Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har mig lin bekant', att a:ne Stånd delat min åsigt, att man blott bör i allmänhet bestämma benämningen eller omfattningen af departementerna, och skulle derföre tro, att både lid och öfverensstämmelse i IliksStrns beslut vunnes, om man inginge på min propos., hvars syftning jag nu hoppas hafva så tydligt förklarat, att det ej lärer vara möjligt för någon att derom misstaga sig.
Jag får endast vördsamt fästa uppmärk ’ samheten derpå, att den redan, afslutäde discussionen åter synes börja, och hemställer derföre, om vi ej kunna erhålla Hr Gr. o. Landtmts propos. i ämnet.
Jag tager mig friheten fästa uppmärksamhet derpå, att Hr Gr. o. Landtm, redan framställt en propos., hvilken Hr Gr. o."
Landtm, förklarat sig hafva funnit besvarad med ja.
Således mäste dervid bero eller också den ifrågaställda voteringen försiggå.
Landtm, förklarade, att sedan Hr V.
Hartmansdorff afstått från sin begäran om votering , ansåg H. Ex. den sednast framställda propostn vara af K. o. Ad, bifallen.
It. o. Ad. hördes häruti instämma.
Fortsättningen af pröfningen utaf Constit.Utsk:s inemor.
Nro 34 uppskjöts till cftermiddagsplenum. H. K, o. Ad, åtskiljdes kl. 4 e> hain fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe, Måndagen den G October 1834.
Fortsattes den i förmiddagsptenum började pröfningen af Gonstit.Utskts memor, N:o 34 med förslag till grundlags - 'Den 6 O c t o b e r e. m. lii ändringar, åsyftande en ändamålsenligare organisation af Statsrådet. resta mom. af 6 § Reg.formen.
Emot heslutet
Om den gemensamma tanka, att Just.Statsministern icke må tillika vara ledamot i Högsta Domstolen, reserverar jag mig.
Jag liar redan på f. m. utvecklat skälen, hvarför jag anser det icke vara stället att här väcka motioner om grundlagsförändringar, och jag har tillika förklarat, huru jag anser, att med dylika frågor bör förfaras; men då emedlertid Ståndet nu såsom dess gemensamma tanka antagit en fullkomligt ny motion, reserverar jag mig såväl emot pro
Dosta derå som det resultat, hvartill densamma ledt.
Cederströms reservation, ber jag att få göra en anmärkning, som icke lärer komma att fasta
Hrr novatörers uppmärksamhet eller afseende, men ganska säkert har sådant att påräkna hos Svenska folket.
Den är grundad på ao års erfarenhet och består deruti, att örn Just.ministern skall blifva ensam föredragande af just.ärenden i Statsrådet, skulle han få arbeta natt och dag endast för att kunna medhinna genomläsningen af handlingar.
Jag har sjelf i 20 år varit föredragande hvar y:de vecka, och jag kan försäkra, att det är en physisk omöjlighet för en person att fullgöra, hvad Constit.Utsk. uti ifrågavar. afseende åt densamma uppdragit.
Några yttranden hafva blifvit fällda, som gifva anledn. dertill, att Gr.
Horns förslag i i:sta punkten icke ansetts ännu vara pröfvadt i hvad det ang;år, att titeln af Statsminister borde försvinna.
Jag delar denna tanka, och ehuru Gr.
Horn ansett, att R. o. Ad. redan ingått derpå genom beslutet, att chefen för Just.departementet icke skall tillika vara ledamot af Högsta
Domstolen, kan jag likväl icke dela en sådan uppfattning af R. o. Ad:s beslut.
Icke heller kan jag med Frih.
Ehrenborgh dela den mening, som skulle benämningen vara likgiltig, ty då man reorganiserar, bör man lämpa benämningarna efter de nya och icke efter de gamla embetsbefattningarna; och då alla de ifrågavar. cheferna böra äga lika magt och ansvarighet, böra de jemväl hafva lika benämning.
Ett skäl finnes dock att häremot invända, hvilket likväl icke blifvit åberopadt, nemi. att Statsministrarna omtalas i Riksacten.
Det hinderliga uti denna omständighet synes dock vara af Etsk. sjelf nndanröjdt, i det Utsk. föreslagit borttagande af statssecret.-benämningen, hvarom jemväl i berörde act förmäles.
Nar en ändring således i alla fall blifver nödvändig i afseende på benämningen:
Sta tssecreterare, hvilken måste utbytas mot den titel, som bestämmes för de föredragande Statsråden, kan utbytet af Statsminister - 112 Den 6 October e. m. benämningen ske på samma gång.
Jag anhåller derföre, lika med Gr.
Horn, att benämningen må bestämmas antingen till Statsråd eller Minister, hvilketdera som helst, endast lika för alla.
Som jag redan anfört skälen, hvarföre de, som komma att utöfva Statsministrarnas embeten, böra bibehålla samma benämning, erabetet hittills medfört, anser jag det öfverflödigt att nu upprepa samma anförande, utan tillstyrker blott, att 11. o. Ad. ej må bifalla den siste talarens förslag.
Hr Lefreh, Joh. Pehr:
Innan jag yttrar mig i denna fråga, anhåller jag, att det sednast af 11. o. Ad. fattade beslut må varda uppläst.
Det i förmiddagsplenum fattade sista beslut upplästes, innehållande, att 11. o. Ad. såsom sin gemensamma tanka förklarade, att uti grundlagen må bestämmas endast de allmänna föremålen förde särskilda departementerna, men att det må öfverlemnas till K.
M. att genom särskilda utfärdande kungörelser bestämma den härmare fördelningen afgöromålen departementerna emellan.
Det är altså af R. o.
Ad. beslutadt, att endast de allmänna föremålen för de särskilda departementerna böra i grundlagen bestämmas.
Så borde man ock förfara i frågan om benämningarna.
Vid tillämpningen af det fattade beslutet, i afseende å Just.Statsministerns befattning, kan jag icke underlåta att yrka, det åklagaremagten må tillhöra hans attributioner; och jag önskar således, att
Ståndet må såsom dess gemensamma tanka förklara, att med chefskapet för Just.- departementét, detta chefskap må kallas hvad som helst, bör förenas högsta åklagaremagten.
Delta hörer icke till någon sådan detail, att det kan anses inbegripet uti beslutet, att blott de allmänna föremålen för de ifrågavar. befattningarna skola i grundlagarna bestämmas.
Jag delar den siste talarens tanka deruti, att om chefen för just.ärenderna skall tilläggas högsta åklagaremagten, bör sådant särskildt i grundlagen uttryckas ; men då jag icke kan instämma deruti, att högsta åklagaren må vara ledamot i Konungens Conseil, utan i det afseendet äro af samma tankar, som Gr.
Horn ra. fl. här yttrat, hemställer jag, att såsom ytterligare anmärkning vid förevar. 6 § må antagas, det benämningen helt enkelt ber lyda: en chef för Just.departementet, hvartill jag räknar endast befordringsmål och cabinettsärender i justitieväg.
En talare har ansett, det en person icke skulle kunna sköta en sådan befattning.
Jag har visserligen icke någon tid varit revis.secreterare, ännu mindre -§tdels sekel; men jag vågal? hysa den tanka, soia skulle brottmulsfördragningen kunna Den 6 October e. m. besörjas af underordnade personer.
Derföre, och o:n man för redighetens skull först vill bestämma, att högsta åklagaremagten icke skall tillhöra någon ledamot af Konungens Conseil, behöfde det derefter endast heta: en chef för Just.- departementet.
Jag instämmer deruti med Hr Lefrén, att särskildt beslut, huruvida chefen för åklagaremagten skall förenas inom chefskapet för Just departementet, kan fattas utan rubbning i det föregående beslut, att endast de allm. föremålen för hvardera departementet skola i grundlagen bestämmas; men jag kan icke med honom instämma deruti, att åklagaremagten verkligen hör tillhöra Just.ministern, och med den siste talaren skulle jag tio, att det blefve redigare, om man först särskildt bestämde såsom Ståndets gemensamma tanka, att högsta åklagaremagten icke finge tillkomma chefen för Just departementet.
I förmiddags gjorde Hr v. Hartmansdorff några invändningar emot mitt yttrande, att det icke linnes något land, der en sådan förblandning emellan det högsta juridiska embetet inom landet och den högsta åklagaremagten äger rum, som bos oss.
Han tog då Norrige till exempel för alt bestyrka behörigheten af sin erinran.
Jag får då nämna, att Norrige har 5 Statsråd, oaktadt landet är ganska litet och göromålen icke särdeles vidlyftiga, och uti detta förhållande ville jag finna orsaken dertill, att äfven åklagaremagten blifvit tillagd en af dessa; men uti det äldsta constitutionella land, England, är åklagaremagten skiljd från minister-personalens befattningar.
För öfrigt har det redan blifvit af Hr Dalman omsagdt, hvad jag i afseende å rättsgrunden förut anfört.
Han syntes dock vilja, att rättighet till åtal såvida bör finnas hos chefen inom Just.departementet, alt han må knnna anställa dylika emot domare, hvilka anses deraf förtjenta.
Sådant kan jag icke kalla åklagaremagt, hvarmed jag menar rättigheten att draga enskilda inför domstol.
Detta är helt annat, än att äga rättighet vidtaga lagliga utvägar för att förmå underordnade tjenstemän att fullgöra deras pligter eller utkräfva ansvar för begångna felaktigheter.
Då jag altså finner det vådligt att lägga åklagaremagten (dermed förstådt, hvad jag förklarat mig mena) i samma hand, som vakar öfver domareoch justitieväsendet i landet, förnyar jag min anhållan, att Hr Gr. o. Landtm, må proponera Ståndet att såsom gemensam tanka antaga, att åklagaremagten icke bör förenas med chefskapet för just.ärenderna.
Jag kan icke återtaga något af hvad jag förut yttrat, att nemi. en persons tid icke kan räcka till att sköta ett så beskaffad t embete, som det man vill förstå med chef för just.ärenderna.
Jag har dervid tagit i betraktande personens tid, relativt till hvad den kan erfor i4 H. i5 Den 6 October e. m. dräs för öfriga göromål.
Man bör komma ihåg, att alla dödsdomar skola underställas K.
M:s pröfning, samt att alla de conseil- och cabinettsärender, som nu i Statsrådet föredragas af samtliga revis.secreterare, då skulle af chefen ensamt genomläsas och föredragas.
Med ett ord, det är en absolut omöjlighet, att en person kan medhinna allt detta och de flera andra göromål, som honom skulle tillkomma.
Jag önskade, att vi nu icke måtte återkomma till samma fråga, som på f. m. blifvit afhandlad.
Jag tror, att om man utreder, hvad man verkligen här menar med åklagaremagten, skall hela denna discussion blifva öfverflödig.
Sålunda har min mening icke varit att göra Just.ministern till chef för åklagaremagten; men jag har ansett det höra tillhöra hans rättighet att anställa åtal, och att det icke möjligen bör kunna betagas honom magt att tilltala embetsmän, hvilka han linner försumliga, och jag hemställer till Gr.
Frölich, om icke Lordcancelleren i England äger en sådan magt.
Jag vågar påstå det, ehuru jag vet, att denna magt utöfvas af en annan person, jemnförlig med en advocat i en Hofrätt eller vår Just.canceller.
Man har talat om den stora anomalien deruti, att en ledamot uti Conseillen tillika skulle vara ledamot i Högsta Domstolen, och jag får äfven härvid erinra, att likväl Lordcancelleren innehar en sådan dubbel befattning.
Om man genomläser 27 § Reg.F., hvaruti stadgas, att Just.cancelleren skall hafva tillsyn öfver rättvisans handhafvande och i sådan egenskap beifra fel, som af domare och embetsmän kunna begås, tror jag, att man bör finna, det nämnde åligganden böra öfverflyttas på chefen för partementet.
Jag tror likväl, att detta icke tillhör nu förevar. §.
Min opinion är, att R. o. Ad. hvarken bör uttrycka, att åklagaremagten skall eller icke skall tillhöra chefen för Just.departementet, utan öfverlemna bestämmandet häraf till K.
M. Mig synes, att äklagaremagten, lika som hvarje annan förvaltningsgren, måste höra under något departement; men derföre
Ur det icke sagdt, att Just.ministern bör vara chef för åklagaremagten, lika som det synes mig olämpligt, om en departementschef skulle fungera såsom Just.canceller.
Det är af vigt, att hvarje departementschef kan få de åtal utförda, hvartill han kan finna sig befogad, utan alt han deröfver behöfver inhemta någons tillstånd eller bifall, och för sådant ändamål bör en Just.canceller finnas, hvilken är skyldig uppfylla departementschefernes befallning i berörde afseende, på det dessa må kunna med behörig kraft vaka öfver uppfyllandet af lag och rätt.
Det är således gifvet, att en särskild chef för åklagaremagten bör finnas; men om denna blir lagd under Just.- deparlementet eller Inrikes departementet, är temiigen lii - Den G October e. m. giltigt.
Det synes mig till oell med kunna vara skäl att någon gång flytta densamma från det ena under det andra departementet, då göromålen vid det ena under loppet af några år tillfälligtvis komma att betydligen ökas, såsom fallet kan blifva, då någon genomgripande reform skall genomföras.
Om man tänker sig en Just.minister y som önskar att genom anställande åtal förfölja en eller annan domare eller embetsman, vore han säkerligen dertill i tillfälle, äfven om något chefskap för åklagaremagten icke tillhörde honom.
Jag anhåller derföre, att It. o. Ad. icke måtte uttrycka någon gemensam tanka, hvart allmänna åklagaremagten bör böra, och allraminst, att någon departementschef sjelf må kunna directe utöfva densamma.
Ehrenborgh gjort erinran emot discussionens vidlyftighet, måste jag genmäla, alt det är han sjelf, som förorsakat sådant, enär han frän början yttrat, att Just.ministern borde vara chef för åklagaremagten samt öfvertaga Just.cancellerens nuvar. functioner.
I afseende å Hr v. Troils yttrande, att chefen för åklagaremagten borde stå under samtliga departementerna, får jag blott erinra, att jag endast bestridt, det chefskapet för åklagaremagten icke måtte uteslutande tillhöra Just.departemenlet.
Hvad angår det åberopade exemplet från England, får jag förklara, att
Lordcancelleren visserligen lika som hvarje annan Engelsk medborgare äger rättighet att vända sig till allm. åklagaren för att få åtal utförda; men han är icke någon chef för åklagaremagten.
Jag bar åtminstone aldrig hört omtalas något sådant.
Då nu förevar, fråga inskränker sig dertill, huruvida något nu bör nämnas om chefen för åklagaremagten eller icke, hemställer jag, alt It. o. Ad. bestämdt må förklara, antingen chefskapet öfver åklagaremagten bör kunna tilläggas någon departementschef eller icke; och då tillstyrker jag för min del det sednare alternativet.
Skiljaktigheten emellan Gr.
Ehrenborghs åsigter i detta ämne synas vara ganska obetydliga.
Gustaf III införlifvade åklagaremagten med dornaremagten, begick han ett stort misstag; men om en särskild chef för åklagaremagten bestämmes, kan jag icke uppfatta Just.ministerns functioner annorlunda, än alt det måste tillhöra honom att tillse, huruvida åklagaremagten fullgör sin.
Jag tror, att Just.cancelleren bör bibehållas.
Han behöfver icke äga någon plats i Conseillen; men han bör vara skyldig göra reda inför Just.ministern, och denne äga rättighet tillse, huru han fullgör sina åligganden.
En bestämd anomali skulle annars uppkomma såmedelst, att åklagaren kunde bringa all tillsyn öfver ordningens iakttagande i overksamhet derigenom, att han förklarade, det han icke funne skäl att anställa åtal.
Om jag på f. m. yttrat, att Just.- Den 6 Octo ber e. nj. ministern borde öfvertaga Just.cancellerens functioner, har det varit en missägnirig, hvilket tillfredsställande torde kunna ådagaläggas medelst den instruetion, hvartill jag upprättat utkast, hvilket jag communicerat TJtsk., och hvaruti tydligen visar sig, att jag åsyftar, det åklagarernagten skulle uppdragas åt en särskild person; och under förutsättning, att Just.rninistern tillika blefve ledamot i Högsta Domstolen, kunde jag omöjligen önska, att chefskapet för åklagaremagten måtte dermed förenas.
Deremot yttrade jag då detsamma som nu, att åklagarernagten bör lyda under .Just.ministerium, fastän Just.rninistern derföre icke sjelf borde utföra aetoraterna; men borttager man Just.ministerns attribution af högste domare, tror jag, att man bör gifva honom tillsyn öfver domarecorpsen.
Alla tyckas derom vara öfverens, att Just.cancellefsbefattningen icke bör tillhöra någon departementschef, men att deremot den person, som får sig en sådan befattning uppdragen, bör lyda under något departement.
Frågan är dä: under hvilket?
Och då Just.cancelleren vöre skyldig att verkställa befallningar af hvilken departementschef sorn helst, synes det ock vara likgiltigt, under hvilket departement han särskildt placeras.
Tvenne synas dock vara dertill isynnerhet lämpliga, antingen Just.departementet eller det för den allm. ordningen.
För min del skulle jag vilja föredraga det sistnämnda; men om fördelarna äro större vid att uti ifrågavar. hänseende bestämma Just.departementet, komme sådant troligen att ske, utan att något särskildt derom förordnas i grundlagarna, och det är detta jag åsyftar.
Hr vou Hartmansdorff:
Förhållandet blefve verkligen sådant, som Hr v. Troil uppgifvit, att nemi. hvar och en af departementscheferna komme att anlita de allmänna åklagarne, på samma sätt som hvar och en af statsseereterarne nu vänder sig till landshöfdingarna.
Likasom dessa likväl nu anses närmast lyda under Kammarexpeditionen, på hvars föredragning de tillsättas och afskedas, samt äfven skulle framdeles närmast lyda under ett visst departement, likaså böra jemväl de allmänna åklagarne hafva en viss chef, hvilken jag anser lämpligast böra vara chefen för Just.departementet.
Jag anhåller således om propos. till R. o. Ad. att antaga denna mening såsom Ståndets gemensamma tanka.
De, som icke dela den, kunna i contrapropos:n införa deras mening.
Man har sagt, att det är vådligt att uti samma hand förena högsta åklagarernagten och chefsbefattningen för just.ärenderna; men ingen har uppgifvit, hvari vådorna bestå.
Jag skall då å en annan sida försöka att visa, att det verkligen kan blifva af våda att ställa Just.cancelleren utom Conseiilen.
Han kan nemi. erhålla en anma - Den 6 October e. m. i.7 lan från något landshöfd.-embete jemte begäran om handräckning till åtals utförande; och skulle det väl då ligga i Just.- cancellerens magt att, utan föregången anmälan i Statsrådet, låta saken förfalla?
Häruti ser jag en bestämd våda; då deremot någon sådan icke blifvit ådagalagd såsom möjlig följd af åklagarechefens stående under Just.departementet.
Jag yrkar visst icke, att chefen för nämnde departement personligen borde utföra några slags åtal, utan endast att han må utgöra högsta utgångspunkten för åklagaremagten samt deröfver äga högsta uppsigten.
Då jag är förvissad, att den siste ledamoten anser det nödvändigt för en kraftig
Styrelse att äga underordnade, hvilka hon kan anbefalla utförandet af hvad i ett eller annat afseende kan anses nödigt och nyttigt, hemställer jag, om icke hvarje departementschef bör äga en sådan rättighet i afseende på åklagarechefen; och hvarför då ställa denna särskildt under Just.departementet?
Dit bör allt höra, som innefattar domarebefattning; men då det ingalunda är afgjordt, att Just.departementet skall hafva att göra med de s. k. inrikes ärenderna och sålunda icke ens äga att befalla en länsman, frågar jag, om det väl är consequent att underlägga detta departement den högsta åklagaremagten. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade som sin gemensamma tanka förklara, att högsta åklagaremagten borde ställas under Just.departementet.
Då votering nu blifvit begärd, anhåller jag, att contrapropos:n må innefatta, det den chef för åklagaremagten, som särskildt kan tillsättas, icke må hafva säte i Konungens Conseil.
Jag kan icke finna, att det af Hr v. Hartmansdorff blifvit ifrågastäldt, huruvida chefen för åklagaremagten skall hafva säte i Conseillen eller icke, utan blott, att han skall lyda under Just.departementet.
Jag tager mig friheten hemställa till dem, hvilka icke gilla den åsigt, som uttryckes i ja-propos:n, om de skulle vilja, att contrapropos:n helt enkelt komme att innefatta, att i grundlagen icke behöfver utsättas, under hvilket departement åklagaremagten skall höra.
Jag har icke begärt ordet för att tala mot någondera af propos:na, utan endast för att förklara, det jag icke vet, hvaremot den ifrågavar. anmärkningen egentligen skall anses vara riktad.
Mig synes densamma anticipera på en helt annan § än den, som nu är föremål för öfverläggning.
Upplästes följande förslag till voter:spropos:n.:
I Den 6 Octobcr c. m.
Den, som anser R. o.
Ad. böra som sin gemensamma tanka förklara, att högsta åklagaremagten skall lyda under Just.departementet, voterar >a; den det ej vill, voterar nej; Yinner nej, förklarar R. o. Ad. som sin gemensamma tanka, att i grundlagen ej behöfver utsättas under hvilket departement åklagaremagten skall höra.
Vid ett flyktigt åhörande af den upplästa voter:spropos:n, fann jag uti ja-propos:n taladt om Rogsta åklagaremagten.
Adjectivet anser jag böra utgå.
Såsom jag fattade Hr v. Troils förslag, innehöll detsamma, det R. o. Ad. måtte förklara, att intet stadgande behöfdes i grundlagen, ang:de åklagaremagten.
Såsom contraproposm nu lyder, förklaras deremot endast, att icke i grundlagen behöfver bestämmas, "under hvilket departement berörde magt skall lyda.”
Jag skulle tro, att icke något bör derom nämnas, hvarken i grundlagen eller i anmärkningen härifrån, utan frågan, i händelse nej vinner, böra anses förfallen.
Hr von Troil: Såväl Frih.
Ehrenborghs som Frih.
Palmstjernas sista anmärkningar äro fullkomligt riktiga.
Ordet högst?
är icke lämpligt, men torde böra utbytas emot allmänna; och contrapropos:n bör lyda:
Vinner nej, anser R. o. Ad., att i grundlagen icke behöfver utsättas, under hvilket departement allmänna åklagaremagten skall höra.
Ehrenborgh: Hr v. Troil har fullkomligt riktigt uppfattat min anmärkning; och i afseende ä contrapropos:n förenar jag mig med honom och Frih.
I följd häraf rättades den föreslagna voter.‘spropos:n samt upplästes ånyo och godkändes, så lydande:
Den, som anser R. o. Ad. höra som sin gemensamma tanka förklara, att allm. åklagaremagten skall lyda under Just.departementet, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad-, att i grundlagen ej behöfver utsättas under hvilket departement allm. åklagaremagten skall höra.
Emot framställningen i ]a-propos:n, hvilken involverar en grundlagsförändring, sorn icke blifvit af Constit.Utsk. tillstyrkt, reserverar jag mig.
D c n 6 O c t o b e t e. ra.
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 27.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att benämningen å chefen för Just.departementet ännu återstod att bestämma.
Jag skulle önska, att vi måtte slippa att djseutera och besluta om hvad departementscheferna böra kallas, utan endast, att de äro sådana chefer samt tillika ledamöter af Statsrådet.
Jag tror, att den del af Representationen, som mera än R. o. Ad ledes af gamla minnen, snarare bör vara förfärad för ministernamnet, än önska det, enär det påminner om de tider, då icke Honungen, utan Herrarna styrde landet; och det torde vara nödigt, att concedera för en sådan opinion, då saken i sig sjelf är likgiltig.
Då det bestämmes, att chefer för så och så många departement skola finnas, blir det derefter tilli de för Konungen att deråt gifva benämningar, utan att något sådant beliöfver i grundlagen utsättas.
Jag hoppas derföre, att vi nu må få lemna denna obetydliga fråga.
Hr von Hartmansdorff: Namnet
Statsminister torde under tiden sedan iSog hafva hunnit göra sig tillräckligt bekant äfven för BondeSt., så att någon särskild farhåga derför icke torde finnas, såvida ingen gör sig besvär med att söka en sådan åstadkomma.
Jag tillstyrker för min del, att R. o. Ad. icke må gora afseende på den framställda anmärkningen.
Frölich i öfrigt, men icke deruti, som skulle det vara obehöfligt, att namnet på de ifrågavar. cheferna bestämmes.
Hartmansdorffs yttrande har visat, att det är att befara, det namnet minister kommer att qvarstå, såvida Ståndet icke nu annorlunda beslutar.
Jag anhåller om propos. till antagande af följande redaction af 1 mom. i §: en chef för Just.departementet.
Då man beslutar en förändring, bör dermed åsyftas förbättring i sak.
En sådan är nu i fråga i afseende å Styrelsens organisation; och jag vet icke, hvarföre man skall väcka nya betänkligheter deremot, genom alt s6lka ändringar i namn.
Detta är i sanning så likgiltigt, ått saken icke derför förtjenar att äfventyras.
Jag tillstyrker, att vi må öfvergå tili andra ämnen.
Jag anser mig såvida böra rätta mitt förra yttrande, som vi på f. m. blott bestämde, hvad chefen för just.-ärender icke skall vara.
Nu torde det vara nödvändigt att såsom gemensam tanka förklara, att en chef för Just.-departementet skall finnas. 120 Den G October c. m.
Enär det förhåller sig så, som Gr.
Frölich anmärkt, att R. o. Ad. endast bestämt, hvad Ståndet anser icke böra tillhöra Just.ministern, följer deraf, att hvad R. o. Ad. ej borttagit af Utsk:s redaction, det står qvar.
Tillvaron af en chef för Just.departementet behöfver således icke särskildt beslutas, ty det har Constit.- Utsk. redan föreslagit.