Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elisabeth Barrett Browning berättar att – på samma tid, som man i Boston höll »Browning-evenings» – trodde en bildad engelska att Browning var en amerikansk poet, hvarpå en amerikanare svarade henne: att i hvar by i hans hemland visste man att det var England, som hade rätten att vara stolt öfver Browning!
Elisabeth Barrett Browning ger tillika den intressanta upplysningen att det i England endast var a small knot of pre-Raffaëlite men, hvilka gjorde Browning rättvisa.
Vid samma tid skapade dessa pre-Rafaëliter en ny konst under samma slags oförstående som det hvilket mötte Brownings.
Senare har man i England ägnat en kult både åt Browning och pre-Rafaëliterna, d. v. s. sedan hvardera längesedan gifvit sitt bästa!
Det är den eviga gamla historien om hånet mot styrkan innan den segrat och hyllningen af ryktet, sedan styrkan försvagats: en historia, mänskligheten snart borde kunna utantill och börja blygas att ständigt återupprepa!
Browning själf skildras under denna tid af sin hustru som ännu mycket vacker och ungdomlig i trots af tidiga silfverstrimmor i hår och skägg . . .
I min mening, säger hon, är han oändligt mycket vackrare och mera tilldragande än när jag såg honom för sexton år sedan . . .
Hon kände emellertid – hon som är on the inside of him and hear him breathe – att han lefde i ett oproduktivt skede och blef nervös ifall han ej fick utlopp för sin oerhörda vitala energi.
Hon uppmuntrade därför hans ifver att rida om somrarna och modellera om vintrarna, af hvilka de – för hennes hälsas skull – tillbragte de båda sista hon lefde i Rom, eftersom klimatet där är mildare än i Florens.
Hon fullbordade nu sina Songs before Congress, hvilka från England framkallade häftiga angrepp för bristande patriotism.
Elisabeth Barrett Browning hyste – och uttalade – den riktiga tanken: »att patriotism, i ordets trängre mening, är en utsliten dygd och att – om kristendomen någonsin utvecklas enligt sitt verkliga väsen – då kommer den icke att respektera några gränser!»
Hon kände sig sålunda – ehuru barn af England – i sin fulla mänskliga rätt att se äfven sitt lands fel.
Och gent emot
Italiens frihetsstrid fann hon att England nu betedde sig lika oädelt som Napoleon III ridderligt.
Hon var så gripen af dennes första handlingar, att icke ens Villafranca gjorde henne klarseende.
När hon en gång gifvit sin tro till någon, kunde den ej rubbas.
Och ehuru man, i fråga om Napoleons oegennytta, i England var mer skarpsynt än hon, hade man där inga bättre skäl för att bemöta hennes anklagelser emot Englands egoistiska likgiltighet än ömkligheter sådana som dessa: att hon ej borde sitta i utlandet och tala illa om sitt eget land; att Napoleons artigheter gjort henne yr i hufvudet20; att hon – det upptäckte man nu – hade osedliga tendenser och verkligt djäfvulska ingifvelser . . .
Om det senare påståendet skref hon:
Hellre vill jag vara förledd af djäfvulen än af Napoleon, ty det förra vore more grand and of superior honesty!
Och hon utbrister:
Om jag suttit i England och talat illa om andra folk, då hade man lofordat min patriotism! . . .
Det skall dock icke nu vara lätt att peka på hvari Englands öfverlägsenhet öfver alla andra land består!
Vi hafva ett par lyckade organisationer: posten och »society» – i hvilken klasskillnaden dock är allt för fullkomlig att vara – mänsklig!
Så hafva vi en del ytterst hårda och osympatiska välgörenhetsinrättningar! . . .
Englands politik under det italienska som under Krim-kriget är afskyvärd och det behöfves a besom of destruction, a good revolution för att rensa England från dess själfviska politik, dess korrumperade partiväsen.
Själfkärlek är Englands sjukdom och den statsman blir odödlig, som sliter sönder dess slöjor och ger en vidare horisont åt folksjälen . . .
Och slutligen yttrar hon några ord, hvilka gälla icke blott för henne själf utan för hvarje äkta kvinna – liksom för hvarje äkta diktarnatur – hvilken träder fram i en dagens strid, nämligen att hon därtill varit drifven af sitt samvetes nödtvång:
Allt hvad jag sagt mot England, har skett för att lätta min själ . . .
Allt jag skrifvit är en öfvertygelse.
Jag har aldrig sökt behaga någon, ej ens min man.
Hvarje äkta konstnär – hvilken grad han än må ha inom konsten – kommer till himlen som sanningsägare – och för att nå den saligheten behöfver man ej afkläda sig köttet!
Allt oftare får man nu höra att hon endast i Italien känner sig hemma, endast där lefver:
»Vi äro italienare,» skrifver hon, »och allt mer växa vi ur den engelska barken!
Vi älska Italien med the blind, stupid, respectable, obstinate love, som andra hafva för sitt fädernesland.»
Det var denna kärlek, som påskyndade Elisabeth Barrett Brownings död.
Som personliga sorger uppskakade henne hvarje motgång under den italienska frihetsstriden och – medan hon fröjdades att höra sin gosse deklamera revolutionär italiensk poesi för vingårdsarbetarna – fann hon själf under ingifvelsen af denna strid ännu tonfall så sköna, att de stå på höjden af allt hvad hennes sång uppnått.
Såsom Mother and poet, – kanske det högsta uttryck moderssorg och fosterlandskärlek äga inom dikten – Parting Lovers och ännu några andra.
För hennes egen känsla betecknande är den dikt, hon kallat A tale from Villafranca, där hon för sin son berättar
Italiens förlorade hopp och slutar sålunda:
The tale is ended, child of mine
Turned graver at my knee.
They say your eyes, my Florentine
Are english; it may be:
And yet I’ve marked as blue a pair
Following the doves across the square
At Venice by the sea.
Ah, child, ah child!
I cannot say
A word more.
You conceive
The reason now why just to day
We see our Florence grieve.
Ah child, look up into the sky!
In this low world, where great Deeds die,
What matter if we live?
– ett hos henne nästan enastående utbrott af lifströtthet.
Hennes sista år voro en själfförbränning: själens feberglöd förtärde den bräckliga kroppen, men dock omslöto henne ej dödens skuggor förr än hon sett gryningen af Italiens frihetsdag.
Hennes sista dikt var till H. C.
Andersen, vid en fest i Rom i maj 1861.
I denna nämnde hon, under en växelsång mellan norden och södern, bådas bästa gåfvor till människorna, hvarigenom hon kanske omedvetet sammanfattade de inflytanden hvilka bestämt hennes egen diktning.
Kort därefter återvände hon med de sina till
Florens där, genom en förkylning, hennes krafter snabbt sjönko utan att hon själf trodde sitt tillstånd oroande.
Ännu sista aftonen tröstade hon sin gosse med att hon var bättre.
Hela natten mellan den 28 och 29 juni satt hennes man vid hennes bädd och höll hennes hand, medan hon log åt hans oro.
Han har själf skildrat dessa sista timmar sålunda:
Hon sof illa och hvar gång hon vaknade sade hon mig outsägligt sköna ord.
Klockan fyra på morgonen vände hon sig till mig och då kom något, som mitt hjärta skall gömma tills jag återser henne och ännu längre: det mest fullkomliga uttryck af kärlek, som hon någonsin gifvit mig under hela den tid jag känt henne.
Alltjämt lyckligt leende, och med ett anlete som en ung flickas, dog hon några minuter senare i mina armar med sitt hufvud mot min kind.
Ingen plåga, ingen medvetenhet om skilsmässa!
Hennes allvar i ömhetsuttrycken till mig kunde kanske tydas som en sådan aning, ifall hon icke varit fullt medveten och dock intet sagt om Pennino, som sof i rummet bredvid.
Därför tror jag ej att hon kände huru nära döden hon var.
Hennes sista ord – då jag frågade henne huru hon kände sig – var:
Aldrig har väl döden gifvit ett så fullkomligt skönt lif ett mer fullkomligt skönt slut.
Och när Browning jordade henne under cypresserna på den lilla protestantiska kyrkogården, hade han i sin sorg trösten af den visshet, han några år därefter uttryckte i sin sköna dikt Prospice, vissheten att, när döden nalkades honom själf, dess mörker då
Shall change, shall become first a peace out of pain,
Then a light, then thy breast,
O thou soul of my soul!
I shall clasp thee again,
And with God be the rest!
. . . he at least believed in Soul, was very sure of God!
Det var endast genom sina – förut med sin hustru delade – omsorger om sonens undervisning och uppfostran, Browning kunde komma igenom ensamhetens första år.
De kortare dikter, som voro de enda han mellan 1855-64 skref och det senare året utgaf21 höra emellertid till hans fullkomligare, kanske just därför att de midt igenom oron och sorgen tvingade sig fram med oemotståndlig nödvändighet.
En åsktung junidag 1865 stod Robert Browning vid ett bokstånd på Piazza San Lorenzo, då en liten, gammal pergamentbok föll honom i hand.
Det var en italiensk brottmålshistoria hvilken handlade om grefve Guido Franceschinis process på grund af hans mord på sin hustru Pompilia, som han antog varit honom otrogen, emedan hon flytt undan hans tyranni med hjälp af en ung präst, Caponsacchi.
Browning köpte boken och berättar sedan huru han läste den i Casa Guidi samma afton . . .
When flame fell silently from cloud to cloud
Richer than that gold snow Jove rained on Rhodes,
The townsmen walked by twos and threes and talked,
Drinking the blackness in default of air –
A busy human sense beneath my feet:
While in and out the terraceplant, and round
One branch of tall datura, waxed and waned
The lamp-fly, lured there, wanting the white flower.
I denna stämning blefvo den italienska brottmålshistoriens människor för honom hallucinatoriskt lefvande, samtidiga, genomskådliga och han fick hela dikten i en af dessa ingifvelsens fullhetsögonblick hvilka – om deras stämning under utförandet kan bevaras – skapar mästerverken.
Tyvärr anlade Browning dikten med en bredd, som ämnet icke kunde uppbära.
Han låter nämligen alla de olika medspelande i handlingen hvardera på sitt sätt berätta den.
Flera af dessa tolf afdelningar verka endast som ypperliga rättegångsreferat på flytande vers.
Browning har alldeles samma brist på smak och måtta i meddelandet af ämnet ovidkommande, skarpsinniga funderingar eller lärda utredningar som Almqvist.
Likt denne kan han dessemellan skapa sådana skönhetens underland, att de komma en att glömma öknen bortom och framom desamma.
Ett sådant underland är här de tre hufvudpersonernas bekännelser.
Öfver den unge prästens och Pompilias ord sväfvar kärleken så som våren sväfvar öfver jorden en solig senvinterdag, endast förnimbar genom luftens obeskrifliga renhet och klarhet – en vår ännu utan färg eller form eller ton, meddelande sig endast åt de känsligaste sinnen och ingifvande endast outsägliga känslor.
Pompilia är Ringens skönt skimrande opal, Bokens, med ett änglahufvud sirade, knäppe! Icke Shakespeare, icke Goethe, icke Turgenjeff – de diktare, hvilka djupast sett och säkrast gestaltat det ideala kvinnoväsendet – ha öfverträffat Brownings teckning af detta barn, som vaknat till kvinna genom kärleksaningen och moderskänslan.
Med en hand, varsam som rörde den en darrande fjärilsvinge, har diktarn omfattat denna jungfrumoders själ, en af sig själf osedd själ, hvars dagghvita klarhet bländar till tårar, då den uppenbarar sig som den högsta oskulds majestät, den renaste naivitets enkelhet och den djupaste ömhets styrka.
Intet diktarintuitionens djup räcker till att frammana en sådan varelse: det kräfves äfven ett oändligt djup af ömhet, det djup, som Brownings enskilda historia uppenbarat.
Medan Browning arbetade med detta sitt största verk vistades han en tid på franska kusten vid Loires utflöde, hvarunder han i minnet genomlefde de dagar, då han med sin hustru såg samma flod, när de begåfvo sig till sin lyckas land.
Minnet af lyckan kom sorgen att brista ut i den underbara åkallan med hvilken han ställer sitt verk i hennes hägn:
O lyric Love, half-angel and half-bird
And all a wonder and a wild desire, –
Boldest of hearts that ever braved the sun,
Took sanctuary within the holier blue,
And sang a kindred soul out to his face, –
Yet human at the red-ripe of the heart –
When the first summons from the darkling earth
Reached thee amid thy chambers, blanched their blue,
And bared them of the glory – to drop down,
To toil for man, to suffer or to die, –
This is the same voice: can thy soul know change?
Hail thou, and hearken from the realms of help!
Never may I commence my song, my due
To God who best taught song by gift of thee,
Except with bent head and beseeching hand –
That still, despite the distance and the dark,
What was, again may be; some interchange
Of grace, some splendour, once thy very thought.
Some benediction anciently thy smile:
– Never conclude, but raising hand and head
Thither where eyes, that can not reach, yet yearn
For all hope, all sustainement, all reward,
Their utmost up and on, – so blessing back
In those thy realms of help, that heaven, thy home
Some whiteness which, I judge, thy face makes proud,
Some wanness where, I think, thy foot may fall!
Med detta några år senare fullbordade dramatiska poem22 nådde Brownings diktning ej blott sin hvitstrålande alpspets: den förirrade sig äfven in i de ofruktbara stenrös, dit den sedan alltför ofta återvände.
Reflexionens skärpa och teknikens färdighet måste där ersätta känslans eld, fantasiens syner, siaraningens uppenbarelser.
Det blef – utan all jämförelse i öfrigt – en liknande företeelse, som den Ibsens diktning under dess senare skede erbjudit, liknande äfven däri, att intrycket af skaparkraftens afmattning då och då motväges af ett stort ögonblicks ingifvelse.
Att här följa Brownings senare produktion ligger utom planen för denna studie.23 Lika litet hos Browning som hos hans hustru hade det helleniska inflytandet, ens då det var som starkast, i någon djupare mån berört den formande förmågan.
Båda Brownings voro allt för individuella, för modernt subjektiva för att ej söka sig egna uttrycksmedel, och antikens måttfulla, genomskinliga form ägde för dem motsatsens icke frändskapens tjusning.
Men äfven hos makarna Browning förnyades – när deras dikt nådde högst – konstens eviga under: att ordet blir kött, medan den mattade ingifvelsen alltid röjer sig därigenom att af ord blir endast – flera ord!
Browning, hvilken redan i sin ungdom vände sig från de utslitna uttrycken och ville skapa nya tankesymboler, ord med nya valörer, ord genom hvilka han som Almqvist ville återgifva färger, former, dofter, gifva intryck åt alla sinnen och icke blott åt örat – han slutade med att i många af sina dikter ej ens gifva något åt örat och än mindre åt känslan, ja ej ens åt tanken, så förlorade han sig i ordskrammel i stället för ordmusik, i begreppsakrobatism i stället för diktarflykt.
Tack vare människonaturens aplikhet har det blifvit just det skedet i hans diktning, hvilket – liksom det motsvarande i Ibsens produktion – af blinda beundrare framför allt uttolkas med en ifver, hvilken karakteriseras genom Brownings eget dyrbara svar till en person, som frågade honom ifall han menat detta eller detta med en viss dikt: »Det har jag ingen aning om – men fråga Browning society24: den kan alldeles säkert ge er besked!»
Inom Brownings senare diktning finnas tvenne verkligt betydelsefulla, dramatiska poem.
Det ena är Fifine at the fair, en skildring af den sida i kvinnans väsen, hvars tjusning Browning äfven förstod, den animaliska men själlösa fullkomlighetens.
Den andra är The Inn album, ett förhärligande af den stora, hänsynslösa kärlekslidelsen.
För öfrigt kan man bland de lyriska dikterna finna några tiotal af verklig skönhet, icke minst bland de sista, efter hans död utkomna, och mycket märklig är äfven den längre dikten La Saisiaz, där Browning ger odödlighetstanken ett stort dikteriskt uttryck.
Men återstoden af Brownings senare produktion kan man med lätthet umbära och stundom endast med stor möda komma igenom –25
Då Brownings far 1866 dog – efter ett lif af obruten hälsa och utan en dags sjukdom – flyttade Brownings syster, Sarianna, till honom och följde honom äfven ofta på hans resor.
Dessa företogos vanligen inom Italien, Frankrike, Schweiz och några gånger på Medelhafvet.
Men syskonen voro äfven ofta bofasta i London, hvarest man såg dem öfverallt, där värdefull musik eller konst var att finna och, säger en biograf, Browning tycktes alltid göra rummet mera lefvande genom sina med stadig, lugn glans strålande ögon och sina som af outtalade ord rörliga, läppar.
Han bevarade, liksom Goethe, genom hela ålderdomen sin intensiva lifskärlek, sin salighetskänsla endast öfver att vara till.
Denna stördes ej af hans sorg.
Och hvarför skulle han icke ha kunnat njuta solnedgångens färger, ehuru han längtade till det stjärnblå ögonblicket efter solnedgången, i hvilket han skulle återförenas med sin älskade?
Browning behöll intill det sista ej blott alla sina intressen, utan äfven det omedelbart hjärtevinnande väsen, hvilket gjorde att – som hans hustru påstått – »alla kvinnor dyrkade honom mer än anständigt»!
Kvinnorna fortsatte därmed – eftersom Browning visade sig mycket tacksam och känslig för alla slag af kvinnlig älskvärdhet, utan att han dock någonsin fann en kvinna, »som kunde uppbära bördan af de känslor, han ägnat sin hustru.»
Han vann emellertid män och barn och djur lika väl som kvinnor.
Hans enkelt manliga väsens hjärtlighet och flärdfrihet kunde icke af den sent vunna, oerhörda populariteten förstöras.
I alla sina beteenden förblef han, säger en personlig vän, »den ideala gentlemannen, som aldrig var af världen ehuru han lefde i världen».
Oaktadt hans stora produktion och vidtomfattande läsning af allt läsvärdt på engelska, tyska, franska och italienska, hann han i London äfven med ett mycket stort umgängeslif.
Under detta försummade han ej att hos de unga inprägla sitt eget lifs stora visdom: att hänsynslöst följa rösten i sitt eget inre vid danandet af sitt lif som af sina verk!
Aldrig stelnade han i ålderdomens likgiltighet för de stora lifsfrågor, hvilka framför allt upptagit hans själ.
Han bevarade tvärtom oförminskad, ej blott sin andliga nygirighet utan äfven sin andliga mottaglighet gent emot tidstankarna.
Han ompröfvar oaflåtligt inför tidens tvifvel sina egna djupaste öfvertygelser, hvilka han dock alltid slutar med att besvara – i enlighet med den optimism för hvilken hans underbart lyckliga lif gifvit honom så många skäl.
Sonens framgångar som målare och bildhuggare och hans lyckliga giftermål hade utgjort Brownings stora personliga glädjeämne efter hustruns död.
Och det var i sonens hem, Palazzo Rezzonico i Venedig – den stad, hvilken först vann Brownings hjärta åt Italien – som hans harmoniska lif erhöll sitt slut i en död, lika mycket som hans hustrus i öfverensstämmelse med bådas känsla af döden som »en nästan omärklig händelse».
Browning sade ofta att han ej trodde på döden och bad de sina aldrig kalla honom »död» – detta de kortsyntas »kyrkogårdsord för växt»!
Liksom fadern förblef Browning vid god hälsa intill det sista och det var endast genom försvagandet af hans – aldrig starka – hjärtverksamhet, han upphörde att lefva.
En af denna anledning orsakad trötthet hade den 12 december 1889 förmått honom att förblifva liggande i ett stort rum, där han från sin bädd såg en af sonen utförd takmålning, hvars motiv var hämtadt från en af hans älskade Shelleys dikter.
Han hade just talat med de sina om sin sista bok och, vid meddelandet af ett telegram från London om dess säkra framgång, yttrat sitt sista, för honom så betecknande ord:
How gratifying! just när San Marcos klocka började slå tio.
Och innan det sista slaget ljöd hade han leende lätt dragit sitt sista andedrag.
Först i Venedig och sedan i London blef hans likfärd till Westminster Abbey ett storartadt uttryck af landssorg.
Öfver hans bår stego tonerna af jordens skönaste dödspsalm, He giveth His beloved sleep, den dikt, i hvilken Elisabeth Barrett uttryckt sitt trötta hjärtas längtan efter ro, innan ännu Robert Browning lärt henne att lifvet kunde vara skönare än döden.
Det var icke i Westminster Abbey Robert Browning tänkt sig sin graf, när han själf författade dess inskrift sålunda:
ROBERT BROWNING
till hvilken Elisabeth Barrett sagt: att hon blef friskare sedan hon sett honom!
Och om det än annars kan vara likgiltigt, hvar en graf bäddas, så synes det mig som om Englands folk borde hafva haft den känslan att Robert Browning icke efter döden fick skiljas från sin älskade eller den jord om hvilken han skrifvit:
Open my heart and you will see
Graved inside of it, »Italy».
Liksom Carlyle och Ruskin – de båda engelsmän, med hvilkas inflytande Brownings erbjuder de flesta likheterna – upplefde han själf höjdpunkten af sin inverkan på samtiden.
Han som dessa två »gaf en ny gestalt åt sin tidsålders tankelif och en ny lifskraft åt dess människor».
Omdanaren af tankar blir äfven en omdanare af karakterer – och därigenom af människoöden – och sålunda en i det oändliga verkande skaparkraft.
Dessa tre män voro de hvilka, före den Darwinska æran, i England föranledde den teoretiska Umwerthung aller Werthe, hvilken föregår hvarje mänsklighetens praktiska sträfvan att inom tillvaron förverkliga nya och högre mål.
De tillhörde alla tre – lika väl som Elisabeth Barrett Browning – hvad en granskare kallat den transcendentala riktningen i England, en riktning, hvilken visserligen hade sin dolda rot djupt nere i upplysningstidehvarfvet, men dock tedde sig som en reaktion mot detta.
Denna reaktion blef emellertid af motsatt slag till den katolska reaktionen, hvilken genom undret, uppenbarelsen och den yttre auktoriteten ville stilla människoandens törst efter andliga upplefvelser och flertalets behof af andliga stöd.
Transcendentalismen – som hos oss närmast motsvaras af Viktor
Rydbergs ståndpunkt – såg däremot det gudomliga visserligen öfver men äfven inom den jordiska tillvaron och den naturliga människan.
Den innebar i grunden just den lifssyn, som stundom kallas hellenism, stundom renässans – eller hedendom och köttets förhärligande – allt efter den olika synpunkten!
Hos hvarje stor konstnärsnatur ligger transcendentalismen i blodet.
Han sänder sin aning eller längtan bortom denna tillvaro, men känner därjämte lidelsefullt människonaturens höghet och skönhet äfven inom dess nuvarande gränser.
Han ser i människans beroende af sinnevärlden icke en förnedring eller en förbannelse utan ett lyckligt villkor för jordelifvet, hvilket för konstnären ter sig i oförstörd och oförstörbar fägring.
Ty äfven när hans tanke ej tvekat framför det svalg, den kristna dualismen öppnat mellan den andliga och sinnliga naturen, så öfverspännes dock detta svalg af hans glada aning om enheten.
Hos hvarje stor konstnärsnatur ligger äfven individualismen i blodet.
Det var denna hvilken hos makarna Browning – liksom hos den transcendentala riktningens flesta representanter – tog sig uttryck i den satsen, att människan, ohämmad af hvarje yttre myndighet, själf bör söka och själf kan finna sin väg till gudsgemenskap.
Den personliga friheten var för dem det absoluta villkoret för att kunna förverkliga en naturs gudomliga möjligheter.
Och ehuru de i kristendomen funnit den högsta uppenbarelsen af Guds väsen, ansågo de att denna uppenbarelse alltjämt fortgår i naturen liksom i kulturen.
För denna pantheistiskt-kristliga syn på tillvaron äger hvarje människa ett värde, som hellenen och renässansmannen endast tillerkände den sköna och stora människan, men den återger tillika åt den naturliga människan den höghet, kristendomen frånkänt henne.
I Robert Brownings som i hans hustrus dikter öfverströmmar känslan af gudomens närvaro: i mannens och kvinnans kärlek, i födelsen, i barnets lek som i hjältens bragd, i lifsberusningen som i själfuppoffringen, i hvardagsiden som i konstskapandet.
»Folkens frihetssträfvanden skälfva af Guds eget lif . . . konsten klättrar barnalikt upp till Guds faders knä . . . hvarje man har i sig möjligheten till en hjälte och hvarje sanningsökare i naturens eget ljus en ledning till sanningen . . . »
Pantheismen, omedelbart från Spinoza genom Coleridge införd i engelska litteraturen, tog mandom i Shelley, Brownings ungdomsingifvelse.
Och pantheismen har djupsinnigt blifvit karakteriserad som demokratisk genom sitt förhärligande af människan.
Den pantheistiskt- kristliga transcendentalismen blef ett betydelsefullt ferment i den engelska sociala rörelsen och den blef det äfven – sig själf ovetande – i den mänsklighetens absoluta själfständighetsförklaring, hvilken innebäres i den evolutionistiska monismen.
Makarna Brownings – liksom transcendentalismens – humanism låg djupare än vare sig kristendomens, socialismens eller hellenismens.