Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om söndag lyser det för de där två.»
Lisa stod där fadern ställt henne, blek och med ögonlocken slappt nedfallna, så lik en avknyckt vitsippa som en människa kan vara det.
Tystnaden i rummet lade sig strypande över dem, som voro inne.
»Nå», fortfor Enoch hånande, »ska’ ni inte ta varann i hand, ni två, som haft så bråttom att spela äkta folk i förväg?»
»Hur är det med ölet, du mor?
Du har väl haft tid brygga det färdigt, tänker jag, när du inte haft tid se efter jäntan din — efter hon är en sådan, som behövs ses efter!»
Målaren var stark och alls inte feg, fast han både till kropp och själ domnat till inför detta.
Han kände ännu Enochs tag kring halsen.
Men nu, omgiven av en hel krets, fick han tillbaka både humör och tallust — och lättsinnet med.
»Jag tänker vi dröjer ett varv med gillet», sa’ han gäckande, hes också han.
»Man kan väl inte gifta sig med alla flickor, som kastar sig kring halsen på en!»
Nu lyfte Lisa upp de slappa ögonlocken och såg på honom med en blick av nästan vild förfäran.
Enoch höjde handen till slag.
»Slå gärna, du storman», sa’ målaren käckt.
»Fin släkt, ni!
Först flickan, lätt som ett löv, så modern?
Ja, inte har hon då varit mycket ängslig — för jäntan sin ..
Och så du nu — som tänker strypa dig till en måg.»
»Tig!» dundrade Enoch.
»Nu hör ni till min släkt, förstår ni!
På mig kommer det an att skaffa er utkomst, så ni kan gifta er genast.»
Målarens spotska mun vek upp sig, pannan ryckte, ansiktet blev gammalt och styggt — ett helt annat ansikte än nyss.
Så grep han ur västfickan en slät vigselring, kastade den på bordet och sa’:
»Nu tror jag det är slut med giftas!»
Snabb som Vår Herres dom föll Enochs hand — och så handlöst ut med belackaren på den smutsiga gården!
Lisas ögon hade fastnat på den glimrande ringen, fastnat utan att röra sig.
Efter en stund smög hon sig ut och sprang i ilande fart mot skogen, där den djupa tjärn låg.
Snabba löpare voro bröderna — men det behövdes.
Hon kände varje snår, varje stig, hon, skogsbarnet.
Men Gud ske pris, de hunno fånga henne, innan mörkret fallit.
I sin ångest, sina samvetskval och sin dubbla skamkänsla skickade nu mor Brita bud till mig, »att jag skulle komma och läsa över guddottern min».
Signerier höra ihop med obygd, ser du.
Jag kom, och jag läste, läste ur djupet av mitt hjärta, inte böner över men böner för barnet — som gått så illa vilse.
Bönhörelse kom åtminstone för stunden.
Hon fick somna från sin sorg, somna så gott som om intet ont funnits till i världen — fast tårar och kvidan fortforo också i sömnen.
Det blev dystra dagar nu på Älgögården.
Ingen talade för tals skull, djupast teg Enoch.
Han hade gått förödmjukelsens väg till prästen för att fråga ut sanningen om ringen.
Sant var det.
Han var gift, han målaren ... allt var lögn i honom, utom förmågan att berätta lögner.
Modern talade heller inte, utom med ögonen, ty dem flyttade hon ständigt från Enoch till flickan — från flickan till Enoch, som om hon velat avväga något, och ju mer hon avvägde, ju skarpare blev uttrycket av ofrid i ansiktet.
Men agget satt för djupt för att kunna brytas upp med ens.
Den enda, som talade ibland, var Lisa, men hennes lilla skrälliga röst skar så hjälplöst i den tunga tystnaden, att den verkade som en skärande pina.
Allt arbete sköttes — men det var som om döda människor arbetat på en död gård.
Två av sönerna stodo till sist inte ut; en tog tjänst, en gifte sig helt oförmodat.
De andra höllo sig ute och borta, så mycket de kunde och mer.
Så länge Enoch var i rummet, tog aldrig Lisa ögonen från honom: ett par gånger försökte hon skyggt ta’ hans hand, men då drog han undan den med sådan kraft, att hon höll på att falla.
Han såg aldrig åt henne vidare.
Vad det led tystnade också Lisas lilla röst — — Hon blev allt mera skygg och grät ofta.
Men till skogen med vad däri fanns — sprang hon aldrig mer ...
Gud hade givit mig kraft tala henne bort från den tanken.
En dag fram på senvintern sa’ mor Brita helt kort till Enoch:
»Jag tänker det är tider för mig och flickan att resa nu.
Vi fara väl till mormor?»
»Nej», svarade Enoch än kortare.
»Menar du att flickan ska’ kämpa igenom sin skam här hemma hos oss?»
»Så menar jag.»
Äntligen och på en gång kände modern sig som mor — och det ända i botten.
»Det sker inte, att hon ska’ lida slik smälek, så länge jag kan hindra det!»
Enoch rätade ut de numera så ofta böjda axlarna: hustrun tyckte han växte, så han nästan rörde taket.
Så kom det i dundrande ton:
»I detta hus och i denna säng ska’
Älgö gårds första oäkting födas!
Dold skam blir dubbel skam!
Nu har ni hört mitt ord.»
Det var sådan kraft i tagen, när dörren sedan slängdes igen, att huset skakade som intill märgen.
Hustrun kämpade hårt, men var tystad.
Själv av obygdssläkt förstod hon sådan art av obygdsheder.
Men efter detta började hon att pyssla om Lisa — försökte tafatt visa henne alla de små omsorger, dem bara en mor kan hitta på för att trösta ett barn i nöd.
Lisa såg på henne undrande — men hon tackade henne aldrig, närmade sig henne aldrig.
När stunden var inne, ordnades allt på gården som när matmodern själv väntade sin svåra timme.
Enoch for själv efter barnmorskan.
Till och med bröllopslakanen befallde Enoch fram ur skåpen och att det skulle tändas i fönstren.
Svår pina blev det, men hon teg, moderbarnet: hon var Enochs dotter efter allt!
Åtta dagar senare berättade modern, så milt och fogligt hon kunde, att Enoch bjudit hela socknen till fadderskap och att
Lisa själv måste bära gossen till dopet, som sed och bruk för ogifta mödrar var.
Lisa kröp ihop i ångest och ropade:
»nej, nej, nej!»
Men då fann modern just de ord hon borde finna om Enoch — om hans kamp och Lisas skyldighet att lätta den.
Lisa grät, men hon ropade inte längre nej ...
Precis tre veckor efter gossens födelse rullade tveksamt och skyggt kärra efter kärra in på Älgögårdens husplan.
Du förstår nog, hur skadeglädjen slagit ut i blom under denna tid och vad tal och prat det varit uti bygden.
Vad skulle Enoch säga — göra?
— »En gift karl och en nedöverbo till!!»
Men detta hade ändå ingen väntat — trott honom om — att bjuda?
Det var åter något över måttet ...
Därför rullade kärrorna så skyggt och tvekande in på Älgö gård.
På bron stod Enoch, ståtlig och rak som alltid, och tog emot; bakom syntes mor Brita i bästa högtidsdräkten, blek, men rak också hon, fast den rakheten var påtagen med möda och med våld.
Hennes naturliga krafter räckte inte till för detta!
Också var den stolta blicken skygg.
Sockenfolket smög in, som om det varit de, som haft skam i följe: själva prästen kände sig förödmjukad av att behöva förödmjuka.
Kaffet dracks under en tystnad, som endast avbröts av mor Britas matta trugningar.
Enoch talade varken mer eller mindre än vanligt — till dess det blev tid att hämta
Lisa — ty det ville han göra själv.
I helgdagskammaren satt Lisa, blek och tunn, och väntade, iklädd sin svarta läsklänning.
Hon hade ju inte hunnit växa ur den än.
För en gång hade modern inte farit hårt fram med det hatade solhåret, utan bara samlat det i ett knippe i nacken.
Hon visste inte riktigt, hon Lisa, på vad hon väntade, bara att det var på det allra värsta i världen — och att hon frös, frös.
I sin nöd försökte hon tänka på »honom» — men hon hade »glömt» igen, glömt allt ... utom den glindrande guldringen, där på bordet.
Den såg hon framför sig jämt — både i mörker och vid solsken, i sömn och i vaka.
I knäet hade hon en psalmbok — hon tittade på tavlorna — gång på gång, tittade, som om just tavlorna hade kunnat hjälpa henne i hennes nöd!
I spisen var eld: solhåret följde sin vana och började att lyfta sig av värmen.
Snart stod det i yvig gloria kring det tunna flickansiktet med den skäraktiga munnen.
Hastigt tog Lisa en sax, som låg i fönstret, och klippte av de lockiga sollänkarna tätt in till huvudet och kastade dem i elden.
Hon skulle nog knappast ha kunnat ge skäl för handlingen — men hon kände frid av den.
Nu skulle alla se hur stygg och ful hon var — inte alls lik jungfru Maria i boken!
När Enoch kom in och fick se flickan så förändrad och därtill berövad sin enda skönhetsandel, ryckte han häftigt till.
Men han teg.
Med den sovande gossen på armen gick Lisa med möda fadern till mötes.
»Får han heta Enoch?» frågade hon ödmjukt.
»Nej!» kom svaret hårt.
Lisas ögon blevo fulla av tårar — och läpparna darrade till.
Hon hade tänkt ut det som ett sådant skydd för gossen att han skulle få heta Enoch.
»Hur skulle det bli, om han inte fick heta Enoch?»
Hon tyckte hon gärna ville lida allt hon lidit om igen — bara gossen fick heta Enoch ... hela hans liv — berodde ju på det — att han fick heta Enoch ...
»Kom», sa’ Enoch kort.
Lisa tog lydigt ett par steg framåt: men krafterna voro för små — bördan för tung, hon vacklade.
Det var en ynkan se henne står där och vackla — barnet med barnet!
Tyst tog Enoch gossen från henne och sa’:
»Gå och lägg er, det tycks ni behöva!»
Det blev en tystnad i salen, när dörren slogs upp och Enoch stod där på tröskeln med Älgö gårds första oäkting i armarna!
Hustrun skyndade fram — men Enoch avvisade henne med en nick och ställde ensam upp sig vid dopfunten.
Prästen stammade, när han gjorde frågorna, men Enoch svarade lugnt och klart, han.
Först vid frågan efter barnets namn dröjde han litet.
»Enoch!» svarade han till sist så högt, att det nästan lät som om han ropat.
Ingen mer än han hörde det jublande lilla ropet där inne i helgdagskammaren.
Och sedan?
Ingen tystnad kan motstå ett barnjoller.
Tystnaden försvann — likaså Lisa.
Hon plånades ut helt sakta ...
En kväll lade hon gossen i Enochs knä — morgonen därpå voro hennes lätta spår i livsskogen borta.
Sin skam hade Enoch delat — sin sorg behöll han för sig själv.
Ingen bjöds på hennes begravning: hon följdes bara av dem, som hållit av henne.
Gåvan Enoch fått fostrade han i kärlek och stolthet: de blevo snart som ett kött de två, stor’ Enoch och lill’ Enoch.
Gossen tog efter allt vad morfadern gjorde — storväxt och mörk var han också, med Enochs panna och ögon.
Alltid såg man de två tillsammans, på ägor, i stuga, på sammanträden: ty överallt tog Enoch gossen med, och barnet skämde inte tilliten, utan satt där tyst och tåligt och »lade råd» lika allvarligt som någon ann.
Kungsträdet hade helat sig efter rothugget, fast på stammen bildats ett knä.
Fullt så rak svajade inte kronan där uppe i solljuset, men ännu var den högre än alla andra.
Hustrun hade däremot blivit en ann.
Hon var nu en ängslig och vilsegången kvinna, som aldrig ville bestämma något, aldrig befalla något — och som jämt darrade.
Hon var lik en som hade prövat sin vilja till botten och funnit den oduglig.
Mullvadsarbetet levde i mörkret.
Skammen med Lisa hade på något vis inte blivit en skam: själva prästen hade avfallit.
Med hans hjälp lyckades Enoch till sist driva igenom sitt livsmål, frostförsäkringen, — och resultatet visade sig snart.
Axen blevo rostade men inte svartbrända av fienden, halmen redde sig gott.
Men slikt bara ökade smyghatet.
»Skulle man nu ’till råge’ också bli tack skyldig åt honom Enoch!»
När Enoch så därtill kom fram med ett nytt förslag, att bönderna skulle förbinda sig att bara avverka en viss procent av skogen och därtill idel helmogna trän.
— Ja, då gingo människorna ur huse för att fälla honom.
Det skedde en dag på senvåren, när sjön var full av vatten och stormen yrde omkring lössnö, så man inte såg handen framför sig.
Enoch kom från en stämma — —
Just den dagen hade han känt en sådan motvilja att ta’ lill’ Enoch med i släden, så gossen var bliven hemma.
Han körde raskt — ruskorna visade ju vägen! — och så gjorde de — vägen till döden!
Vem som flyttat dem blev aldrig utrönt: men hela byn slog ned ögonen vid frågan.
Rakt till vaken var vägen prickad.
De uslingarna, de uslingarna!
Men Enochs håg låg inte nedåt.
Ensam, tyngd av pälsen och det snöblandade vattnet, arbetade han upp både släden, sig själv och hästen.
Jättekrafter hade han, men vid det sista taget knäcktes något i honom.
Strömmar av blod störtade ur munnen ...
Hustrun, som numera aldrig hade någon ro, när Enoch var ute, skickade vid kvälldags ut sönerna med bloss för att leta.
Så funno de honom till sist invid vaken fastfrusen i rödfärgad is ...
»Låta lägga sig till sängs», därtill nekade Enoch bestämt.
Han låg ovanpå fällen till det sista.
Febern kom, tio mäns feber: döden slipade sin kraftigaste lie — —
Kavel gick till de gifta sönerna; hustrun och de andra av släkten höllos inne i rummet alltjämt.
Men den, som Enoch mest hade blick för, var »gossen».
Prästen kom, när doktorn rest, men Enoch hälsade, att han nog trodde han skulle reda sig utan prästord.
Till länsman sände han bud, »att det var vinden, som flyttat ruskorna!»
På kvällarna, när febern var högst och yrseln häftigast, talade han ofta om något, som låg under loggolvet — om något, som inte blivit gjort, »för gossens skull».
Ingen lade märke till det mer än jag.
Stolpsängen var djup och mörk.
Det mäktiga ansiktet därinne blev allt vitare och vitare.
Till sist hade det mist varje droppe av jordisk färg.
Vi trodde redan att sansen lämnat honom.
Alla voro samlade.
Men då reste han sig upp och talade, inte som en, vilken snart talat slut, utan lik en, som ännu har makt:
»Hör söner — hustru — jag vill, att Lisas gosse ska’ ha gården med namnet.
Han har makten i sig — han — Lisas gosse ..
Ska’ följa — vad — jag
— — Lisas gosse — — namnet — gården — söner — hustru, lyd!»
Det blev tungt kring dödsbädden.
Så steg äldsta sonen fram till sist och sa’:
»Jag tänker ändå, att vi väl inte äro hågade låta en oäkting komma till styret.»
Täcket av, och så stod Enoch på golvet, dödsmärkt, men fruktansvärd ännu.
»Jag vill!» dånade han. »Jag vill!»
Han grep äldsta sonen i axlarna och böjde honom i själva dödsgreppet ned på knä!
Så vacklade »kungsträdet» och föll — långsamt — —
Kort efter begravningen vandrade sönerna, både gifta och ogifta, ut till Amerika.
Lisas gosse hade fått gården, som fadern befallt, men stanna kvar och se »oäktingen» ta’ försteget, det ville de inte.
Och lill’ Enoch?
Ja, en duktig kommunalman blev han ju, ty till det var han inkörd, men makten hade han inte i sig.
Enoch hade präglat honom till sin avbild: så länge präglingen satt i, var han Enoch.
Sedan blev han sig själv — och det var ett själv, som hade många skavanker.
Byfolket flockade sig kring honom, av vana vid namnet.
Att han klippte dem intill skinnet ibland, brydde de sig inte om, ty det var sådant som de förstodo.
»Han avverkade ändå skog och bar sig åt som folk!»
Stor ära fick också lill’ Enoch uppbära för morfaderns kamp mot frosten — — — Och han höll till godo med äran, du, fast kampen för längesedan var nedlagd!
Och under tiden späddes Enochs starka blod ut bland främmande raser!
Är det så, att vi behöva spädas ut häruppe?...
Vet du, vad jag fann under en bräda i loggolvet en dag, när det föll mig in att göra en undersökning?
Jo, en kortbladig och skarpslipad yxa.
På skaftet stod hans, målarens, namn inskuret.
Men bladet var rent!
Det var således detta Enoch offrat för gossen, att inte ta’ hämnd?
Och det var mycket av honom, som i sig kände kraften både att döma sina egna domar och att utföra dem.
Ja, han var ju bara en obygdskraft, han, Enoch frostmannen, men jag tror nog att han ändå hörde till dem, som Vår Herre använder, när Han vill rucka jorden.
EN BASTARD
Har du någonsin mött en människa med en så seg känslotråd i hjärtat, att den inte kan slitas av, utan fortlever genom liv till liv?
Jag har träffat på en sådan människa.
Ragna hette hon; ett fjällblomster med snö kring roten och krona mognad i tropikglöd.
När hon såg på gossarna i byn, ryckte de till som träffade av ett piskrapp, ja även hos den trögaste sjöd bloden varm upp till kinden ...
Men blicken i henne var förr vaken än hon var vaken själv.
Skratt och skämt, ibland prat och »historier», var det enda hon hade att ge.
Hennes fönster var och förblev stängt, gossarna fingo på lördagskvällen samlas i sluten grupp framför det och tigga att få slippa in, bäst de ville.
Le inte fult och tänk inte på stadsvis, ty du förstår inte!
Att släppa in sin käraste i den fagra sommarnatten, att låta ungdomsblodet koka, utan att låta det koka över, det är ett starkt bruk för starka människor och passar oss.
Vi tycka om att »rå», ser du, om också bara på oss själva.
Och i smyg sker inte emottagningen.
Åh nej.
Det är mödrarna själva, som bädda den vita förlovningssängen, fast de hårt stoppa ned fällen.
Den får inte röras förr än prästen sagt amen, och djup skam drabbar den man, som ...
Ja, vi män vilja inte ens umgås med honom!
Vackert är det emellertid se flickan sitta där inramad i fönsterpost och aftonsol, medan gossarna nedanför brottas och leka för att vinna hennes gunst och den mörka skogen håller vakt.
Hon är en drottning då, flickan, en drottning, som gör sitt val, inte en vasall, som tages med våld.
Så vilja vi betrakta våra kvinnor!
Ragnas mormor hade varit en »egen»; full av sagor och sägner och boklust.
Allt det där hade gått i arv till Ragna, fast hon berättade på ett annat sätt än mormodern.
Mormodern såg vad hon berättade, Ragna däremot kände.
Också var det inte lätt få henne att glänta på hjärtedörren: som stänk kommo historierna!
Ja, hon var nog en äkta, hon, klockarens Ragna — en diktareflicka — en av de få.
Du skulle ha sett hur hon läste se’n?
Först slukade hon andlöst hela boken, så bläddrade hon tillbaka till början och sög långsamt på varje ord, som om de varit blommor och hon ett bi.
Läshungern är allt en underlig hunger, den mättas aldrig!
Och så hon kunde fråga!
Inte alltid om det som var mesta vikt uppå, men alltid om det som var mesta sång uti.
På den tiden hände det allt, att Stig-skolmästare vaktade korna, medan Ragna låg framstupa under ett träd och i smyg slukade Don Quijote — och diktade om honom sedan.
Du ska inte tro, att jag drömt henne färdig: nej hon var sådan.
Hon arbetade som andra flickor, uträttade opåmind allt hon borde i hemmet.
Men det låg alltid någonting av dröm över henne, någonting oväckt.
Kanske tyckte jag ändå mest om det, att hon var så lättskrämd.
Man ville jämt beskydda henne ... trots allt hennes ungdomsfriska mod.
Modern, en sjuklig kvinna, började redan spå, att Ragna skulle bli gammalstinta — den värsta skam hon kunde tänka sig i livet — så många friare visades från gården.
Men Ragna skrattade bara och sa’, att inte rådde hon för, »att det alltid fattades något».
Jag förstod.
De bullrade för mycket, vardagsgossarna, de voro för grova i orden, för hårdhänta i dansen, för klumpiga i talet ...
Och jag?
Ah, jag var bara gamla Stig-skolmästare, jag, »en som hade böcker»!
Så äntligen ...
Att tänka sig att trettio år glidit ned i djupet sedan dess ...
Det var på ett gille de möttes.
Han hette Erik, var finsnickare och hemkommen från Amerika för att lyfta ett litet arv.
Strax efter skiftet skulle han resa tillbaka till det nya landet igen.
Men jag visste, att han aldrig skulle resa tillbaka, och så blev det.
Ragna tog inte sina ögon från honom, allt från det ögonblicket han trädde in i rummet.
Ung var han, lång och litet framåtböjd.
Håret var brunt och vågigt, pannan ovanligt vit, näsan lång och munnen skuren nedåt i en vacker båge.
Huvudet höll han lätt lutat mot höger.
Ja, du hör, att jag minns allt efter trettio år!
Märkligast var ändå kanske blicken, när han någonsin fullt slog upp den, vilket hände sällan.
Den var blå och klar, med en sorg på djupet.
Det var Ragna som smög sin hand i hans till dans, och hon släppte aldrig handen mer.
Det var inte bara kärlek, det var tillbedjan, extas!
Hon vaktade honom, inandades honom!
De förbigångna friarna släppte ut stygga rykten, att det nu var hennes tur få stå utanför fönstret och tigga utan att få slippa in ...
Lögn, lögn säger jag!
Hennes kärlek var kysk och ren som hon själv, om den också hade blod på tand.
Hur skulle den eljest ha varit äkta?
Jag kom att på en tid inte vistas åt den sidan av socknen, där Ragna bodde.
Vi ha stora avstånd häruppe, ser du ...
Honom hade jag heller inte sett sedan gillet.
Så en kväll kom han, följande skogsvägen, hem till mig — kom ensam.
Jag var inte stort hågad för tal just då, men vem kan stänga porten för en gäst, och dessutom banade det fina och litet blyga i honom väg, och så ...
Åh ja, jag var väl nyfiken, tänker jag ...
Man kan se ibland!
Inom en sekund hade jag sett honom tvärs igenom till både kropp och själ.
Stark var han inte, knappast härdig.
Stortalig var han inte, inte glad, inte käck, men det låg någonting av musik över honom, som drog.
Han ställde sig vid fönstret mitt i solskenet och snodde hatten, så att den såg ut som ett hjul i gång.
Jag såg att han hade något på hjärtat, något viktigt, men jag hjälpte honom inte!
Nej, jag hjälpte honom inte!
»Det — det — är — om Ragna —», kom det till sist ur solskenet.
»Såå», svarade jag kort.
»Jag tänkte — att — Stig — som är en sådan vän ...?»
Nu sköt blodet upp i pannan på honom.
När det bländvita försvann, såg han manlig ut.
Det retade mig, och så teg jag.
Han såg bedjande på mig.
Då såg jag, att den sorgsna historien i blicken låg orubbad kvar.
Orubbad kvar, när Ragna ...!
Det retade mig till en än mer utmanande tystnad.
Han hostade lätt bakom handen.
Jag teg hårdnackat.
Det är nog så, att man brygger ångern, medan man är ung, och dricker ur drycken, när man blir gammal.
Jag har många gånger ångrat, att jag inte hjälpte honom då.
Men mannen i mig var stark, du;... och kanske också sorgen.
Så försökte han en omväg.
»Säg, Stig-skolmästare, vad ska’ man göra, när man inte vet vad som är rätt?»
Skolmästaren blev tillfrågad, och skolmästaren svarade kargt:
»Bedja.»
Ack, Gud förlåte mig hädelsen av ditt namn den gången!
Erik stod tyst länge.
»Åh nej», kom det till sist långsamt ur solskenet.
»Jag tänker nog att man måste hjälpa sig själv för att bli hulpen alls.»
»Ja, är man duktig, så!»
Nu tego vi båda än längre.
Så steg Erik fram från fönstret, höll ut sin hand och sa’ på sitt blyga, litet trötta vis:
»Ja, jag får väl så mycket tacka för mig, då.»
Han tänkte gå!
Då äntligen skämdes mannen i mig.
Han var inte svår att blidka, och så kom förtroendet, när vi sutto i lövsalen och sögo pipan.
»Det är så — ser Stig, att jag har en flicka i Amerika.»
Jag ville inte jubla: jag satte hälen på djävulens huvud, men han satte upp det ändå.
»Vi ska’ gifta oss — när jag kommer igen.
— Om jag kommer igen ...»
Åter sköt rodnaden upp mot pannan ...
»Hon var mycket god emot mig en gång, när jag befann mig inte bara i kroppsnöd, men ...
Jag menar — hon kan leva utan mig, hon.»
Med ens förstod jag finheten och ömtåligheten av hans kamp.
Han hade lärt förstå, att
Ragna skulle dö, om han lämnade henne, och att hon så skulle göra, visste också jag, och det så säkert, som om Guds änglar stigit ned och sagt mig det.
Och ändå ... om han for ...?
Vissa blommor kunna bara leva i en viss jordmån.
Erik var Ragnas jordmån ... hon skulle aldrig slå rot hos någon annan ...
Och ändå ...
Om han for ... kanske att ...?
»Beror väl också på, vem av dem Erik älskar mest», sade jag till sist ... som jag trodde för att säga något ... men jag var nog nyfiken igen!
Erik ryckte till, och historien i blicken skälvde, som om någon kastat en sten i dess djup.
»Åh», sade han slutligen, »sådant har jag nog inte att ge — mer.
— Nu har jag tänkt — om Stig — som är — en sådan vän — skulle vilja — säga Ragna ...?
Jag kan inte trampa ...»
Han kunde inte trampa ...?
Så grovkänsliga äro vi människor, även de finkänsligaste av oss!
Men jag kände mig behöva göra bot, och så lovade jag att tala med Ragna.
Erik såg lättad ut; dessa två kvinnor skälvde nog i hans samvete som darrande pilar.
Sedan talade vi om litet av varje.
Långt hade ju inte Erik hunnit på sin livsstig ännu, men varje bit mark han satt fötterna på hade han undersökt.
Han hade synbarligen inte bara nöjt sig med att fatta andras tankar utan också ivrigt bemödat sig att fatta sina egna tankar om vad han lärt eller hört.
Detta gav en slags försynt värdighet åt vad han sa’ — och en viss äganderättens makt åt det lilla han visste.
Han hörde till de där trofasta byggarna, som inte foga in en sten utan att vara säker på alla dess egenskaper.
Och så var det någonting så vackert över honom — så ovanligt vackert.
Dagen därpå sökte jag komma Ragna till tals.
Jag hade tänkt allt så noga igenom — det var ju min skyldighet upplysa henne — min plikt — ja, min rättighet.
När hon kom emot mig så strålande i sin nyutslagna kärleksfägring, så full av Erik och Erik och bara av Erik ...
Hade du kunnat säga henne det?
Jag kunde inte, utan flydde.