Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta spörsmål glömde Tessin – underligt nog! – så alldeles, att det förvånade honom, när han såg samma system, som för honom och hans anhängare var så trefligt, förefalla den nya Konungen och Drottningen så otrefligt; eller när sjelfve Adolf Fredrik tyckte sig böra, såsom Konung, någonting vara, göra och betyda.
Det skylldes på Lovisa Ulrikas uppeggelser.
Men äfven utan dem skulle den gode fursten blifvit och betett sig missnöjd; af den enkla orsak, att han var välmenande, samvetsöm och hugad för allvarliga befattningar.
Nu måste alltså den dag snart komma, då ögonen, å båda sidorna, fullkomligt öppnades.
Drottningens ögon voro de, som öppnades senast.
Tessin, märkande hvad klockan var slagen, föll nu på det fynd, att genom en längre tids bortovaro från hof och hufvudstad påminna om sin oumbärlighet.
Men just under denna hans frånvaro stiftade Lovisa Ulrika, rådförande Höpken i stället för honom, sin Vitterhets-Akademi; der Höpken utnämndes till Ordförande och Dalin till Secreterare, utan att Tessin blef kallad ens till ledamot.
Han förlängde sin vistelse på landet ända till femton månader: det halp ej.
Intet enda saknads- eller längtans-tecken från de Kungliga förspordes.
Ändtligen återvände han, flat och harmsen öfver det snöpliga felslutet; och i början af år 1754, året af Majestäternas inflyttning i det herrliga slott33, der han och Hårleman fullbordat verkliggörandet af fadern Nicodemi sköna jättetanke, inträffade det sista, å båda sidorna ytterst häftiga, brytningsuppträdet.
Att likväl
Drottningens lit till honom upphört sednare, än hans till henne, och hvad hon i det längsta hade af hans vänskap förespeglat sig, visas bäst af den gränslösa, i fjorton år fortfarande, i tolf år oförminskadt brinnande vrede, hvarmed han försköts från hofvet och hennes åsyn.
Det är klart, att hon omsider skulle anse sig af honom oförlåtligt bedragen och misshandlad.
Utgången hade blifvit densamma, äfven om han icke gifvit de tvenne stora anledningar, som nyligen kommit i dagsljuset genom Gustaf III:s berättelse.
Såsom nu bekant är, var den ena, att han tillställde Gustafs framtida äktenskaps-förbindelse med Sophia Magdalena utan föräldrarnas vetskap och vilja, på ett sätt, hvarigenom den kastades dem om halsen som en rännsnara; den andra, att han för Drottningen fattade en brottslig böjelse, och tillät sig förfölja henne med yppanden af de förmätnaste önskningar34.
Den kunglige berättaren kunde ha tillagt ännu en: den af Tessin redigerade Konunga-försäkran, hvarmed han, under timmarna näst efter den gamle Fredriks död, öfverrumplade Konungen och Drottningen ungefär lika illslugt, som tillförne med den danska trolofningen.
Intet af allt detta hindrade dock Tessin, att – två sina händer.
I hans tanka var Vederbörandes ovilja högst oförtjent.
Han kunde ej upphöra, att förundra sig.
I de Anteckningar, der han alltigenom gör sitt bästa att öfvertyga både Gud och sig sjelf om allt sitt görandes och låtandes oförvitlighet, ser man honom ock envisas, att finna Majestäternas fortfarande ”kallsinnighet” rentaf ”obegriplig”.
Den triumfen njöt Lovisa Ulrika mellertid, under hela räckan af de förödmjukelser, dem
Råd och Ständer hädanefter iskänkte ur rågade bägrar, att Tessin, både på sin Rådsherre-stol och på det landtgods, dit han efter några år drog sig undan i ett låtsadt philosophiskt lugn, öfver all beskrifning grämdes af hennes ”onåd”.
Hon visste det; ty hon kände numera mannen tillfyllest.
Tessin öfverlefde sin fordne gunstling: efter att hafva sett hans öden, från en uppnådd glanshöjd, plötsligt förmörkas, åter ljusna, och ändtligen i ny glans försvinna.
Skum och dyster blef deremot aftonen af den lysande Rådsherrens egen lefnad.
Sedan det parti, hvartill han fortfor att höra, gjort ännu ett obetänkt krig ”med Sauls fåvitsko och the Moabiters skryt”35, samt derefter ohjelpligt fallit, behandlades han af det segrande partiet utan skonsamhet och ädelmod.
Han fick nu sjelf kämpa mot förödmjukelser, orättvisor, till och med armod; så att på det Åkerö, der han ville gifva skådespelet af en Vis, som är öfverlägsen sin lott, voro de sista åren af hans lif ej mycket olika M.
De la Gardies på Leckö och Venngarn.
Men despoten, som förföljde Tessin, var icke någon souverain Konung: det var just den såkallade Friheten; samma
Frihet, som han bidragit att uppfostra och hvars vältaligaste smickrare han varit, kastade honom nu afsides såsom ett förmurknadt, ja från begynnelsen skadligt redskap.
Å andra sidan qvalde honom, ju äldre och öfvergifnare han blef, desto bittrare den mångåriga oviljan från det konungsliga par, till hvars närmaste närhet och förtroende likväl varma personliga böjelser hade dragit honom.
Dock bibehöll han äfven nu en ypperlig utvärtes fattning; endast i hans dagboks-anteckningar utgöto de dolda smärtorna sin klagan.
Rika själsgåfvor hindrade hans inre från att sönderslitas eller krossas.
Han fördjupade sig i studier, gaf sig luft i Stenstyls-inskrifter, förbättrade sina redan i tryck utgifna ”Bref till en Ung Prins”, och anförtrodde åt sin ”Journal”, i samband med sjelfbiographiska tänkvärdigheter, äfven allmännare historiska, politiska, religiösa, ästhetiska.
Mellertid hade Prins Gustaf uppvuxit till man.
Det inflytande, som han börjat vinna på sina föräldrar, begagnade han att mildra deras sinnesstämning mot Tessin, som nu åter, då och då, från dem erhöll ”nådiga helsningar”, – mer och mer tröstliga genom uttryck af ömt deltagande.
Slutligen lyckades han att bemedla ett försonings-besök, hvarmed den gamle vännen hugnades i sin enslighet, året före sin död, af hela den Kungliga Familjen.
Detta, och öfverhufvud den alltid bevarade erkänslan för sin förste barndoms-fostrare, är i Gustaf III:s karakter ett af de många vackra drag, dem ingen rättvis tecknare skall glömma.
Vill man äfven här uppvädra någon politisk uträkning, så var den åtminstone af ädlaste arten.
För den aftynande, nyss jemväl enkling vordne, af utmätningar för gäld hemsökte, på allt jordens goda utfattige åldringen blef detta besök den sista stråle, som uppglänste i hans kulna qväll; man kan icke se utan rörelse, huru han deraf vederqvicktes.
Hans theori, eller hvad han ansåg för sitt ”samvete”, hade tillhört ”Republiken”: hans hjerta hade ändock, i sjelfva verket, aldrig upphört att fasthänga vid den Konung, den Drottning, den Prins, som fordom älskat honom så högt.
Någon fest, påminnande om hans ungdoms och mandoms praktlystna storlefnad, kunde han ej nu tillställa; men i alla de stycken, der han inför sina läsare framstår sig lik intill sin yttersta stund, framstod han äfven inför de höga gästerne oförändrad: i känslans eld, i fantasiens diktspel, i vältalighetens tjusgåfva och sjelftröst.
Få månader efteråt, i sitt sjuttiondefemte lefnadsår och de första dagarne af år 1770, gick han, under samtal med sin själasörjare, frimodigt ur den jordiska tid, hvars häfdaböcker alltid skola ihågkomma honom med en egen blandning af klander, medlidande och aktning, – alla tre i ungefär lika grad förtjenta.
Hans sista ord, framstapplade under de yttersta andetagen, sägas varit:
Tandem felix!36.
Symbolisk repräsentant af en statslära, ett regeringssätt, i hvilket innebodde ett stort och af sig sjelft bedraget sken, var Tessin, jemnförd med de öfriga skenets män från hans tidehvarf, icke blott den mest glimmande, utan ock en af de verkligt bättre och renare.
Gustafs revolution, verkställd ett par år efter hans död, skulle han sannolikt upplefvat med oskrymtad glädje; ty sakernas oskick under detta för betraktelsen högst pinsamma och högst lärorika tidehvarf hade så långt stigit, att det var en lika styggelse för de egentliga Aristokraterne, som för det egentliga Folket.
Man märker ock af vissa hans yttranden, att han förutsåg dess nära slut37.
Hvad de ypperste i landet tänkte om svenska samhället vid denna tid, eller kort före 1772, uttalar sig på ett ställe af Höpkens ”Äreminne öfver Tessin” i en profbit, som gör tillfyllest38; läser man vidare, så bär hela Äreminnet vittne derom.
Så, som det under alla på ofritt vis ”fria” samhälls-författningars utveckling plägat gå, gick det ock här med hufvudmännen för ”Republiken”, hvar i sin ordning: de bästa undanträngdes af de bättre, de bättre af de sämre, och ändtligen de sämre af de sämsta.
Gud vet bäst, huru liten vår tillgifvenhet är för de män, som kallades den ”Svenska Frihetens Riksfäder”; men vi kunna ej blunda för den sanning, att bland de flerahanda styrelserna inom förevarande tidrymd är dessa ”Riksfäders” den enda, som bär stämpeln af genomtänkt sammanhang, af klokhet och bevarad värdighet.
Vid Gustaf III:s uppträdande låg deremot herrskarmakten hos packet eller vanbördingarne, – antingen man nyttjar dessa ord i forn-adelig, eller i rätt och slätt moralisk betydelse.
Med afseende på det bekanta streck, som han genom sin fader spelat Rådet 1768, hade de i hans Konunga-försäkran tillagt den nya eds-förpligtelse, att ”oafbrutet regera”39: och lyckligtvis tog han dem bokstafligt på orden, ehuru i ett från Tessins fordna definition afvikande ordaförstånd.
Att Sverige ännu är till; att det icke drunknade, såsom ett Nordens Polen, i ett bottenlöst svalg af skändlighet och förnedring: det är denne ”theaterkonungs” verk; och det fick han med sitt lif umgälla; fallande för en sammangaddning, hvars hufvudperson40 var en parti-hjelte från det sednare Mössväldets dagar.
En icke ovigtig företeelse i Sveriges historia är, att rikets skuld var år 1765 lika stor som vid Carl XII:s död, och år 1771 – således vid den såkallade Frihetstidens slut – till och med större.
Den ultra-ekonomiska synpunkten borde deraf kunna inhämta, att vanäran ofta kostar ett folk lika mycket, som äran; ja, stundom än mera.
Boken ”Tessin och Tessiniana”, utgifven af den förtjenstfulle Ehrenheim, var en dyrbar skänk åt vår litteratur.
Beklagansvärdt är dock, att den så sparsamt meddelar Tessins betraktelser i artistiska ämnen.
I dessa var han en grundligare kännare och säkrare domare, än de fleste som dermed i hans tid befattade sig.
Man läse t. ex. den lilla – en Ehrensvärd icke ovärdiga – karakteristik, der han skildrar Ehrenstrahls konstnärskap och ärke-svenska konstnärs-öde41.
Men nämnda bok innehåller blott ett ytterst kort utdrag ur hans ännu på Åkerö förvarade ”Journal”; och denna Journal, börjad hösten 1756, fortsatt ända till den 26 Dec. 1769 (eller tolf dagar före hans död), består af tjugunio folioband.
Vi kunna väl då hysa det glada hopp, att äfven i sådan hänsigt mången upptäckt återstår för en kommande undersökare, som med det allmänna historiska interesset förenar ett särskildare interesse för Vitterheten och Konsterna.
På sitt fäderneslands vittra bildning har, i alla fall, Tessin mindre inverkat genom skrifter, än derigenom, att han var nitisk konst-beskyddare, Dalins gynnare, samt, under flera år, Lovisa Ulrikas förste Smakråd och Gustaf III:s förste Mentor.
Att han var alltförmycket från Svensk öfversatt till Fransman, kan föröfrigt synas äfven af det ställe42, der han betygar sin ledsnad att den äldre fransyska skådebanan i Stockholm gick under, sin missbelåtenhet att de ses cendres s’éleva sur le même théatre un monstre, qui prit le nom de Comédie Suèdoise, och sin fröjd att det nya Hofvet hade ånyo i hufvudstaden upprättat en Comédie Française.
Dervid yttrar han ock den förhoppning, att Messeigneurs les Princes y prendront du gout, et qu’ainsi la démeure en est fixée.
– Man skall snart få se, att Gustaf III, oaktadt all sin ”fransyskhet”, tänkte betydligt annorlunda.
Höpkens Minnes-tal öfver Tessin förtjenar till fullo sitt rykte.
Det stämplas af en vältalighet, jemnförlig med Tessins, men mera manlig, mera sträng, mera (och stundom intill gåtaktighet) lakonisk.
Det är rikt på tankar af hög fosterlandskärlek och af en vishet, lika kärnfull, som hugstor.
En förmåga, att i ordnjugga, men slående och oförgängligt träffande drag, skildra nationers, personers, händelsers gry och skaplynne, är hans talargåfva synnerligt egen.
Skada, att rummet ej medgifver utdrag!
Det är en glädje, att se vårt modersmål så kunna skrifvas.
Men Dalin?
Uppoffrade han verkligen för Lovisas gunst sitt första frisinnigare tänkesätt? medverkade han till Tessins fall ur denna gunst, af egennyttig beräkning? befästade han öfverhufvud sin ställning af favorit genom mindre goda medel?
Eller fann han endast mer och mer, att den sanna Friheten var en annan, än den som kallades den svenska?
– Dessa frågor besvaras blott genom en framställning af mannens politiska lefnadsbana.
Men huru mycket denna är tillika både hans vittra och hans enskildt menskliga, eller huru mycket, både i hans skrifter och i hans personliga karakter, politiken förklaras af poesien, och poesien af politiken: det har man ännu ej, på långt när, tillfyllest insett.
Det är dock ett ämne, som förtjenar närmare belysning.
Man har i de talrika offer, som Dalin af sin skaldegåfva hembar till sin Drottning, föga velat se annan anledning, än den lycksökande inställsamhetens eller åtminstone blotta hofmans-pligtens.
Kanhända skall man finna skäl till ändrad öfvertygelse; och sedan, i t. ex. denna lyckönskan vid hennes kröning, en innerligare mening, än smickrets:
Förgäfves i ett berg är diamanten fager;
På djupet fåfäng är den skönsta perlans prakt:
Men, när en sann förtjenst sitt rätta rum intager,
Då tycks alltings natur till målet vara bragt.
En dyrbar
Himlens nåd, en menskoslägtets ära,
När Dygd och Majestät få samma krona bära!
Bär kronan, Landsens mor, som af ditt värde blänker,
Med all den fröjd och lön, som Dygden vänta bör!
Att Du en Gudars ätt åt svenska thronen skänker,
Som med din äras glans vår sällhet evig gör!
Att Himlen, sig till lof, mot alla moln betäcker
Det Vett, den Smak och Frejd, som du bland oss
uppväcker!
Besinna vi härvid ock, hvad intryck hon, under sin ungdom och före beträdandet af sin olyckliga ålderdoms gräns, i sina vackra stunder och dagar alltid måste ha gjort på sina närmaste tillgifna: då begripa vi, att hennes skald, i sådana födelsedags-verser som de följande, både kunde tala hjertats språk och verkligen talte det:
Naturens Fader såg, hur allt engång sig irrat:
Hur från sin ordning allt sitt rätta rum förbytt;
Hur dygder hopetals med laster sig förvirrat,
Och Chaos blef på nytt.
Han såg i högsta prakt ett slätt ock nedrigt hjerta,
I valmar ädelmod, i purpur bara blygd,
På thronen veklighet, i vapnen qvinlig smärta,
I herdekojan dygd.
Han såg förstånd och vett vid spada, plog och krycka,
Vid pennan oförstånd, och det som värre var;
I fägring fånighet, ovärdighet i lycka,
Och dumhet i försvar.
”Nej!” sad’ han:
”icke så: må allt sin ordning lyda;
Intag nu strax din plats, hvar dygd, som är förströdd!
På thronen samle sig allt, hvad en thron bör pryda”!
Då blef vår Drottning född.
Den, som till Kunglighet vid sjelfva födslen träder,
Af allmän vördnad följd, af Lyckan understödd,
Som krönta hjeltar har af Gudars blod till fäder,
Den kallas lyckligt född.
Men här blef större glans, den alla hjertan vörda:
Personligt värde, klart, som solen i sin höjd!
När ofta Höghet är de ädla själars börda,
Gör Dygden verldens fröjd.
Ett sinne mildt och ömt, som menskokärlek hyser,
Som klippans fasthet har, som vänskap känna vet;
Och som ej mindre stort i motgångs-molnen lyser,
Än i lycksalighet.
Just denna dag det var, som sådant fick oss hända,
Till sällhet för vårt land, i torp så väl som hof;
Och för så herrlig stund bör oss till Himlen sända
Tacksägelse och lof.
Dalin såsom politiskt-vitter.
Med all sin redan stadgade ära såsom Skald, och all sin nyvunna af Häfdatecknare43, skulle Dalin dock näppligen utan Tessins hand funnit ingången till det hof, der han snart blef en så omistlig medlem.
Men sjelf hade han likväl banat sin väg i en rigtning, som lätt, under gynnande omständigheter, kunde föra till samhällets höjder.
Det kan icke sägas, att han från begynnelsen var i något afseende vanlottad.
Fadern, Jonas Dalin, en till Winberg i Halland såsom Kyrkoherde förflyttad prestman, som tagit sitt namn af Dalstorp i Vestergötland44, ansågs i sin bygd sjelf för ett snille och en lycklig poet.
Modren, Märta Brita Auséen, enligt Celsii utlåtelse ”ryktbar af många sinnets sällsynta egenskaper”, var värdig dotter af en Prost i Torp, hvilken, sedan han i Rom genom sina egenskaper så högt behagat Drottning Christina, att hon ville medelst utsigt på Cardinals-hatt fresta honom till trosförändring och qvarstannande, hade vid många tillfällen, under Carl XI:s krig mot Danmark, gjort denne Konung stora tjenster.
Man ser alltså, att både fader och moder ägde frejd för mindre vanliga själsgåfvor.
Väl frånföll fadern, i sonens spädaste ålder: men en huld stjuffader, Prosten Severin Bökman, lät honom icke erfara förlusten; och snart blef han, såsom nära slägting till den vidtberömde Philosophen Rydelius, afhämtad till Lund, för att der fostras under denne Vises omedelbara tillsyn.
I sin barndom var Dalin mycket tyst och sluten; en egenskap, hvarifrån han ej heller någonsin fullt skilde sig.
Dock yttrade sig redan i fjerde och femte året en omisskännelig skicklighet till teckning, och i allmänhet till de öfningar, som fordra inbillningskraft.
Omkring hans tolfte, framträdde synbart hans anlag för Skaldekonsten; och de första profven deraf tycktes, i hans dåvarande omgifning, berättiga till stora förhoppningar.
Såsom yngling gjorde han till sina älsklingsstudier det gamla Roms Skalder (äfven med ett och annat eget försök i latinskt poeteri), Vältaligheten, Historien, Sedeläran och öfverhufvud Philosophien, sådan den af Rydelius blef framställd.
Någon tid lockades han också af Medicinen.
Beslägtad äfven med Archiatern Stobæus, afhörde han dennes föreläsningar ett helt år.
Men sedan han engång hört mästaren sjelf offentligen yttra, att den dråpliga vetenskapen ännu knappast mäktade med full visshet häfva en frossa, och dessutom all handläggning vid Anatomien förekom honom vidrig, tog han i ett skaldebref till sin lärare afsked från Läkdoms-guden för alltid.
Stobæus invände ej något deremot.
Han såg hellre, att ynglingen blef någonting annat och bättre, än en (troligen) medelmåttig läkare; hans umgänge och hans bibliothek stodo för den affallne lärjungen lika öppna; och Dalin begagnade bägge föga mindre flitigt, än Rydelii.
Den sednare förblef nu helt och hållet hans egentlige ledare; och särdeles i allt, som tillhörde Vitterheten och Smaken.
Rydelius var en poetisk tänkare.
Att vara det, och respecteras, gick då ännu an i Sverige; ehuru den tid redan var i antåg, som gaf Dalin skäl till klagan:
Att i gräl-pedanters fjät
Våra Lärde gå så många;
Att man vill i Wolfens nät
Gud och Evigheten fånga.
Med lika tydlighet, och större utförlighet, betecknade han längre fram sitt förhållande till Wolfs lära, då han (1750) utlät sig i sitt Minnes-tal öfver Elvius: ”Det Wolfiska sättet, att bruka i allt slags
Philosophi en mathematisk ordning, började denna tid vid Akademien att uppblänka; men den Metaphysik, som derhos kom till att flöda öfver, blef för en född sanningsälskare icke länge behaglig”.
Man kan af alltsammans lätteligen sluta, huru han såsom yngling måste känna sig dragas till en philosoph, som i ett vältaligt språk meddelade själfulla betraktelser, inom hvilkas omfång äfven det Sköna, med sina oskyldiga lekar, intog ett aktnings-bjudande rum.
Sådan var denne Rydelius, hvars plats bland Sveriges ”Siare” skulle visa sig särdeles ärorik, om oss tillätes att framställa honom i fägringen af den ”architektoniska vishet”, som han sökte uppföra på grunden af en insigt, der Förnuftet, Sedekänslan45 och Uppenbarelse-Tron, fattade i sina ursprungliga och harmoniska vexelförhållanden, ömsesidigt bekräfta hvarandra.
För honom, som sjelf var lycklig skald både på latin och svenska, fick Dalin uppläsa sina verser; mottog hans anmärkningar, hans rättelser; och underkastade sig, med fruktbärande vördnad, hans granskning.
Åren 1723 och 1726 erhöll han tillfällen att besöka hufvudstaden.
Han åtföljde dit sin såsom riksdagsman uppresande Stjuffader.
Synkretsen vidgades: han fick nu på nära håll betrakta det offentliga samhällslifvet.
Af riksdags-skådespelet var mycket att lära.
”Sådana möten”, säger Nordin46, ”hade då mycken högtidlighet, mycken allvarsamhet och en högdragen tystnad, hvilken utgjorde ett slags politisk andakt.
Denna ökade ej litet vigten af utseendet; och ehuru sakerna verkligen i stillhet helt enfaldigt afslutades emellan några få, förstod man dock att gifva framställningen något högtidligt, som tyddes till djupsinnighet och hemlighet, samt öfvertygade hvar riksdagsman, huru nära del han tog i styrelsen”.
Den Hornska ministèrens republikanska mystification kan ej mera träffande skildras.
Han tillägger den anmärkning, ”att kännedom af menniskor aldrig bättre i stort kan inhämtas, än der många tro sig deltaga i höga riks-beslut”.
Från ett annat håll åter närmade sig det förnäma sällskapslifvet, och inbjöd till ej mindre lärorika taflor.
Lägenhet dertill gafs genom en befattning, som Dalin mottog kort efter sin andra ankomst till Stockholm.
Landshöfdingen Friherre Rålamb hade anmodat
Rydelius, att utse någon skicklig handledare i studier för hans söner.
Dalin blef den utsedde; valet gillades; och gillandet stegrades innan kort till ynnest.
Så inträdde han i den högre sällskapsrymd, hvilken sedermera så för alltid behöll honom, att Sveriges hufvudstad blef hans bostad för lifstiden.
Främsta rummet bland de bekantskaper, som nu förvärfvades, intog dock Presidenten i Bergs-collegium, Friherre Ribbing; som öppnade för den unge Lärde, på det innerligaste vis, ”tillika med sitt hus, äfven sitt hjerta”.
En synnerlig gåfva, att kunna skicka sig bland menniskor och tillvinna sig bevågenhet ehvar han det önskade, var hos Dalin, oaktadt hans ordnjugghet, märkbar alltifrån barnaåren.
Han var, till sin natur, en aktgifvare; lika klok, som qvick.
I hans lynne, under en yta af det stillaste lugn, låg en stor förmåga, att klart uppfatta beskaffenheten af menniskor och förhållanden; det salt, som hans sparsamma tal alltid tillräckligt innebar, förstod han att måtta efter omständigheterna; i hans umgänge var en med slughet blandad enfald, ett i sjelfva de hvassaste infallen bibehållet sken af menlöshet, af omedvetenhet, som ej kunde förfela, att göra hans umgänge behagligt och eftersökt.
– Vid denna tid (1731) blef han ock i Kongl.
Riks-Archivet anställd såsom Extraordinarie Cancellist; snart derefter (1732) i Cancelli-Collegium; och skall, enligt Celsii vittsord, hafva ”flitigt infunnit sig vid de göromål, som Cancelli-betjeningen åtfölja”.
Derunder skaffade han sig likafullt tid, att ur det ej långt derefter genom vådeld förstörda Rålambska Bibliotheket, rikt på ”allt rart och sällsynt af gamla Svenska Handlingar”, rikta de egna fosterländskt-historiska samlingar, hvilka han redan i Lund hade påbegynnt.
I Lund hade ock redan den tanke hos Dalin upprunnit, att ”företaga sig något arbete, som uti vårt svenska språk vore oförsökt.”
Ett utkast dertill, hvaraf sedan blef Argus, visade han der för några vänner; men ”de hisnade vid ynglingens dristiga föresats, och trodde sig böra råda honom derifrån.”
Om Rydelius var en af dessa vänner, är obekant.
Dalin lät dem hisna; men öfvergaf ej sin föresats.
Dock uppsköt han dess utförande, ”tills han någon tid hade vistats i stora verlden, och funnit henne sådan, att hans förmåga väl kunde svara mot bördan.”
Nu yppade han sin afsigt för ett litet antal förtrogna, som ej hisnade, utan gladde sig och uppmuntrade hans företag.
De ville äfven sjelfve genom skriftliga bidrag medverka.
Dalin bodde då i det välbelägna Rålambska huset på Kungsholmen, hvarifrån han ägde en fager och upplifvande utsigt.
Han ”hörde der på ett lagom håll det stormande stadsbullret, för att fri och ostörd beskåda både den öfre och undre verlden, och låta sin ämnesrika föreställning leka efter eget behag”.
Här, i hans boning, sammanträffade ock de till Argus-bedriften sammansvurne; bland hvilka hans kamrat i Cancelliet (sedermera Stats-Secreteraren) Carleson, utgifvaren af den äldsta Svenska Anthologi, stod honom närmast i både hufvud och förtrolighet.
Man uppläste för hvarandra ”sina föreslagna ark”: men snart blef Dalin ensam om företagets utförande.
Ty ”det dröjde icke länge, förrän han tog så stora steg framför de andra, att de måste lemna honom allena och till eget öde”.
Sådant var den ryktbara tidskriftens upphof.
Huru detta ”öde” utvecklade sig, veta vi. ”Ingen auctor”, sade Celsius 1764, ”har intill denna dag i detta riket haft en dylik lycka.