Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den financieila lagstiftningen utöfvar ett sådant välde öfver alla industriella förhållanden (och detta skulle jag genom mångfaldiga exempel från Sverige och utlandet kuuna illustrera), så hemtar jag deraf fullt skäl för den åsigt, att en varsam behandling är nödig, och att öfvergången från ett system till ett annat, om det också vore bättre, mäste långsamt beredas och företagas.
Ännu mera nödig måste jag anse varsamheten nu vara, då något erkändt bättre i min tanka alldeles icke blifvit framlagdt.
Alt helt och hållet indraga lånerörelsen från landsorterna, synes man icke åsyfta, (ehuru projecterade lagstadganden kunna leda dertill), men man har såsom alternativa förslager framställt, att nya discontcontor borde från Riksbanken utläggas, att
Riksbanken borde ingå i bankerna såsom aclieägare till hälften, eller slutligen alt enskilda bolagen må bibehålla sin sjelfständighet, men röra sig endast med Riksbankens sedlar.
Afsåge man endast formen för rörelsen, eller vore frågan endast om mekanismen, (och derutöfver har man i allmänhet ännu icke sträckt sin pröfning), så skulle jag måhända föredraga statsbanken såsom ensamt sedelutgifvande, hvarigenom onekligen bästa controllen och största beqvämlighelen för allmänheten vore vunnen — springkällan vid Tumba skulle visserligen kunna släcka törsten åt oss alla — men så rent materiel är ej frågan; det är lånesyslcmets inneboende anda, som måste betraktas.
Papperscredit är numera nästan oundgängligen nödig i den civiliserade verlden, men dess utsträckning utgör ock, såsom jag redau förut antydt, den farligaste frestelse till öfverspänning i Den 25 Januari f m.
439 rörelsen, till missräkning och sin egen förstöring; en värmande eld, som frisläppt lätt urartar till allmän härjning.
Konsten är att kunna erbjuda den i sådant mått och i sådane former att faran af dess missbruk i möjligaste mån förekommas.
Creditlagstiftningen conlrollerar densamma, och realisationens bestånd heror deruppå.
Endast då den är ställd under allmän lag, kan sedelrörelsen antaga den elasticitet, som är nödig, om a ena sidan myntvärdet skall uppehållas och å den andra sidan enskild credit kunna utbilda näringslif uti landet.
Privatbankerna hafva i min tanka, i viss mån, brutit det falska system för pcnningerörelsen, som varit rådande i Sverige, som, under sken af att gynna jordbrukaren, lågt våra andra näringar i bojor, hämmat Statens industriella utveckling, nedsänkt nationen i stående skulder, undergräft den enskilda cred i ten, och förlamat lagstiftningen derför.
Betraktar man de privata bankernas rörelseformer, så finner man der hvarken faslighetsutlåningen eller de långsträckta disconllånen med 5 halfårs omsättningar, som utgöra Riksbankens hufvudsak, men de hafva genom creditivrörelsen öppnat en utväg för affärsmän att iakttaga punktlighet i liqvider, berättigat hvarje fordringsägare att göra anspråk på ordning, och salt lagstiftaren i tillfälle att kunna införa strängare creditlagar, som under fordna förhållanden skulle blifvit utan all verkan.
Genom discontutlåning på kortare lider, nemi. 4 månader utan omsättning, såsom uti några af bankerna brukas, (ty alla hafva icke ännu öfvergålt från det gamla falska vanliga discontsyslemet) hafva dessa banker framkallat det i Sverige ovanliga förhållandet, att lånetillgångarne varit tillräckliga lill alla för dagen beviljade lån, under det att villkoret af hastig återbetalning utgjort en garanti, alt medlen, åtminstone endast undantagsvis, kunnat användas till osäkra speculationer, egendomsköp eller cousumtion, utan endast till verkliga behof, eller till återförening af creditens tillfälligtvis brustna kedja.
Man hörer ofta privatbankerna anklagas derföre, alt denna rörliga och stränga låneform ej vore passande och fördelaktig för landtmannen, men just häruti ligger i min tanka det största berömmet, det första beviset för hvad här blifvit yttradt — det andra ligger i den omtänksamhet, hvarmed de under sednare åren minskat sin utlåning.
De verka i annan indircctare väg till producenternas fördel.
Controllen emot creditsvstemels öfverdrift ligger dels uti sjelfva dessa låneformer, dels uti directionernas kännedom, icke allenast om låntagarens säkerhet, karakter och verksamhet, ulan äfven om ortens rörelse, behof och creditbruk.
Genom mottagande af depositioner mot 3 proc. ränta och lyflbara ä vista, är äfven ett fördelaktigt tillfälle åt hvar och en beredt att göra sina minsta besparingar fruktbara.
Jag kan icke härvid undgå alt uttrycka min förundran deröfver, att jag hört många instämma i det omdöme öfver det Skotlska banksystemet, hvilket en reservant emot BancoUlsk:s betänk.
N:o 29 så högeligen prisat, såsom vehiklet lill Skott - 440 Den 25 Januari f. m. lands hushållning och inre välstånd, utan att besinna alt våra privatbanker äro bildade efter dessa miinster, men under starkare controller; och att de erbjuda enahanda form för sin rörelse, ehuru Svenska allmänheten icke förstår att fullt så begagna dem.
Men, säger man, alla dessa fördelar kunna ju lika väl och under bättre garantier vinnas om andra provinscontor inrättas, utan att allmänheten besväras med så mångfärgade sedlar.
Denna rörelsens karakter är helt och hållet en följd af bankernas rättighet att utgifva egna sedlar, och skyldighet att sjelfve invexla dem.
För bolagen sjelfva vore det mera vinstgifvande, och för direclionen och tjenstemän vida beqvämare att få återgå till Riksbankens disconlform, och uti landsorterna finnas starka låntagande intressen, äfven bland actieägare sjelfva, som önska förlängda lånelerminer.
Det är endast vexlingsomsorgen, bekymret om cassans bestånd, som tvingat bolagen att antaga dessa rörliga former, och 0111 man befriar deni frän della tvång, derigenom att ansvaret kastas på Riksbanken, så är det min fullkomligaste öfvertygelse att rörelsen skall ifrån samma stund urarta.
Vinglérisystemet skall vinna ohejdad fart, och illa blir då bestäldt med enskild och allmän hushållning och Sveriges myntvärde.
Då jag således förordar sedelutgifvande bankers bibehållande, ber jag att få fästa uppmärksamheten derå, att en rörelse på Riksbankens sedlar, eller med assignalioner derpå, visserligen skulle kunna organiseras, sorn vore för bolagen mera beqvämlig, nog vinstgifvande och med mindre personligt ansvar förenad, och det är således icke ur något privatbanksinlresse, som jag bestrider delta; men, jag upprepar det åter, man skall snart erfara lånerörelsens förfalskade riktning och några dess följder.
Dessa mina anmärkningar gälla icke allenast emot riksdisconter i alla landsändar, utan äfven mot hvarje förslag, hvarigenom man befriar privatbankerna från omtankan på cassans bestånd, och kastar invexlingsbestyret på Slalsbankcn.
Hvarje decennium af della århundrade vittnar om nya finaneiella grundsatser hos R.
St. och nyckfulla vindkast; och jag betvifla!- således ej, att äfven denna riksdag skall gäcka landels förhoppning att icke nu se sin penningerörelse åter våldförd.
Opinionernas ställning och de beslut i denna fråga, som 2:ne andra RiksSt. redan fattat, komma mig ali frukta det värsta, men måtte R. o. Ad. lika kraftigt skydda landets rörelse och betrygga hvad vi nu äga, som värna Riksbanken mot anspråk på ny scdelutsläppning.
Realisationen sättes i min tanka pä spel lika mycket af dem, som vilja förse vårt land med flere nya disconter i den genuina formen, som af dem, hvilka genom localinrättningarnes indragning vilja i motsatt riktning pröfva hvad landet kan tåla.
Jag tillstyrker bifall lill 1 §:n.
Hr Den V5 Januari f. m.
Hr Stråle, Nils 'Wilheim:
För min del hade jag vis serligen önskat, att detta betänk. icke hade föredragits punktvis, emedan jag tror, att det i sin helhet äger ett så nära sammanhang med hvad som beslutas i afseende på Bankens lånerörelse, att man först sedan den frågan är afgjord, kan fatta eli säkert omdöme rörande privatbankerna.
Sedan föredragning punktvis likväl nu blifvit börjad, så vill jag för min del hålla mig vid den första §.
Innan man kommer till densamma innefattar dock.
Utsk:ns betänk, tili ingressen åtskilliga frågor, hvilka man måste inom sig hafva afgjordc, innan man kommer dertill att afgöra huruvida den 1 § skall bifallas eller icke.
Det angår nemi. sjelfva hufvudsaken, huruvida banker, som utgifva creditsedlar, skola existera eller icke, huru beskaffad den lagstiftning är, som i det fallet bör äga rum.
Af reservationerna tyckes det, som inom Utsk:n fråga verkligen varit om att bestämma beskaffenheten af den ifrågavar. lagen, huruvida den verkligen är af civillags natur eller 0111 den blott är en ekonomisk författning.
Det hade kanske varit niidigt att Utsk:n i detta afseende afgifvit något bestämdt yttrande, enär det har förfarits olika i Sverige vid särskilda tillfällen i detta afseende.
Aldre författningar, hvilka förbjuda digifvande af sådana papper, som skola beteckna mynt, hafva blifvit utfärdade.
Der benämnas dessa papper valuler, polletter sk i 11 i ngssed I a r, men namnet creditsedlar var dä obekant.
Dessa författningar äro utfärdade på en tid, då lagstiftningen var mera obestämd i afseende pä, huruvida lagar skulle utfärdas af Konung och Ständer gemensamt eller af Konungen ensamt.
Hvad beträffar åtskilliga straffbestämmelser uti den ifrågavar. lagstiftningen, så kan man visserligen säga, att de skulle kunna hänföras till policelagsliflningen, isynnerhet om man antager det begrepp om skillnaden emellan brottmålslag och policelag, alt brotlmålslagen afser egentliga begångna brott, men policeiagstiflniugen deremot sådana handlingar, som kunna föranleda verkliga brott, d. v. s. den är cn preventiv lagstiftning.
Den, som antager cn sådan skillnad, skulle väl kunna säga, att dessa författningar egentligen äro preventiva, emedan en sådan pollett, eller mynttecken, som ulgafs men ordentligen inlöstes, icke kunde sägas hafva medfört någon skada, men missbruket deraf, och den fara, som derigenom uppstår för det allmänna, gör, alt man skulle kunna anse de lagar, som söka att förekomma detta missbruk, tillhöra policelagsliflningen.
Deremot hafva vi andra författningar i detta afseende af helt annan natur.
Ar ISIG utkom en kungörelse, som stadgade föreskrifter om invisningar på Banken i följd af B.
Den utfärdades af Konungen genom Finance-cxped., i följd af R.
Man kan också säga, ali innehållet var blott cn reglementarisk föreskrift i afseende på Banken; men är 1818 utfärdades tvenne förordningar: den ena förbjuder alla tryckta och graverade invisningar pä enskild person; den andra förbjuder bandskrifna invisningar, sorn äro ställda på enskilda personer 6 H. 50 442 Ben 25 Januari f. ra. och af löpande egenskap till mindre belopp än 100 r:dr b:co.
Dessa tvenne författningar beslötos af Konung och Ständer och utfärdades genom Jusl.Exped.
Nu kan ingen neka, att ju dessa författningar äfven angå financiel la förhållanden.
1824 års författning om enskilde hanker eller discouter var utarbetad af Stats-, Banco- och Lag-Utsk:n.
Afsigteu dermed var verkligen (åtminstone i min tanka, och jag deltog uti delta arbete) att den skulle utfärdas såsom en allmän civillag, emedan den innefattar sådana stadganden, som hafva sammanhang med allmän lag. filan kan viii svårligen neka, alt undantag ifrån allmän lag mäste tillkomma i samma ordning, som sjelfva lagen.
Då nu lagen stadgar om räntans belopp, så måste alla föreskrifter om undanlag derifrån, hvarigenom enskilda personer erhålla tillåtelse att laga högre ränta än lagen utsätter, vara föremål för civi 1 lägst i fl ni ng'.
Likväl blef denna förordning utfärdad genom Fiuance-exped.
Jag vill icke afgöra om detta må anses riktigt, men så har emedlertid förhållandet varit.
Då man nu genomgår detta förslag, linner man der många stadganden, hvilka onekligen hafva sammanhang med den allmänna civila lagen.
Der förekommer frågan om betalningsskyldighet, samt om utmätning och huru dermed skall tillgå, om bevakningar i eoneurs m. m.
Att allt detta är lagbestämmelser, "torde svårligen kunna nekas.
Deremot äro andra stadganden helt och hållet af financiel eller ekonomisk natur.
Om man nu sammanför dessa uti en och samma lag, så frågar man med skill, hvad uppslår deraf för ett förhållande; blir hela lagen af ekonomisk beskaffenhet, sä att den kan af Konungen ändras, om han så för godt finner, eller blir hela lagen af civillags natur, så att den icke kan annorlunda än af Konung och Ständer gemensamt ändras.
Jag har vid föregående riksdagar sökt fästa uppmärksamheten derpå, att, när man stiftar en lag i detta afseende, hör man göra skillnad emellan det legislativa och det ekonomiska deruti; emedan vår grundlag gör en skillnad i lagstiftningsrätten uti detta afseende.
Jag hemställer för min del, om det icke således skulle vara nödvändigt alt återremittera lill Utsk:n detta betäuk.
, på det all en utredning häraf må äga rum, och man således mätte veta af hvad natur lagen är, sä att man sedermera vet hvarefter man har att rätta sig.
Jag skulle för min del också tro, att innan man kommer att bifalla den första §, måste man hafva afgjort, huruvida banker, som utgifva ereditsedlar, skola existera, äfvensom huruvida lagstiftningen derom är sådan att den fordrar Konungs och Ständers gemensamma bifall eller om den är blott och bart af ekonomisk natur.
Jag skulle för min del tro, att detta är en så vigtig fråga för samhället, att den bör bero af både Konungs och Ständers beslut.
Det har alltid varit ansedt såsom en vigtig statsangelägenhet att bestämma huru de papper skola vara beskaffade, hvilka må kunna såsom mynt i landet circulera.
Grundlagen säger, att R.
St. al lena hafva rätt att genom Banken utgifva sedlar, hvilka såsom mynt i landet må gälla.
Således lärer det icke kunna blifva
Den 25 Januari f. m. 443 fråga om alt, ulan någon grundlagsförändring, några sedlar skulle kunna ulgifvas, hvilka man genom någon lag kan förbinda enskild person att laga i betalning; men ehuru ingen lagligen kan lillforbindas alt taga en privatbanks creditsedel såsom fullgod betalning, blir dock förhållandet i sjelfva verket, ofta sådant, alt den som vill lia sin fordran betaid, genom sjelfva rörelsens beskaffenhet tvingas alt emottaga de erhudnc credilsedlar, som finnas alt tillgå, sä framt han vill hafva betalning.
Ehuru han icke ar lagligen skyldig att taga dem i belalning, så är lian således likväl tvungen dertill, dä lian eljest i de flesta fall måste sakna betalning.
Vill man betrakta saken ur denna synpunkt, sä skulle jag tro, att det bör anses såsom föremål för civil-lagstiftning, hvartill Konungs och Ständers samverkan beliöfves, alt tillåta banker att utgifva credilsedlar.
När det framdeles förekommer fråga om beloppet, så torde jag få visa, huru, i min tanka, den frågan äfven är beroende af Bankens lånerörelser.
Emedlertid vågar jag för min del hemställa, om icke klokast vore att återremittera så väl den 1 § som äfven de öfriga lill Utskin.
Efter hvad man berättar, sä har ett RiksSt. redan beslutat, att icke några credilsedlar skola ulgifvas af privatbankerna.
Blefve ett sådant beslut af R.
St. fattadt, sä skulle frågan om alt nu stilla någon ny lag för enskilda banker belt och hållet förfalla; ty en bank, sorn endast rör sig med riksmynt, behöfver icke någon annan författning än 1824 års förordning.
Hiskin säga, alt denna förordning är ofullständig.
Jag tror likväl icke all delta är det rälla ordet.
Den är icke tillräcklig,oså snart man antager att en bank får utgifva creditsedlar.
Ar 18213 bade man ännu icke begrepp om, ali det kunde komma i fråga att utgifva credilsedlar, ulan denna författning stiftades belt och hållet i den afsigten att åstadkomma bankirbolag, hvilka dels sjelfva tillskjuta sina actieeapitaler, och dels ökade dem genom upplåningar.
Sådant afsäg 1824 års författning.
I den stund man skulle besluta, att credilsedlar icke fä ulgifvas, behöfdes icke eller någon annan författning, ty en sådan bank, som icke rör sig med credilsedlar, kan icke komma i någon skuld annorlunda, än att han upplanar penningar, och då är del en affär belt och hållet emellan längifvaren och låntagaren, hvad säkerhet som gifves.
I händelse skuldsedlarne dä äro utgifne af flera personer, så finnes för dem uti vår allmänna lag stadganden, huruledes med betalnings-skyidigheten skall tillgå.
Jag skulle för min del tro, alt i nämnde fall icke behöfves någon särskild lag för privatbankerna; men som jag lika med Hr Nordenanckar tror, alt det icke skulle gå an alt med ens göra slut på privatbankerna i landet, emedan derigenom en stagnation i rörelsen skulle uppstå, sä anser jag, att nian måste vara betänkt på huruledes, när octrojen är slut för nuvarande banker, andra skola kunna bilda sig, under en säkrare och bättre form.
Jag skulle således äfven tro, att credilsedlar blifva nödvändiga att utgifva, men huru dermed i öfrigt skall tillgå, anser jag ali man icke kan rätteligen afgöra förr 444 Den 25 Januari f. m. än BancoUlskts financcbelänk. återkommer oell man får sc livad resultatet deraf blifver; ty att afgöra de mindre väsendtlig» frågorna innan de hufvudsakliga blifvit bestämda, anser jag icke vara lämpligt.
För min del tillstyrker jag äterremiss sä väl af denna § sorn af de öfriga.
Härefter upplästes första punkten af Hr Lagergrens vid Utskius betänk, fogade reservation, på begäran af Frih.
Stjernstedt, Jacob Theodor, sorn derefter yttrade:
Jag är hufvudsakligen af samma tanka, som den nu upplästa reservation innehåller.
Jag kan visserligen icke biträda deras mening, som uttalat en sträng förkastelsedom öfver privatbankerna, utan niedgifver gerna och tror billigheten fordra, att den rättvisan göres deni, all de hafva punktligt uppfyllt sina åtagna förbindelser, att deras lånerörelse har varit väl reglerad, bättre i mänga fall än Riksbankens och i allmänhet för industrien oell uäringarne välgörande.
Men en bankrörelse kail det oaktadt, till sjelfva siu princip, vara felaktig oell innebära vådor, sorn förr eller sednare komma alt gifva sig tillkänna, och då jag tror, alt della förhållande inträffar med närvarande system för privatbanker, anser jag för min del äfven, alt det vore för det allmänna nyttigast, 0111 privatbaukerne, när deras octroj har tiliämlagäll, komme alt upphöra alt utgifva egna sedlar, men att de i stället erhålla crediliver ifrån R.
Sl:s Hank, mot sä låg ränta, att det för dem kunde blifva någon uträkning vid att bedrifva utlåning med Riksbankens sedlar.
De olägenheter, sorn privatbaukerne medföra under den form, de nu äga, äro så stora, att jag icke tror, att dessa banker böra eller kunna fä längre på samma sätt fortfara.
Denna mängd af olika sedlar oell olika valeurer, sorn nu ulgifvas, äro redan ett stort ondt, men som dock kan afhjelpas; deremot tror jag den olägenhet svårligen kunna afhjelpas, åtminstone icke utan att blottställa sig för andra vådor, att man, om äfven indirecte, dock i verkligheten tvingas alt emottaga ett betalningsmedel, sorn icke är lagligt oell med hvilket innehafvare!! sedermera icke kan verkställa alla betalningar, sorn kunna åligga honom.
Sjelfva systemet liar äfven det felet att icke tåla en laglig och fullständig tillämpning, ty man lärer icke våga stifta en lag, der rättighet medgifves åt alla, som det åslunda, att formera privatbanker.
Denna rättighet måste således blifva ett privilegium eller ett monopolium för några fä.
Jag lemnar derhän, huruvida det ens är förenligt med våra grundlagar, att sådana pri vilegier fä uppkomma, men säkert är, att detta förhållande äfven i sin män skall göra privatbankerna förhatliga.
Att åter tillåta hvilka som helst att stifta privatbanker (under för öfrigt i lag stadgade villkor), tror jag vara så vådligt, att jag för min del icke kan lemna min röst dertill.
Enligt deras påstående, som försvara privatbankerne, eller äro delägare i dem, så har systemet äfven det felet, och hvilket jag anser vara ett Den 25 Januari f. ra. 445 verkligt och stort missbruk, nemi. alt icke kunna existera utan rättighet alt utgifva sedlar till alltför laga valeurer.
Det sammansatta Utsk. har föreslagit (leo lägsta valeuren till 6 r:dr 32 sk. b:eo.
Delta är visserligen icke högt.
Det oaktadt anses det å andra sidan vara så högt, att privatbankerna icke kunna existera, om de icke få utgifva sedlar lill lägre valeurer.
Skulle förhållandet vara sådant, sä böra i min tanka privatbankerna hellre upphöra, än alt ett sådant missbruk längre tolereras.
Jag anser det redan för ett missbruk, alt R.
St:s Bank utgifver sedlar på så låga valeurer, ali verkligt mynt helt och hållet utlränges ur rörelsen, och att vi få nöja oss med étt s. k. lagligt mynt.
Men det blefve ännu vådligare och en verklig orättvisa emot Svenska folket, om det nu skulle berölvas äfven del s. k. lagliga myntet och tvingas att emottaga ett annat, hvilket jag hört stundom erhålla benämningen olagligt.
Jag vill tro, all de som försvara privatbankerna, mindre afse en betvdligare räntevinst för delägarne, än den nytta för rörelsen, sorn dessa hanker medföra i de orter, der de äro belägna, och om förhållandet skulle vara sådant, bör ej eller någon svårighet uppkomma för stiftandet af privata hanker, hvilka bedrifva sin utlåning medelst crediliv frän Riksbanken, samt medelst upplåning från allmänheten, om äfven vinsten på denna lånerörelse skulle blifva mindre betydlig, än den som privalbankerne för närvarande åtnjuta.
Jag tror således, alt om R.
St. skulle lemna crediliver till ungefärligen samma belopp, som privatbanksedlarna nu utgöra (sedan behållningen i privatbankernas cassör af riksmynt blifvit afdragen), och dessa crediliver lemnades emot tre procent, så skulle ä ena sidan Riksbanken för sitt ulgifna capital, och privalbankerne å andra sidan för sin möda och omsorg, erhålla den skäliga vinst, som man å hegge sidor billigtvis kan fordra.
Pä denna grund anhåller jag, alt R. o. Ad. malte återremittera betänk., med förklarande af den gemensamma tankan, alt privatbanker icke må framdeles, eller när nu varande privatbankers octrojer äro tilländalupne, vidare oetrojcras med rättighet att utgifva egna sedlar.
Hr Stråle har uppträdt i denna fråga med yrkande af återremiss, egentligen, om jag rätt fattade skälen dertill, emedan I]r Stråle ville hafva närmare utredt, huruvida denna fråga borde behandlas såsom tillhörande den ekonomiska eller den civila lagstiftningen.
När detta mål emedlertid blifvit handlagdt af Lag- och BancoUtsk:n, så hemställer jag, huruvida det icke redan är anlaget, att målet har naturen af civil-lag, och tror derföre, alt en återremiss i delta afseende icke är af behofvet påkallad, ehuruväl jag icke vill emotsätta mig den.
Hr Nordenanckar har uppträdt med begäran om bifall till 1 § i detta betänk.
Med Hr Nordenanckar instämmer jag i den åsigt, att privalbankerne visserligen skulle kunna röra sig på samma sätt som hittills, utan skada för landet, och att R. o. Ad.
Den 25 Januari f. m. ur denna synpunkt skulle saklöst kunna bifalla denna §; men sedan det har blifvit oss bekant, icke allenast alt Preste- och BondeSl:n hafva afslagit denna §, utan äfven BorgareSt. bestämt minsta sedclvaleuren lill G r:dr 32 sk. b:co, hvartill jag vågar lägga, att det icke är oss obekant, att det linues en stark opinion af restricliv syftning inom detta Ständ, så hemställer jag, huruvida det ens är viirdt att försöka att på detta sätt uppehålla privatbankerna.
Jag skulle i stället vilja vända mig lill de åsigter, som af Frih.
Stjernstedt sednast här blifvit framställda.
Jag tror, att de olägenheter, som blifvit öfvcrklagade i afseende på privatbankernas sedelemission, skulle kunna genom de af honom föreslagna åtgärder höfvas.
Jag tror, att raan då skulle lika litet kunna få skäl att klaga öfver alt privatbanksägarne gjorde en öfverdrifven vinst, som man skulle kunna säga, att deras sedlar icke voro gängse uti den allmänna uppbörden, eller ali deras sedlar icke medföra fullkomlig säkerhet.
Men jag vill i milt förslag gå längre än Frih. Stjernstedt.
Jag vill ålägga privatbankerna skyldighet alt sjelfva inskaffa silfver lill en del af den fond, pä hvilken de skola grunda sin rörelse.
Jag tillåter mig, för att åskådliggöra mina åsigter, att för R. o. Ad. i ett sammanhang uppläsa ett förslag i sådan syftning, ty de få §§, som det omfattar, kunna icke skäligen lösryckas ifrån hvarandra.
Jag skall sedermera återgå lill 1 §.
Jag tror, att om en lagstiftning, sådan som den jag nu går alt uppläsa, skulle antagas för privatbankerna, sä skulle deras bestånd blifva möjligt, oell de klagomål, sorn hittills försports öfver dessa banker, säkerligen icke längre låta böra sig.