Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der finnas 42 pastorater, bland hvilka 4 äro praebenden, men deremot omkr.
DO komininistraturer eller (med dem jemförlige) socken-adjunkturer oeh kapellpredikantsplatser.
Man inser häraf tydligen, att besagde, lägre aflönade tjenster måste i de flesta fall vara den punkt, hvarå tjenstemannen stadnar, och hvarifrån upflyttning till högre lönevillkor och till en fullt sjelfständig verksamhet endast undantagsvis kän inträffa, aldrig påraknas.
I de fäll alltså, då dessa tjenster icke få betraktas såsom exspektansplatser, der hoppet om någonting bättre kan hjelpa att bära det närvrdes svårigheter och försakelser, synes billigheten fordra, att lönevillkoren stadgas till det belopp, att tjenstemannen dervid må för hela sin återstående lifstid ega sin tarfliga, men ej otillräckliga inkomst, till fyllande af sin och sin familjs oundgängliga lefnadsbehof.
Jag önskar i följd häraf, att uppå ofvanbesagde förhållanden måtte vid den blifvande regleringen uttryckligen föreskrifvas ett billigt afseende.
Hvad beträffar det minimum, hvarom petitionärerne framställt sin önskan, så torde det, på sätt nyss blifvit antydt, i olika stift böra blifva ganska skiljaktigt.
Att öfverallt stadga detta, i hänseende till komministrars aflöning, lika med kronofogdars och häradsskritvares, lärer, enligt hvad jag, efter adressens utfärdande, förnummit, möta flerehanda inkast och betänkligheter.
Men om detta alltså icke får upställas såsom en allmän regel, qvarstår dock, under vissa förhållanden, denna billighetsfordran i sin fulla kraft, nemi. i de stift, der socknarnes storlek och folkmängd göra befattningarne besvärligare, der lefnadskostnaden tilläfventyrs jemväl är
D e n 1 1) e c « m b «i $7 dyrare i följd af naturförhållanden, och der tillika utsigten till befordran är svagast.
I sådana stift anser jag rättvist, att lönen ej sättes lägre än 2,000 rdr rint., oro än, i andra stift, under gynnsammare förhållanden, lönen torde kunna bestämmas till kanske endast hälften af besagde belopp.
Slutligen vill jag fästa upmärksamheten på eti omständighet, som jag tror vara, för de ifrågavide tjenstemänuen, af synnerlig vigt, och sora, derest förbättring derutinnan kunde vinnas, skulle bereda dem en lättnad, måhända i värde för dem, öfverstigande hvarje annan pekuniär fördel.
Jag syftar härvid på den, för dessa ringa aflötiade tjenstemän så högeligen betungande skyldigheten, att sjelfve bygga och underhålla sine boställshus, under det att pastorerne, som dock äro hugnade med gemenligen vida högre löneinkomster, erhålla hjelp af församlingen i förberörde hänsigt.
Kunde icke en jemkning i dessa hänseenden jemväl företagas vid de skeende löneregleringarne; eller, der så kunde öfverenskomrnas, en utsträckning af församlingarnes åtaganden till de mera vanlottade af Kyrkans ordinarie tjenstemän ega ruin?
Ty jag föreställer mig, att detta biträde, fördeladt på de inom församlingen byggnadsskyldige. ej skulle behöfva blifva för dem särdeles kännbart; hvaremot skyldigheten nu är för boslällshafvaren ofta ganska betungande, ned trycker hans ekonomiska ställning redan vid tjenstens lörsta tillträdande, hvaraf tyngden förnimmes under hela hans tjenstetid, och sedermera stundom försätter hans efterlemnade, fattiga enka och barn i de mest tryckande bekymmer och svårigheter.
Med auledn. af allt det ofvansagde, torde jag vördsammast få föreslå, att vid besvarandet af den K.
Propm i detta ämne, och med anförande dervid af de öfriga i samma ärende väckta och af mig härofvan omnämnda motioner, i den mån, de vunno K.
St:rs godkännande, K.
St:r måtte för sin del anhålla: 1 :o) att de af K. M. i Dess aflåtna nåd.
Propos. omförmälde regleringar af presterskapets aflöning må, på det i öfrigt föreslagna sätt, till upgörande företagas, så snart ske kan, och utan afbidan af inträffande pastorsledighet, dock att verkställighet ej derå följer, förrän sådant, utan förnärmande af innehafvares rätt, sig göra later; 2:o) att, vid reglering af komministrars, socken-adjunkters och kapell predikanters aflöning, ett tillbörligt afseende fästas, ej allenast å de i K. M:s Propos. omförmälde förhållanden, men äfven å dessa tjenstemäns olika utsigt till befordran inom olika stift; 3;o) att ett graderadt minimum dervid för besagde tjensters aflöning bestämmes, som inom vissa stift må stadgas till 2,000 rdr rmt, men i intet fall lägre än 1,000 rdr rmt; 4:o) att, vid skeende löneregleringar, frågan om biträde till byggnad och underhåll af boställshus för besagde tjenstemän må tillika förekomma och handlägga*.
Begärdes på bordet. 88 Den 1 December e. m.
PresteSt:t ankommet Potok.utdrag för d. 26 sist!. Nov., med öfverlemnande af en utaf Prosten Söderberg väckt, till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t remitterad samt de öfriga RiksSt:n kommunicerad motion, om en Diligence-förbindelse mellan Stockholm och Carlskrona, utefter östra kusten.
Sedan den ifrågav:de motionen blifvit upliist, beslöt lt. o. Ad., uppå derom gjord framställning, att motionen, såsom icke erfor drande någon åtgärd från lt. o. Ad:ns sida, skulle läggas tilljhandlingarne.
Frih. Creutz, Steffan, upläste tvenne motioner af följande innehåll: 1:0.
Ehuru jag viii förutser, att en och annan skall finnas, som med ovilja skall höra, att jag ännu en gång uptager en stunds upmärksamhet härstädes, i afsigt att ånyo framhålla den princip, för hvilken jag anser mig böra höja min röst i denna Riksförsaml., så vill jag dock begagna det tillfälle, som erbjuder sig.
Afven nu är det nemi. min önskan och afsigt, att inför lt. o. Ad. framställa en motion, hvars syfte är, »att slita ett af de många onaturliga och förderfliga band, som hvila öfver individen och samhället.»
Må den eller de, sorn så vilja oell finna sin räkning dervid, att stämpla hvarje försök att lösgöra samhället i allmänhet och dess medlemmar hvar för sig ifrån de tjettrar, som okunnighet, vidskepelse, maktmissbruk och skråanda lagt uppå dem, såsom ett bemödande att »öfverändakasta lag och samhällsordning»; (ör min del vill jag, så långt min förmåga sträcker sig, skilja emellan två så skiljda saker, som det är, »att någonting är lag och att något bör vara lag.»
Just derföre att det är min oförgripliga tanke, att det icke blott är, utan alltid bör vara Representationens rätt och pligt, att använda sin lagstiftande myndighet, icke för att konservera det föråldrade, olämpliga och skadliga, utan fastmer, med uphäfvande deraf, sätta sådant i stället, som öfverstämmer med den närvarande tidens fordringar, hvilka grunda sig på vetenskaplig forskning, sann uplysning, frihet och rättvisa, så får jag vördsammast föreslå, att K. M:s nåd.
Reglemente för skyddskoppympning i.
Riket af d. 29 Sept. 1853 matie så till vida till all gällande kraft uphäfvas, att det icke blir bindande för någon annan än den, som sjelf vill för sig eller barn underkasta sig dess förordnanden.
Denna min motion står i närmaste sammanhang med den, som jag redan haft aran inför R. o. Ad, afgifva, ang:de inrättandet af en klinik lör vattenläkekonstens utöfvaude i hufvudstaden.
Då jag hoppas, att vid denna frågas återlemnande från vederbörligt Utsk. komma i närmare tillfälle att öfver densammas befogenhet framlägga mina åsigter, så vill jag nu blott, för att icke uptaga mer, än högst nödigt är, at den tid, som återstår för motioners afgifvande, anföra såsom motiv för detta mitt förslag följande: l:o
Enligt de utmärktaste både hydropatiska och homöopatiska läkares samstämmiga utlåtanden, är vaccineringen icke något Den 1 December e. m. 89 ofelbart preservativ emot koppsjukdomen.
Detta bestyrkes ock af erfarenheten. 2:o Utsattes den, som skall vaccineras, för möjligheten att, jemte de artificiella kopporna, få på sig öfverflyttade alla de sjukdomsämnen, hvilka kunnat ligga förborgade uti dens organism, ifrån hvilken koppympningsämnet blifvit taget. 3:o Ar det lika absurdt, som orimligt, att vilja tvinga en menniska att i detta enda fall begagna sig af ett föregifvet prseservativ-medel, om hvilket man sjelf möjligen är öfvertygad, att det ovilkorligen skall medföra mer eller mindre ondt, utan att verka något godt.
I alla andra sjukdomsfall, tillockmed då »döden står för dörren», har menniskan frihet att välja eller förkasta de läkemedel, hvilka man räcker henne; och skulle hon äfven nödgas med våld att öfverlemna sig åt en läkares behandling, till hvilken hon saknar förtroende, samt att emottaga medikamenterna af hans hand, så kan dock ingen tvinga henne att intaga dem. •4:o
Ar det numera en inkonseqvens i vår lagstiftning, att halva stadgandet qvar om tvångs-ympningen såsom skyddsmedel mot en sjukdom, som haft så lång tid på sig att »modifieras» och »acclimatiseras», sedan man insett behofvet af att uphäfva karantäner och gränskordonger emot choleran, hvilken upträdt såsom en lika härjande, men vida yngre epidemi, än kopporna.
Om Statsmakterna finna det för godt, att för den eller de, som anse skyddskoppympningen såsom sanitärt nyttig, bibehålla de anordningar, som redan vidtagits för att tillhandahålla vaccin, äfvensom, efter redan stadgade grunder, förordna, om hvilka de äro, som dermed hafva rättighet att sig befatta, så må detta gerna fortgå; men må de icke längre fortgå på den lika enfaldiga som orimliga vägen, att vilja påtvinga någon sin välmening.
Jag och alla de, hvilka upfattat och tillegnat sig, om ock blott de första elementerna af vattenläkekoustens grundsanningar, skola med största vedervilja anse en sådan tillbjuden tjenst, af hvilken, för oss och våra barn, ingenting annat kan väntas, än ett dubbelt ondt, först nemi. det, att, mer eller mindre hårdt ansättas och försvagas af vaccinkopporna, och sedermera det, att möjligen få för hela lifvet pligta för detta onödiga koppningsförsök, med att få öfverflyttade de mest vederstyggliga och obotliga smittoämnen, hvilka möjligen kunnat ligga förborgade hos den, ifrån hvilken ympnings-matiérn blifvit tagen.
Fritt och onödd må derföre hvar och en bestämma sig i detta fall, och må det lagtvång, som i denna sak nu trycker på alla och en och hvar, och hvilket redan tvifvelsutan förorsakat otaligt mycket ondt, och i sina följder kostat Staten oräkneligt både i lif och penningar, helt och hållet försvinna.
Att denna min motion måtte till vederbörl.
Utsk. få afgå, får jag således anhålla. 2:0.
Då jag inför It. o. Ad. går att aflägga den motion, som i efterföljande innehålles, måste jag på förhand nämna några ord till deras lugnande, hvilka äfven deri vilja spåra någon mormonism eller »0 Den 1 December e, m. annan svår villfarelse-, såsom snart sagdt, i allt annat-, som icke genast låter inpassa sig inom den synkrets, der de för tillfallet befinna sig.
Under den närvande religiösa rörelse, som under olika benämningar och yttre former genomgår icke blott vårt land, utan hela den Europeiska oell Nord Amerikanska kristenheten, hafva manga nya, förut under vanans, fördomarnes och okunnighetens påtryckande och förlamande inflytelse undertryckta behof framstått och oemotståndligt gjort sig gällande.
Många i sig sjelfva ganska enkla och för det sunda förnuftet och den oförvillade religiösa känslan lätt fattlig» sanningar, hafva dykat upp utur det djup, hvarest menniskomeningar och den hierarkiska fyndigheten under århundraden hållit dem fördolda.
Bland dessa sanningar, hvilka nu redan i de flesta protestantiska länder, till trots af presterskapets motstånd och bigotteriets fanatiska ifver, tilltvingar sig ett fullt erkännande och tillkämpat sig ett eget gebiet i det praktiska lifvet, är läran om äktenskapet.
Val har det icke lyckats de protestantiska theologerna att inpressa i det hos oss antagnn lärosystemet den papistiska dogmen om »vigselns sakrament», med i sjelfva verket har man dock lyckats, att, både i läran och lagstiftningen, ställa denna saken så, att man gjort af äktenskapet en sådan handling, hvilken icke skulle få anses giltig hvarken i andligt eller rent borgerligt hänseende, utan att presten och kyrkan lagt sina händer dervid och genom dessa heliga kanaler himmelens välsignelse skulle tillströmma de respektive kontrahenterna. l)et är emot detta grofva våld på naturen, denna alldeles förvända upfattning af det verkligt sanna förhållandet, som både kristna, tänkare och jurister hafva framstått i andra länder, och, om ock efter mycket motstånd, lyckats kalla till lif den sunda och i sina följder så högst vigtiga läran om civil-äktenskapet.
Som jag förbehåller mig att framdeles få till Höglofl.
Ståndet aflemna en fullständigare utredning af denna sak, så vill jag nu, för tidens vinnande, endast andraga skälen, hvarföre jag önskar, att institutionen om civil äktenskapet äfven hos oss måtte vinna fast fot, med några få ord.
Skulle derigenom mycket trassel, onödiga omsvep och bekymmer, hvilka, under nuvarande tvångslagar om lysning och vigsel, icke blott försvåra, utan tillockmed omöjliggöra äktenskaps ingående, helt och hållet uphöra. 2:o Ble.fve sjelfva theorien om äktenskapet ställd på sin rätta punkt, då den icke längre inginge, såsom en för kristendomen karakteriserande beståndsdel, i dess troslära och kyrko-lagstiftningen. 3:o Skulle den Svenska lagstiftningen och lagskipningen erhålla en lika så nyttig som nödvändig förenkling, ett mål, till hvilket jag hoppas och är öfvert.ygad om, att hvarje jurist ex professo sträfvar med oförtröttadt allvar och nit. 4:o Skulle derigenom statskyrkans egna tjenare blifva befriade ifrån många olägenheter och ganska betänkliga evenementer, hvilka Deri 1 December é. riri VI hittills ej sällan inträffat, så länge presten skulle haft hand om och ombestyrt en i sig sjelf helt och hållet borgerlig fråga. 5:o Skulle det vara ytterst påkalladt i sedlighetens, — icke i pruderiets och koketteriets — intresse, om civil-äktenskapet inträdde i fullt gällande kraft, jemte och bredvid den bestående kyrkliga lysningen och vigseln, likasom i England, Danmark, Frankrike och flera Tyska stater och derstädes bevisat sig på det högsta nyttigt och för folkets bästa ändamålsenligt.
Ur anförda grunder får jag derföre anhålla om remiss till vederbörligt Utsk. å denna min motion, att med det snaraste äfven hos oss, en efter vårt lands förhållanden afpassad lag om civil-äktenskapet måtte utarbetas och inträda i fullt gällande kraft.
Creutz följande motion:
Ett gammalt ordspråk säger: »den som vill lefva val, börock betala väl.»
Detta kunna vi äfven med all rätt tillämpa på ett annat likartadt förhållande: »den som älskar och vill bestå sig lyx, må ock derföre betala.»
Då jag hyllar handeln och det fria utbytet af allt, som kan befordra dess intressen, så är det icke min mening att här uttala någon förkastelsedom öfver dem, hvilka hafva håg, råd och lägenhet att bestå sig detta lifvets komfort framför mängden både i mat, dryck, kläder och annat mera.
Hvad jag nu ernar säga, åsyftar egentligen att inför E. o. Ad. framhålla vigten och nödvändigheten deraf, att den beskattningsrätt, hvilken E.
St:r har makt att utöfva, mätte framförallt drabba der, hvarest lyx och öfverflöd eges och njutes.
Att den lagstiftande makten i mångå fäll tillämpat denna grundsats, erkänner jag gerna till dess berömmelse och heder.
Återstår derföre att tillse, om icke en lyx finnes, som fått gå och ännu går temligen befriad ifrån den ersättningsskyldighet, som i andra fall blifvit lagd derpå.
Jag tror att så förhållandet är, alldenstund vi ännu hafva i vårt land den gamla Tyska besmittelsen, titelsjukan, såsom en fortgående farsot.
Vår aflidne, högt älskade Konung Oscar erkände denna sanning och sökte bota den derigenom, att han högst sparsamt utdelade karaktersfullmakter, och begge statsmakterna hafva också bjudit till att minska begäret och åtrån derefter, derigenom att de belagt karaktersfullmakter med årlig skatt.
Skada blott att detta, så i grunden billiga och rättvisa förfarande icke drabbat allmänt, utan lemnat ett betydligt undantagsfält.
Ehuru högt detta än är beläget, så tror jag dock att
Stats-kassau bör deraf skörda sin tribut såväl soto af de lågländtare.
Detta fält är nemligen tillfinnandes i de begärliga hoftitlarna.
Då dessa titlar medföra en rang och värdighet, hvilken är lika orimlig soto stor, helst de rättvisligen icke borde ega någon sådan i det offentliga eller från hofvet akiljda privata samhällslifvet, så får jag härmed föreslå såsoto alternativ: »2 Den 1 December e. m. antingen att alla titlar måtte uphöra, såvida ej fullmakt finnes å inneliafvande stats-tjenst eller embete; eller, om de skola fortfara, att å ena sidan en revision af nuvande rangordning måtte företagas, samt å andra sidan, att hvarje med rang förenad titel, af hvem eller hvarhelst den än må innehafvas, måtte med årlig skatt beläggas.
Utsk. af denna min motion får jag anhålla.
Remitterades till Bevilln.Utsk:t, Ytterligare upläste Frih.
, En ledamot af R. o. Ad. har redan motionerat om uphäfvande af passväsendet i vårt land.
Att på nytt uptaga R. o. Ad:s tid med samma sak, kunde således synas olämpligt, men som jag anser densamma af så stor betydelse, att ingenting bör åsidosättas för att upnå detta mål, så får jag för min del framställa ytterligare motion i samma ämne, med anhållan, att densamma måtte till vederbörligt Utsk. hänvisas.
Orsaken hvarför jag anser lagen om behofvet för resande att vara försedda med pass, bör uphäfvas, är tvåfaldig.
A ena sidan är denna lag i våra dagar alldeles otilllämplig, hvilket ock bäst kan bevisas deraf, att den ouphörligt och af tusenden ostraffadt qfverträdes.
Såsom exempel torde endast behöfva nämnas de resande, hvilka årligen göra sina turer från det ena hållet af landet till det andra på ångbåtar och diligenser.
Å andra sidan torde det vara nog, att besinna huru genant elen närvtde passlagen är, och till hvilka följder den kan föranlåta.
Att en hederlig person, derföre att det finnes skälmar och skurkar i landet, skall vara exponerad för spörsmålet af hållkarlar, gästgifvare, länsmän och andra poliskarlar »hvem man är» och detta ej sällan med det hånande och råa tillägges: »kanske ni är någon förklädd tjuf eller rymmare», är ju redan något så motbjudande och innefattande skandal, att jag tror mig kunna antaga för gifvet, att hvar och en af Ståndets ledamöter, som deraf kunde träffas, skulle anse detta såsom giltig orsak nog, att önska hela passväsendets uphörande.
Skulle nu till på köpet inträffa, som ej sällan i verklighet torde ske, att en person råkade att begifva sig oförpassad öfver länsgränsen och någon kittslig person visste derom och ville begagna tillfället för att tillställa skandal, så kunde ju lätt hända, att den, som fördristat sig till ett sådant steg, kunde först och främst blifva attackerad af polisen, sedermera i sin ordning framdragen inför länsman eller rådstugurätt och sist möjligen blifva med »tjenliga medel» hemforslad.
Man skall måhända häremot invända: »men detta sker ju icke» och derföre kan påbudet om passinnehafvande fortfara, emedan det lemnar Statskassan någon inkomst.
Jag missunnar icke Staten hvad den på hederligt sätt kan vinna, men likasom Staten afstått förtjensten på toma titlar och lotterier, emedan de underhöllo fåfängan och vinningslystnaden, så bör den äfven afsäga sig Den 1 December e. m. alla sådane inkomster, hvilka endast kunna vinnas genom den enskildes kränkning, så mycket mer, som Statens egen fasthet beror ej litet på bevarandet af individernas hederskänsla.
Men just denna ambition såras på det allra djupaste, då den måste vara försedd med andras videtur, om hvad och hvem jag är, för att fritt få passera såsom en ärlig menniska.
Ur dessa skäl anhåller jag att hela passväsendet måtte uphäfvas, och ingen, hvarken hög eller låg, fattig eller rik, blifva antastad af främmande personer, eller någon vara förbunden till skyldighet att för sin person, ålder, stånd eller vilkor göra redo, förr än man genom ett brottsligt upförande dertill gifvit anledning.
Ur detta skäl har också England borttagit »förpassningen» och i det fria Amerika skulle ett försök, att roed pockrätt få veta hvem eller hvad en resande är, så länge han hederligt upför sig, blifva betraktadt såsom den grofsta förolämpning.
Remittérades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t. Slutligen upläste Frih. Creutz följande C motioner: 1:0
St. måtte besluta uphäfvande af det uti TjenstgöringsReglementet för Arméen, l:a Delen, anbefalda tvånget för Soldater »att Söndagligen bevista den allmänna Gudstjensten i sina Sockenkyrkor», hvilket nu är till ett allmänt missnöje, och mera i den mån, som på sednare tider åtskilliga Reg:ten så strängt tillämpa denna regleinentariska föreskrift, att det med skäl kan kallas för Soldatens största onus. 2;o.
M. med underd. anhållan, att en Komité af sakkunnige män, till hälften jurister och hälften militärer, måtte tillsättas för omarbetande af nu gällande KrigsLagar i enlighet med tidens anda, på det att krigaren inom sitt yrke, i likhet med hvarje annan samhällsmedlem inom sitt, måtte blifva värnad emot egenmägtighet och förtryck, och, i konstitutionel öfverensstämmelse med den öfriga nationen, erkännas rätt till ett oväldigt och skoningsfullt handhafvande af rättvisan, i enlighet med efter mensklighetens och tidehvarfvets anda förmildrade lagar, och att bland principerne i dessa lagar måtte ingå: att Krigsmannen oaflåtligen står under Krigslagarne, så länge trupp är sammandragen för krig, öfningar, eller andra ändamål, och i allmänhet så länge krigsmannen till ena eller andra ändamålet anses kommenderad; men deremellan, och då han från effektiv tjenstgöring är befriad, måtte stå under den allmänna lagen i likhet med öfrige Svenska medborgare. 3:o. Att K.
Krigs-HofRätten, i likhet med den gamla KämnersRätten och Slotts Rätten, måtte alldeles uphöra, och i stället en ny Afdelning i HofRätterna inrättas, för att utgöra andra instansen i militärmål; och att Ledaraöterne i denna Afdelning skola, jemte de prestanda, som af öfrige HofRättens Ledamöter äskas, särskildt hafva egnat sina akademiska studier åt MilitärLagstiftnin - Den 1 December e. m. gen, på det äfven Arméen måtte komma att dömas af sakkunnige och opartiske domare.
Samt vidare: att ingen MilitärLedamot från Arméen eller Flottan, det vare sig för längre eller kortare tider vald, måtte inom HofRättens Afdelning för Militärmål inrymmas, då alla nödiga uplysningar rörande brottmål inom Militären kunna erhållas frän KrigsRätterne. 4:o Att K, KrigsAkademien vid Carlberg måtte komma att uphöra och en MilitärFakultet vid Universiteterne inrättas, der ynglingar från alla samhällsklasser, som vilja egna sig åt militäryrket, och deribland den unge soldaten, om han har råd och fallenhet för studier, raå kunna inhemta de kunskaper, som till yrket höra och följaktligen till befordran medverka. 5:o. Att R.
St. mätte besluta uphäfvande af alla de uti Kyrkolagen och dess tillämpning i den allmänna Lagen gällande stadganden, hvarigenom Nattvardsgång gäller såsom vilkor för utfärdande af lysningar till äktenskap, vinnande af burskap eller inträde på,' det vare sig den ena eller andra näringsgrenen eller tjenstebefattningen inom landet. C: o. Att R.
St:r, för att förmildra den halfgarnisonering på landet med deraf följande stora olägenheter, som Indelningsverket medför, måtte för sin del besluta: att intet hinder måtte läggas för arméens befäl och manskap att vistas hvar sorn helst inom Riket mellan mötestiderna och den aktiva tjenstgöringen, för att kunna deltaga uti nationela eller enskilda arbetsföretag, eller sjelfva egna sig åt de producerande yrkena.
Detta likväl med den inskränkning tills ■vidare, att tredjedelen af manskapet bibehåiles på sina rotar eller stationer för användande vid hastigt påkommande oförutsedda militäriska förhållanden.
Samt att: arméens befäl måtte, genom billiga lönefördeluingar på de tjenstgörande, sammalunda kunna permitteras, och, beträffande Indelta arméen, endast det befäl, hvilka, enligt 1833 års lönereglering, äro bibehållna vid och innehafva boställen, skola kunna förbindas att mellan möten och kommenderingar hålla ,sig inom regementernes och kompagniernas ståndorter, staberne oberäknad!; samt slutligen: att expeditions-föringen på roten, som redan nu är en obetydlighet för deni, som i alla lall äro bosatta inom kompagniernas ståndorter, måtte mera förenklas, på det Kompagnicheferne med Fahnjunkares biträde måtte med lätthet kunna densamma sköta, och sålunda, enl.
Indelningsverkets gamla idé, mellan mötestiderna vara så mycket som möjligt oförhindrade att egna sig åt landtbruket och sina boställens skötsel.
Gr. von Rosen, Adolf Eugéne, väckte följande motion: