Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
“Det är ett helvete att vara fattig!“ “Ja-a, det förstås — — men hvar och en måste väl ändå gå igenom sin pärs, och vi ha ju framtiden i perspektiv.“
“Framtiden ja — men det är så långt till dess — — Jag skulle gärna ge hela min ungdom, om jag bara kunde bli rik.“
Wissén bolmade häftigt ur pipan:
“Säg inte så, kära du — — ungdomen är glädjens tid, idealernas tid — lifvets skönaste årstid — — “
“Det är en förbannad lögn, säger jag dig — — åtminstone är det min erfarenhet.
Och kunde jag sälja tio år af mitt lif — — så skulle jag göra det med största nöje — för tio kronor — — ja för fem, ifall man prutade.“
Wissén såg fundersam ut.
“Åhja — förstås, det vore allt bättre att bli rik, medan man är ung.“
“Tänk, om jag finge ärfva ett par millioner“, utbröt Dahlén häftigt, med ett uttryck i ögonen, som lyste upp hela ansiktet.
“Hvar skulle vi bo då?
— I Zettervalls villa, hva’?“
“Den vore kanske något liten“, menade Wissén, som genast var inne i föreställningen.
“Vi bygde väl själf en“.
“Nej, jag tycker om små våningar; det är en sådan doft af hemtrefnad i dem — — — Vi togo allt Zettervalls ändå, så kunde vi flytta in strax.
Du kunde bo på nedra botten och jag på öfra.“
Båda hade blifvit så lifvade af blotta tanken på det njutningslif, de skulle föra, att de glömde allt annat.
Wissén reste sig upp och gick fram och tillbaka på golfvet, medan han nervöst sög röken ur sin pipa.
“Hur skulle du inreda och möblera dina rum“, frågade han slutligen.
“Ah — låt mig tänka efter!“ - Dahlen drog högra armen fram under täcket och lade handen på sin feberheta panna.
— “Alla rummen skulle vara i mörk, tung stil — mörka draperier, mörka gardiner — mjuka mattor på golfvet — låga stolar och soffor, som man sjönk långt ned i.
— — Det skulle inte finnas en enda fläck i rummet, där det inte var mjukt och varmt — — så att man kunde taga sin middagslur lika väl på golfvets mjuka, elastiska brysselmatta som i chaislongen — — “
Dahlén hade råkat i exstas.
Han hade rest sig upp i sängen och gestikulerade med högra handen, hvars fingrar voro vidt utspärrade.
Men så fick han ett våldsamt anfall af hosta, ryste till och kröp åter under täcket.
Wissén stannade och höljde på honom öfverrocken, som glidit ner vid de häftiga rörelserna.
Dahléns kropp skakades af våldsamma frossbrytningar, fast febern glödde på panna och kinder.
Hans fantasi var våldsamt uppskakad och han fortsatte att tala, fast rösten darrade af frossan:
“I ett rum skulle dessutom allting vara af klart, karminrödt sammet — — mattor, draperier — gardiner också, fast med hvitt siden åt gatan, så att det kom att se gladt och trefligt ut; — — — tapeterna också af sammet — med guldpressningar — — “
Wissén fortsatte promenaden, rökande och med händerna instuckna i rockfickorna.
Piphufvudet med dess värme fördelades rättvist på båda de frysande näfvarne så, att det än hvilade i högra, än i vänstra rockfickan.
“Jag tror, att jag skulle föredraga ljusa tapeter och ljusa draperier“, sade han fundersamt.
“Tänk — gult sammet och guld — det vore fint!
— Och så blef det glada rum — inte den gamla, tunga prakten, som i dina.“
“Jo, det massiva håller jag på“, huttrade Dahlén under täcket.
“Och så skulle där vara ett badrum näst intill min sängkammare, så att jag kunde få mig ett varmt bad hvar morgon, innan jag steg upp.
— — Och så skulle där vara så varmt, att man kunde gå naken hvar som hälst i hela våningen —.“
— Han frös så, att han darrade på målet, men fortsatte ändå:
“Och så skulle jag ha en skicklig husläkare, som skulle vara alldeles för min egen räkning och ha lön af mig — — han skulle noga studera mina sjukdomar, min fysik — — “
“Nej, hvad skulle du med läkare?
Då skulle man alltid vara frisk.
— — Hvarför skulle man bli sjuk, när man har det bra?
— Det blir man bara af umbäranden och fattigdom.“
“Hm — det vete fan“, ljöd det från täcket.
“Äfven den rike — — “
Det knackade på dörren, tre hårda slag.
Ifriga som de voro, hade de icke ens hört någon komma uppför trapporna.
Därför sprutto de till.
Wissén gick att öpna.
“Student Dahlén?“ — Brefbäraren räckte fram en lapp.
“Jo, det är här.“
— Wissén tog emot den. — “Tackar!
— Jag ska’ lysa — det är visst mörkt i trapporna.
Han tog lampan och lyste ner brefbäraren, kom så igen, stälde lampan på bordet, vecklade upp lappen och läste:
“En assurerad försändelse — tvåtusen femhundra — “
Han afbröt sig och sprang fram till sängen.
“Ser du — där står tvåtusen femhundra“, sade han häftigt.
“Att du väntade så mycket pängar!
Har du fått arf?“
Dahlén hade rest sig i sängen.
Svettdropparne pärlade på hans panna, och pulsarne dunkade våldsamt: “Hvar ä-är det ifrån?
— Jag vä-äntade i-inga pängar.“
Wissén gick bort till lampan och läste åter på lappen: “Afstämpladt i Ljungby.
— Känner du någon i Ljungby?
— Hvar ligger det för resten?“
Men Hans visste ingenting — kände inte till något Ljungby — kunde för öfrigt knappast tänka.
Det gick rundt i knoppen — — men nu skulle han stiga upp i alla fall.
Det dög inte att ligga längre!
Svettig och feberhet som han var, klef han ur sängen, fick på sig strumpor och skor, gick bort till bordet och kvitterade lappen — nästan naken i det råkalla rummet.
När han gjort det, reste han sig från stolen, gick fram mot kommoden, bleknade med ens, vacklade och föll i armarne på Wissén, som hade fortsatt sin promenad på golfvet.
Han hade tydligen öfverskattat sina krafter.
Wissén släpade honom till sängen, tog af honom strumpor och skor, höljde öfver honom allt hvad han hade förut och dess utom sitt eget täcke, som han hämtade ur sin säng.
Därefter gick han ut på vinden.
Där lågo högar af snö, som yrt in genom en söndrig takpanna.
Han tog en hand full, gick in och gned därmed Dahléns fötter, tills han kände, hur värmen återkom.
Då höljde han omkring dem och satte sig sedan på sängkanten för att om möjligt bibringa dem ett grand af sin egen kroppsvärme och för öfrigt se efter, om Hans icke snart skulle komma sig igen.
Jo, det gjorde han om en stund, och ville då stiga upp igen.
Anders hade all möda i världen att hålla honom kvar.
Han ville ovilkorligen ha ut “reket“ i kväll.
Om han så skulle dö på kuppen!
Till sist måste Wissén lofva att gå och hämta det.
Febern hade nu återkommit, och kinderna glödde dunkelt röda.
Till och med ögonen hade en het, obehaglig färg.
Wissén skulle icke ha vågat lämna honom, om han icke vetat, att detta var enda sättet att få honom lugn.
Lampan, som flyttats till kanten af bordsskifvan, belyste nu den sjukes mörkröda, oroliga ansikte.
Håret hängde i svettiga strimmor ner i pannan, ögonen voro slutna, men på läpparne spelade ett leende.
Hans af febern uppjagade fantasi framkallade ljusa bilder för hans inre.
Han drömde om allt hvad hans sangviniska temperament så ofta låtit honom hoppas, men som lifvet nekat honom, allt hvad hans själ häftigast åtrådde: rikedom, hälsa, njutning, vänskap, kärlek — lycka.
För några ögonblick nådde han allt — i drömmen — — —
Utanför dörren tjöt vinden och pressade in hela drifvor af snö genom de söndriga takpannorna.
På gatorna fladdrade gaslågorna matt genom luften, som var uppfyld af det rasande yrvädret.
Vinden piskade flingorna rakt i ansiktet på vandraren, som med rockkragen uppslagen och händerna djupt instuckna i fickorna kom från postkontoret.
Wissén gick med raska steg och var vid godt humör vid tanken på, hur trefligt de skulle få på rummet, sedan de köpt ved och fått varmt.
Han skulle låta hämta mat, och de skulle äta tillsammans, ty han ville inte gå ifrån Hans, så dålig som han var — — och dess utom var det ett sådant hundväder, att inte fan själf kunde våga sig ut mer i kväll!
Han klef uppför de välkända trapporna, gick med fasta steg öfver vinden, fastän där var beckmörkt, stampade af sig litet snö vid dörren och steg in.
Dahlén spratt upp ur sina drömmar och sträckte häftigt sina händer mot brefvet, som var stort och försegladt med fem sigill.
“Det är något slags adliga sigill“, anmärkte Wissén.
Hans var riktigt obehaglig att se.
I hans varma, svettiga ansikte voro nu båda de febermatta ögonen öpna, och de stirrade på brefvet med ett pinsamt, nervöst uttryck.
Han bröt det med skälfvande händer, drog fram ett stort papper, letade i bottnen på kuvertet, om där icke möjligen kunde finnas något mer; vecklade så upp papperet och lät blicken falla därpå.
I hans ansikte syntes icke ringaste förändring.
Han blott sjönk tillbaka på hufvudkudden och slöt ögonen.
Wissén skyndade att hölja hans nakna, rödflammiga bröst med täcket.
Därefter tog han papperet och såg därpå.
Det var en bild utan text: två stora näfvar i den ställning, som användes, när man “räcker lång näsa“ åt någon.
Han förstod ögonblickligen, att brefvet var från Kalle — den glade Kalle.
Han var alltid så kvick och rolig.
Det var en sådan inpiskad upptågsmakare.
Larsson var en god vän, med hvilken de umgåtts mycket, så länge han var kvar vid universitetet.
Nu var han informator hos ett grefligt herskap i närheten af — Ljungby, ja — mycket riktigt!
Ljungby, så hette det.
— — Att han inte hade kunnat komma ihåg detta strax!
Ah — hvad gjorde det?
— Egentligen var ju ingen skada skedd.
Det var i själfva verket ett godt skämt — — ett mycket roligt skämt!
Han försökte småle, men i leendet kom en god portion bitterhet; det var märkvärdigt, hvad han var litet mottaglig för humor i kväll!
Dahlén hade börjat bli orolig.
Han hade armarne öfver täcket, gestikulerade och talade för sig själf, häftigt men med hes röst:
“Bädda till mig på golfvet i röda kabinettet!
Är där inte varmt?
— Där är ju hett som i helvetet — Lyd slaf! — —
“Jag vill ha chateaubriand till middag! — Hva’?
Har du ätit upp den?
— — Ge mig en bit, säger jag dig.
— Jag är hungrig — ha, ha, ha!
— — Röda, mjuka, saftiga skifvor silkessammet på ett fat.
— — Herre Gud, hvad det här är fint!
Orkestern ska’ spela upp — nej, inte med positiv!
Sedan ska’ jag predika!
— — Hva’sa’ du?
Är min mor död?
— Herre Jesus! — — “
Hans röst var hes, men återgaf dock tämligen tydligt rörelserna i hans själ.
Nu lät den så förtvifladt hemsk, som en klagan, halfkväfd af yttre våld.
“Gud, hvad jag lider!
— Det är förfärligt hårdt att vara martyr och straffas för släktets skuld!
— Hvad säger du — — är jag inte?
— Jaså — var det också en lögn!“ — —
Wissén var förskräckt.
Han hade aldrig förr sett Hans gråta; och dess utom gestikulerade han så hemskt, medan han yrade.
Och denna krampaktiga, nervösa gråt lät så förtviflad!
Efter hand blef den sjuke dock lugnare.
Wissén gick bort till sängen, stoppade hans armar under täcket och höljde på honom ordentligt.
— Han grät ännu, men sakta.
Krafterna tycktes vara uttömda.
Wissén tog den våta öfverrocken på sig och gick ut.
Han vandrade omkring på gatorna och tänkte mörka tankar.
Yrvädret rasade med oförminskad häftighet, och han mötte ingen människa.
Först gick han ett par slag kring domkyrkan, där de af satan1 instängda vindarne tjöto värre än vanligt kring tornet.
Men det blef ändå enformigt i längden.
Han ville till ett mera hemskt ställe, en plats som passade för hans dystra stämning, där det skulle vara poetiskt skönt att stå och tänka mörka tankar.
Ett ögonblick funderade han på Östra kyrkogården, men slutligen föredrog han att gå söderut till hospitalet.
Där stälde han sig på bron och såg öfver räcket mot ån, som flöt som en liten svart rännil mellan de ofantliga snömassorna.
Men det var en tarflig anblick, ån var liten, gjorde ett futtigt intryck; och han återvände till staden med en känsla af missräkning.
Det var förfärligt, hvad
Lund var för en tarflig stad!
Där fans ju icke en enda plats som harmonierade med en bitter och människofiendtlig stämning.
Hur härligt, hur sublimt skulle det icke varit att nu ha Norrström att luta sig ned emot:
»Stått har hon länge och stirrat i djupet, Barmen hon lutar mot disig stång — —»
Dahlén hade ändtligen upphört att fantisera och somnat.
Wissén ville icke taga ifrån honom täcket, utan insvepte sig i sin filt, lade sin våta öfverrock ofvanpå och släckte lampan.
EN TANKE.
En skarp hvissling!
Lokomotivet svarar, och tåget sätter sig i gång.
Framåt glida kupéerna, sakta framåt under ånghästens stönande flämtningar genom den mörka perrongen ut i det glada solljuset.
Det skiner så stickande hvitt från en mjölkblå junihimmel, och strålarne återkastas från gator och väggar så skarpt, att kandidaten, som sitter vid fönstret i en af tredjeklasskupéerna, måste skygga för ögonen med sin hand.
Nå, han var också tämligen ovan vid att så här se solen i ansiktet.
Under vårens härligaste tid hade han just varit som trägnast fängslad vid boken, instängd i ett mörkt, sollöst rum, där han läst om monader och mikrokosmer, om det kategoriska imperativet och det oåtkomliga “tinget i sig“, om Aristoteles’ orörde rörare, som afklipper den eviga kausalitetsserien och Hegels absoluta ande, som i sig förenar alla motsatser — allt det där, som nu vid klaraste solljus omtöcknade hans hjärna, ur hvars dansande virrvarr han ej kunde få fram en enda förståndig tanke utom den kartesianska:
“man måste tvifla på allt“, den hånande kritiken på alla de andres systemer — och på hans eget.
Egentligen var han nu icke häller filosofiskt anlagd.
Han kände ingen kallelse till att gräfva ner sig bland gamla dammiga luntor för att söka andens lif i de döda bokstäfverna; eller att grubbla öfver det metafysiska problemet, mot hvilket så många skarpa hufvuden redan förslöats.
— Därtill var han en allt för praktisk natur.
Nej, ut i lifvet ville han!
Sin examen hade han gjort ifrån sig på två år, “slagit i sig“ ämnena kvickt och raskt, på modernt vis.
Och nu var han filosofie-kandidat, hade betyg på fulländad humanistisk bildning.
Nu skulle han hvila sig en tid, tänka öfver hvad han läst, sofra allt, som han okritiskt upptagit, nagelfara allt med den store tviflarens formel.
Och så skulle han lefva lifvet — med dess hårda kamp i arbete och försakelse, med dess nederlag och segrar.
Det var, som ville hans bröst sprängas af lefnadslust, af orolig längtan, att något måtte hända, något utomordentligt, som kunde rycka honom med sig.
Ty han var ju fri nu, alldeles oberoende — — fri!
Hvilken klang i ett ord!
Han kände ett obändigt begär efter luft, slog ned fönstret och insöp i djupa drag den ljumma, doftande sommarluften.
Framåt ångar tåget, förbi solbelysta, grå, glänsande åkrar och grönskimrande fält med spirande säd.
Öfver allt lyser solen bländande skarpt.
Landsvägarne skymta förbi i enformigt sammanhang, dammiga och solbaddade.
På ömse sidor om dem stå pilar likt upp- och nedvända damviskor och verka till och med på afstånd hopplöst törstiga.
Kandidaten var på väg till sin farbror, som ägde en gård i en af Skånes mest natursköna trakter.
Där skulle han tillbringa sommaren.
Det hade länge varit hans andra hem.
I julas hade han icke haft tid att resa dit — för sin examens skull.
Han hade velat taga den innan sommaren, för att riktigt kunna få hvila ut.
Och dess utom — — — Ja, det var kanske något annat också.
Hur lefvande han såg honom, gubben farbror: tjock och välvillig, trind och flottig i ansiktet — pipan jämt i handen — bred mun, så ofta som möjligt vidöppen af skratt, visande två rader oregelbundna tänder, gulsvarta af tobaksrök — — att han kunde vara far till en så vacker flicka som Julia —
Seså, var han nu där igen!
Alltid samma mål för tankarne.
Det hade funnits tillfällen, då han velat hata henne därför, att hennes bild ständigt smög sig på honom.
När han var som allvarligast upptagen midt ibland Herbarts obegripliga “realia“, kom den fram öfver det omedvetnas tröskel och pockade på hans tankars uppmärksamhet, drog honom med i längtande drömmar.
Och han kunde icke göra sig fri, fast han ansträngde hela sin viljekraft.
Oftast voro hans studier afbrutna för flere timmar.
Därför hatade han henne — det hade han lyckats öfvertyga sig själf.
Men hennes bild kom honom ständigt i hågen och log för hans fantasi så vänligt och gladt, som fans det icke en ovänlig känsla till.
Och sedan han tagit sin examen, kulminerade hans illvilja i en själfbekännelse: att han nästan trodde, att — han borde — — förlofva sig med henne för att släcka sin glödande, hatfulla längtan.
Efter den stunden hade han känt sig så lätt om hjärtat.
Nu voro ju hans tankar icke upptagna — han kunde fritt hängifva sig åt den soliga drömmen.
— Och under de få dagar, han ännu tillbragte i staden, klarnade det allt mer och mer inom honom.
Hvarför icke älska, medan man är ung?
Lifvet är ju så kort, ungdomen glider omärkligt bort, och öfver dess varma känslor lägger kanske snart nog lifvet sin kylande mask.
Hällre då hängifva sig, medan lidelsen är stark och frisk, njuta lifvet helt — om ock blott för ett ögonblick, i stället för att brännas invärtes, långsamt förkolna vid flämtande begär och dö utan att hafva lefvat.
Framåt rullar tåget, ideligen framåt i enformig, söfvande skakning.
Telegrafstolparne springa förbi, trådarne synas än sänka sig ner till kupéfönstret, än höja sig där öfver — och bakom ligger den vida slätten, solbelyst, i gröna, grå och bruna nyanser.
Här och där ett hemman, omgifvet af träd, planterade i regelmässig fyrkant.
Mellan de gröna bladen skymtas en blodröd gafvel eller ett gråhvitt, bländande spåntak.
Kandidaten sluter ögonen och hängifver sig åt sina drömmar.
Han ser den synen åter, som var hans lifs käraste minne, som han såg för ett år sedan, då han sista gången for in till Lund: alla fönster öpna till hennes rum, fläktande gardiner, hon själf i mörkblått trikålif, viftande till afsked; solen faller öfver hennes gulröda, färgmättade hår, och stålbroschen vid hennes hals kastar blinkande blixtar till afsked.
Men han själf sitter icke på vagnen och far därifrån.
Bakom henne kommer han insmygande, ser hennes smärta figur bakifrån, skarpt tecknad mot himlen och luften utanför — den späda nacken något framåtböjd — ena kinden hvitglänsande af solljuset, som faller rikt där öfver.
— Han hinner bort till henne, lägger händerna kring hennes blåa midja; och hon vänder sig om och kysser honom i en brusande omfamning — — — Och hennes rum blir till en luxuöst inredd salong, som också är hans; hon sitter i en sidenskimrande ämma, han vid hennes fötter på en mjuk matta; balkongdörrarna öpna, utanför ett soligt landskap och vårens doftande fläktar trängande in i rummet.
“Hva’ betaler di’?“
Han spratt upp och kastade en blick full af ovilja på den grupp, hvarifrån den högljudda rösten kommit.
Det var ett kotteri bönder, som slutit sig tillsammans under gemensamt samtal och gemensamt supande.
Den flata “snapsaflaskan“ hade nyss gjort sin rund i laget.
Nu var man inne på kapitlet om sädespriserna.
Det var råa ansikten utan själ, stelnade under dagligt slit och dagligt supande, piskade af vind och rägn, brända af sol och bränvin.
Ägaren höll flaskan mot dagern för att se efter, hur pass djupt man hunnit.
“Brödrafolkens väl“ stod där inbrändt på ena sidan.
— Hvilket oförskämdt hån!
“Så — så — så!
Vyss — vyss — vss — vss — vss, lillan min!“
Det var en ung kvinna med något tärda drag och blåsvarta ränder under ögonen.
Hon höll till sitt bröst en ljusskygg liten varelse med röda, svidande ögon och såriga utslag i ansiktet.
En bild, som förtalte mycket — om rå, otyglad liderlighet, osnygghet, elände och nöd!
Två flickor och en äldre fru, tydligen modern, sitta vid kupéens andra fönster, framför kandidaten.
— Hon ser verkligen inte illa ut, den ena — något blek förstås, men det klär henne.
“Naudi baron?
Hva’ har han gjort daj for naud?“
Talaren är en ung bonddräng med öpna och frimodiga, fast grofva drag.
Han talar i en ton af förtrytelse.
Det är tydligen en ung rabulist.
“Nä, men ser du, ja’ brugar alltid å’ va’ ödmjug“, svarade den tilltalade.
— Hans ansikte vitnar om sanningen af hans ord.
Uttrycket är lurande och förtryckt.
“Gör du bara hva’ du ska’, så behöfver du inte ta’ imod nån naud, å inte kalla nån for naudi häller.“
Kandidaten började bli fundersam.
Det föreföll honom, som vore kupén en värld i smått.
Och han kom att tänka på, om det ej vore en värdig uppgift för en mans kraft att göra något för alla dessa tusenden, som lida under bränvinets förbannelse — bringa upplysning och andens förfining till alla dem, som sucka i armod, i okunnighet och råhet, i last och uselhet.
Ett moln af stinkande rök från cigarrer, hvilkas blad vuxit på skånska slätten, kommer seglande fram och berör oangenämt hans bättre vanda näsa.
Han räcker hufvudet utom fönstret.
Ideligen samma syn: slätten i solbelysning, en ofantlig vidd, tyst, stämningsfull, men en smula enformig.
Intet att fästa uppmärksamheten vid, ej en enda hvilopunkt för blicken.
Öfver gränsen för ögats synkrets sväfva tankarne till andra nejder — — och så kommer den igen, den gamla drömmen — — — —
“Ska’ de’ va’?“
En sträf hand snuddar vid hans.
Han vänder sig inåt och ser vid sin sida en bonde med ett intagande, vänligt ansikte och ett par plirande ögon, som uttrycka den mest välvilliga gemytlighet.
Den grofva handen, hvars skinn verkade som ett rifjärn på kandidatens, håller, tydligen med de bästa afsikter, en näfversnusdosa framför honom.
Men kandidaten är vid dåligt lynne.
Han besvarar gubbens välmening med ett kärft “nej tack“, och denne vänder sig misslynt till sin vänstra granne, en ung arbetare, som håller till godo och först lägger en nypa i munnen och sedan en i näsan.
Bonden mumlar något om “höjfäria harra“ och får därvid en förtroligt medgifvande nick af sin granne.
Kandidatens blick irrar på måfå framåt och träffar på ett par ögon, som betrakta honom med ett egendomligt uttryck.
Det föreföll honom, som gjorde de sig löjliga öfver honom och hans öfverdrifna finkänslighet.
Ögonen tillhörde den ena af flickorna, som han just nyss observerat.
Nu betraktade han henne nogare.
Ett blekt ansikte, hatten käckt på nacken, under dess brätten det kortklippta håret framvågande i en själfsvåldig, yfvig, tagelsvart lugg.
Och midt i denna omgifning de där ögonen, stålblå, kalla, metalliskt glänsande.
— Omkring munnen ett vackert drag af fasthet, för närvarande mildradt af en nästan omärklig strimma satir.
Ingenting af kvinlig vekhet i dragen — endast ungdom, friskhet och en viss själfmedvetenhet.
Han kom att tänka på Boströms: “Lif är själfmedvetande“.
— Ja, nog såg det så ut.
Man borde läsa filosofi med åskådningsmaterial!
Nu måste han småle åt sig själf och vända blicken utom fönstret.
Lokomotivet piper, tåget saktas och stannar.
Men det är blott en mellanstation.
Snart ångar det åter i väg.
Han vänder åter sin blick framåt, låter den ett ögonblick hvila i dessa kalla, glänsande stålblå ögon, som icke sänkas i affekterad blygsamhet eller vändas bort, då de träffa hans.
Hvarför skulle de sänkas eller vändas bort?
Hade det varit en annan flicka, Julia till exempel, den veka kvinliga kusinen — det hade varit en annan sak.
För henne kunde det passa att vara söt.
Hon kunde gärna slå ner sina ögon — de hade ändå icke något uttryck.
Man sade, att de voro oskyldiga — låt vara!
Men han var mätt på ögon, som blott voro oskyldiga.
Hur kunde han säga så?
Ja, sant var det för öfrigt!
Nej, ett sådant ögonpar, som denna unga flicka hade — så djupa — där blinkade en själ ur dem!
Undrar, hur det skulle vara att i långa timmar fördjupa sig i dem — tränga allt längre ner — till botten?
— Man kunde drunkna!
— Nå, en härlig död vore det i alla fall.
Sådana fantasier!
Framåt rullar tåget, framåt öfver enformig, solbelyst slätt.
Och nu drömmer han åter, men icke den gamla drömmen.
Nej, om lifvets allvar, om ett jämbördigt väsen, som står vid hans sida, som fattar och förstår hans hjärtas innersta tankar; om ett par stålblå, glänsande ögon, ur hvilka han kan hämta styrka och bifall, när modet sviker, när han vacklar i kampen mot den privilegierade lögnen; om en kamrat i striden, en kvinna, som framför allt är människa, tänker, känner och handlar som sådan; för hvilken lifvet ej är sitt eget mål, icke ett jäktande efter själlösa njutningar och tomma tidsfördrif; — — hvars själ icke krympt ihop till den slöa normaltypen, som den konventionela uppfostran producerar en masse.
Ett friskt, klingande skratt väcker honom, han ser upp.
Från hennes ansikte är hvarje skymt af allvar liksom bortblåst.
Lif, sprakande lif i hvarje drag, glädjen darrande i hvarje fiber; munnen öppen till skratt, visande de stora framtänderna, glänsande hvita alla utom en, som har en liten svart, anfrätt prick.
— Och så dessa ögon som icke ens under denna gnistrande munterhet mista sitt djup.
Till och med den svarta pricken i hennes tand — hvad den klär henne! — “Allting klär en skönhet“, heter det.
Är hon då en skönhet?
Det är blott ögonen — —