådragas de enskilda personel, ‘hvilka skola åtaga sig detta arbete.
Huruvida allt detta motsvarar det resultat af en beskattning, som dock endast kan beräknas upgå till ungefärligen två millioner, underställer jag eder, mine Herrar!
Uppå dessa skäl anhåller jag om återremiss af denna punkt, samt att, för den händelse samma grund framdeles kommer att följas, man då kommer att skilja, hvad Utsk:t här kallar kapital och arbete.
Att det skulle vara rättvist att ka pitalet blef med jordförmögenheten lika beskattadt, lärer väl ingen kunna förneka.
De motståndare, denna beskattning har, hör man vanligen invända: ”Det är mycket svårt att (som man säger) få rätt på kapitalet”.
Detta påstående vill jag icke helt och hållet bestrida; men, om man ock vidgår riktigheten af detsamma, så måste man dock derjemte hafva en annan, ganska vigtig, omständighet i minnet.
Den är, att, om en rättvis fördelning af den allmänna bevillningen skall blifva en sanning, så är det, för att göra den dertill, synnerligen vigtigt och ändamålsenligt, att, såvidt möjligt är, ställa så till, att kommunalskatter och kommunalrättigheter grunda sig på bevillningen.
Det blir först då en nödvändighet för kommunen, särdeles städerna, att tillse, det denna allmänna bevillning blir rig - 92 Den 12 Maj e. tn. tigt tillämpad, i den mån möjlighet dertill förefinnes.
— Man skulle äfven derigenom kunna komma derhän, att politiska rättigheter ställdes i samband med afgifter till staten, — hvilket, i annat fall, icke i samma grad kan ega rum, men — onekligen — i många hänseenden är ganska önskligt.
Men — för att återgå till kommunalskatterna — så är oss bekant, att man uti, som jag tror, 40 städer företagit sig att inrätta s. k.
Samvetsnämnder, hvilka i och för kommunalskatterna taxera städernas innebyggare med afseende å de af dem egande inkomster, dessa må nu härleda sig från kapitaltillgångar eller rörelse.
I allmänhet har detta sätt slagit sig väl ut, Om nu allmänna bevillningen stått tillsamman med städernas egen beskattning, så hade sannolikt bevillningen der blifvit någorlunda rättvist uttagen, Det är väl ock en orättvisa, hvilken väl ingen lärer kunna bestrida, att en person, kanske den rikaste i staden, — derföre att han eger endast kapitaler, men dock kapitaler af ganska stort belopp, -— är befriad från alla afgifter, så väl till staten som staden.
Äfvenså är det väl icke heller rätt att samme person i afseende å stadens angelägenheter skall allt framgent vara utan alla rättigheter.
Sålunda skulle det, från alla sidor sedt, vara särdeles önskvärdt, om man kunde erhålla en någorlunda tillförlitlig beskattning på kapital; och att man det kan, synnerligast om denna sak sammanbindes med kommunalrättigheter, hyser jag intet tvifvel om.
Det må nu vara en sanning, att det är ganska svårt, att bestämt upskatta en persons kapital; men det är icke heller lätt att upskatta en persons inkomst af rörelse.
Då man likväl efter bästa förstånd och samvete upskattar näringsidkaren, så vet jag icke, hvarföre man ej skulle kunna gripa sig an och upskatta en persons inkomst af kapitalförmögenhet.
Utsk:t har längre fram angifvit åtskilliga grunder för en sådan beskattning.
Om nu dessa tagas till hjelp, så bör väl ingen tveka att uppskatta en kapitalist, hvars stora förmögenhet är allmänt känd, hvars lefnadskostnader gifva å denna förmögenhet tydligt prof.
Lika liten tvekan synes mig uti berörde hänseende böra ifrågakomma, då det gäller att upskatta honom till hvad han i allmänhet anses ungefärligen med skäl ega, som då man skall bestämma beskattningen för hans granne, fabrikanten, med hänsigt till dennes skäligen beräknade inkomst.
Det är en sanning, att man icke kan vara fullkomligt säker, att på öret träffa kapitalisten med denna beskattning uti bestämdt förhållande till hans egendom; men om denna invändning skulle gälla tillräckligt mycket för att göra hela beskattningen om intet, så skulle samma skäl äfven kunna anföras mot all annan beskattning, der man icke bestämdt kan säga på Öret, hvartill en persons inkomst upgår.
Man kan, i afseende å beskattning, icke komma till säkrare visshet än den, som af den ärliga öfvertygelsen beredes.
Men, säger man, om en kapitalbeskattning skall införas, så bör den ställas särskildt för sig och icke i sammanhang
Den 12 Maj e. m.
93 med beskattning för rörelse och arbete.
Just detta sätt att sammanföra dem, föreställer jag mig dock, i motsats till den siste värde talaren, vara det enda möjliga sätt att kunna komma till en sådan beskattning, med någorlunda säkerhet; ty, oaktadt det visserligen finnes personer, som lefva endast af sina kapitaler, och andra, som allenast hafva industri och rörelse till sitt uppehälle, så och vid det förhållande, att likväl en stor mängd lefver dels å räntan af utlånta kapital, dels på industriell rörelse, skulle det sannerligen blifva ganska svårt för en Komité att yttra sig, huru mycket de särskildt hafva af den ena eller andra inkomsten.
Deremot är det obestridligen vida lättare för denna Komité att göra sig begrepp om, huru mycket en person i allmänhet kan anses ega som behållen inkomst.
Således, långt ifrån att göra frågan enklare, skulle man, genom att uptaga kapital och arbete särskildt, hvar för sig, endast ännu mer inveckla densamma.
Det har varit just för att förenkla saken, som Utsk:t föreslagit att kapital och arbete skulle sammanföras.
Slutligen har man klandrat, att minimiafgifter icke här finnas uptagne.
Angående denna sak, kunde här vara mycket att anföra; men det är icke rätta stället att derom nu tala, utan blir det vid 8:de §:n, der undantagen förekomma och föreskrift är gifven att ”bevillning för inkomst af kapital eller ”arbete eger icke rum, när alla de utaf kapital eller arbete ”upkomna årsinkomster, sammanräknade, icke öfverstiga 4 00 ”rdr.” Skulle K. o.
Ad. finna lämpligt att införa minimi-afgift, så torde man företaga denna fråga i sammanhang med den af mig nu omförmälda §:n. — Likväl och för den händelse, K. o.
Ad. skulle anse ytterligare säkerhet uti ifrågavarande fall vara erforderlig, får jag vördsammast anhålla om proposition på bifall till denna §, med öppen rätt att vid 8:de §:n pröfva frågan om införande af minimiafgift för kapitals och arbetes beskattning.
Jag har varit tveksam, huruvida man vid den nu föredragne punkten rätteligen borde göra de erinringar, hvartill Utsk:ts förslag om bevillning å kapital och arbete kunde finnas böra föranleda.
Om det undantag beviljas, hvarom den siste talaren väckt fråga, så skulle det äfven kunna vara öfverflödigt att vid den nu föredragne punkten göra någon framställning om ändring; men då i denna punkt uttalats den allmänna regeln, att för all inkomst skall erläggas i bevillning 1 procent af behållna inkomstbeloppet, så skulle det kunna anses innefatta en motsägelse, att, om denna § blir oförändrad antagen, sedermera längre fram påyrka undantag derifrån.
Af detta skäl tror jag mig böra nu framställa några af de betänkligheter, jag hyser mot Utsk:ts förslag i fråga om inkomst-beskattningen.
Efter det förslag, man här framställt, skulle hvarje år, sä till sägandes, bo-utredning < 94 Den 12 Maj e. ni. verkställas öfver hvarje innevånares i Sverige tillgångar, till utrönande af hans inkomster.
Detta företag är, i och för sig, af den stora omfattning, att jag tror något hvar skall inse, hvilket ofantligt arbete derigenom skall komma att åläggas BevillningsKomiterade, äfvensom det stora obehag, som genom ett sådant stadgande kommer att beredas allmänheten, I detta sistnämnda hänseende beder jag att få erinra, att efter TJtsk:ts förslag skulle hvar och en, som af kapital eller arbete har en inkomst, öfverstigande 400 rdr, vara skyldig meddela alla de upgifter, som här äro upgifne för att underkastas beskattning.
Men, mine Herrar, lätt skönjes, hvartill detta i praktiken skulle leda; och med ett exempel anhåller jag få visa, till hvilken obillighet stadgandet vid tillämpningen kan leda.
Då man nemligen läser 7:de §:n, der det heter, att afdrag icke får ske för den skattskyldiges och hans familjs lefnadskostnader, eller dertill hänförliga utgifter, så finner man, att, när det t.
ex. blir fråga om att beskatta en fattig handtverkare, eller till jordbruksarbatare icke hänförlig inhysesman pä landet, har man uti BevillningsKomitéen att till sig framställa den frågan, huruvida han har 400 rdrs inkomst eller icke.
Då frågar man tilläfventjTs: ”Är han gift?
Har han många barn?» »Han har hustru och 7 barn.
Således 9 personers hushåll!” Nå väl! ”Omöjligen”, säger man, »kan en person, som har en så talrik familj att försörja, finna utväg dertill utan att han eger öfver 400 rdrs inkomst.”
Men möjligen svälter mannen med familjen, fastän han ej anlitat fattigvården, och, detta oaktadt, skall han beskattas.
Är detta billighet?
Jag tror detta exempel vara tillräckligt för att ådagalägga, hvarthän en sådan beskattning, som den ifrågavarande, i praktiken kan leda; men låtom oss fortsätta exemplet.
Någon invänder således kanske, att grannen till den nyss omnämnde personen är i bättre ekonomiska omständigheter, än han.
BevillmsKomitéen skall då pröfva detta.
Det är, säger man, en ensam person, som arbetar ganska flitigt, och derföre kan antagas ega åtminstone lika stor inkomst.
En ensam person på landet kan berga sig ganska bra, fastän han icke eger 400 rdrs inkomst.
Denne slipper beskattning.
Man beskattar den fattige, med den talrika familjen, derföre, att han har denna familj, under det man från beskattning fritager den andre, hvilken dock uppenbarligen har en bättre ställning.
Det är denna i förslaget påbjudna, i detalj gående granskning af nästan hvarje enskild persons i landet ställning, hvilken jag fruktar skall lemna lika litet tillfredsställande resultat, som den, enligt min tanke, blir, för den stora massan, oroande och besvärlig.
Att af denna stora massa större delen icke en gång är skrifkunnig, väcker afven hos mig en väsendtlig betänklighet mot förslaget.
Ytterligare gifves längre fram i förslaget, i 27:de §:n, den föreskrift, att man skall upgifva beloppet af de löner, som man Den 12 Maj c. m.
<J5 gifver sina tjenare, så vida man anser dessa kunna ega en inkomst, öfverstigande 400 rdr.
Derigenom skulle således en husbonde komma ett framstå såsom en slags angifvare mot sina tjenare för att ådraga dem beskattning, Jag hemställer till eder, mine Herrar! är denna ställning synnerligen angenäm för en husbonde.
Denne har t. ex. flere tjenare.
Den ene al desse är en ordentlig man, som han vet, eller åtminstone tror, ega några 100 rdr, insatta i sparbanken.
Då han lägger räntan härå till det han ger denne tjenare i aflöning, linner han, att desse inkomster, sammanlagde, kunna upgå till öfver 400 rdr.
Då måste aflöningsbeloppet upgifvas.
En annan af hans tjenare är en slarf och supare.
Denne har ingen sparpenning, och behöfver således icke upgifvas till beskattning.
Jag frågar eder, mine Herrar! är det välbetänkt att på detta sätt söka liksom anställa boupteckning hos snart sagdt hvarje person i landet, som ej är att till tiggare hänföra.
Det blir en mängd af personer, i rätt små omständigheter, hvilka komma att genom detta förslags tillämpning oroas och besvä ras.
Enligt nu gällande BevillmsFörordning, är man befriad från en stor del af detta besvär.
Gesäller, sjömän, betjenter, kuskar, hushållerskor, m. fl. erlägga en viss, bestämd mindre betydlig afgift, och denna påföres af Taxerings- och PröfningsKomitéerne, utan vidare undersökning, om den ene af desse personer skulle hafva en 20, 30 till 40 rdr mer än den andre i inkomst.
Om enahanda föreskrift äfven hädanefter får blifva gällande och afgiften bestämmes så lag, som skäligt kan finnas, så blir man befriad från allt undersöknings- och pröfningsbestyr, hvad alla dessa personer angår, och detta är, enligt min tanke, mycket bättre, än att af denna mängd personer fordra detaljerade upgifter om deras ställning.
Det är nemligen icke nog dermed, att husbonden, eller den, som har personen hos sig anställd, skall lemna den ofvanomförmäldta upgiften, utan samma onus åligger äfven tjenaren, ty hvar och en person, som har öfver 400 rdrs inkomst, skall derå meddela skriftlig upgift, hvilken skall aflemna?, vid äfventyr att böta 3 rdr första gången, samt derefter ett belopp, svarande mot 10 procent af den bevillning, som, efter 2:dra artikeln, varder den skattskyldige påförd.
Vill man således inskränka sig till ett stadgande, som visat sig vara praktiskt verkställbar samt hittills icke befunnits för den stora allmänheten alltför obehagligt, så måste man, för hela den stora mängd personer, som kunna hänföras till den tjenande arbetsklassen, bibehålla vissa bestämda, men låga afgifter.
Den skillnad, som kan vara mellan dessa personers inkomster, då de höra till samma afdelning, är alltför ringa och obetydlig, att staten behöfver eller bör fasta något afseende dervid.
Skulle åter staten behöfva den tillökning i inkomst, som, genom en strängare och noggrannare beskattning af be - 5)6 l)«n 12 Maj e. m. malde personer, möjligen skulle kunna erhållas, sä må den, enligt min åsigt, snarare utkräfva något mera af dem, som hafva rikligare tillgångar.
För vinnande af ändring i TJtsk:ts förslag i nu antydda syftning anhåller jag om återremiss.
Jag vill egentligen blott yttra mig om beskattningen å kapital, och tillåter mig att i afseende derå erinra, att en indirekt beskattning af kapitalet redan finnes uti nu gällande lag, som förbjuder kapitalist, att på sitt kapital upbära ränta, utöfver en viss höjd.
Det är visserligen en sanning, att icke någon direkt inkomst härigenom tillflyter Staten, men likväl tillfaller fördelen utaf att icke behöfva erlägga högre ränta industrien; och industrien är sedermera den, som beskattar.
Så länge vi bibehålla den lagstiftning, som stadgar en viss, låg ränta, så tror jag icke vara rätt eller billigt att införa en beskattning å kapital.
Hvad åter lagbestämmelserna för räntan beträffar, så tror jag icke att tiden ännu är inne att afskaffa dem.
På dessa skäl kan jag icke instämma uti Utsk:ts förslag rörande denna punk, och anhåller fördenskull om återremiss deraf.
Hr Stuart, Carl Gustaf: Utsk:t har uti nu föredragne punkt gjort betydliga afvikelser från hvad det af komiterade utarbetade förslaget, rörande samma ämne, innehåller.
TTtsk:t har nemligen sammanfört kapitalbeskattningen med beskattning af annan inkomst, och derigenom invecklat frågan, samt måhända uppväckt ökadt motstånd mot den nya beskattningsgrunden, som likväl uti en mängd afseenden har flera ganska goda skäl för sig.
— Det är gifvet, att då en ny skatt, sådan som kapitalbeskattningen, skall införas, måste man vara särdeles samvetsgrann vid dess första tillämpning.
Komitén ansåg derföre synnerligen olämpligt att genast beskatta de mindre kapitalerna, helst det äfven i stats-ekonomiskt hänseende icke kan vara nyttigt att motverka hågen hos näringsidkaren eller löntagaren att bespara och afsätta en del af dess egande inkomster samt förvandla en del deraf till räntebärande kapital.
Detta var orsaken, hvarföre Komitéen i sitt förslag icke ville fästa sig vid andra kapital än dem, som redan vunnit någon betydenhet.
Med afseende härå, föreslog ock Komitéen, att vid beskattningen borde alla de små kapital, å hvilka räntan icke uppgick till ett belopp, öfverstigande 200 rdr, helt och hållet lemnäs å sido samt vara från bevillning befriade.
Af Utsk:ts förslag blir deremot en följd, att de, som med hänsigt till beloppet af deras inkomst af tjenst, näring eller rörelse,1 äro från beskattning fria, likväl, på grund af en ringa kapitalbehållning, måste erlägga bevillning för den sammanlagda ränte och - I) e 11 12 M aj e. jn. 97 Och arbetsinkomsten.
I betraktande af dessa omständigheter, finner jag Komiténs förslag uti ifrågavarande hänseende bättre, samt anser derföre, att, såvidt man vill beskatta kapitalen, särskildt stadgande derför bör meddelas.
Att åter sjelfva frågan om kapitalbeskattnings utgörande, icke bör möta något allmänt motstånd, är jag öfvertygad; ty den stora pluraliteten kan icke gilla och vilja för framtiden behålla ett beskattningssätt, enligt hvilket mycket förmögna personer ej betala någon annan afgift till Staten, än ett par rdr för antingen cn kusk, en betjent eller en husmamsell, på samma gång de likväl ega en årlig inkomst af många 1000 rdr.
Det förefaller mig icke böra blifva så svårt, att vid beskattningens påförande hafva reda på de större och betydligare kapitalisterna, samt att någorlunda lämpa de afgifter, som de i bevillningsväg böra utgöra, efter det lefnadssätt de föra, samt den allmänt kända rörelse, som de idka Såsom ett exempel, huru man kan undgå kapital-beskattning, ber jag att få erinra, huru för omkring 15 år sedan en kapitalist fanns här i Stockholm, som vid bouppteckningen efterlemnade en förmögenhet af mer än 1,500,000 rdr banko, och under sednare delen af sin lifstid icke betalt eller vidkännt någon bevillning, som kunde hänföras till inkomst- eller rörelseafgift.
Det gamla stadgandet, att för utlånadt kapital skall vidkännas bevillnings-afdrag, då räntan öfverstiger 5 proc., kommer vanligtvis nu mera icke i fråga att tillämpas vid andra tillfällen, än då liqviden med allmänna inrättningar eger rum.
Hvad deremot beträffar de s. k. diskontörerna, hvilka i allmänhet draga största fördelen af sina kapitaler, påföras dessa, på grund af nu gällande författningar, icke något bevillningsafdrag eller någon afgift till Staten.
Då, genom antagande af Komiténs förslag, bevillningar skulle i många hänseenden komma att nedsättas, så ansåg man sig böra angifva några nya inkomstkällor, för att fylla de brister, hvilka härigenom uppkomme, och bland dessa inkomstkällor, som skulle kunna betäcka den för statsverket motsedda bristen, ansåg man kapital-beskattningen särdeles lämplig.
För den händelse detta förslag nu skulle lyckas vinna It.
St:rs bifall, så kommer det snart att visa sig, huruvida Komitén missräknat sig i sina förutsättningar.
För min del fortfar jag att vara öfvertygad, att icke obetydliga tillgångar skola beredas genom den föreslagna kapital-beskattningén.
Dock erfordras möjligen närmare bestämmelser, än dem Utsk:t föreslagit i detta afseende.