Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en viss likhet förefinnes mällan dessa bägge författare har åtminstone varit ett af de intryck jag själf haft af Hamsun — det obändiga, trotsiga jagiskhetslynnet, åtföljdt af en viss “gloominess“ och en viss suverän likgiltighet för andras sedvänjor och tänkesätt m. m. torde vara gemensamma drag hos bägge.
Man tänker naturligtvis, när man gör denna iakttagelse, på Byrons härstamning från en af Wilhelm Eröfrarens följeslagare.
Om jag ej missminner mig skrefs dennes tillnamn “De Burun“, hvilket tänkt med franskt uttal kunde vara en förvrängning af namnet Björn, hvilket ytterligare stärkes af att namnet också kommit att skrifvas som “Byron“, hvilket också låter som en förvrängning af “Björn“.
“De Burun“ skulle således, om man antager att “de“ är en kvarlefva äfter ett “fils de“, helt enkelt betyda Björnson, hvilket väl snarare är hemmahörande i Sverige och Norge än i Danmark.
Erinrar man sig vidare att svenskarne vanligast gingo i österviking — vestkustbefolkningen räknades i forntiden till Danmark och Norge — har man ytterligare anledning att anse, att Wilhelm Eröfrarens följeslagare “De Burun“ och följaktligen äfven lord
Byron härstammat från Norge, sannolikast från “Viken“, d. v. s. landet kring
Kristianiafjorden jämte Bohuslän, från hvilken landsända Gånge-Rolf, Normandiets eröfrare, ju ansetts härstamma.
Någon af Hamsuns stamfäder kunde varit från samma trakt, ehuru hans senare stamfäder flyttat till Nordland, Hamsuns födelsetrakt, och denne och “De Burun“, d. v. s. “Björnson“, hafva haft en gemensam stamfader.
Här ligger ju gissningen nära till hands.
Emällertid måste man ta i betraktande att
Hamsun medelbart äller omedelbart kan ha varit påvärkad af Byrons skrifter och den framställning af hans personlighet, som man träffar i biografiska och litteraturhistoriska böcker.
Dessutom kan som sagdt den norska och den engelskt-skotska folkkaraktären i allmänhet hafva gemensamma drag af andra grunder än den gemensamma härstamningen.
Vidare kunde det vara något liknande i Byrons och Hamsuns lifsvilkor, trots skilnaden i ursprunglig lefnadsställning.
Ju mer som återstår af likhet som ej kan hänföras till andra faktorer, dess starkare måste sannolikheten af dess beroende på gemensam härstamning blifva.
Mällan Strindberg och Hamsun finnes äfven vissa likheter.
Om det är sannt, att Strindberg härstammar från Strinden i Norge, kunde det icke vara helt osannolikt att de haft gemensamma stamfäder.
Men äfven här måste andra faktorer medräknas, såsom den af liknande lifsvilkor, Strindbergs direkta invärkan på Hamsun och invärkan på bägge af liknande tidsströmningar.
Jag vill emällertid som sagdt icke vidare fullfölja mina hugskott, hvilka kanske mera likna sådana lekar som “hvar är katten“, än inlägg i frågor af någon vikt.
Man kan ju tillsvidare betrakta det som ett sällskapsspel att räkna ut släktledningar från Nimrod och Ingjald
Illråde för att därigenom finna ut kusinaget med sin närmaste granne vid bordet.
Djurtyper i människotyper.
Huruvida människorna utvecklat sig ur något högre apsläkte äller haft en med de högre aporna gemensam stamfar äller om den gemensamma stamfadern för apor och människor såväl som för alla varelser varit en urcell, må darwinister och antidarwinister tvista om.
Fostret lär ju dock i moderlifvet undergå en något liknande utveckling som en möjlig släktenas utveckling från urcell till människa — och om denna fostrets utveckling i moderlifvet också icke betyder att människosläktet successive genom allt högre djurstadier utvecklat sig till hvad det är, kunde det dock möjligen gifva en antydning om att samma egenskaper, som utmärka de fosterlifvets olika utvecklingsstadier motsvariga djursläktena, ingå i den mänskliga organismen.
Erinrar man sig sedan atavistiska egenskapers äller beskaffenheters nyckfulla uppträdande hos vissa individer af samma släkte, som äljest icke synbart besitter dem, äfter att helt och hållet hos en lång rad af förfäder hafva varit latenta, och antager man vidare, att än den ena än den andra atavistiska egenskapen äller beskaffenheten uppträder hos olika individer af samma släkte, kunde man kanske få någon föreställning om orsaken till den icke sällsynta iakttagelse människor tro sig göra af en viss likhet hos en person med en äller annan djurtyp.
Denna likhet består antingen i hufvudets och gestaltens form, kanske ibland åtföljd af en konstant skymt af likhet i ansiktsuttryck samt i sätt att röra och föra sig, äller ock enbart i detta ansiktsuttryck och detta sätt att röra och föra sig, vare sig för ett visst tillfälle äller för längre perioder.
Den förra likheten synes mera vara en medfödd, den sednare mera en förvärfvad.
Det synes som man sedan urminnes tider haft känning af denna människans likhet med djurtyper.
I gammal och ny tid hafva t. ex. djurnamn brukats om människor.
Man erinre sig uttryck som dessa — “gån och sägen den räfven“ (Jesus af Nazareth om Herodes, Lukas 13: 32) — “Lejonet af Juda“ — “vid ett sto för Faraos vagnar liknar jag dig, min älskade“ (Höga visan) — “si skön är du, du dufvoögda“ — “min vän är lik ett rådjur äller en ung gazell“.
Äller om man vill lyss äfter på andra håll, erinrar man sig sådana namn som “Torbern Oxe“, “Erik Uggla“, “Rääf i Småland“, namn, i hvilkas speciella djurlikhet kanske ursprungligen en stamfaders mäst framträdande egenskap blifvit uttryckt, ehuru äfven äfterapandet framkallat liknande djurbenämningar på adelsätter, utan att därmed utmärkts någon egenskap hos en stamfader.
Äfven bragden att döda det äller det djuret kan ha gifvit anledning till vapen och därefter till namn.
Sådana namn som “Henrik Lejonet“ och “Albrekt
Björnen“ äro en slags öknamn, ehuru med berömmande mening och heroisk klang.
Under sednare tider hafva uppkommit mera försmädliga öknamn såsom “Haren“, “Gräflingen“ o. d., äller uttryck sådana som:
“han såg ut som en folkilsken tjur“ — “du är en hare“ — “din förbannade oxe“ — “ditt svin“ och andra liknande.
Den hos outvecklade folk förekommande vanan att nämna människor med djurnamn “Björn“, “Ulf“, “Falköga“, “Sittande Tjuren“ etc., har kanske ursprungligen uppkommit på grund af en persons med ifrågavarande djur besläktade egenskaper och utseende, hvilka sedan ibland gått i arf på afkomman, antingen den besuttit samma egenskaper som fadern, farfadern äller farbrodern, hvilka erhållit det som hedersnamn, äller icke.
De kunde dock äfven uppkommit af det intresse den namngifvande fadern äller modern haft för det ena äller det andra djursläktet.
Djurnamn och djurliknelser innebära väl i alla händelser icke alltid antydning om en bestämd djurlikhet hos dem på hvilka de brukas.
Den som i vredesmod af en annan blifvit kallad “oxe“ äller “svin“ behöfver icke nödvändigt synnerligt mycket likna dessa djur till utseende äller uppförande, ehuru det väl åtminstone behöfs någon föranledning — t. ex. uppförandet för tillfället — till att det ena äller det andra djurnamnet väljes till skällsord.
Det samma kan sägas om valet af djurnamn som smekord — “min lilla gris“ är väl icke något särdeles betecknande ord för alla småttingar, som så nämnas, ehuru det är lämpligt för vissa babys och i någon mån för alla på grund af den allmänna babyvanan att söla ned sig.
“Min lilla dufva“ såsom beteckning för en rysk löjtnant, brukad af en annan rysk löjtnant (se Tolstoy), förefaller ännu orimligare — den har kanske ursprungligen brukats till smekord för dufvoliknande unga kvinnor — äfteråt har kvinnobegreppet försvunnit ur ordet och vänlighetsbegreppet ensamt blifvit kvar.
Vare härmed huru som hälst, igenkänner man ju hos mötande och bekanta skymten af en äller annan djurtyp äller bara ett öfvergående uttryck af likhet med en äller annan djurtyp.
Om alla människor bära härstamningen från en lång rad af allt högre utvecklade djursläkten inom sig äller motsvarigheter till deras respektive hufvudegenskaper, kunde man om dessa flyktiga skymtar säga att vid olika tillfällen framträder haren, räfven, hunden, katten, örnen etc. inom en människa, mer och oftare det ena äller det andra hos den särskilda individen, allt äfter hans åt det ena äller det andra hållet besläktade egenart.
Den mera stadigvarande likheten med en viss djurtyp, icke blott vid ett särskildt tillfälle utan hela lifvet igenom äller under långa perioder af detsamma, torde tyda på antingen en atavistiskt från ett dylikt djursläkte nedärfd egenart äller på en egenart, atavistiskt nedärfd från förfader äller förfäder, hvilkas lif haft någon likhet med det ifrågavarande djursläktets — en indians smyglif har t. ex. någon likhet med en räfs — äller ock på att den ifrågavarande personens lif af någon annan orsak än härstamningens kommit att likna det ena eller andra djursläktet.
En nattlig likplundrare, sådan som Dickens skildrat i “Our mutual friend“, kan på grund af sitt yrke oafsedt all atavism komma att i någon mån likna en uf, en hyena äller ett annat nattdjur.
Sluskigt och på kroppens gödande anlagt lif kan hos en människa på grund häraf, oafsedt härstamningen, framkalla likhet med ett svin i utseende och uppträdande.
När likheten mällan en människa och en viss djurtyp är uttryckt i hufvudets, ansiktets och gestaltens ursprungliga form och tillvarelsesätt, har man anledning att antaga en nedärfd likhet.
Adelsmannen och hästen äro bägge rasvarelser, hvilkas rasförädling kunna ha haft vissa likheter i syftet, t. ex. lämpligheten för krig, jakt och däraf följande smidighet — däraf kunde härledas att adliga fysiognomier och gestalter stundom ha något, som flyktigt erinrar om en häst.
Roffogelstypen hos adelsfolk kunde möjligen delvis härleda sig från det med roffogelns något likartade rofriddarlifvet äller vikinglifvet.
Den äldre adeln i Europas flästa länder räknar sannolikt bland sina stamfäder endera rofriddare äller vikingar.
Normanderna hafva ingjutit något af sitt blod i Englands, Frankrikes och Italiens adel, tyska rofriddarättlingar hafva väl desslikes ingjutit blod i många länders adelsfamiljer.
Rofriddarens nedblickande på de i dalen förbitågande handelsfororna äller vikinghöfdingens utblickande från lyftingen hafva väl något af samma syfte som gamens äller örnens nedoch utblickande på dalens äller hafvets byte — ögats och profilens form, nacken och den öfriga gestaltens hållning hafva på grund af denna likhet i syftet och äfven på grund af likheten i lokalitetsförhållandet mällan röfvare och byte fått en likhet, som ytterligare stärkts af den likhet det liknande yrket gifvit bäggederas karaktär.
Man måste dock erinra sig äfven andra föranledningar till den traditionella adelstypens kroknäsighet och anstrykning af nedblickande, nämligen dels den i sadeln sig resande krigshöfdingens öfverblickande af ett slagfält från en höjd samt feodalherrens och godsherrens nedblickande på bugande vasaller och underhafvande.
När roffågelstypen förefinnes hos ett helt folk äller en viss trakts befolkning, torde fallenhet för krig och jakt hafva sin del i typens förekomst vid sidan af andra orsaker, hvilka man kunde komma på spåren äfter ytterligare undersökning.
Äfven egenskapsöfverförningen från den ene till den andre måste kanske räknas med i fråga om djurtyplikhet hos människor.
“Säg mig med hvem du umgås, skall jag säga dig hvem du är“, kunde tagas äfven i bemärkelse af att ”du har genom umgänge blifvit till utseendet lik den med hvilken du umgås“.
När man talar om “äktenskapstycke“, kan detta visserligen förklaras såsom ursprunglig likhet, hvilken värkat sympativäckande, och äfven “väntycke“ kan förklaras såsom ursprunglig sympatiframkallande likhet.
Men äfven den suggestiva påvärkningen af den enes egenart på den andres bör väl medräknas, när man skall förklara “äktenskapstycke“ och “väntycke“.
En dylik öfverförning människor och djur emällan är icke häller otänkbar.
Att en hund får något af sin husbondes karaktär är ju rätt sannolikt — däremot vill man icke gärna tro att husbonden tar något nämnvärdt intryck af sin hund.
En jägare, hvars lif har så mycket gemensamt med jakthundens, torde likväl icke blott på grund häraf, utan äfven genom mer äller mindre medveten iakttagelse af jakthundens sätt att jaga och spåra förvärfva äller ytterligare utveckla en äller annan egenskap, som liknar jakthundens och kanske äfven är skönjbar i hans utseende.
Bismarcksprofilen och Bismarcksgestalten af öfvermänniska med anstrykning både af örn och af bulldogg och kanske häst2, torde härstamma från rofridande, hästskötande och jagande förfäder, i det skogiga, jagande Türingen, de borgbebygda höjderna vid Rhen och det hästskötande LågTyskland.
Det är icke osannolikt att skymten af en högre djurtyp i en människas anlete och gestalt betecknar en högre utvecklad människotyp än skymten af en lägre.
Den som liknar en hare äller ett får är kanske underlägsen den som liknar en hund, en elefant äller en apa.
Voltaires liksom
Darwins något om apa erinrande utseende och deras öfverlägsna begåfning kunna ha haft något att göra med hvarandra och jag tror, att man ibland påträffar elefantliknande personligheter med snusande och snörflande näsor och klumpigt klifvande ben, hvilkas godmodiga lynne och anlag för en viss storlemmad skämtsamhet icke utesluta en stor klokhet.
Kanske måste man först genomgå många äfter hvarandra följande stadier af likhet med allehanda djursläkten och liksom förmänskliga dem, innan man når full helmänsklighet och möjligen har man icke nått denna förrän den sista tillstymmelsen till likhet med vare sig den ena äller den andra djurtypen försvunnit, ehuru de alla ingått som ingredienser i helstöpningen.
Man erinre sig den gamla anekdoten om springpojken, som blef sänd med ett bud till William Shakspeare, hvilken befann sig på ett värdshus, omgifven af stort sällskap.
Som gossen icke sett Shakspeare, bad han om upplysning, hur han skulle finna den rätte.
“Lämna brefvet till den som är mäst lik en människa“, blef svaret, och upplysningen var tillräcklig för budet att finna den sökte.
Shakspeares människolikhet var så afgjordt öfverlägsen de andres, att den ögonblickligen ledde rätt.
Emällertid är som sagdt djurlikheten icke blott uttryckt i hufvudets, anletets och gestaltens form, utan där denna slags likhet icke förefinnes äfven i ansiktsuttrycket och sättet att röra och föra sig.
De äljest mäst människoliknande människor kunde därför såväl för ögonblicket som för långa perioder och ett helt lif igenom vara mera djurliknande än de, hvilkas hufvud, anlete och gestalt hafva stark anstrykning af en äller annan djurtyp.
I sådana fall kunde man kanske misstänka att afkomman finge någon skymt af större äller mindre djurlikhet i själfva formen, om nämligen förvärfvade egenskaper gå i arf, hvilket ju dock betviflas.
Dessutom kan en fysiognomis nedärfda typlikhet med ett bestämdt djursläkte hafva till den grad nedtryckt öfriga arf äfter förgångna djurtyplikheter, att de sällan äller aldrig uppträda ens såsom flyktigt förbigående uttrycksskymt.
Bismarck har kanske rätt ofta vid riksdagens debatter haft tycke af nedblickande äller energiskt på rofvet nedstörtande örn, möjligen ock vid ett äller annat tillfälle äfven af bistert väntande bulldogg, men af hare äller får har nog aldrig en skymt varit synlig i hans majestätiska ansikte och väldiga gestalt.
Och har räfven någon gång varit synlig vid diplomatiska förhandlingar, hvilka väl ända in i våra dagar behållit alltför mycket af den traditionella listigheten, har den säkert kännt sig illa till mods bland det stolta och djärfva i den store statsmannens väsen.
Hufvudets och ansiktets form är för öfrigt så storstiladt mänsklig, att dess öfverlägsenhet visserligen icke helt undertrycker släkttycket med de nämnda djurtyperna, men förädlar dem till att vara uttryck för goda egenskaper, örnlik djärfhet, bulldoggliknande styrka, snarare än erinringar om ett lägre djurtypliknande stadium.
För öfrigt växla de mer äller mindre dåligt reproducerade porträtt jag sett af Bismarck rätt betydligt — somliga af dem hafva nästan icke alls den våldsamma prägel af vissa starkt utvecklade egenskaper, hvilka ha någon anstrykning af en bestämd djurtyp, utan synas gifva en bild af rätt harmoniskt och jämsides utvecklade stora och ädla egenskaper — det bekanta Lenbachska, för hvars beslutsamma, befallande, snarare fina än grofva haka och underläpp bulldoggsbilden dock är en alltför låg liknelse, torde emällertid med dess på samma gång naturkraftliknande och öfvermänskliga väldighet, trots allt hvad däri kan finnas af djurtyperinring, vara ännu mera storartadt än dessa andra endast högmänskliga.
Om jagmedvetenhet.
(En spekulativ nyck.)
Det här följande gör icke anspråk på att hafva något värde såsom filosofisk spekulation och jag kallar det därför mera blygsamt för en spekulativ nyck.
Möjligen innehåller det en äller annan rätt gissning, men alltsammans kan ock vara nonsens — man må taga det sådant man finner det, sannolikt äller icke, godt äller dåligt.
Jag mins mig af en äller annan vetenskapligt kunnig person ha hört
Vintergatan — inklusive de stjärnor, äfven vår sol och dess planeter, som kunna anses höra dit — omtalas såsom möjligen varande ett ljusbälte och man har väl tänkt sig detta ljusbälte såsom icke blott ett ljusfenomen, utan såsom bestående af lysande partiklar.
Kunde icke Vintergatan och de stjärnor, som höra till densamma, äfven tänkas likna ett strålknippe, icke så mycket ett knippe af endast ljusstrålar utan snarare en kometsvans, d. v. s. ett strålknippe af lysande partiklar?
I hvilket fall som hälst kunde man försöksvis antaga att det öfverstjärnesystem vårt eget solsystem kunde tänkas tillhöra, hade en ledande stjärna, antingen i betydelse af en öfvercentralstjärna äller i betydelse af en i spetsen gående hufvudstjärna, som liknar kärnan i en komet.
Man kunde vidare tänka sig detta system af det ena öfvercentralstjärnesystemet (äller öfversystemet af strålknippe med i spetsen gående hufvudstjärna) öfver det andra hierarkiskt ordnade och såsom ledande stjärna öfver alla dessa öfversystem med underlydande vasallsystem en absolut centralstjärna äller absolut hufvudstjärna.
De motsatta rörelser, som lära iakttagas af astronomerna hos olika stjärnor kunde möjligen förklaras däraf, att de kunde tillhöra olika centralstjärnesystem (äller strålknippesystem med i spetsen gående hufvudstjärna), ehuru de likväl tillhörde ett gemensamt öfverstjärnesystem.
I analogi med kometernas vandring kring solen, hvilken visserligen är oregelbundnare än planeternas, men dock tenderar åt att vara en kring ett centrum gående färd, ehuru banan är mycket mindre cirkelperiferisk än planeternas, ibland till den grad att solen de kretsa kring snarare för dem är ett “meta“ än ett centrum, kunde man kanske finna rimligast, att den stjärnevärld, i hvilken vi befinna oss, omedelbart äller medelbart vare sig såsom undersystem i ett centralstjärnesystem äller såsom beståndsdel i ett strålstjärnesystem med ledande hufvudstjärna, likväl i sista hand kretsade omkring en innersta centralstjärna — ett själfständigt för sig själf till okända öden i den oändliga världsrymden framtågande strålstjärnesystem med en ledande hufvudstjärna är väl dock icke häller det helt och hållet otänkbart.
Denna innersta och öfversta centralstjärna äller denna första och öfversta ledande hufvudstjärna, i fall den ena äller den andra värkligen existerar, befinner sig kanske alltför aflägset från oss att kunna uppfattas äfven med hjälp af de yppersta optiska instrument äller ock är den kanske alltför bortblandad bland optiska villor i det oerhörda stjärnvimlet.
Man kan ju emällertid på försök tänka sig en ljus- och kraftkälla, som tillika är ett ljus- och kraftcentrum, en centralstjärna — jag lämnar för tillfället det andra möjliga systemet åsido — för ett oändligt system af stjärnvärldar.
Jag kunde vidare tänka mig att hela detta oerhörda totalsystem af stjärnor och stjärnsystem genomskures af den abstrakta oändliga radien från den absoluta centralstjärnans medelpunkt ända ut i denna radies oändliga utsträckning.
Om man inte tänker sig att stjärnvimlet själft är af oändlig utsträckning, kunde man möjligen tänka sig, att världskloten och undersystemen af världsklot ju längre man komme från centralstjärnan vore allt mera öfvergående i att vara ett med rymdens allmänna substans.
För att finna ett förståelsemedel till detta kunde man välja erinringen om köldens värkan på fasta kroppar, hvilken kanske i sina långt gående grader leder till söndersmulning.
Absolut söndersmulning kunde möjligen vara detsamma som att återgå till att vara rymdsubstans och rymdsubstans kunde möjligen vara detsamma som världsklotens substans, ehuru molekylerna kunde befinna sig i annat förhållande till hvarandra än i världsklotssubstansen.
Vare med detta sista huru som hälst, så torde man kunna tänka sig världsklot och system af världsklot långt ute på den från centralstjärnan utgående oändliga radien, hvilka befunne sig i upplösningstillstånd på grund af köld — sandsvärmar löst sammanhängande och relativt helt olysande och obelysta.
Något närmare inåt på radien kunde man tänka sig mera sammanträngda världsklot.
Följde man radien allt längre inåt, skulle man finna världsklot och världsklotsystem alltmera lika jorden och solsystemet.
Man kunde desslikes tänka sig att närmast utom vårt solsystem funnes ett solsystem, där solen vore något svagare lysande än vår, liksom närmast inom vårt solsystem funnes en sol med något starkare ljus än vår o. s. v.
Fortsätter jag vidare med min spekulativa nyck och tänker mig möjligheten, att hvarje världsklot äller undersystem af världsklot, som befinner sig på närmare äller fjärmare afstånd från centralstjärnan, alltäfter denna mindre äller större aflägsenhet från centralstjärnan är mindre äller mera omgjutet och kanske äfven genomgjutet3 af lif — ju längre bort allt mer latent, outveckladt och matt ända till hvad man kunde kalla relativ intethet — ju närmare, dess vaknare, rikare, starkare, mera utveckladt och mångfaldigt.
Jag tänker mig försöksvis vidare att jagförnimmelsen är integrerande samhörig med lifvets väsen, så att lif hos en individ hur lågt stående som hälst icke kan tänkas utan någon skymt af jagförnimmelse, om ock omedveten och svårupptäckbar ända till latentitet samt att jagmedvetandet successive utvecklar sig ur det, som kunde den kallas individualitetsförnimmelse, och denna ur ändå omedvetnare stadier af själfförnimmelse ända till relativt fullständig själfoförnummenhet.
Och liksom man kunde tänka sig jagmedvetandet utveckladt ur den omedvetnare jagförnimmelsen och denna ur mer äller mindre omedveten individualitetsförnimmelse — det kunde vara intressant att närmare undersöka sannolikheten af en dylik utvecklingsgång — så kunde man äfven tänka sig möjligheten af att jagmedvetandet kunde utveckla sig till något närmast högre, hvilket kanske kunde successive betecknas centraljagförnimmelse, centraljagmedvetenhet, centralalljagförnimmelse och centralalljagmedvetenhet.
Man kunde vidare tänka sig att detta jagförnimmande på allt längre afstånd från centralstjärnan hos de lefvande individerna vore allt mattare, på närmare afstånd från densamma allt starkare, därvid successive följande lifvets eget allt starkare och rikare utveckling ur latent tillvaro till dess högsta rikedom och mäst mångfaldiga omfattning — på så vis att de oerhördt långt bort sig befinnande världarne hvarken syntes hafva att uppvisa något som liknade lif äller något som liknade jagförnimmelse äfven i dessas lägsta stadier, ehuru de värkligen, fastän relativt oupptäckbart, därstädes latent existerade.
På vår jord skulle i enlighet härmed lifvet och de från hvarje individ kanske oskiljaktiga jagförnimmelsen i jämförelse med de ofvan supponerade löstsammanhängande väldskloten hafva nått en relativt hög utveckling.
Hos vissa af dess lägre och lägsta släkten af lefvande väsen torde individerna endast mycket omedvetet och otydligt förnimma sig själfva såsom individualiteter.
Hos andra af dess högre stående släkten af lefvande varelser funne man individualitetsförnimmelsen sucessive allt högre utvecklad ända till jagförnimmelse, ett stadium som på ett ungefär kanske kunde sägas omfatta både de högsta däggdjuren och de lägst stående människoraserna(?), därefter hos allt högre raser alltmer utvecklad till värklig jagmedvetenhet.