Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Rosens åsigt om behofvet af ett särskildt Utsk. för att handlägga fattigvårds-betänk., äfvensom de herrars förmenande, hvilka ansett, att en delegation af ordinarie Utsk. skulle för samina ändamål vara tjenligare, hafva alla utgått fränden gemensamma förutsättning, att detta ärendets stora omfång i plan och vidt omfattande detaljer skulle fordra en ansträngning och en uppmärksamhet
Utöfver hvad som borde påräknas för de vanliga riksd.-goromålen.
Jag deremot beder alt få framställa en annan åsigt om behandlingen, så väl af detta högvigtiga ärende, som af all sådan ekonomisk lagstiftning, deri en oändlighet af nuanceringar i detaljen försvårar, om ej upphäfver, möjligheten för en dis— cuterande national-församling att, under dessa detaljers ordnande, städse bibehålla för ögonen det planmässiga i Uppställningen.
När härtill kommer det anspråk, som, på grund af obestridlig rätt, yrkas af hvarje representant, att nemi. uti det hela få inpassade alla de särskilda local-erfarenheter, som en hvar inhemtat emellan Haparanda och Ystad; så lärer ingen böra undra på, om ett sådant ekonomiskt ärende, bearbetadt i detalj af R.
, stundom antyder på en Babylonisk förbistring.
Det är under medvetande deraf, som grundlagen öfverlemna! åt Konungen alt, från sin högre ståndpunkt, sammanjemka det annars oförenliga, och lägga sista hand vid det ekonomiska lagbudet.
— En allvarsam varning i detta afseende lemnar oss behandlingen af detta samma mål vid 1823 års riksdag.
Säkerligen kunna ännu åtskilliga medlemmar af detta Stånd erinra sig med hvilket 1 K. , 4, 322 Den is Februari f. m. allmänt nit för denna sak, som Ständerne, vid 1809 års riksdag, ingingo till K. M. med underd. anhållan, att K.
M. till nästa lagtima riksdag ville låta utarbeta en plan för allmän fattigvård.
En comité' för detta ändamål blef nedsatt 1810.
Under påföljande 11 år sammanförde och bearbetade comite'en alla tillgängliga rudimaterier för ändamålet och afgaf sitt underd. betänk. 1821, med bifogadt förslag till stadga för fattigvården i Riket.
Detta betänk, och förslag blef år 182H, med K.
M:s nåd. propos. i ämnet, öfverlemnadt till R.
Ett helt år derefter, och sedan Ständerne under tiden användt alla lagliga former för att tillegna sig frukterna af dettrf långvariga arbete, nödgades de hos K. M. i underd. anmäla, att de om detta angelägna ärende icke kunnat sina tankar förena.
På grund deraf ansåg K. M. sedermera, att några nya stadgan den, i afseende på fattigvården, icke vore af be hofvet påkallade.
Samma händelse förestår oss, om vi ej annorlunda förfara.
Min tanka är derföre att, då K.
M. äfven nu låtit framkalla, sammansöka och bearbeta den mängd detaljer, som fattigvårds-comiteens betänk, innehåller, så skulle den gagneligaste åtgärden som R.
St. i detta afseende kunde vidtaga, inskränka sig till anmälan af de hufvudgrunder, omkring hvilka R.
St. i underd. önskade, att K.
M. ville låta gruppera detaljerna.
Detta sätt att förfara tager jemväl i anspråk den embetsmanna-skicklighet, som man förväntar skall utveckla sig hos föredragande Statsråd, örn denna nya organisation blifver antagen.
Med ärendets inskränkning endast till angifvande och motiverande af sådana hufvudgrunder, boringen tvifvel uppstå, att ju Besvärs- och Ekon.-Utsk. skall väl reda sig ensamt, arbetande helst på afdelning med en ringa personal.
Hr af Ekenstam tilläde derefter muntligen:
Det är på denna grund, jag afstyrker det föreslagna särskildta Utsk., och som jag önskar, att första delen af arbetet endast må innehålla hufvudgrunderna och icke utsträcka sig till detaljer.
Hr Lagerhjelm, Pehr: Då Hr von Rosen i sista plenum väckte sin motion i detta ämne eller om nedsättande af ett särskildt Utsk. för att behandla fattigvårds-frågan och dermed gemenskap ägande ämnen, var jag af den tanke, att ett särskildt Utsk. skulle lämpligast kunna behandla ärendet.
Jag är visserligen ännu derom öfvertygad; men undertiden har jag haft tillfälle att samtala med talmännen och flera ledamöter af Preste- och BorgareStm, och de hafva gemensamt försäkrat, att de, i anseende till Ståndens fåtalighet, ej hafva tillgång på ledamöter uti ett särskildt Utsk., och således önska, att, med afseende å denna svårighet, något sådant Utsk. för detta ärende ej må beslutas.
På den - Ben 12 Februari f. m. 3z3 na grund biträder äfven jag deras mening, som anse alt Ekon.Utsk:s behandling af ärendet,.vore den bästa och naturligaste, hvarföre jag får tillstyrka, ätt R. o. Ad. måtte remittera den K. proposm, äfvensom dermed gemenskap ägande ämnen, till Ekon.Ulsk.
Hr Lagergren, Anders, uppläste följande:
Med tillstyrkan af bifall till Hr von Rosens motion om nedsättande af ett särskildt Utsk. för fattigvårdsfrågans behandling, får jag likväl för R. o. Ad. framställa några anmärkningar, i afseende på ändamålet med nämnde Utsk., hvilket synts mig böra blifva af helt annan art, ari motionären föreslagit.
Sjelfva ämnets beskaffenhet har ledt mig härtill.
Ty då det visserligen är af den vigt att, mer än de flesta andra, påkalla R.
St:s uppmärksamhet, sammanhänger det dock med så mångå olika, i samhället djupt ingripande lagstiftnings-föremål, att fattigvårdsfrågan ovillkorligen förer med sig äfven undersökningen af dessa, hvarigenom den sålunda kommer i beröring med de flesta allmänna ärenden.
När frågan, i sin helhet tagen, äger denna omfattning och hänskjutes till en riksförsamling af flera hundrade delibererande ledamöter, är det derföre så mycket angelägnare, att dessa ledamöter för sig uppgöra den af dem behöfliga verksamliets-åtgärd.
Man kunde annars lätt förfalla till vida större vidlyftighet, vida större inconseqvens, än hvarföre comiterades arbete mer eller mindre rättvist beskylles.
I nnledn. häraf är det ock jag vågar upptaga R. o. Ad:s tid med följande korta anförande, allt under fristadt afseende på Hr von Rosens motion.
Icke synes det kunna blifva föremål för R.
St:s verksamhet att utarbeta ett i alla delar genomgånget lagförslag; dertill hafva alla tider visat stora folkförsamlingar mindre tjenliga, och kanske bevisa comiterades förslag, att de till och med varit för många.
Deremot höra allmänna grunder, de stora och vigtiga sanningar, hvaraf de speciella lagbuden sedan äro härledda tillämpningar, till folkombifdens öfverläggning;)!-.
Finna dessa sanningar gensvar i de lydandes hjeltan, se de, känna de sitt och medrnenniskors väl derigenom befordradt; då blifva lagar och stadgar, som derur härledas, goda föremål för medborgares glädje och välsignelse — i annat fall kunna de aldrig hämma ett ondt, hvars orsak, om ock ofrivilligt, de någon gång torde vara.
— Till en framställning af dessa allmänna grunder, sä väl i afseende på den prseventiva lagstiftningen, sorn fängelsecell corrections-straffen^så väl lill förebyggande af fattigdomen, som till sjelfva fattigvårdens behandling, tyckes sålunda RiksSt. böra inskränka sig; och härtill lemna comiterades arbete rika materialier, om de ordnas och sättas uti ett, någon gång kanske uraktlåtet, sammanhang.
När uti K. proposin icke äskås något bestämdt lägför - 3a4 Den 12 Februari f. m. slag; hvarföre skola R.
St. onödigtvis åtaga sig ett göromål, hvaruti de, mer än sannolikt, skulle misslyckas?
Deremot då de allmänna grunderna äro uppgifna, då dessa af Ständerna blifvit öfvervägade och gillade; då kunde de ock för K. M, i underd. framställas, och RiksSt. hos Högstdensamme anhålla om ett lagförslag i enlighet dermed.
Härigenom borde naturligtvis komma att undvikas, det sammanhanget vid delarnas uppställning ej blefve spli t träd t af mångas afgörande rätt, hvaraf kanske icke alla följt ämnet med den oafbrutna uppmärksamhet, som erfordrats.
Ännu ett skäl, icke mindre vigtigt, finnes för Ständernas åtgörande i detta angelägna ärende; ehuru äfven det, talande för inskränkning till blott de allmänna grundernas angifvande, Man har nemi. förebrått Styrelsen, atf, i afseende på fattigväsende!, icke hafva vidtagit några genomgripande åtgärder, och då likväl förbisett, det densamma vid 182a års riksdag till Ständerna öfverlemna! ett förslag i ofvannämnda ämne, som de sjelfve afböjde och läto sedan frågan förfalla.
St. icke påbörda sig skulden till liknöjdhet i detta ämne, tillhör det dem således, att nu förklara deras önskan i de dertill hörande allmänna grunder.
Det är tydligt, att tages saken ifrån en sådan sida, jag här har haft aran antyda, blifver de särskilde utsk:s-ledamöters arbete, som dermed få uppdrag, helt olika, än om dem skulle åligga att utarbeta ett lagförslag.
Några enkla exempel torde göra detta bäst åskådligt.
Mycket har blifvit taladt, mycket har blifvit skrifvet om otjenligheten af 1833 års författning om laga försvar: den ena har sagt, den är för sträng, den andia, för mild; men aldrig har till RiksSt:s öfverläggning blifvit draget, om hela denna lagstiftning angrde laga försvar, såsom den i Sverige blifvit utförd, vare sig sträng eller mild, är naturlig och ledande till samhällets utveckling och förädling.
Ännu hafva icke nationens representanter yttrat sin mening, 0111 de anse medborgare, oför vunna till något brott, ja icke en gång af tadlet brännmärkte för sitt enskildta lefverne, behöfva andra medborgares skydd, derföre att de sakna annan förmögenhet, än sin arbetsförmåga, Det är icke min mening att nu åtminstone yttra ett för eller emot i detta ämne; jag har blott velat antyda, att här torde återfinnas ett af de vigtiga föremål, sorn af särskildta Utsk. torde behandlas och till R, St:s afgörande framställas.
Comiteen har ock behandlat denna fråga, men icke endast till sin grund, utan ock till sin utveckling, såsom speciella lagbud.
Följden har blifvit, att, då grunden resonerar om Jaga försvar, såsom någonting hvarken rättvist eller särdeles klokt, utveckligen dock ledt lill ett lags tift nings-förslag, bäde svårare att verkställa och mera hämmande, än de lagbud vi redan äga.
Kunde detta blifva fallet inom comitéen, som dock icke bestod af så särdeles mänga medlemmar, huru mycket otroligare är det ej, Deu 12 Februari f, m. 3 25 att samtlige RiksStm skulle lyckas att i full conseqvens utarbeta ett detaljeradt lagförslag.
Men hvad sjelfva hufvudgrunderna beträffar, både böra och måste de stadga sin öfvertygelse, för att sedan icke med bårdhet bedömma åtgärder, hvilka blott äro nödvändiga utvecklingar af den ena eller andra hufvud principens antagande.
Det sammanhang, vår brottmåls-lagstiftning äger med fattigvårdsfrågan, nödgar t. ex. R.
St. att äfven dit vända sin uppmärksamhet.
Icke tillhör det derföre dem att ingå i den speciella tillämpningen af denna lagstiftnings grund; dem tillhör det blott att stadga sin öfvertygelse, huruvida våra kroppsstraff äro tjenliga eller icke, samt huruvida det är förenligt med förnuft och rättvisa, att man med penningar, i fall man dem äger, kan friköpa sig från en bestraffning, som den obemedlade med sin kropp måste undergå; dem tillhör att stadga sin öfvertygelse, om de vilja bibehålla en fängelse-inrättning, som, oförändrad sedan fordna dagar, endast tillökad genom vidsträckta correctionsanstalter, upprättade efter samma grunder, visat sig, enl.
Fängstyrelsens offentliga berättelser, ofta vara en plantskola för nya brott, i stället för ett botemedel för de redan begångna; eller, om de skulle förkasta densamma, inför thronell då frambära sina önskningar om mera ändamålsenliga anstalter, och sedan icke sky de uppoffringar, som deraf blifva en följd.
En utvidgad sedlighet, en lifvad gudsfruktan kunna af ett samhälle aldrig köpas med för stora materiella bidrag.
Vårt land är' af en vidsträckt omfattning, åtminstone från norr till söder; olika klimat och olika jordmån, verka skiljaktiga förhållanden och göra den ena delen af fäderneslandet oftare i behof af allmän undsättning än den andra.
Att ingå i ilen speciella regleringen af ett sådant understöd, kan aldrig blifva föremål för Ständers verksamhet; men afgörandet, huruvida ett dylikt understöd alldeles bör uteblifva och öfverlemnas åt den enskilda speculationsandan, eller om några provinser, genom sin aflägsenhet och thy åtföljande olägenheter, någon gång tyckes vara i behof deraf; det är ett ämne, hvarom RiksSttn böra uttrycka sin mening, och, i fall deras önskan bifalles, betrakta den deraf skeende tjllämpning såsom ett nödvändigt resultat af deras egen åtgärd.
Vår fattig-lagstiftning säger väl i allmänhet, att intet understöd må lemnäs deri till arbete förmögne; men om tillfälle till arbete brister den arbetsföre, har den föga eller intet att säga om den deraf blifvande följd. R.
St. tillhör att stadga sin öfvertygelse, om de önska att så må förblifva, hvarigenom det, enl. skrifven lag, olagliga tiggeriet och sysslolösheten göras omöjliga att lagligen beifra, eller om de vilja, att tillfälle till arbete alltid må kunna den obemedlade tillhandahållas med deremot svarande skyldighet att sig så ärligen försörja; dem tillhör ock då, alt uttrycka sin 3a6 Den i s Februari f. m ■ underd. önskan, huruvida de vilja, att reglerandet och kostnaden för så väl denna angelägenhet som den mera directa fattigvården må blifva socknarnes ensak, såsom comiterade föreslagit, eller föremål för en allmän centralanstalt för fattigvårdens behandling, hvilket ordför. i sitt särskildta betänk, yrkat; eller om det rälta borde sökas i en förmedling af dessa häda åsigter, hvarigenom man här, likasom i England, finge ett fåtaligt förvaltande råd, hvilket directe stående under den föredragande Ministern, gåfve enhet åt socknarnas eller districternas åtgärder, och tillstadde de undantag från allmänna reglor, som tid och omständigheter någongång kunde kräfva.
St.‘s verksamhet kan ej höra att afgifva förslag til! allmän communal-Iag; men de böra sig emellan afgöra, om en sådan synes af behofvet påkallad, och om den så befinnes, till afgörande upptaga grunderna för dess styrelsesammansättning, om den blott må väljas af fastighetsägare, eller ock af den rörliga förmögenhetens representanter, i begge händelser, med yttrad önskan, alt jemnvigt må hållas emellan den fattiga pluraliteten och den rika minoriteten af medlemmarne; gränsorna för dess moraliska, juridiska och ekonomiska verksamhet må uppgifvas, men de speciella laghuden ej föreslås. R.
St. må yttra sin öfvertygelse, huruvida icke folkundervisningen bör befrämjas, må tillkännagifva sin önskan, huruvida de icke med glädje skola omfatta hvarje tillfälle att bidraga härtill; men speciella förslag tillhör K.
M:s embetsverk att afgifva.
Ett ämne återstår dock alltid, der R.
St. så väl böra afgifva sin önskan, som de ock, enl. praxis, alltid sjelfve dicterat beslutet.
Det är bränn vinsfrågan.
Väl vore för Svea land, om, vid fattigvårds-angelägenheternas betraktande , frågan toges blott från en moralisk , och ej från en ekonomisk sida.
Kanske kunde det sedan blifva föremål för R.
St:s beslut att subordinera den sednare under den förra.
Skiljas ej vid deras öfvervägande de båda sidorna från hvarandra, frukta vi, att omnämnda försök äpnu på länge blir omöjligt.
Instämmande alltså med Hr von Rosen i frågan om tillsättandet af ett särskildt
Utsk. för behandling af det vigtiga fattigvårds-ärendet, måste jag skilja mig från honom, i afseende på föremålet för det blifvande Utskts verksamhet; i thy jag vilie föreslå såsom mål för densamma: att uppgifva de allmänna vigtiga grunderna för ett med tidsoch sakför hållandena enl. fattig vårdsförslag.
Detta blefve ej af den vidtomfattande i specialiteter ingående natur, att de öfriga TJtskms biträde kunde särdeles behöfva påkallas, men dock af ett högre, för hela nationen vigtigare, intresse, än att det, som ett enstaka mål, af Ekon,- Utsk. borde behandlas.
Meningarna i de för landet vigligaste ämnen blefve från Representationens sida härigenom Deli 12 Februari f. m. 327 bragta i slutlig öfverensstämmelse, och Styrelsen satt i tillfälle att känna önskningarna från folkets ombud, och sålunda äfven möjlighet för den beredd att kunna desamma tillfredsställa.
Hr Lagergren tilläde muntligen:
Med tillstyrkande af bifall till Hr von Rosens motion, med den förändring jag åsyftat, får jag anhålla, alt detta anförande, i sammanhang med hans framställning, må communiceras de öfriga RiksSt:n.
Då i förra plenum en värd ledamot väckt motion om bildande af ett särskildt Utsk., för att handlägga frågan om fattigvårds-betänk., och då icke allenast i sagde plenum, utan äfven nu, åtskilliga olika tankar sökt göra sig gällande i fråga om behofvet af ett sådant Utsk., eller om saken bör öfverlemnas till Ekon.Utsk., samt då jag funnit, att de värde talarne, endast med undantag af den ledamot, som sednast yttrade sig, likväl icke erinrat sig en hufvudsaklig omständighet, som jag anser vara af stor vigt; anhåller jag att derpå få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Jag finner nemi., att det stora fattigvårdsbetänk. delar sig i de 2:ne hufvudfrågorna: huru fattigdomen bör förekommas, och huru de fattige böra vårdas.
Den förra frågan ingriper så djupt i alla administrationens grenar, att jag, lika med flere andre talare, skulle tro, att mycken tid och omtanka erfordras för detta ärendes noggranna behandling.
Den sednare deremot anser jag icke fordra mycken tid eller en särdeles ansträngd omtanka, emedan jag tror, att, i afseende på sjelfva fattigvården , Statsmakterne icke egentligen böra bestämma annat än hufvudgrunderna, d. v. s. utstaka gränsorna för menigheternas rättigheter och skyldigheter vid deras behandling af till fattigvården hörande ämnen; såsom att t.
ex. bestämma skyldigheten att lemna bidrag till fattigvården eller rättigheten att undandraga sig uppfyllandet af alltför stora anspråk i detta afseende, förhållandet med rösträttigheten vid voteringar i frågor rör:de fattigvården, m. m. d. — Jag skulle tro, att denna sednare del af ämnet, eller hvad som egentligen blott angår upprättandet af en allmän stadga för fattigvården, icke är af så stor omfattning, då det bör öfverlemnas åt menigheterna, att, med iakttagande af de af Statsmakterna bestämda grunder, jemka sina speciella förhållanden ; hvaremot jag anser omöjligt att på annat sätt gå till väga.
Den K. skrifvelsen innefattar ej heller någon föreskrift, huruvida betänk, i sin helhet bör behandlas, eller om endast den egentliga fattigvårdsfrågans skärskådande af Ständerna varit afsedd.
Med stöd således af hvad Kammar-colhm uti sitt und. utlåtande , som åtföljt fattigvårds-betänk. yttrat, skulle jag tro, att ämnet kail ensamt, i hvad det rörer fattigvården, af Ständerna behandlas, och att fråga ej bör 3a8 Dcu 12 Februari f. m uppstå om annat, än att till Konungen afgifva ett förslag till stadga för fattigvården, samt att ärendet således ganska väl kan och bör upptagas af Ekon.Utsk.
Efter min åsigt skulle följaktligen hvarken för detta Utsk. eller för R.
St. erfordras så förskräckligt lång tid, som förespeglats, att afgifva yttrande i detta ämne , synnerligast då Fattigvårdscomite'en utarbetat ett förslag, som väl kan tåla många jemkningar, men dock lemnar en god ledning, och Ekon.Utsk. är sammansatt af män från nästan alla Rikets provinser.
Jag tillstyrker således, att ärendet, med afseende på hvad jag anfört, endast må hänvisas till Ekon.Utsk.; och jag får derjemte, till svar på en värd talares i detta plenum afgifna yttrande, att han ej finner ärendet så utarbetadt från Regeringens sida , som han väntat, och att
Ständerna fördenskull ej kunde handlägga detsamma, såsom sig vederbör, fästa den värde talarens och H.
Ståndets uppmärksamhet derpå, alt här icke är fråga om någon civil- eller criminallagstiftning, utan om ett ekonomiskt lagstadgande, der Konungen hör Ständerna, för att sedan Sjelf fatta beslut.
Jag anhåller om remiss af betänk, till Ekon.Utsk. Frih. von Kraemer, Robert, uppläste följande: Såsom ledamot af Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utsk. , får jag vördsamt gifva mina åsigter tillkänna, ronde Hr von Rosens yrkande, att, med stöd af 36 §:n Riksd.Ordn., ett särskildt Utsk. må nedsättas att behandla alla till fattigvården i Riket hörande ämnen.
Visserligen äro dessa ämnen vidt omfattande, men då desamma redan blifvit af en comité' utförligt och i systeme afhandlade i det afgifna underd. betänk , ehuruväl i behof af flera förändringar, finnes redan häri en god ledning för den afdelning inom Ekon.Utsk., som ensamt fått sig uppdraget deras behandling.
Bland andra sakkunniga personer i denna afdelning befinnes äfven förre ordför. i nämnde comité' invald; och anser jag således bildandet af ett särskildt Utsk. icke allenast öfverflödigt, utan äfven skadligt, såsom ledande till tidsutdrägt i behandlingen, på skäl Hr von Hartmansdorff i förra plenum redan anfört.
En annan värd talares åsigt, att hela denna vigtiga lagstiftningsfråga bör hvila till en nationel ministerstyrelse bl ifver införd, kan jag ej heller dela.
Man afvaktar i landsorterna med större otålighet kanhända, än alla styrelsereformer och skatlenedsättnings-förslager, att nu gällande faltigförsörjnings-lagstadganden må undergå behöfliga förändringar , — de innebära nu ett trätofrö emellan församlingarna, föranleda ett högst orättvist spärrningssysteme, och utveckla mångenstädes en tryckande fattigvård.
— Man afvaktar med lika otålighet att se gesällvandringarna minskade, de ohyggliga lumpsamlare-familjernas- kringstrykande hejdade, samt ut - Den is Februari f, m. utvandringarna försvårade för sådana arbetssökande, som medföra hela barnskaror, till verklig lunga för närbelägna provinser.
— Allt fördröjande att gå dessa billiga fordringar till mötes, afstyrker jag på det högsta och är fullkomligen öfverlygad om , att Ekon.Utsk. med allvar griper verket an, och snart nog torde blifva i tillfälle för 11.
St. framlägga förslag i dessa vigtiga ämnen.
Jag anhåller, att detta mitt utlåtande må få åtfölja Hr von Rosens motion.
Den fråga, som nu ut gör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, nemi. huruvida ett särskildt Ulsk. bör tillsättas, eller ämnet skall remitteras till Ekon.Utsk. , för att der upptagas och i vanlig ordning behandlas, är, i anseende till ämnets beskaffenhet, tilläfventyrs af större omfattning och vigt, än de fleste ledamöter gjort sig reda för.
I allmänhet har i lagstiftningen, sedan 1809, vid nya författningars utfärdande af Regeringen, äfvensom då förslag dertill af Ständerna blifvit uppgjorda, icke noggrannt iakttagits historien af de ärender, författningarna eller förslagen omfattat, anlednrna hvarifrån de utgått, samt ändamålen, som varit åsyftade.
Derifrån de misstag, som, å ömse sidor, hos de lagstiftande makterna ägt rum.
Jag anhåller att i minnet få återföra, att efter grundlagens antagande den 6 Juni 1809, och i följd af dess 16 jj, funno Ständerne nödvändigheten att medgifva de concessioner af privilegier och ömsesidiga rättigheter, som omformalas i 9 §:n af riksd.-beslutet den 1 Maj 1810, fastställde genom en kungörelse i April månad samma år.
Dessa concessioner, jemförde med 16 §:n Reg.F., fordrade ovillkorligen en lagstiftning, som beredde hvarje Svensk man åtnjutande af de eoncessioner, hvarom R.
St. öfverenskommit, nemi. fullkomlig näringsfrihet, eller, som orden lyda, rättighet till all slags borgerlig näring emot åtagandet af deremot svarande borgerlig tunga.
Af sådan anledn. , skrefvo Ständerne till Konungen i September 1809 och begärde, att Konungen ville nedsätta en comité' till utarbetande af en allmän stadga för fattigvården, att förelägga R.
St. vid nästa lagtima riksdag, samt att Konungen ville under tiden, tills denna stadga hunne antagas, genom allmän författning förordna, huru bidrag till fattigförsörjningen borde tills vidare utgå.
Samma Ständer fastställde jemväl den bevillningsgrund, att samtlige Sveriges innevånare borde, i mån af inkomst, bidraga till stats-behofvens fyllande.
Med anledn. af R.
St:s förrberörda begäran, aflät Konungen till dem en propos. vid den urtima riksdag, som hölls i Örebro år 1810, och hvars anledn. icke behöfver återkallas i minnet.
Deruti föreslog Konungen R.
St. att, i stället för den författning, om hvars utlärdande af Konungen de anhållit, Ständerne skulle gilla 1 H. 4 2 33o Den 12 Februari f. ra. dol förslag, Konungen afgaf till en interims-förordning, innehållande, alt en hvar, som icke sjelf är i behof af andras hjelp, skulle bidraga till fattigförsörjningen.
Denna propos. bilölls af R.
St., och författning blef i följd deraf utfärdad; men det förbisågs, att denna författning väl innehöll, att så skulle ske, men icke huru principen skulle tillämpas, hvarföre också denna författning intill denna dag blifvit utan verkställighet.