Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Solidarisk ansvarighet medför samma förhållande för delägare i en enskild bank, sorn för andra bolagsmän, nemi. alt den som klafves skall betala.
Nu är likväl detta ett åliggande, som man ej gerna vill att delägarne skola vara underkastade.
Man anser det hårdt, att blott derföre att man är delägare, man kan blifva kräfd för en större mängd af bankens creditsedlar, och derföre har man föreslagit att Den 32 Augusti f. m. #4? direclionen skulle vara sökt, innan delägarne kunde kräftas.
Detta utgör en ändring uti nu gällande författningar.
De banker, som nu finnas, komma troligen att vara i mänga år.
Under tiden dö delägare.
Om nu deras arfvingar eller sterbhusdelägare eller testamentstagare i deras ställe skulle inträda såsom delägare i banken, så skulle derigenom säkerligen intrasslade förhållanden uppkomma, hvilka böra undvikas, om bankens credit skall förvaras.
Det behöfs blott alt en arfvinge begär årsproclama.
Hvar och en innehafvare af någon sedel från den bank, uti hvilken den aflidne varit delägare, skulle börja eftertänka, om han skulle bevaka denna sedel eller icke; och bankens credit skulle genast vara störd.
Jag kan derför icke föreställa mig annat, än att den ändring är väsendtligen nödvändig, att sådane delägare uti solidarisk bank kunna frikallas derifrån utan årsproclama.
Härtill fordras dock ytterligare en lagföi ändring som är nödvändig, om sådana banker med fördel skola kunna röra sig, och derföre har jag äfven föreslagit densamma, ehuru Ulsktn icke velat antaga mitt förslag; hvaremot
Utskrn tillstyrkt andra ändringar, som jag icke kan godkänna, emedan de medföra för mycken osäkerhet.
Man har nemi. antagit, att en delägare skulle kunna gå ifrån en bank genast efter del anmälan derom skett, och sedermera vara fri från de förbindelser banken sig åtagit.
Detta anser jag vara ganska äfventyrlig!; ty om man föreställer sig, alt i framtiden en bank kunde bilda sig med afsigt att bedraga sina fordringsägare, så behöfde blott de första delägarne afgå och återtaga sina till grundfond nedsatta hypothek, som då kunde utbytas mot andra papper af föga eller intet värde.
En viss praescriptionstid, inom hvilken delägares ansvarighet icke upphör, är således nödvändig.
Frölich nämnde, att Utskrns mening är den, alt 1824 års författning skall anses upphäfven i och med detsamma den ifrågavar. lagen antoges.
Om så är, bör detsamma uttryckligen stadgas; ty jag vet ej huru i annat fall sådant skall kunna fattas af den som kan komma att tillämpa författningen.
1824 års författning lemnar vidsträcktare rättighet, än den nu föreslagna, till ingående af bank-bolag.
Nämnda författning innehåller nemi. ingenting hvarken om delägarnes antal eller om grundfonden.
På sådan grund stiftades Ystads privat-bank med blott 3:ne delägare.
Så länge 1824 års förordning icke är uttryckligen upphäfven, qvarstår enahanda rättighet för hvem som helst.
Att privatbanker skulle kunna stiftas utan Konungens bifall, kan jag icke biträda.
Jag grundar min öfvertygelse på tvänne skäl.
Det ena beslår deruti, att då det är ett jus majestaticum, att pregla mynt, och detta icke kan tillåtas enskilda; så måste äfven de representativer, som löpa man och man emellan och föreställa mynt, vara underkastade stränga controller; och det måste då tillhöraden administrativa makten Den 2a Augusti f. m. att tillse, att ingen fara uppstår.
Det andra skälet är det, ätt verklig fara kan uppstå, om icke konungamakten har rättighet att tillse att förvaltningen blir i enlighet med de lagar som finnas; och örn icke på den sidan controller äga runi, så lemnades anledn. till mångå underslef; men iakttages den föreskrifna uppsiglen på elt ändamålsenligt sätt, så kan ingen särdeles fara vara för handen.
Hvad actie-banker beträffar, har man sagt, att de skola äga mindre förtroende än sådana banker, som äro grundade på solidarisk ansvarighet.
Delta kan jag icke erkänna.
Östgötha provincial-banken är icke grundad på solidarisk ansvarighet; men dess sedlar löpa icke desto mindre öfverallt i allmänna rörelsen.
Uti Ystads bank äga actieägarne icke heller sådan ansvarighet; men dess sedlar äro derför icke misscrediterade.
Frölich har upplyst att Engelska banken är actie-bank utan solidarisk ansvarighet.
Hvar och en känner hvad förtroende den äger.
Jag har icke hört någon upptaga till vederläggning mina motiv för inrättande af actie-bank i Stockholm.
Om femtio husägare förenade sig om en bank i Stockholm, och inbjödo andra att insätta sina capitaler deruti på actier, eller såsom man kallar dem, commandit-delägare, så skulle en stor olikhet uppstå emellan den solidariskt ansvariga och de öfriga.
Fråga skulle alltid yppas om större förmåner för den solidariskt ansvarige framför de icke ansvarige delägarne; och delta är orsaken, hvarföre jag betviflar möjligheten alt i Stockholm inrätta en bank, som icke är grundad på actier, till hela beloppet insatta i contanta medel, och der alla delägarne hafva lika rätt och lika ansvarighet.
Man måste erinra sig, huruledes den bankrut, som inträffade med disconterna, uppkom.
Den härledde sig derifrån, att man såsom influten räntevinst utdelade sjelfva actie-capilalet, så att den återstående delen af hvad som skulle utgöra sjelfva grundfonden bestod i osäkra fordringar.
När man nu stadgar, att actiebeloppet skall vara contant insatt och att ej något deraf får utdelas; så måste enhvar delägare vara angelägen om alt tillse, att actie-capitalet vårdas så att directionen icke kan förstöra detsamma.
Hålles noga tillsyn deröfver alt ingenting utaf actie-capitalet får utdelas, så anser jag ingen våda kunna uppstå; ty först måste hela actié-capitaJet vara förs tordt, och sedermera större delen af fordringarna vara osäkra, innan fråga kan uppstå, att icke valuta skulle finnas för de uppgifna sedlarna.
När man icke kan uppställa någon verklig farhåga för actie-banker, så vet jag icke hvarföre man skall förhindra en inrättning, som kan bidraga till allmän nytta och belåtenhet.
Måhända har R. o. Ad. redan funnit sig hafva hört nog ordats om privatbanks-väsendet.
Den 21 Augusti f. m. 2^9 Jag skall derföie icke tillåta mig något försök att fullständigt utreda ämmi, utan blott belt summariskt uttala min öfvertygelse 0111 någia Imfvudpmikter.
Fortfarande anser jag en lagstiftning för privat-banker vara en sak, sorn är högligen af behofvel påkallad.
Det laglöshetstilLtånd, eller, rattare sagdt, det tillstånd af Lestän d lagstridighet, som i detta hänseende äger ruin, borde ej få fortfara.
Det är ej, såsom jag yttrade, ett laglöshet.*!illstånd; tv här finnes en författning från förra seklet, som bestämdt förbjuder sådan sedeliitgifning, sorn K. reglementen i sednare tider tillåtit.
Jag kan derföre icke annat än högligen beklaga, alt detta ärende hittills blifvit med den långsamhet behandladi, att det sannolikt vid denna riksdagen får samma slut som vid den föiegtde, nemi. att icke föranleda till någon åtgärd, emedan det förmodligen icke hinner att af Högsta Domstolen och Iteger:n pröfvas i så god tid, att It St. från K.
M. kunna emottaga svar innan de åtskiljas.
I afseende på omfattningen af den lag, som här är i fråga, så anser jag den icke böra afhandla sådana reglementarisk» stadgande», som det må bero af bank bolagen att i egenskap af näringsidkare sjelfve reglera; så till vida torde Gr.
Frölich hafva rätt, att bankrörelsen icke är annat än en enskild inrättning; ine» saken har äfven en annan sida.
Den kan nemi. drif— vas så, att betydliga delar af Riket derigenom komma på obestånd.
Vi sakna ej hell och hållet sådana exempel inom vårt land; och från främmande stater, synnerligen Norra Amerika, ankomma dylika beskrifning»!' hvartannat eller hvart tredje år.
Lagstiftarens åtgärd i fråga om bankväsendet bör blott sträcka sig dertill att betrygga sedelinnehafvaren mot förlust; men härutöfver kan lagstiftarens pligt icke gå.
I afseende på detta betryggande gifves del tvänne slags säkerhet, nemi. en reel och en nominel eller solidarisk.
Jag medgifver, på sätt åtskillige talare yttrat, alt inom vårt land den sistnämnda verkligen fått opinionen för sig.
Det är derföre vigtig! att undersöka, huruvida denna opinion grundar sig på verkliga och goda skäl, eller om den är en villfarelse; i hvilket sednare fall det är af vigt att den må nndanrödjas.
Man finner lätt, att innehafvarne af en banks sedlar lill större delen bestå af obildade persöner eller åtminstone af sådana, som sakna vana vid alt sköta affärer.
Likväl fordras det en sådan vana och kännedom för alt kunna bedomina säkerheten af de namn, sorn finnas på sedeln; ty man kan icke antaga, ali papperet är godt, derföre att derpå finnas femtio namn, såvida ej de, sorn tecknat dem, äga tillgångar öfverskjutande deras skulder } men sådant kan omöjligen pröfvas af hvarje innehafvare af en sådan sedel.
Äfven 0111 det finnes någon auctorilet, som pröfva! vederhäftigheten, så att ingen privntbanks-srdel utgilves, för hvilken icke femtio vederhäftige persöner onsvala H. 3a Den 32 Augusti f. m. ra; sä kan förhållandet vara förändrad t inom en tid af några få år eller mindre.
Man finner således lätt, att någon verklig trygghet för innehafvaren icke finnes uti annat än den s. k. realsäkerheten, d. v. s. uti deponerade goda hy— polhek, som finnas uti säker vård till de utgifna sedlarnes inlösning, i händelse andra medel dertill skulle saknas.
Sådana voro äfven de åsigter, som sista riksdagen sökte göraä gällande; och hvad jag hufvudsakligen hav att anmäi ka mot de förslag, som Utsk:n framlagt, är, att de afvikit derifrån och trott sig gifva tillräcklig ersättning i den solidariska ansvarigheten.
Jag har redan nämnt de allmänna brister, som vidlåda densamma; men såsom Ulsktn framställt den, utgör den blott en blå dunst, en tom skugga.
Skall denna ansvarighet betyda någonting, så fordras dertill, att de personer, som iklädt sig densamma, skola fortfara i deras ansvarighet, till dess banken eller disconlen är utredd.
I det stället hafva Utsk:n tillåtit, att det må bero på bolagsmännens pröfning, om och på hvad villkor cn delägare må afgå från bolaget.
För det andra hafva Utskui föreslagit, att den sora vill begagna den solidariska ansvarigheten till utbekommande af sin fordran, först måste lagsöka directionens ledamöter, och som, derest tillgång hos dem skulle brista, derefter äger att vända sig mot öfriga bolagsmän.
Deraf blir följden ingen annan än den, att så snart en bolagsman förnummit, att någon lagsökning ägt rum mot directionens ledamöter, hvilket naturligtvis mäste väcka uppseende och således icke kan hållas hemligt, så undersöker han skyndsamt bankens ställning, och finner han då banken vara bankrut, så afgår han från bolaget, innan vederbör, fordringsägare hunnit förvärfva rättighet att lagsöka honom; och så göra alla de öfrige bolagsmännen, som icke äro directionsledamöter.
Häraf ser man, huruledes den solidariska ansvarigheten kan komma att inskränka sig blott till ledamöterna i directionen; och sådan är den säkerhet Ulskm velat gifva, i stället för den realsäkerhet, man vid sisla riksdagen var öfverens om.
Jag har visst ingenting emot, att det bestämmes, att i hvarje bolag skall finnas femtio personer, som äro solidariskt ansvarige, blott man derjemte iakttager alla de försigtighetsmått i afseende på realsäkerheten, som behofvet påkallar.
Dessa sistnämnda inskränka sig, i strid med hvad Utskrn föreslagit, hufvudsakligen till tvänne villkor, nemi. det första, som äfven är det vigtigaste, att grundfondens säkerhetshandlingar, efter hvilkas belopp sedelemissionen får rättas, skola granskas, icke blott af bolagsmännen, utan äfven af någon offentlig auctorilet eller af någon af Reger:n dertill förordnad person.
Utan detta villkor blifver hvad Utsktn föreslagit af intet värde; ty att föreskrifva att säkerhetshandlingar skola finnas till ett visst belopp, utan att gifva sådana föreskrifter i afseende på liandlingarnes granskning, som lemna trygghet derför att hand - Dcu ai Augusti f. m. lingarna verkligen innefatta säkerhet för det belopp de utvisa, är ett verkligt nonsens.
Det är detsamma, som om man ville göra upp en affär med en person och förbehålla sig ett godt hypolhek, men öfverlemnade åt den andra alt bestämma, hurudant hypotheket skulle vara.
Det andra villkoret för real-säkerhelen består deruti, alt dessa grundfondshandlingar, sedan de blifvit pröfvade, skola förvaras under lås oell nyckel, icke blott af directionen, utan äfven af en person, som blifvit utnämnd antingen af Regerm eller ock af Konungens Bef:h:de i länet.
Om dessa tvänne ändringar iakttagas uti Utsktns förslag, skulle jag vara färdig att bifalla detsamma, ehuru — jag upprepar det — jag helst skulle se att hela skuggbilden af den solidariska ansvarigheten borttoges; emedan jag icke kan anse moraliskt rätt, alt i en lagstiftning för det allmänna framställa något såsom betryggande, hvilket i sjelfva verket saknar den egenskapen.
Hvad Utskar föreslagit angtde minsta sedelvalören vill jag icke motsätta mig, ehuru jag, i motsats med Frih. Hamilton och Hr Nordenankar, snarare skulle anse detta minimum böra bestämmas högre.
Desse herrar hafva framställt sin åsigt, i egenskap af bankdelägare; jag deremot yrkarmin sats, såsom en man af den stora allmänheten, som fordrar att icke se det lagliga myntet så ulträngdt från sina bygder, att det icke finnes för kronoutskylderna och andra behof, hvartill privatbanks-sedlarne icke få användas.
Man säger att Statsbanks-sedlarne äro mera efterfrågade än privat-bankernes, och man söker derifrån draga den slutsats, att sistnämnda sedlar emollagas endast då Statsbanks-sedlar fattas och att privatbanks-sedlarne således endast fylla ett växande behof; men delta är ett misstag; ty erfarenheten bar i alla länder och alla tider visat, alt om ett sämre mynt får concurrcra med ett bättre, så är det det sämre myntet, som drifver bort det bättre, så att slutligen ingen annan utväg återstår att bibehålla det bättre myntet i rörelse, än att bestämma ett så högt minimum för det sämre myntet, alt det bättre måtte fortfara att circulera med de valörer, som äro under det för det sämre myntet stadgade minimum.
Deremot skulle jag gerna instämma med Frih.
Hamilton ang:de förkortande af tiden för lånens återbetalning, om sådant icke vore af den reglementariska beskaffenhet, att det icke bör blifva föremål för lagstiftning, utan bero på bankbolagen sjelfva att bestämma, emedan den omständigheten, ehuru vigtig den må vara för rörelsen inom orten, likväl icke kan gifva anledn. till missbruk af den olycksbringande beskaffenhet, alt tillräcklig anledn. förefinnes för den lagstiftande makten att ingripa uti den enskilda industrien.
Så väl före discussionen under läsningen af Utskärs betänk., som äfven under discus - 212 Den 22 A u g u s l i f. m. sionen, har jag gjort åtskilliga anteckningar, hvilka jag ämnade lägga till grund för det yttrande jag var sinnad alt aflemna.
Men den siste värde talaren (jag ber honom ursäg'a, att jag nämner del) liar så punkt för punkt besvarat alla mina anteckningar, att jag i allo förenar mig med honom.
Det är likväl ett par punkter, som jag ville lägga till, såsom säkerhet för allmänheten.
Jag önskade nemi., att man adopterade den forst uti Wermländska banken antagna principen ett förklara directionen skyldig alt låta bankens utredning vidtaga sedan io proc. af det tecknade capitalet visat sig vara bankens förlust.
Detta är en säkerhet, meta indireet än direct; indirect derföre, att allmänheten vet att den punkten icke är upphunnen så länge hankens utredning icke vidtages; och livar och en vet att 10 proc. är en obetydlig sak, när de jemföra* med säkerhelshandlingarna af alla slag som finnas i hanken, lånehandlingarna inberäknade Jag skulle önska, att delta blefve ett allmänt Stadgande, äfvensom alt hankens utredning må äga rum, så snart hanken manquerar sin pligt att invexla sina utgifna förbindelser.
Särskildt vill jag anmärka, att teckningssummäns minimi-belopp synes mig vara för stort.
I vårt land är två milliot er i delta hänseende för mycket.
Antingen önska vi prival-hankers uppkomst, eller önska vi förekomma deras bildande.
Vilja vi det sednare, så skola vi i lagen bestämma grundfond-summan så hög som Ulsktn föreslagit.
För min del tror jag, att man i delta hänseende någorlunda hör rälta s g efter landets behof vid olika tider; och att härutinnan fastställa en för hög siffra, vore ungefär detsamma soto att beställa sina skor för stora och icke lagom.
I afseende på den luifvudfrågan, huru dessa privat-banker i allmänhet hora betraktas, så anser jag den för en slags mäkla;valgärd.
När credit finnes inom en provins, så är det naturligt, ali provinsen har behof af en sådan inrätta. som en privnt-lmrik; emedan dess functioner äro desamma sorn mäklarens på börsen.
Privatbankens sedlar höra aldrig betraktas såsom mynt.
Betraktar man dem som mynt, är man genast på afvägar.
Dess sedlar böra betraktas snarare i likhet nied vexlär.
De äro endosserade vexlar.
Direclionens namn äro nemi. endossemenlen.
Sedeln går derefter såsom en vexel, så länge den äger credit; och när crediten upphör, går vexell! tillbaka till endossenten, nemi. banken.
Denna grundsats medför en annan åsigt, ån den som hittills gjort sig gällande i privat-banker, den nemi. att privat-banker icke böra ställa sig på småsedelsutgifning, ulan på lifgifvande af högre valörer; hvaremot en allmän, eller Riksb anken? syfte, borde vara att lätta privat-bankernes rö relse genom ingifvande af de små sedelvalörerna, så att pii— vnt-bankerne blefvo qvar i cathegoi i af vexelrörelse och icke folio ned i penuiiigerörelsc-calhegori.
Jag förnyar mitt ylt - Bea 2a Augusti f. m. a53 rande, att jas i allo instämmer med Hr von Troils framställning, deri han, efter mitt förmenande, vidrört hufvudmomenterna och dragit upp rätta gränslinie!! emellan Statens pligt att inträda i denna lagstiftning, och rättigheten för individer alt såsom näringsidkare sölja för inrättningens bestånd, sedan Stalsmakterne, enl. hvad lagstiftningen bjuder, tagit under sin skyldighet alt tillse, det lagen full— göres hvad angår så val halten som vår den af de documentcr, som ligga till grund för den enskildes säkerhet och trygghet mot förlust på dessa creditanstalter.
Äfven jag hegar återremiss, synneriigast på de skäl Hr von Troil anfört.
Jag anhåller att få instämma med Hr von Troil och Hr Lefren.
Likväl är det en omständighet, hvaruti jag icke instämmer med den sednare, nemi. den, att föreskriften uti 12 §:n ang:de längsta utlåningstiden icke skulle behöfva stå uti allm. banklagen.
Om dessa utlåningar ställas på så lång lid, att det blir ett slags uträkning att begagna dessa lån för egendomshandel, särdeles bland allmogen och att begagna dem genom omsättningar såsom stående lån; så komma de att göra mycken skada.
Under den korta tid jag var tillförordnad landshöfding, bade jag tillfälle att se, huru lån från Smålands privatbank på summor under 3oo rtdr, allt mer och mer blefvo föremål för lagsökningar hos allmogen.
Vådan deraf för allmogens sjelfständighet är lätt att inse, enär hon nästan aldrig är försedd med penningar för liqvid på utsatt dag.
I io:de §:n heter det: ”Berest genom vexling eller annan orsak det sålunda bestämda förhållandet emellan bankens tillgångar samt beloppet af dess creditsedlar och invisningar skulle komma att rubbas, åligger det banken att inskränka sin utlåningsrörelse och inom en månad hafva återställt det rubbade förhållandet.”
Men om banken underlåter det, hvem vakar öfver skyldighetens fullgörande i detta fall?
— Det är nödvändigt, att tillsyn å Eeger:ns vägnar äger ruin på verkstolligheten af denna föreskrift.
Andra anteckningar, som jag gjort, hafva redan blifvit af andra ledamöter upptagna.
De anmärkn:r, som reservanterne gjort, och i hvilka jag instämmer, anser jag öfverflödigt alt upprepa, emedan de naturligtvis komma att göras gällande af Ulsktns ledamöter, dä saken återkommer till Utsk:n.
Jag instämmer uti anhållan 0111 återremiss.
Fi ili.
Jag borde visserligen icke uppträda för alt yttra mig uti ett ämne, hvaruti jag icke äger nödig sakkännedom, för att kunna bedömma det; men jag tillåter mig dock att fästa uppmärksamhet på en omständighet, som jag anser vara af vigt, nemi. alt sammansatta Utsk:n icke till besvarande upptagit
Hr von Troils, vid remiss af Gr.
Frölichs förslag till lag för privat-banker, gjorda erinran i afseende på straffbestämmelse för förfalsk - 354 Den 33 Augusti f. ra. ning af dessa bankers creditsedlar.
Jag anhåller derföre, att Utsk:n, vid besvarande af återremissen, ville fasta uppmärksamheten derpå, oell som jag anser det vara af stor vigt, att om förfalskning inträffar, domaren icke lemnäs i villrådighet huru han dermed skall förfara, så föreslår jag — då med afseende å brottets natur, samt dess för det allmänna vådliga följder, det icke för behållandet af nödig säkerhet kan anses tillfyllest, att den som förfalskar privalbahks-sedlar, endast derför straffas, enl. de grunder lagen uti S cap. Missg.-b:n för förfalskningsbrott i allmänhet stadgar — att i lagen för privatbanker måtte intagas det stadgande, att den som förfalskar privatbanks-sedlar skall vara förfallen till det ansvar 3 §:n af K. förordn. den io Dec. 1741 bestämmer för den som uti annans namn skrifver falsk invisning på banken, oell derigenom uti banken eller annorstädes förskaffar sig penningar eller varor.
Ur Cederschjöld, Robert Theophron:
Jag har icke öfvervåld discussionen ifrån dess början; men ibland de talare, jag hört yttra sig i detta ämne, har ingen emot betänk, framställt en anmärkn., som, efter mitt omdöme, är af största vigt.
Vid stiftandet af lag för enskilda banker anser jag det nemi. vara högst angeläget att noga tillse, det sedelinnehafvarnes säkerhet varder tillräckligen och omsorgsfullt betryggad.
Detta skulle dock ingalunda blifva fallet, derest icke 18 §:n uti det nu ifrågavar. förslaget blifver helt och hållet förändrad.
Nämnda § är nemi. af följande lydelse: ”Ilar solidariskt ansvarig delägare sin lott å annan öfverlåtit och bolaget från träd t; vare han ej ansvarig för annan bankens skuld än den, hvarför han dessförinnan lagsökt blifvit.”
Det är klart, att förtroendet för bankens sedlar blifver starkt och befästadt hos deras innehafvare, i samma mån som desse hysa förtroende tili bankens ansvarige delägares soliditet, ålen det är lika klart, att sedelinnehafvarne icke kunna äga något verkligt förtroende lill den för bankens soliditet ansvariga personal, ifall denne, på sätt Utsk:n föieslagit, får blifva så ombytlig, att den i morgon kan bestå af helt andra individer än i dag.
Enl. nyssnämnda § skulle det nemi. blifva hvarje ansvarig delägares rättighet alt, utan de andra delägarnes begifvande, på annan person öfverlåta sin lott och frånträda bolaget, som på det sältet, nolens volens, kunde, i stället för en solid och fullt vederhäftig delägare, erhålla en af alldeles motsatt beskaffenhet.
Då nu den afgående delägaren derjemte icke skulle vara ansvarig för annan bankens skuld, än den, hvarför han innan afträdande! blifvit lagsökt; så kunde det lätteligen hända, att, så snart banken råkade i obestånd, mången af dess solida delägare frånträdde densamma och öfverlöt sin lott på sådana personer, som redan voro på obestånd och således icke hade något vidare att förlora.
Den solidariska ansvarighet, Den 22 Augusti f. m. 255 som Utsk:n föreslagit såsom ett nödvändigt villkor för enskilda bankers inrättande, bar således, efter mitt omdöme, genom 18 §:n blifvit helt och hållet parodierad.
Blifver åter en verklig och ärlig solidarisk ansvarighet föreskrifven, så torde det för gifvet kunna antagas, att ingen förnuftig och solid person kan vilja såsom delägare uti banken ingå, med mindre än lian känner och har förtroende till de öfriga detägarncs soliditet.
Men huru är det väl möjligt att vinna en sådan kännedom i afseende på en personal, som dagligen kan ombytas?
På de skäl jag nu anfort, får jag vördsamt hemställa, att Ulskm, till betryggande af så väl bankdelägarnes egen, som äfven sedelinnehafvarnes säkerhet, behagade förändra 18 §:n uti förslaget lill fullkomlig
Öfverensstämmelse med 6 (jin i5 cap. Handels-b:n af 1734 års lag, så lydande: ”Nu vill bolagsman annan i sitt ställe sätta och sjelf träda af: samtycka the andre ; bafve han ther lof till.