Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han återföll snart i sitt förra tygellösa lefnadssätt, var en tyrann mot sin maka, hvilken, älskad och afhållen af alla, som kände henne, rönte allmänt deltagande.
Och sedan hans lastfulla lefnad stigit till den grad, att han icke mera aktade den äktenskapliga troheten, togo flere vänner den förfördelade makans försvar, hvarföre han, för att undgå alla följder af sitt brottsliga uppförande, begaf sig utrikes och skall i Köpenhamn tillbragt tjugufyra år.
Då han under hela denna tid icke låtit höra af sig, hade han blifvit ansedd för död.
Hvilken förvånande öfverraskning för Snabbstedt att få emottaga ett bref ifrån kapten Segerman, hvars innehåll tillkännagaf, att han i honom hoppades få en pålitlig sakförare, som ingalunda skulle vägra att förhjelpa honom till återbekommande af sin rättmätiga egendom, hvilken hans barn redan satt sig i besittning af.
Om hvilket allt Snabbstedt med det första borde underrätta Segermans barn, äfvensom om hans snara inträffande i Finland.
Snabbstedt fann sig uppfordrad att skriftligen underrätta Robert P. härom, och bad mig åtfölja sig till Axel Segerman.
Vi gingo och enligt vår önskan träffade vi honom hemma.
Några minuter stannade Snabbstedt tvekande, innan han kunde uttala ändamålet med besöket.
Ändtligen bröt han tystnaden, i det han yttrade:
Förtörnar det dig broder Segerman, om en fader från en aflägsen trakt närmar sig sina barn, för att göra anspråk på en egendom, som för tjugufyra år sedan tillhört er gemensamt?
Månne ej hans dagar varit långa och glädjelösa sedan han blifvit en främling öfverallt, tänkande på de förflutna ljufva och bättre tider, som han fordom framlefde i den kära fosterbygden?
Häpen, blek och mållös åhörde Axel Segerman underrättelsen om en faders återkomst, som beredt hans älskade moder så bittra stunder och orsakat hennes förtidiga död.
Med hvilken känsla skulle han betrakta en så afskyvärd faders ankomst; huru kunna tillerkänna honom den heliga rätt, en far eger öfver sina barn?
Med tanken på modrens lidna oförrätter, missnöjd med hela verlden, ödet, skickelserna, öfverlemnade Axel sig åt betraktelser, och valde, efter något öfvervägande, det beslut, som var det enklaste och värdigaste en son, nemligen att öfverlemna all rätt öfver egendomen åt den samvetslöse fadren.
Han ville äfven öfvertala sin svåger till samma beslut, för att ej behöfva anlita lagen till skiljedomare imellan far och barn.
Jag rådde dessutom Axel att sjelf fara till Robert och Johanna med underrättelsen om förhållanderna, samt att låta Snabbstedt uppgöra med fadren och, om möjligt, försona och förena dem alla.
Med denna önskan skiljdes jag vid Axel och Snabbstedt.
När jag kom hem till mitt quarter, låg ett försegladt bref mig till mötes och jag såg af sigillet att det var ifrån collegium medicum.
Jag bröt brefvet, som innehöll ordres för mig att förestå provincial-läkaretjensten i Uleåborgs distrikt under det ordinarie läkaren företog en utrikes resa.
Jag måste således i hast göra mig resfärdig, visst icke utan bekymmer om mitt hjertas vigtigaste angelägenhet: att få lära känna den fattiga intagande flickan.
Men alla efterforskningar härutinan måste nu uppskjutas till bättre tider, eller till återkomsten.
Kanske jag också aldrig mera skall återse den förtrollande varelsen.
Klappa du brinnande hjerta, förgängliga hjerta, Så länge glädje och vänskap och sång Blomma på jorden för dig!
Under min resa till Uleåborg tilldrog sig ingenting märkeligt.
För att under min vistelse derstädes förströ mig och uppfriska mina minnen, öppnade jag en korrespondance med en gammal akademie kamrat, magister S----r, lärare vid elementarskolan i Åbo.
Se här, värda läsare, tvenne af de bref, hvilka jag till honom afsändt.
Det ena är skrifvet någon tid efter min ankomst och det andra kort före min afresa från Uleaborg.
Uleåborg den 11 Januari 18--.
Fem långa månader äro förflutna sedan vi -- efter att vid Kuppis, jemte de öfriga vännerna i Åbo, hafva nöjsamt fördrifvit sista dagen af min vistelse derstädes, samt jag med den fräsande champagnen insupit mod till min långa resa norrut, eller "Färd till Lapplands Isberg" såsom du behagade uttrycka dig, -- vänfast och broderligt räckte hvarandra handen till afsked och då du af mig emottog löfte, att sedan jag blifvit något hemmastadd här, meddela dig upplysningar angående innevånarne och sällskapslifvet i Uleåborg.
Fem månader äro, som sagdt, sedan dess förflutna, och nu -- sedan jag varit i tillfälle att se lifvet härstädes samt sålunda tror mig genom skildringar deraf kunna skaffa dig förströelse för en eller par timmar -- fattar jag pennan för att, så godt sig göra låter, fullgöra mitt löfte.
Efter att hafva besökt nästan alla kuststäder imellan Åbo och Uleåborg, ankom jag hit den 20 Augusti sistl. år, en tid af året, som i hvarje stad är högst tråkig att tillbringa, men isynnerhet uti en handels- och sjöfartsort, sådan som Uleåborg, hvilken stad omgifves endast af kala sandfält och åkrar samt saknar alla de naturskönheter hvarmed man blir bortskämd i södra Finland, synnerligast dess skärgårdar, hvarefter ögat så gerna längtar under sommaren.
Straxt efter min hitkomst utbröt en svår febersjukdom i länet och gaf mig under de tre första månaderne sträng sysselsättning.
Sedan dess har min tid tillåtit mig att mer och mer umgås uti husen härstädes och öfverallt har jag rönt denna gästfrihet, detta välvilliga bemötande, som utmärker Uleåborgsboerne.
Julen har förflutit här ganska trefligt.
Så väl entrébaler som maskerader och privata tillställningar hafva aflöst hvarandra.
Att jag icke angående sällskapslifvet kommer att vidröra mitt eget kön, kommer sig deraf, att detsamma uppenbarar sig ungefär lika öfver hela den civilicerade verlden.
Skulle du åter förmoda, att fruntimren härstädes stå långt under deras systrar i södern, eller icke äro värda en karls uppmärksamhet, så bedrager du dig storligen i båda fallen; men om jag icke ingår i någon fullständig skildring af deras skönhet, behag och lefnadston, kommer det sig deraf, att den bleka lilja, hvilken jag såg i Åbo, efterlemnat ett så starkt intryck hos mig, att jag ej kan sysselsätta mig uteslutande med andra af hennes kön.
En lång tid är förfluten, sedan jag såg henne, och allt ännu sväfvar hon lika lifligt för mitt minne.
Med sin bleka och lidande, men änglarena uppsyn uppenbarar hon sig för mig i mina tankar såsom ett väsende ifrån en bättre verld, af en ond ande iklädd armodets och fattigdomens skepnad, för att framställa hennes skönhet i större kontrast dermed.
Men denna engel förer mina tankar till andra personer, med hvilka jag tror hon äger ett underbart samband -- Segermanska familjen.
Huru långt har processen mellan den grymme fadren och hans barn, hvarom redan fråga börjades under min sista vistelse i Åbo -- avancerat?
-- Men posttimman är inne: des mera en annan gäng.
Din tillgifne vän G.
Hamster.
Andra brefvet.
Uleåborg den 6 Augusti 18--.
Tack broder för din skrifvelse; den var för mig en välgörande och uppvärmande vårflägt, en angenäm erinran om förflutna tider.
Du får nu härmed emottaga mitt afsked från Uleåborg.
Provincial-läkaren
Linder är nu hemkommen från sin utrikes resa och för mig återstår ej annat, än att göra afskedsvisiter och packa in mina effekter.
Jag måste uppriktigt tillstå, att jag skiljer mig från Uleåborg med verklig saknad.
Du inbillar dig säkert genast, att någon hjertaffär är orsaken härtill; men detta kan jag på min ära försäkra dig icke är fallet, och för att fullkomligen öfvertyga dig -- du som är en sådan Thomas i dylika saker, och som tror, att hvarje karl, likasom du sjelf, nödvändigt måste hafva en flamma å hvarje ort dit han kommer, för att kunna trifvas derstädes, -- vill jag endast erinra dig om min lilja i Åbo.
Du skrattar häråt och jag kan icke hjelpa det; men det har blifvit en fix idé hos mig -- kalla det svärmeri om du vill -- att jag kommer att återse denna intagande varelse och under andra förhållanden än dem, under hvilka hon först uppenbarade sig för mig.
Ty att hon icke är det, hvad skenet utvisar, derom är jag fullkomligen öfvertygad, och väntar tålmodigt att ett gynnsamt öde slutligen skall framställa henne för mig uti hennes rätta gestalt.
Oaktadt jag, som sagdt, icke lemnar några fugtiga himmelsblå eller bruna ögon efter mig, så förefaller det mig som om det icke skulle stå rätt till med mitt lugn, då jag nu skall gå att säga de personer ett, troligen evigt, afsked, med hvilka jag lefvat nära ett års tid på en förtrolig fot och af hvilka jag njutit så mycken vänskap och välvilja.
I Uleåborgs tärnor, lysande genom er skönhet, ert förstånd och ert hjertats godhet, I skolen ständigt erinra mig de glada stunder -- stunder outplånliga utur mitt minne -- hvilka jag tillbragt uti edert sällskap:
De skola stå uti mitt minne Som Pharus eld på fjerran strand; Som tröstens engel står derinne I templet vid en offerbrand.
I hafven dessutom öfvertygat mig att en man, med huru stora anspråk på bildning och salongsvana somhelst, aldrig kan hafva ledsamt i edert sällskap.
Men äfven
I mina jemnäriga umgängeskamrater och vänner, emottagen mitt tacksamma farväl, ty edert angenäma sällskap kommer jag äfven att med tacksamhet alltid påminna mig.
Tills i öfvermorgon har jag bestämt min afresa från Finlands tredje stad, det trefliga Uleåborg och tänker afpassa resan så att jag den 15 i denne manad på aftonen inträffar i Åbo, hvarest du jemte öfrige vänner kunna träffa mig på societén, der jag tager in.
Efter ungefär ett års skiljsmessa få vi då åter gifva hvarandra ett trofast handslag! -- Laga för all del att du genast vid min ankomst kan traktera mig med din komposition af ryssarnas brulleau, hvaraf vi under sista sammanvaron i Åbo voro så intagna, och genom hvars preparation du i Upsala förvärfvade dig ett odödligt namn i Bacchi lag.
-- Mera då vi råkas.
Din vän G.
Sedan jag slutat mina afskedsvisiter, reste jag från Uleåborg den 8 Augusti 18--, åtföljd af en stor del utaf stadens yngre och äldre herrar, hvilka beledsagade mig till första gästgifvaregård från staden, Kembele, om jag rätt minnes.
-- Derstädes sprungo ett par dussin champagnekorkar i det icke alldeles hvita gästkammaretaket, och vi skiljdes under fräsande tårar, hvarefter sällskapet, en del ännu tårögda, återvände till Uleåborg och jag fortsatte min väg derifrån.
Ack! hvem teckna förmår din bild du himmelska flicka?
-- Nog, jag är fången i eviga band, är en slaf af min kärlek! --
Efter ett års vistelse i Uleåborg återkom jag till det gamla goda Åbo, med tanken på fordna tider och på den lilla intressanta flickan, hvarom jag förut talat.
Skyldigheten ålade mig att först helsa på mina vänner, och försigtigheten, att aldrig vidröra ett ämne som fortfarande lät mig lefva i sorgligt ljufva fantasier; det var mitt fasta beslut.
Jag tänkte med deltagande på Axel Segerman och vid första mötet med notarien Snabbstedt fick jag veta att kapten Segerman var i Åbo och att man kunde taga för gifvet, att han skulle tillegna sig barnens egendom.
En afton då den "Fader- och Moderlösa Flickan" skulle gifvas, föll det mig in att besöka spektaklet.
Jag tog plats i en loge på första raden, för att rätt beqvämt kunna öfverlemna mig åt åskådandet af det omvexlande skådespelet.
Pjecen intresserade mig till den grad, att jag först närmare dess slut kastade en blick i närmaste loge.
Jag blef som träffad af blixten då jag blef varse ett fruntimmer, som jag tycktes vara Johanna.
Jag helsade och min helsning besvarades, men på ett eget sätt.
Då fruntimret icke syntes vara beledsagadt af någon kavaljer, ålade mig artigheten att erbjuda mig till följeslagare.
Jag skyndade derföre genast vid pjecens slut efter henne; men i det jag närmade mig, märkte jag att hennes vext var för späd för att vara Johannas, och hennes ljusblå ögon sade mig att hon var ingen annan än den fattiga flickan, som så beständigt varit föremålet för mina tankar.
I stället att njuta af återseendets gladaste hänryckning, förbyttes min fröjd till en stum smärta; jag kände en het tår bränna min kind, då jag i stället för den torftiga drägt, som så väl anstod hennes rena väsen, nu fann henne vara elegant och fin.
Hade hon kanhända förbytt denna klädnad på bekostnad af den sinnesfrid och det lugn, som, engång flydt, icke återkommer på denna sidan grafven?
Jag såg upp och träffades af hennes blick, hvari jag tyckte mig se den skönaste tår återspeglad i min.
Var det blygsamhetens, tacksamhetens eller återseendets glädje, som framlockade tåren, eller var den framkallad af ångern?
Detta hade jag ej ännu hunnit utforska, innan hon straxt efter min helsning slöt sin arm kring min och presenterade ett fruntimmer, hvilket gjorde henne sällskap.
-- Herr doktor, detta är min syster Ida, hvars lif ni så ädelmodigt räddat.
Vi hafva, utom afläggandet af den tacksamhet, som vi erkänna oss skyldige er, mycket annat att säga er.
Jag bjöd min arm åt hvardera af damerna.
Detta var ett sannerligen eget ögonblick; ty jag visste ej en gång dessa fruntimmers namn.
Imellertid förbjöd mig grannlagenheten att fråga dem derom och jag hoppades att händelserna skulle upplysa mig.
Under det vi gingo gatan rätt fram, kunde jag icke underlåta att uttrycka min förvåning öfver min okändas nuvarande förändrade ställning samt uttalade det hopp, att hon äfven nu torde vara lycklig.
Hon nedslog sina ögon och tycktes rörd.
Jag afbröt ämnet och undvek att uppväcka minnen, som måhända för henne kunde vara både sorgliga och obehagliga.
Jag frågade slutligen, om hon kände mitt namn.
-- Jag vet blott att ni är läkare.
Mitt namn är Emilia Kindblad: min far har varit kapten vid ett regemente på Jutland i Danmark.
Vi önske, både jag och min syster Ida, att ni herr doktor är god och följer hem till oss, på det jag får bjuda er ett minne af den stund, jag första gången såg er, då ni så ädelmodigt med er gåfva räddade min systers lif.
I denna bön instämde
Ida med skälmskt smålöje.
Jag vacklade väl i början uti mitt beslut, huruvida jag skulle följa med eller icke, särdeles som jag tyckte mitt inre värde förringadt, då det gällde att emottaga belöning för en så obetydlig tjenst.
Slutligen segrade dock intresset för de unga damerna.
Vi kommo snart fram till deras boning vid Arseniigatan och inträdde i en väl möblerad sal, hvarest en tjensteflicka kom oss till mötes med ett par brinnande vaxljus.
De unga damerna aftogo sina kappor och bådo mig göra detsamma.
Jag stannade qvar och i hast uppdukades en så kallad thésoupér.
Den skämtsamma
Ida föreföll mig ganska näpen och underhållande, men tillika okonstlad.
Man tyckte sig hos henne finna en viss, icke ringa grad, af bildning, men utan den minsta portion af förställning.
Jag erfor hos henne ett fint omdöme; hon talade med lätthet och upprepade ofta nog, att hon mera tyckte om Köpenhamn än Åbo.
Jag märkte af deras uttal att de begge systrarne icke alltid varit bosatte i Finland.
Deras sällskap var i det hela så angenämt, att jag var ledsen öfver att icke förr hafva varit i tillfälle att göra deras bekantskap: men jag gladde mig dock nu deröfver att framdeles få förnöta någon ledig stund hos dem.
Jag kan ej neka, att Emilia hade fått ett mägtigt inflytande öfver min själ.
Hennes eldiga blick sväfvade ständigt för mig och jag frågade mig, hvårföre jag, då hon första gången väckte min uppmärksamhet, försummade att göra för henne hvad mitt hjerta önskade.
Konversationen för aftonen var slut; jag tog min hatt och skulle begifva mig hem då Emilia framräckte en annotationsbok, deri hon med snabbmåleri föreställt Nikolaitorget i Åbo, der vi första gången träffades.
-- Ack herr doktor, sade Emilia, får jag tillägga, i det jag beder er emottaga denna ringa gåfva, att den är hjertlig.
Aftonen af vårt första möte skall lika lifligt som tacksamt alltid fortlefva i mitt minne.
Ida och jag hade nyligen anländt till denna, för oss obekanta stad.
Vi voro således främlingar och öfverallt allena.
Vår far hade varit tvungen att resa ifrån oss ett par dagar efter, sedan vi landstego här.
Vi voro således lemnade alldeles hjelplösa, och emedan vi hade föryttrat våra nipper och dyrbarheter, var jag alldeles utan tillgångar att få medicin åt min sjuka syster.
Ni afhjelpte detta.
Ingen dag har sedan dess gått förbi, utan att vi välsignande påmint oss er, och efter nu min syster också gjort personlig bekantskap med sin räddare, står för oss framtiden än ljusare, och vi önska er båda all jordisk lycka och välgång.
Sedan Emilia utsagt dessa sista ord, frambruto tårarne hos de båda flickorna.
Ehuru väl det ej klär en karl att vara gråtmild, kunde jag dock ej förhlifva känslolös och äfven mina ögon fylldes med tårar.
Jag tog ett hjertligt afsked.
Emilia följde mig med ljus, hvarunder hon yttrade sin ledsnad öfver att hennes far icke var hemma till aftonen, men tillade, att han alltid säkrast träffas hemma om morgnarne.
Hela den följande dagen sysselsattes mina tankar, huru jag skulle kunna utforska dessa flickors lefnadssätt och förhållanden under den tiden jag först lärde känna Emilia.
Slutligen trodde jag mig kunna få någon upplysning i den tarfliga lilla trädbyggningen, der jag såg dem första gången, då jag kom från kyrkogården.
Jag gick dit och fick veta att en vaktmästarenka bebodde och egde den.
Gumman träffades hemma och jag frågade om hon kunde gifva mig önskad upplysning angående ett par unga flickor som -- -- Säkert de från Köpenhamn, afbröt gumman mig.
Jo, de hette Kindblad, må ni tro; de kommo hit på våren här om året.
Hvad de lefde af vet vår Herre: men nog fick jag hyran med besked.
Af solen fick de sin frukost och tårar var deras qvällsvard.
Nog var de sedesamma menniskor och innerliga mot hvarandra.
Syskon sade de sig vara; Gud ska veta hur det var, ty hvad behöfde såna der resande att säga sanningen.
En gammal man hemtade dem hit och densamma förde dem härifrån.
Med tårar skiljdes de ifrån honom, mod glägje emottogo de honom. -- Gud välsigne dem, hederliga va de emot mig.
Sörja gjorde de, stackars flickor.
Sy kunde de, och det var också deras arbete.
Men intet kan jag säga herrn, hvar de nu är -- --
Jag lemnade gumman, som, ehuru ifrig att upplysa, dock icke kunde gifva mig några upplysningar af vigt.
Jag ämnade gå hem, då jag under vägen träffade den hemlighetsfulla gubben, med hvilken jag, som läsaren torde påminna sig, engång kom i samtal på ett värdshus.
Gubben hälsade vänligt på mig, påminte mig om vår sista sammanvaro och bjöd mig enträget på societéten för att dricka ett glas äggtoddy på aftonqvisten.
Jag tackade för bjudningen men afslog den, emedan hans sällskap föreföll mig mindre angenämt, ja vidrigt.
Han bad mig då besöka sig i hans qvarter, hvilket, på hans beskrifning, var i samma hus, som de unga flickorna bodde.
Jag skiljdes ifrån honom, men följde på afstånd hans steg.
Gubbens väg ledde åt Nikolaitorget framåt Arseniigatan.
Vid hörnet af ett större hus stod en resvagn och en betjent vid vagnsdörren med en lykta i handen.
Af skenet tyckte jag mig se och igenkänna Emilia Kindblad.
Jag förmodade, att min förtrollerska skulle, måhända för alltid, lemna staden, och var just i begrepp att hälsa, då en bekant röst ropade: "god afton bror Hamster."
Det var Robert P. med sin fru, min halfsyster Johanna, hvilka just kommit till staden i sällskap med Snabbstedt.
Notarien skulle nu söka att åvägabringa förlikning mellan far och barn.
Men den förre önskade process, ehuru barnen ville godvilligt afstå det mesta åt honom.
Imellertid hade desse ett godt stöd i Snabbstedt; ty han hade en särdeles förmåga att uttrycka sig med lätthet, och han talade med hela värman af sin öfvertygelse, om hvad han verkeligen ansåg höra till hederns och ärans fordringar.
Hemkommen, sysselsattes mina tankar af den oförklarliga likheten emellan Emilia och Johanna.
Med dessa tankar och med föresats att förklara Emilia min kärlek, så snart jag blef ense med mig sjelf att kunna lyckliggöra en maka, insomnade jag.
Grymt du bedrog, Lif med din hägring, som skimrande log.
Döden, ack! döden allena Skall oss förena.
Följande dagen om aftonen, då jag spatserade af och an på mitt kammargolf, instörtade Axel Segerman med det mest förtviflade utseende.
Jag frågade honom om han träffat sin far.
Nej, svarade han, till min tillfredställelse.
Men hjelp mig nu i en mycket värre affär och följ mig utan dröjsmål!
Jag har genom ett förhastande kanske förstört hela min framtid, gjort mig olycklig -- tag dina instrumenter med dig: jag vill under vägen berätta för dig hela förhållandet.
-- Vi följdes åt.
-- Du vet hvar kamraterne L. och M. bo.
Jag gick dit för att enligt öfverenskommelse följa med dem ut; men i anseende till de mörka trapporne gick jag vilse och knackade på en dörr som var belägen en våning högre, än jag trodde.
En för mig okänd flicka öppnade och kom mig öfverraskande till mötes med ett ljus i handen; af min förlägenhet såg hon tydligt att jag gått vilse -- och vid min ursäkt erbjöd hon sig att lysa mig ned för trappan.
Med en artig komplimang skiljdes vi åt.
Jag hade ännu ett par trappsteg qvar; men under det jag famlade i mörkret, möter mig en manlig basröst som genast i vredesmod öfverfoll mig med oqvädingsord; den obekante fattade mig dessutom i bröstet och ville hindra mig att komma undan.
Uppbragt deröfver, då jag intet ondt visste med mig, fattade äfven jag min motståndare och gaf honom en sådan stöt, att farstun dervid gaf eko.
Endast ett doft sorl hördes och allt blef tyst.
Jag tviflar om mannens återfående, känner ej personen och vågar ej vidtaga några åtgärder till hjelp, utan beder dig förbindligast följa mig och göra hvad som står i din förmåga.
Med deltagande skyndade jag att hjelpa, om hjelp icke vore för sen.
Men huru stegrades ej min bestörtning, då han förde mig till samma hus, der flickorna Kindblad bodde.
Jag ilade trapporne uppfor, då jag möttes af en jungfru med lykta.
"Jag är läkare, sade jag, har någon skadat sig här i huset?"
-- Ja visst har kapten fått sig en dugtig smäll; men ondt krut förgår ej så lätt.
-- Han lefver således ännu -- och hvar finns han?
-- Han blef uppburen på sina rum och vårdas der af sina döttrar.
-- Jag följer med dig, sade Axel Segerman.
Vid öppnandet af dörren trädde Emilia emot mig.
Vittnar ej er ankomst, sade hon, att ni är en Herrans engel, som åter besöker oss i nödens stund.
Hon fattade min hand och ville ledsaga mig till den sjuke, men varseblef i detsamma Axel, hvilkens åsyn försatte henne i bestörtning.
-- Mamsell Emilia, sansa er, för mig till er far! -- Låt löjtnant
Segerman stanna qvar här; det är han som kallat mig hit.
-- Löjtnant Segerman! utbrast Emilia.
-- Mitt namn är verkeligen Segerman.
Det som händt kan ej ändras.
Jag har kommit hit, ej allenast för att förklara mig, utan ock för att godtgöra -- om sådant mer kan ske -- hvad jag oförvållande brutit.
Gå in du, min värde vän Hamster, spara icke på din berömda skicklighet och tillåt mig att få stanna här så länge.
Ack min Gud! -- tänkte jag -- huru skall detta lyckligen slutas och jag skyndade till den sjukes säng.
Här fann jag
Ida sittande bredvid sängen badande hans tinningar.
Så snart hon borttog handduken, igenkände jag genast den mystiske gamle mannen, hvilken jag en gång råkat på värdshuset och hvilken för några aftnar sedan bjöd mig in på societéten; han låg nu der sanslös, mållös och utan känsel.
-- Tillåt mig mamsell, sade jag, i det jag tog den sjukes hand, undersökte pulsen och fann hufvudgärden blodig.
Både blånader och djupa sår tillkännagåfvo, att här var ingen tid att förlora.
Jag framdrog min lansett och öppnade ådern.
Blodet framströmmade ur hans arm, hvilken ock tycktes vara skadad.
Jag anade faran och beslöt att uppbjuda hela min förmåga för att åtminstone återkalla honom till sans.
Detta lyckades mig småningom.
Efter en lång pinsam väntan öppnade han ändtligen ögonen och sade med matt röst:
Tack herre, tack!
Ni har en stor belöning att vänta af den Högste för ert bemödande.
Gör mig ännu en tjenst och säg mig, om jag har lång tid öfrig.
Derefter suckade han tungt och tillade:
"det är af mycken vigt för mina barn, att jag får känna mitt tillstånd.
Jag önskade äfven att tala med notarien Snabbstedt; känner doktorn honom?"
-- Jag svarade ja.
-- "Om jag dör, så är det ute med mina barn.
Gud, om jag finge lefva ett år till!
Känner ni min herre, att jag processar med Segermans barn?