Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så är just förhållandet med ifrågavarande förslag till grundlagsförändring, der »allmogen» definieras att vara: »de inom häradet boende och besutne hemrnans-egare, hvilka icke höra till annat RiksStånd eller någon ordinarie beställning i Rikets tjenst innehafva.»
Det bör sål. icke i tillämpningen kunna upstå något tvifvel om hvad med »allmoge» här skall förstås.
— I sjelfva saken vill jag icke uptaga liden med att tillägga något till de många skäl, som blifvit anförda för bifall till förslaget, ej mindre nu, än under de gemensamma öfverläggningarne i ämnet både vid denna och föregide Riksdag.
Jag vill endast tillkännage att jag lifligt önskar bifall till förslaget.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt H. Exe. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats så väl antagande som förkastande af förslaget, framställde H.
Exc. propos. å förslagets antagande och, då den besvarades med starka ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
14:de punkten, innehmde förslag till ändring uti 27 § 1 mom. och 28 g R.
O. samt 53 g R.
F„ angtde tiden dels för öfverlemnande af K.
M:ts nåd.
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, dels för Utskottsval.
Detta förslag blef af R. o. Å. antaget.
15:de punkten, innefattande förslag till tillägg i 41 § R.
O. angtde rätt för StatsRådets ledamöter att deltaga i RiksStåndeus gemensamma öfverlägga ingar.
Afven detta förslag antogs.
16:de punkten, innehållande förslag till ändring uti 46 g 2 morn.
R. O, angtde Ordförande vid RiksSiåndens gemensamma sammanträden.
Den 1-1 December e m..
Jag anhåller om propos. å afslag å denna punkt, såsom ej af behofVet påkallad.
I fall de gemensamma öfverläggningarne skola ega rum då Landtmarskalken är förhindrad att vara närv:de, så är väl nödvändigt att bestämma hvilken som dervid skall föra ordet, och synes det lämpligast att lemna en sådan rätt åt RiksStms Talmän, såsom här är föreslaget, då emellan dem och Stånds-ledamöter ingen jemförelse kan finnas.
Jag anhåller således om bifall å förslaget.
Sedan öfverläggningen förklarats afslutad samt H.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels antagande och dels förkastande af förslaget, framställde H.
Exc. propos. å förslagets antagande och, då dertill svarades starka ja, blandade med nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Hr von Francken begärde votering.
Uplästes och godkändes följande votens-propos. - »Den, som antager det uti 16 punkten af Konst.Utsk:ts Mein.
N:o 2 framställda förslag till ändring uti 46 g 2 mom. K.O., ang:de Ordfide vid RiksStms gemensamma sammanträden, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, förkastar R. o. Ad. förenämnde förslag».
Ju — 93.
Nej — 24. 17:de punkten, innehållande förslag till ändring i 7 6 § R .0., ang:de den af StatsRådet. för dess åtgärder vunna décharge.
Våra grundlagar stadga att för Konungens rådgifvare en ansvarighet skall finnas.
Denna ansvarighet skall grunda sig på cn granskning.
Denna föregår först af R.
St:rs Revisorer; öfver denna yttrar sig StatsUtsk:t och slutligen inträder Konst.Utsk:t, som har tillgång till alla erforderliga prot:r, förde inför Konungen i dess StatsRåd.
Nu säger man att vid denna sednare granskning kunna likväl, emedan Utsk:t granskar prot:r ända intill Riksdagarnas början, fäll förekomma der åtgärder uptagas, hvaröfver egentlig revision af R.
St:r ännu ej är verkställd, och derföre skulle den décharge, som Stäuderne efter Konst.Utsk:ts yttrande meddela, nödvändigt böra vara vilkorlig.
Som skäl anföres bland annat att denna fråga har förut varit bragt å bane.
Ja väl! år 1850, af ett Utsk., hvilket var af den skärpa, att det, om jag icke misstager mig, framställde i sitt déchargebetäuk. icke mindre än 60 å 70 mål, hvari Utsk:t funnit ani. till anm., och hvilket slutligen anställer en RiksRätt i en massa af ärender.
Hvartill skulle väl denna utvidgade granskningsrätt tjena?
Den 14 December e. m.
Det är svårligen tänkbart att Konst.Utsk:t förbiser något ärende af vigt, men det oaktadt vill man nu, att Revisorerna skola göra anmälan hos StatsUtsk:t om hvad de finna anmiirkningsvärdt, och detta Utsk. således lemna en fingervisning åt ett blifvande Konst.- Utsk., hvaraf skulle följa att samma Utsk. skulle till ny behandling uptaga ett ärende, som det redan handlagt, hvilket synes innebära en orimlighet.
Principen för denna granskning är i allmänhet ternligen tydligt uttalad i vår grundlag.
Den säger: allt hvad lt.
St:r efter granskning godkänt eller lemnat oanmärkt, bör anses hafva vunnit décharge i afs:de på det granskade, och ingen ny granskning af nva Ständer i samma mål vara tillåten.
Man vill nu frångå denna princip, som så länge varit följd; — det borde så mvcket mindre nu vara behöfligt, då revision föregår hvart år i st. f. hvartannat.
Från en annan sida sedt, hvilken verkan kan väl en utvidgad förlängd granskningsrätt möjligen utöfva på konungens rådgifvare i förekommande mål.
De kunna intagas af en viss ängslan vid behandling af hvarje ärende och just derföre förbise den nytta, ett förslag kan medföra, och möjligen för blott formen afslå en nyttig sak.
.Resultatet blir att K.
M. skall mötas af ännu större svårigheter att finna skickliga rådgifvare, för hvilka han har förtroende, Efter It.
St:rs sammanvaro och utöfvad granskning böra Konungens rådgifvare vara fria trån allt ansvar och ej hållas i ovisshet för kommande Ständer.
Jag afslår alltså den föreslagne förändringen.
Exc. Hr Frill.
Då det måste vara svårt, om icke omöjligt, för Konst.Utsk;t att vid dess granskning af StatsrådsProtm så noga som vederbör kontrollera förvaltningen af alla statsmedel, såvidt densamma på StatsRåden ankommer, och då det ofta måste inträffa, att de anmärknir, som vid Statsllevisionen ang:de dispositionen af statsmedel framställas, icke skulle kunna undergå någon lt.
St:s pröfning, derest de, sedan Statsråds-prot:n för den tid, revisionen omfattar, hos Konst.Utsk. blifvit granskade, icke vidare finge uptagas, finner jag för min del den föreslagna ändringen hafva fullt skäl för sig.
Det är också af särdeles mycken vigt, att folket icke misstänker Reg:n i fråga om en samvetsgrann förvaltning af statens medel; och för att undanrödja all sådan misstro, finnes intet verksammare medel än att på allt siitt underlätta möjligheten att kontrollera förvaltningen.
Pä dessa grunder tillstyrker jag bifall till förslaget.
Lika med den siste värde talaren anser jag att Revisorerne hafva helt andra källor än Konst.Utsk:t att tillgå, och att granskningen af Statsliådets Prot:r skulle vara fotad på riktiga orakel, i händelse den nu föreslagna §:n blir antagen.
Jag kommer således att rösta för bifall till densamma, och det är för mig ett behof att tillkännagifva den stora Deli 14 December e. m.< 3M tillfredsställelse jag erfar deröfver, att, finna en Konungens liad gifva re tillstyrka den.
Sedan öfverlnggningen förklarats fulländad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder blifvit yrkadt så väl förslagets antagande som dess förkastande; hvarefter H.
Exc. framställde propos. å förslagets antagande samt, dä dertill svarades starka ja jemte åtskilliga nej. förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Hr Björnstjerna, Oskar Magnus, begärde votering.
Upplästes och godkändes följande voterings-propos.: »Ilen, som antager det uti 17:de punkten af Konst.Utsk:ts mein.
N:o 2 framställda förslag till ändring i 76 § ILO., ang:de den af Statsllädet för dess åtgärder vunna décharge, röstar Ja; den den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, förkastar R. o. Ad. förenämnde förslag.
Ja — 60.
18:de punkten, innehållande förslag till tillägg uti 1 § 4 mom.
Tryckfrihets-Förordm, ronde skyldighet för utgifvare af dagblad eller periodiska skrifter att ställa borgen för böter, kostnad och skada.
I afs:de på det sedan förra Riksdag, till följd af votering i Förstärkt Konst.Utsk., hvilande förslag, att för utgifvare af dagblad och periodiska skrifter bestämma en preventiv borgen för böter m. m., hvartill en sådan utgifvare kan blifva dömd, ber jag få förklara, att jag för min del tror, att äfven om en borgen för ett belopp af 1000 Rdr, såsom föreslagits, blefve antagen, sådant i allt fall icke förmår hindra missbruk af tryckfriheten, der sådant vill utöfvas.
Att syftemålet med ifrågav:de borgen således icke kan upnås, torde icke heller kunna förnekas; men klart synes det mig, att föreskriften derom skulle medföra stora olägenheter för isynnerhet utgifvare af mindre dagblad samt periodiska skrifter t. ex. i landthushållning och andra näringar, äfvensom i rent vetenskapliga ämnen, och kanske mången gång hindra dylika arbetens utgifvande.
Att den periodiska pressen stundom missbrukar den tryckfrihet, vi nu ega, är visserligen en sanning, men icke har detta missbruk visat sig så vådligt, att man behöfver eller bör i Tryckfrihetslagen inrymma det föreslagna medlet deremot.
Jag tror att man bör låta det rätta sig sjelf.
Och dessutom finnas andra korrektiver deremot, hvilka äro långt ändamfllsenligare att använda än den ifrågav:de borgen.
Slutligen ber jag få erinra, att om borgens-systemet en gång blir infördt i vår Tryckfrihetslag, det utan tvifyel kommer att tillgå här på samma sätt, som i andra länder, att nemi. beloppet af nämnde borgen, Riksdag efter Riksdag, kommer att ökas till allmän 352 Den 14 December e. m och enskild skada.
Oell jag- tror det derföre är rådligast att afelå förslaget.
Jag åtminstone röstar för afslag.
Hr Tersmeden, Pehr Reinhold:
Då detta förslag egent ligen, som man vet, har grundats på de lagstifningar, som uti andra länder i detta afs:de iiro gällande, torde det tillåtas mig att i största korthet yttra några ord om borgens systemets i afs:de på tidningar närv:de ställning i åtskilliga länder.
Det är bekant, att då i Frankrike redar. 1 819 censuren afskaffades, så infördes borgenssystem i stället, såsom man trodde, egentligen på den berömde Chateaubriands framställning.
Vid 1848 års revolution uphäfdes borgenssystemet derstädes, men återkom sedermera under den nuv:de regimen med strängare bestämmelser.
I Frankrike är borgenssumman satt från 30,000 till 50,000 francs.
Det var egentligen af politiska skäl, som man der införde dessa stadganden.
1 England antogs borgenssystemet samma år som i Frankrike, men hufvudsakligen af juridiska skäl.
Den borgen, som der stadgades, upgick till 400 P. St. för London och 300 för andra städer.
De Tyska staterna följde i denna punkt, liksom alla andra, som röra tryckfriheten, Frankrikes mönster.
I Sverige väcktes ett likartadt förslag först, som bekant är, vid 1828 — 1830-årens Riksdag, och förföll då, men återkom vid sistlidne Riksdag.
Man känner, huru det gick; det var 2 Stånd, som stadnade mot 2, och frågan blef hvilande genom votering i förstärkt Utskott.
I Konst.Utsk;ts Betänk.
N:o 37 vid förra Riksdagen synes man icke hafva väntat och ansett borgens ställande vara ett korrektiv mot ansvarighetssystemet.
I andra länder har man, såsom jag nyss nämnde, af politiska och juridiska skäl antagit borgenssyrtemet.
Hvad nu detta korrektiv mot ansvaringar beträffar och dermed äfven mot skandalpressen, så finner jag icke att deremot i detta förslag ligger det ringaste -skydd.
En skandalskribent finner aldrig någon svårighet att erhålla någon sådan kaution.
1 allmänhet är det icke den stora pressen, som deraf skulle komma att lida mehn, men den mindre ginge under, och det skulle kunna inverka ganska mehnligt på en ung person, som ville göra sina kunskaper gällande i dessa afseenden, men saknade relationer.
Dessutom har detta system i de hinder, der det blifvit inlördt, såsom t. ex. Frankrike, visat sig utan påföljd, ehuru der utöfvades ett allt starkare och starkare tvång mot personer.
.Det iir äfven åtskilliga omständigheter, som härvid måste tagas i betraktande.
Den skada, sorn denna borgen egentligen skulle ersätta, vore s. k. ärekräkningar.
Som bekant, är i vår kriminallag icke något straff stadgadt för detta slag af förbrytelser, utan endast dä man beskyller andra personer för handlingar, som gä å heder och ära.
Men hvar oell en vet att injurier kunna vara af många slag, utan att derföre innehålla beskyllning för vaniirande handlingar.
Annat är i Frankrike, der man för en ringa förbrytelse på en gång straffar med böter och en betydlig -penningesumma; här deremot bestraffas de grofsta förbrytelser med en summa Den 14 December e. m. summa penningar och, i fall man icke kan betala denna summa penningar, så sättes man i fängelse.
I allmänhet
Kr detta borgenssystem, såsom ett i förväg lagdt hinder, ett bland de mest olämpligaste stadganden.
Det är visserligen sannt, att stora missbruk af pressen hafva begåtts, men jag skulle tro att man kunnat häremot hitta på helt andra och verksammare medel.
Om man, i stället för det obetydliga vilkor, som nu finnes, nemi, god frejd, af en tidningsutgifvare fordrade vissa allmänna egenskaper, samt att den, som verkligen sjelf ombesörjde utgifvandet, sjelf gjordes ansvarig, och, i händelse han dervid begagnade en annans namn, straffades som för bedrägeri, tror jag att en mera verklig kontroll åstadkommes.
Min oförgripliga tanke i denna fråga är, att vi göra bäst om vi upge försöket att taga den här i Frankrike upvexta plantan och omsätta den på Svensk jord, samt applicera den tryckning, som detta förslag ovilkorligen innebär, på Svenska tryckfriheten.
Det gifves andra medel, mera ändamålsenliga, mindre vidriga, till förekommande af pressens missbruk och till rättande af bristfälligheterna i vår Tryckfrihets-förordning.
Denna bibehåller lyckligtvis ännu sin egenskap af grundlag och innehåller hittills, lika litet som våra andra grundlagar, någonting om penningen såsom vilkor för utöfvande af medborgerliga rättigheter, minst för den här ifrågav:de, hvars vård utgjort en af 1809 års lagstiftares ömmaste omsorger, hvilket de ock lika bestämdt sorn högsinnadt pa mer än ett ställe uttalat.
Bäst är derföre, att, likasom man lemnar penningen fritt spelrum inom dess naturliga krets, man ej heller försöker hindra tanken och ordet att fritt verka inom deras, och att man ej sammanblandar hvad som ej hör tillsammans.
Må hädanefter, liksom hittills, äfven den fattige mannens ord fritt varda hördt af hans landsmän, och må man taga sig till vara att ens mot den ringaste opinionsorgau inom det ringaste af våra stadssamhällen u pst älla ett hinder, så oförenligt med Svenska frihetsbegrepp, och icke medförande andra följder än den, att äfven åt pressen förläna en viss aristokratisk pregel, en isolerad, ensidig, minoriteten förtryckande karakter.
Och om ock vissa ytterligare gränser blifva af nöden för tryckfrihetens utöfning, måtte åtminstone aldrig det fria ordet varda bundet af någonting sådant som banksedlar, och den frie mannens verksamhet icke insnärjas i ett system, redan på andra områden så föga lyckosamt och välsignelsebringande, som kautionssystemet.
Hr Tersmeden, Nils.
Den siste värde talaren vill icke medgifva detta förslags antagande.
Han har dock erkänt pressens missbruk, men på samma gång lian påstår att borgens-systemet icke skulle vara ett korrektiv deremot, säger han dock att det skulle utgöra ett band på pressen.
Jag har icke kunnat följa honom i hans bevisning, men jag vädjar till er, M.
Hrr, huruvida icke denna press är groft missbrukad, och om icke något medel deremot är bättre än intet?
Vi böra derföre icke försumma detta tillfälle att åtmistone få något korrektiv.
Jag begär bifall på förslaget. H. II. 23 Den 14 December e. lin.
Stael von Holstein, Fabian Wilhelm:
Lika med elen talare, som yttrade sig näst före den siste, anser jag att detta förslag, sorn emot
Grundlagens föreskrift söker upställa i förväg lagda hinder för skrifts Utöfvande. icke böra bifallas, och det så mycket mindre, då man ser, att orsaken hvarföre man begär denna borgen, skulle vara i och för den skada och kostnadsersättning, sorn en utgifvare möjligtvis kan blifva ålagd att betala, i fall han missbrukar tryckfrihetslagen.
Jag vet icke något fall, der det före* kommer att ställa borgen för böter, som man möjligen kan blifva ålagfl att betala, och då det ej så är stadgadt för någon annan person, inser jag icke hvarföre det skal! vara så för utgifvare af en tidning.
Jag vill icke vidare yttra mig i saken; jag har blifvit förekommen af Hr Tersmeden, och yrkar således afslag ä Betänka.
Hr Dalman, Wilhelm Fredrik:
Afven jag förenar mig till alla delar med Hr P.
De försök till vederlägg* ning, som hans namne här bjudit till att lemna, äro högst ofullständiga.
Det förvånar mig, att lian med den tydliga stämma, som Hr P. R.
Tersmeden uttryckte sig, icke kunde fatta hans be* visning, eller inse det odugliga i sitt försök till vederläggning.
Han har nemi. fästat sig dervid att Hr P. R.
Tersmeden skulle ansett den föreslagna borgen såsom ett band på tryckfriheten.
Det är visserligen sannt att han yttrade detta, men han sade att det var ett onödigt band, ett band, som ingalunda kunde stätja tryckfrihetens missbruk genom skandalpressen.
Vore det ett sådant band, skulle jag vara den förste att gifva min röst åt förslaget, meri som jag är öfvertygad att detta resultat ej kan vinnas, så anser jag onödigt att lägga ett band på yttranderätten, som ingenting Uträttar och blott blir förhatligt, samt, om det icke kan vara nyttigt, dock kan blifva skadligt.
Hr P. R.
Tersmeden har antydt ett annat korrektiv i afsrde på utgifvande af periodiska skrifter, som jag finner vara högst användbart och lämpligt, och deri han, efter mitt förmenande, tyckes hafva funnit ett Columbi ägg.
Om nemi. det föreskrefs i Tryckfrihetslagen, att ingen annan egde utgifva tidning än den, som vore kompetent att utgifva och ansvara för densam* ma, med ett ord att vara ledande redaktör för tidningen, och öf* verskridande deraf belädes med straff som för bedrägeri, så skulle en ganska stor del, om icke alla skandaltidningar, derigenom för* qväfvas.
Men då detta nu föreslagna stadgande icke i något hänseende kan motsvara sitt ändamål, utan endast innefattar ett försök att visa sin motvilja mot den fria yttranderätten, så tillstyrker jag, i likhet med Hr P. R.
Tersmeden, å detsamma afslag.
Hr Carleson, Edvard Henriks
I anledning af den siste talarens yttrande, må meddelandet af några erinringar tillåtas mig.
Den borgen, som här är i fråga, är icke af samma beskaffenhet, som den i Frankrike och åtskilliga Tyska stater, utan sådan som den i England föreskrifna.
I England är den fastställd huf vudsakligen såsom ett band på smädeskrifvare och samma afsigt liar Konst.Utsk:t haft med sitt förslag, som i detta hänseende icke Den 11 December e. m :i5S helter synes vara alldeles olämpligt.
Såsom bevis torde endast behöfva åberopas, att för tiärv:de den ansvarige utgifvaren af en s. k. skandaltidning understundom år en person, som ingenting eger och hvarken förmår betala böter eller riittegångsomkostnader, så att slutsumman af en mot en sådan tidning förd och vunnen rättegång för hvarjehanda missbruk af tryckfriheten blifvit den, att en person, som egentligen icke är den skyldige, får träda i häkte för att aftjena ådöaide böter, och att målseganden sjelf fått vidkännas alla sina rättegångsomkostnader.
Oin det deremot funnes en sådan lag, som den, hvilken nu är i fråga, så skulle i dylika rättegångar böterna annars komma att drabba den mest skyldige, och den förorättade målseganden icke heller nödgas föra rättegången på egen bekostnad.
Det är mycket sannt att den föreslagna preventiv-åtgärden är af exceptionel natur, men det liirer väl icke heller kunna bestridas att vår Tryckfrihetslag, så vidt den tillåtet att en usling leges att öfvertaga ansvaret för en annans brott, har en exceptionel egenskap af ännu mera anmärkningsvärd beskaffenhet.
Det ena uudantagsstadgandet betingar det andra, och då Konst.Utsk:t icke ansåg det vara möjligt att genomdrifva en sådan ändring af Tryck frihetsförordniu, som skulle undanrödja sjelfva grunden till det lagstiftningen vanärande oskick-, som upkommer ur den bristfälliga eller misstydda Tryckfrihetslagen, har Utsk:t velat åtminstone i någon mån lindra de menliga följderna deraf.
Att ytter1 ligare tala om denna fråga är dock icke värdt, sedan förslaget ren dan blifvit förkastadt af ett annat lliksStånd.
Ett ord vill jag likväl tillägga.
Här har nyss blifvit yttrat att den, som förordade detta förslag, skulle vara en ovän af tryckfriheten.
Jag förordar förslaget, fastän det, i följd af en mindre omsorgsfull redaktion, synes omfatta mer än Utsk-t ämnat, men tror mig det oaktadt vara lika varm vän, som någon annan, ej mindre af tryckfriheten än af frihet i allmänhet.
Månne icke skiljaktigheten i upfattningen af frihetens begrepp ofta beror af detsammas förblandning med sjelfsvåld ?
Det synes måhända förmätet äi mig, att begära ordet i en fråga af den beskaffenhet, som den förevarande, nemi. i en grundlagsfråga, men då det tillika är en fråga af så allmän natur, som en bestämmelse i tryckfrihetslagen, och då jag är en, ehuru visserligen anspråkslös, medlen af den Svenska pressen, har jag likväl trott mig kunna göra det.
För min del vill jag yrka afslag å denna punkt derföre, att jag icke anser det mål, som med detta stadgande åsyftas, kunna dermed ernås.
Jag tillåter mig förklara, att jag lika ifrigt, som någon medlem af detta bus, önskar upnåeudet af detta mål, nemi. pressens höjande; ty ju mer pressen höjes, ju sedligare den blir, desto nyttigare blir den äfven, desto mer uträttar den till samhällets nytta.
Men hvar och en, som känner de omständigheter, som äro förknippade med en tidnings utgifvande, måste ovilkorligen inse, att en sådan borgen, hvarom här är fråga, omöjligen kan hindra skandalskrifveriet) 350 Don 14 December e. m. ty de öfriga omkostnaderne, som fordras för en tidnings upsiittande, aro så stora, att den nu föreslagna borgenssumman, i jemförelse dermed, blir en obetydlighet.
Det är visserligen sannt, att en fördel skulle vinnas, om det nu föreslagna stadgandet antoges.
Då nemi. säkerhet alltid funnes för böternas utgående, sluppe man det verkligen uprörande skådespelet att nödgas se, såsom nu ofta sker, den stackars usla s. k. ansvaringen föras i fängelse för ett brott, som han icke begått.
Men pressen sjelf skulle icke derpå vinna det ringaste; ty om detta stadgande blefve gällande, skulle man, såsom sagdt, utan svårighet skaffa sig den der borgen.
Skandalerna kasta af sig, det har man sett; de skulle betäcka böterna och slutligen blefve måhända endast åklagaren den, som vunne något på dessa böter.
I fall man kunde antaga* att den nu föreslagna borgen komme att lägga något verkligt band på pressen, då skulle åter inträda ett förhållande, som fullkomligt strider mot andan och bokstafven i ett annat mom. af Tryckfrihets-Förordnsiii der det stadgas, att inga hinder må på förhand läggas för skrifters tryckande i Sverige, och just denna omständighet anser jag vara ett stort skäl för att icke bifalla ifrågavide förslag.
Ty om också tusen rdr, såsom jag sökt visa, ej kunna i praktiskt hänseende anses vara af någon stor betydelse, så äro de dock alltid i och för sig sjelfva ett i förväg lagdt hinder, och man kan icke veta hvar man kommer att hamna på denna väg.
Ett politiskt stadgande har alldeles samma egenskap som ett frö, hvilket man lägger i jorden; det gror sedan och utvecklar sig af egen kraft.
Nu bestämmes 1,0 0 0 rdr, men man finner i en framtid, att dessa 1,000 icke svara mot ändamålet, och sedan ökar och ökar. man, tilldess summan vuxit långt utöfver dess nu afsedda gränser och slutligen befinnes utgöra ett ganska stort band på tryckfriheten i ett land, der, enl. de grundlagar och institutioner, som tillkommo vid den sednaste statshvälfningen, yttranderätten och tryckfriheten anses böra vara fullkomligt fria.
Af dessa skäl yrkar jag på alslag.
Det nu föreliggande förslaget afser ingalunda, att i förväg lägga hinder för den verkliga tryckfriheten.
En föregående talare har redan påpekat, huruledes det ofta händer, att, när en tidning tillåter sig grofva smädelser eller missbruk af tryckfriheten, dess utgifvare blir bötfäld, men då böterna skola utgå, fiunes ingenting att taga.
Den, som i sjelfva verket utgifver tidningar, den, som skrifver en sraädeartikel, kommer från saken helt ogeueradt, och ansvaringen stannar i sticket och har ingenting att betala med.
Det kan väl icke nekas, att, nar den ene begår brottet och den audre svarar för detsamma, detta är en skandal.
Att förekomma dylika skandaler, vore väl nyttigt.