Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nåväl, ni behöfver en modell.
Låt mig blifva den.
– Ni? utbrast Romanelli helt bestört.
– Ja ... tror ni kanske att jag ej skulle passa?
– Det finnes icke en qvinna i hela Florens, som jag hellre ville ha till förebild.
Men jag vet att ni förut blifvit ombedd af stora konstnärer att stå för dem.
– Jag afslog dem då, men nu erbjuder jag mig sjelf.
Hvad finner ni för underligt deri?
Ni vet hur nyckfyll qvinnan är.
Och dessutom skulle jag ej vilja göra det för någon annan än er.
Det skimrade för Romanellis ögon, så glödande var den blick, som hon sände honom.
Han teg ett ögonblick och sade derpå med osäker röst:
– Men, Angiolina, jag är fattig, jag kan ej betala er som ni förtjenar.
Gå till Barranti eller Forrini, de äro rika och ryktbara.
– Hvad de äro kan ni blifva.
– Men jag är det ej.
Ni skulle göra en verklig uppoffring.
– Hvad bryr jag mig derom.
Jag vill uppoffra mig för er, ty jag .... älskar dig.
– O, Angiolina!
Från detta ögonblick var saken uppgjord.
Romanelli började att arbeta på sin staty, inspirerad på en gång af konsten och kärleken.
De första dagarne kom Angiolina till honom vissa timmar, sedan dröjde hon qvar hela dagen och började att gifva ateliern en anstrykning af trefnad och beqvämlighet.
Romanelli ej skulle behöfva gå ut, då han hade brådtom, tog hon ibland hem till honom i en korg vin och bröd, frukter och dylikt.
De gjorde då sina måltider tillsamman.
På eftermiddagarne öfversåg hon hans linne och kläder.
Slutligen flyttade hon till honom på allvar,
Hur lycklig, kär och tacksam
Romannelli var under denna tid kan ej med ord uttryckas.
Och ännu mindre hur god och kärleksfull och uppoffrande Angiolina var.
Hon hade förenat sin ekonomi med hans, och det var ej tvifvel underkastadt det hon mest bidrog till de gemensamma utgifterna.
Tåligt bar hon sin mors förebråelser att hon så der bortkastade sig; och med stolthet afvisade hon dem, som alltför mycket litade på ordspråket: »Det är blott det första steget, som kostar på.»
Från klockan 7 till 11 på förmiddagarne var hon blomsterflicka, sedan egnade hon sig helt och hållet åt sin älskare.
Och aldrig kunde väl någon älskarinna vara mera intagande än hon, då hon, liflig och täck som en fågel, hoppade omkring på de ojemna stenarne eller beskäftigt sysslade med måltiden eller antog en min af mild värdighet för att representera det personifierade Florens.
Ute i staden visste man nog af detta förhållande, men hennes fullkomliga oegennytta och florentinarnes öfverseende i dylika fall gjorde att ingen sårade henne med något hårdt uttryck, någon ogrannlaga anmärkning.
Sjelfva österrikaren låtsade ej om något; han upphörde blott med sin öfverflödiga kurtis och hämnades genom att betala hennes buketter dubbelt så högt.
Men nog tyckte han att den ädla flickan slösat bort sin kärlek på en stackare.
I Angiolinas ögon var likväl
Romanelli en stor konstnär, och hon var öfvertygad att han skulle vinna rykte och lycka.
Dock fanns det ej en skymt af beräkning i blomsterflickans kärlek, tvärtom älskade hon honom derföre att han var fattig och olycklig; men hon kunde dock icke annat än tänka sig en framtid vid hans sida, delande hans ära och hans lycka, eldande honom till nya ansträngningar och tillbringande hela sitt lif med att förljufva hans hem och förekomma hans önskningar.
Emellertid blef statyn färdig.
Den afgöts i gips och blef exponerad för allmänheten.
Dess idé slog an på florentinarnes stolthet öfver sin stad.
Mera bildade kännare saknade väl den upphöjda skönhet, den sublima prägel, som blott det öfverlägsna snillet kan påtrycka sina alster, men detaljerna voro väl utarbetade, och ingen kunde frånkänna det hela behag och elegans.
Måhända verkade ock ryktet om konstnärens romantiska förhållande till modellen ett blidare bedömmande eller åtminstone ett af nyfikenhet väckt intresse hos mången; och säkert är att enhvar med nöje igenkände den sköna blomsterflickans drag och anade hennes former i Firenzes bild.
Slumpen gynnade äfven Romanelli oförväntadt.
En af Florens’ rikaste ädlingar önskade vinna popularitet och trodde sig förvärfva den genom att beställa ett exemplar i marmor af den omtyckta bilden.
Han hoppades att folket skulle förlåta honom hans brott mot demokratien genom den hyllning han bevisade staden.
Och bland så konstälskande menniskor som florentinarne äro torde en sådan spekulation ej varit så oförnuftig.
Österrikaren skulle återvända till sina fädernegods och ville på en gång visa sig som mecenat, göra Angiolina ännu en tjenst och medföra ett angenämt minne från de sköna konsternas hembygd.
Han begärde derföre äfven en mindre kopia af den staty, för hvilken Angiolina varit modell.
Tvänne dylika beställningar kunde ej utföras i Romanellis gamla atelier fyra trappor upp och i en aflägsen del af staden.
Artisten flyttade nu ned till det vackraste och elegantaste qvarteret af Florens, der han hyrde ett par trefliga rum vid Arnoflodens strand samt en rymlig och ljus verkstad i bottenvåningen.
Angiolina följde naturligtvis med och var i sjunde himmelen af lycksalighet.
Romanelli skaffade sig ett par skickliga arbetare, och tre unga artister, som nyligen börjat sin bana, anhöllo att få arbeta hos honom såsom elever.
Flera förmögna personer, deribland en rik slägtinge, som dittills ej velat veta af honom, erbjödo lån till marmorblockens uppköpande och andra utgifter.
Tvänne fruntimmer, en engelska och en florentinsk grefvinna, kommo i sina lysande ekipager och bådo artisten göra deras porträtt-byster i marmor.
Tidningarne L’Arte och La Gazetto Toscana innehöllo flera verser öfver statyn med anspelningar på Angiolina.
För öfrigt naturligtvis entusiastiska loford öfver bildhuggaren.
Romanellis porträtt målades af sjelfva professor Martellini, hvarpå det såväl i stålstick som stentryck såldes i boklådorna.
Den gamla nattrocken ersattes af en svart sammets-rock med rika broderier.
Angiolina förbjöds att gå omkring med blommor på morgnarne, men hon fick fortfara att ensam sköta hushållsgöromålen.
Efter att så der, som vi hoppas, temligen noggrant ha beskrifvit Romanellis lycka, torde det ej förmenas oss att försätta oss några månader längre fram.
De bägge exemplaren i marmor af Firenze äro färdiga och betalta, ett tredje är under huggning.
Engelskan har rest af med sin byst, men grefvinnan fortfar ännu att komma till Romanelli en gång i veckan och bese arbetet, som fortskrider långsamt.
Hon är en rik enka på några och trettio år, med en ansenlig förmögenhet och fullkomligt oberoende.
Hon ser ej illa ut, och det är svårt att säga om det är hennes eller artistens fel att bysten aldrig blir färdig.
I ateliern är man sysselsatt att modellera faunen i något större proportioner.
Romanelli har fått en beställning på den.
Han ebåcherar under tiden en slumrande Venus, för hvilken Angiolina är modell.
Hennes former äro ännu lika vackra, men ansigtet är något blekare och ögonen mindre lifliga än förut.
Efter dessa förberedande upplysningar begifva vi oss till Romanellis nya atelier.
Den har alls ingen likhet med den gamla.
Den består af en stor sal, som går upp i entresolen, och derigenom får den en ansenlig höjd.
Den har fönster på två sidor åt gatan och åt en trädgård, hvilken äfven hyres af skulptören.
Flere arbetare äro ifrigt sysselsatta.
Hamrarne genljuda, de hvita marmorskärfvorna falla ned på golfvet och betäcka det med en skimrande snö, borrarne gnissla och huggjernen blänka mot ljuset.
Bakom en skärm står Romanelli och modellerar sin Venus.
Ett par engelsmän stå bredvid.
Den ene yttrar ett beundrande »very beautiful», och den andre tillägger ett bifallande »yes».
Mylorderna gå, och efter dem kommer en af stadens innevånare, en man, som bär sitt hufvud högt och hvilken
Romanelli mottager med tecken af mycken vördnad.
Men också är det professor Barranti, den förnämste och rikaste af Florens’ bildhuggare, en af de inflytelserikaste medlemmarne i akademien.
Sedan Barranti flyktigt besett Romanellis arbeten och yttrat några nådiga ord af bifall, yttrade han en önskan att gå ett par steg i trädgården.
– Ser ni, Romanelli, sade han, i det han satte sig på en bänk under ett hvalf af vinrankor, hvilkas knöliga, bugtiga stammar slingrade sig omkring spalieren och fullkomligt dolde den med sina mörkgröna blad och röda, svalkande drufvor ... ser ni, Romanelli, jag ville tala med er ensam.
– Det är alltid ett verkligt nöje och en stor ära för mig, när och huru ni vill tala vid mig.
– I er atelier voro vi icke ensamma, återtog den äldre artisten.
– Det är sant, svarade den yngre och böjde aktningfullt på hufvudet.
– Era elever voro der, och ehuru jag visst icke tror att de äro lyssnare, kunde det ju dock inträffa att de ...
Han tystnade en stund liksom för att samla sina tankar.
– ... att de råkade höra ett eller annat ord, ifyllde Romanelli.
– Alldeles ... de kunde råka höra ett eller annat ord ... måhända äfven hela meningar.
Anser ni icke det ganska möjligt?
– Jo, till och med sannolikt.
– Ni gillar då mitt förslag att vi skulle gå hit, der vi kunna vara säkra om att ej höras.
– Ja, fullkomligt, svarade Romanelli något otålig.
– Men ni må derföre ingalunda tro det jag har något att säga, som ej hvilken som helst kunde få höra.
Det förstår ni väl.
– Jag är på det djupaste öfvertygad derom.
– Jag hör att ni känner mig ... det gör mig ett verkligt nöje.
Han klappade välvilligt Romanelli på axeln.
– Ni är en lofvande ung man, fortfor han.
– Ni är mycket god mot mig.
– Jag tycker rätt bra om er Firenze ... och publiken lär ej vara missbelåten ...
ni har ju fått göra flera kopior ... skada blott att de egentliga kännarne skaka på hufvudet ... de mena att det ej finnes ett tecken till geni eller originalitet i ert arbete ... kanske ha de rätt nog ...
Här tystnade han och hostade.
Romanelli visste ej hvad han skulle svara.
– Men måhända äro de också för stränga, återtog professor Barranti.
Ni är en nybegynnare, och man bör ej räkna för noga med er ... tvärtom förtjenade ni någon uppmuntran.
Man rådgör verkligen i akademien om att gifva er ett pris ... många äro visserligen mot det, men några äro äfven för det, och mitt lilla inflytande, min obetydliga auktoritet torde nog kunna skaffa er sak seger.
Detta visste Romanelli vara fullkomligt sant, och han utgöt sig derföre i en ström af tacksägelser, på hvilka veteranen inom de florentinska konstnärernas här svarade med ett torrt: »Vi få väl se!»
Nu trodde
Romanelli att samtalet var slutadt, men professorn satt ännu qvar, skakande på hufvudet, hostade och upprepade i mycket tviflande ton: »Vi få väl se, vi få väl se!»
– Rätt vacker var hon ändå, er Firenze, började han slutligen ... en herrlig kropp, ovanligt felfria former.
Ni får göra mig bekant med er modell, Romanelli!
– Men, sade denne förlägen, det är ju Angiolina ...
ni har troligen sett henne hos mig flera gånger.
– Det är sant, sade Barranti, liksom han först nu erinrat sig det.
Hon bor ju hos er?
– Jaså ... hon bor hos er ... hm ... vacker växt, mycket vacker ... hm.
Ni kunde just göra mig en tjenst.
– Om det står i min förmåga, kan ni med säkerhet räkna på mig.
– Åh, det är ej just något svårt ... det vore blott att låna mig er modell.
– Angiolina?
– Jag skulle visst ej ha något deremot, sade Romanelli högst generad, men jag vill minnas att hon flera gånger yttrat motvilja vid blotta tanken på att visa sig för någon annan än för mig.
– Åh, det är väl ej så farligt.
Jag tycker hon bör hafva erfarenhet nog att icke mera vara blyg.
– Hon är det dock, återtog Romanelli med en rodnad af harm.
– I alla fall har ni väl ej svårt att förmå henne vara förnuftig.
– Jag skulle ej kunna tvinga henne, svarade den unge artisten i temligen bestört ton.
– Icke just tvinga ... nej, bevars ... endast öfvertala henne.
– Jag kan ej lofva er det, hur gerna jag än vill vara er till behag.
– Låtom oss då icke tala mera derom, sade den gamle bildhuggaren och reste sig upp.
– Men ni blir väl ej ond på mig härför? frågade den stackars artisten ängsligt.
– Visst icke ... icke det ringaste ...
Jag önskar er tvärtom allt godt och särdeles priset i akademien.
Men mina önskningar kunna dervid ej uträtta mycket ... ni har många vedersakare.
– Men ert inflytande ...
– Det är icke stort, och dessutom kan jag ej alltför mycket begagna det.
Ni förstår att jag ej vill kompromettera mig genom att visa mig partisk.
– Ni ingaf mig dock förhoppningar?
– Förhoppningar, min unge vän ...
Visserligen ... nog kan ni hoppas, men »jag kan ej lofva er något, huru gerna jag än ville vara er till behag.»
Romanelli kände igen sina egna ord och förstod hvad som var orsaken till professorns köld.
– Jag begär ej något löfte, svarade han, jag räknar på er godhet.
Ni kan ej annat än ha märkt min vördnad och beundran för er.
Det finnes intet som jag ej gerna ville göra för er.
Barranti stannade och såg vänligare ut.
– Är det verkligen sant? sade han.
Jag ville bra gerna tro det.
– Ni må vara öfvertygad derom, och som ett prof derpå skall jag göra allt för att förmå Angiolina att komma till er.
– Ni är bra god ... räkna på min tacksamhet.
Romanelli bugade sig ödmjukt och ledsagade sin gynnare genom ateliern ända ut på gatan.
– Jag väntar henne innan veckans slut, var den gamle bildthuggarens sista ord ......................
Den middagen åt
Romanelli hemma, ensam med Angiolina.
De tillbragte numera ej så mycken tid tillsammans som fordom: artisten var hela dagen i ateliern, der Angiolina numera sällan visade sig, och om aftnarne var han oftast ute, dels bland sina vänner och kamrater, dels uti några högre familjer, i hvilka han fått inträde.
Det var derföre en riktig högtid för Angiolina, när hennes älskare förklarade henne att han ärnade blifva hemma.
Hon gjorde sig också så intagande som möjligt och skrattade och skämtade så muntert som om hon aldrig i hemlighet höjt en suck eller fällt en tår öfver Romanellis förändring.
Men i dag var han ju lika uppmärksam och öm som någonsin.
Den gamla goda tiden i vindskammaren på via del Benci tycktes vilja återkomma, så när som på de ekonomiska bekymren, hvilka man kunde undvara.
När middagen var slutad, lade Romanelli sin arm kring blomsterflickans lif och drog henne ned bredvid sig på soffan.
– Vet du hvem som har varit här i dag? frågade han.
– Nej, älskade!
– Professor Barranti ...
Och vet du hvad han sade mig?
– Han berömde väl dina arbeten.
– Ja, och icke nog dermed: han anförtrodde mig att det i akademien vore fråga om att gifva mig ett pris.
– Det förvånar mig ej ...
Ah, du är nog förtjent deraf.
De kunna ej underlåta att gifva dig sitt pris, sedan hela Florens beundrat dina verk.
– Åh, du lilla smickrerska ...
Men det torde väl kunna hända att jag lyckas ...
Professor Barranti, som har mycket inflytande, är min vän.
– Hvad behöfver du tänka på andras inflytande, känn dig lugn i förlitande på dina egna förtjenster.
– Hm, sade artisten, som ej var så fullt öfvertygad om dessa.
Det är i alla fall bra att ha en inflytelserik gynnare inom akademien ...
Och han erbjöd mig sjelfmant sin hjelp.
– Verkligen.
– Det är en oändligen älskvärd och intressant man, professor Barranti.
– För dig möjligtvis, men de tvänne gånger jag sett honom i din atelier, har han både med sina blickar och sina ord förargat mig.
Och så tar han en sådan ton af öfverlägsenhet mot dig.
– Han är också den förste af vår stads lefvande skulptörer.
– Snarare kan man väl säga att han varit det, ty jag har ej på flera år hört att han gjort något nytt.
– Jo, just nu håller han på med en stor grupp föreställande storhertigen omgifven, af flere allegoriska personligheter, åkerbrukets, vetenskapernas, de sköna konsternas och handelns genier.
Två af dem bli manliga och två qvinliga.
Åkerbruket kommer att ...
– Dyraste, tala ej mer om Barrantis grupp.
Den är ju beräknad på det gröfsta smicker.
För öfrigt bryr jag mig ej alls om den.
– Den borde ändå intressera dig min egen engel, ty just du ...
– Nå, hvad kan jag ha att göra med den?
– Jo, ser du, älskade Angiolina, professorn har på ett högst artigt och särdeles smickrande sätt framställt den önskan att du måtte bevisa honom en gunst, den gunsten förstås, att stå modell för en af hans genier.
– Jag, utropade Angiolina förtrytsamt, hur har han kunnat falla på en sådan idé!
– Han vet att du varit modell för min Firenze, och ...
– Det var ju en annan sak ...
För dig, som jag älskar, kan jag göra allt, men för honom ... en främmande ... intet.
– Han är ej alldeles främmande ... han är min vän.
– Din vän, då han förolämpar både mig och dig med ett dylikt förslag ...
En sådan elak menniska!
Du borde aldrig ha nämnt det der för mig ... det gör mig bara ledsen.
Jag vet väl att det icke kan komma ifråga att du dervid lag har någon annan tanke än jag, men det sårar mig att någon ens vågat yttra en dylik förolämpning till dig.
Dock är jag säker att du afvisade honom med värdighet.
– Jag kunde ej stöta mig med honom ... det hade varit oförsigtigt.
Angiolina gaf sin älskare en beundransvärd blick, en blick målande den bedragna förhoppningen, den genomträngande smärtan.
– Du måtte väl aldrig ha nämnt detta i afsigt att öfvertala mig? frågade hon med beherrskning.
– Och om så vore?
– Om så vore – hon reste sig hastigt upp med ögon nu lågande af sårad stolthet.
Om så vore ...
Nej nej, det kan ej så vara!
Hon satte sig åter ned och fattade hans hand.
– Icke sant, fortfor hon med ett ljuft bevekande leende, du har blott velat skrämma mig.
En bitter lek, som jag dock kan förlåta – ty Angiolina vill förlåta dig mycket.
Den sjelfviske mannen, utan lyftning i själen, sammansatt af lumpenheter och oförmögen att offra dem åt en bättre eller finare instinkt blygdes likväl i detta ögonblick för sig sjelf och saknade mod att inför den högsinnade unga flickan fortsätta ämnet.
– Vi skola tala derom en annan gång, stammade han ...
Jag har nu ej tid ...
Jag påminner mig ett möte, som jag alldeles afglömt.
Farväl
Angiolina!
Han skyndade bort utan att gifva henne tid att säga något.
Morgonen derpå vandrade Romanelli fram och tillbaka i sin atelier.
Han hade undvikit Angiolina sedan aftonen förut, emedan han ännu hade svårt att besluta sig för att tala öppet med henne.
Han ville hvarken uppoffra det pris, som smickrade hans fåfänga, eller helt och hållet nedsätta sig i sin älskarinnas ögon.
Ettdera måste dock ske, och han slets nu mellan de bägge för hans egenkärlek sårande alternativerna.
I dessa funderingar afbröts artisten af ett besök.
Det var en prest, hvilken flera gånger kommit i sällskap med den rika grefvinnan, hvars byst
Romanelli skulle utföra.
Han var hennes biktfar och egde hela hennes förtroende.
– Frid med dig, min son, helsade presten.
– Tack, min far, svarade skulptören ödmjukt.
– Det är en herrlig dag ...
Det skulle vara mig angenämt att vandra i trädgården här utanför.
– Låtom oss då gå, min far!
– Jag har en glädjande underrättelse åt er, sade presten, när de voro utkomna och intagit sina platser.
Chigi har skänkt vår kyrka en summa af 10,000 francesconer.
– En väl använd frikostighet, sade Romanelli, som dock ej fann deruti någonting särdeles glädjande för sig.
– Med sin gåfva förenade hon ett vilkor, eller rättare en önskan.
– Och den var?
– Att man skulle låta använda en betydlig del af summan till att låta förfärdiga en bild af den heliga jungfrun för ett af våra altaren, som saknar en värdig prydnad.
– Ett nytt bevis på den ädla grefvinnans fromhet.
– Hon tillade äfven att hon önskade det bildens utförande skulle uppdragas åt någon af våra yngre konstnärer, på det att med Guds förherrligande äfven måtte förenas uppmuntrandet af fliten och förtjensten.
Hon nämnde till och med särskilt er.
– Ah, måtte madonnan belöna den höga damens godhet mot en obetydlig konstnär!
– Ni är en gudfruktig och ödmjuk man, Romanelli ...
Man har gifvit akt på er och funnit det ni har goda åsigter ...
Man vill gifva er arbetet.
– Ni öfverhopar mig med glädje, min far!
– Olyckligtvis har ett tvifvel uppstått.
Ni har gifvit tillfälle till en anmärkning mot er.
– Jag är högst bedröfvad deröfver.
– Men ni har handlat af ungdomlig obetänksamhet, och man vill gerna öfverse med er, om notabene ni bättrar er.
– Ah, var viss derom ... låt mig blott veta hvaruti jag förbrutit mig.
– Ni har här hos er en ung flicka, er modell ...
ni lefver med henne i en klandervärd förtrolighet: ni väcker förargelse bland de trogna.
– Min far, jag erkänner att så är ... men jag är henne tacksamhet skyldig ... då jag var fattig och obemärkt, uppoffrade hon sig ädelmodigt för mig.
Utan henne skulle jag kanhända aldrig lyckats fullborda min staty.
– Jag har hört det der ... men hon gjorde det af syndig kärlek till er och bör vara belönad nog i den ära, som tillfaller er genom samma staty, hon lånade sin bild.
Det är nu tid att j bägge återvänden på dygdens väg.
Hon kan ej dröja hos er.
Detta förhållande sårar er ädla och dygdiga beskyddarinna grefvinnan Chigi, och ni tvingar oss att mot hennes önskan uppdraga arbetet åt någon annan, ty den heliga madonnan skulle vredgas, om man öfverlemnade hennes bild i orena händer.
Romanelli hade nu fått en frestelse, större än någon ... ty huru mycket innebar ej det budskap han erhållit ...
Ännu fanns väl en känsla som talade för den arma
Angiolina.
Men hade han ej i de ord, han sagt, gjort allt för att lugna sitt samvete ... visserligen ... och ändå dröjde han tvekande.
– Fatta ert beslut, min son!
Ni har en vacker framtid för er, om ni skickar er väl.
Grefvinnan är er bevågen, men ni skulle dödligt förolämpa henne, om ni fortfore i ert syndiga umgänge till den der flickan.
Jag tror mig veta det med visshet.
Och ni bör icke förolämpa henne.
– Ni har rätt, min far!
Jag ... jag ... förlåt min ovisshet ... jag skall lyda ert råd.
– Och ni skall ej ångra det.
Samma dag, som den der flickan lemnat ert hus, återkommer jag med formligt uppdrag åt er att förfärdiga en marmorbild af den heliga jungfrun åt vår kyrka.
Sedan få vi väl se.
Ni kan gå långt, äfven utom er nuvarande verksamhetskrets.
Romanellis karakter – ifall han kunde sägas ega en sådan – var, såsom vi sett, alltid beroende af högmodets och sjelfkärlekens ingifvelser.
Emellertid behöfdes de bägge förenade besöken af professorn och presten för att beröfva honom all känsla af den kärlek och tacksamhet, han var skyldig Angiolina.
Hade patern icke kommit, så skulle han måhända aldrig mera vågat tala med henne om Barrantis förslag, och utan detta skulle han å andra sidan saknat förevändning att uppfylla grefvinnans önskan eller, rättare, befallning.
Nu beslöt han att drifva Angiolina till det yttersta.
Antingen skulle hon afslå att stå modell för Barranti, och då hade han en anledning att skilja sig från henne, eller skulle hon gifva vika, och han vore då säker på sitt pris och kunde sedan finna något annat skäl till brytning.
Angiolina sprang med ett glädjerop emot Romanelli, då han kom upp till henne.
Hon var blekare än vanligt, emedan hon ej kunnat sofva för ängslan under hela natten.
– Har du tänkt närmare på det, hvarom vi talade i går? frågade
Romanelli.
– Ja, jag har ej gjort annat än tänkt derpå.
– Nåväl, hvad har du då tänkt?
– Att det ej kunde vara möjligt det du skulle till den grad villja förnedra mig.
– Det synes mig snarare en ära för dig att Florens’ förnämste bildhuggare vill föreviga dig i ett af sina verk.
– Hvad bryr jag mig om en så tvetydig namnkunnighet!
Jag skulle dö af blygsel, om ...
Men det kan ju aldrig komma i fråga.
– Din öfverdrifna stolthet ådrar mig mycken och bitter ledsamhet.
Jag stöter professorn, om jag ej uppfyller hans önskan.
Du vet ej hvad det vill säga att ha en sådan man till fiende.
Det minsta är att jag förlorar mitt pris.
– Men hvad gör det ... det är ju en obetydlighet mot den ära, som din egen skicklighet förvärfvar dig.
– En obetydlighet ... du skulle ej kalla det så, om du älskade mig.
Men jag ser att min ära ligger dig föga om hjertat.
– O, Romanelli, huru kan du tala så ... var det då icke för din ära som jag uppoffrade mig ... jag hade då kunnat välja en annan framtid med mindre bekymmer och försakelser.
– Detta val står dig ännu öppet, svarade artisten med konstlad häftighet.
Jag uthärdar inga förebråelser ... jag har aldrig sökt locka eller bedraga dig ... och ifrån denna stund är du fullkomligt fri.
– Ah, jag förstår dig, ropade florentinskan och flög fram några steg, men stannade hastigt ...
Du vill vanära mig för att vinna en lumpen tillfredsställelse för din fåfänga, och då jag ej lyder, kastar du bort mig såsom ett onyttigt verktyg.
O, min Gud, Romanelli, huru jag bedragit mig på dig!
Huru jag straffas för min godtrogenhet ...