Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag yrkar således att dessa jernvägsarbeten tills vidare måtte upskjutas, och att i följd deraf den nu föredragna 8:de punkten måtte afslås.
, Hr Bildt, Didrik Gillis:
Den här af Utsk. föreslagna banan, eller nordvestra stambanan, är egentligen afsedd att upfylla politiska och militära ändamål.
Politiska i det hänseendet, att derigenom den förening, som förefinnes mellan de båda nationerna å ömse sidor om Kölen, verkliggöres, emedan de båda nationerna då med mera lätthet kunna råkas, göra bekantskap, utbyta 148 Den 10 Juni e. m. sina idéer och vanor.
Den siste värde talaren har riktigt insett, att denna bana, om man endast betraktar Sverige, ej medför de fördelar för landet, sorn inånga af de banor, hvilka ännu äro i saknad af anslag, och som genomskära provinser, hvilka sakna kommunikationsanstalter, på samma gång, som de äro rikare och bördigare än Wermland.
Meri i detta fall har Utsk. ansett de politiska och de dermed förbundna militäriska ändamålen vara af öfvervägande vigt.
Man ansåg inom Utsk. att då man i Norrige f. n. sökte få en jernväg, sorn från den melian Mjösen och Christiania gående jernvägen skulle i öster närma sig
Mangor vid riksgränsen, så visade man all möjlig välvilja och grannlagenhet mot Norrska folket, hvilket, jag är derom öfvertygad, gerna vill räcka Svenska folket en broderlig band.
Man har visserligen på denna väg endast anställt okulära undersökningar, men de äro tillräckliga, då det är fråga om ett politiskt ändamål; ty då behöfver man endast veta, om man kan komma fram.
Men just derföre att det blott nr fråga om ett politiskt ändamål, så bör man icke heller nu votera större summa, än som visar, att man vill detta ändamål.
På sätt Ofverste Ericson uppgifvit, så är det icke sannolikt att jernvägsarbetena i Norrige under nu fastställda Statsregleringsperiod hinna upp till gränsen, knappt till Kongsvinger, så att någon skada med afseende på trafiken till eller ifrån Norrige icke gerna kan uppkomma deraf att denna bana icke blir byggd.
Man ville icke heller göra någon nedsättning i den af K.
M. föreslagna anslagssumman, om äfven detta utan större olägenhet kunnat ske; ty man var öfvertygad, att om Norrmännen fingo höra att StatsUtsk. eller E. St:r gjort någon sådan nedsättning, så skulle de tyda det som en fiendtlig stämning mot Norrska folket.
Detta ville man undvika, och derföre ansåg sig Utsk. böra tillstyrka den föreslagna millionen för vägen mellan , Arvika och Norrska gränsen.
Hvad åter angår det af K.
M. begärda anslaget till förberedande arbeten på vägen mellan Christinehamn och en punkt på vestra stambanan, så ansåg sig Utsk. icke böra tillstyrka detsamma, sedan Ofverste Ericson inom Utskottet uplyst, att man med dessa penningar icke skulle vinna något annat, än att några förberedande arbeten blefvo gjorda, men att tiden, hvarpå denna bana skulle fullbordas, icke derigenom blefve kortare.
Då nu dertill kom, att det var ganska tvifvelaktigt hvar denna anslutningspunkt till vestra banan skulle blifva, sfi är det klart att Utsk. icke ansett sig kunna tillstyrka den härtill föreslagna summan af million, utan ansett att den bättre kunde användas på andra stambanor.
I öfverensstämmelse med de åsigter jag förut uttalat, skulle jag för min del vilja afslå alla anslag för den nordvestra banan, såvida icke de af Hr Lefrén och Hr Bildt anförda skäl öfvertygat mig att det var en politisk pligt å Svenska folkets sida, att bevilja denna million, icke såsom anslag, utan såsom kreditiv för den händelse att å Norrska sidan gjordes några arbeten i samma syftning.
Lika med nämnda
Hrr anser jag äfven nödvändigt att utbyta ordet »förutsättning» mot ett annat Den 10 Juni e. m. ord: »förbehåll» hade jag tänkt, mig, men då »vilkor» blifvit föreslaget, så vill jag icke dervid göra någon anmärkn.
Med afseende på Frih. Cederströms förslag, att denna million måtte användas icke allenast för banans påbörjande mellan Arvika och Norska gränsen, utan äfven för att påbörja banan från Christinehamn till en punkt på vestra stambanan, så är jag af olika mening.
Det kunde visserligen vara nyttigt för åtskilliga jordägare inom Wermland, men denna bana har sin ena ändpunkt vid Christinehamn, och får troligen äfven den andra ändpunkten vid sjön, möjligen vid Hjulö.
Jag tror derföre att den icke kan hänföras till de mera betydelsefulla stambanorna, utan snarare till de s. k. bibanorna.
Jag säger likväl om denna bana detsamma, som jag sade, om Upsala-banan, att den kan blifva föremål för ett bolag i orten, och då bör den med rika anslag understödjas.
Man kan icke säga, att denna banbit bör utgöra en stambana, som K.
St:r böra verkställa.
Jag anser derföre för rättast att bifalla Utsk:s förslag, med den skillnad i ordställningen, som Hr Lefrén föreslagit.
Under det att jag instämmer i Hr Bildts yttrande, att man i politiskt afseende bör anlägga en bana mot Norrska gränsen, emedan denna bana i en framtid kommer att spela en ganska betydlig roll genom den förening, som den åstadkommer mellan de båda rikena, sä vill jag tillägga att denna bana äfven i ekonomiskt hänseende kommer att blifva af icke ringa betydelse.
Norrige är ett land, som producerar föga säd, oell som måste för sitt underhåll hemta säd från andra hinder.
Det hemtar en del säd från England, Holland, Tyskland och Danmark, men en ganska betydlig del från de Svenska hamnarne, och i utbyte lemnar det Norrsk sill.
Norrige, hvars industriella utveckling måste byggas på sjöfart och annan industri, och hvarest åkerbruket icke har någon framtid, mäste alltid söka att få utbyta sina egna produkter mot alster från främmande länder.
Att vi sätta oss i tillfälle att i första rummet förse Norrige med sina behof, är af desto större vigt, som just på'denna väg folken emellan kommer att upstå det närmande, som vi nu alla önska.
I de båda rikenas förening ligger en stor och betydelsefull framtid för den politiska vigt, som Skandinavien bör ega mot det öfriga Europa.
Jag tror således, att om också Arvika-banan kommer att spela en underordnad roll, så blir det icke så i framtiden.
När man i afseende på jernvägar fastställer ett system, hvarigenom man afser att befordra de båda folkens högre och framtida intressen, så bör man, då dessa intressen äro så nära förknippade med brödralandets, äfven afse de sednare.
Ehuru jag i allmänhet anser att man icke bör bygga på flera håll, och således icke är särdeles benägen för den upoffring, som här är i fråga, så måste jag likväl medgifva, att det ur politisk synpunkt kan vara skäl att göra densamma.
Jag har aldrig hvarken enskildt eller offentligt fällt ett uttryck, som kunnat anses innebära en slags obenägenhet mot våra bröder på andra sidan fjällen, och om vid något tillfälle olika upfattning af samma 150 Den 10 J uni e. m. förhållanden upstår, så komma de inom kort att jemna sig; ty jag är lika med en annan talare öfvertygad att benägenheten för Sverige växer med hvarje dag.
Likasom enskilda personer emellan, när man vill formera bekantskap, man icke väntar på att den andre skall räcka banden, utan sjelf räcker den först, så bör äfven folken emellan ingen sådan väntan ega rum.
Jag kommer således icke att motsätta mig ett så beskaffadt anslag, men jag anhåller, i likhet med föregående talare, att den af Hr
Lefrén föreslagna förändrade ordställningen måtte blifva antagen.
Gr. af Ugglas, Carl Dredr. Ludv.:
Äfven jag anhåller att få förena mig med Hr Lefrén.
Jag tror icke att man bör taga humör öfver det misstag, som nyligen af Norska Storthinget blifvit begånget, utan man bör bibehålla sina vänliga tänkesätt.
Dessutom är min tanke, att detta förslag vida mer afser Sveriges än Noriges fördel, ty det är för Sverige, som denna militärväg skulle beböfvas, och det är Sverige, som på denna väg skulle föra foror till Norige.
Då jag understödjer Utsk. kan jag likväl icke annat än afstyrka det af Drih.
Cederström begärda anslag, dels derföre att detta anslag skulle gifvas till en helt och hållet oundersökt väg, och dels derföre, att då denna million ieke utgör mer än ^:del af hvad som behöfs, så skulle vinsten af hela anslaget blifva högst obetydlig om det splittrades ytterligare.
Jag anhåller, på dessa skäl, att B. o. Ad. måtte bifalla Utslcs förslag med den af Hr Lefrén föreslagna förändring.
Jag har redan förut tillkännagifvit min åsigt vara den, att om man skall bevilja anslag af Statens medel för någon del af en jernväg i vårt land, så måste det vara för att vinna ett för tillfället särdeles vigtigt, allmänt nyttigt ändamål, och äfven, att om man skulle anse sig kunna vinna ett sådant, man likväl derjemte måste taga i betraktande, att den bana, som man vill utföra, icke må blifva allt för kostsam, att un derhålla, och det måste den ju blifva om den utföres på ett ställe, der, såsom för den nu ifrågav:de jernvägen, ingen särdeles afkastning är att vänta, åtminstone icke förr, än den kan hinna sammanbindas med andra banor.
Så vida det vore af nödvändigheten påkalladt för vårt lands försvar eller för annan lika vigtig orsaks skull, att nu börja bygga denna bana, skulle jag, det oaktadt, vilja tillstyrka utförandet; men denna bana kan icke sägas vara så absolut af behofvet påkallad, att man icke gerna kan dröja med densamma.
I en stund, då man har åtskilliga andra stora arbeten af vida angelägnare beskaffenhet, på hvilka man behöfver koncentrera all sin kraft, skulle man endast splittra densamma med att nu företaga ett sådant arbete, som detta, på en isolerad punkt i en aflägsen del af landet.
Meningen tyckes också endast vara, att genom ett sådant anslag visa, att man har sympatier för en förbindelse med brödrariket.
Jag är lika varm härför, som någon annan, men jag anser, att man icke bör göra något, som endast innehåller en tom, fastän ganska kostsam demonstration och'sorn icke afser att vinna någon - Den 10 Juni e. m. 151 *1- i . ■ ting verkligt i sak.
Om man trodde
Statens tillgångar räcka till att kunna anslå alla de af Utsk. föreslagna 30 millionerna, då kunde man möjligen lemna någon del deraf till detta företag; men då man här med skäl upmanat att iakttaga den största sparsamhet, och då jag deri instämt, så får jag nu, för min del, fortfara att yrka detsamma, ehuru jag är något förvånad att i detta ögonblick finna mig ensam tala för sparsamheten, och att nu höra så många andra hafva öfvergifvit denna position, som de dock med sådan ifver vid flere tillfällen och ännu i går försvarat.
Dessutom tillkommer den omständigheten, att om man nu påbörjarfe denna bana från Arvika till Norska gränsen, så skulle man säga vid nästa Eiksdag, att nu är också denna bana påbörjad och derföre måste man fortsätta den från Norska gränsen allt längre österut och sammanbinda den med vestra stambanan i Nerike, på samma sätt, som man nu vill göra med södra och vestra banorna.
Jag tror, att om man, som jag anser att man gjort, har begått ett misstag förut, genom att börja i Götheborg och Malmö, men icke i Stockholm, så bör man icke öka detta misstag genom att på nytt börja i orätt ända.
Hvarken denna bana från Norska gränsen eller den från Götheborg eller Skåne kan blifva af någon betydelse förrän den sammanknytes med Stockholm, under hela året, och icke blott under den korta tid då vattenkommuuikationerna äro öppna, och det skulle derför vara för tidigt att börja bygga på denna bana innan man ännu vill bygga ifrån Stockholm.
På dessa skäl och många andra, samt då jag anser, att man för hvarje sak, för hvilken anslag af Statsmedel ifrågasättas, bör taga i betraktande, huruvida den verkligen är i någon högre grad angelägen, får jag afstyrka bifall till denna punkt.
Cederström, Eud.:
Sparsamheten är visserligen en ganska nyttig sak, och jag, som ofta förordat dess tillämpning, bör ingalunda och vill icke bestrida dess värde, men E. o. Ad. torde finna, att det existerar förhållanden af större vigt, än att hafva besparat en och annan million.
Ett af dessa förhållanden måste otvifvelaktig! vara för handen, när man vill åstadkomma en i möjligaste mån innerlig förening i tänkesätt, ömsesidig kännedom och ömsesidig välvilja, de båda politiskt förbrödrade Eikena emellan.
Ett sådant närmande af sjelfva folken inbördes mäste i märklig mån befrämjas genom trägnare och tätare kommunikation länderna emellan, och jag tror, att de besök, som de nordiska Universitetens ungdom i bägge Eikenas hufvudstäder verkställt, i icke ringa mån bevisat sanningen af hvad jag nu haft äran yttra.
Jag kan visserligen icke frånträda hvad jag nyss anförde, att, på samma gång man gåfve Norrmännen ett bevis på sin beredvillighet att åstadkomma en snabbare kommunikation länderna emellan, borde man äfven befrämja Sveriges industriella intresse, och i detta hänseende får jag, till svar på Frih.
Eaabs yttrande, att blott några få jordegare kunde hafva nytta af mitt förslag, förklara, att detta tycks innefatta ett misstag i så måtto, att det icke är hvad man vanligen benämner jordegare, d. v. s. landtbruks-idkare, utan det är hufvudsakligen Wermlands jernverks-egare, de nemi., hvilka måste hemta sina mal - 162 Den 10 Juni e. m. mer från Nora trakten, som af en lättare förbindelse i den omnämnda rigtningen skulle draga en synnerlig fördel; och dessas antal är i sanning icke ringa, hvarjemte hela vestra Wermland, som lider brist på malmer, men har skogar och vattenfall, skulle betydligen häraf erfara lättnad.
Men en aktad ledamot af detta Stånd, han är i detta ögonblick min granne på bänken, har, under enskilda samtal, fästat min upmärksamhet derpå, att det vigtigaste vid detta anslag måste vara den beredvillighet man visar att narma sig Norrmännen.
Om man derför anslår den ifrågav:de millionen till en jernväg mellan Arvika och Mangor, så visar man tydligare, att det är för befrämjande af förbindelsen med Norrmännen, som man ger detta anslag, än om man fördelar den på sätt jag föreslagit, hvarvid våra Norska bröder kunde antaga våra egna provinoiella fördelar vara ett ögonmärke, upställdt i paritet med den vigtigare förbindelsen de båda Kikena emellan.
Sådant borde likväl icke vårt tillgörande synas, om det skulle bibehålla sin internationella vigt.
Detta skäl är ganska betydande, och jag kan icke instämma i Hr Mannerskantz’s yttrande, att här blott vore fråga om en tom demonstration, utan verklighet; ty om vi bevilja en million till förberedande arbeten å denafUtsk. förordade jernvägs-sträckningen, så är det gifvet, att man framdeles måste fullända denna sträckning ända till Norska gränsen.
På sådant sätt får man, så länge sjöfarten är öppen, en oafbruten och lätt kommunikation mellan vestra gränsen och hufvudstaden
Om då den nu ifrågav:de bansträckningen å Norska sidan mötes af en från Christiania utgående bansträckning, så blifva i en framtid båda ländernas hufvudstäder sammanbundna, och transporten af det ena Eikets truppstyrka till det andras försvar, om det skulle blifva angripet, blir i betydlig mån underlättad.
På dessa skäl, ehuru sanningen af hvad jag i ämnet förut yttrat synes mig qvarstå orubbad, vill jag, för att icke synas underordna ett vigtigare syfte under ett jemförelsevis mindre vigtigt, och dymedelst möjligen också splittra meningarna, afstå från mitt särskilda förslag och förena mig med dem, som yrka på bifall till Utsk:s Betänk.; med den lilla ändring i ordalagen, som af Hr Lefrén yrkats.
Sedan öfverlaggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt, hurusom i afseende på den nu förevtde punkten blifvit yrkadt, dels af Pir Lefrén, med hvilken flere ledamöter förenat sig, bifall, med den förändring, att i stället för orden »under förutsättning» infördes orden »med vilkor», och dels af Hr Westerstrand och Hr Mannerskantz afslag, blef propos. till bifall å denna punkt utan förändring framställd och besvarad med starka
Nej jemte ett eller annat Ja.
De sedermera till bifall å denna punkt, med den af Hr Lefrén föreslagna förändring, samt sedan till afslag å 8:de punkten framställda proposma besvarades med blandade Ja och Nej, och då, efter sistnämnde 2:ne propos:rs förnyande, svaren åter hade utfallit med blandade Ja och Nej, förklarade Hr Gr. och Landtm., det han an - Den 10 Juni e. m. 153 såg den sednast till afslag å förev:de punkt gjorda propos:n besvarad med öfvervägande Ja.
Björnstjerna, Carl Magnus, begärde votering och att dervid Hr Lefréns förslag måtte blifva kontra-propos.
Den, som bifaller 8:de punkten af StatsUtsk:s Utlåt.
N:o 62, med den förändring att, i stället för orden »under förutsättning», införas orden »med vilkor», röstar Ja; den det ej vill, röstar
Nej; vinner Nej. varder förenämnde punkt utaf Utsk:s Utlåt, af E. o. Ad. afslagen.
Ja — 70.
Jag anhåller att få till prot. nedlägga min reservation mot det beslut, som E. o. Ad. nyss fattat, hvilket jag anser vara särdeles olyckligt. E. o.
Ad. har nu beträdt samma bana, på hvilken vi alla beklagat att det Norska Storthinget inträdt.
Genom ett barnsligt begär att straffa våra bröder hafva vi endast straffat oss sjelfva.
Jag vill blott anhålla, att till prot. få nedlägga min reservation mot det beslut, som blifvit fattadt ang:de 8:de punkten af StatsUtslcs Betänk.
Jag får vördsamt anhålla, att till prof. få antecknad min reservation mot det beslut E. o. Ad. nu genom votering fattat.
Mot det af E, o. Ad. nu fattade beslut får jag anmäla min vördsamma reservation.
Då jag icke kan instämma i det nu af E. o. Ad. fattade beslut, så får jag mot detsamma anmäla min reservation.
Hr Lannerstjerna, Adolf: Då E. o. Ad. i en fråga, hvilken, enl. min tanke, är af den största vigt, fattat ett mot min åsigt stridande beslut, så får jag till E. o. Ad:s prot. nedlägga min reservation mot detta beslut.
Sedan härefter 9:de punkten af Utsk:s Utlåt, blifvit föredragen, anförde Hr von Troil, Sam.
Under det nyligen slutade allmänna sammanträdet hade jag tillfälle att för de församlade E. 154 Den 10 Jani e. m.
St:r framhålla den stora vigten af ifrågavule bana.
Jag tog mig då friheten påpeka det särdeles egna förhållande, sora eger rum med den stora inre delen af Sverige, som vi benämna Småland.
Jag visade, att i hela mellersta och södra Sverige finnes ingen lands-ända, som med Småland kan jemföras i brist på inre kommunikationsanstalter, segel-leder och kanaler.
Jag visade äfven huru dess innevånare, med en i vårt land ovanlig skicklighet i handaslöjder, likväl kämpade med brist och fattigdom, just till följd af dessa särdeles egna lörhållanden.
Jag tror, att hvar och en af de församlade EilcsSt:n insåg och erkände sanningen af dessa förhållanden, och, såvidt jag liar hört omtalas, så tror jag, att de flesta voro benägna att för denna stora del af vårt land göra hvad som göras kan.
Flere medlemmar af RiksStrr. hafva, med afseende på riktningen af den bana, som skulle förena Skåne med Jönköping och med den vestra banan, varit af olika tanke.
Vi hafva här hört åtskilliga medlemmar framställa den mening, att denna bana, i st. f. att gå rakt på Jönköping, borde dragas i något östligare riktning.
Jag har i anledn. deraf upsatt ett förslag som jag anhåller att få för Ståndet upläsa, hvari jag föreslår, att man skall till K.
M. öfverlemna att framdraga banan i den riktning, som Han efter förutgången undersökning finner vara lämpligast.
Jag ber likväl få fästa uppmärksamheten på, att första frågan om denna bana just har upstått från Skåne, från den jernvägs-direktion, i hvilken jag hade den äran att vara ordförande, och jag ber att med några ord få redogöra för orsaken till att banan erhöll den föreslagna riktningen.
Då jag inom Skåne ansåg det vara af vigt att sätta mig i spetsen för jernvägs-rörelsen, och då ensamt inom
Malmöhus län mer än 37,000 Bdr llmt hopsamlades för undersökning af de olika jernvägs-sträckningarna, införskref jag från England en af detta lands utmärktaste Ingeniörer, hvilken med ett sällskap af 11 personer anlände för att göra dessa undersökningar.
Under den längre tidrymd, som denna Ingeniör vistades i Skåne, var det naturligt att jag med honom upgjorde hufvuddragen af de undersökningar, som han borde verkställa, och då man kom under fund med att ingen annan lämplig öfvergång fanns öfver den stora höjdsträckning, som går ifrån Halländska gränsen diagonalt öfver provinsen, eller den s. k.
Linderöds-åsen, än den dalgång, som sträcker sig mellan Bing-sjön och Finja-sjön, fick banan denna riktning.
Derefter borde man söka lämpligaste vägen till Jönköping, och derföre drogs banan mot Lagaå-dalen, hvilken den följer ända till Jönköping.
Undersökningen är verkställd med omsorg, och ehuru Lagaå-dalen först endast undersöktes genom okulär besigtning, så har den likväl sedermera genom jernvägs komiténs försorg blifvit undersökt af Frih. de Geer.
Denna bana är obestridligen den kortaste och billigaste; men ehuru jag borde ega en viss faderskärlek för densamma, så får jag förklara, att jag icke håller på denna riktning, om en lämpligare kan uptäckas.
Jag erkänner, att denna bana, ehuru den erbjuder mindre svårigheter än någon annan, går genom orter, som äro mindre fruktbara, och om det derföre för
Småland är fördelaktigt att draga denna bana mera åt öster, så skall jag icke sätta mig deremot.
Mia vördsamma anhållan tili Den 10 Juni e. m. 11. o. Ad. är derföre, att dess betänkligheter i afseende på banans riktning från Finja sjön icke måtte hindra R. o. Ad. att bevilja det anslag, som StatsUtsk. här föreslagit.
StntsUtsk. har nemi. från det anslag, som K.
M. begärt för vägen från Falköping till Jönköping tagit J-:delar och dermed förökat anslaget lör sträckningen till Finjs-sjön.
Detta är ett bevis att StatsUtsk. lifligt insett den stora vigten af att skaffa ett aflopp för Smålands produkter och göra det möjligt för Småland att täfla med andra provinser.
Jag ber derföre, att de anslag, som StatsUtsk. föreslagit för den södra banan från Lund till Småland, måtte af R. o. Ad. bifallas.
Jag vågar nu göra en ytterligare framställning.
K. M. har inalles för denna bana föreslagit 8,375.000
Rdr; StatsUtsk. har för den södra delen endast föreslagit 7,075,000 Rdr; således återstår 1,300,000 Rdr.
Jag skulle anse det vara synnerligen vigtigt att denna summa användes till sådana svårare förberedande arbeten, som äro af vigt för norra delen af banan, d. v. s. icke blott sträckningen från Fahlköping till Jönköping, utan äfven från Jönköping söder ut.
Man bör söka att så fort som möjligt sätta hufvudstaden i förbindelse med dess vestra och södra orter, och för det ändamålet anser jag det vara en god arbetsplan, att på denna del af linien, hvilken är den svåraste att utföra, i tid företaga sådana arbeten, som fordra mera omtanka och mera arbete.
Jag anhåller vördsammast att'få. uppläsa det förslag, som jag underställer R. o. Ad.; Att R. 8t:r, för den till Lund redan färdiga södra stambanans fortsättning förbi Finja-sjön emot Jönköping, i den riktning, som af K.
M. efter föregående noggranna undersökningar bestämmes, måtte anvisa en summa af 0,815,000 R:dr; för fullbordandet af bangården jemte verkstäderna i Malmö och återstående bangårds-arbeten vid Lund 260,000 Rdr, samt till påbörjande och grundläggning af sådana arbeten å norra delen af samma bana, från Falköping till Jönköping och vidare mot Skåne, som fordra en längre tid för deras fulländning, 1,300,000 Rdr, eller tillsammans för södra banan 8,375,000 Rdr Rmt.
Hr Tornerhjelm, Rud.; Jag har varit bland dem, som ansågo alt man borde taga Stockholm till utgångspunkt när man åsyftar att sammanbinda hufvudstaden med de södra och vestra orterna, men pluraliteten har gått en annan väg, hvilken kan leda till samma mål, och tagit till utgångspunkt de banor, som redan äro påbörjade, utgående från den åsigt, att man icke bör splittra krafterna, utan fortsätta de påbörjade bandelarna och göra dem färdiga så fort som möjligt.
I full konseqvens med denna åsigt bör såle des den majoritet, som här dikterat besluten, gå till mötes de önskningar man kan framställa för den södra banan, nemi. det af Hr Troil framställda förslag.
Man har talat mycket om »inlresscn», och man säger att det ligger i Skåningarnes intresse att få banan dragen in i Småland.
Om man tager kännedom om de Skånska förhållandena, tror jag icke att man skall kunna spåra någon fördel för Skåningarne deraf att banan drages några mil längre in i Småland.
Men det ligger i Skåningarnes intresse att komma i be - m
Den 10 Juni e. m. röring nied hufvudstaden, och detta intresse är icke något enskildt, utan ett allmänt, Ofverste Ericson har sagt, att denna södra bana snarare bör försvaras af mellersta Sverige, än af det södra.
I andra länder har man så mycket som möjligt sökt att sätta sig i förbindelse med hvarandra.