Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då R. o. Ad. beslutit att återremittera 3 § i förevarande förslag, får jag anhålla om återremiss äfven al den nu föredragna, hvilken står i sådant sammanhang med den förutnämnda, att, om någon förändring kommer att vidtagas i denna, äfven den första måste underkastas revision.
Jag är förekommen af Hr Olivecrona, och inskränker mig derföre till att instämma med honom.
, blef den ifrågavarande §:n återremitterad. § 2.
På de skäl jag nyss hade äran anföra, med afseende å den J:a §:n, får jag anhålla om återremiss äf ven af den nu föredragna. §-.n återremitterades.
Den 7 Mors e. m. 173 § 4.
Under åberopande af samma skäl, som vid föredragningen af den l:a och den 2:a §:n, får jag anhålla om återremiss äfven af den 4:de §:n. R. o.
Ad. beslöt härefler, att §:n skulle återremitteras.
Det torde blifva nödvändigt, att jemväl återremittera ingressen till förevaraude förslag, sedan R. o. Ad. återremitterat alla §§ i detsamma, och får jag af sådan anledning äfven här yrka återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning blef ingressen till Utsk:t återförvisad.
N:o 19. i anledn. af väckt motion om rättighet att i brottmål svara genom fullmäktig.
I denna fråga skulle jag för mindel vilja föra lagstiftningen ett steg längre än Ulsk:t föreslagit, eller så långt som motionen alser.
Enligt gällande lag dels skall dels må enhvar häktas, som misstänkes alt hafva begått brott, hvarå straffarbete kan följa, dock så att den, sorn icke kan antagas komma att afvika, undanröja bevis eller försvåra sakens utredning, må förblifva å fri fot, såvida straffarbetet ej öfverskjuter 2 år.
Det ifrågav:de steget afser således endast personer, som tillhöra sistnämnda kathegori, och i allmänhet dem, som, ehuru angifna lör gröfre brott, dock icke äro besvärade med sådane omständigheter, att de anses böra i häkte inmanas, d. v. s. att deras oskuld är minst lika sannolik som deras brottslighet.
Jag kan icke finna den ringaste våda i att låta sådana personer åtnjuta befrielse från personlig inställelse, till dess domaren pröfvat bebofvet deraf.
Den enda olägenhet, som deraf kan uppstå, är den, att ett ransakningstillfälle mera än eljest blefve erforderligt, hvilket dock sällan torde inträffa, enär i de flesta händelser flera ransakningstillfällen i alla fall behöfvas.
Å andra sidan förekommer den stora våda, hvarföre en hvar är utsatt af förföljelse af den tyvärr ingalunda fåtaliga samhällsklass, som har ingenting att förlora och derföre kan våga allt för tillfredsställande af sin vinningslystnad och hämndkänsla.
Om man af en sådan person blir stämd till en äfven aflägsen domstol, måste man genast personligen begifva sig af, eller ock bereda sig på att blifva med fångskjuts hemtad.
Sådan är nu gällande lag, och att följderna deraf icke blifvit svårare än de hinintills 174 Den 7 Mars e. m. visat sig, måste tillskrifvas det kända förhållande att en orimlig lag ej i sin hela stränghet blifver tillämpad, hvilket dock ej utgör giltigt skäl för dess bibehållande.
Att olägenheterna af ifrågav:de lagstadgande endast ofullständigt afhjelpas genom Utsk:ts förslag, synes tydligt.
Dessutom torde få anmärkas att den nya strafflagens fina nyansering af serskilda arter af samma slags brott ofta gör det svårt, om icke omöjligt, att af angifvelseskriften bedöma, huruvida densamma alser brott, som kan medföra straffarbete.
I tvetydiga fall måste man således antingen lemna den af Utsk:t föreslagna förmån obegagnad eller riskera fångskjutsen.
Om denna min åsigt vinner bifall, så förfaller det af rättsvetenskapen längesedan utdömda stadgande i 15 kap. 1 § R.
B,, som gör den anklagades rätt att hafva hjelp i rättegången beroende af domarens pröfning, äfvensom föreskriften om mannens och förmyndarens rättigheter i berörda hänseende, och torde § få denna enkla lydelse: »l alla saker — — fordras.»
Jag får slutligen fästa uppmärksamheten derpå, att, om motionen hel och hållen eller till någon del bifalles, förändring äfven torde blifva erforderlig af 10 § 11 kap. R. B., som lyder: «1 brottmål hör den, som käres till, genast å rättens bud till svars komma:
Gör han det ej, då må han genom Kronans eller rättens betjente till rätten hemtas.» 1 samma mån som en tilltalad erhåller rätt att svara genom ombud, synes jemväl påföljden för uleblifvande böra blifva densamma som i tvistemål eller böter, samt hämtning ifrågakomma först efter det föreläggande af personlig inställelse ej iakttagits.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag anhålla, att detta Betänk, måtte blifva till Utsk:t återremitteradt.
-Tåg var beredd på att åtskilliga betänklighe ter skulle framställas i afseende derå, att Utsk:t i denna fråga gått för långt, men jag hade ej väntat att få höra några anmärkningar i den syftning, att det steg, Utslct tagit, skulle varit för litet.
Att, på sätt den siste värde talaren yrkat, från lagens nuv:de stadgande, att i brottmål hvarje tilltalad skall personligen komma till svars, öfvergå till den motsatta ytterlighet, att den tilltalade icke i något brottmål genast behöfver personligen inställa sig, torde vara att uttaga steget väl mycket, och följden deraf skulle blifva, att nästan hvarje tilltalad uteblefve vid första tinget och afvaktade domstolens beslut derom att han skulle personligen höras.
Då nu tingen icke hållas oftare än högst 3, på många ställen 2 och på några orter en gång om året, skulle således den för brott angifne genom sitt uteblifvande vinna minst fyra, ofta åtta månaders och stundom ett helt års anstånd.
Jag är i allmänhet benägen att i lagstiftningen gå försigtigt tillväga och inhemta erfarenhetens råd om behofvet af en förändring, innan man genomför densamma, och jag tror att den nu föreslagna lagförändringen utgör en klok förmedling, in - Den 7 Mars e. m. 175 nan man vidtager en sådan reform, som den siste talaren påyrkat.
Jag erkänner visserligen med honom, att målen i stämningarne kunna rubriceras origtigt, och att en person derigenom kan obehörigen chikaneras, men detta iir ett ondt, som man måste underkasta sia, och att afhjelpa detta, så att det i hvarje brottmål tillätes att svara genom ombud, vore att »bota ett ondt med hälften värre.»
Det torde således icke vara skäl att återremittera detta Betänk., utan anhåller jag, att det måtte varda af K. o. Ad. bifallet.
Jag hade trott, att detta förslag skulle hos många uppväcka betänkligheter, och jag tager mig nu friheten att framställa dem, jag med afseende derå hyser.
Jag har visserligen ingenting att anmärka mot sjelfva principen i det lagstadgande, Utsk:t föreslagit, eller att svarandeparter i mindre brottmål må tillåtas att svara genom laga ombud, men jag tror dock, att, med hänseende till de bestämmelser, vår nu gällande lag i öfrigt innehåller, det är förenadt med stor svårighet att medgifva en sådan rättighet, och att den skulle utöfva ett beklagligt inflytande på lagskipningen.
Hufvudsakliga skälet till denna min åsigt ligger deruti, att hos oss icke finnas jurydomstolar, utan alt vår lag innehåller legala bevisningstheorier, hvilka domarne måste följa, huru svårt det än ofta kan vara att, med iakttagande af dem, åstadkomma fullständig bevisning.
I de fall, då skriftlig bevisning icke kan förebringas, måste bevisningen grundas på 2 vittnens sammanstämmande utsago, men som i brottmål sådan bevisning högst sällan kan åstadkommas, måste domaren sammanleta liknelser och omständigheter för att dermed fylla den bristande bevisningen.
Om nu, såsom föreslaget är, för brott tilltalade personer tillåtas att svara genom ombud, så är anledning att befara, att sanningen i de flesta fall icke kan utrönas, ty det kan väl med skäl antagas, att de tilltalade skola för sig ställa de ombud, som äro de skickligaste i att göra invändningar och som, om de äfven icke hafva någon kunskap i lagen, dock känna prima regula juris.
Detta skulle blifva förhållandet så mycket mera som i vårt land icke finnes något officielt ajjvokatstånd, och till allmänna åklagare icke användas lagfarne personer.
Om en lagförändring i den syftning, Ulsk:t föreslagit, beslötes, borde, enligt min åsigt, en genomgripande omorganisation af hela vårt domstolsväsende vidtagas, och derjemte ett officielt advokatstånd inrättas; om t. ex. jury i brottmål infördes hos oss, skulle jag för min del icke hafva något deremot, att den föreslagna rättigheten att svara genom ombud medgåfves.
I sådana mindre brottmål, som angå frågor om barnuppfostringshjelp och oloflig bränvinsutskänkning m. m. skulle, derest förev:de förslag antages, sannolikt parterna hädanefter aldrig komma personligen tillstädes, utan ställa ombud för sig, hvilket bruk skulle hafva ett serdeles menligt inflytande på rättsskipningen. 176 Den 7 Mars e. m.
Jag får, på grund af hvad jag haft äran anföra, hemställa att R. o. Ad. ville afslå Utsktts förev.de förslag.
Nu har diskussionen verkligen kommit på den punkt, sorn jag väntat, och jag skall söka till besvarande upptaga den siste värde talarens invändningar, på hvilka jag måst vara beredd.
Det är en sanning, att samhället är skyldigt att med afseende å utredningen och bevisningen af brott, som inom samhället föröfvas, iakttaga och meddela vissa föreskrifter, äfven om dessa stundom kunna vara besvärliga för samhällsmedlemmarne, men i ifrågav:de afseende måste dock vissa gränser uppställas, ty att, såsom vår tilltalad lör den aldra obetydligaste förseelse, ålägges att iakttaga personlig inställelse, är väl den uppenbaraste orimlighet och kan icke föranleda till annat än chikaner.
Låt mig antaga, att jag under en resa till Norrland förargat en person, som gjort mig molest, och att denna, lör att hämnas, å mig uttager stämning i brottmålsväg, eller att min körssven skadat en grind, hvarför jag kan ådömas skadestånd, eller (något hvarför jag sjelf verkligen varit utsatt) att en åklagare vill utpressa en summa penningar af mig, under hot att, derest jag vägrar utbetala den, han skall draga mig inför domstol samt att han till följd af min vägran instämmer mig för ett brott; jag hemställer, huruvida det kan anses billigt, att jag, för att vid vederbörande domstolar afgifva svaromål ang:de förseelser af den obetydliga beskaffenhet, som de af mig omnämnda, skall begifva mig Irån mitt i en annan del af landet belägna hemvist.
Visserligen återhåller fruktan för rekonventionstalan mina vedersakare från att angifva mig för något gröfre brott, men jag har emellertid nödgats att, såsom tilltalad för ett brott, iakttaga personlig inställelse vid domstolen och derigenom tillskyndats stora olägenheter.
Det förhållande, som för det närv:de eger rum, eller att man för de obetydligaste förseelser kan tvingas att parera vid domstol, kan icke få fortfara och derföre har Utsk:t sökt afhjelpa de hufvudsakligaste fel, som i detta hänseende vidlåda den nuv:de lagstiftningen.
Jag kari icke förstå, hvilka stora olägenheter skulle kunna uppstå af Utsk:ts förslag i ämnet, ty det innehåller ju, att hufvudinannen skall sjelf för rätta komma, när domaren det fordrar; den enda möjliga olägenheten af detsamma vare den, att målets handläggning uppskjutes till nästa ting, men denna olägenhet vore dock, enligt min tanke, af föga betydelse i afseende å mindre brottmål.
Vi få icke vara så stränga i vår uppfattning af svarande parters skyldighet att iakttaga personlig inställelse, att vi statuera skyldigheter, som äro uppenbarligen orimliga.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Dea 7 Mars e. m. 177 till förev:de Betänk., dels återremiss deraf och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades många ja, blandade med nej, sedermera propos. på Betänk:ts återremitterande, hvartill svarades nej, och slutligen propos. på afslag å samma Betänk., då svaren utlöllo med många nej, blandade med ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till Betänk:t blifvit förnyad samt med många ja, blandade med nej, besvarad, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Leijonhufvud begärt votering samt R. o. Ad., på Hr Grins o. Landtmilis framställning, till kontrapropos. vid voteringen antagit afslag å meromnämnde Betänk., uppsattes och justerades följande voterings-propos.: »Den som bifaller Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 19, i ani. af väckt motion om rättighet att i brottmål svara genom fullmäktig, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. detta Betänk.»
Föredrogos ånyo och biföllos Lag-Utsk:ts den 21 och 24 sistl.
Februari bordlagda Betänkm: N:o 20, i ani. af väckt motion om förändrad lydelse af vittneseden; N:o 21, i ani. af väckt motion om förändrad bestämmelse i afseende på qvittning af rättegångskostnad; samt N:o 22, i ani. af framställda förslag ang:de förändradt sätt för doms eller utslags lifgifvande i Rådstufvurätt och hos Ofverståthållare-embetets kansli.
N:o 23, i ani. af väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende på sättet för kommunikation af besvär, som blifvit till Hofrätt ingifna.
Jag får anhålla, att R. o. Ad. måtte besluta, att detta Betänk, punktvis föredrages, samt att R. o. Ad. ville till behandling företaga de särskilda §§:na före ingressen.
H. lil. 12 178 Den 7 Mars e. m.
Jag har i denna fråga sökt uppgöra ett förslag till förändrad redaktion, hvilket jag anhåller att under föredragningen af Utsk:ts förslag få uppläsa, och har under sådant förbehåll icke något att anmärka mot den af Gr.
Sparre gjorda framställning.
Sedan R. o. Ad., på Hr Grms o. Landtmms propos., gillat det sålunda föreslagna föredragningssättet, förekom § 1.
I förev:de förslag har Lag-Utsk:t tillstyrkt förändringar af gällande lagstadganden, som, enligt min tanke, skulle med synnerlig belåtenhet mottagas såväl inom Hofrätterna som ock af en stor del parter, nemi. af dem, som icke äro tredskande eller försumliga.
I sjelfva saken har jag endast en anmärkning att göra med afseende å sista delen af Utsk:ts förslag, men, hvad angår redaktionen, hvilken lärer vara hemtad från ett äldre Betänk, af Lag-Utsk:t, synes den mig icke vara alTattad med den precision, som bör finnas i en författning.
Villigt erkännande behofvet och nyttan af de lagförändringar, Utsk:t här föreslagit till afhjelpande af de stora olägenheter, som uppstå inom Hofrätterne, derigenom att många besvärsmål nu endast med största svårighet kunna bringas till slut, kan jag dock icke godkänna redaktionen af den nu föredragna §:n.
Jag fäster mig isynnerhet vid sista morn., som lyder sålunda: »Ej må Rättens prot. eller Konungens Bef:des utslag, som ena parten inlemnat, åt andra parten utgifvas.»
Detta stadgande är ofullständigt, enär hos Hofrätt jemväl kunna anlöras besvär öfver Konsistorii utslag, och synes det mig derföre hafva varit lämpligare, om detta mom. haft denna lydelse:
Ej må det öfverklagade utslaget med tillhörande prot., som af ena parten inlemnas, till den andra utgifvas.
Jag förenar mig derföre i yrkandet om återrerniss af denna §, på det att den måtte erhålla nödig fullständighet.
Vid redaktionen af en författning af beskaffenhet, som den förev.de, kan man naturligtvis ganska lätt hafva förbisett något slag af de mål, hvarom dess bestämmelser böra gälla, och jag erkänner, att i denna § ett sådant förbiseende egt rum, i 111 y att, såsom Frih.
Leuhusen erinrat, Konsistoriernas utslag icke finnas omnämnda.
Rätteligen skulle väl ett Konsistorium böra betraktas såsom en rätt, och således icke någon serskild bestämmelse om dess utslag i detta afseende vara erforderlig, men, för att dock vinna behörig tydlighet i denna §:s stadganden, får äfven jag anhålla om återrerniss af densamma.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återrerniss deraf, sorn med ja besvarades.
Den 7 Mars e. m. 179 § 2.
Då l:sta §:n blifvit återremitterad, anhåller jag, att så äfven måtte ske med förev:de §.
Jag ber dock att få meddela det förslag till redaktion deraf, som jag uppgjort, på det Lag-Utsk:t måtte taga detsamma i öfvervägande. § 2. »Finner Hofrätten förklaring eller utlåtande öfver besvären böra infordras, och är ej målet af den beskaffenhet, att offentlig myndighets åtgärd för sådant ändamål må anlitas, äge
Hofrätten förelägga den klagande att iakttaga och till vederbörande öfverlemna ena exemplaret af besvären med dertill hörande bevis, samt behörigt intyg om fullgörandet häraf inom viss tid till Hofrätten inlemna, vid äfventyr att den klagande eljest anses hafva sin talan i målet förlorat.» •Frih.
Jag anhåller äfven att denna § måtte återremitteras, i hvilket afseende jag ber att få påpeka en oegentlighet i den nu föreslagna redaktionen, som af Utsk:t torde böra tagas i öfvervägande.
Der står nemi., »att klagande vare pligtig att besvären med tillhörande bevis utlaga, dem vederbörande tillställa och bevis derom till hofrätten ingifva inom den tid, som af hofrätten förelägges; underlåter han det, har han sin talan i målet förlorat».
Men om förklaring inom den iöreskrifna tiden inkommer, så bör väl klaganden icke hafva förlorat sin talan derföre att han icke uppgifvit bevis om besvärens delgifvande.
Ett stadgande härom anser jag böra i den blifvande författningen inflyta.
Då jag instämt i yrkandet om återremiss af lista §:n, ber jag att äfven denna § måtte återremitteras.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes propos. på återremiss af §:n samt besvarades med ja. § 3.
Det händer ofta, att en part, som skall afgifva förklaring, dermed inkommer sedan den förelagda tiden tilländagått, men innan målet blifvit i hofrätten föredraget.
I sådant fall anser jag förklaringen böra komma under hofrättens pröfning, hvilket enligt l’tsk:ts redaktionsförslag ej finge ske.
Det förslag jag uppgjort till denna §:s redaktion, är så lydande: »Den part, till hvilkens förklaring besvären utställas, skall ock af hofrätten föreläggas att inom viss tid från det han af besvärshandlingarne erhållit del, förklaringen till hofrätten inlemna, vid äfventyr att underlåtenhet deraf ej hindrar målets afgörande.
» Jag anhåller att §:n måtte till Utsk:t återremitteras.
Ofverläggningen ansågs härmed slutad och §:n återremitterades. 180 Dea 7 Mars e. m.
Sedan §§:ne blifvit återremitterade, torde R. o. Ad. finna att äfven ingressen bör återremitteras.
Uppå gjord propos. blef den föreslagna författnings-ingressen till Utsk:t återremitterad.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande LagUtsk:ts den 24 sistl.
Februari och 3 dennes på bordet bagda Betänk.
N:o 24, i ani. af väckta motioner om förändrade stadganden i afseende på vilkoren för rättighet att fullfölja mål hos hofrätterna och högsta domstolen.
Utsk:ts hemställanden å sid. 4 samt förslag å sid. 6.
Innan nästa punkt, som afhandlar förändringar i lista och 7:de §§:ne af 30 kap. Rättegångs-Balken, till behandling företages, anhåller jag att den följande punkt, som handlar om skyldighet att fullgöra dom, måtte blifva föredragen; och får jag som skäl för denna min anhållan åberopa, att om, såsom jag vill påyrka, föreskriften om doms fullgörande blir borttagen, måste ofvanberörde 7:de § ändras i öfverensstämmelse dermed, då i detta fall icke något fullgörande återstår, för hvilket tiden då saken skall hos K.
M:t fullföljas utgör slutperioden.
Oaktadt det verkligen finnes något mer att fullgöra, nemi. att inlemna lösen och stämpladt papper till protokollerna; vill jag dock icke motsätta mig den af Hr von Gegerfelt begärda föredragningsordningen.
Hr von G egerfelt:
Efter hvad bruket är i Göta hofrätt, och hvarom jag tror att ett särskildt stadgande äfven finnes, skola penningar till lösen af protokollerna inlemnas inom en månad från det revisionssökandet beviljats.
Med förmälan, att Hr von Gegerfelt hade föreslagit, att Utsk:ts hemställan å sid.
12 skulle företagas till afgörande före Utsk:ts å sid. 9 och 10 afgifna författningsförslag, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. behagade dertill lemna bifall.
Till följd häraf förekom nu Utskits hemstälan å sid. 12.
Den 7 Mars e. m. 181 Hr von Gegerfelt:
Då det ansetts behöfligt att införa högre instanser, måste meningen dermed hafva varit, att en del af parterna, icke alla, skulle komma dit, nemligen de som genom sin oförmåga att utveckla sin talan, eller domarens misstag fått orätt dom.
Frågar man sig, hvilka åtgärder som böra vidtagas för att skilja sådana parter från de öfriga, så blir svaret ganska svårt; det blir lätt, om man inskränker sig till att fråga hvilka åtgärder som icke böra vidtagas.
Till sådana åtgärder höra de, hvarigenom giller utläggas, uti hvilka somliga parter, utan afseende å beskaffenheten af deras talan fastna, äfvensom de, hvilka innefatta ändamålslösa trakasserier.
Man behöfver blott genomläsa det af Utsk:t citerade lagrum, för att inse att deri föreskrifna åtgärder innefatta sådana giller och trakasserier.
Om den, som vill fullfölja talan, icke kan göra ett, skall han göra ett annat, kan han ej detta, ett tredje, o. s. v., och kan han ej någotdera af allt, måste han träda i fängelse till sakens slut.
Det är sannt, att målen nu ganska snart afgöras i Högsta Domstolen, vanligen inom ett år; men för den som skall sitta i fängelse och vänta derpå, är detta en ganska lång tid, isynnerhet om han ej får något att äta, ty det lärer ej förunnas honom att njuta fångkost, och ej får han såsom bysättningslange underhåll al motparten.
Utsk:t vill bibehålla detta stadgande derför, att det skall lända till den vinnande partens säkerhet, då derigenom förhindras, att vederparten skulle söka ändring endast för att uppehålla tiden eller kunna undanskaffa sina tillgångar.
Jag vill i anledning häraf erinra, att då dom fullgöres med annan egendom än penningar, guld eller silfver, behöfver sådan egendom icke i taka händer nedsättas, endast uppgifvas, hvarföre åtgärden hindrar undanskaffandet eller medför förmånsrätt, om konkurs eller utmätning mellankommer.
Den föreskrifna edgången är så mycket olämpligare som det är en sak, hvarmed icke bör slösas.
För omarbetning i nu afgifna syftning, anhåller jag, att denna punkt måtte till Utsk;t återremitteras.
Då i en föregående punkt, som kommer att föredragas efter denna, en så vigtig förändring, som borttagande af revisionsskilling, blifvit tillstyrkt, har Utsk:t ansett sig icke böra samtidigt föreslå en förändring äfven i detta stadgande om fullgörande af dom, för att ej gå alltför brådstörtadt till väga.
Att ändra mindre detaljer, då man kanske snart vill borttaga hela stadgandet, anser jag ej heller vara lämpligt.
Jag kan derför icke inse behofvet eller nyttan af den begärda återremissen, som jag måste bestrida.
Om det icke anses lämpligt att borttaga mer än det ena af dessa begge stadganden, om revisions, skilling och fullgörande af dom, skulle jag vilja förorda bortta, gande af det sistnämnda.
Stadgandet om revisionsskilling upp. 182 Den 7 Mars e. m. fyller åtminstone, om oell ej på ett rättvist sätt, sitt ändamål, att förhindra ändringssökande hos Högsta
Domstolen i allt för många mål, hvilket icke är förhållandet med föreskriften om doms fullgörande.
Jag liar icke fattat, om det är den värde ledamotens mening, att detta stadgande skall helt och hållet upphäfvas eller endast förändras.
Jag trodde mig i mitt första ytt rande hafva nog tydligt tillkänriagifvit, att jag anser detta stadgande, såsom helt och hållet olämpligt, böra borttagas.
Jag ber då att få upptaga sjelfva frågan.
Jag anser detta stadgande vara ett korrektiv mot sådant ändringssökande, som sker endast för att uppehålla tiden.
Det är ej nog att den part, som i Hofrätten vunnit, kan söka utmätning å domen, då sådant ej medför förmånsrätt, utan att godset sättes i gode mäns vård eller under utmätningsmans försegling; t.
ex. med kreatur är det omöjligt, då det skulle bli alltför dyrt att föda dem.
Om deremot vederparten har åliggande att sjelf fullgöra domen, kan man vara säker att han ej söker revision, blott för att vinna ett uppskof, och lian kan ej heller undanskaffa sina tillgångar under det saken är hos Konungen, hvilket eljest lätt kan ske.
Genom att borttaga revisionsskillingen, som för den mindre bemedlade är ett stort hinder, gör man det lättare än hittills att hos Konungen söka ändring; men det är derför icke skäl att upphäfva ett stadgande, som är betryggande för den vinnande parten, och, såsom nyttigt, förtjena r att bibehållas.
Ifrågavarande lagparagraf stadgar, att om den, som vill söka ändring, ej har penningar, guld eller silfver, skall han gifva upp annan egendom.