Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I lika litet varit som solen är förgäten fast man under den kulna höstnatten icke väntar att få se henne skina, och i mina tankar hafven
I lefvat, fast jag ansåg eder från jorden gången.
I tiggaredrägt kommen, gören
I derföre mitt hus samma heder som i sammet och ädla stenar ty I ären alltid min konungs dotter, min ungdoms brud, min käraste glädje.”
Med jubel gåfvo gästerna sitt bifall tillkänna och tömde en skål för den återfunna bruden, prinsessan i tiggaremantel.67
Han stod framför brasan med händerna på ryggen.
Rummet såg inbjudande ut med sin koketta ungkarlslyx och sjelfva trefnaden tycktes ega en stämma, som sjöng i de flammande vedträden, påminnande om vindens sus i skogen, och tankar kommo smygande – lockande, frestande, vilseförande som skogens falska rå.
Han stod framför brasan, belyst af dess fulla sken.
Det speglade sig i de lefnadsglada ögonen, dröjde vid det mjuka skägget och jagade snabba skuggor öfver det vågiga håret.
Han såg sig sjelf, såg sig som om han stått borta i rummet och med välbehag betraktat den ännu ungdomliga gestalten, och så dröjde blicken vid de röda läpparne som bjert afstucko mot det bleka ansigtet, det mörka skägget och dessa läppar krusade sig till ett leende som af åtrå, af njutning, af segervisshet, och i ögonen steg en fuktig glans som kom dem att se mörkare, djupare ut.
Denna lätta, skygga knackning kände han, det var ingen annan än Marie, madamens Marie, som kom med de nyborstade kläderna.
”Stig in,” ropade han och hon kom.
”Marie.”
”Herr doktor.”
Märkvärdigt nog sade han ingenting och hon lade kläderna på en stol.
”Marie!”
”Herr doktor?”
Han brast ut i ett klingande, öfverdådigt skratt ty han hade varit ung tillräckligt länge för att kunna glädjas öfver att ännu vara det.
Hon stod och väntade på hvad han ville säga, men han betraktade henne blott med ett nyfiket intresse; han som sett henne hvarje dag alltsedan hon icke nådde högre än till hans axel, och nu var hon lång och smärt.
Smekande gled hans blick utefter gestaltens fina, våglinjiga konturer.
”Marie,” sade han, ”hvem läser mina böcker då jag är ute?”
En flammande rodnad slog upp på hennes kinder och gjorde ett svar öfverflödigt.
”Du behöfver icke läsa i smyg,” återtog han, ”ty jag lånar dig gerna böckerna.
Du har godt hufvud, Marie.”
”Tack,” sade hon brådskande, lade sig på knä och kastade ett par nedfallna spånor i kakelugnen.
Hans blick följde henne alltjemt och elden spred ett varmt skimmer öfver det ungdomsfriska anletet.
Då hon reste sig låg ett egendomligt, drömmande töcken öfver hennes blick.
– Visste hon hvad han tänkte?
Anade hon att han i denna stund beherrskades af en tanke, ett begär?
– Ett det tokigaste, oemotståndligaste begär efter en kyss – en enda, tänkte han nu.
Hon stod bredvid honom, stilla och nästan utan att draga andan.
Det var tyst i rummet endast i brasan susade det och stämman hade ord för en af de två, dårande, berusande drömmar för den andre.
Och brasan sjöng:
”Klara ögon – bruna ögon hvad hafven
I sagt till denne man?
Blygt och beundrande hafven
I höjt er mot honom som till ett högre väsende, på en gång fruktadt och älskadt.
Dåraktiga ögon, I hafven talat och sagt att allt som gror så tyst i hjertats gömslen endast i ödmjukhet begär att få slå ut i blommande vår för honom allena.
Hvad tjenar det till att allt detta icke gäller för i dag eller i morgon utan för hela lifvet! – han har icke ett ögonblick tviflat derpå och finner det helt naturligt att så är.
Hur många har icke sagt detsamma: – till att börja med?
Det skall gå dig som dem – dåraktiga hjerta! – du skall bortkastas som de andra och när han som gammal ungkarl sitter ensam i sin eleganta våning, och brasan susar liksom nu – då skall han på sin höjd skänka dig en flyktig tanke och allt som du kan vänta att ernå är att han med en liten suck tänker:
Stackars Marie, hon var ändå aldrig som de andra.”
Han hade stått och sett på henne hela tiden och [nu] sträckte han tyst och långsamt ut sina armar som om hon varit en liten fogel som han fruktade att skrämma, hon gjorde intet motstånd och sakta men fast drog han henne intill sig, hans ögon hvilade på de friska läpparne, – men hvad var det för ett sfinxartadt leende som lekte kring dem, talande och dock nästan omärkligt!
Han hejdade sig och höll fortfarande blicken fäst på det ansigte som nu lyckats vinna hans intresse för mera än de röda läpparne.
Nu höjde sig de stora bruna ögonen och blickade stadigt in i hans.
Sällsamt!
Det förekom honom som om han nu såg dem för första gången och han kände sig osäker inför denna sjelfmedvetandets lugna pröfvande blick.
– Gud, hvilka ögon!
– Djupa, fuktiga, glänsande och så log hon, sade med detta [jublande]68 och dock vemodiga leende att han var henne kär öfver allt annat.
Hvarför kysste han henne icke?
Hvarför kände han snarare någonting liknande ångest vid en förestående förlust?
Leendet drog åter bort och hon såg honom blott i ögonen med denna förunderliga blick som han ej förstod och sade långsamt, helt långsamt:
”Stackars Marie, hon var ändå aldrig som de andra,” och så gjorde hon sig lös ur hans armar, lugnt och utan att han kom sig före att qvarhålla henne.
Hon gick mot dörren och han skulle velat bedja henne att stanna, men kunde icke finna ord.
Dörren stängdes efter henne och han var ensam som förut, men brasan susade icke längre och i rummet var det så tyst.
Han tänkte att hon skulle komma igen, men hon kom icke.
Marie var icke som de andra: – hon blef hans hustru.69
D. 5/10 afsände jag ”pingsoen” med 2 illustrationer till Svensk folktidning.
I numret för den 13 okt. fick jag i ”breflådan” följande svar:
Ernst Ahlgren, Ni har sändt oss ett nytt vittnesbörd om huru rikt Skåne är äfven på äldre folksagor af den äkta sorten.
Sagan är fint och väl berättad och särskildt den ena af edra teckningar vittnar om verkligt konstnärskap.70
21.10 1882.
Bästa fröken!
Hjertlig tack för det mig visade förtroendet, hvilket gläder mig mera än jag kan säga och är det mig städse ett nöje att genomläsa hvad ni skrifver, men just för att visa mig erkänsam måste jag vara uppriktig.
Som studie för användandet af svenska språket har ”Ragnhild” troligtvis varit af god nytta, som poetisk produktion, deremot, är den icke presentabel och torde icke heller bli det.
Den är planlös och oklar, hvarjemte innehållet eger för liten handling för att rättfärdiga sin dramatiska form.
Tillfälligheten spelar äfven för stor rol deri, t. ex. blixten som antänder templet.
Ragnhilds öfvergång från tvifvel på ”hvite Krist” till fast tro och glad tillförsigt är ej tillräckligt motiverad.
Med ett ord: det hela är alltför skizzeradt och lönar ej mödan att utarbeta ty ämnet är dels gammalt och behandlat af flera stormän (Stagnelius:
Martyrerna.
Nikander, Runsvärdet)71 dels skulle det ej ens i en mästares hand vara särdeles tacksamt i vår tid – och glöm aldrig att det är för sina samtida man skrifver!
Många snillen hafva varit före sin tid och de flesta hafva stått i spetsen då det gällt att bryta nya banor för idéerna, men ingen har kommit efter.
Jag har märkt en viss ensidighet i edra literära studier; ni läser gamla författare och följer gamla mönster.
De gamla voro goda – hvem bestrider det! – men deraf följer icke att de nya skola vara dåliga, man bör derföre äfven läsa dem.
Språket undergår förändringar och en nutidspoet måste derföre följa med språkets fina skiftningar hos sin samtids skalder och framstående prosadiktare.
Om det vidare är mig tillåtet att framkomma med ett råd så vill jag uppmana er att följa med vår literatur, tillochmed om den lutar en smula åt venster, ty man måste liksåväl känna sina motståndare som sina bundsförvandter om man vill uppträda med framgång.
När jag säger ”vår” literatur menar jag icke de literära fattigdomsbevis som till hvarje jul tryckas på svenska utan snarare danska och norska arbeten för de sista tio åren.
De öfverträffa våra både i antal och värde.
Se här de herrar och damer hvilkas bekantskap jag skulle råda er att odla:
Rydberg, Snoilsky, Virsén, Nyblom, Ljunggren, Bäckström, Gellerstedt, Björk, Bååth, fru Nyblom, fru Edgren och – skall jag våga tillägga – Strindberg.
Drachman, Schandorph, Topsöe, Molbech, Georg Brandes, Edv.
Brandes.
Ibsen, Kielland, Elster.
Derjemte hafva vi ju åtskilliga tidskrifter, bland hvilka jag skulle vilja förorda:
Ny svensk tidskrift samt Nyt Tidskrift.
Skulle glädja mig om jag snart hörde något från er.
V.B.72
Uppmuntrad genom er ständigt mot mig visade välvilja, tager jag mig friheten sända ett häfte sagor och silhuetter, med anhållan det ni godhetsfullt ville höra efter hos Haeggströmska förslagsexpeditionen om det vore möjligt att få dem utgifna å dess förlag.
Naturligtvis lägger jag vigt vid att få dem någorlunda godt betalda.
Skulle det ej låta sig göra vore jag tacksam om ni genast ville återsända dem.
I alla händelser hoppas jag på ett par rader till svar snarast möjligt.
Förlåt att jag besvärar.
I.T.73
24.10 1882.
Vid Höör – Hörby jernvägens öppnande d. 25 Okt. 1882.
Stilla och flärdlöst har bandet knutits
fast till det vidsträckta jernvägsnät.
Genom den bygd som af fliten brutits
samfärdslinien går trygg och rät.
Jernfålen frustar och ångan sjuder,
svänger i hvirflar mot himlen opp,
gälla signalen kring nejden ljuder –
käck som ett jublande framtidshopp;
Väcker väl genljud i månget sinne,
tänder den slumrande vandringslust.
Hemmet dock lefver i troget minne,
– saknadt och älskadt – på fjerran kust.
Håll ej tillbaka den unge och djerfve
– vikingalynnet tål inga band –
Rikdom och rykte han fritt förvärfve,
skänke det sedan åt fädrens land!
Älskade hembygd, från verldens äflan
redan för länge du skyggt dig gömt.
Tveka ej längre!
Stig fram till täflan,
visa i handling hvad tyst du drömt.
Djupt i den lugna, den skånska hågen
framtidens löfte så långsamt gror,
liknar den härdiga vinterrågen,
springer i ax när minst man tror.
Höstklädd står nejden och löfven sväfva
döende ned öfver mörkbrun ljung,
våren på nytt skall dock manteln väfva;
susande skogen blir åter ung.
Fagraste ängar kring
Ringsjöstränder
le då mot främlingens tjusta blick!
Spörj honom se’n, om i fjerran länder
blidare tafla han skåda fick.74
Rahm
Ströö
Kristineberg.
Ni ville ha ”bondhistorier”, men jag kan för tillfället icke kläcka fram några.
Men vill ni betala hvad skäligt är för medföljande poem, må ni offentliggöra det, i annat fall torde ni genast sönderrifva detsamma, så att detta stannar oss emellan.
Allt svar i ”breflåda” undanbedes på det bestämdaste.
Ni känner ju min adress.
förf.75
Bästa Fröken!
Förlåt dröjsmålet!
Det har haft giltiga orsaker, för obetydliga dock att uppräknas.
Det synes icke vara skäl att ”stäfja skrifklådan”, låt naturen i det fallet hafva sin frihet, men nagelfar formen och vänj er vid en sträng sjelfkritik.
Ni säger: ”en kärlek hög och ädel”.
Jag tror att ni der tänkt mera på ordets vackra klang än på den egenskap hos kärleken som skulle uttryckas.
Enligt mitt förmenande kan man endast om Guds kärlek säga att den är hög.
Hos oss menniskor brukar denna känsla vara ödmjuk; tillochmed det stoltaste sinne veknar ju så fort kärleken genomträngt detsamma och hvad säger Paulus?
”Kärleken är tålig och mild.”
Den sanna kärleken skänker en viss höghet år honom som hyser den, ty den höjer tillochmed det lägsta, men sjelf är och blir den ödmjuk:
”kärleken uppblåses icke.”
En saga.
Der bodde fordomtima långt bort i fjerran dalar
En konung, stor och mäktig, i gyllne pelarsalar;
Och lyckans fröjd han egde, och vunna segrars ära,
Ja allt hvad menskohjerta på jorden kan begära.
(”Fröjd” låter något märkligt, då man tänker sig en gammal och i lifvet pröfvad man.
Bra!)
För folkets väl han lefde, och utaf ädelt hjerta
Han skyddade dess glädje, och lindrade dess smärta;
Och älskad och besjungen han var uti sitt rike,
Och långt i vida fjerran man icke fann hans like.
(”Utaf ädelt hjerta” låter något besynnerligt, kan dock gå an.)
Och år på år förgingo i ostörd frid och lycka,
Då kom den milde död att den ädles panna smycka,
Och lagerkrönt han hvilar med stilla knäppta händer,
Och bitter sorg sig breder ikring de vida länder.
(Hvarmed smyckade döden den ädles panna?)
Då spridde sig en sägen, och – lik en vårvinds susning –
De sorgebundna hjertan beredde hopp och tjusning.
Som perlan i sin snäcka den lefvat, stilla, sluten,
Tills den i dagern trädde, af glädjens tår begjuten.
”Tjusning” har tillkommit uteslutande för rimmets skull, är dessutom ej lämpligt för beskrifvandet af ett troligtvis svagt och bäfvande hopp.
”Tjusningen” försvinner vid åsynen af den bleka, allvarliga döden.
Det var för tidigt att gjuta ”glädjens tår”.)
En konung – sägnen lydde – som left för folkets lycka,
Hans trogna kunna åter från döden honom rycka –
En kärlek hög och ädel, och utan sjelfvisk smärta,
Kan än till lifvet väcka det brustna kungahjerta.
(”Ädel” nu igen!
Det är 3:e gången redan.
”Honom” är så helt och hållet öfverflödigt i meningen och står endast för meterns skull.)
Från höga herresäten, från fattigdomens dalar,
Det trogna folk sig samlar i öde kungasalar.
Med kärleks skatt de komma att älskad konung väcka,
Ej länge skall hans dvala, den djupt begråtna, räcka.
(Bra!)
Men se fast kring hans läger de trogna skaror stanna
Ej viker dödens blekhet från lagerkransad panna.
Fast varma kärlekstårar ikring den ädle falla
Förgäfves, ack förgäfves, de äro alla, alla!
(Bra.
Der må ädelheten stå.)
”En kärlek hög och ädel, och utan sjelfvisk smärta,
Han grubblat, höge Siarn.
Nu upp han högrest stiger
Och för hans lugna blickar hvar högljudd klagan tiger.
(Det är för mycket ”högt”.)
”I vänner” – så han sade – ”i vild och trotsig smärta
Vi önska återlifva den ädles brustna hjerta;
Men kärlek, stark och mägtig, ser ej på egen lycka,
Vill ej sitt hjertas älskling från evig sällhet rycka.
(”Med knot”, eller någonting dylikt kunde passat väl så bra som ”vild”. ”Älskling” passar ej godt i stycke med all den omtalta ”högheten”, det låter för täckt, för smekande.)
Så låtom oss i stoftet för himlens magter falla,
(inför Guds anlet)
Och öfver somnad konung dess (Hans) hägnad nederkalla.
Vår konung säll är vorden.
– Och utaf tacksamt hjerta,
Vi prisa må hans sällhet förutan sjelfvisk smärta.”
(Konung 2 gånger stöter örat.)76
Och menigheten lyssnar.
– På knä de skaror falla.
Nu flyta ej förgäfves de kärlekstårar alla.
Vid lof af tusen hjertan, som glömt sin egen smärta,
Till lifvet återväckes det ädla kungahjerta.
”Ädelheten” förekommer här för 7de gången.
11 strofens 2:a vers låter platt och erinrar om rimsökeri.
Vill ni ej säga t. ex.:
I andakt mängden lyssnar och knä kring båren böjer,
Varm, offervillig kärlek sin blick mot himlen höjer.
Dock se!
När jordisk saknad har glömt sin egen smärta
Til lifvet återväckes – – –
– – – Enligt min tanke har Ni ej gjort allt som kan och bör göras af Er idé.
Tänk sjelf:
– Konungen har ”efter vunna segrars ära” slagit sig till ro, lefvande för ”folkets väl”.
År hafva så förgått och man tänker sig att han – ”älskad och besjungen” – redan hunnit eller åtminstone närmar sig den ålder då den ärlige arbetaren med en tacksam återblick på allt hvad det varit honom förunnadt att uträtta, allt hvad lifvet skänkt honom, bereder sig till hvila från mödan, lugn efter vindkasten.
Han är nöjd, lycklig, men trött ändå, och glad att, följd af de sinas välsignelser få lägga sitt hufvud till ro.
Ni återuppväcker honom.
Det gör nästan intrycket af en orättvisa.
Han har sträfvat och ordnat med outtrötligt nit, allt går i de jemna spår hvars bana han utstakat, hvars stötestenar han undanröjt.
Hvarför rycker man honom från hans fridfulla bår?
Om han ej fått odödlighet – och det kan ej tänkas på jorden – så måste det samma upprepas.
Det hela är ju då resultatlöst.
Annat vore förhållandet om en oväntad fara hotade nationen just då denna genom förlusten af sin kraftfulle ledare var minst vuxen att möta densamma.
Offret af den sjelfviska smärtan blefve då större, återuppväckelsen mindre ändamålslös.
Planen och idéen oförändrade, endast förstärkta.
Här fins tillfälle för många fina drag.
Arbeta
Er in i situationen och när Ni blifvit förtrolig med ert ämne, när det blifvit Er rätt kärt och Ni för det vill offra all Er förmåga, allt hvad Ni eger bäst, varmast och renast, när ingen möda synes Er påkostande, intet utjemnande för besvärligt – då, och först då – skall bilden blifva helgjuten och få lif.
När arbetet är allt och Ni intet skall
Er konung stå upp och – låtom oss hoppas det – lefva länge och lyckosamt.
Detta gäller om all diktning.77
Hvad hade ni till middagen.
Oxsvanssoppa.
Ja jag tycker nog att du ser lite afstubbad (stubbsvansad) ut.
H.H.R.!
Innerligt tack för gårdagens vänliga bref.78
Ert deltagande förvånar mig så mycket mer som jag är Er personligen obekant.
En dylik oegenyttig välvilja mot en främling – en som icke kan vedergälla – är ett så rent och vackert drag af menniskonaturen att – – – nå ja, det der hör icke till affärerna!
Naturligtvis stannar jag i skuld hos er om Ni vill gifva min skånska uppsats en välbehöflig tukt och ans.
Tyvärr slarfvar jag ofta när jag tror att en uppsats ej skall bli antagen.79
Det lilla rimmeri jag skickade har troligtvis hamnat i Er papperskorg, jag låter det derföre dyka upp på annat håll, så är äfven förhållandet med tre små uppsatser som Ni fick i fjol: ”Jeppa, Otur samt Gamla Ola.”80
Beträffande silhuetterna visste jag nog att de ej kunde komma ut till julen samt att tiden var illa vald, men – det är först helt nyligen jag kommit underfund med att jag är en ”klippare”.
Kan Ni skaffa mig förläggare är jag er stor tack skyldig och Ni har fria händer.
Jag, som aldrig fått lära något, kan ej hafva så stora pretentioner.
Några friexemplar skulle jag dock önska. ”Igelkotten” är på landsmål intagen i Svensk Folktidning № 43, jemte de tvenne dithörande silhuetterna – hvarpå Ni torde fästa vederbörandes uppmärksamhet.
Blir der ingenting af så var af den godheten att återsända det lilla arbetet ju förr dess hellre.
Kan ni använda de två sagorna som följde med uppsatsen om Skåne?
Förlåt min utförlighet.
Med tacksamhet och högaktning
I.T.
4.11 1882
Det var en gång ett gift folk som lefvat lyckligt samman under många år.
Vid bröllopet hade brudgummen förelagt bruden att hon aldrig måtte tända ljus i det rum der han låg och sof, ty då kunde stor och obotlig skada vållas för både honom och henne.
I tjugotre år hade de lefvat samman och hustrun hade troget hållit den ingångna öfverenskommelsen, men så kom den lede frestaren till henne en dag ingifvande henne den tanken att mannen under natten vore ett ohyggligt vidunder och hon började frukta för att vara ensam med honom sedan det blef skumt.
Slutligen beslöt hon att skaffa sig visshet och en natt då hon märkte att mannen somnat gick hon ut, tände ett ljus och begaf sig till sofrummet.
Der låg mannen och sof så fridfull och lugn, han hade aldrig synts henne manligare och vackrare än nu, men hon ångrade bittert sin olydnad och hoppades att obemärkt kunna smyga ur rummet.
Just som hon skulle vända sig bort föll en droppe talg på hans hand och med ett anskri for han upp ur sömnen.
I samma stund tappade hon ljuset och det vardt beck mörkt i rummet.
Men hon hörde en röst säga:
”Qvinna, qvinna, hvad har du gjort!
I tre och tjugo år hafva vi lefvat glada och sorgfria dagar med hvarandra och då du kunnat tygla din förvetenhet i så lång tid tänkte jag väl aldrig att du på gamla dagar skulle komma oss i olycka dermed.
Nu har du genom denna din förvetenhet gifvit mig den argaste trollpacka i våld och tör jag nu mot min vilja få vara hennes man och icke din.
Svåra tider lära för oss stunda, hvilket allt du vållar, men icke vill jag i denna vår afskedsstund förebrå dig något ty tung nog blir din sorg att bära.
När han detta sagt flög det som en väderil genom huset, alla dörrar slogos upp och igen, sedan blef allt tyst.
Gråtande inväntade hon morgonens gryning och när den kom visade den henne endast att stugan var tom och mannen spårlöst försvunnen.
Hon egde trenne döttrar, alla ute i tjenst, och i sin stora sorg beslöt hon att gå till dem för att omtala hvad som händt.
När hon kom till den äldsta och denna hört berättelsen vardt hon vred och sade:
”Åt er kan det vara lika godt när I inte kunde styra er, men stackars far som skall lida så mycket för er förvetenhet.”
Bedröfvad gick modren derifrån, men dottren gaf henne ett vackert äpple med, att bita i när hon kände sig hungrig.
När hon kom till den andra dottren och beklagade sig sade denna på samma sätt, men gaf henne äfven ett äpple.
Så och den tredje.
Modren beslöt att uppsöka och frälsa sin man, kosta hvad det ville och om hon än skulle få gå till verldens ända.
Ensam gick hon, sörjande och letande, beständigt framåt, lifnärande sig med skogens frukter och bär eller tiggande sin föda af goda menniskor.
Aldrig vek hon från sin väg, syntes den än så villsam och svår, men då hon stundom i vildmarken uppgifven af trötthet hvilade mot en sten eller stubbe kom alltid en svart hund och slickade hennes händer som till en uppmuntran eller vakade öfver hennes sömn.
Så gick hon år efter år och slutligen kom hon till ett stort, svart berg der vägen tog slut.
Berget var glatt som glas, så att hon icke kunde komma upp.
Då gick hon in i en liten koja och beklagade der sin nöd för en gammal gumma, som bodde der, denna var beskedlig och visade henne till en man som kunde förfärdiga glastofflor med hvilka man kunde gå upp för berget, men derjemte berättade hon henne att på höjden af hällen bodde den ledaste trollpacka i verlden.
Qvinnan lät emellertid icke afskräcka sig utan försedd med glastofflorna började hon uppstigandet.
När hon gått en stund mötte hon en gammal man som rådde henne att smörja alla dörrar i trollpackans hus med olja som han gaf henne på en flaska och icke öppna hvarken port eller dörr innan detta var gjordt.
Tillika menade han att hon borde taga tjenst hos trollpackan men noga akta sig för att äta något af den mat hon kunde bjuda henne.
Qvinnan tackade för rådet, tog flaskan och begaf sig till hexans gård hvilken var väl kringbyggd och försedd med ett par tjocka portar.
Hon smorde omsorgsfullt alla dess gångjern och öppnade den sedan.
”Kläm ihjel henne, den styggan!” ropade hexan inifrån, men porten svarde:
– ”Nu har jag hängt här i så många år utan att någon smort mig, hon har gjort det och henne klämmer jag icke i hjel.”
Sammalunda gick det vid alla dörrar, så kom qvinnan in i stugan der hexan satt, och erbjöd henne sin tjenst.
Denna antogs och hexan bad henne sursött att sätta sig på kakelugnsbänken, derefter kom hon med ett stycke pölsa och bjöd henne att äta.
Qvinnan tackade och låtsade sig äta, men när trollpackan vände ryggen till stoppade hon pölsan under täcket (”bänk-måttan”) som låg på bänken.
”Har du ätit upp?” sade käringen.
”Ja,” svarade qvinnan.
”Pölsa, hvar är du?” ropade trollpackan.
”Under bänkmåttan,” svarade pölsan.
Då tog trollkäringen åter fram henne och sade:
”Ät, piga lilla, det är god pölsa.”
Åter låtsade qvinnan som om hon åt, men stoppade pölsan under tröjan.
”Har du nu ätit upp?” sade käringen.
”Pölsa hvar är du?” ropade trollpackan.
”I barmen,” svarade pölsan.
”Det var bra,” sade käringen, menande att qvinnan sväljt pölsan, ”är du nu i barmen kommer du väl snart i tarmen.”
Derefter fick qvinnan befallning att gå till bäcken med ett knyte svart ull, hvilken skulle tvättas hvit.
Hon gick, men hur hon sköljde och hur hon gned var ullen lika svart ändå.
Efter en stund kom samma hund som så ofta varit hennes tröst under vandringen och slog med sin tass på ullen, hvilken genast vardt hvit som snö.
Glad och tacksam klappade hon hundens lurfviga hufvud och skyndade så in till trollpackan för att visa sitt arbete.
”Du är värre än jag,” sade trollpackan förargad, ”ty inte kan jag tvätta svart ull hvit, men när du är så dugtig kan du rätt gå och tvätta ullen svart igen.”
Qvinnan gick och när hon tvättat en stund kom hunden, slog med sin tass på ullen som blef svart som förr.
När qvinnan kom hem med sitt arbete blef trollpackan än mer förargad.
”Ja, jag ser nog att du är klokare än jag,” sade hon, ”men när du är så dugtig kan du få lof att gå ner till afgrunden med aviser åt min syster.”
”Men jag känner inte vägen,” sade qvinnan.
”Stora landsvägen att följa,” svarade trollkäringen, packade tidningarna i en träask och lät så qvinnan gå.
Denna gick och gick, men slutligen blef hon trött och satte sig att hvila i en skog.