Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hölls tillbaka af fruktan, att ett sådant steg från hennes sida skulle uppfattas, icke som en sökande andes begär efter klarhet, utan som en sökandes begär efter något mera materielt.
Hon visste, att menniskorna i allmänhet icke äro idealister, icke ens när de äro skalder och medlemmar af Svenska akademien.
Då öfverraskades hon på våren 1888 plötsligt af den underrättelsen, att den vittra areopagen sjelf sökt upp landsortsskribenten i hans afskilda vrå och tilldelat honom ett understöd på 500 kronor.
Dermed var Ernst Ahlgrens tvekan försvunnen, och i nedanstående bref till d:r C. D. af Wirsén satte hon sin plan i verket.
D. 7 April 1888.
Herr Doktor C. D. af Wirsén.
Redan för längre tid sedan hade jag börjat ett bref till er, derför att er kritik af min »Folklif och småberättelser» hos mig väckt en liflig önskan att få göra er personliga bekantskap, på det sätt som för en så föga talför natur som min är det lättaste, – genom bref.
Men innan mitt uppsåt hann fullgöras sjuknade jag åter, och mitt bref stannade vid en början.
Det har skänkts mig en ny anledning att skrifva till er: jag ber att genom er få tacka Svenska akademien för det understöd, hon tilldelat mig.
Skulle jag beträffande titlar eller dylikt begå något misstag, hvilket måhända kan få utseende af oartighet, så anhåller jag om ert öfverseende, på grund af min ringa kännedom om den slags etikettsformer.
Än mer: jag ber er i det följande låta mig glömma, det jag skrifver till Svenska akademiens sekreterare, och glömma att jag som främling skrifver till en främling.
Jag har mycket på hjertat, som jag skulle vilja säga er, och stela fraser passa mig så dåligt.
Med ett ord: jag önskar icke skrifva till riddaren och doktorn etc. utan endast till menniskan, kritikern, konstnären.
Ni har läst mina arbeten; den stränga objektiviteten deri har föga eller intet sagt eder om mig sjelf.
Ni har haft anledning tro mig i allt höra till en literaturriktning, som är eder emot; det har i min sista bok funnits ställen, som jag visste måste stöta er för hufvudet, och dock har ni gifvit mig full konstnärlig rättvisa.
För detta ber jag att få räcka er min hand och säga tack.
Det fins mer än en punkt, der vi måste förstå hvarandra, och det måste finnas sådana, der vi ha en gemensam sak.
Min ömtåliga stolthet har förut förbjudit mig att söka er; jag fruktade att det skulle se ut som ville jag lisma mig till en gynnare.
Nu har jag fått erkännande och understöd utan ett närmande från min sida; nu är det lätt, som förr skulle varit svårt.
Ni har visat så mycken sympati för mina arbeten, att det torde vara möjligt, att ni också har litet öfver åt författaren.
Det är derför jag kommer till er.
Det första jag behöfver säga er, och det jag önskar, att man alltid ville ha för ögonen, då man skall bedöma mig, det är att jag mer än allt annat älskar sjelfva konsten – ordens, framställningens, naturtrohetens stora konst – menniskoskildringen.
Jag älskar den med en kärlek så fanatisk, så gammal, så pröfvad och så outrotlig ur min varelse, att allt i mitt lynne och min karaktär samlar sig derom som omkring sin kärna.
Jag tänker mig, att en kritiker måste känna någonting liknande, om han är äkta, det är derför jag tror, att ni skall förstå mig.
När jag säger, att jag älskar konsten, menar jag icke min egen literära verksamhet, icke heller blott den literatur som nu finnes, utan snarare den ännu ofödda, den som kan komma, eller som skall komma, eller som borde komma.
Jag älskar den sanning som bör sägas, och som aldrig kan få uttryck utan genom den som är konstnär, derför att ingen annan är så fullt herre öfver uttrycksmedlen – sanningen om menniskors handlingar och känslor.
Derför väcker hvarje famlande försök inom literaturen mitt intresse, om det blott visar tecken till begåfning och sanningskärlek; derför hatar jag den tomma, sjelfkära medelmåttan, som sätter sitt mål så lågt, att hon med ledighet kan hoppa deröfver, för att sedan göra en clowngest åt publiken och säga: »nu är det gjordt!
Det var inte svårt alls!»
Det är också derför den abstrakta, moraliska tendensen intager en så underordnad plats i mitt eget arbete; jag koncentrerar hela min uppmärksamhet på den psykologiska sanningen.
Om den person jag skildrar handlar rätt eller orätt?
— — — När man frågar mig om det, då stirrar jag upp förvånad och måste tänka mig om först, ty det der har jag knappt haft tid att tänka på, och det just för det jag bemödar mig om att arbeta samvetsgrant.
Jag skall visa utvecklingen af den handlandes tankegång, jag skall söka att upptäcka de hemliga driffjedrarne, visa hur gerningen sker, framlägga de nödvändiga följderna.
Det andra?
Det kan ju moralisten påpeka eller läsaren sitta till doms öfver.
Det hör inte till mitt fack.
Och i det som inte hör till mitt fack är jag lekman.
Jag tänker, att en arkitekt, som med hela sin själ är inne i sitt arbete, – som ömsom bygger rådhus, kyrkor, skolbyggnader och villor, som oförtrutet afväger, ritar, konstruerar och mäter – han kunde bli så der förlägen, om man ville, han skulle yttra sig i en religiös tvist eller en skolfråga.
Och det fast han bygger kyrkor och skolhus!
När man berömmer mig för det jag skrifver moraliskt, då står jag och hör på med ett fånigt, bortkommet leende; men när man säger mig, att jag gjort någonting konstnärligt duktigt, skildrat riktiga menniskor, då lyser mitt ansigte upp i tacksamt förstående, ty det var det jag försökte göra, och jag känner mod att taga bättre fatt nästa gång, fast jag med detta ej hann så långt jag ville.
En sak för sig är min tro, att man svårligen blir en god konstnär om man icke – trots möjliga förvillelser – beflitar sig om att bli en god och hederlig menniska.
Gör man icke det, skall det alltid komma någonting skeft i ens arbete.
Det är min tendenslöshet, som gör att jag literärt sedt står isolerad.
Jag kan ha sympatier hit och sympatier dit, men jag kan inte gå i flock med någon; jag har ingen håg för strid och meningskamp, jag vill bara få måla mina taflor i fred och måla som jag nu en gång lärt.
Denna min obenägenhet att – trots literära vänskapsförbindelser – gå i flock, kommer af min ensamma utveckling härute på landsbygden.
Jag var en temligen fullfärdig karaktär och en temligen öfvad skribent, när jag debuterade med min första bok, och först efter det »Pengar» kommit ut och man redan gifvit akt på mig, började jag knyta bekantskap med författare och publicister.
En mångsidig lifserfarenhet har danat mina meningar, och jag skulle icke kunna inordna dem under ett på för hand gifvet program.
Med min starka kärlek till literaturen måste jag bli en god atelierkamrat; med mina sjelfständiga åsigter är jag omöjlig som partiman.
Af en sådan ställning kommer det lätt missförstånd.
Man betraktar mina enskilda vänskapsförbindelser och mina sympatier för personer som meningssolidaritet.
Detta med så mycken mer orätt, som jag godt kan ega vänner inom olika läger och inom skilda trossamfund, ty för mig gäller sjelfva personligheten vida mer än de åsigter han hyllar med sitt förstånd eller sina läppar.
Jag skulle kunna hysa sympatier för en muhammedan eller buddhist, om han vore själsfin och intelligent, och jag skulle aldrig känna frestelse att med ett ord beröra hans tro.
Ett prof på dylikt missförstånd var den uppståndelse, som nyligen uppkom inom en krets af mina Stockholmsbekanta, derför att jag skrifvit en sympatiskt hållen artikel om Georg Brandes som föreläsare, skildrande hans rent yttre uppträdande och sätt, men af lätt förklarliga grunder icke uttalande mig om hans åsigter.
Vanan att sedan spädaste år lefva mellan menniskor med de mest motstridiga grundsatser och böjelser har helt naturligt gifvit mitt personliga umgängessätt den smidighet, som gör att jag kan tåla andras meningar, utan att derför ändra mina egna.
På så sätt kan det komma sig att jag kan hysa den innerligaste vänskap för en person, samtidigt med att vissa af hans åsigter enligt min mening representera en omensklig, skärande hjertlöshet.
Jag vet att det kan gå mig som Rosmer:
Den som icke följer en fana riskerar att bli angripen från alla håll.
Men jag kan icke annorledes.
Akademiens understöd kunde aldrig kommit till mig på lägligare tid än det gjorde.
Mina förmögenhetsvilkor äro allt annat än lysande.
Det sista halfåret har jag tillbringat i Köpenhamn och nästan oafbrutet varit sjuk; långsamt arbetar jag alltid, men under sjukdom är det mig nästan omöjligt att arbeta alls.
Det såg förtvifladt ut för mig, och jag har en fasa för fattigdomen.
Icke en sådan der förskräckelse, som om lyckan och små lifsvilkor omöjligt kunde förenas, men för mig betyder fattigdomen att afbryta mina studier och att stanna eller gå tillbaka i min utveckling.
Den betyder att icke ha råd att hålla tidningar, köpa böcker, resa, se, iakttaga; träffa intelligenta menniskor, menniskor af olika samhällslager, nya menniskor.
Och jag täres af hunger: – menniskohunger, kunskapshunger, bokhunger.
Ni kan icke föreställa er, hvilka svårigheter jag haft att kämpa emot, hur hvarje grand af vetande måst köpas med långa tiders ansträngningar.
— — — — — Och lifvet är så kort!
Jag hade just kommit hem till Hörby och låg till sängs, den dagen man kom in och läste upp för mig att akademien tilldelat mig understöd.
Underrättelsen gjorde det underligaste intryck på mig, jag vände mig om på kudden och brast i snyftningar.
Summans värde är ju icke stort, fast för mig naturligtvis värdt mycket, – så att det var icke det som grep mig, – men det var glädjen öfver att man öfverhufvud taget tänkt på att kampen för existensen kan bli så hård att den qväfver författaren.
Mitt bref har blifvit långt, – allt för långt.
Kanske vill ni ändå med några ord säga mig att ni icke harmas för mycket?
Med utmärkt högaktning och med ett hjertligt tack
Som svar på detta bref mottog Ernst Ahlgren kort derefter från D:r C. D. af Wirsén följande skrifvelse:
Fru Benedictsson (Sign.
Ernst Ahlgren).
För det bref jag haft nöjet att emottaga, får jag hembära eder min tacksägelse.
På samma gång det gladde mig, att det understöd, till hvars bekommande Svenska akademien föreslagit eder, varit välkommet, gaf brefvets innehåll mig i öfrigt en viss inblick i edert åskådningssätt.
Måhända äro edra och mina meningar i estetiska frågor icke mycket skilda; jag vågar visserligen icke härom bilda mig ett bestämdt omdöme, men vi tyckas åtminstone vara öfverens i den tanken, att för all konstnärlig produktion konstnärliga grunder måste vara bestämmande samt att en synlig och bjärt framträdande tendens kan grumla och oftast grumlar det äkta estetiska intrycket.
Men ni, som skrifvit Fru Marianne, lär dock ej vilja bestrida, att, om än konstens skapelser måste ha ett utseende af sjelfändamål (de vore annars ej sköna) dock konstverkets sjelfständighet ingalunda förminskas deraf, att det medelbart tjenar ett högsta ändamål, eller att skönheten är tom och väsenlös, der hon saknar kärnan af en ädel lifsuppfattning.
Intet har så behagat mig hos Walter Scott som just den omständigheten, att man, om han ock aldrig kan sägas tendentiös, dock i hans arbeten alltid går på fast sedlig mark.
Konsten sammanhänger genom de finaste trådar med karakteren och lifsåskådningen; jag pinas af de konstnärligt fulländade men tomma skapelser, på hvilka man kan märka, att konstnären är etiskt och religiöst indifferent, vackert formade urnor med aska i, fagert skulpterade förvaringsrum för ettdera confetti eller förruttnelse, cicelerade pokaler med gift eller såpbubblor.
Om jag i denna uppfattning är gammalmodig, önskar jag att bevara min gammalmodighet; jag tror dessutom, att ni skall kunna sympatisera med denna ståndpunkt, ty om ock den psykologiska analysen i ett par af edra smärre noveller förefallit mig lindrigt färgad af deterministiska oansvarighetsteorier eller skatta nog mycket åt utmålningen af det fula, har jag dock i »Fru Marianne», »Kamrater», »Herr Tobiasson» och ännu andra stycken spårat ett så sundt och kärnfullt betraktelsesätt, att jag erfarit både konstnjutning och verklig högaktning samt hos eder anat ett djupt sinne för lifvets allvar och för de sanningar, hvilka stå högre än begges våra författarpersonligheter, men hvilka det är vår pligt att tjena på det sätt som är för en konstnär naturligt.
Man begär ej af oss predikningar och vi skulle kanske ej kunna lemna sådana; men värst af allt vore om vi i förnäm estetisk sjelftillräcklighet ansåge oss upphöjda öfver dessa sanningar.
Jag tror icke att det skadar tempelarkitekten, om han är djupt fattad af det religiösa åskådningssätt, som i kyrkoarkitekturen söker sig ett symboliskt uttryck.
Och i de fleste moderna framställningar af Kristi person spårar jag, under allt erkännande af tekniska förtjenster, ofta någon brist på personlig beröring med Kristus samt tror denna brist medföra ödesdigra verkningar för sjelfva konstintrycket.
Hvad ni talar om oförmågan att sluta eder till något parti, gläder mig; den andliga sjelfständigheten lider af att följa partier och kotterier.
Inom Svenska akademien, der man uppmärksamt följer vår nyare svenska literaturs företeelser, har ingen röst höjt sig mot edert anslag, men flera stämmor hafva lifligt förordat eder.
Tillönskande eder stärkt helsa och fortsatta framgångar i eder skriftställarverksamhet, tecknar
med största högaktning
C. D. af Wirsén.
Nedanstående apologi för det fula i konsten var ämnad att bli Ernst Ahlgrens svar på d:r C. D. af Wirséns skrifvelse:
Herr Doktor.
I det jag tackar för ert bref kan jag icke låta bli att med anledning deraf yttra några ord.
Då det berör något, som ligger mig nära om hjertat, torde ni förlåta att jag ännu en gång skrifver.
Jag vill icke gerna, att det skall ligga någon oklarhet öfver hvad jag sagt.
Jag är så långt ifrån att anse skönheten bestå i blott yttre former, att jag i mitt förra bref yttrade, det jag icke tror någon kunna bli sann konstnär i ordets djupaste och bästa betydelse, utan om han sjelf sträfvar att bli en god och ädel menniska; det är tydligt att denna hans sträfvan måste ge sig uttryck äfven i hans konstnärliga arbeten.
Ingen stilens skönhet kan för mig öfverskyla tomheten eller hjertlösheten; jag beundrar nog stilen, men jag känner mig fattigare när jag lägger boken än när jag tog den upp.
Den mesta skönliteratur plågar mig.
Den ger mig ondt i hufvudet.
Jag läser deremot gerna historia, biografier eller brefsamlingar.
Det synes mig sundt och stärkande.
Den »bildning», jag får af romaner, tyckes det mig att jag måste betala så dyrt, liksom genom förlust af något, som var mitt eget.
Men jag har läst en hel del nyeuropeisk literatur, derför att mina rent estetiska studier tvingat mig till det.
Jag är icke determinist, fast det förefaller så i »Förbrytareblod».
Men jag har iakttagit, huru det stundom synes som om allt förenade sig att föra en menniska ett tragiskt öde tillmötes.
Det är ett sådant fenomen jag velat framställa i »Förbrytareblod» eller rättare: denna berättelse trängde sig fram oemotståndligt och utan att jag kunde ändra.
Jag har stått så nära de handlande personerna.
Jag ville blott visa hur det kan gå till – jag måste göra det.
Ni ser nog annars öfverallt min tro på viljans och de egna ansträngningarnes magt skymta fram.
Jag har skattat åt utmålningen af det fula.
Jag älskar det fula.
Jag älskar det så fanatiskt, om det blott rymmer ett solgrand af skönhet i sig, ett uns af humor, ett enda försonande drag; då vill jag måla fulheten för att få peka på detta enda drag och säga: »se, till och med i detta låga och fula och dåliga fans det något godt».
Ja, jag skulle vilja lära menniskorna älska det lilla grand af skönhet, som fins i det fula.
Hur ofta i lifvet möter oss skönheten obemängd?
Men fulheten möter oss alla dagar, och hur många gånger gå vi den icke förbi med afsky – fast den kanske gömde en liten ljusfläck, som vi blott icke hade öga för.
Ja, jag älskar det sköna i fulheten, det goda hos den brottslige; jag älskar allt det, som kan vända fördömandet och hårdheten i medkänsla eller ett vänligt löje.
Jag älskar allt, som helar och försonar, ty jag har lidit.
Derför ber jag om rätt att få skildra det fula – skildra allt som jag sett omkring mig, utan att förgylla det.
Legenden förtäljer att
Frälsaren en gång gick förbi kadavret af en hund.
Alla vände sig bort med afsky, endast han såg på det döda djuret och sade, sorgset leende: »men han har så vackra, hvita tänder».
Den legenden förstår jag.
Och om jag skulle be om något så vore det att icke få stryk för min kärlek till det fula, det klumpigt goda och allt detder, som jag fått mer blick för än ni andre – fina stadsbarn.
Den kärleken skall jag aldrig förneka, äfven om jag måste få stryk för den.
Jag tror, att konsten har en annan uppgift än moralen.
Moralen skall söka att göra alla lika, ty moralen skapar lagar och en lag går ut på att uniformera.
Lagen saknar själ, lagen är en död bokstaf.
Moralen dömer, lagen straffar – konsten förstår.
För lagen och moralen fins det blott två färger: de ställa rätt mot orätt, dygd mot last.
Konsten deremot förfogar öfver hela prismans färgskala och alla färgers afskuggningar och nyanser.
Moralen sitter och skådar på alla företeelser med en död blick; lugnt och kallt säger hon: menniska, så skall du handla.
Konsten ser på menniskorna med intresserade blickar och säger leende eller allvarsamt men alltid kärleksfullt: sådana äro de.
Det är icke rätt att vilja göra konsten till en tjensteqvinna åt den konventionella moralen.
Ehuruväl de två stundom kunna samverka, ha de dock skilda uppgifter.
De måste se med olika ögon.
När det kommit så långt, att allmänheten icke erkänner detta, då skall vår literatur ha sjunkit ner till att vara endast och allenast uttryck för grälande partiers olika uppfattning af en eller annan abstrakt idé.
Bland alla literära floskler, som mötte Ernst Ahlgren under hennes författare-bana, var ordet tendens det, som lättast kom henne att fatta eld.
Detta framgår med all önsklig tydlighet af den skarpa ton, hvarmed hon bemötte en artikel i tidskriften Framåt, deri det yttrandet hade fälts, att Fru Marianne vore en »etisk tendensdikt».
Hon skrifver i sitt genmäle, bl. a.
Jag har aldrig skrifvit någon »etisk tendensdikt».
Låt en predikan vara en predikan och låt en berättelse visa oss handlingar, händelser, menniskor.
Jag predikar icke, jag försöker att berätta.
Det är det ni icke förstått.
Har jag något på hjertat, som jag vill säga mina medmenniskor – en åsigt att framlägga, en reform att ifra för – då kan jag skrifva en tidningsartikel, en uppsats, hvad som helst, der jag på ginaste vägen får säga min mening; jag behöfver icke sitta och dikta ihop några figurer till mina språkrör.
Jag är icke moralist och icke filosof.
Men jag önskar att jag vore skildrare, och jag sträfvar efter att bli det.
Jag vill icke anklaga, icke fritaga, icke undervisa; jag vill bara ett: återge lif.
Återge allt hvad jag sett, hört, känt, erfarit, upplefvat.
Det är detta, jag söker uppnå – endast detta.
Derför är min penna lika tendenslös som en målares pensel.
— — Fins det lif i hvad jag skrifvit, då har jag lyckats, ty det var det, jag ville; men är det dödt, då är det misslyckadt.
I den punkten står jag inför mina läsare som inför mina domare, och i den punkten böjer jag mig tyst under domen, hur den än faller.
Är det dödt, då fins det icke den tendens i verlden, som jag skulle vilja hålla mig uppe på.
Huruvida mina personer handla rätt eller orätt det är mig deremot till ytterlighet likgiltigt.
Om jag framställde en af dem så, att hans handlingssätt alltid vore det enda riktiga, då vore han icke längre en menniska, och min skildring af honom vore misslyckad.
Eller har ni sett en menniska, hvilken i alla lägen handlade rätt och lojalt och konseqvent efter sina lifsteorier?
Jag aldrig.
Och jag försöker aldrig teckna annat än hvad jag ser.
Det kan ju vara vackert att strida för en sak, hvilken man tror på.
Men alla skapades icke till stridsmän.
Jag icke.
— — Jag åtager mig hvarken att reformera samhället eller menniskorna; ja, jag debatterar icke ens ett socialt problem; jag håller mig utanför alla lärda diskussioner ..... hela mitt lif igenom har jag varit så upptagen af realiteter, att jag fått föga tid att syssla med abstraktioner.
Jag skulle icke vilja taga i en s. k. fråga om man så bjöde mig den på silfverfat.
Jag menar t. ex. äktenskapsfrågan, sedlighetsfrågan, qvinnofrågan och hvad det allt heter.
Så tro aldrig att jag kommer med ett »inlägg» eller en »lösning» eller något af det slaget.
Det lemnar jag åt andra.
Nej, det enda jag har lust att strida emot, det är just det ensidiga teoretiserandet.
Tror ni att lifvet låter snärja in sig i edra minutiösa små bestämmelser?
Lifvet! – som är så brokigt, så mångfaldigt och så starkt.
Ställ er framför kött och blod med en lineal och ert vattenpass och säg: »sådan och sådan skall du vara», och vänta så tills det kommer en sammanstötning af de omständigheter, ni icke kan beräkna, och af allt det, som kan tumla sig i ett menniskosinne.
Och säg sedan, hur teorierna höllo streck!
Om Marianne kan ha lof att älska Börje, fast hon är gift med honom, och om Pål skall läggas i facket med påskrift »föraktlig» eller upphöjas till facket »själsfin och ädel», det kan ni och hvem som vill få afgöra hvar och en efter sin smak, derpå spiller jag inga ord.
Jag kan nu en gång icke sortera menniskor ifrån hvarandra i två olika högar: goda och onda, som man kan skilja starkpeppar från kryddnejlikor, ty för mig ställer sig detder menniskosorterandet så otroligt inveckladt; »jag finner så mycket dåligt hos de goda och så mycket godt hos de dåliga, hur man nu vill uttrycka det. — — »
För att än yttermera klargöra sin uppfattning af hithörande ämnen sysslade Ernst Ahlgren under sista tiden med en artikelserie – Literära funderingar – hvaraf det dock endast fins en del lösa anteckningar.
Så här lyder inledningen:
Har ni lust att komma och sitta vid en gammal skrifhästs bord ibland, inrätta er beqvämt i hans lilla vrå och lyssna till hvad det kan falla honom in att säga, medan han hvilar sig med armbågarne på pulpet-almanackan?
Då är ni välkommen till mig.
Ni känner mig icke ännu, men om ni icke är intagen emot mig på förhand, kunna vi kanske bli vänner.
Och den första af de planlagda artiklarne bär just titeln:
Tendens och kritik.
Författaren utkastar till en början den frågan; Är en literatur utan någon tendens i och för sig berättigad?
Och svaret blir naturligtvis: ja!
»Man invänder kanske, att en tendenslös literatur icke är till någon nytta, att konsten för konstens skull är en utdömd maxim.
Jag tror icke att man har rätt häruti.»
Och förf. anför sina skäl: tendenslös konst skänker hvila och förströelse åt ett nedtyngdt sinne och den utvidgar läsarens synkrets, genom att sätta honom i beröring med lefvande menniskor, skildrade med en skarpsynt iakttagares blick.
Det alltför ensidiga ropet på tendens hade kanske gagnat »frågorna», men det hade gjort vår literatur obotlig skada, derigenom, att det allmänt menskliga i de tendentiösa skildringarne icke kommit till sin rätt.
Det värsta var emellertid, att detta rop på tendens så småningom fört hela vår svenska kritik på afvägar – och allmänheten hade följt med kritiken.
Nu klagades det öfver allmänhetens brist på läslust.
Ernst Ahlgren trodde icke att felet låg hos allmänheten:
Sverige är ett vidsträckt land, det lefver derute, på landsbygd och i småstäder, tusentals menniskor, som törsta efter böcker att glädja sig åt och hålla af.
Det behöfs bara att en författare slår an den ton, som ingen af oss ännu funnit, griper det omedvetna och ger det form ...
Jag har inga siffror att stödja mig vid, men jag tror, att på den tiden Blanche, fru Carlén, Almqvist och alla deras samtida skrefvo sina romaner – jag tror att de lästes mer af den stora publiken landet rundt, än någon af våra nu skrifvande författare.
Och tänk på Frithiofs saga!
Hur lästes den icke, hur sjöngs den icke, hur låg den icke i sjelfva luften, så att det icke var möjligt för någon att vara obekant med den.
Dess ofantliga popularitet berodde på, att den grep sjelfva sin tids grundkynne, den sjöng just de melodier, hvilka lågo och slumrade hos alla.
Den har ingen tendens, men den har stämning, den har lif, färg, friskhet, ungdom, värme!
Ernst Ahlgren kastade en jemförande blick på de senaste årens literära produktion och resultatet af denna mönstring var icke uppmuntrande.
Sina tankar i detta ämne hade hon ämnat ge form i en uppsats
Om glädjelösheten i vår unga literatur.