Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hypotheks-föreningarnes säkerhet är i min tanka ostridig och att deras obligationer kunna blifva inlösta till sitt fulla belopp anser jag också ostridigt; men om på en gång 2 eller 3 milkr deraf skulle försäljas, begagna naturligtvis de, som ega kapitaler och kunna köpa obligationer, tillfället att upköpa dem till lägre pris, ty konKurrensen af köpare lärer icke då blifva så stor som konkurrensen af papper och således måste en förlust för Hypotheks-föreningarne upstä, icke orsakad deraf att man misstror förmågan hos gäldenären att betala, men genom den tillfälliga händelsen att så mycket obligationer måste på en gång försäljas.
Att genom uplåning eller anskaffande af penningar utrikes ifrån kunna minska de olägenheter på penningemarknaden inom riket, hvilka kunde befaras upkomma, det finner hvar och en att det i närvar:de tidpunkt icke är någon lämplig åtgärd eller ens knappast möjlig, då vi se af kursnoteringar på allmänna papper å de ställen, der sådana alltid säljas och köpas, att de allesammans, så väl de säkraste, som de mindre säkra ganska 240 Den 15 Ulars f. m. betydligt fallit i värde.
Orsaken dertill är naturligtvis att söka derutinnan att de, som hafva kontanta penningar, anse sig kunna använda dem fördelaktigare än att köpa sådana papper.
Om enl.
StatsUtsk:s tillstyrkande, det lemnäs öppet för Fullmäktige att uplåna hvad som beböfves, så är jag öfvertygad, att Fullmäktige begagna denna rättighet på det sätt som blir lämpligast och förmånligast för Statsverket och för penningeställningen på det hela inom landet.
Det torde hvar och en inse att om sådana åtgärder som de nu ifrågavande öfverlemnas åt en inskränkt korporation, ett mindre antal alt besluta om, så kan del ske på ett sätt som är bättre än om det skulle ske genom 11.
St:rs beslut i afseende på sjelfva detaljerna af frågan.
St:r nu besluta först att en försäljning skall ega ram och alt sedermera, om detta icke lyckas, en uplåning skall verkställas, sä blir detta föremål för spekulationer af dem som ega penningar och kapilaler att utlåna.
Tiden går förlorad; vi inveckla oss i många olägenheter, uti verkliga förluster och ändamålet upfylles måhända icke, och veckor förflyta utan att penningar blifva disponibla.
Jag befarar att redan den på förmiddagen här förda discussion har försvårat saken mera än man har afsett, och att en återfemiss skulle ytterligare försvåra de åtgärder, som Fullmäktige i Riksg:s-Kont., för att anskaffa penningar, måste vidtaga, det förefaller mig klart, hvadan jag icke kan tro att R. o. Ad. skulle vidtaga den utvägen att återremittera Betänk., om hvars bifallande jag ånyo anhåller.
Jag har ingalunda på sätt Gr.
Lagerbjelke upgifvit påstått att Riksg;s-kont. skulle hafva utlånat medlen emot sådane papper, hvilka när som helst skulle kunna inlösas med kontanta penningar, ty ehuru jag icke på något sätt uti insigter i penninge-förhållander vill mäta mig med Hr Gr:n som är Ordf:de i Riksg:s-kont., så är jag likväl icke så fremmande derför att jag kan föreställa mig möjligheten af att utlåna betydliga penningesummor på sådant sätt att de, hvilken dag som helst, skulle kunna hållas tillhanda för återbetalning.
Jag har endast påstått och yrkat att man skulle utlåna dem emot sådane papper, som när som helst kunna upsägas till återbetalning och inga andra, ty eljest äro papperen icke af den beskaffenhet att de kunna kallas goda och lätt realisabla, utan de äro då dåliga papper, som i min tanka böra undvikas; men det är märkvärdigt att när det är fråga om att emottaga sådana papper och belåna dem, då heter det att de äro förträffliga, och lätt realisabla och då fyller man förråderna med deni, men när fråga blir att an vända dessa papper, då skulle en stor olycka förorsakas icke blott för dem som utgifvit obligationerna, utan äfven för hela riket om man skulle upsäga dem till inbetalning.
Då har man vändt om helt och hållet, och då, som sagdt är, ljuder det en helt annan röst.
Förhållendet med dessa papper är sådant att de verkligen icke Den 15 Mars f. m. 241 icke min lanka förtjena det förtroende som man vill tillägga dem.
Iiiksg:s-kont. och StatsUtsk. hafva derföre möjligen gjort oss en tjenst genom sina Utlåt:n, ty jag förmodar att man i framtiden skall taga sig bättre till vara i afseende på det förtroende som man hittills lemnät åt dessa Hypotlieks-föreifingar.
Då emellertid en Fullmäktig i Riksg:s-kont. här har förklarat att meningen icke skulle vara att genom den nya uplåningeB^åstadkomina någon förlust för Rikg:s-kont. så anser jag likväl nödvfesftgt-Ätl. återremittera Betänk., på det att, om det beslutas att en sådan uplåning skall ske, man tillika må föreskrifva att Riksg:s-kont. dervid icke får bestämma högre ränta än den som erlägges för de obligationer, som Riksg:s-kont. innehar, utan att i sådant fall, obligationerna böra företrädesvis realiseras.
Efter den långa discussion som förevarit skulle jag visserligen gerna afstå ifrån att yttra mig, för att icke pröfva Ståndets tålamod, om jag icke trodde att det är ett par anmärkmr emot Betänk., som icke blifvit vidrörda.
Jag får likväl först fästa mig vid en talares yttrade förmodan att den discussion, som har förevarit, skulle skada krediten i landet.
Jag tror icke att hvad som i sådant afseende förnuftigtvis blifvit sagdt kan skada, men jag måste instämma deruti i det fallet att jag tror att åtskilligt af discussionen varit öfverflödigt nemi. i hvad den gått ut pä att gifva Riksg:s-kont:s Fullmäktige och föreg:de Ständer, som upgjort kontorets reglemente, en lexa, för det att ifrågavar:de obligationer blifvit af Riksg:s-kont. upköpta.
Om deruti möjligen ligger något fel vet jag icke, men om så är, så är nu felet begånget och det tjenar föga till att nu tala derom.
Deremot är jag för min del af dea tron att StatsUtsk. har haft orätt, då det sagt att försäljningen af dessa obligationer skulle komma att medföra serdeles betänkliga följder, ty jag kan icke förstå hvarutinnan dessa betänkliga följder skulle bestå.
Allmänna krediten af obligationerna måste bero af den noggranhet som dessa föreningar visat i att betala sina räntor och ingenting annat, ty hvar och en vet att de äro fonderade på tillräcklig real-säkerhet.
I följd deraf måste man äfven finna att den nedsättning, som dessa obligationer rönt i allmänna krediten kan icke förorsakas af något annat än de serskilda politiska förhållanden, som nu äro för handen.
Mången har gjort sig mycken möda att utfundera hvad orsaken kan vara till det starka fall som dessa obligationer fått vidkännas på utländska handelsplatser.
Jag tror att en af dessa orsaker möjligen kan vara den att man känner att Riksg:s-kont., innehar ett betydligt belopp af dessa obligationer och att Riksg:s-kont, genom R.
St:rs beslut att bevilja milla'
R:dr såsom kreditiv på Riksg:s-kont., skulle blifva nödsakadt att antingen sjelf upläna penningar eller upsäga dessa obligationer.
Den utländske
Bankiren föijer noga med dessa penninge-förhållanden och jag har för min del anmärkt att fallandet af Hypotheks-föreningarnes obligationer, hvilket tyckes till stor del hafva gifvit anledning till den farhåga man hyser emot dessa föreningars rörelse, inträffade 5 II. 16 242 Den 15 Mars f. m. verkligen icke förr än det blef bekant att R.
St. hade beviljat dessa 2} milla- R:dr.
Nu är således en omständighet inträffad, som man med bästa vilja i verlden ej kan förekomma, att den utöfvar en tryckning på penninge-marknaden, och då måste man taga såken sådan den är.
Frågan är då huruvida denna tryckning,"livad beträffar obligationerna, är momentel eller ' om den koslmer att blifva varaktig och fortfara.
Jag tror för — min-AftC-aft den är momentel och att, när penningemännerne i Hamburg få besinna sig, så kommer obligationernas värde att åter upgå.
Då man besinnar att såväl obligationernas realsäkerhet, som säkerheten för räntan är god, så mäste obligationerna nödvändigt åter komma att stiga och deras nuvar:de fall väcka spekulation hos den som har penningar att placera; ty det är otvifvelaktigt att för den som är nöjd med \\ proc:s ränta så är det i närvar:de ögonblick en ren affär att upköpa dessa obligationer, på hvilken man inom några få månader kan förtjena betydligt om man har pengar att placera.
Min öfvertygelse är icke att man bör utgå ifrån den förutsättningen att dessa obligationer skola komma att fortfarande stå vid den låga punkt hvarpå de nu befinna sig, och derföre är det min tanka att Riksg:s-kont. icke, såsom följden synes mig blifva af ett bifall till hvad StatsUtsk. nu föreslagit, borde hafva rent af frånkänt sig rättigheten att upsäga dessa obligationer.
Jag kan nemi, icke fatta annat än att meningen med StatsUtsk:s förslag skulle vara att Fullmäktige i Riksg:s-kont. borde ovilkorligen hålla sig till låneutvägen.
Nu har Utsk. föreslagit att Fullmäktige icke skulle bindas vid någon ränta eller något vilkor.
Detta anser jag fullkomligen rätt af SlatsUtsk. emedan en sådan föreskrift skulle innebära en omöjlighet.
Det är icke sagdt, alt om StatsUtsk. och R.
St:r föreskrifva Fullmäktige i Riksg:s-kont., såsom Hr Cedershiöld föreslagit, att de icke finge gifva högre ränta än 4J proc.; det är icke sagdt att Riksg:s-kont. då skulle kunna få penningar till pari.
Det kunde hända att en sådan politisk rörelse i Europa inträffade, som utöfvade ett så mäktigt intryck på vårt land att man på den stora penninge-marknaden började frukta för att R.
St:r nödgades bevilja ännu större anslag för våra försvarsanstalter.
I sådan händelse är det mycket lätt att förutse möjligheten deraf att Riksg:s-kont., emot 41 proc:s ränta, icke kan få större kapitaler för sina obligationer än de nu kunna få för Hypotheks-föreningarnes; ty kapitalisten måste ju resonera sålunda, att han bedömer den risk han löper efter den säkerhet han har att kunna få igen sitt kapital.
Då måste han tänka sig hvilketdera som medför större säkerhet för honom antingen att köpa Hypotheksförenings-obligationer eller endast Riksg:s-kont:s obligationer.
St:rs Riksg:s-kont:s egna låne-obligationer skulle blifva mer begärliga än Hypotheks-föreningarnes obligationer det får jag säga, alt jag icke kan fatta såsom någonting absolut bestämdt, om det skulle komma i fråga något ännu större lån.
Dessutom, har StatsUtsk. här uptagit ett förslag, som jag anser vara, i afseende på det förestående uptagandet af kapitaler, betänkligt, då Den 15 Mars f. m.
243 Utsk föreslagit att gifva Fullmäktige ett utrymme af högst tio år, inom hvilka obligationerna skola upsägas.
Hvar och en kan förstå ätt under nuvande förhållanden så måste kapitalisten, som vill emottaga dessa obligationer, om de icke äro upsägbara inom kortare tid än 10 år, föreställa sig att pä dessa tio år kunna händelser inträffa, som mycket nedsätta värdet af den valuta, sorn han får i dessa obligationer, och då är det möjligt att han Lager Hypotheksföreningarnes obligationer heldre än Riksg:s-kont:s?^^ik,attjUi. i korthet komma till en conclusion utaf hvad jag tagit mig friheten framställa, så vågar jag vördsamt föreslå att Fullmäktige i lliksg:s1kont. mätte visserligen få fria händer i afseende på uptagande af lån, men att det äfven måtte föreskrifvas Fullmäktige i Riksigskont. att försöka att sälja Hypotheks-föreningarnes obligationer, samt att R.
St:r, med förtroende till Fullmäktige öfverlåta åt dem att i detta fall välja den utväg, som de finna bäst, men derjemte föreskrifva, att de obligationer, som Riksg:s-kont. sjelf kommer att utfärda, icke må sättas på så lång upsägningstid som tio år; ty detta anser jag ganska nödigt, om man skall komma till något resultat.
Propos. till bifall ä StatsUlsk:s förevar:de Utlåt, blef härefter framställd och besvarad med starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han trott sig finna, att Ja varit öfvervägande.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af Plenum kl. (i e. m., hvarefter R. o. Ad. åtskiljdes kl. nära 12 på dagen.
Onsdagen elen 15 Mars 1854.
Föredrogs StatsUtsk:s d. 11 dennes f. m. på bordet lagda Utlåt.
JV2 58, i anledn. af väckt fråga om anstånd med återbetalningen af det staden Sölvitsborg vid 1844 och 1845 årens Riksdag beviljade hamnbyggnads-lån.
16* 244 Den 15 Mars e. ra.
Jag har icke nied min röst kunnat biträda detta förslag, hvilket äfven synes af den reservation jag bifogat Utlåt., och jag ber att nu få tillägga några ytterligare motiver, hvarföre jag anser detsamma böra återremitteras.
Staden Sölvitsborg har af R.
St:r erhållit ett låneunderstöd af 10,000 FLrflr att under 5 år räntefritt innehafvas, efter hvilken tids .förlopp skulle årligen under 141 års tid, erläggas -^jjtfftSv-på^hela lönesumman, dervid räntan skulle endast beräknas till 2 proc. och återstoden utgöra kapital-afbetalning.
Då staden erhöll detta lån åtog den sig att inom en viss tid hafva sin hamn färdig; men då denna tid tilländagålt, ingick staden till K.
M. med underd. anhållan om förlängning derå, emedan man under arbetets lopp påträffat åtskilliga svårigheter, som vid dess början icke kunnat förutses.
Jag har af handlingarne inhemta!, att förnämsta orsaken till arbetets fördröjande liärledt sig deraf, att man vid - upgörandet af den första planen till arbetet icke kommit att undersöka hurudant farvattnet var utanför sjelfva hamnen.
Man fann sedan alt detta farvatten var en fot grundare än den upmuddrade hamnen.
Man hade äfven gjort inloppsrännan till hamnen något krokig, men fann sedan olägenheten deraf och rättade detta förhållande.
Häraf upstod en drygare arbetskostnad, som man dock kunnat undvika om man ifrån början handhaft arbetet med tillbörlig upmärksamhet, och detta fel" vid utförandet har således icke kunnat upkomma af annan orsak, än brist på eftersyn vid förslagets upgörande.
Bien utom det förhållande att de anförda skälen således icke kunna anses giltiga för beviljandet åt
Sölfvitsborg af ytterligare förbättrade betalningsvilkor, finnes dessutom äfven en annan orsak, som visar alt sådant jemväl vore obehöflig!.
Det uplyses nemi. af de handlingar, som medfölja motionen, att
Sölvitsborg redan år 1852 hade uti hamn-intrader en inkomst af 1,571 R:dr 36 sk., hvilket utgör nära 6. proc. på den summa hamn-anläggningen vid samma års slut kostat.
Häraf visar sig således att Staden ingalunda gjort någon förlust på arbetet, utan (vertom en vinst af nära en proc.
Det bör enl. min tanke, vara så väl StatsUtskrs som R.
Stms skyldighet att noga tillse att de förbindelser kommunerna iklädt sig då de erhållit Stats-bidrag, äfven punktligt upfyllas, såvida icke förefallande omständigheter kunna föranleda någon förändring.
Här har ingen sådan företedt sig, och det är derföre jag vördsamt anhåller om återremiss af detta Betänk.
Inom Utsk. har jag deltagit i det beslut, -sorn blifvit Utsk:s, och har för min del ansett sådana skäl hafva blifvit af motionären framlagde, att de kunnat föranleda en ändring i de förut gjorda bestämmelserna för återbetalandet af det lån staden Sölvitsborg af Staten bekommit. K. M. har äfven ansett sådana skäl föreliunas, att
Han beviljat
Staden en förlängd arbetstid af 2 år, och jag skulle tro att på hvad sätt dessa tillökade arbeten än upkommit, om det varit genom brist på tillräckligt fullständiga undersökningar eller Den 15 Mars e. m. 245 hvad annan orsak som helst, så är det dock icke Stadens fel att kostnadsförslaget blifvit felaktigt upgjordt, utan detta fel måste tillräknas den person, som upgjort förslaget och på hvilken staden för arbetets utförande förlitat sig.
Jag skulle således tro att det vore skäl att bifalla Betänk.; och i afseende på de omnämnda hamn-inkomsterna under år 1852, ber jag att få nämna, att då en stor del af dessa inkomster härleda sig ifrån den betydliga bränvinshandel, som under föregrde år blifvit af staden Sölvitsborg idkad, men det nu är sannolikt att denna handel kommer att betydligt minskas, så är det äfven troligt att inkomsterna för en framtid icke skola blifva så betydliga, som de hittills varit.
Mig synes nu förevar:de fråga vara af den beskaffenhet, att den af hamndirektionen hade bordt väckas i den för dylika ärendens behandling vanliga ordningen, nemi. hos K. M., ty otvifvelaktig! är det Konungens rättighet, att, i händelse
Han linner skäl till det begärda anståndet med kapital- och ränte-betalningarne, derom besluta, sedan vederbörande embetsmyndigheter blifvit uti ämnet hörde.
Nu har man i dess ställe genom enskilt motion sökt att, med förebigående af högsta makten, förskaffa sig en fördel, som man icke hoppades kunna vinna, om man vände sig till Konungen, som innan Han afgjort frågan ofelbart hade inhémtat uplysningar af vederbörtde embels-myndigheter.
Detta anser jag vara alldeles oriktigt, och jag tillstyrker derföre, i likhet med Hr Bildt, att Betänk, måtte varda återremitteradt.
Hr Virgin, Christian Adolf: Till hvad Hr Montgommerie nyss i denna fråga yttrat, ber jag att få göra det tillägg, att det föreslagna anståndet af tvenne år med återbetalandet af det staden Sölvitsborg beviljade Stats-lånet, är en naturlig slutföljd af hvad Konungen redan beviljat, eller tvenne års förlängning af arbetstiden.
Det var nemi. stadgadt såsom vilkor för Stats-bidraget, att återbetalningen skulle börja 2 år efter arbetets slut; nu har Konungen, af de skäl, som redan blifvit anförda, beviljat tvenne års anstånd med arbetets fullbordande, och deraf synes mig conseqvent följa, att äfven tvenne års anstånd med återbetalningarnes början borde beviljas, enär stadgadt varit, att de först 2 år efter arbetstidens slut skulle taga sin början.
Gr. Lagerbjelke, Gust.: K. St:r hafva under föreg:de tider inhemtat en ganska bitter erfarenhet om hvart det leder att medgifva sådana eftergifter som den här begärda.
På den tid, dä dylika eftergifter voro vanliga, gick det gemenligen så till, att först inkom en kommun med anhållan om Stats-bidrag för utförandet af något arbete, hvarvid man alltid sökte framkomma med så lågt kostnads-förslag, som möjligt, för att så mycket lättare kunna få den mindre summan beviljad, men sedan man väl fått löfte om denna summa och arbetet väl kommit i gång, hände det aldrig att arbetet blef färdigt för hvad man begärt, utan först sedan R.
St:r beviljat den ena tillökningen i anslaget efter den andra.
För att förekomma alla dessa miss - 246
Den 15 Mars e. m. bruk, beslöt R.
St:r slutligen såsom det enda möjliga och verkligen till ändamålet ledande .correktiv, att alltid, innan något medgifves, fordra en bestämd förpligtelse af kommunen, att utan någon ytterligare anhållan om förbättring af vilkoren eller förökning af anslaget fullborda arbetet med hvad den redan fått, eller ock sjelf tillskjuta de medel som derutöfver kunde erfordras.
Sådana förbindelser linnes för alla af Staten i sednare tider understödda arbeten, och derigenom har vunnits, att Direktionerna numera i allmänhet se sig noga för innan de löpa åstad med begäran om bidrag af Statsverket, och 14.
St:r hafva sålunda verkligen lyckats vinna det resultat, att de, innan anslagen beviljas, kunna på förhand bestämdt veta hvad arbetet skall komma att kosta dem.
Vill man nu frångå denna princip genom att ånyo göra dylika eftergifter, sä är det gifvet att äfven hela den gamla oordningen skall återkomma.
Man säger att Hamnbyggnads-direktionen icke vetat att arbetet skulle blifva dyrare än man beräknat; må så vara, men dä måste man dock medgifva, att 14.
St:r och 14iksg:skont. ändå mindre kunnat veta det, dä de. som i första hand borde hafva reda på hvartill arbetskostnaden kunde komma att upgå, väl borde varit Arbets-direktms ledamöter, och icke 14.
Det är just för att tvinga Arbets-Direktionerna till en sådan noggrannare upmärksamhet, som R.
St:r blifvit strängare i sina vilkor.
En värd talare har sagt, alt då K.
M. funnit' skäl att medgifva förlängning af arbetstiden, så vore det äfven skäl att man medgåfve förlängd räntefrihet.
Om den värde talaren behagar fästa sin upmärksamhet på huru »med dessa mål vanligen tillgår, så skall han finna, att Konungen för de aldra fleste beviljat en sådan förlängning af tiden, utan att derföre någon tagit sig anledn. att yrka att äfven öfriga förmåner skulle vara dermed förenade.
Arbets-direkt:na böra på förhand undersöka, om de tilltro sig att kunna fullborda arbetet med de medel, de fått sig anslagna, och om de icke kunnat det, så bör väl förlusten drabba arbetsbolaget och icke Statsverket.
Om åter under arbetets fortgång oförutsedda hinder möta, som göra det omöjligt att på föreskrifven tid fullborda detsamma, hvarföre skulle då icke Konungen bevilja förlängning af denna tid?
Dessa båda saker stå således icke i något sammanhang med hvarandra och hafva aldrig så betraktats i de tusentals fall då arbetstidens förlängning blifvit begärd, utan att någon förbättring af vilkoren i öfrigt dervid ansetts böra medfölja.
Jag förenar mig i den af Hr Rildt gjorda hemställan om återremiss af detta Betänk.
Efter det fullständiga yttrande den siste värde talaren afgifvit kan jag vara ganska kort, och ber endast att i anledn. af Hr Virgius yttrande få fästa upmärksamheten derpå, att om man antoge den princip han uttalat, så skulle följden deraf blifva den, att man finge afskrifva återbetalningsskyldigheten af ganska betydliga till kommunikationer och hamnbyggnader anslagna låncsummor. K. M. har till sådana Den 15 Mars e. m. 247 arbeten disponerat betydliga summor, och för största delen af dessa arbeten har förlängd arbetstid blifvit begärd och äfven beviljad.
Skulle man nu antaga den grundsatsen att förlängd arbetstid ger rättighet lill förlängd betalningstid, så skulle ju derigenom en högst betydlig förlust för Statsverket upkomma.
Jag anser följaktligen detta prejudikat vara alltför vådligt, för att jag med min röst skulle vilja biträda detsamma, och jag ber dessutom att få fästa Hr Montgommeries upmärksamhet derpå, att man icke kan säga att de omnämnda hamnintraderna stå uti någon direkt förening med bränvinshandeln i Sölvitsborg, emedan staden måste vara betänkt på att utvidga sin handel uti mycket större skala än hittills, då den sökt stapelstadsrätt oell dessutom håller på att uprätta en ångbåtslinie emellan Stockholm och Sölvitsborg.
Allt detta tyckes bevisa att rörelsen i Sölvitsborg ökas och icke minskas, och jag ber dessutom att få nämna, att det icke synes förefinnas det aldra minsta skäl att låta Sölvitsborg få åtnjuta något ytterligare understöd, emedan hamnen i sitt närvande skick mycket väl kunnat begagnas, och att här blott varit fråga om att öka djupet med ytterligare en fot.
Det är blott detta som gifvit anledn. till motionen, och jag förnyar derföre min anhållan om återremisg.
Sedan flere åij anställd såsom tjensteman i det embetsverk, der frågor af sådan natur, som denna, handläggas, har jag varit i tillfälle att bevittna den utmärkta välvilja, hvarmed K.
M. i fullkomlig öfverensstämmelse med R.
St:rs tänkesätt, behandlat dessa frågor; men det synes mig, som skulle man, med denna välvilja för ögonen, någon gång hafva velat sträcka sina anspråk derpå öfvermåttan långt.
Om K M. å sin sida, såsom billigt mäste erkännas, städse fästat det största afseende vid R.
St:rs åsigter i ämnet, så synes det mig äfven att R.
Sl:r å andra sidan böra, af inhemtad kännedom om hvad K. M. i förefallande ärenden af denna natur beslutat, hemta någon ledning för sina tillgöranden.
I sådant afseende företer sig nu det förhållande, att, till förmån för ifrå gavar:de kommun och stad Sölvitsborg, harl hos K.
M. blifvit sökt ett anstånd med tiden för der påbörjade hamnarbetes fullbordande, hvilket anstånd blifvit af K. M. beviljadt.
Nu åberopar man de skäl, som legat till grund för K. M:s Nåd. beslut i denna del, såsom äfven utgörande skäl till ytterligare anstånd med återbetalningen af det beviljade Statslånet; jag får dock för min del förklara, alt jag väl kan finna det de åberopade omständigheterna hafva kunnat verka till ernående af det anstånd, K.
M. beviljat, men att jag ingalunda vill medgifva alt de i vidsträcktare mån åberopas.
Man har talat om att arbetet har emot förmodan blifvit fördröjdt, att kostnaden ökats med 50 proc. utöfver den beräknade summan o. s. v. Hvad bevisar väl detta annat än en mindre våldsamhet vid kostnadsförslagets upgörande?
Sådant bör icke upmuntras; jag tillstyrker derföre återremiss af Retänk, 248 Den 15 Mars e. m.