Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den allmänna säkerheten är hufvudvillkoret i samhällscontractet; för att befordra och bibehålla den, hafva flera familjer förenat sig under en gemensam Styrelse, — den må vara monarkisk, republikansk eller despotisk, — och en dylik förening bildar stat.
När således sjelfva statens tillvaro är byggd — om jag så får uttrycka mig — på den allmänna säkerhetens grundvalar; sa måste ock denna säkerhet framförallt afses, och intet medel , som till dess befrämjande är nödvändigt, kan således anses olofligt eller grymt.
Uti hvarje stat är det derföre den styrande maktens främsta åliggande att lemna medborgaren skydd till person, lif och egendom, så länge han ej, genom öfverträdandet af de lagar, som till samhällets säkerhet äro stiftade, sjelf satt sig utom gränsen för detta- skydd.
För att likväl kunna tillvägabringa detta, måste sådana lagar vara gällande, hvilka lemna den execuliva makten tillräckliga medel att, å ena sidan, befordra den fredlige och laglydige medborgarens säkerhet, samt, å den andra, lagbrytarens bestraffning, förbättring samt oskadlighet.
Då hvarje lagöverträdare eller förbrytare, i större eller mindre mån, förverkat det skydd, hvartill öfrige samhällsmedlemmar äro berättigade, enär han brutit samhällscontractet; så bör han ej klaga eller anses för hardt behandlad, om han ställes under strängare, för samhällets säkerhet nödvändiga, lagar, hvilka bestraffa hvarje afvikelse eller försök till deras öfverflödande.
Han har gjort sig misstänkt af staten, och är farligare än en uppenbar yttre fiende; ty denna sednare känner man och är beredd att möta, då den förre deremot mäste bevakas, om samhällets säkerhet skall be - i6
Den 15 Februari f. m. tryggas.
Och detta samhällets betryggande fordrar i vissa fall lagbrytarens ställande utom den allmänna borgerliga lagen, samt att för honom stillas speciel lag, hvilken håller honom inom trängre gränsor, än hvartill han annars, såsom medborgare, vore berättigad.
Dessa fall inträffa isynnerhet, då Iian söker alt undandraga sig det straff eller det tvång, som lagen föreskrifver för hans förbrytelse eller lagbrott.
Han blir då i dubbelt hänseende farlig, och samhällets säkerhet krafvel’ i detta fall, alt en sådan, om äfven hans lif dertill skulle fordras, sättes utom gränsen att vidare kunna störa den säkerhet och trefnad, som inom hvarje val ordnadt samfund bör finnas.
Lagen — jag talar nu om den allmänna för alla gemensamma borgerliga lagen — är ej stiftad för att skydda förbrytare utan de fredlige laglydige medborgarne.
När till dessas skydd fordras lagbrytarens skjutande eller nedhuggande, måtte verkställandet af delta vara så mycket rättvisare, som han alltför väl känt följden af sina tilltag.
Här återstår således blott den frågan att besvara: äro dessa nu föreslagna, stränga åtgärder hehöfliga eller ej?
Äro de det ej, så fordrar menniskokärleken och den Christna religionen , att de ej heller böra användas; men äro de det deremot, så fordrar det lugn och den säkerhet, som är förnämsta kännetecknet på en väl ordnad och styrd stat, att de utan all consideralion verkställas.
Sedan jag visat , att den föreslagna åtgärden är loflig, om den är nödvändig; så går jag derföre att söka bevisa dess nödvändighet.
För tjugu år sedan skulle jag äfven, på det högsta, afstyrkt all rättighet för fångknekt, fångvaktare eller post m. fl. att skjuta eller nedhugga fångar, då de söka fly eller sätta sig till motvärn; ty då voro ännu ej våra correct.- anstalter i flor; Riket var då ännu ej befolkadt med iooo:ta!s förbrytare och eorrectionister; man kunde då med säkerhet gå på Stockholms gator, utan att behöfva frukta anfall af rånare och banditer; om en fånge då rymde, så ertappades han merendeles snart, och gröfre brott samt tjufnader hörde ej då lill ordningen för dagen; man blefdå lika så häpen att höra mord, rån, förfalskning och tjufnad omtalas, som man nu skulle blifva förundrad att någon dag ginge förbi, utan en eller flera dylika tilldragelser; då ansåg sig hvar man säker inom sitt hus, och inga patenterade tjufskrämmor behöfdes, när man nödgades aflägsna sig från detsamma.
Nu finnes deremot ingen bom eller stängsel tillräcklig att skydda ens lif eller egendom.
För att afhjelpa detta onda, måste nödvändigt kraftigare mesurer, än hitintills, tagas, och det verksammaste vore visserligen förbrytarens fängslande och säkra bevakande inom fängelset, om man ej af erfarenheten visste, att det förra - Den r5 Fc b ru ali f. ra. '7 rn eller fängslandet ej är så lätt, emedan den, som skall fängslas, ofta sätter sig till motvärn oell ar försedd med vapen, då deremot den fängslande ej liar något sådant, ej heller får använda det, samt att det sednare, eller förbrytarens förvarande inom fängelset eller correct.anstalten är ännu svårare, ty dels bryta de sig ut genom murarna, eller skalfa sig tillfälle att undkomma på annat vis, och dels öfvermanna de bevakningen eller fångknekten, och bereda sig på detta vis tillfälle att rymma.
Det finnes derföre, efter mitt begrepp, för närvar, blott ett enda medel, som, med något hopp om framgång, kan användas häremot, och detta medel är fångknektarnes samt vakters och polisbetjenters m. fl. berättigande att mot sådana förbrytare, vid de af mig i motionen uppgifna fall, använda vapen.
Man har framkastat den satsen: att en grym och despotisk Fiege 111 skulle kunna begagna den föreslagna rättigheten för vaktkarl eller post ni. fl. att skjuta fånge, hvilken gör försök att fly, lill egna des po tis k a ändamål, såsom t. ex. att göra sig af med något ha t ad t eller oskyldigt offer o. rn. d. En sådan Regent skulle otvifvelaktig!, oni han ej hade denna utväg, finna någon annan, som ledde till samma ändamål; derom lemnar historien alltför talrika bevis.
— Och hvartill skulle vi komma, om vi, för att hindra möjliga missbruk, conseqvent motarbetade hvarje annars nyttigt förslag blott derföre, att det kan eluderas och missbrukas?
— Jo! ingen enda förbättring inom landet skulle då någonsin kunna drifvas igenom; ingen brottmålslag borde då finnas, ty domaren kunde missbruka densamma i dess tillämpning; inga domstolar borde finnas, ty man visste ej, om de alltid med oväld skulle tillämpa lagen; inga embeten borde existera, ty det kunde hända att embetsmännen missbrukade sin makt; inga fängelser borde då finnas, ty de kunde ju användas lill instängandet af oskyldiga offer; ingen förbrytare borde då få dragas för rälta, ty hvem kunde bestämma om lian rättvist dömdes, eller att straffet rätt tillämpades.
Med ett ord, anarki och näfrätt skulle, i sådant fall, hand i hand åtföljas, för alt lära en Stats fredliga medborgare, att det är deras skyldighet alt riskera lif, egendom och säkerhet endast derför, att de lagar, som äro lämpliga och nödvändiga till landets säkerhet, kunna missbrukas.
Och jag vägar slutligen fråga: hvilken ådagalägger större menniskokärlek, den, som söker att befordra laglydiga medborgares säkerhet, genom förbrytares ändamålsenliga bestraffande, eller den, som för dessa sednares talan på de öfrigas bekostnad?
En värd talare har nyligen yttrat, att förbud emot samspråk emellan fångarne redan är stadgadt och allmänt, såsom ett medel i Fångstyi II. 3 i8 Den i5 Februari f. m. relsens hand att förekomma öfverenskommelser om brott.
Jag har icke haft någon direct befattning med fängelserna i Malmö, men står dock med styrelsen deraf i så mycken beröring, att jag känner förhållandet, och anser mig derföre böra lemna några upplysningar i ämnet.
Om det är fallet, att Fångstyrelsen gifvit sådane order, — hvilket jag för närvar, ej kan bestämdt uppgifva — så äro de likväl icke verkställbara, åtminstone icke i Malmö, hvarom jag endast kan tala, emedan det är det enda ställe, der jag bestämdt känner fängelseinrättningarna.
Af de fångar, som der, vid sista postens afgång, funnos, äro i somliga logementer ilo, och kanske ännu flere insatte.
Ett samspråk emellan dem, åtminstone om nätterna sedan dörren blifvit läst och vakten aflägsnat sig, är omöjligt att förekomma; och jag får derföre fästa uppmärksamhet derpå, att det är fängelsernas beskaffenhet, som bör tagas i betraktande för det ändamål, som tyckes åsyftas?
Hvad åter angår förslaget om fångarnes ställande under krigslagarna, skulle jag tro, att man kunde gå en medelväg, så att endast den fånge, som med våldsam eller väpnad hand öfverfölle fångbetjeningen, klefve ställd under dessa lagar.
Jag får nämna, att sådana händelser, då fånge emot vaktbetjeningen begagnar knif, esomoftast inträffa, och helt nyligen hände, att en vaktmästare i Malmö endast hade sin styrka att tacka för det han kunde frälsa sitt lif.
Yi hafva der afven haft exempel på, att en vaktmästare blifvit mördad på ett lömskt sätt, och knifstygn bland fångarne äro en så vanlig sak, att de begagna dem lika mycket emot hvarandra, då de icke komma öfverens, som emot vaktbetjeningen.
Det är nära en farlig sak att komma in i detta fängelse, emedan man ej kan veta, i hvad sinnesstämning de eller några af dem kunna vara, och knifvar äro ganska farliga vapen.
Jag vill derföre tillstyrka, att åtminstone den fånge, som med våldsam hand öfverfallet fångbetjeningen, må ställas under krigsartiklarna.
Frih. Boy e, L u d v.:
Jag har med uppmärksamhet genomläst den motion, som utgör föremål för Ståndets öfverläggning; men då jag gör rättvisa åt motionärens välmening och rättvisa åt den skildring , han gör öfver det olyckliga tillstånd, hvari äganderätten och den allmänna säkerheten i hufvudsladen stannat, sedan den olyckliga dag, då correct.- inrättn. förlädes i grannskapet deraf, bekänner jag, att jag af dessa skildringar hade förväntat ett kraftigare resultat, än det, hvartill motionären velat komma; och jag tager mig friheten fästa Utskrs uppmärksamhet uppå, om det icke vore en lämpligare och lyckligare utgång frågan kunde få, derest Utsk. ville taga i öfvervägande frågan om samtliga correct.ini förvarande vore lättare, och der, om det också lyckades dem att rymma, de icke slraxt hade skydd i staden och straxt
Den i5 Februari f. m. >9 kunde begå nya brott.
Jag har i sådant afseende, hört talas om Gottlands Sandö; och oin dessa inrättningar förflyttades dit, om byggnader der uppfördes och inreddes, såsom det i Norra Amerika antagna penitentiär-systemet anvisar, så tror jag, att en stor nytta för landet vore beredd, och jag vet icke hvad vackrare och angelägnare bruk man kunde göra af de penningar, som äro samlade i Riksg.cont., än att skaffa oss säkerhet mot dessa uppfostrings-instituter för brptt, hvartill correct.inrättntna blifvit förvandlade.
Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja remissen till Utsk.
Emedan allt fängsel är för mycket stridande emot menskliga väsendens fysiska beskaffenhet, och de således måste känna ständigt behof att undandraga sig detsamma; kan jag ej tillstyrka, att då en correctionist rymt och ertappas, han straffas till lifvet.
En annan sak är, om han under tiden begått något brott, som förtjenar detta straff.
Uti alla öfriga Hr Frih.
Cederströms anmärkningar emot correct.-väsendet uti dess närvar, beskaffenhet, och dess föreslagna ändringar, instämmer jag till alla delar.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf:
Intet ämne kan med någon fördel debatteras, med mindre man framsöker de principer som böra regera ämnet och tager dem till utgångspunkter.
Det är en sådan framställning jag nu vill försöka.
Bland samhällsimättningarnas föremål är skydd ett af de väsendtligaste.
Utan tvifvel böra alla skyddas, i den mån möjligt är; men då icke delta skydd kan blifva lika för alla, uppkommer option, och i vis option består ju all vishet.
Här förekommer en sådan option, nemi. emellan trygghet för samhället, och fullkomlig trygghet för dem, sorn samhället, i anseende till nesliga brott, nödgats från sig afskilja.
Dervid säger man: skall det finnas menniskor i landet, som icke njuta laglig behandling?
Visst icke; men felet är, att vi icke hafva en särskild lagstiftning för denna dass.
Felet är, alt lagstiftningen, i fråga om deras behandling, då de, efter alt hafva blifvit dömda, begå brott, är för dem alldeles densamma, som för oss.
Således, när en person i arresten lömskt ränner knifven i fängvaktmästaren, har han att tillförse sig alla de rättegångsförmåner, samma behandling och samma långsamma behandling, som hvar och en af oss har all emotse, i fall han bar den olyckan att begå en våldsamhet.
När den aktningsvärde fångnppsyningsmannen Canon mördades på ljusan dag, och i 5o å 60 fångars närvaro, af 2 riktiga och i häkte inspärrade banditer, räckte processen i y månader; och jag har hört högt uppsatte jurister berömma den skyndsamhet, hvarmed den utfördes.
Brottet skedde på ljusan dag, i en mängd personers närvaro, karlarne kunde och ville icke neka, och de lefde 9 månader efter gci ningen!
Så lill - ao Don i5 Fe br ua r i f. ra. går på alla våra fästningar, och på delta sätt blir den öfriga delen af samhället icke skyddad.
Det är vackert, men i utförandet alldeles omöjligt, alt vara liberalare och mer philantropisk mot denna dass af menniskor, än man i de mest fria länder är.
Jag har alltid sysselsatt mig med den der besynnerliga pagina af civilisat-ionen, och af menniskonaluren, som läses, när man forskar i criminalsystemet; och jag karn såsom ögonvittne intyga, hvad äfven alla, som tagit kunskap om de classiska verk, hvilka i ämnet finnas, kunna intyga, att i England, Norra Amerika, Frankrike, Holland, ja! i alla dessa fria och lagbundna länder (de öfriga angå icke oss) undergå fångarne den aldra villkorligaste behandling, och så måste det tillgå; men denna villkorliga behandling har blifvit dem af lagen ådötnd.
Jag talar ingalunda om dem, som stå under ransakning i fråga om hvad brott som helst, utan blott om dem, som för nesligt brott äro dömde till viss tid, eller på lifstid.
Det är ostridigt en af menniskans medfödda rättigheter alt bruka knif och gaffel; men om denna rättighet ovillkorligt utsträckes till vildsinta fångar, blir rätt tukt inom fängelserna omöjlig, och likaså bevakningens trygghet.
Fångförares rättighet alt begagna skjutgevär, har här blifvit bestridd, men må då lagens bestämmelser mot fångspillan reformeras; ty det är ohyggligt, alt den- väifrejdade soldaten, som aldrig begått något brott, blir dömd till
Spö för det han bar den olyckan att spilla en fånge.
Nu går artilleristen — ty det är soldater af en vettenskaplig e'lite-trupp, som vi mest begagna till fångbevakning! — med 2:ne fångar, hvilka ej äro sammanläste och ej få beläggas med jern.
De springa, den ene i öster, den andre i vester.
Hvilken af oss är nog fintlig att qvarhålla dem begge?
Han måste blifva af med den ena.
Jag har upplefvat, att en gammal artillerist, en präktig karl, som under 1788 års krig varit liera gånger blesserad, satt 10 månader i Sveaborgs cäsemater, under det processen med vanlig hugnande långsamhet emot honom fördes, för det en fånge rymt ifrån honom, och jag var då nog lycklig att, såsom ledamot af Krigs-Hofrätten, frälsa honom från spö, hvilket skedde genom det argument jag nu anfört.
Men om hos oss pbilantropien skall sträckas längre, än i de friaste länder; om vi aldrig kunna komma ifrån denna ide'e, och inse alt friheten är bäst betryggad, der verkställande maktens organer verka med största energie inom lagen—men slås på fingrarue, och det ganska strängt ändå, när de gå utom lagen, —om vi icke kunna komma från dessa ide'er om det relativt lyckliga tillstånd, man ar skyldig att bereda åt dömda och fängsligt sittande banditer; om vi icke kunna komma till ett annat systemet så må vi afskaffa alla lagbestämmelser mot fångspillan, och låta fångarna gå, samt underkasta oss sjelfva följderna.
Men må jag, i hvad mig beträffar, bekänna, att jag depenserat så mycket medlidande på förflutna och blifvande rånade, Den i5 Februari f. m. 21 att jag är alldeles bankrut pä medlidande för förflutne och tillkommande rånare.
Åtskilliga hördes härtill yttra sitt bifall.
Hr Rosenqvist:
I anledn. af hvad den siste värde talaren yttrat, får jag blott nämna, det verldshistorien upplyser, att ju mildare lagarna och ju mildare de straff, som tillskapas, äro, ju närmare är friheten, och att i a^nat fall ett motsatt förhållande inträffar.
Motionären har, på ett mindre upplysande sätt, lösryckt några perioder ur mina yttranden och, såsom han sjelf säger, motbevisat hvad jag anfört; men jag anser bevisningen icke vara fulländad, utan åberopar hvad jag förut yttrat, samt anhåller att mina yttranden jemte hans må få åtfölja remissen till Utsk.
Cederström har såsom ursägt derföre, att han framkommit med sådana förslag, som redan finnas till verkställighet befordrade, åberopat, att han icke kände de ordningsstadgar, som finnas antagna.
För min del tror jag, att hvar och en, som vill framkomma med ett nytt förslag, bör underrätta sig om de stadgar, som redan finnas, på det att icke några öfverflödiga förslag må göras.
Jag medger visserligen, att föreskriften derom att correctionister, äfvensom andia fångar, ejma samtala med hvarandra, kan, likasom alla andra föreskrifter, öfverträdas, och jag tror R. o. Ad. skall finna, att en öfverträdelse af det ifrågavar. förbudet är en af de svåraste att förekomma; men då Frih.
Cederström var på stället och sjelf hörde, att öfverträdelsen skedde, hade det varit lätt för honom att för befälet sådant tillkännagifva, da bestraffning icke skulle uteblifvit.
Deremot anser jag det icke vara i sin ordning att besvära R.
St. med sådana klagomål öfver begångna öfverträdelse!- nf de för fängelserna meddelta ordningsstadgar.
Då jag förut nämnt, att Fångstyrelsen redan år i835 till K.
M. in^ gått med und. förslag om fångarnas ställande under krigslagarna; får jag tillägga, att delta förslag, efter min åsigt, utgör föremål för båda Statsmakternas åtgärd, och jag förmodar således, att orsaken, hvarföre något stadgande eller svar derå ännu icke följt, är den, att K. M. ämnar till R.
St. inkomma med nåd. propos. i ämnet.
Då jag, för öfrigt, i alla delar instämmer i det yttrande, en värd ledamot II.
Löwenhjelm afgifvit, anser jag mig likväl icke böra underlåta, alt fästa Hr Grefvcns och det H.
Ståndets uppmärksamhet derpå, alt det af honom uppgifna stränga straff för fångspillan, om jag icke misstager mig, blifvit lindrad t, och således spö numera icke ovillkorligen utgör straffet derföre.
Samme värde talare har äfven sagt, att fångarne på fästningarna lefva mycket väl, och jag vet att det är allmänna tron; men jag tror, att han mycket misstager sig i detta afseende, och då äfven Frill.
Cederström mycket omordat det goda sätl, hvarpå fångarne på correct.inrätlntna 22 Den i5 Februari f. m. behandlas, så att de, enligt hans uppgift, der få både mat, kläder och husrum, hemställer jag, hvilken af dessa förnödenheter han vill att fångarne skola undvara.
Gången af den förevar, discussionen är ett ytterligare bevis uppå, huru litet
Representationen äger förmåga att ordna sina tankar i de stora samhällsfrågorna, då hon saknar all ledning från Regeringen.
Ehuru man nu är tvehågsen, hvilka män som sitta qvar i Konungens råd, eller huruvida ens Konungen har några rådgifvare; skulle jag dock tro, att då Statstidningen ännu icke kungjort entledigandet, de af Konungens rådgifvare, som äro bär närvar, och deltagit i den K. propos. om statsverkets tillstånd och behof, med deri gjorda framställningar om nya anslag för fängelser och correct.inrättn:r, torde vara i tillfälle att upplysa R. o. Ad., huruvida R.
St. under riksdagens lopp hafva att förvänta någon K. propos. om förbättring i fångväsendet, hvilket utan tvifvel är ett af de vigli— gaste ämnen, som påkalla uppmärksamhet vid denna riksdag. R. o. Ad. kunde då möjligen undvika att förspilla en dyrbar tid med debatter om enskilda motioner i ämnet.
Jag tror mig således icke brista i grannlagenhet, då jag till Frih. von Schulzenheim, som vanligen har godheten gå R. o. Ad. tillhanda med upplysningar uti fall som det förevar., hemställer, att Hr Frih. härom täcktes meddela R. o. Ad. underrättelse.
Hr Stråle, Nils Wilh.:
Anledningen hvarföre jag begärde ordet, var den, att jag ansåg mig böra ineddela några upplysningar i detta ämne.
St. vid 1823 års riksdag hos K.
M. gjort hemställan om granskning af författningarna ang:de lösdrifvare och 0111 vidtagande af åtgärder för fångvården i allmänhet, erhöll jag Konungens nåd. förordnande att föredraga dessa ärenden.
Det var i följd af de öfverläggningar, hvilka då ägde runi, som
Styrelsen öfver fängelserna och arbetsinrättningarna bildades och började under sin styrelse taga förvaltningen af correct.- inrättn;na.
Under den förste ordför. i denna styrelse, uppgjordes det förslag, att på Långholmen bygga en ny correct.- inrättning för så stort .antal personer, sorn roan då ansåg kunna komma i fråga.
Planen var uppgjord i enlighet med den bästa modell till correct.inrättn., som, efter hvad då var kändt, uti Norra Amerika var antagen, och denna plan var äfven af K.
M. fastställd.
Sedermera försiggick en förändring i sjelfva styrelsen, hvaraf följden blef, att förslaget ändrades, och correct.inrättn. blef sådan den nu befinnes.
Det förslag, som förut var uppgjordt, var visserligen icke så fullkomligt, som det nu skulle kunna uppgöras; ty man kände icke då, hvad i Norra Amerika, i afseende på correct.- inrättruna just under samma tid uthildade sig.
Emedlertid var förslaget sådant, att jag icke tror, att, örn det blifvit följdt
Den 15 Februari f m. sådana händelser kunnat in trä (Ta, som sedermera förekommit.
Nu har man föreslagit att ställa fångarna under krigslagarna.
Jag får då erinra, att krigslagarna fordra en frivillig ed att man skall lyda dem.
Det torde icke vara lämpligt, eller kunna komma i fråga, i afseende på fångar; ty de kunna icke vara i frihet att aflägga en sådan ed, utan för dem måste stiftas en särskild lag, som bestämmer ansvaret för de förbrytelser, de kunna begå.
Sannt torde det vara, att en sådan lag är nödig, ty nu har man endast 18 cap.
Missg.- b:n att tillämpa, och den correctionist, som med hugg eller slag öfverfallet1 fångvaktmästaren, dömmes att böta 200 d;r silfvrmt hvilka merendels förvandlas till 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, ett straff, som en sådan person icke mycket lärer akta och således föga afhållen honom från våldsamheter.
Men den egentliga orsaken lill olägenheterna finnes kanske icke deruti, alt fångarne ej äro ställde under krigslagarna.
För min del tror jag, alt det isynnerhet äro tvänne omständigheter, som verka till de oordningar, hvaröfver man klagar.
Den ena, att correctionisterne bo tillsammans i logementer, hvarigenom elaka planer fritt kunna uppgöras; den andra, att de icke äro dömde på viss tid, utan tills vidare, hvarigenom de se sig, i saknad af utväg till laga försvar, blifva lifstidsfånge.
Derigenom bringas de till förtviflan; ty den, som ej ser något slut på sitt lidande, blir förtviflad och begår då brott, som icke skett, om linn vetet, när han skulle återfå friheten.
År 1825 var det äfven afgjordt, att bilda ett sällskap, som skulle laga vård 0111 de personer, som utkomma från correct.inrättn., skulle skaffa deni tjenst, gifva deni råd o. s. v., och hade inrättningen blifvit sådan som den från början var påtänkt, hade sällskapet kanske kunnat komma i verksamhet; men sådan inrättningen nu blifvit, bade det varit utan ändamål att bilda ett sådant sällskap, emedan nian icke kunde förmå någon att hos sig mottaga personer, om hvilkas förbättring man ej kunde gifva grundadt hopp.
Jag hemställer således, huruvida icke LagUtsk., till hvars utlåt, denna fråga lärer remitteras, borde först taga i öfvervägande, huruvida icke ett särskildt lagstadgande bör antagas, som för den fånge, hvilken begår våldsamheter, utsätter ett annat straff, än det nu stadgade; samt om icke LagUtsk., för det andra, ville föreslå en bestämd tid för fångarnes vistande på correct.inrättn., eller alt det åtminstone ina underkastas en ny pröfning, huru länge de böra der förblifva.
Skulle det lyckas oss att få bättre arbetsinrättningar, än de 1111 ifrågavar., skulle måhända en stor del af de olägenheter förekommas, hvaröfver man nu så mycket klagar.
Lö iven hjelm:
Det ärmed verklig fägnad, jag här förnummit, alt straffet för fångspillan blifvit lindradt.
Mitt myckna vistande utomlands gör, att jag stundom icke kanner särskilda tilldragelser.
På denna mildring 24 Den i5 Februari f. m. vill jag gerna använda hvad sagdt blifvit, att mildare lagar verka stundom bättre; men att de verka på patronerna i fängelserna och correctinrältrirna bar jag svårt att tro, och det är en philantropi, som öfverstiga!- allt hvad mina fibrer förmå.