Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag svär vid tro och heder att många, som borde vaka, sofva som om de sofve med flit – men de bli snart nog väckta.
För min del vill jag likväl icke gå som profetissa, men jag ser, tänker, märker och sammanlägger, och sålunda kan jag icke annat än se att landshöfdingen sväfvar i fullkomlig skymning om hvad han skall taga sig till, eller också är han den märkvärdigaste höfding konungen kan ha, ty han hvarken hör, ser eller kombinerar.
I stället föregår han med exemplet af soiréer och supéer, och vid dessa finner man vanligen öfverstlöjtnant Adlersparre, den hemlige chefen som fasthåller alla trådarne i sin hand, och han visar sig lik en fulländad sällskapsman, full af skämt och leenden, troligen för att missleda enfaldigt folk.
Det är likväl som om jag inom mig skulle förtretas öfver att han, den store patrioten med stora ädla tankar, skall nedlåta sig till sådant smått.
Men männen, äfven de djuptänktaste och snillrikaste, inbilla sig alltid att de under den masken bäst dölja sina allvarligaste känslor och företag.
Ser man en tänkande allvarlig man med många bekymmer på sina skuldror sådan han är, väcker han ingen särskilt uppmärksamhet; men ser man honom framstå i motsats till sitt eget väsende, då kan man ej undgå att misstänka ett spel.
Desto farligare, ju angenämare han är.
Under den falska flaggens skygd gå emellertid operationerna, fastän de synas stå; och när staden är utrymd, när alla regementena kommit på väg åt .... ack, hvad var jag på väg att förråda – du anar dock resten .... då blir det tid för oss att öfvertänka vår egen förstörda lefnadsställning, ty vi äro ju rättnu bragta till tiggarstafven allesammans för att kunna uppfylla de pligter, som af oss äskats.
Men, herre Jesus, hur skall det snart se ut i Stockholm?
Skam för den svenska qvinna, som har tanke för enskilta små intressen, då fäderneslandets stora skaka hela landet från dess innersta grundval!
Skall det kunna bli en frälsning?
Skola våra fäders och söners skuggor försonas?
Skall hela Sverges blomstrande ungdom, som förgåtts i kampen på de olika ställen, der krigen stå och stått, skall den försonas?
Försoningen kan bli endast en: rikets frihet från våld och nesa ... O, Finland, Finland!
Jag skrifver icke mer i dag.
Min själ är på en gång i uppror och förstumning.
Din trogna syster
Från Doktorinnan Marin i Strömstad till Major B–sköld i Karlstad.
Ni vet, min käre major, att jag just icke är lättskrämd, men nu darrar jag, och det göra vi något hvar, icke som fega och våpiga qvinnor, lika en del af dem, som vid 1788 års krig förgjorde den hedersmannen apotekaren Falk med reqvisitioner af nervdroppar, hvad jag från den tiden hört omtalas.
Nej, vi, Strömstads närvarande qvinnor, utgöra en falang af tappra amasoner, som icke sky något, ifall så behöfves.
Men hvad förslår, äfven om vi taga männerna i beräkning, en falang på en gräns, som lemnats snart sagdt vind för våg, d. v. s. åt fiendens nåd och barmhertighet!
Det är allt godt och väl, mine herrar, att j ställen till revolution och vänden upp och ned på hela landet för att med edra stora medhjelpare i Stockholm få konungen att begripa det folkets röst är Guds röst.
Men hvad som är alldeles oförsvarligt af öfverstlöjtnant Adlersparre, är att han förer med sig en sådan mängd af trupperna.
Hvart skola vi taga vägen med några händer fulla landtvärnister och några fattiga bataljoner soldater, ifall vi slutligen få behålla dem?
Visserligen hafva vi att trösta oss med att vår beskyddare Adlersparre fått ihop ett lyckligt fördrag med hans höghet prins Kristian och att denne lofvat lemna Bohuslän i fred under truppernas frånvaro; men prins Kristian är blott befälhafvare öfver konungens i Danmark trupper och blir väl tvungen att bryta sina löften, om han från det kungliga högqvarteret i Köpenhamn får order att begagna sig af det nuvarande gynsamma tillfället, hvilket icke så mycket vore att undra på.
Jag besvär er alltså att för vestra arméns, ja i denna stund minst halfva landets representant, öfverstlöjtnant Adlersparre, framföra att vi alla Strömstads qvinnor i gemen, som ligga fienden och gränsen närmast, komma till honom en corps, i andanom förstås, och bönfalla att han återställer oss åtminstone ett par bataljoner till vår betäckning!
Säger han härtill nej, så få väl våra goda böner det oaktadt ledsaga honom och hans följeslagare på den vådliga färden till hufvudstaden för att skaffa alla lag och rätt.
Jag ville för resten min major, att ni såge hur här står till, sedan den utomordentliga proklamation, som Adlersparre skref på Ökne gästgifvaregård, trängt hit och dit!
Tänk er, min värdige vän, torget öfverfyldt af militärer, borgare, allmoge, sjöfolk, gubbar, käringar, pojkar och pysar, diskuterande, resonerande och framför allt allarmerande, ty sjelfva folket började misstänka sitt öfvergifna tillstånd och trodde sig bli såldt som slafvar till Ryssland.
Vissa talare berättade om ett fasansfullt land, som hette Siberien, der man åt och drack endast is och der vakterna oftast stodo dödfrusna af köld med geväret i hand.
Allt hvad vi egde måste åtgå i bröd och andra förnödenheter.
Att lugna de fattigaste, är bästa medlet att hos dem inympa den öfvertygelsen att krigsmännen aflägsnat sig för att hos kungen skaffa bröd, en ansenlig massa bröd.
Ack, min käre major, hvad vi lida för alla våra vänner under denna eder långa hjeltemarsch till Stockholm! O, om vi kunnat få vara edra marketenterskor och skaffa er té och glödgadt vin under rasterna!
Men ni får nöja eder med våra suckar och önskningar och dessutom med vissheten att ni för en kommande framtid åt eder flätar sådana lagerkransar som man öfver all verlden skall afundas er.
Ära åt eder befälhafvare, ära åt er alla till den siste soldaten, ära och tack från hela Sverge och framför allt från Bohusläns qvinnor!
Er tacksamma tjenarinna
U. M.
Slutrader.
Hela Svea land var som ett stormigt svartgrått haf, djupt i sitt innersta upprördt och ombrusadt af bränningar.
Skyhöga slogo vågorna omkring det stora riksskeppet, hvars vacklande roder konungen höll i sin ännu envist slutna hand.
Skulle han lyckas styra skeppet i hamn, innan den bullrande segelmassan tog öfverhalning?
Skulle han varsna någon lots kommande för att rädda honom?
Nej, ännu icke – ingen, ingen vågar sig ut.
Hvilken syn, att se den, som trott sig vara Guds representant på jorden för uträttandet af stora värf, nu stå der ensam utan att spana en hjelpande hand ....
Har Gud i stället till en tid öfvergifvit honom?
Skeppet går under, det kommer allt närmare och närmare bränningarne ...
Ändtligen synas lotsarne – men det är blott sjelfva skeppet de vilja rädda.
I bergarlön taga de den kunglige förarens frihet.
Den 13 mars var öfver.
Budkaflar flögo kring rikets alla landamären, förkunnande för det i spänning väntande folket revolutionens framgång och att Gustaf IV Adolf upphört att regera.
Då tidningen härom anlände till den lilla gränsstaden, hvars krigiska öden vi följt, hördes hvarken jubel eller hån.
Amasonerna blefvo åter ömsinta qvinnor, som genast glömde hvad de haft att klaga öfver, för att lemna allt sitt deltagande åt det fallna majestätet, den siste vasakonungen – ty hertigen ville man ej taga med i räkningen.
Hvilka betecknande motsatser företer ej lifvet!
En dag drömde Gustaf IV Adolf, denne olyckans förstfödde son, om att intaga Norge och blifva dess konung.
En annan dag, tolf år senare, låg på det norska storthingets bord en ansökan, i hvilken samme konung under det enkla namnet Gustafsson anhöll att få blifva naturaliserad norsk – borgare.
Den dubbla brudkammaren.
Hyresgästen.
Bland många andra äkta par i vår lilla stad lefde på samma gata som mina föräldrar en gammal hattmakare vid namn Björkelund med sin värdiga, ärbara och trefliga hälft samt sina tvänne svarthåriga döttrar, hvilka just då som bäst höllo på att göra sin edukation i madam Krabbes pensionsanstalt för lillkatekesen och märkning på namn-duk.
När man genom porten från gatan trädde in på gården, hade man till höger verkstaden och på venstra hand förstugan till huset, der man från ena sidan kom in i tvänne djupa mörka högtidskamrar af ett klosterlikt utseende och från den andra in i den kammare, der mäster Björkelund med sin husfru, sina svarthåriga döttrar, sin lilla bokhylla, sin pipa och sin hund jemte sin husfrus katta och tvänne gröna fönsterlådor med en liten skog af uppdragna äplekärnor lefde ett ogement förnöjsamt, trefligt och småmuntert lif – ty han hade sina egna anspråkslösa nöjen den mannen, som icke kostade honom något annat än husfreden i vanlig mening; men Björkelund var på sitt sätt filosof och tog i detta fall lifvet i stort.
Ett bland hans högsta nöjen var att, då mor fått kissan i sömn i ena hörnet af den stora med svart skinn klädda soffan och kissan som bäst spann på sina nätta kattdrömmar, i stället för att snurra upp matmors garnnystan, alltid hängande vid ullsocken, som hon stickade åt far, då icke låta denna lugna trefnad fortfara, utan i stället helt och hållet omstörta den.
Under hustruns frånvaro i köket för att lägga upp middagsmaten, öppnade han försigtigt dörren och lockade med dämpad röst in hunden, känd under namnet Kurre.
Och sedan han med en vink mot kissans hviloplats gifvit Kurre tillåtelse att störa hennes jungfruliga fantasier och framkalla hennes brusande sinnesart – kissan var minst sagdt lika allvarsam som hennes matmor och ojemförligt mer snarsticken – satte sig mästaren i sin länstol på andra sidan om det på den stora slagskifvan under fönstret uppdukade middagsbordet, sköt pickelhättan på ena örat och knäppte glasögonen öfver näsan för att, sittande liksom på ”komediantspel” med tittglas för ögat, icke förlora en enda af kissans rörelser.
Emellertid såg han allt emellanåt ifrigt åt den på väggen hängande stora klockan, hvars lod dinglade mellan kakelugnen och den höga dragkistan, der åtskilliga harmoniska lergökar jemte diverse porslinsboskap syntes dominerade af en föråldrad, förmöglad och fördammad hatt, hvilken hängde der på treqvart allt eftersom husmodern gaf honom en sittopp, då hon dammade.
Denna hatt var husets klenod, dess genius – det var mästarens mästerstycke i hans profession och som på sin tid väckt en hög grad af välförtjent beundran:
Eljest var meningen med de trägna blickarne åt klockan att se om ej visaren snart skulle komma på 12, ty omkring fem minuter efter sista slaget stod gumman vanligen på tröskeln med makrillfatet i ena handen och löksåsen i den andra; och icke sällan, då flickorna, hennes medhjelperskor, efter skoltiden fördröjde sig i lekarne, höll hon, till besparing af tid och transport, den mjuka brödkakan mellan läpparne.
Just som klockan slog första slaget till 12, började också mäster Björkelund, som då antog en min af verklig konstnjutning, att med yttersta udden af den stora eldgaffeln försigtigt lerka på kissans svanhvita svans, behagligt böjd i en mjuk ring kring den framsträckta baktassen.
På ena framtassen, som bildade ett slags slutet örngott, hvilade den rosenröda nosen så innerligen fint, medan ett sakta spinnande ljud averterade om verksamhet äfven under sömnen.
Kurre, en långhårig, oborstad, drumlig och totalt obildad tölp inom sin race, hade aldrig lärt något högre än att hoppa öfver mästarens tunga käpp med silfverknappen, gesällens sprättiga rör med negerhufvudet eller lärpojkens sopqvast.
Kurre var derföre icke alls skapad att mäta sig med den graciösa kissan, men han egde tvänne förtjenster, som mästaren högligen önskade att han kunnat transportera på sina underlydande i verkstaden.
Den ena af dessa Kurres förtjenster bestod deruti att han alltid åt sina middagar hemma, äfven om måndagarne, hvilket gesällen alls icke gjorde, och den andra att han efter bästa vett verkställde hvad husbonden befallde honom, något som lärpojken sällan kunde besluta sig till, emedan han hade en nästan oemotståndlig passion att följa sina egna ingifvelser.
Kurre stod der nu så tyst och afvaktade husbondens signal med eldgaffeln, och just som den blef gifven, fick man höra en skyhög uppståndelse.
Kissan, som husbonden kallade ”mamsell”, började fräsa, spotta och slutligen klösa, allt medan hon hängde upp och intrasslade både sig och Kurre i matmors upprifna garnnystan och den senare, uppretad och skällande, häftigt fortsatte bataljen, utan afseende på kissans kön jagande henne från vrå till vrå.
Mästaren skrattade så att hela kroppen gungade, allt under det han demonstrerade med eldgaffeln för att, såsom han sökte inbilla mor, stifta fred mellan ”det gemena byket”.
Men sakta och förtroligt hette det: ”Skona henne icke, Kurre ...
Akta sig, mamsell silkestass!
Rätt som det är, ha vi matmor här.”
När matmor så kom med stora förningen, skyndade gubben emot henne och ropade, i det han öppnade dörren: ”Släpp icke makrillfatet, gumma – låt mig hjelpa dig med gudsgåfvorna!
Jag sträfvar här i min anletes svett, som du ser, att skilja de kanaljerna.
Men du låter din katta ha för mycket sjelfsvåld, och så ser du dig aldrig för när du går ut, så att den satans Kurre passar på att slinka in.”
Vid dessa tillfällen blef den storm, hvari madam Björkelund besvarade gubbens, icke af minsta slaget; och ej heller mildrades den, då hon, ryckande eldgaffeln till sig, jagade både hunden och katten på dörren, under högmälda påståenden att hon kände till gubbens konster och illfundigheter för väl att låta narra sig, men att han också kunde lita på att Kurre samma qväll med sten om halsen skulle ligga på hafsbottnen – dit Kurre dock aldrig kom, ty mellan middagen och aftonen hade madam Björkelunds lynne svalnat af.
På den dag och stund då vi göra vårt inträde i mäster Björkelunds hus – det var en måndag – pågick just som bäst en sådan batalj som den ofvan skildrade.
Men denna gång gaf matmodern på intet sätt sitt missnöje luft: hon nedsatte maten på bordet, bröt kakan i korgen och sade med ett slags befallande värdighet:
”Han är hemkommen – du ser att jag har med mig hans knif och gaffel.”
”Tyst, byke”, befallde hattmakaren, i det han med beundransvärd flinkhet jagade ut Kurre, doppade handduken i tvättskålen på tresnibbshyllan bakom sängen och drog dermed några tag icke blott öfver de nedsotade händerna, utan äfven öfver den väldiga hårluggen, som såmedelst fick en vacker lutning åt ena sidan.
En i hast påkastad rock och den från spegeln nedryckta halsduken fullbordade mästarns toalett.
Knappt voro dessa förberedelser slutade och madam Björkelunds stora stärkta förkläde utslätadt, förrän stadiga steg hördes på förstugugolfvet och ett lika stadigt tag togs i dörrklinkan, hvarefter man fick se inträda hyresgästen till de båda klosterrummen.
”God dag, mästare!”
”Guds frid, löjtnant!
Har det varit rolig natt?”
”Hjelplig!...
Kom något bud i går från snickarn, madam Björkelund?”
”Var lugn, kära löjtnanten – jag gick sjelf dit.
Möblerna komma i morgon, men brudsängen blir icke färdig förrän om fjorton dar ...
Läs högt till bordet, gubbe!
Gesällen håller som vanligt frimåndag – du har ingen kraft med dig.
Och flickungarne, som du också skämmer bort, sitta väl någorstäds och som bäst gunga på brädet öfver tunnan ...
Här väntas på ingen.”
”Jag läser straxt, gumma, bara vi sväljt supen.
Annars var det ett lustigt tal af dig att be löjtnanten vara lugn.
Vi ha nu i tre år haft den förnöjelsen att hysa löjtnant Borgman – jaja, förstås, mot alltid reelt erlagd hyra – men aldrig såg jag honom ännu annat än lugn.
Kan du då tänka att han skulle komma i svallning för några stolar, en soffa och en dragkista?
Om sjelfva brudsängen dröjde, sa’ löjtnanten på sin höjd:
Puff!”
”Läs till bords, gubbe, säger jag – du sladdrar bara för att få ta halfvan på samma gång.
Är det för resten kanske ingenting, att löjtnanten kom ihåg att fråga!
Det var lika mycket som om en annan gjort tjugu frågor och tjugu gånger löpt fram och åter mellan snickarns och vårt.”
Medan detta samtal pågick, liksom löjtnanten icke varit närvarande, hade supen och smörgåsen passerat, och nu kom man till bords utan att han sagt något vidare än de första orden.
Det var en högst egendomlig man denne löjtnant Borgman, helst då man besinner hans yrke.
Han var hvarken mer eller mindre än kustuppsyningsman; och ehuru han visst icke utgjorde typen för en Peter Gran, en Arnman eller Guldbrandson, så utgjorde han desto säkrare typen för en man, som kunde föra kommando snart sagdt utan ord, ty många sådana spillde han minsann icke.
Men hans karlar förstodo honom ändå; och som icke heller de voro af synnerligt språksam natur, var det på jakten ett fullkomligt stilleben, äfven under hennes snabbaste verksamhet.
Och löjtnantens affärer för kronans räkning gingo icke mindre säkert för det.
Intill för två år sedan hade löjtnant Borgman varit känd för att kunna dricka mer än andra menniskor, utan att det dock på ringaste sätt upprymde eller eljest verkade på honom.
Ensam i sin kajuta tömde han den ena toddyn efter den andra utan att han ens syntes märka huru ofta hans hand utsträcktes efter glaset.
Han teg och drack, under det han ihärdigt höll blicken fästad på något visst föremål: en nedfallen segelgarnsända, en tobaksask med figurer eller uret på väggen syntes utgöra ämnen för den mest djupsinniga forskning.
Stördes han nu af en rapport, steg han upp lika stadigt som om han varit fullt nykter och skötte sitt värf, tills detta tillät honom att återtaga sin förra behagliga sysselsättning.
Men för två år sedan tog detta tvärt slut.
En afton, då krus och butelj blifvit tömda till botten, steg han upp på däck och kastade bägge delarne öfver bord.
De båda jaktkarlarne, alldeles förhäpnade öfver denna manöver, glömde sig ända derhän att de utropade ett gemensamt: ”Kors!”, hvarefter den ene af dem tog sig dristigheten att fråga hvad löjtnantens mening kunde vara.
”Slut!” svarade befälhafvaren.
Och den korta förklaringen fullständigades genom de följande dagarnes erfarenhet, då ingenting vidare kom om bord, som hade minsta sammanhang med spirituosa.
Karlarne trodde då att löjtnanten mistat smaken för detta nöje, men snart kunde de af ett och annat förnimma att det icke var smaken, utan viljan som fattades.
Saken var nemligen den, att löjtnant Borgman hade föresatt sig att tyst och stilla, såsom han verkställde allt, företaga en mängd besparingar, hvilka sedan kunde bereda honom ett nöje mera varaktigt än dessa frukost- och aftonförströelser.
Det var hans afsigt att träda i äkta ståndet – och de tvänne årens ihärdiga knogande gjorde honom en summa tillräckligt stor att dermed betala inköpet af bohag till de tvänne förutnämda rummen samt litet diverse till del i kök för den icke stort mindre enkla och blygsamma frun.
Madam Björkelund, hvilken såväl i egen som andras tanke var en särdeles vis matrona, hade redan, långt förrän de tvänne märkliga åren togo sin början, sett och gissat hvar skon klämde, då löjtnanten under middagarne envist stirrade på apelskogen i den gröna lådan, suckande allt djupare för hvarje litet skott, som friskt sköt upp, och då han under söndagseftermiddagarne gjorde sina små kaffebjudningar på jakten, der han likväl visade sig som värd endast till namnet.
Men madam Björkelund hade svurit på för såväl sin gubbe som grannarne, att hon var viss om att löjtnanten aldrig skulle få mod att fria.
Detta visste hon icke blott af sig sjelf, utan äfven af korten, hvilka, hur ofta de än blandades, aldrig gåfvo annat än nej.
Men en afton, då korten åter gifvit samma ovänliga utslag, mumlade likväl löjtnanten, då hon satte in vattenkarafinen för natten:
”Madam Björkelund!”
”Var det något?”
”Det är gjordt.”
”Åh knäfveln!
Har löjtnanten riktigt pressadt ut meningen?”
”Tydligt.”
”Till mamsell Helena?”
”Förstås.”
”Och hon har svarat?”
”Ja!”
”Nå, det var galant nyhet ...
Än fosterföräldrarna?”
”De också.”
”Utan invändning?”
”En hake.”
”Kunde just tro det – och den haken lyder väl på att ....
Säg sjelf ...”
”... ändra lefnadssätt.”
”Jo, så vill det till!
Men hur skall löjtnanten gå i land med det?”
”Det blir icke konstigt”
”Hm, vanan är konstigare än allt konstigt.”
”Jag gör en ny.”
”Låt oss hoppas på det ....
Och löjtnanten flyttar icke härifrån?”
”Aldrig.”
Härmed var allt förklaradt, och dagen derefter var det som kruset och buteljen kastades i sjön, sedan löjtnanten först tömt dem till ära för sin blifvande ställning och sina goda föresatsers varaktighet.
Från den stunden fanns ingen lyckligare och förnöjdare menniska än den hederlige, stillsamme och tystlåtne Borgman.
Visst var det många som kallade honom ”den beskedlige sjåten”, ”den stackars hedersmannen”, ”den fromma själen”, men de oförargliga och milda, menniskor, som tilldelas dessa titlar, äro icke sällan begåfvade med så djupa och starka känslor, att dessa blifva deras kraft, en kraft, mot hvilken ingen förmår något.
Vid middagsbordet sutto de tre förtroliga bordskamraterna ännu tysta.
Det märktes väl, mellan hvar sked, att löjtnanten hade god vilja att säga något, fastän det icke kom fram.
Slutligen hjelpte honom hans värdinna på väg:
”Nå, min kära herr brudgum, ska vi snart gå och köpa krukmakaregodset?”
”Det var det ...
Två beslag gjorda.”
”Således har löjtnanten bra pengar att russla med?”
”Jag har pengar ...
Kanske också någon sorts prydnad?”
”Det blefve öfverdådigt – på dragkistan och kakelugnen.
Helena skall tycka mycket om sådan uppmärksamhet.
Och jag vet någon, som vill sälja två blå glasurnor att ha syrener i, och två porslinsmenniskor med blomsterkorgar på hufvudet.”
”Ta bägge delarne!”
”Men mer ska vi icke öfverflöda på, ty löjtnanten begriper väl så mycket som så, att icke kommer hon barfotad från fosterföräldrarna, hur många egna barn och fosterbarn de än ha.
Och derföre är min talan denna, att vi blott köpa ett hvitt Englands-täcke, som jag också vet någon som vill göra sig af med till halfva priset.
Det skall jag breda ut på brudsängen.”
”Tack ...
Och om tre veckor är allt klart till ...”
”... bröllopet – jag förstår.
Och se’n ska vi lefva i så treflig och glad sämja att aldrig två hushåll gjort maken.”
Den hederlige löjtnanten, som icke af naturen blifvit synnerligen begåfvad på utseendets vägnar, syntes dock i denna stund, med sin höga rundade panna, sitt gulbruna, krusiga hår och sina hjertliga grå ögon, så öfvergjuten af inre frid att han nästan blef vacker.
Mäster Björkelund, hvilken, af skyldig vördnad under detta vigtiga samtal mellan hans husära och hans husgäst, endast teg och åt, fann nu, då det började lida på faten, tillfället vara lämpligt att äfven kasta in ett ord:
”Vill löjtnanten nu höra ett råd af en, som också kan ge råd?”
”Var så god, mästare!”
”Gå då och lägg sig och sof middag, så ser han uthvilad och galant ut, när han skall helsa på fästmön.”
Löjtnanten tog vinken i akt.
De två beslagen hade kostat mycket nattvak, och visst vore det bra, om Helena funne honom temmeligen, temmeligen .....
Längre hunno ej hans blygsamma tankar.
”Så konstiga en del karlar kan vara!” yttrade mästaren, medlidsamt blickande efter hyresgästen.
”En sådan försagd stackare till brudgum har väl ingen sett förr.
Om han ej hade dig till språkrör, så vet jag icke hur här komme att gå.”
”Han passar väl till henne, som icke heller gör väsen af sig.
Och det kan du lägga på minnet, gubbe, att en hustru står sig mycket godt utan att hon blifvit gift med en sådan bullerbråking som du och flera till dig ....
Men hvar hin ta flickungarna vägen – den äldsta skall ha sig ett par örfilar och den yngsta en risbastu!
Och tar icke du sjelf snart itu med gesällen, så lita på att jag faller dig i handtverket.”
”Det vore icke första gången, gumma!” svarade mästaren skrattande ... ”Men lät mig nu, medan du sköter dina förrättningar, få sköta mina!”
”Åh, du sofver nog ostörd, om än hela huset fölle ned.”
Bland de många medellösa och värnlösa unga flickor, för hvilka mina föräldrars hus öppnade en fristad, der de uppfostrades till enkla och nyttiga qvinnor, befann sig äfven en systerdotter till den aflidne poeten kapten Lannerstjerna, nemligen den fader- och moderlösa Helena Hellberg.
Då man betraktade hennes yttre gestalt, måste man erkänna att man sällan, om någonsin, kunde träffa en bild, som närmare återgaf den kristliga ödmjukheten, den välvilliga menniskokärleken och den sanna undergifvenheten för hvad helst som kunde möta i lifvet.
Helenas inre utgjorde återspeglingen af denna yta.
Hon var så vänsell, så from, så öfverseende med andras fel och svagheter, att hon måste bära allas förtroenden och finna tid att verkställa allas önskningar.
Hvarken hennes hjerta eller hennes läppar kunde uttala ordet nej.