Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rörande Krageröns intagande har generaladjutanten Sejersted, under ett svaromål i den sedan anhängiggjorda processen mot general Staffeldt, yttrat att detta svenskarnes anfall säkerligen endast varit en demonstration för att locka den norska hären ned mot kusten och således lätta hufvudanfallet och passagen genom Rakkestad, men att ”då demonstrationen lyckades öfver förväntan, förvandlades den i ett verkligt anfall.”
Naturligtvis föll en mörk skugga på öfverstlöjtnant Hjertman, som, efter en strid snart sagdt i flykten, rymde fältet och lät svenskarne erhålla en seger, som, ifall Kragerön varit hederligt och värdigt försvarad, kunnat för dem göra segern af större värde.
Men här kan man säga om svenska eskadern att den kom, visade sig och segrade.
Hjertman, hvilken af sina landsmän högt anklagades för brist på mod, flydde till Onsön, och norrmännen tröstade sig med att, då saken en gång skett, denna flykt åtminstone räddade en skara krigare, som på annat ställe väl behöfdes.
Med Krageröns fall föll en ännu tyngre sky ned öfver norske konungens nedgående sol.
Fredrikstads förmur hade ramlat – dess eget fall kunde ej låta vänta på sig, helst fästningen var i det ömkligaste tillstånd.
Detta sista var så mycket oförklarligare som, efter hvad det ansågs, i Sejersteds operationsplan just denna punkt skulle blifva en af sjelfva krigets hufvudpunkter.
Man torde häraf få sluta att det ligger mer sanning, än man kunde vilja tro, i det påståendet att han litat på att svenskarne förut just icke haft tur i krigen med Norge och att, då de föregående misslyckats, man äfven nu hade skäl att hoppas på samma utgång.
Tänkte konungens betrodde man verkligen detta, så fick han erfara att det ibland kan gå med klippfasta riken på samma sätt som med simpla lerkrukor.
In summa: fästningen var nästan renons på både kanoner, ammunition och proviant.
Äfven fattades der bombfria hvalf för både besättningen och de magasinerade varorna, och den förra utgjorde knappt hälften af det försvar, som behöfdes.
Något ännu märkligare vid denna fästnings fall är, att så fort det blef kändt att svenska flottan trängt sig förbi Hvalöarne, anlände från norska hufvudqvarteret en stabsadjutant, och efter det denna haft en kort rådplägning med kommendanten Hals, blef en del af fästningens och utanverkens svårare bestyckning bortförd och i stället mindre kanoner ditförda.
När Kristian Fredrik ej egde stort hopp mer att kunna behålla denna Norges juvel, ville han förmodligen till bättre tider rädda juvelens yttre infattning ....
Efter denna blick på norska ställningen återvända vi till Kragerön, hvarest den tills vidare obehöfliga landstigningsstyrkan, mellan 3 à 4,000 man samlat sig på en utmed östra sidan gående körväg, skyddad af klipporna, hela styrkan under generalmajor Mörners öfverbefäl med öfverstarne Sköldebrand och Hay som brigadchefer.
Otaligt afbidande utgången från sjösidan, gjorde en mängd officerare här bekantskaper med hvarandra; och under det manskapet förfriskade sig med det lilla, som tornisterne innehöllo, framställande bilden af broderlighet och jemlikhet, läto officerarne det vackra exemplet icke gå förbi utan efterföljd: de delade glädtigt sina förråd, mellan det de sprungo uppåt berget för att åskåda kanonaden, hvilken gick så friskt att till och med en och annan förlupen kula föll ned bland anrättningarne.
Några af manskapet blefvo på detta sätt sårade.
Vid aftonens annalkande var dock ännu ingenting egentligt uträttadt mot fästningen.
Men innan kl. 4 följande morgon, då himlen visade en stilla och klar luft, sågs hela kanonslupsbataljonen i full rodd mot Fredrikstad, och derunder hördes den redan åter öppnade kanonaden mellan fästningen och haubitzbatteriet på Kragerön.
Då eskadern hunnit en från Krageröns östra strand utskjutande bergsudde, för strömdragets skull svår att kringgå, gjorde hela bataljonen halt på en qvarts timma.
Den hade under tiden blifvit helsad af de första kulorna från det ensligt liggande fästet Kongssten.
Chefen utsåg nu sex af de mest lättrodda sluparne, till hvilkas förare han bestämde styckjunkaren Forssten, underlöjtnanterne de Fréese, Bagge och Appelberg samt flaggkonstapeln Lundborg och styckjunkaren d’Orchimont18.
I spetsen för det tilltänkta anfallet ställdes bataljonschefen kapten Bengt Qvist, en sjöman af erkändt mod och tapperhet.
Sedan de sex sluparne formerat linie, besökte kapten Qvist, klädd i full parad, hvar och en.
Hans tal var icke långt, men kraftfullt och gick förnämligast ut på att visa två för segern vigtiga nödvändigheter: att använda yttersta ansträngning för att komma öfver strömdraget och att, sedan detta skett, draga sig så nära under Kongsstens murar att dess kanoner ej kunde göra någon skada.
För sin enskilta del tillade han, att man alltid skulle finna honom främst och att hans beslut var att bemäktiga sig fästningen eller dö.
Härpå drack han befäl och manskap till i ett glas portvin – det senare fick förplägningen af en sup – steg under besättningens hurrarop i båten, lät ro sig framför linien och gaf order att rycka framåt ...
Kapprodden begynte.
Snart voro sluparne förbi udden och med detsamma inom skotthåll.
Under en korsad eld från Fredrikstad och Kongssten tillryggalade den lilla hedersflottan sin vådliga färd och ankom snart till en plats, der den kunde taga sin afgörande del i dagens strid, denna strid, som ändtligen skulle grunda brödraskap mellan tvänne riken, så nära förenade och dock så fjerran skilda.
Allt tätare flögo de hvinande kulorna kring den till döden invigda lilla skaran, som under ett och annat hurrarop ännu hastigare utsände sina egna kulor, medan den allvarsamme befälhafvaren uttalade sina uppmuntringsord, medan batteriet på Kragerön lifligt understödde och ny hjelp följde i de efterkommande kanonbåtarne.
Sedan kulstormen så fortgått någon tid, utan att svenskarne egde mer än 7 döda och 10 sårade, förmärktes en hvit flagg hissad på fästningsvallen.
Men kapten Qvist godkände icke denna signal: han befallde skjutandets fortsättning, medan han sjelf i största hast lät ro sig till förstaden Waterland, hvarest han, afväpnade ett par poster, som der voro utställda, begaf sig upp på taket af ett lusthus och hissade svenska flaggan, under det kanonaden fortfor och han stod mellan båda eldarne.
Denna granna handling besvarades med ett jubel, som nästan täflade med dånet från batterierna.
Fredrikstad var intaget.
Minnet af detta stora ögonblick måste mer än en gång ha kommit sjöhjeltens hjerta att klappa, då han, glömd, förbisedd och bortkastad, sändes till Norrland för att emottaga – ett båtsmanskompani.
Hvad beträffar kommendanten på fästningen, ställdes han sedermera under krigsrätt derför att han vågat förekomma en order, den han sedan erhöll.
Ur stånd att kunna behålla den utblottade fästningen, hvilken framför sig hade den stora hotande halfcirkeln af alla svenska flottans kanonslupar, jemte batterierna på Kragerön, och bakom sig landtarmén i fullt antågande, ur stånd att vid sådana omständigheter icke lyssna till stadens trängande bön om förskoning från bombardemang, hissade han parlamentärflagg; och samme kurir, som medförde underrättelsen härom till norska hufvudqvarteret, korsade en annan, som just medförde befallning att han skulle lemna fästningen i svenskarnes våld.
Om kommendanten således kunnat hålla sig ännu en liten tid, skulle han på sin öfverhets order, glad att ha fyllt sin pligt till slut, kunnat stolt lemna platsen; men nu hade han begått det oförlåtliga felet att se samma följd som generaladjutanten Sejersted sjelf för sent såg.
Derföre kom han under krigsrätt, hårdt bedömd ...
Det förfors strängt med norska befälet, sedan kriget var slut ....
Bland svenska landttrupperna hade funnits en bataljon, alltid utsänd på rekognoskering, då det gällde att icke spara sig.
Denna bataljon utgjordes af de förut nämda halländningarne.
Flere af dem voro bland de snabbroddare, som på de sex utvalda båtarne först mötte fiendens eld på så nära håll.
Två af dem träffades, då de vid samma roddarbänk språkade om hur de på aftonen skulle dansa med flickorna i Fredrikstad: båda dogo ögonblickligen, men en deras kamrat, anställd vid servisen och hvars ena ben en kula borttog, först efter svåra plågor.
Efter detta tyckte sig de tappra halländningarne under stolthet kunna räkna på att få vara med bland dem, som segrande intågade i fästningen.
Men när de stora truppmassorna med högburna hufvuden i egenskap af segervinnare marscherade in, då sågo sig halländningarne harmfullt lemnade qvar, mumlande om att de finge vara med, endast då det gällde att gå i förväg.
I vredesmod och storm ville de sjelfva nödvändigt gå upp till kronprinsen och klaga öfver den orättvisa, som vederfarits dem, och det fordrades chefens hela kraftiga bestämdhet att förmå dem vara stilla.
För att på något sätt ersätta hvad som icke mer kunde hjelpas, gjorde kapten Qvist hvad som stod i hans förmåga.
Han tillät dem att paradklädda gå upp i staden och till Kongssten.
Harmen jäste dock och lindrades minsann ej, då en eskort af lifgardet till häst, som kommit in till staden och suttit af på fästningsvallen gaf de enkelt klädda halländningarne befallning att hålla hästarne.
En skarp skärmytsling skulle visst ha kommit att ega rum, om icke de förnäma lifgardisterna fått order att åter sitta upp.
Slutligen fann öfverste
Wirsén sjelf ett medel att lugna de förorättade halländningarnes upprörda känslor.
Vid den högtidliga begrafningen af de fallna soldaterna, deras bröder, hvilkas kistor voro kringlindade med svarta flaggor, fingo de en äreroll.
Bataljonen landsattes åter i staden och uppställde sig framför det hus, som beboddes af kronprinsen och der äfven Carl XIII var närvarande.
Till höger hade nu de både lyckliga och olyckliga ynglingarne sina döda med deras bärare, och ytterligare till höger om dessa stod musikkåren.
Snart visade sig på trappan Carl XIII, stödd på kronprinsens arm, hvarifrån de helsade truppen och talade några ord med officerarne, hvilka ord med hög röst upprepades af öfverste Wirsén – och mer än detta behöfdes icke för att göra halländningarne belåtna.
Deras svar blef soldatens vanliga: ett ljudande hurrarop.
De kungliga personerna drogo sig undan, och nu gick tåget under sorgmusik genom staden till Kongsstens citadell, under hvars murar de med ära fallne fingo sin sista bädd, öfver hvilken gevärssalfvan uttalade ett djupt farväl, som fann eko i de återvändande kamraternas bröst ....
Rapporten öfver affären vid Fredrikstad, upptager såsom utmärkande sig för köld, rådighet och tapperhet: af flottan kapten Qvist, löjtnanterne de Fréese, Appelberg och Bagge, af om bord varande landtbefäl löjtnanterna friherre Raab och friherre Eugêne von Vegesack samt fänriken Cöster och kapten Ögnelod, den senare af arméns flotta, som kommenderade en däckad kanonslup19.
Då Carl XIII som segrare återvände till Strömstad, var militärbefälet der redo att med någon högtidlighet fira Fredrikstads intagande och konungens närvaro der isynnerhet.
För detta ändamål tillställdes en särdeles briljant aftonfest.
På den plats vid torget, der gamle rådman Lorens Bomans fosterson Hans Henrik byggt sitt hus, numera tillhörigt konsul Lorens Boman, fanns vid den tiden en lång och låg magasinsbyggnad, framför hvilken var anbragt ett stort fyrverkeri, som konungen åsåg från fönstren i det hus, hvilket nu eges af handlanden Råg.
Stadens förnämsta ogifta skönhet fröken Charlotta d’Orchimont antände fyrverkeriet.
Härvid tillgick så, att en dufva af eld, följande en fin ståltråd, flög tvärt öfver torget och i sin tur tände konungens namnchiffer, lysande i alla regnbågens färger och straxt omgnistradt af en mängd kolossala solar, hvilka oupphörligt hvirflade deromkring.
Anblicken var utmärkt vacker, och i min barnfantasi lefde den så länge att jag tyckte mig både sofva och vakna i glimrande solar.
Kort härefter reste Carl XIII till Uddevalla för att begagna baden ....
En annan scen tillhörande krigsmedaljens frånsida må afsluta detta kapitel.
Manskap och underbefäl hade nu, liksom 1808, bränneriet till sjukhus under lasarettläkaren Landeberg och äfven senare sjelfva kyrkan; men för officerarne ansågs behöfligt att finna en enskilt lokal inom staden, och då nöden trängde, beslöto de militäriska myndigheterna att skaffa sig det hus, som egde den rymligaste salen.
Olyckligtvis var detta min bror Jans’ nybyggda och nymöblerade hus.
Sjelf var min bror vid detta tillfälle frånvarande på en affärsresa.
De hemmavarande gjorde allt för att sätta sig emot ordern, men i krig, liksom i spel, finnas inga konsiderationer: saken skulle, så att säga, på stående fot exeqveras – och prat, bråk och strid gingo hand i hand med de förskräckliga förberedelserna.
Under tiden var gatan, så långt jag genom min vindsglugg kunde se, fylld med åkdon, sängar, och sjukbårar, upptagna af väntande sårade och döende patienter, och derjemte en oändlig mängd brokigt folk, som hvimlade omkring i egenskap af allehanda slag.
Och då rummen ännu icke godvilligt upplätos, fingo soldaterna af befälhafvande officern order att släpa ned och ut på gatan alla möbler och saker.
En sådan order kunde naturligtvis icke verkställas med iakttagande af ordning och aktsamhet.
Derföre fann man icke blott de dyrbara möblerna, utan ock böcker, taflor, bilder och andra konstverk kastade på och bredvid divanerna, som i hast äfven togos till god pris som sjuksängar.
Då husets egare några dagar senare kom hem, fann han alla sina dyrbarheter hopade i en utbod och öfra våningen, som utgjorde två sammanhängande salar med hvart sitt sidorum, uppfylld af sjuklingar, sjuksängar och dermed förenadt allt rysligt tillbehör.
Men han var icke den man, som föll i småaktig klagan eller knot öfver att se det enskilta vika för det allmänna.
På behörig ort gjorde han sina fordringar gällande, och det var endast han sjelf som förmådde bedömma om han lidit förluster, dem ingenting kunde ersätta.
Mellan augusti och november.
– En kunglig sol går upp, en annan ned.
Man vet att norske konungen hade till Rakkestad sammankallat de tvänne vigtigaste kårerna, omkring 16,000 man, ehuru general Staffeldts ännu icke den 5:te hade ankommit.
Och det förmenades så mycket säkrare att ett anfall skulle ega rum som det just var på denna morgon Sejersted af konungen erhöll ordern om det märkliga bestämmandet, som angick öfverbefälet i händelse af hans maj:ts egen fångenskap eller död, och den hade blifvit Sejersted lemnad med de orden att han skulle göra bruk af densamma ”vid förefallande omständigheter.”
Men om Kristian Fredrik tänkte så om morgonen, då han visade sig i spetsen för sina krigare, förändrade han likväl åsigt, då underrättelsen om Fredrikstads fall inträffade.
Likväl var den säkerligen icke oväntad.
Men oväntad eller icke – den starka själspänningen hade lagt sig: spänstigheten var förlamad; och då han på eftermiddagen mönstrade trupperna, yttrade han till några af det högre befälet att han ansåg reträtt vara nödvändig, när fienden genom Fredrikstads kapitulation kommit i besittning af en bland Glommens öfvergångar.
Vid dessa yttranden hade till och med generalmajor Sejersted visat sig vara af bestämdt olika tänkesätt och lärer, enligt Aall, ha fällt följande uttryck: ”Skall det icke pröfvas slag här, så vet jag icke hvad härnäst skall kunna uträttas.”
Då konungen likväl vidblef sin tanke, sökte han åtminstone vinna tid och bönföll att trupperna skulle få blifva stående till följande morgonen – detta dels i hopp att konungen kunde ändra sig, dels ock i det hopp att ett anfall skulle nödga fiendtliga armén att stanna på östra sidan om Glommen.
Men Kristian Fredrik var obeveklig för såväl Sejersteds som en mängd andra officerares framställningar, och denna hans hårdnackenhet just i ett så afgörande ögonblick, då allt stod på spel och det ännu kunnat vara någon idé i motståndet, åstadkom en så stark revolt bland manskapet, hvars krigslystnad och nationalkänsla lika högt talade emot befallningen, att det nära nog blifvit uppror.
En af officerarne, som dock icke tillhörde de rådgifvande, förklarade med energi att Norges söner borde försvara landet, så länge det fanns qvar en fläck så stor att Kristian Fredriks stol der kunde få rum.
En annan kastade sig af missmod och harm i sjön, der han så när hade omkommit.
Ifall sådana bevis just icke äro af största vigt, tala de likväl tydligt för den åsigten, att Kristian Fredrik – hvilken norrmännen nu efter det vigtiga jubel-50-talet torde vara mera generade än smickrade af att minnas – då var högt älskad och att en stor del af militären för land och konung och till försvar för sin under detta krig så ofta sårade hederskänsla ville hafva gjort hvad inom mensklig förmåga stod mot den mäktiga flod, som vältrade fram.
Men hvad hjelpte deras vilja, då konungen sjelfständigt ändrade beslut!
Äfven fanns en annan art af missnöje hos den afdelning af krigsmännen, som nyligen stått vid sin plog.
Uppretade, sade de både högt och lågt: ”Hemma ödelägger fienden vår jord, här svälta vi och kunna icke motstå öfvermakten.”
Kristian Fredrik såg nog stridigheterna på alla håll och kände deras intryck djupast i sitt eget hjerta.
Det blod, som spildes i kriget, tycktes honom komma från hans egna ådror, och hans varmaste önskan måtte hafva gällt att så mycket som möjligt spara det, utan att likväl vara den, som framräckte den förödmjukande olivqvisten.
Hvad under då att han ena dagen, lifvad af samtalen med sangviniskt förhoppningsrika krigsmän, trodde på möjligheten af räddning och den andra, under samtal med både krigsmän och statsmän, som patriotiskt sågo saken från dess enda tydliga sida, ständigt vacklade i sina åsigter och sina beslut!
Modigt och med stark tro hade han tagit på sig denna törntaggade konungakrona.
Skulle han fälla den, ville han åtminstone icke göra det utan med förhoppning att hafva gagnat det land, som skänkt honom det högsta det hade att gifva.
Och vankelmodet fortfor alltjemt under de betydelsefulla tio dagarne från den 4 augusti till den 14, särdeles sedan det kommit till den vigtiga vändning i kriget att han dragit en stor del af armén från östra till vestra sidan af Glommen. – – – – – – – – – – –
Vid Langenäs i närheten af Onstadsund hade en pontonbrygga blifvit slagen öfver Glommen, bryggan skyddades af ett väl anlagdt brohufvud.
Här gjorde svenskarne den 9:de ett häftigt anfall, men blefvo med heder tillbakaslagne af norrmännen under öfverste Hägerman.
Just i detsamma kom Kristian Fredrik till stället och möttes af öfversten, som lifligt utropade: ”Vi ha segrat, ers maj:t!”, hvarvid till svar konungen häftigt utbrast: ”Min gud, Hägerman, vill ni uppoffra två bataljoner?”
Och då nu ett par sårade officerare fördes ditåt, tillade han med synbar förtviflan: ”Gud – är jag skyldig i allt detta?”
Härpå gaf han bestämda order, till såväl sina egna truppers som de andra dagen återkommande svenskarnes bestörtning, att lemna den fördelaktiga positionen och förstöra det vackra verket.
De kanoner, som ej kunde bortföras, sänktes, och pontonbryggan lemnades åt floden.
Hans sista ord, då han såg den stumma, men talande förtviflan på sina officerares ansigten, voro dessa, pressade från ett icke mindre förtvifladt hjerta ”Det är förbi!”
Och visst var det nu förbi.
I de dagarne emottog Kristian Fredrik på Spydbergs prestgård Carl Johans fredsförslag genom tvänne af sina egna trognaste undersåter.
Och här tillkallades såväl generaladjutanten Sejersted som öfverste
Hägerman för att afgifva en samvetsgrann förklaring öfver den frågan om det ännu fanns en möjlighet att armén kunde skydda Kristiania så att staden ingenting hade att frukta, hvartill båda dessa herrar svarade att det nu icke längre stod i arméns makt att hindra fienden från att der intränga.
Detta var afgörande.
Underhandlingarne började och fortgingo, stilleståndet afslöts och efter öfverenskommelse med Kristian Fredriks adjutant ingingo under natten de svenska trupperna i Fredrikstens fästning, hvars obeväpnade manskap, obekant med den nya förändringen, började ett handgemäng med de öfvervinnare, som nu utan svärdsslag skulle blifva herrar, der norrmännen sjelfva förut varit det.
Officerarne erbjödos af Carl Johan att erhålla sin återstående sold i svenska penningar, hvilket dock afslogs, liksom anbudet för garnisonen att få uttåga med sina fanor.
Men då den efter utrymningen passerade svenska linien, erhöll den salut.
Öfverallt på både svenska och norska sidan talades med högsta aktning om Fredrikstens kommendant, officerare och manskap.
Konventionen i Moss var detsamma som Kristian Fredriks tronafsägelse, ehuru det då ännu hette att han sammankallade riksdagen till början af oktober.
Men en hemlig paragraf innehöll att han under någon förevändning skulle öfverlemna den exekutiva makten åt statsrådet.
I sin kungörelse till norska folket yttrade han:
”Krigslyckan har förklarat sig emot oss, och en fortsatt strid under närvarande ställning skulle blifva fosterlandets ödeläggelse.
För att afvärja detta och gifva folket tillfälle att vid ett beramadt storting taga i betraktande rikets tillstånd, återtogo vi vårt anbud, beredvilliga att träda tillbaka från den lyckliga ställning, hvartill edert förtroende kallat oss.
Vapenstilleståndet och konventionen af den 14:de dennes hafva blifvit undertecknade, och i följd deraf hafva vi genom reskript af denna dag till samtliga öfverauktoriteter låtit sammankalla ett utomordentligt storting att öppnas i Kristiania den 7 oktober detta år.
Älskade norska folk!
Blott den bjudande nödvändigheten – det vill ni icke betvifla – kunde beveka oss till ett steg, hvilket eder hängifvenhet gjorde oss dubbelt smärtsamt.
Vår åtrå var att förtjena eder kärlek, vår tröst är öfvertygelsen om edra tänkesätt och vissheten att edert väl var målet för alla våra handlingar.
Gifvet på Moss den 16 augusti 1814.
KRISTIAN FREDRIK.”
Efter denna tid drog sig Kristian Fredrik undan till Ladugårdsön nära Kristiania, der en svår kroppslig sjukdom, som djupt oroade hvarje norskt hjerta, förenade sig med de själsqval, som han utstod.
Aldrig voro dock hans egna qval i stånd att komma honom att glömma Norges väl, dess ära, dess framtida sjelfständighet.
Och allt bevisade, just här mot slutet af hans korta regering, att det var rikets lycka, icke sin egen, han sökte, då han emottog samma krona som han nu nedlade, när landets väl fordrade det.
Just då man anklagade honom för vacklande och fruktan, var han kanske som mest hjeltemodig – ty hvilket sant hjeltemod ville det ej till att lägga hvarje förspilld norsk blodsdroppe i den vigtskål, som motvägde den, hvaruti kronan än blixtrade!
Kanske icke en bland hundrade af ”herrans smorda” hade tänkt på annat än att uppelda krigarne, så att det åtminstone kostat hundradubbelt blod, innan kronan fick falla och äregirigheten slockna.
Man kan icke utan rörelse tänka sig denne unge konung kämpande så hårda strider, innan han lemnade det land, dit han så förhoppningsfull kommit.
Han kunde icke ens lugnt motse sin ställning i det land, dit han återvände.
Mötet med Fredrik VI kunde icke blifva utan förlägenhet, och i husliga band hade Kristian Fredrik ingen ersättning för sina missräkningar, ty han var redan för ett par år sedan skild från sin gemål.
Tvänne glanspunkter återstodo dock såsom mål för hans lif: hans son, som skulle fortplanta ättföljden på Danmarks tron20 och danska folkets kärlek.
Detta folk skulle förstå honom, och nog förstod det honom den dag, då han gaf Norge en af de friaste konstitutioner i Europa, men troligen förstod det honom icke lika väl, när han för andra gången smordes till konung – men han var icke mera ung då.
Hans kärlek till Norge var glödande uppriktig, och det är en heder för norrmännen att hafva vunnit en sådan känsla, grundad på aktning för nationen; och ju närmare skilsmessan kom, desto mera skakadt blef Kristian Fredriks själstillstånd.
Såväl sjukdom som fri vilja hindrade honom att vara närvarande vid stortingets öppnande, men i det tal, han lät uppläsa, bad han i varma ord att hans minne skulle få lefva bland norrmännen såsom en väns, den der hade velat deras väl.
Ett par dagar derefter emottog han den deputation, som hade i uppdrag att öfvervara hans sista förklaring, hvarvid han nedlade Norges krona.
Vid detta tillfälle var han ytterligt upprörd.
Den 10 oktober afreste Kristian Fredrik från Ladugårdsön och gick den 11 om bord på en väntande norsk örlogsbrigg för att på den öfverresa till Danmark.