Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om K. o. Ad. skulle bifalla detta utlåt, så handlade Ståndet i strid mot en åtgärd, som det förut under denna riksdag redan vidtagit, nemi. den, då fråga var om vågpenningars undslippande för dem, som icke begagnade Stockholms tackjerns våg. R. o. Ad. fann då att man icke med skäl kunde fordra vågpenningar af dem, som icke begagnade vågen.
Nu är samma skäl för handen att icke fordra mätare-penningar af dem, som icke vilja begagna mälare.
Jag får blott till Frih.
Stedingk hemställa om hans mening verkligen kan vara den, alt dessa mätare kunna hindra lurendrejeri.
Då fartyget ofta ligger flera dygn stilla vid någon klippa i skärgården, 5 å 6 mil från Uddevalla så kan ju det lurendrejeri-gods, som möjligen finnes om bord alltför väl praktiseras undan så framt ej någon tullbetjent finnes derpå såsom bevakning, ty icke har mätaren dermed att skaffa ej heller skall han dermed göra sig besvär, såsom icke tillhörande hans åligganden.
Jag nplräder egentligen icke för alt svara på den sednast framställda anmärkn:n ty det ligger i sakens natur att kolmätare icke användas mot lurendrejare, utan för att gendrifva en sats, yttrad af Hr von Hartmansdorff, som sagt att R. o. Ad. borde handla konseqvent med hvad som beslöts i afseende på tackjern, som icke vägföres.
Jag ber att få fästa upmärksamhcten på den himmelsvida skillnad, som befinnas mellan denna och nu förevar, fråga.
Kol liitföras från utrikes ort och draga ingen skatt; det tackjern, som kommer hit, skall deremot alltid komma alt vägas på någon våg och betalning derför att erläggas, hvaremot denna afgift komme att gäldas tvänne gångör, om detsamma nödvändigt här skulle vägas, endast derföre att det blifvit tordt förbi Stockholms våg.
Anledn:n till beslutet ronde tackjernet var sålunda att icke för samma sak behöfva erlägga betalning två gånger, eller dubbel afgift.
Hr Frih. o. Landtm, framställde propos. till bifall å Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s förevar, utlåt., ropades starka nej, blandade med ja; hvarefter H. Ex. hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot samma utlåt, gjorde anmärkmr föranleda till detsammas återremitterande, samt då svaren härvid utföllo med 380 Den 12 Mars e. m starka ja, jemte åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna det ja varit öfvervägande.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d, 26 sisth Febr. och d. 1 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 44, i anledn. af väckte motioner, dels om förändradt aflöningssätt för ordinarie presterskapet i allmänhet, dels om förhöjning i Komministrarnes aflöning och dels om ändring i sättet för upbörden af kyrkoherdarnes inkomster.
Denna fråga har, som betänk. utvisar, redan varit föremål för R.
St:s tillgörande vid sisth riksdag; hon var det äfven vid riksdagen derförut, då jag var motionär i ämnet och sålunda äfven nu hyser ett visst intresse för densamma, och må det på sådan grund förlåtas att jag uptager några ögonblicks tid för dess belysning.
Det lärer vara en sanning, som icke kan bestridas, alt samhällsinstitutioner svårligen kunna bära sig eller någon reform bära frukt, som icke ytterst hvilar på en religiös grund; likväl hafva vi vunnit den erfarenhet, att de reformer, som i senare tider påyrkats och äfven en och annan sådan, som verkligen genomförts, visat benägenhet att emancipera sig ifrån kyrkan.
Man må som skäl dertill, skylla på pressen, man må upgifva en omsorg, som på sednare tider mer och mer framkallat de materiella intressena, det är dock säkert, att hvarken skulle tryckpressen eller omsorgen för de materiella intressena så mycket uptagit sinnena, om man hade den aktning, det förtroende, som vederborde för det Högv.
Men hvarifrån kommer väl denna brist på aktning för PresteSt.
Min öfvertygelse är, att aflöningssättet är dertill egentliga orsaken, verkande dels dertill, att mången afhälles att inträda på en bana, der man har det obehagliga sätt att mottaga sin bergning på sätt nu äger rum, dels ock att de, som på detta sätt skola upbära sin aflöning, derigenom komma i ständig conflict med sina åhörare.
Man säger väl, att konventioner kunna afhjelpa detta onda, men de göra det dock icke till fullo.
Afven der konventionen finnas skall Presten upbära sin aflöning af Bonden, som skall tillföra honom sin säd, ehvad han har godt derom eller icke, han skall föra lill honom mjölk, smör, ost o. s. v. hvarje gång med en viss känsla af missundsamhet och missnöje, att Presten skall dela så mycket med honom och alla dessa löneartiklar, som Presten eger att upbära synas Bonden betydliga, och må i sjelfva verket vara det, fylla dock icke den förres kassa, hvarföre min öfvertygelse är, att en af de vigtigaste reformer man kunde tillvägabringa, vore att komma till ett annat aflöningssätt för Presterskapet.
Jag är i sanning för ögonblicket tveksam om jag skall till styrka en åteåremiss eller framställa en anhållan att frågan måtte få bero och ber derföre vördsamt det behagade Hr Frih. o. Landtm, låta Ridd.Sekret, tillkännagifva, huruvida underrättelse ankommit om de öfrige Ståndens beslut i ämnet och derom meddela uplysning.
Den 12 Mars e m, 381 I anleda, häraf tillkännagaf andert.
Ridd.Sekret., att, enl. ankomne prot.utdr., Preste- och BorgareSt. bifallit ifrågavar. utlåt, samt jemväl BondeSt. bifallit sednare morn., men, på grund af gjorde anmärkn:r återremitterat det förra mom. deraf.
Har således frågan fallit derigenom, att två Stånd bifallit Utsk:s betänk, så lärer en återremiss icke tjena något till; men vid sådant förhållande får jag hemställa om ej R. o.
Ad. ville låta dervid bero.
För min del vågar jag anhålla om propos. till bifall å detta utlåt.
Jag hade under sisll. riksdag hedern att vara ledamot af det Utsk., som då handlade frågan, hvarvid, efter vidlyftigt ventilerande i ämnet, man slutligen med betydlig pluralitet korn till det grundligen och väl öfvervägda resultat, som efter min åsigt är det råtta, att i hvarje serskildt fall öfverlemna åt vederbör, menigheter sjelfve, att, i samråd med Consistorii ombud och andre, som med ärendet lagligen äga taga befattning, afslnta sådane konventioner, som å ena och andra sidan kunna finnas antaglige.
På sådant sätt sker allt frivilligt och med minsta svårighet, småningom och säkert.
Varsamheten dervid blifver en borgen för varaktigheten af dessa öfverenskommelse!'.
Fördenskull är jag fortfarande öfvertygad derom, att denna för hvarje särskildt fall tillämpliga lösning af frågan, skall bereda större belåtenhet, än om man påbjuder, för att icke säga, påtrugar menigheterne ett om välmenande nit vittnande, dock något otåligt och derföre mindre tjenligt sätt dertill, så till vida att menighet och presterskap icke allestädes torde genast vara till förändringen lika benägne.
Der, hvarest man är villig att afsluta sådana konventioner, der må de ock upgöras, men på de ställen der det icke väl låter sig göra, der är det och gifvet, alt om saken till följd af ett skeende påbud verkställes, sådant sannolikt icke lärer lända till ömsesidig belåtenhet.
Hvad angår det stora obehaget, som förespeglas, den misshällighet och missaktning, som åtskilligstädes skulle råda mellan presterskap och församlingar, så anser jag först och främst dessa upgifter härröra af mera partiella än allmänna iakttagelser och erfarenheter, hvadan de icke böra vinna alltför stort afseende; och för det andra inser jag icke något ovillkorligt, verkligt och oundvikligt caussal-förhållande uti sättet att upbära aflöningen, å ena sidan, och förbemälde misshälligheter å den andra; ty man känner ju otaliga exempel på godt förstånd mellan själesörjare och församling äfven der inga konventioner äro upgjorda; men till osämja kunna lätteligen finnas många anledningar i all mensklig sammanlefnad, derest man icke å ömse sidor tager sig till vara för öfverdrifna fordringar å egna fördelar och å nästans eftergifvenhet.
Dessa fordringar äro säkerligen ej mindre verksamma i andlige och immateriella hänseenden än de någonsin kunna vara i de materiella.
Således blifver det en stor ensidighet att tillskrifva aflöningsfrågan ett så uteslutande, så afgörande inflytande på dessa förhållanden.
Förenkling deruti pågår emed - 38»'
Den 12 Mars e. ra. lertid, i lugn oell jemn ordning, den behöfver icke brådstörtas, den bör det icke heller, ty den går troligen ej bättre för det, utan vida sämre, såsom vanligt när man vill skynda framom sakernes naturliga utvecklingsgång.
Jag tillstyrker således bifall och nödgas i denna punkt vara så mycket mera ihärdig, som det är en principfråga, hvarutinnan jag, derest Frih.
Raab fortsätter sitt yrkande, äfven måste med ytterligare försvar för min åsigt fortfara.
Raab: Herrarne torde finna, att det mätte vara en ganska fin distinktion mellan mitt och Frih.
Cederslröms påstående.
Jag har endast anhållit att R. o. Ad. ville låta bero vid den utgång saken lin fått, på det att icke R. o. Ad. skulle kunna sägas bestämdt gilla den åsigt alt icke något i denna fråga må göras, utan tveftom lemna en sorts opinionsyttring alt något verkligen kunde åstadkommas.
Cederström åter har sökt vinna bifall till Utsk:s förslag för att derigenom få uttryckt, att det bästa vore att samma förhållande måtte fortfara, hädanefter som hittills.
De skäl Frilen bjudit för sin mening, gå ut på att visa att det vore svårt att öfvertyga allmogen om gagneligheten för densamma att afbörda sig aflöningen lill Presterskapet på annat sätt, än sorn det nu tillgår.
Jag ber likväl att få hänvisa till det förhållande, som vi nyligen hört Ridd.Sekret, upgifva, att just allmogen, här representerad af RondeSt. återremitterat till Utsk. den delen af frågan, som rörer sjelfva förvandlingen från del nuvande atlöningssättet till det, som blifvit föreslaget.
Detta måtte vara ett uttryck, att allmogen öfver hufvud taget, skulle önska att få förändringen satt i verket, hvilken äfven hade till följd att sälta Presterskapet i ett bättre tillstånd till församlingen än hvad nu är fallet, icke så till förståendes likväl, som skulle Presten derpå göra någon vinst, ty han måste hafva lön, och den måste tagas af församlingen, fast medelbart i detta och omedelbart i det andra.
Jag ber dessutom att få fästa upmärksamhelen derpå, att Presterskapet sjelf svårligen kan vilja behålla det aflöningssätt, sorn nu är förhanden, när man betraktar att en stor del af inkomsterne äro af beskaffenhet, att de ofta på stället förtäras, och icke utfalla i kontant, utan i matvaror och vi känna det förhållandet, att sällan blifva våra prester rika karlar.
Jag hemställer om icke den opinions-yttring jag begärt i denna fråga vore både billig, ooh äfven af de förhållanden, som torde kunna vitsordas af flere, verkligen påkallad.
Att vid detta tillfälle afgifva en så beskaffad opinions-yltring, som den Frih.
Raab föreslagit, vore att med detsamma gifva förnekelse åt R. o. Ad:s vid förra riksdagen fattade åsigt i ämnet; men jag inser icke att Frih. genom sin framställning härutinnan, skäligen motiverat en sådan förändrad öfvertygelse hos detta Stånd.
Jag vågar tillika fästa upmärksamheten derpå, att Frilen helt och hållet missförstått, för alt icke säga misstydt mitt yttrande, Den 12 Mais e. m.
383 dä hail förmenat mig hafva åsyftat ett oförändradt bibehållande af nuvar. förhållanden med presterskapets aflöningssätt.
Vore det än mindre tjenligt än det är, så linner man lätteligen att förändringar derutinnan icke böra förhastadt vidtagas, så vida de skola verka tillfredsställande.
I alla fall har jag ingalunda velat söka slänga vägen för billiga jemkningar; jag har tverlom fästat upmärksamheten på, att Ständerne vid sistl riksdag begärt hos Konungen vidtagande af ett tjenligt sätt för lönefrågornes reglerande, medelst uprättande af konventioner.
Betänk, uplyser också alt detta Ständernes beslut är remitterad! till hörande af vederbör, embetsverk, hvilket åter är orsaken hvarföre nådigt beslut i ämnet icke hunnit blifva fattadt.
Att nu komma med en opinions-yttring i annan riktning, eller söka undvika att öppet vidhålla den på goda skäl grundade opinion, som förra gången gjort sig gällande, finner jag för ingen del antagligt.
Om Frih. Baab, (ill stöd för sin åsigt åberopar BondeSt., hvars beslut han funnit så aktningsbjudande, så eger jag alt å min sida åberopa BorgarSt:, hvars åsigt torde förtjena lika mycken aktning i detta ärende; men när härtill lägges hågkomsten af det sisth riksdag fattade heslutet i ämnet, deruti hvarken PresteSt. eller R. o. Ad., om jag ej misstager mig, voro skiljaklige, så torde befinnas att det vore temligen inkonseqvent af sistnämnde Stånd all, uppå en lösligt framkastad hemställan, med hänvisning till ett enda annat Riksstånds åsigt, f. n. ändra sin mening härutinnan.
Raab för öfrigt icke funnit för godt alt vid detta tillfälle ingå i någon egentlig pröfning af saken, så skall jag äfven bespara
Ståndet en utförligare utveckling af mintanka; endast hemställande om bifall till Utskis utlåt.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtmis härefter till bifall å Allm.
Besv. o. Ekon.Utskis' förevar, utlåt, framställda propos. besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarpå II.
I öfverensstämmed R. o. Ad:s beslut och Hr Frih. och Landtmis updrag, hafva deputerade i dag till H. Ex. Hr Gr.
De Geer framfört uttrycken af Ståndets vördnad och tacksamhet för den tid, under hvilken hemälle H. Ex. bestridt Ordförande-befattningen i Ridd.-direkhn.
Det svar han på deputerades yttrande afgaf, har han haft godheten till mig skriftligen aflemna, och anhåller jag att Hr Frih. o.
Landtm, läcktes inhemta huruvida Ståndet önskar att detsamma må upläsas, för ali sedermera i dess prot. förvaras.
Palmstjerna, Carl Otto: Öfvertygad att R. o. Ad:s samtlige ledamöter gerna önska att höra för sig upläsas det svar, som H. Ex.
Gr. De Geer, på uttrycken af R. o. Adis vördnad och känslor för honom, till Hrr deputerade afgifvit, är jag också öfvertygad att R. o. Ad. gerna skulle åhöra hvad Gr. Hamilton, på R. o. Ad:s vägnar till H. Ex. Hr Gr.
De Geer yttrat, hvarföre jag anhåller alt Hr Frih. o. Landtm, ville anmoda Gr.
Hamilton att detsamma äfven upläsa. 384 Den 12 Mars e. m.
Dä nu II.
Ilr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o.
Ad:n önskade höra upläsas hvad Gr.
Hamilton, såsom ordf. för R. o. Ad:s Deputation till H. Ex. Hr Gr.
De Geer yttrat, samt det svar, som derå blifvit aflemnadt, ropades ja; hvarefter uppå anmodan af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., Gr. Hamilton upläste l:o sitt yttrande till IL Ex.
Hr Gr. De Geer sålydande: Eders Exellens!
Mer än |:dels århundrade har förflutit, sedan R. o. Ad. lärde att i E.
Ex. vörda en ordf:de, till hvars kännedom och klara tolkning al rikets grundlagar
Ståndet med odeladt förtroende kunde vädja, och hvars oväld varit icke blott obestridd, utan höjd öfver hvarje tvifvel.
Riksdagen åren 1828—30 bekräftade den erfarenhet R. o. Ad. i detta hänseende under föreg:de riksmöte vunnit.
Det var således en naturlig känsla af vördnad, tillgifvenhet och förtroende, som framkallade R. o. Ad:s önskan, att äfven mellan riksdagarne se E.
Ex. såsom den främste bland vårdarne af Ståndets angelägenheter.
Under utöfningen af detta kall har E.
Ex. förvärfvat nya anspråk på samma tänkesätt hos R. o. Ad., och då R. o.
Ad., pligtig att vika för en af E.
Ex. yttrad önskan, bordt åt en annan anförtro den plats, E. Ex. af en försvagad helsa funnit sig manad att lemna, återstår för R. o. Ad. endast att genom oss, dess Deputerade, frambära dessa enkla, med oskrymtade uttryck af vördnad, tacksamhet och saknad, af de varmaste välönskningar för E. Ex:s, gifve Gud, många återstående dagar samt af dess förhoppning att i E.
Ex:s välvilja och vänskap framgent få vara inneslutne.
2:o det af H. Ex. Hr Gr.
De Geer afgifna svar, hvilket var af följande lydelse:
Med vördnadsfull tacksamhet emoltager jag den af R. o. Ad. mig godhetsfullt uttryckta tillfredsställelse vid upfyllande af det mig lemnade förtroende under den tid jag som ordf. i Ridd.Direkt:n deltagit uti förvaltningen af Riddarhusets angelägenheter.
Med ett i ett tacksamt hjerta djupt fästadt minne af den vänskap hvarmed jag under min lefnad af R. o. Ad. varit omfattad, med hågkomsten af de för mig dyrbara och utmärkta vedermälen af välvilja och förtroende hvarmed jag af Rikets första Stånd blifvit hedrad, uplifvas hos mig de känslor af tacksamhet af upriktig erkänsla, som städse hos mig varit rådande, och hvilka om möjligt vid detta tillfälle ännu mera förökas, då jag erhållit ett förnyadt bevis af H.
Ridderskapets godkännande af mitt handlingssätt vid utöfningen af det förtroende jag innehaft.
Tillåten mig Mine
Hrr, att härmed genom Eder med hela min själs upriktighet, få lill R. o. Ad. framföra de känslor af vördnadsfull tacksamhet, af upriktigaste tillgifvenhet, af innerligaste tillönskan för det
Riksstånds sällhet och väl af hvilket jag rönt så mångfaldiga bevis af välvilja, och skall minnet häraf intill min sista lefnadsstund mig åtfölja samt uti ett tacksamt hjerta med glädjefull och vördnadsfull känsla förvaras.
Till Eder Hrr Ledamöter af R. o. Ad., som godhetsfullt till mig Den 12 Mars e. m. 385 mig meddelat det af R. o. Ad. fattade för mig så smickrande beslut, anhåller jag att vördnadsfullt få betyga min varmaste erkänsla samt hoppet att uti Eder fortfarande vänskap få vara bibehållen skall för mig blifva upfyllandet af min lifligaste önskan, och hvarom jag på det högsta anhåller.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, till behandling anmälde den nyss af Gr.
Björnstjerna, Carl Magnus, under öfverläggningen ronde Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s utlåt.
N:o 43, väckta motion om nphörande af mätare-penningar för tullfria mätbara varor, lades denna motion på bordet, uppå begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug.
Ekon.Utsk:s d. 2(1 sistl.
N:o 45, i anledn. af väckt motion om rättighet för hvarje Socken, som kan aflöna egen prest, att varda med en sådan försedd.
Hr Weidenhjelm, Ernst Aug., upläste den vid IJtsk:s utlåt, fogade reservation af Hr Silfverstolpe, och förklarade sedermera att han helt och hållet instämde i denna reservation samt anhöll om propos. i öfverensstämmelse dermed.
Afven jag önskar instämma med hvad reservanten yttrat, och torde dertill ytterligare få lägga några skäl.
Att initiativet till en sådan förändring icke bör tagas af K.
Befh:de utan otvifvelaktig! af församlingarne sjelfva, anser jag helt och hållet sorn ett axiom i förevar, fall, om man skall kunna påräkna belåtenhet med förändringen.
Man kan nemi. tänka sig, att Landsh:r kunde finnas, hvilka, af missförslådt tjenstenit vid efterkommande af en nådig befallning, skulle göra sitt yttersta för att förmå församlingarne att ingå pä en delning, för hvilken kostnaderne likväl snart nog måhända, efteråt, skulle bringa dem på andra tankar.
Det missnöje, som alltså upstodo, kunde emedlertid icke ändra den vidtagna åtgärden.
Pä hvem återfölle detta missnöje?
— Närmast pä embetsmyndigheterna; men rättvisligen jemväl pä B.
St., som förordat dylikt förfaringssätt.
Men se här ännu ett skäl emot förslaget.
Ökadt antal kyrkor fordrar ökad personal af tjenstgörande prester.
De skärpte fordringarne vid afläggande af examensprof af dem, hvilka vilja ingå i kyrkans tjenst, hafva redan i flere stift, enl. hvad det förljudes, åstadkommit prestbrist.
Svårigheten alt kunna påräkna tillräckligt antal af skicklige och tjenstbare prestmän, bör man desto upmärksammare taga i betraktande.
Likaså, huruvida ej jemväl i ett annat afseende församlingarne skola blifva lidande på den föreslagna åtgärden.
Särdeles fördelaktigt synes mig, just för menigheterne sjelfve, om bibehållandet af en gång erhållen kyrkoherdeplats utgjorde målet för önskningarne i timligt afseende hos prestmännen, som redan äro i kyrkans tjenst anställde, och hos dem bland våra 4 H. 25 386
Den 12 Mars e. ra.
Iheologiska vetenskapsmän, som åsyfta att framdeles egna sig åt själasörjarens kall.
Men den förmån, församlingarne böra förvänta af att få behålla sina själasörjare en längre tid äfventyras i hög grad genom en långt drifven sönderklyfning af pastorater; ty der brödstyckena blifva alltför små, är följden gifven: nemi. den, att kyrkoherden i en sådan liten församling, för vinnande af nödig bergning, måste vara betänkt på att söka sig till annat gäll; och af dessa tätare ombyten alstras den menliga påföljd, alt en inängd församlingar få åtnöja sig med att ouphörligen utgöra nykomne och snart åter afgående herdars mindre väl lottade hjord, ilhv alt bekantskapen knappast hinner blifva rätt förtrolig, tillgifvenheten ömsesidig och hjertlig, förrän föreningsbandet måste uphöra, och den irrande hjorden öfverlätas ät nya, okände vårdares händer.
Af alla dessa skäl, som ytterligare skulle kunna utvecklas, derest ögonblickets kraf det erfordrade eller lämpligen medgåfve, lillstyrkes härmed afslag å Utsk:s utlåt.
Orsaken hvarför jag icke älsa utförlig i mitt yttrande, som jag eljest skulle anse nödigt, befinner sig uti den omständigheten, att jag med visshet erfarit, det 3 Stånd ingått på Utsk:s förslag; det återstår således nu endast att afråda R. o. Ad. från vidtagande af den föreslagna otjenliga åtgärden i ämnet, på det detta H.
Stånd för egen del måtte reservationsvis hafva fredat sin ansvarighet inför sig sjelf och inför menigheten i berörde hänseende.
Det är endast detta, numera återstående, resultat jag vördsammast velat förorda, i min anhållan, att förevar, betänk, måtte varda med afslag på detta rum bemött.
För min del är jag af motsatt tanke med de begge sista värde talarne.
Utsk. har tydligen visat, att dess mening icke varit att Pastoraterne skulle göras fullkomligen lika, då det säger: ”Ulsk:s mening torde icke så kunna missförstås, som skulle tillvägabringandel af en arilhmetisk likhet mellan socknarnes folkmängd i allmänhet dermed åsyftas.
En stor mångfald måste i följd af folklynne och lokala förhållanden i detta hänseende alltid och utan olägenhet qvarstå.*’ Utsk. har noga betraktat nyttan af olika klasser pastorat.
Det har aldrig varit Ulsk:s mening att sådant skulle uphöra.
Men dä man ser pastoraterne i Wermland i medeltal beräkna en folkmängd af emellan 7 och 8000 menniskor, så kan det väl icke vara möjligt, och det har äfven, af ledamöter utaf Högv. PresteSt., hvilka åro från Carlstads län, inom Utsk. uplysts, alt pastoral vården icke kan skötas såsom sig bör.
Socknarne
Aro för vidsträckta för att presterna skulle kunna sköta dem, och klagomål öfver detta missförhållande äger ofta rum.
Det är derföre, som Utsk. ansett att, der församlingarne sjelfve önskade en sådan sönderdelning af pastoraterne, borde den också äga rum.
Det står derföre i betänk, ”alt det är församlingarne obetaget, att sjelfve i delta afseende väcka förslag” etc.
Om en församling med 7 å 8000 innevånare, skulle önska en sådan delning, så finnér jag största skäl vara för handen att dela ett sådant pastorat.
Jag vågar således tillstyrka bifall till detta betänk., så mycket mera som PresteSt. lärer hafva vidtagit enahanda åtgärd.
Dell 12 Alars é. m. 387 Frih.
Att icke någon prestman inom Utsk. reserverat sig emot, äfvensom att PresleSt. bifallit betänk., deri kan jag icke se annat än en slags grannlagenhet, ehuru enl. min tanka mindre väl använd, i det bemälde Högv.
Stånd velat åt de öfriga Stånden öfverlemna, alt, utan af PresteSt. på förhand, genom betänkligheters upkastande lagda svårigheter, falla sina beslut i ämnet.
Denna slags grannlagenhet bör icke i någon mån förhindra oss att sjelfständigt fatta vår tanke i sjelfva saken.
Björnstjerna har béhagat yttra att reservanten och de ledamöter, som med honom instämt, hafva förbisett, det meningen icke varit att tillvägabringa en fullkomlig likhet emellan socknarnes folkmängd; men en dylik beskyllning har hvarken reservanten eller jag för min del, mot Utsk. framställt; och tror jag således att ett försvar i delta fall var temligen opåkallad!.
Men då Hr Gr:n tillika citerat förhållandet inom Wermland, torde det tillåtas mig, som räknar denna provins för min hembygd, att »plysa hurusom inom Carlstads stift har under loppet af min lifstid åtskilliga större pastorater ouphörligt klufvits.
Från det stora Sunne pastorat afsöndrades t. ex.
Fryksände, hvarefter, genom smärre pastoraters afsöndrande, denna oundvikliga splittring fortgår på naturlig väg.
Det lider intet tvifvel att ju öfverallt, der det verkligen erfordras, kommer att — par la force des choses — framgent likaledes tillgå.
Hr Gr:n har vidare citerat Utsk:s uttryck: ”att, mot församlingarnes önskan, ett motsatt förhållande icke skulle kunna äga rum”.
Jag får deremot invända, att man kan, utan att uttryckligen betaga församlingarne deras veto, likväl, genom det inflytande K.