Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en massa af de personer, hvilkas garantiförbindelser möjliggjorde Dalslands kanal, sedan visade sig utgöras af torpare, inhyseshjon o. d., har man velat förevita Sparre.
• Det är dock orätt, ty icke rådde han för, att de, entusiasmerade af hans vältaliga framhållande af företagets allmännytta, glömde alldeles bort, att de voro fattiglappar och ingenting annat.
Ett a / de bästa sätten att mildra antagonismen mellan kapitalister och arbetare anses ju vara, att göra de senare direkt intresserade af det företag, i hvars tjenst de arbeta.
Sparre föregick äfven i dylikt sitt län med godt föredöme och i sådant syfte skall han af de aktier, han tecknat i de olika vestgöta-banorna, låtit den vid banorna anstälda tjeristepersonalen ända ned till eldare och lokomotivförare öfvertaga icke fä af Sparres egna tecknade aktier.
Vid den stora Sala-Sevalla-striden 1870 ansåg han sig så mycket mer böra förorda regeringens proposition om Sevalla-linien, som han utefter den andra linien rådde om en egendom och i följd deraf visste hur ofruktbar jorden der var.
» Besynnerligt nog » beskyldes han då af hr JohanErik Johansson i Forneby för osanning i egendomsfrågan.
Derför fann Sparre sig nödgad upprepa, att han egde en egendom inom Järlåsa socken i Hagunda härad af Upsala län och han önskade se den person, som kunde bestrida riktigheten af denna hans utsago, utan att dervid göra sig skyldig till osanning.
Vid hufvuddebatten något öfver en månad senare tog han upp i kammaren geologiska byråns kartor och demonstrerade efter dem, sålunda att Sevalla-linien befans gå genom åkerfält.
Salalinien åter tog sig mycket briljant ut på kartan.
Skada blott, att dess granna farger betecknade granit och kross-stensgrus.
Men hr Johan Erik Johansson ville ingalunda ge med sig till förmån för Sevallalinien, som han sade landsortsbefolkningen hade gif- ' vit namn af » grefve- och statsrådsbanan », då det endast vore dessas mäktiga intressen och intriger samt hänsynen till dessa herrars bekvämlighet som talade för den banan.
Om Sparres geologiska kartor yttrade han:
» De äro så vilseledande för omdömet, på det sätt de blifvit tolkade, nämligen att de gula färgerna äro åker och de röda granit och gråsten, att afseende derpå icke bör fastas.
Den gula och gröna färgen betecknar äfven sådan trakt, som består af sand, grus- och stenbotten, och således ligger mälartrakten äfven på dylik botten.
Bland de förevisade kartorna är af klok försigtighet icke någon, som berör Salatrakten, hvilken säkert skulle gifvit ett motsatt bevis.
Vid 1868 års riksdag höll Professor Bergstrand vid landtbruksakade-miens sammanträde en föreläsning, dervid han upplyste, att hela trakten af och omkring Sala är till följd af sin kalkhalt en af de bördigaste inom hela landet.
Ett sådant omdöme af en fullt kompetent person borde fullkomligt tillintetgöra den ädle grefvens skefva framställning af verkliga förhållandet, hvilket förfaringssätt af honom icke är alls ovanligt, när han har sitt eget intresse i syfte.
Det hade varit opartiskt af honom att utpeka Brogård med flera egendomar, som han * eger utefter Sevälla-linien, hvilket icke skedde.
En engelsk författare, Marryat, yttrar någonstädes, att man ofta nog i lifvet är i tillfälle att iakttaga tvänne slags osanningar, » hvita » och » svarta », och att de hvita äro sådana, som hafva sin grund i bristande kännedom om verkliga förhållandena och framkomma utan afsigt att vilse-.
Med de svarta osanningarna menar han åter sådana, som tillkommit i akt och mening att förvilla.
Herr grefve Erik Sparres yttrande i kam-maren den 27 Januari, att han eger och besitter egendom i Järlåsa socken, men det oaktadt icke kan förorda Upsala — Sala-linien, emedan den går genom en ödemark, kan jag icke undgå att hänföra till det senare slaget af osanningar, nämligen sådana, som uppsåtligen söka förvilla den med verkliga förhållandet obekante ».
Sedermera uppläste han intyg: i) af ortens härads-skrifvare, att Sparre hvarken var eller under den senaste tio åren varit antecknad såsom egare inom Tibble eller Järlåsa socken; 2) af Järlåsa kommunalnämd, i och för tillbakavisande af Sparres sanningslösa uppgift att i Järlåsa icke funnes annat än ödemarker, att Sparre aldrig egt egendom i socknen eller var delegare i några dervarande verk ' eller inrättningar; 3) ett liknande intyg af pastor loci.
Vidare anförde han med stöd från landskontoret i Upsala, att Sparre egde flera egendomar i närheten af Tureberg — Se-valla-linien till ett taxeringsvärde af 430,000 kronor och att Sparreska sterbhusdelegarne derstädes egde flere egendomar, taxerade till 300,000 kr.
(Se Andra kam.
I. Sid.
565 — 67.
» Det är visserligen ett tämligen ovanligt förhållande inom denna representantkammare », svarar nu Sparre, » att af sina motståndare mötas med beskyllningar att man talat osanning och behöfva hvarje gång man uppträder i en fråga vara försedd med officiella dokument, som betyga sanningen af hvad man har att anföra ».
Var dock beredd derpå och läste upp nu i sin tur intyg, ett af den 27 febr.
1870 af förvaltaren å Ribbingebäck i Tibble och Östersunda socknar, att Sparre m.
fl., ehuru ej såsom egare skrifne, i bolag innehaft sistnämda gods, samt det andra från dom-hafvanden, att Sparre m. fl.
såsom kärande i en rättegång inlemnat en afhandling af 1866, hvarigenom en enkegref-vinna Oxehufvud, f. Sparre, såsom påstådd ensam egare af sitt och sin mans bo, öfverlemnat under full egande- och dispositionsrätt hela detta bo, bestående bland annat af Ribbingebäck, till dessa käranden.
Sedan Sparre upplästdetta, förklarade han sig icke vidare komma att inlåta sig i polemik med personer, som attackerade honom på sådant satt och med sådana medel.
Motståndaren var istadig och kunde icke finna sig ha talat osanning, då han förnekade den ädle grefvens eganderätt till någon egendom i yär låsa) Ribbingebäck, hvaraf Sparre nu senast sökt bevisa sig vara delegare, låg i Tibble.
För öfrigt uppläste han ett intyg af den 5 febr.
1870 af B. Oxehufvud, » egare till Ribbingebäck », att Sparre numera ej vore egare i detta gods.
Man måste verkligen hålla med grefve Erik Sparre, att sådana jernvägsstrider har man i sanning skäl att anse för-därfliga.
1857 hade Sparre uppträdt med sin kända energi mot södra mälarbanan och han kunde aldrig lära sig fatta annat än att det var en kolossal dumhet att icke draga banan i stället norr om mälaren.
Sparres » juridiska härfvor » voro många och ha ju t. o. m. spökat efter hans död, enligt hvad det för ett par veckor sedan visade sig af en tidningsnotis om en genom högsta domstolens (örsorg afgjord tegelaffar, förmodligen en bagatell.
Den olyckliga utgången af hans rättegång mot Sohlman är redan omtalad.
Men med Brogårdsgodsets stolta historia, är förbundet minnet af tvänne uppseendeväckande rättegångar, hvarur Sparre gick, om ock icke i somliga personers ögon med bibehållet anseende, dock med såverad börs.
Den ena var den som antyddes i citatet från Aftonbladet (se s. 625) och utspelades 1861, den andra 16 år senare.
Den första om otillåten bränvinstillverkning, den andra om sjelftagen rätt.
På femti-sextitalet tycktes våra förnäma män ingalunda ha varit besvärade af några modernt-fanatiska goodtemplar-äsigter om det förkastliga att på något sätt ha beröring med eldvattenindustrien.
Henning Hamilton ruinerade sig såsom landtmarskalk på bränvinsspekulationer, och han var säkerligen icke den ende riddarhusledamot, som dref dylika affärer.
Enligt en tidnings Uppgift skulle Sparre redan 1856 tilltaiats för olaga bränvinstillverkning och af häradsrätten dömts till böter och redskapens förlust, och något af åren mellan 1848 — 50 hade beslag egt rum å bränneri-redskapen.
Hur härmed i verkligheten förhåller sig, har jag ej varit i tillfälle att förvissa mig om.
I slutet af 1860 infordrade justitiekanslersämbetet förklaring från kon.
befhde i Upsala län, som meddelat arren-dator Berg på Sparres gods Brogård tillstånd till bränvins-bränning.
Förordn.
1857, som förbjöd landshöfdingar och andra tjenstemän, hvilka hade att besluta om eller kontrollera bränvinstillverkning, att sjelfve befatta sig med dylik tillverkning, hade tillkommit, ansåg kanslersämbetet, för att åtskilliga inflytelserika personer både skulle lemna godt föredöme och ej påräkna egen personlig fördel.
Ej häller å landshöfdingars egendomar torde en dylik tillverkning böra fa ega rum, enär jordegaren väl i allmänhet ej utan någon ersättning tilläte detta, och syftemålet, att landshöfding ej finge ha fördel af tillverkningen, derigenom påtagligen lätt skulle kunna kringgås.
Ungefär samtidigt visade sig dock, att icke blott Sparre utan äfven tvänne andra landshöfdingar, Lagerbielke och Bildt, tilläto sina arrendatorer bränna.
Dessa senare gingo tvifvelsutan fullständigt fria i den allmänna opinionen, men Erik Sparre misstänktes deremot svårligen såsom den verklige bränvins-brännaren med Berg till bulvan.
Landsfiskalen i Upsala län stämde in Sparre, som han ansåg i betydlig del ha tagit befattning med Brogårds nyinrättade ångbränneri.
Arrendekontraktets tillförlitlighet kunde, enligt fiskalens i stämningen uttalade åsigt, sättas i tvifvelsmål.
Man hade skäl antaga, att uti öfverenskom-melsen ingått fördelar af bränvinsbränningen för egaren eller ock att kontraktet ingåtts pro forma, hvarför yrkades ansvar på Sparre.
Denne instälde sig ej godvilligt, utan först sedan han ålagts personlig inställelse och ej lyckats fa detta rättens beslut upphäfdt.
Hvårjehanda omständigheter voro rätt mystiska.
Kontraktet t. ex. var ej bevittnadt och da-teradt först den i sept., ehuru gällande från den föregåénde 14 mars.
Arrendetiden stod ej utsatt i kontraktet.
Ingen borgen fordrad af den obemedlade Berg för den stora arrendesumman (20,000) kr.
Berg var samtidigt inspektor på Sparres bredvid liggande egendom, Lejondahl, som sköttes i sambruk med Brogård.
Bokföringen var gemensam för båda gårdarne och fortgick på samma sätt före som efter utarrenderingen.
Sparre garanterade muntligen försäljaren af brännerimaterialen hans betalning; likaså var han nog hygglig att bespara Berg besväret af inresor till huf-vudstaden för att uppbära betalning för levereradt bränvin m. m.
Åklagaren lyckades ej åstadkomma tillräcklig bevisning, pch Sparre frikändes, men hans rekonventionstalan ogillades.
Medan rättegången pågick, hade Sparre till k. m: t in-sändt sin afskedsansökan, hvari, för att begagna Crusen-stolpes ord, » med exempellös finkänsla och lofvärd ömtålighet för ämbetets anseende ordades med mycken emfas, huruledes grefven fann dermed oförenligt, att en landshöf-ding satt på de anklagades bänk ».
Samtidigt skötte Sparre sina kort så väl, att det kunde sättas i scen en storartad komedi med deputationer och petitioner från länet till regeringen att få behålla sin utmärkte och ädle höfding.
Den önskade effekten uppnåddes och i Posttidningen förklarades officielt, att ingen anledning förefunnes för Sparre att afgå.
Af det Sparreska försvaret fick man bland annat en föreställning om de högsinta principer, Sparre uppstält för sig vid behandlingen af sina arrendatorer eller andra af honom ekonomiskt beroende.
Hans uraktlåtenhet att ickefordra borgen af Berg for arrendebeloppets utgörande kom sig t. ex. deraf, att denne icke skulle få öfver sin ekonomiska existens det damoklessvärd hängande, som en borgen alltid är, då Berg naturligtvis för att sjelf erhålla en dylik borgen såsom arrendator alltid riskerade att få visa samma tjenst tillbaka.
Sparre lär ock i regeln icke brytt sig om uppgörande af några skriftliga förbindelser, då han, hvilket icke sällan var fallet, med förlagslån understödde sådana af sina underordnade, hos hvilka han tyckte sig upptäcka nog klipskt affarshufvud att slå sig fram här i verlden.
Han kände väl med sig, att förtroende var en ovilkorlig och första förutsättning för alt fruktbringande samarbete och att en ädlings heder borde vara höjd öfvér alt tvifvel.
Det var derför en hyllning, fullt på sin plats, den, som hans arrendatorer från den sumpiga och odikade Årstadalen i år bragte honom under anförande af grosshandlaren Du-nér, hvilken senare, från att vara betjent hos Sparre, med Sparres hjelp och nitiska verksamhet i lumphandelns tjenst arbetat sig upp icke blott till en stor förmögenhet, utan äfven till vasaordens riddarkors.
Den nyssnämde arrendatorn Berg var äfven en af dem, som Sparre tagit under armarne och från medellöshet for-iijelpte till välstånd.
Ehuru ofömöjsamhet och otacksamhet äro mycket allmänt * menskliga fel, måste det dock både ha öfverraskat och sorgligt öfverraskat Sparre, att vid Bergs död hans närmaste, några fattiga småländska kvinnor, sökte på lir grefven kasta skuggan af att ha velat olofligen tillhända sig ett större belopp, som rätteligen skulle tillkommit dem.
De förnämsta data i den andra Brogårdska rättegångens historia voro följande:
Berg, som varit inspektor 1858 — 60, arrendator 1860
— 75 och sedan inspektor, afled redan den 30 juli ’ samma år.
Sparre reste då skyndsamt dit; Bergs handlingar och värdepapper, representerande ungefar 178,000 kr., öfver-lemnades till Sparre, upptecknades och inlades i ett kon-volut i ett skåp, som förseglades.
Den 6 au g. på aftonen bröts förseglingen och värdepappren lemnades oförseglade i förvar hos Sparre och en nämdeman Lundin, ombud för Bergs slägtingar.
I den följande dagen upprättade bouppteckningen upptogos tillgångarna till 137 tusen kr.
Bouppteckningen godkändes den 30 aug.
af arfvingarna och det den 7 mars 1876 förrättade arfskiftet, hvari ungefär 131 tusen kr.
skiftades och Lundin tillgodoräknade sig 4,500 kr.
i arvode, blef äfven godkändt af dem.
Men till 1877 års sommarting uttogo de stämning på Sparre och Lundin.
Bland tillgårtgarna hade uteslutits dels ett belopp af 45,000 kr.
i depositionsbevis etc. och dels en Bergs fordran hos Sparre å 80,000 kr., som grundade sig på en af Berg förd bok, hvilken bevisligen funnits aftonen före bouppteckningen, men sedan spårlöst försvunnit.
Från Sparres sida genmäldes: Såsom förvaltare af egendomen innehade Berg naturligen en gårdskassa, i följd hvaraf första åtgärden, när grefven och utredningsmannen sammanträffat, blef att skilja Bergs enskilda tillgångar från dem han innehade för gårdens räkning; något annat hade ej skett vid den mellan Lundin och honom uppgjorda sluträkningen, då han genom de ifrågavarande värdepappren erhållit likvid för sitt tillgodohafvande, ty de medel, som tillgodofördes honom, voro sådana som tillhörde honom och hvilka Berg i egenskap af förvaltare innehaft.
Kärandens advokat fann detta tal orimligt eller att kalla det för gårdskassa, då dels Sparre icke ens uppgifvit sig ha lemnat B. någon gårdskassa och dels det var fråga om obestyrkta fordringar, han förmenade sig ega från arrendetiden hos B. för begagnandet af maskiner, husröta etc.
Jo, svarade Sparre, i stället för att lemna B. kontanta pengar, fingo dessa fordringar innestå hos honom och äro således en kassa, han innehade för Brogårds räkning.
Lundin åberopade sitt erhållna uppdrag att helt och hållet sköta boets realisering och att å sina hufvudmänsvägnar verkställa nödiga uppgörelser och utbetalningar.
Sterbhusdelegarne hade skriftligen förklarat sig » på förhand nöjda med alt hvad han komme att göra och låta ».
Dessutom hade de den 7 mars 1876 fullständigt godkänt hans utredning.
Hvart den ifrågavarande boken, en vanlig » kladd », tagit vägen, visste svarandena ej, måhända hade den hamnat bland åtskilliga papper efter.
Berg, hvilka ansetts värdelösa och uppbränts.
Den Lundin-Sparreska uppgörelsen synes ha egt rum natten till bouppteckningsdagen.
Samtliga de omtvistade värdepappren voro stälda till Berg personligen.
Kärandenas slutpåstående blef, att svarandena skulle gemensamt återbära 36,500 kr.
och antingen återställa boken eller betala 80,000 kr.
; Lundins arvode borde reduceras.
Häradsrätten fann visserligen, att svarandena varit skyldiga att till Bergs arfvingar aflemna sagda bok, men då ej styrkts, att den innehållit bevis om någon Bergs fordran hos Sparre, kunde yrkandet ej bifallas.
Som Sparre i samråd med Lundin vidtagit den åtgärd, hvarigenom ifrågavarande depositionsbevis etc. ur bouppteckningen uteslutits, fann häradsrätten, som ej kunde pröfva Sparres fordrings-anspråk, skäligt förpligta svarandena att ofördröjligen till Bergs arfvingar afgifva fullständig redovisning och utbetala hvad på grund deraf kunde finnas böra dem tillkomma.
Sparres rekonventionstalän ogillades och Lundin fick behålla sina 4,500 kr.
Ofvan anförda godkännande på förhand af arfvingama räddade i de högre instanserna både grefve Sparre och nämdeman Lundin.
(Handlingarna finnas utgifna år 1879.
Sparres kända kroppsliga liflighet och slägtintresse höllo en gång på att låta honom till sina djupa teoretiska in-sigter om främmande länders lagstiftning äfven lägga en obehaglig, praktisk kännedom om den franska.
Hans släg-ting, den bekante uppfinnaren Sparre, hade aflidit i Paris ochvår Sparre skyndade dit för att till slägtens fromma taga hand om kvarlåtenskapen.
Han satt der försänkt i tankar en Tyko Brahé-dag i den dödes rum i en gungstol; denna kom i fart, och innan Sparre visste ordet af, hade han med sin fot snuddat mot och förstört den officiella förseglingen å en sekretär eller dylikt.
Denna malheur hade kunnat stå honom dyrt, liksom det ju höll på att gå med diplomaten i Niniche.
Hvad Niniche utverkade med en kyss, det lyckades vår beskickning först efter mycket trägna bemödanden.
Till råga på förargelsen lär slägtingen icke lemnat något vidare efter sig.
Att Sparre icke förglömde sin tacksamhetsskuld till svenska diplomatien, visar det nit hvarmed han alltid sedan tog dess försvar mot sina kammarkamrater.
Onekligen lemnar grefve Sparres bortgång ett betydelsefullt tomrum i spanmålstullarméns befälskadrer, och dfcss rekryter i Andra kammaren kunna ej mera af hans » bjällermusik » uppeldas till stormlöpning.
Men liksom protektionistcheferna i själ och hjerta torde med jämnmod fördragit om den hetsige och sig förlöpande Burén icke nu slunkit in i Första kammaren, pch liksom de tänkte på att låta den obekväme frih.
Klinckowström falla, så bör det kännas som en viss lättnad för dem att icke längre behöfva blygas för och lida skada af grefve Erik Sparres stridssätt, hvilket ofta lät äfven hans medkämpars handlingssätt och bevekelse-grunder framstå i en annan dager än flera af dem förtjenade.
När » spolia opima. » en gång kommit att delas, skulle han nog förstått bevaka sina intressen, men i en ministär hade han säkerligen i mer än ett hänseende varit ytterst obekväm att ha med sig.
Jag har nu slutat min parentation öfver salig grefven.
Den är icke fullständig hvarken i afseende på hans fel ellerförtjenster.
Men för det nyttiga och god^ han uträttat har han förut och af andra både fått och tagit sig erkännande.
Kan min teckning icke alltid anses hållen i tillräckligt allvarlig ton, må man öfverse dermed, vid minnet af den bortgångne, hvilken i åhörares skratt ofta tycktes finna den bästa belöningen för sina retoriska ansträngningar.
För hans egen skull är det kanske och kanske alltid varit bäst att icke taga honom au sérieux.
Gasparone.Ann Charlotte Edgren-Leffler.
fin essay
Det finnes åsigter om qvinnan, hvilka förfäkta, att hon är mannen undérlägsen, icke blott i begåfning, men i kunskapsförmåga och duglighet, åsigter, som gå ut på, att qvinnan bör vara » qvinlig », med andra ord naiv, mycket vek och sentimental, viljesvag, undfallande, böjlig och osjelf-ständig.
Atterbom är nog artig att i en recension öfver Euphrosyne komma med det påståendet, att qvinnan saknar sinne för humor och högre qvickhet, att hennes fält är hjertats, » den idylliska naivetetens », men blott när den är oskuldsfull, barnslig och glädjesprittande, blott när den rör sig inom hemmets trånga verld, har till föremål » de små putslustigheter », som uppträda i hennes krets.
Går hon utom denna, anlägger hon en måttstock, som saknar denna begränsning, » hisnar och svindlar hon »; känslan och det personliga intresset bestämma hennes omdömen, och hon tål ej, att det, hon älskar, beles eller kritiseras, — ty för det känner hon » en isolerande entusiasm ».
Hur skulle denne hedersman, denne grundlige litteraturkritiker, som utredt qvinnans begåfning på ett så ypperligt sätt, ha dömt, om han anträfrat en skribent, som fru Edgren!
Hon har ju, med ett slag^kullkastat hela teorien.Hon har icke sinne för » den idylliska naiveteten »; hon är hvarken oskuldsfull eller barnslig eller glädjesprittande.
Hemmets » små putslustigheter » lemnar hon åt sitt värde, och trots det, att hon sysselsätter sig med djupgående problem, hvarken » hisnar eller svindlar » hon.
Vore han riktigt snäll, skulle han skämta öfver hennes skrifklåda, tala om, att blåstrumporna skola uttränga litteratörerna, att männen få gä i köket och qvinnorna sköta kommunen.
Derefter Borde han framkasta — i likhet med Wirsén — » att bland de skrifvande damerna en och annan ej skickar sig så illa med pennan », och att » fru Edgren ju har en viss begåfning, fast hon ej lär använda den till djupare sinnens belåtenhet. »
Emellertid är det föga troligt, att domen blefve så gynsam.
Fru Edgren är ju motsatsen till hans samtids qvinnotyp, icke blott som skribent, men isynnerhet der-igenom, att hon icke i något afseende hyllar denna ideal-bife.
En » sann » qvinna är för henne något abnormt och onaturligt.
När hon använder benämningen, brukår hon den satiriskt, och när hon skrifver » sanna qvinnor » såsom titel på ett skådespel, är det ej för att visa, hur en sann qvinna bör vara, utan endast för att lära oss, hur hon icke skall se ut.
Hennes fru Bark t. ex. Kan man tänka sig något abnormare!
Hon förlåter sin man allt; hon förlåter, att han ruinerar henne, förlåter, att han förorättar henne, förlåter, att han spelar bort både hennes och barnens penningar.
Ja, hon går så långt, att hon förlorar vår sympati.
Hon gör sig, genom sin viljesvaghet, till mannens medbrottsling; och dock är hon ej okunnig om hans usla och dåliga handlingssätt.
Hon vet, att han bedrager henne, att offret tjenar till intet; men detta kan ej hindra henne att oupphörligt förnya det.
Hog offrar sin egen lycka, sina barn och sin förmögenhet.
Hon är så sentimental, att hon nära nog blir karaktärslös, och hon följer den, som leder henne.
.Eller Lissi, den gifta dottern!
Hon är osjelfständig som modern, ber om lof, när hon vill göra något, låter mannen behandla henne, som han sjelf finner förgodt; och när mannen är henne otrogen, faller hon till hans fotter, ber honom tillgifva, att hon vredgades ett ögonblick, tigger om hans kärlek och lofvar att förlåta honom — både nu och i framtiden.
Detta är sanna qvinnor — efter verldens föreställningar.
Fru Edgren är af annan mening.
Hon är nog djerf, att hon anser denna förlåtande kärlek icke kunna upprätta, snarare demoralisera; ej kunna förbättra, men försämra männen.
Vilhelms teorier, att det, att hustrun sjelf disponerar öfver sin förmögenhet, blott leder till upplösning af familj och familjelif, gendrifver hon dermed, att detta just blir fallet, om mannen genom sitt lättsinne gör ett slut på hennes penningar.
Qvinnans högsta dygd är icke nu, som i forntiden, att lyda och likna hundarne.
Och sådana, som Lissi, anser hon icke mer värda, än » detta andra slag af qvinnor ».
Fru Edgren är sålunda en förkämpe för qvinnan.
Hon hyllar emancipationsideerna och vill genom sina böcker polemisera mot fördomame.
Hela denna serie af hennes skildringar ur lifvet, alla dessa skådespel, som hon gifvit publiken, — allt rör sig blott kring qvinftan och qvinno-frågan.
Långt ifrån att missakta det naiva och barnsliga, det, som hos den unga flickan år skärt och rent och oskyldigt, ser hon det med glädje.
.Hennes vackraste qvinno-poi trätt bära sådana färger.
Arla, Elfvan och hjeltinnan i » Ett bröllop » äro ju intet annat än de fagraste naturbarn, tecknade med behag och med en omisskänlig sympati.
Hon älskar det naturliga såsom motsats till det förkonstlade.
Hon älskar det till denkgrad, att hon urartartill en beundran af den rent fysiska kraften.
' Man spårar den i hennes beskrifning af fyrvaktaren i » Aurore Bunge »; den yttrar sig då och då hos hennes qvinliga idealtyper, senast hos Ulla Rosenhane, hjeltinnan i » En sommarsaga *; den erhåller sitt eklatantaste uttryck i Falks gestalt, den manlige hufvudpersonen i sistnämda berättelse.
Falk är ett naturbarn, stor och grof och kraftig, med en jättelik kroppsbygnad och ett jättelikt mod.