Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förhållandet är i detta afse - Den ig Mars e. m. ende alldeles detsamma, som ifall målen öfverlemnades till KammarRättens AdvocatFiscal, och frågan kunde således helt enkelt blifva, till hvilkendera af de begge actorerne man borde hysa större förtroende.
Men om man skulle antaga AdvocatFisknlen till åklagare och KammarRätten till Domstol, skulle den följd uppstå, som man eljest i vår Lagstiftning sökt undvika, att en Domstol skulle dorama öfver Em* betsåtgärder af Collegier och Embetsmän, som i värdighet vore lika med eller öfver sine Domare.
Det är derföre, som man ansett lämpligast, att anmärkningarne emot de högre Verken och Embetsmännen öfverlemnas till JustitiaeCancelleren och afdommas af Högsta Domstolen.
Mig synes icke, alt genom denna föreskrift någon ansvarsskyldighet för Embetsmännen blifvit borttagen; och jag är öfvertygad, att om sådant verkeligen skett, hade Embetsmännen sjelfve varit de första, som deremot gjort anmärkning.
Men nu har en sådan anmärkning af Embetsmännen uteblifvit, derföre att de funnit författningen öfverensstämmande med antagne former.
Något mera i afseende på saken har jag icke funnit till besvarande i Herr Hjertås anförande.
Men utom saken har Herr Hjerta uppläst för oss ett Tullstj^relsens Circulärbref af år i8a5.
Den Tullchef, under hvars tjenstetid detta Circulaire troli 8* - Den 19 Mars e. m. gen blifvit utfärdadt, finnes icke mera i verlden, och kan icke besvara den mot honom riglade anmärkning; men sjelfva saken fordrar ett försvar.
Man bar fästat sig vid ordet: ouppsåtlige brotta och trott sådane omöjlige.
Jag vill likväl anföra ett exempel, som jag nu i hast erindrar mig efter läsningen för några dagar sedan af en motion, som i anledning af en sådan händelse blifvit gjord.
Om en skeppare tager pass för att segla på denna sidan Gibraltar, men under seglingen får en annan destination och seglar in i Medelhafvet eller till aflägsnare orter, så är det Redarens skyldighet att, inom 6 månader, om jag icke minnes orätt, efter fartygets hemkomst, uppgifva förhållandet och erlägga de högre pass-afgifterne vid ett ganska betydligt vite.
Men om skepparen vid hemkomsten blir vinterliggare i Götheborg, och Redaren, som till ex. bor i Gefle, icke inom den föreskrifne tiden blir underrättad om förhållandet, gör lian sig förfallen till vitet, ehuru man icke kan bestrida, att förseelsen är ouppsåtlig.
Och många fall af enahanda beskaffenhet torde kunna anföras.
Hvad åter 1807 års Kongl. Bref beträffar, så bekänner jag, att jag i början, i anseende till obestämdheten af Herr Hjertås uttryck, ej visste, hvilket bref som menades.
Sedermera föreställde jag mig hvad ock Herr Hjerta sluleligen sjelf utmärkte, Den 19 Mars e. rn.
117 alt lian syftade på den Kongl. Förklaring, hvarigenom det blifvit stadgadt, att enskild part ej får anställa och utföra ansvars- och ersättningstalan emot Domare.
Jag har ej sett några olyckor till följd af detta stadgande; men det är i alla fall på intet sätt jemförligt med den sak, som nu är i fråga.
Slutligen får jagerindra, att återrcmiss icke behöfves för att uppmana Utskotten till en alfvarlig behandling af saken.
Jag vågar tro, att Utskotten behandlat sakerne alfvarligare, än de, som emot dem framställt anmärkningar.
Den värde Ledamot, som sist talat, har yttrat, att jag mäst uppehållit mig med saker, sora icke tillhöra ämnet.
Jag hemställer till Ridderskapet och Adeln, om detta varit förhållandet, och om den Tullstyrelsens skrifvelse, jag uppläst, utgjort det mästa eller vigtigaste af hvad jag anfört.
Det säkra är åtminstone, att skrifvelsen icke blifvit utfärdad af nu mera döde eller ur tjenst gångne Embetsman, utan af sådane, som ännu lefva och verka i Tullstyrelsen.
Den tillhör således ingen annan tid, än vår egen närvarande; och jag hemställer, om jag då haft så orätt att visa de skadlige följderne deraf, att
Styreisen det ena året kommer med en författning, och det andra året med gn annan, af motsatt riktning.
Den värde Ledamoten har framdragit samma bevis, som Den ig Mars e. ro. Utskotten nyttjat för sin sats.
Han liar framdragit vigten af siffergranskningen, som man nu vill inbilla oss vara det förnämsta af allt, och lian liar åter upprepat, att då denna granskning öfverlemnas till JustiliajCanzleren, skall deri ligga en lika säker controll, sora då den förut varit uppdragen åt KammarRätlen; ett Verk, hvilket, om det ej har den lyckan att vara så högt uppsatt i Svenska Rangordningen, likväl icke blifvit inrättadt efter en sådan Skråordning, att det före 1814 tvekade att anmärka allt, som tillhörde dess verkningskrets, äfven då det gällde Collegier och sådane Embetsman, hvilka, enligt den värde Ledamotens uttryck, äro af samma värdighet, som KamniarRätlens.
Det är ur denna synpunkt, som jag sökt förmå Utskotten att taga saken i alfvarsamt betraktande, och fästa afseende på ett förhållande, som varit, ehuru det numera icke är, men hvilket måste återkomma, om man ens vill bjuda lill att öfvertala folket lill nya anslag.
Jag anser som en pligt af hvarje representant, alt utgå från den åsigt, hvilken förklarar granskningen af siffran för obetydlig, men deremot granskningen af styrelseåtgärderne för högst vigtig.
Ty hvar och en, som med noggranhet följtärenderne, vet, hvad en sådan redovisning lill siffran vill säga, och att, örn styrelsekonsten endast skall bestå uti att anskaffa ett bokslut lill sin fördel, och Den 19 Mars e. m. de dertill nödiga verificationer, detta blir den minsta konst i verlden.
Den värde Ledamoten har äfven sökt att nedsätta min kännedom om Domareväsendet, och jag medgifver, att den är ringa.
Han har sagt, att en hvar, som äger kännedom om vår Domstolsinrättning och våra Collegier, skulle finna, att alla åtal af ifrågavarande beskaffenhet rätteligen böra tillhöra JustitiaeCanzleren, och att ingen controll derigenom borttages.
Jag vill i detta afseende medgifva den värde Ledamoten mer, än han kanske väntat sig; jag vill medgifva, att han sagt en sak, som förtjenar uppmärksamhet, och föranleder till betraktande af bristerne i de nya former, som inrättningen af Högste Domstolen medfört, ty JustitiasCancelleren är der Actor; men hvar finnes den Auctoritet, som tryggar folket för, att de mål, som från KammarRätten till honom öfverlemnas, verkeligen blifva af honom handlagde?
Det kan sålunda icke verka såsom motskäl mot hvad jag påstått.
Ty det står i alla fall fast, om än Högsta
Domstolar inrättas på Högsta Domstolar, och nya Actorer beständigt tillskapas efter den högre värdigheten, att folket likväl äger rätt att fordra redovisning för sina skatteanslag.
En Öfver-KammarRält måste således alltid finnas; och jag förblifver derföre vid den mening, att antingen måste KammarRätten återsättas i det skick 120 Den 19 Mars e. m. den var före 1814» e^er oc^ skall man fåfängt inbilla folket, att det har någon controll på Statsmedlen.
Slutligen har den värde Ledamoten sökt försvara den uppdragne skillnaden mellan uppsåtlige och ouppsåtlige brott.
Han har sökt visa möjligheten af de senare, och möjligheten deraf, att desse ouppsåtlige brott blefvo föremål för KammarRättens anmärkningar.
Men jag vädjar lill Eder, mine Herrar, om en sådan bevisning ens är möjlig.
Såsom redogörare måste jag veta, hvarpå hvarje utgift, som synes i redovisningen, stöder sig, eller ock känna min skyldighet att ansvara för dem, för hvilka ingen rigtig grund kan uppgifvas.
Är [något fel af mig begånget, måste således första pligten vara att erkänna det, och ikläda mig ansvarighet för detsamma.
Enligt denna grundsats kan jag ej föreställa mig, att ouppsåtlige brott kunna blifva föremål för KammarRättens granskning, emedan den redovisande penningförvaltaren först höres, förklarar sig och sedan dömmes, samt likasom lurendrejaren måste veta, att han icke kan fredas från ansvarighet genom åberopande af misstag om författningarnes föreskrifter.
Dessutom huru är det möjligt, att utan en föregående undersökning finna, huruvida felet varit uppsålligt eller icke?
Det är en sådan Lagstiftning, som domer före ransakningen, mot hvilken jag ifrar, erne - Den 19 Mars e. m. lat dan den är det säkraste sättet alt komma till godtycket med bibehållande af frihetens yttre form.
Af alla dessa skäl, som jag icke funnit vederlagde, förnyar jag min begäran om återremiss.
I händelse återremiss skulle bifallas, anhåller jag att få anföra några ord, som torde få åtfölja till Utskotten.
Man har sagt, att om AdvocatFiskalen i KammarRätten ej får tilltala inför KammarRätten de högre Embetsmännen vid de penningförvaltande Verken, mot hvilka anmärkningar kunna göras, så existerar ingen redovisning inför Nationen, och ingen controll på förvaltningen.
Jag förbigår den förutsättning, som härvid göres, att JustitiasCanzleren i afseende på granskningen af ziffran skulle underlåta sin Embetspligt.
Jag lemnar allt omdöme om den andra förutsättningen, att Konungens Rådgifvare, i frågor om förvaltningsåtgärderne, skulle vara så glömske af sin pligt, att de skulle förbise fäderneslandets väl, blott derföre att frågan rörer en högre Embetsman.
Men jag frågar, om man glömt Rikets Ständers Revisorer och deras granskningsrätt.
Jag har trott, alt der ligger högsta controllen så väl på KammarRätten, som på alla de Embetsman, hvilka handhafva allmänna medel.
Revisorerne granska både ziffran 122 Den 19 Mars e. m. och förvaltningen.
De hafva tillgång till så väl alla bokslut som alla handlingar.
Kan nian då säga, att ingen redovisning eller granskning af förvaltningen finnes?
Mig synes detta en uppenbar contradiction.
För öfrigt vill jag blott tillägga, att det varit mig obekant, att Karn mar Rätten haft någon rättighet att bedömma högre Embetsmäns förvaltningsåtgärder.
Jag skulle tro, alt KammarRättens pröfningsrätt endast haft afseende på ziffran, men icke på förvaltningen.
Friherre Ehrenborg, Casper Wilhelm:
Jag är icke bland dem, som vägra återremiss, så ofta jag inser, att något ändamål derigenom kan vinnas.
Men, ehuru jag med spänd uppmärksamhet följt den mängd af ord, som innehålles i Herr Hjertås anförande, har jag likväl haft svårt att finna, hvari hans anmärkning emot Utskottens Utlåtande egentligen består.
Jag tror mig likväl hafva funnit, att Herr
Hjerta med denna mängd af ord helt enkelt velat säga, att icke JustiliaeCanzleren, utan KammarRättens AdvocatFiskal, bör anställa åtalen emot sådane högre Embetsman, som för sin befattning endast äro Kongl.
Majit redo skyldige, Kongl. Maj:ts och Rikets Collegier eller andre publique
Verk af lika värdighet, eller någon af deras Ledamöter, då anmärkning emot någon af dem göres.
Härpå roullerar allt.
Jag kan likväl nu lika litet, sorn Den 19 Mars e. m. förut i Utskotten, dela denna tanka.
Jag tror icke, att KammarRätten med dess närvarande form och inrättning, bör äga domsrätt öfver Collegier och högre Embetsman.
Jag tror, alt de böra stå under JustitiajCanzlerens åtal, och dömmas af Högsta Domstolen.
Jag ser icke uti Juslitia“Canzleren en tom bild.
Skulle han underlåta, att utöfva sin Embetspligt, äger man att vända sig till Justitieombudsmannen.
Men då, såsom redan förut af en annan talare blifvit anmärkt, remiss till JustitiaeCanzleren innebär skyldighet för honom att anställa åtal, bör man icke förmoda, att JustitieCanzleren icke uppfyller denna skyldighet, och sådant kan dessutom icke genom författningar förekommas mera hos den ena, änden andra åklagaren.
Jag vågar för öfrigt tro det icke vara så illa beräknadt, att högre Embetsman och Collegier fredas från tilltal, till följd af förhastade anmärkningar.
Jag ser ingen våda af en sådan procedure, och jag bekänner, att jag icke finner hela anmärkningen af sådan vigt, som Anmärkaren sjelf funnit.
Jag kan ej heller dela hans farhåga för 1807 års författning, som anses så opassande.
Jag skulle tro, att den högre åklagaremakten blifvit tillsatt för att vaka öfver Embetsmännen och vara en controll på dem, men att Embetsmännen ej böra vara blottställde för nödvändigheten, att vid alla tillfällen försvara sig mot en kittslig eller missledd enskild parts ensidi - 12^ Den 19 Mars e. m. ga klander.
— Jag anhåller om proposition till bifall å Utlåtandet.
Då man beskyllt Utskottet, alt ej nied alfvar hafva behandlat ämnet, föreställer jag mi" att man sjelf hade bordt vara noggrann om formerne.
Herr Hjerta har uppläst ett Circulaire af GeneralTullstyrelsen, hvilket lian ansett klandervärdt.
Han har då förbisett, att denna handling ej kan vara föremål, hvarken för Rikets Ständers, eller deras Utskotts, behandling.
I afseende på frågan om ouppsålliga förbrytelser, är det underligt att en person, som haft så mycken befattning med Statsverket, kan sätta sådant i fråga.
Om en requirent, till exempel, genom den afsändandes misstag eller vårdslöshet, får in en vara lös, i stället för i säckar eller fastager, så måtte väl den person, som i rätter tid uppgifver varan, okunnig om emballagen, befinnas ouppsåteligen hafva brutet, och således slippa att derföre plikta.
Likväl liar varan inkommit på ett sätt, som gör den conliscabel.
Jag tror, att stadgandet är nyttigt, ty annars kunde ofta orättvisa ske, så länge lagen bestämmer, att vissa varor äro beslag underkastade, om de ej i bestämd slags emballage inkomma, oaktadt qvantiteten är uppgifven så till mål som vigt.
Hvad i öfrigt angar frågan om blist på controll af Statens medel, så tviflar jag, att något land finnes, Den 19 Mars e. m. der controllen är noggrannare, än i Sverige, och om det skulle hända, att Konungens Rådgifvare underläto att tillvägabringa denna controll, så finnes det ju ännu en controll genom Ständernes Revisorer.
Det vore ett bestämdt brott af dem, om de ej anmärkte felaktigheter; och der de fullgöra sine skyldigheter att anmärka verkliga felaktigheter, måste laga ansvar följa.
Att åter tillåta enskilte missnöjde parter, att instämma Domare för förment orätt dom, skulle så intrassla alla förhållanden, att man svårligen skulle komma ifrån hvarandra.
Om man är missnöjd med den dom man erhållit, får man först söka ändring deruti, såsom författningarne stadga, och sedan vända sig till Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman, hvilken, om han finner klagan riktig, är pligtig att tilltala Embetsmännen.
I öfrigt får jag tillägga, att största delen af de ämnen, som här blifvit anförde, ej tillhöra det förevarande målet.
Här är fråga endast och allenast om KammarRättens granskningsrätt’, och icke om granskning af Embetsmäns förhållande i allmänhet.
För min enskilta del tillstyrker jag likväl återremiss, på det Utskotten må komma i tillfälle att alfvarligen besvara de gjorde anmärkningarne.
Ridderskapet och Adeln lärer ej neka mig den rättvisan, att jag, utan afseende på möjliga dagens opinioner, sökt, såvida min förmåga Den 19 Mars e. m. det tillåtit, hämma alla egenmäktiga försök att godtyckligt tolka lagar och beslut till utvidgning af Ständernes magt.
Jag tror det då äfven vara min pligt, att med lika nit försvara de controller, som kunna påkallas af vårt samhällsskick.
Jag instämmer med motionairen deruti, att jag icke inser något skäl, hvarföre värdighet eller rang skall vara något hinder, att underkastas KammarRättens granskning, lika med hvarje annan person.
Jag finner ej ersättning för denna granskning uti Ständernes Revisorer.
De hafva så kort tid för sine sammanträden, att de ej kunna granska ziflfran.
Jag ser ej eller, att JustiticeCanzleren, såsom mindre van vid sådane måls behandling, om de till honom remitteras, kan ersätta KammarRätten.
Jag anhåller att få anföra, hvad jag känner i detta afseende, så väl om vårt eget land, som om främmande länder.
Uti Preussen stå samtlige administrerande
Verk och myndigheter utan någon inskränkning under controllen i Potsdam.
I Frankrike upprättades under Villéles ministére en ordning för de administrerande Autoriteternes underkastande Chambre des comptes, som lemnar ingen lucka ouppfylld.
Man säger i allmänhet, att denna inrättning är god, och den berömmes mycket.
I Sverige har man också ofta funnit, huru litet skadlig en sådan granskning är för de högre Embetsmännen, hvilka annars af allmänheten oskyldigt kun - Den 19 Mars e. m. 127 de blifva misstänkte för egennytta.
Under en enväldig Konungs Carl XI:s tid, gjordes af en särskilt
Commission en anmärkning på 5 millioner emot KammarCollegium.
Om detta
Verk då varit frikändt från redovisning, hade det säkert fått på sig misstankan att det varit skyldigt, men sorn det ej från redovisning befriades, försvarades det a f en von Otter , sedermera Landshöfding i Blekinge, så fullständigt, att Collegium frikändes från alla poster.
För min del är jag af motionairens mening, att intet Collegium bör frikännas för redovisning.
I afseende på sådane utgifter, som ej kunna vara underkastade någon närmare granskning, finner jag ej eller något hinder uti den publicitet, som kan lemnäs åt de handlingar, hvilka finnas i KammarRätten, ty i sådane frågor äro anordningarnes bestämda ordalydelse tillräcklig redovisning.
Af alla dessa skäl anhåller jag om återremiss.
Det synes som den närvarande tiden ej vore gynsam för de bemödanden, hvilka göras att bringa ordning i redovisningen af Statens medel.
Men en gammal vers säger, att droppan urhålkar stenen icke med våld, utan derigenom att hon ofta faller.
Man bör derföre icke misströsta.
Fastän en och annan synes vara stendöf för alla skäl lill rättelse, torde dock pluraliteteu desto mera uppmärksamt lyssna tili dem.
De an - 128 Den 19 ^Iars e. ra. märkningar, jag har att göra mot Utskottens Utlåtande, hänföra sig till tvänne hufvudpunkter, nemligen a) att lagskipningen söndraSj och b) att åtgärderna för mycket hopas på de högsta myndigheterna, såsom Högsta Domstolen, JustitiasCantzleren, JustitiaeOmbudsmannen och Konungen i StatsRådet.
Det är ej möjligt för dem att fullgöra sina åligganden, om ej de underordnade Verken få fullgöra hvad som åligger dem för att antingen afsluta eller åtminstone reda målen, så att endast de mest invecklade komma under den högsta pröfningen.
KammarRätten är, såsom sjelfva namnet tillkännagifver, en Kongl. myndighet; den äger följagteligen icke granska, huruvida en af Konungen utfärdad befallning är behörig; sådant tillhör Ständernes Revisorer, Statsutskott, ConstitutionsUtskott o. s. v.; men KammarRätten äger granska, om den gifna befallningen blifvit behörigen utförd af de förvaltande Verken.
Att KammarRättens granskning skulle vara inskränkt till blotta ziffran, kan ej visas af författningarne.
Tvertom lyder KammarRättens organisationsförfattning eller Kongl. Brefvet af den 3o April 1799, hvilket ej emotsäges af nuvarande Instruction, sålunda:
"I afseende på en sådan tillökning yt”trar sig StatsBeredningen, att om, å ena "sidan, den nu föreslagne Betjening jemn* "fö - Den rg Mårs e. m.
"fores med alla dem, som vid hvarje publikt
Verk erfordras och bestås till räken"skajiernes första pröfning, och om alla "härtill förordnade tjenstemäns mångfaldiga ”och vidlöftiga arbeten skola med noggrannhet granskas, och dispositionen vid Utgifts” Verken såsom en serskild och mycket magtpåliggande omständighet tillika pröfvaSj "skulle dertill behöfvas ett vida större an"tal betjening, än J nu uppgifvit, såsom "endast dubbelt emot hvad för närvarande ”bestås; men om åter, å andra sidan, J befraktades såsom en ÖfverRevision, hvars "åtgärd icke behöfver sträckas till alla spe"cialiteter, såsom förut af RedogörelseVer"kets egne Revisorer granskade, utan pröf”ningen deremot blefve mera generel och "vid Utgiftsredogörelsen endast komme att "röra dispositionen och förvaltningen, k linhe ett så beskaffadt Revisionsarbete med "ett mindre antal betjening verkställas: och "sorn, vid en så inskränkt Revisionsanstalt ”förekomme den betänklighet, att då Redogörare och deras Revisorer egde säkerhet att "deras göromål icke underkastades en Öfver"Revisions noggranna pröfning, det vore till "befarande, att till Vår och Kronans förlust, ”föröfvades försnillningar, hvilka möjeligen ”kunna öfverstiga den kostnad, som till ett "större antal Revisionsbetjening erfordras, "liar Statsberedningen ansett en medelväg "härutinnan kunna iakttagas, men hvilken "då måste bero af Eder egen urskiljning, 17 H. 9 i3o Den 19 Mars e. m. ”så att under pröfningen af hvarje räkenskap af Eder utstakas, i hvad omständig”het Revision bör sträckas till specialiteter, hvilket i synnerhet kan ega rum, enär ”räkenskaperne af RedogörelseVerkets egne ”Revisorer förut undergått en serskild speciel pröfning, och deras gjorde anmärk”ningar blifvit behörigen rättade; likväl att ”de delar af redogörelsen noga följas, der ”försnillning är mäst möjelig och för redo”görarne båtande, samt att J för öfrigt likmätigt
Eder tjenstemannapligt noga öfver”vägen och iakttagen alla omständigheter, ”sorn vid en redogörelse förekomma, på det ”Vår och Kronans rätt'må i allo vara för”säkrad, och redogörarne dymedelst ej kun”na undslippa det ansvar och straff, som ”oredelige tjenstemän böra efter Lagarne ”undergå.” Denna Statsberedningens hemställan blef af Kongl. Maj:t bifallen.
Det är ock tydligt, att granskningen måste sträcka sig så väl till förvaltningen, som siffran.
Maj:t saknade eljest erforderlig controll å Collegiernas noggrannhet, att utföra dess befallningar; och Rikets Ständers Revisorer skulle i annat fall icke kunna inskränka sig till egentliga föremålet för deras granskning, Kongl. Maj:ts åtgärder, utan nödgas äfven befatta sig med Collegiernas; hvarigenom det skulle för Revisorerna nästan blifka ogörligt, att fullgöra alltsam - Den 19 Mars e. m. i3i mans.
— Lemnäs KammarRätten obehindrad att utföra sina åligganden, så är han dertill fullständigt organiserad, genom Cornmissariatet, som granskar, och Rätten, som dömmer öfver det förras anmärkningar.
Hvarföre dessa ärender blifvit afsöndrade till ett särskildt Verk, enär Statens räkenskaper äro dertill vidlyftiga nog, kan lätteligen inses; ty de särskildta och underordnade förvaltningsverken förhålla sig till SlatsContoiret, ungefär, som de särskildta conto i RiksHufvudboken förhålla sig till CapitalRäkningen.
Skall man kunna fullständigt granska och bedömma af- och påföringarne dem emellan; sä måste man äfven hafva tillgång till alla dithörande verificationer.
— Det är följagteligen icke tillfälligt, utan nödvändigt, att
KammarRätten omfattar granskningen af allmänna medels förvaltning i sin helhet.
Hvarje undantag derifrån måste leda lill skada för det allmänna.
Det undantag, som infördes i 1814 års Instruclion, och som nu funnit försvarare inom Utskotten, utgår ifrån den grundsats, att Råd och Presidenter i Collegierna m. fl. skulle vara nog förnäma, att svara inför KammarRätten.
Men denna grundsats gäller icke för Kronan sjelf, hvars tjenare de ifrågavarande Embetsmännen äro.
Hon tvistar med en Skeppare inför KämnersRätt, 9* i3cs
Död 19 Mars e. m. med en bonde inför HäradsRätt o. s. V., således derest tjcnaren icke anses förnämare, utan ringare än hans Herre; så måtte ock tjenaren kunna svara sin Herre inför hvilken domstol, som är god nog för honom, särdeles då denne domstol är, såsom KammarRälten, en högre, med HofRält jemnförlig myndighet.
Följden af Collegiernas undantagande är, att då LandsStaterna för deras uppbörd oell förvaltning hafva aine instantier öfver sig, nemligen KammarRätten och Kongl. Majit, hafva Collegierna, blott en, eller den sistnämnda.
Men då KammarRätten gäller lika både för Landshöfdingen och hans underordnade; så är undantaget, när icke ett helt Collegium är i fråga, blott personelt för Presidenter och Råd, hvilka emottaga och gifva befallningar, samt anordningar, eller disponera Kronans medel.
De underordnade tjenstemännen, såsom Kamrerare, Casseurer, m. fl. genom hvilkas händer penningarne och redogörelsen gå i detaillen och ziIfrån, stå deremot under KammarRätten.
Samma olikhet i redogörelseverkets behandling, hvilken således förefinnes mellan LandsStaterna och Collegierna i det hela, äger inom de sednare äfven rum, emellan deras under- och öfverordnade medlemmar.
Målen måste derföre styckas; disposition söndras från redogörelse o. s. v. Följden deraf blifver åter brist på sammanhang och kännedom af målen, samt ofullständig och olika behandling
Den ig Mars e. m. 133 deraf.