Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man kan visserligen säga, att hvar och en, som fått Kristlig upfostran, val vet hvad som är brott eller icke, och har deraf nog: men — dygden är tyvärr sällan så fullkomlig eller så fast, att ej frestelse, öfverilning, obetänksamhet och lättsinne öfverflyglar densamma, särdeles då det icke utgår på gröfre brott, som 10-1 Dan 1 December ©. m. mord, rån och stöld, men då det utgår på sådane, hvars betydelse ofta nog hos den mindre bildade är mindre klart i begreppet upfattad, som t. ex. stadgandena mot svordom och sabbatsbrott, förfalskning, bedrägeri och missbruk af annans namn och skrifter* mot att oqväda och slå föräldrar eller husbonde, kyrkofrid, herrn frid, mot hugg och slag i olika fall, om huru sår skall vårdas, om fynd och hittegods, huru man skall sitt återtaga, om den som ljuger å annan, mot till tjufnad lockad, mot stöld på marken, mot köp af stulet gods, mot legning till missgerning m. m. — hvarom manga hafva orediga begrepp, och för hvilka lagkunskapen skulle verka helsosamt och stärkande för den moraliska kraften.
Min öfvertygelse är, att mången, som beträdt brottets väg, skulle, om harr haft förbud och påföljd starkare fästade i minnet, bättre besinnat sig och egt mera styrka att mosta lasten, ty fruktan för straffet skulle göra en stor motvigt.
För verkställigheten af mitt förslag får jag vördsamt hemställa : det K.
St:r ville bevilja medel till utarbetande och tryckning af nämnde LagBalkar i sammandrag, enkelt och lämpligt redigerade, så att vissa paragrafer icke alltför mycket sårar anständigheten, och till så stort antal exemplar, som tolf till femton gånger antalet af kyrksocknar i Biket; och, i afs. på spridningen, att 1 proportion till socknens folkmängd tillsändes årligen dess pastor ett antal exemplar, att kostnadsfritt utdelas bland den manliga ungdomen efter dess konfirmation, den tid, då ynglingen inträder på samhällsbanan och sjelf ansvarar för sina gerningar, eller ock må det bero af anmälan hos pastor, som det bör åligga att tillkännagifva det exemplaren kostnadsfritt er hållas.
Om det kan antagas att 25,000 exemplar årligen erfordras, qph hvarje exemplar i tryckningskostnad upgflr till 15 öre, skulle 3,750 rdr rmt vara den summa, sorn behöfves, hvilket belopp för sagde ändamål torde årligen ställas till K. M:s disposition.
Bemitterades till StatsUtsk:t.
Frih. Cederström, Anders, upläsle en så lydande motion:
Grunden för ett val styrdt samhälle är lagbunden frihet.
Derföre bör lagstiftaren, med ögonmärke härå, vid nya lagars stiftande, gamla lagars uphäfvande eller förändrande, alltid tillse, att de äro menige man till skydd och nytta, så att den lagbundna friheten befrämjes, ej inskränkes.
Till ernående af detta ändamål fordras, att lagar och författmr äro af dem kända och förstådda, för hvars räkning de äro utfärdade, så att ingen villrådighet om deras tillvaro eller rätta mening bör kunna förefinnas; ty enl.
3:dje domare-regeln ärö lagarne till för menige mans bästa, ej för domarens, som blott eger tillämpa lagen.
Dessa sanningar äro allmänneligen erkända, men i de flesta stater förbisedda och i fäderneslandet tyvärr till stor skada
De ii 1 December e. m. 105 för inenige man i praktiken alldeles förnekade.
Nu för tiden finnes ingen lakbok mer, ty 1734 års lag, som till namnet ännu är gäl-* lande, är så stympad och förändrad, att snart ingen lapp af den gamla urkunden finnes hel qvar.
För sjelfva domaren erfordras ett ouphörligt studium och stor skarpsinnighet att i alla förekommande fall veta hvad af den ursprungliga lagen finnes i behåll eller ej j huru mycket svårare då för menige man att leta sig fram i denna labyrint!) af nya lagar, lagförändringar och författn:r4 ofta utan systematiskt sammanhang emellan de gamla ännu gällande och de nya tillkomna lagarne, Att en mängd lagbrott sker och måste ske af ren okunnighet om hvad lag är, faller sålunda af sig sjelft, och detta till stor skada för dem, till hvars skydd lagarne äro till.
Att numera hoppas framgång åt ett nytt systematiskt lagförslag, sedan 2:ne komitéer derpå arbetat i flera decennier förgäfves, lärer med vår nuvar:de representation böra till de fromma önskningarne.
Hvad som under dylika omständigheter kan och bör göras, är att åtminstone göra det nuvide lappverket så tillgängligt och lättfattligt för allmänheten som möjligt, så att menige man för framtiden må veta hvilken lag är gällande eller ej.
För att åstadkomma detta, fordras att vid utfärdande af nya lagar och författn:r, hvilka i större eller mindre grad förändra redan gällande lag, ej, som hittills plägat vara fallet, blott skrifves »med ändring af den eller den g, eller den eller den delen, förordnas etc. etc.», utan att vid en dylik förändring tillkännagifves, att, »med uphäfvande af hvad hitintills gällande varit, K.
M. vill hafva förordnat etc.», och att hela den äldre författningen eller lagen, med beslutade ändringar, skall i den sednare intagas.
Nyttan af detta förfaringssätt faller en hvar i ögonen, — för domaren är det en lättnad att hafva hela lagen på ett ställe, och ej ringa tidsbesparing, då han ej behöfver leta igenom en mängd luntor och författn:r; för menige man, som sällan eller aldrig har tillgång på lagsamlingar, utan hemtar sin lagkunskap ur lagboken och från predikstolen, hvarest K.
M:s nåd. förordna' kungöras, är det oundgängligen nödvändigt att i ett sammanhang veta hvad genom den nya för» fattnin blifvit uphäfdt och hvad som af den gamla ännu är gällande.
För dem, sorn till allmänhetens nytta utgifva lagsamlingar, vore det äfven en stor vinst, ty både arbetsbesvär och tryckningskostnad blifva minskade, enär då ej både den gamla och nya lagen behöfde införas, utan blott den sednare.
Alla, med undantag af för» fattnms redigerare, skulle således vinna härpå, — för honom blefve visserligen besväret något förstoradt, men embetsmannen är aflönad för det allmännas skuld, och mäste således underkasta sig det arbete, som det allmänna bästa af honom krafvel-.
Förliden Riksdag väckte jag motion i detta ämne, dertill på Riddarhit upmanad sista motionsdagen, och kunde då ej hinna att motivera densamma under förmodan att de Sammansatta Besv.- och LagUtskm skulls inse fördelen för det allmänna af författmrs tillgänglighet i sin helhet för allmänheten. 106 Den 1 December e. m.
De sammansatta Utsk:n affärdade likvist då motionen lika kortviiligt som den af mig blifvit i korthet motionerad.
Hoppan des vid denna Riksdag ett bättre öde för densamma, går jag att ånyo göra framställning derom, att R.
St:r måtte hos K. M. i underd. anhålla, att, då nu gällande lag eller författn. i en eller flera delar eller §§ förändras, K.
M. vid utfärdandet af densamma täcktes förordna, att en dylik författn. kommer att innehålla: att K. M., med uphäfvande af hvad hittintills gällande varit, vill hafva förordnat etc. etc., hvarefter hela den äldre författmn, med beslutade ändrin gar, skulle i denna sednare intagas.
Remitterades till Allm. Besv.- och Ekon.Utskit.
Den motion, jag här håller i min hand, innehåller tankar af en sedan föreg:de riksdagar väl känd ledamot af detta hus, som önskat, att de måtte komma Representationen till godo.
Jag har med anledning deraf uptagit denna motion som min egen, och utbedjer mig, att densamma måtte blifva af en Riddarhuskanslist upläst.
Härefter uplästes ifrågav:de motion, och var af följ. lydelse:
Det gifves ej något ämne, mera värdt lagstiftarens upmärksamhet, än det upväxande slägtets ändamålsenliga oell fruktbringande utveckling, icke något föremål inom samhället, till en sådan grad omslutande samtid och efterverld.
Hvad vi känna, hvad vi veta, hvad vi tro, vilja vi ju öfverlåta åt våra barn på ett mera rent, mera klart, mera lefvande och fast sätt, än vi sjelfva förmått tillegna oss detsamma; och hvad i afseende på vår upfostran blifvit försummadt, vilja vi så gerna till de våras fromma söka efter bästa insigt godtgöra.
Det är detta förhållande, som utgör det mest fasta och heliga samband emellan det ena slägtet och det andra, den oomtvistade sannskyldiga traditionen, en stående, aldrig fullt gäldad skuld, lika förbindande för en hel nation, som för hvarje husfader.
Bland de många ämnen, som i ständigt växande antal och omfattning utgöra föremål för undervisningen såväl i hemmen, som i folkskolan, och vid elementar-läroverken, är ett, som man hos oss med fullt skäl alltid ställt i främsta rummet, kristendoms-undervisningen.
Att denna vid våra offentliga läroanstalter ingalunda är hvad den bär vara, har man på sednare tider alltmer börjat inse och behjerta.
Icke nog med, att en olycksalig vana sedan lång tid inrotat sig, att gifva åt de unga skalet i stället för kärnan, och genom en andelös utanläsning af ej sällan oriktiga, alltid torra och ofruktbara definitioner, nära nog bibringa lärjungarne en viss afsmak för sjelfva det heliga, meddeladt i en sådan form; utan man har ock gjort denna vana till en regel, och påbjudit densamma till ovillkorlig efterföljd.
Hvad kristendomsundervisningen i folkskolan angår, lia tvenne af vårt lands utmärktaste, nu hädangångna män, den snillrike Agardh med logikens Den 1 December e. m. 107 liela skärpa, den ädle
Rudensköld med sin i folkets lif oell behof djupt inträngande blick, och vägledd af sina rika erfarenheter på den första undervisningens område, bekämpat den nu gällande metlioden.
Hvad den religiösa undervisningen vid elementar-läroverken åter angår, har LäroverksKomitéen i detta hänseende anfört motiver, af hvilka jag utbeder mig, att här få uprepa följande: »Liksom kristendomen sjelf är något mera och något högre än ett blott vetande, bör otvifvelaktigt undervisningen deri åsyfta icke blott minnets och förståndets verksamhet, utan gå ut derpå, att det religiösa sinnet alltmera väckes och det andliga lifvet starkes.
Böuestunderna med bibelläsning och en tjenlig förklaring af det lästa utgöra redan, enligt Komitéens åsigt, vigtiga momenter i denna undervisning.
På de åt denna undervisning anslagna timmar inom skolans första klass har Komitéen ansett densamma böra begynna med läsning af den bibliska historien, efter ett kortare sammandrag, och med muntliga tillägg af läraren.
Samtidigt, med bibliska historien börjar den kateketiska undervisningen.
Det är Luthers lilla katekes, hvilken komiterade ansett böra läggas till grund för denna undervisning, och hvilken korta, kärnfulla lärobok man bör kunna fordra att gossen lär sig väl utantill, på det att den sednare undervisningen må hafva en säker grundläggning i fasta och bestämda, i minnet fästade ord.
Den Svebilisk-Lindblomska förklaringen har Komitéen icke ansett sig böra antaga såsom föreskrifven till utanläsning.
Vid öfvervägande af de hinder för en lefvande upfattning af kristendomens heliga läror, som ofta visat sig upstå genom utanläsning af en med denna logiska utveckling försedd förklaring, har Komitéen icke kunnat annat, än anse det vara tillräckligt, om Luthers i all dess korthet kärnrika och, med bekännelsens fulla kraft, allt väsendtligt omfattande katekes begagnades såsom stöd för minnet.
Sedan en öfversigt af den heliga historien och en sammanfattning af trosläran blifvit i denna första enkla form meddelade, bör, enl.
Komitéens tanka, ungdomen så tidigt som möjligt föras till all kristlig undervisnings urkälla, bibeln.
Valda bibelspråk, lämpade efter de delar af katekesen, som böra förklaras, må såsom början till en sådan bibelkäunedom af ungdomen äfven inläras.
Dessa språk, redan i de första klasserna så inhemtade under katekesens läsning, torde mången gång under det följande af lärjungarues lefnad kunna blifva för dem en ur minnet framdragen skatt, till varning, vägledning eller tröst.
Så har Komitéen ock föreställt sig förhållandet kunna blifva med valda verser ur vår psalmbok, hvilka den metriska formen dessutom torde göra lättfattliga för barnasinnet.
Efter en sådan läsning af enskilda valda bibelspråk, som, enl.
Komitéens förslag, skulle sluta med den tredje klassen, borde läsningen af N.
Testamentet vidtaga och fortgå genom den öfriga delen af läroverket, först efter den antagna öfversättningen, sedermera i de högsta klasserna på grundspråket.
Sedan lärjungen sålunda blifvit vand att omedelbart ur sjelfva källan hemta ljus i det kristliga lifvets högsta frågor, skulle slutligen i skolans högsta klasser troslärans grundsanningar, systematiskt ordnade, meddelas efter en tjenlig, icke alltför vidlyftig lärobok, som 108 Den 1 December e. m. enkelt och klart framställde Evangelisk-Lutherska
Kyrkans lära 1 dess positiva innehåll och tillika ständigt hänvisade på Skriften.
Såsom en förberedelse till undervisning i Kyrkohistorien, har Komitéen, till uptagande bland läroämnen i femte klassen, föreslagit kyrkohistoriska berättelser, hvarmed Komitéen velat förstå en mera åskådlig framställning af personer och händelser, som haft större inflytande på den kristna kyrkans utveckling.»
I den läroämnenas fördelning på särskilda klasser, som Komitéen föreslår, anordnas kristendomsundervisningen inom de sju klasserna på följande sätt:
Första klassen:
Biblisk historia, första och andra hufvudstycket af Luthers lilla katekes, med muntliga förklaringar, valda bibelspråk och psalmer.
Andra klassen:
Biblisk historia, fortsatt och afslutad, tredje och fjerde hufvudstycket af Luthers lilla katekes, med muntliga förklaringar, valda bibelspråk och psalmer.
Tredje klassen:
Biblisk historia, repetition, femte hufvudstycket af Luthers lilla katekes, med muntliga förklaringar, samt repetition af samtliga hufvudstyckena, valda bibelspråk och psalmer.
Fjerde klassen: N. Testamentets läsning, katekisation.
Femte klassen : N.
Testamentets läsning, katekisation, kyrkohistoriska berättelser.
Sjette klassen: N. Testamentets läsning, katekisation, öfversigt af de bibliska böckernas innehåll och historia, troslärans hufvudsanningar, efter en kort lärobok och med hänvisningar till den H. Skrift.
Sjunde klassen: N.
Testamentets läsning, framställning af troslärans hufvudsanningar, såsom i föregsde klass, öfversigt af den kristna kyrkans utveckling.
På de skäl, som nu här blifvit anförda, får jag vördsamt föreslå, att 11.
St:r måtte hos K. M. anhålla, att, med uphäfvande af hvad som hittills blifvit i detta ämne stadgadt, kristendomsundervisningen vid elementar-läroverken måtte varda ordnad enl.
Läroverkskomitéens här ofvan upgifna förslag, samt att vid folkskolorna de läroämnen och den läromethod måtte inlöras, som i ofvanstående läseordning, i afseende på nämnde undervisning, föreslås för de tre första klasserna.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t. Uplästes en af Hr Oxehufvud, Anders Rolf, inlemnad så lydande motion:
, Enligt hvad det af JernvägsKomitéen afgifna utlåtande gifver vid handen, har ett bolag bildat sig, för att åstadkomma anläggandet af en jernbana från Stockholm öfver Stäkes sund genom Upland och Westmanland till Sagån i sistnämnde län, till hvilken trakt förslag jemväl blifvit väckt, att genom ett särskildt bolag anlägga en jernväg från Westerås och vidare till Köping, för att sammanbindas med Köping-Hult-banan.
Om dessa förslag komme till stånd, och det af K.
M. framställda förslag, ang:de anläggande af en jernväg från Hallsberg till Orebro, bifölles, så skulle äfven provinserna norr om Mälaren komma i åtnjutande af jernvägsför»
Den 1 December e. m. 10!* bindelse med hufvudstaden och de öfriga delarne af Riket, och den gjorda striden om jernväg norr eiler söder om
Mälaren skulle slutas på ett för alla tillfredsställande sätt.
Det torde icke vara nödvändigt eller ens lämpligt, att åter uprepa alla de skal, som för denna jernvägssträckning blifvit anförda.
En förbindelse mellan hela det mellersta och nordvestra Sverige med hufvudstaden, som tillika är enda export-ort för hela denna del af Riket, kan icke behöfva vidare förordande.
En icke obetydlig del af Sveriges spanmålsproduktion, och en ganska stor, ja, den största delen af Rikets jerntillverkning tillkommer denna landsort, som, beröfvad utsigten att, såsom de lyckligare lottade södra provinserne, snart genom Statens försorg erhålla jernvägar, måst gripa sig an, för att med egna krafter, egna upoffringar åstadkomma en förbindelse, som för densamma är en lifsfråga.
Äfven hufvudstaden, hvars kommunikationer med de norra orterna, enl. de af JernvägsKomitsen meddelade uplysningar, upgå till omkr. 70 proc., då rörelsen åt söder endast utgör omkr. 30 proc. af det hela, måste denna jernvägsförbindelse ligga om hjertat, hvarföre också flere af dess affärsmän ingått i bolaget.
Utan densamma blefve öfver hälften af året för Westmanlands och Nerikes bergslager förbindelsen med Götheborg lättare än med Stockholm, och det är fara värdt, att de fördelar, förstnämnde stad, genom sitt läge vid vestra kusten och dess hela året öpna sjöfart, redan åtnjuter under sådana förhållanden, skulle leda derhän, att rörelsen, äfven från det mellersta och nordvestra Sverige, droge sig ditåt.
Skulle nu derjemte, då den norra stambanan en gång komme till stånd, denna i städerna Gefles och Upsalas förenade intresse dragas i krok öfver sistnämnde stad, hvarigenom denna väg blefve längre, än den i sammanhang dermed föreslagne vägen från Sala till Gefle, så är det uppenbart, att denna stad skulle med Götheborg dela handeln med bergslagerna, hvilken, numera utgörande Stockholms förnämsta rörelse, såmedelst ginge för Stockholm helt och hållet förlorad, och dermed vore dödsstöten gifven åt dess handel.
Utan att i någon den ringaste mån vilja antyda, att det vore i en sådan afsigt, som vederb:de velat gifva den norra stambanan en sådan, så väl för ifrågav:de landsort, som hufvudstaden, menlig rigtning, kan man likväl med en blick på den af Jernvägskomitén uprättade karta, i hvad den angår den norra stambanan, ej undgå att göra sig den frågan: hvarföre, i strid med den i öfrigt uttalade åsigt, att jernvägarne böra dragas den genaste vägen, med afvikande från den af Chefen för Statens jernvägsbygnader vid sednaste Riksdag angifna diagonal, efter hvilken jernvägen från Stockholm borde gå emot Sala, sistberörde bana skulle dragas i krok öfver Upsala och såmedelst förlängas med 1V* mil ?
Ar den lilla staden Upsala en ort af den betydenhet, att, för undanrödjande af den farhåga, denna stad hyser för en medtäflare vid Örsundsbro, hela det öfriga norra och vestra Sveriges, äfvensom hufvudstadens intresse, ja, till en del den sednares existens såsom handelsstad, böra upoffras?
Hvilketdera är af större vigt:
Hufvudstadens förbindelse med en stor och betydande del af Riket, eller V2 timmas 110
Den 1 December e. m. kortare viig' emellan Upsala och Stockholm?
Öberäknadt denna tillökning i våglängden, äro jemväl terrängförhållanderne gynsammare för den direkt på Sala gående rigtningen, än för den i krok öfver Upsala gående, i det att å den sednare lutningarne af en på 100 öfverstiga enahanda lutning på den förra linien under längd af 33,000 fot.
En följd häraf är, att kostnaden för vägen öfver
Upsala med nära 200,000 rdr öfverstiger kostnaden för vägen rakt på Sala, äfven om i sammanhang dermed hygges en föreningsbana från Örsundsbro till Upsala, hvaremot, derest anläggningen af denna, såsom andra bibanor, öfverlemnades åt den enskilda företagsamheten, upstod en besparing för Staten af 1,800,000 rdr.
Men äfven, undantagande deraf, att Staten sjelf skulle bygga vägen mellan Örsundsbro och Upsala, visar sig det ofördelaktiga i terrängen för banan öfver Upsala deraf, att, ehuru på detta sätt Staten komme att bygga 1 mil 4,700 fot längre jernväg än om vägen ginge öfver Upsala, kostnaden blefve 200,000 rdr mindre.
Då Komitéen, till bemötande häraf, invänder, att deremot underhållskostnaden för 1 mils jernväg, som öfverstiger räntan på berörde 200,000 rdr, derigenom inbespares, så förutsätter detta ett så olycksaligt förhållande, att trafiken på denna mils väg i den bördigaste delen af Upland icke ens skulle lemna det ringaste bidrag till underhållskostnaden, en förutsättning i sanning så dyster, att om den, det Gud förbjude! vore riktig, den skulle afskräcka från alla jernvägsanläggningar.
Konsequent fullföljd, skulle denna sats. leda dertill, att det vore en lycka ju mindre jernväg funnes i landet, då man deremot skulle tro, att det vore en förmån om, särdeles i hufvudstadens granskap, den bördigaste trakt genomskures af jernväg.
Då begge dessa ifrågasatte jernvägssträckningar gå på föga afstånd från segelled, ett förhållande, sorn till följd af hufvudstadens läge, icke kan undvikas, så har Komitéen, till stöd för sitt tillstyrkande af vägen öfver Upsala, icke kunnat anföra annat skäl, än att, efter anställda beräkningar, trafiken på den östra vägen är starkare; men, enligt hvad, vid Komitéens sammanträde med invånarne i Upsala län, uplystes af begge sidornas anhängare, äro dessa beräkningar icke tillförlitliga.
Komitéen hade nemligen updragit, dels åt en vid Rotebro serskildt anställd person, dels åt arrendatorerne af broarne vid Stäket och Ekolssund, att hålla räkning öfver trafiken å nämnde ställen.
Härvid förekommer: l:o det fysiskt omöjliga för en person, att dagar och nätter vaka för att hålla räkning öfver trafiken vid Rotebro, som till större del eger rum nattetid; 2:0 att, då denna person, för att ådagalägga sin vaksamhet, hade intresse i att upgifva en stor trafik, broarrendatorerne deremot af farhåga att deras arrenden, till följd af en uptäckt större trafik, skulle ökas, hade ett bestämdt intresse att nedsätta trafiken.
Sanningen häraf, som, genom af andra personer verkställd räkning, är styrkt, ådagalägges ytterligare deraf, att, enligt de af Komitéen meddelade beräkningar t. ex. vid Ekolsund, under hälften Den l December e. m. lii af den tid, räkningen omfattar, icke skulle passerat mera än 210 till 383 hästar i månaden, hvilket pr dag utgör 7 till 12 hästar, hvilket af hvar och en, som befarit denna väg, inses vara omöjligt.
Hvad särskildt angår valet af Stäket, såsom stället för anställande af räkningen, bör anmärkas, dels att denna ort är belägen V2 mil längre från Stockholm än Rotebro, en omständighet, som, med afseende derå att trafiken från den närmaste trakten till hufvudstaden är starkast, förtjenar afseende, dels att icke mindre än tre vägar hitom Stäket stöta till den allmänna landsvägen.
Den rätta punkten tor anställande af räkningen hade således varit
Barkarby eller l/2 mil bortom för att iakttaga fullkomlig rättvisa.
Också visa dagböckerna vid Barkarby och Rotebro för 1855, som Komitéen granskat, en betydligt mindre skilnad i antalet af utgångna hästar, nemligen 2.956 vid den förra och 3,814 vid den sednare gästgifvaregården, ehuru Komitéen, sannolikt af misstag, uppgifver, att »förhållandet i detta afseende öfverensstämmer» med beräkningen å de ofvan omförmiilda ställena, som utvisar »mer än dubbel så stor trafik» öfver Rotebro, som öfver Stäket.
Skillnaden här förklaras af det äfvenledes vid mötet i Upsala uplysta förhållande, som Komitéen förgätit att meddela, att just under vintermånaderna, då trafiken är starkast, en stor del af densamma från Upland och Westmanland går öfver isarne förbi Barkarby, men deremot isvägen för den öster om Sigtunafjerden går öfver Rotebro.
Då otillförlitligheten af detta, så vidt jag förmår inse, enda skenbart giltiga skäl för vägens dragande öfver Upsala, sålunda torde få antagas ådagalagd, så återstår, efter min åsigt, intet emot de redan anförda för den raka rigtningen.
Hvad Komitéen yttrar derom, att möjligheten af jernvägens täflan med vattenkommunikationen till Upsala, minskas i samma mån som dess längd ökes, kan nemligen med alldeles samma skäl anföras till stöd för den rakare rigtningen, att, helst till de orter, som på längre eller kortare afstånd komme att af denna väg beröras, är lika stark sjökommunikation underhållen af icke mindre än 6 särskilda ångfartygs-bolag, sora på Upsala.
Jag får således vördsamt föreslå: att R.
St:r åt det bolag, som bildat sig för anläggandet af en jernväg från Stockholm till Sag-ån, måtte bevilja ett låneunderstöd till 2/3 af den beräknade kostnadssumraan, eller 4,776,525 rdr, mot enahanda vilkor, sora blifvit Gefle-Dala Jernvägsbolag medgifna, eller ock att R.
St:r bevilja räntegaranti af antingen 5 proc. på halfva eller 4 proc. på hela den för jernvägen beräknade kostnadssumraa, 7,165,000 rdr, emot rättighet för Staten, att på af R.
St:r bestämda vilkor inlösa banan.
St:r ej vilja åt ett bolag afstå denna vinstgifvande bana, så hemställer jag att anläggningen af den norra stambanan under inst:de Statsreglerings-period må börjas till Stäket.
Utsk. anhålles vördsamligen. 112 Den 1 December e. m. Gr. Taube, Henning Adolf: