Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har nemi. föreslagit, att lotlägarne skulle allmänt vara solidariskt ansvarige för sedlarnes inlösen, d. v. s , alt samma ansvarighet, som TJtsk:n ansett böta åläggas directionen, skulle gälla för hvarje bankens delägare.
Enligt min åsigt, måste detta vida mer afskräcka från inträde i ett bankbolag än hvad Utskrn föreslagit.
För det första beror det vanligen icke på en lottägare att motverka de för banken skadliga beslut, hvilka vid en bolagsstämma kunna fattas.
Han kan icke upphöra att, oaktadt dessa beslut, vara delägare i bolaget och måste således vidkännas följderna af desamma.
Det är deremot ett helt olika förhållande i afseende på directeurérne.
Det beror på en directeur att afsäga sig sin befattning, derest han finner bolagsstämmans beslut sådant, att tillämpningen deraf blefve alltför skadligt, och det är just detta återhållande element jag anser vara behöfligt i lagen, enär jag, såsom jag förut nämnt, icke anser det vara möjligt att i hela sin stränghet tillämpa den solidariska ansvarigheten emot samtliga lott— ngarne.
Vidare tror jag, att loltägarnes credit skulle alltför mycket lida, om de vore underkastade en så beskaffad hastig utsökning.
Desse lottägare kunna vara nflägsne från bankens hufvudstation och kunna således, då en oförmodad lagsökning hos dem sker, vara fullkomligt okunnige om anledningen till bankens oförmåga alt invexla sina sedlar.
Hvad sjelfva redactionen af denna § vidkommer, så hafva åtskillige talare fästat sig vid ordet ”oinlöst”, såsom olämpligt.
Jag kan ej heller i detta afseende instämma i anmärkarnes åsigt, i §:n handlar nemi. om de förhållanden, som böra inträda, då banken ej kan inlösa sina sedlar.
I öfverensstämmelse med dessa stadganden förekommer i i5 §:n ordet ”oinlöst.”
Alt ordet ”oinlöst” ej kan hafva afseende på hvar och en af banken utgifveo och utelöpande sedel, torde vara temmeligen klart och tydligt.
Ordet ”oinlöst” utmärker deremot onekligen att det är fråga om en sådan sedel, som ej blifvit infriad, då man önskat att få den af D c ii i\
Februari e. ni. banken inlöst.
Bland de förslag till redactionsföriindringar, sorn bär blifvit framställda, liar jag ej funnit någon nöjaktig.
Hr Ribbings förslag, hvaruti förekommer ”innehafvare af lill inlösen vägrad creditsedel”, är först och främst icke Svenska.
I allt fall kan jag icke inse, att detta uttryck är mera tydligt, iin ”oinlöst creditsedel”, särdeles då en lag-§ aldrig lärer få isolerad tillämpas och tolkas, utan måste lydas i sammanhang med hela lagförslaget.
Slutligen vill jag endast tillägga, att då 2tne Stånd, efter hvad mig är berätladt, nemi.
Borgare- och BondeSt:n, bifallit denna § i Utsktns förslag, och deremot det tredje Ståndet, PresteSt., antagit en redaetion, som är nästan i alla hänseenden förkastlig, så tror jag att R. o. Ad., på det att ett R.
Sirs beslut må åstadkommas, både kan och bör antaga §:n, sådan som den i förslaget lyder, och jag anhåller följaktligen om Hr Frih. o. Landtm:, propos. på bifall till densamma.
Sedan jag fått en när mare kännedom örn det förslag lill redaetion af denna §, som PresteSt. antagit och hvilket i hufvudsaken öfverensstämmer med mitt, d. v. s. i de sex månader, som PresteSt. antagit, inom hvilken tid den solidariska ansvarigheten icke får sträcka sig till hvar och en person inom bolaget, och på det att tiden icke må upptagas med alltför många propos:r, får jag förena mig uti PresteSt:s redaetion i denna del och anhålla att deli må blifva så förändrad, som jag tog mig friheten föreslå i början af denna discussion.
Det fägnar mig alt i en privatbankstyrelse så sakkunnig person som Hr Ribbing ändtligen öfvergått på min sida, äfvensom flere andre värde talare följt hans exempel.
I början tyckte jag mig hafva alla emot mig, och man förklarade, att denna enskilda ansvarighet för bankens directeurer ej skulle vara tryckande.
Hr Ribbing har klart ådagalagt, att deras enskilda credit och deras anseende kunna, om också icke komma i fara, dock blottställas, och då tillika i betraktande tagas de stora svårigheter, hvilka en bancodirecteur efter den nu föreslagna lagen skulle vara underkastad, tror jag att banken blefve u'an dugliga directeurer om ifrågasatta försigtighetsmått föreskrefvos.
Man har sagt, alt bankerne icke haft förtroende eller icke få förtroende med ett mildare lagsysteme i de föreslagna ansvarighetsformerna.
Jag tror att detta varit ett misstag.
Nuvar. solidariska banker hafva verkligen en latitud, deri man kunnat frukta för vådliga följder, d. v. s,, att en förminskning i crediten kunnat uppkomma derigenom, alt ansvarighet ej kunnat utkräfvas inom kort tid; ty det är stadgadt, att den solidariska ansvarigheten icke vidtager förr, än alla tillgångar aro begagnade.
Det kan väl hända, att detta icke finnes infördt i de sednare utkomna stadgarna, tueli det står i de äldre, och då måste Den 24 Februari e. m. 6i3 det stadgande vara strängare, hvaruti man föreskri Iver, att ansvarigheten bör vidtaga sex månader efter den tid banken är försatt i concurstillstånd.
Här har blifvit yttradt, att man förr, såsom också är händelsen, fått directeurer, hvilka utan något arfvode åtagit sig deras befattning.
Jag hemställer till herrarne alla, hvem som ville blifva directeur för ett, två eller flera tu;en r:dr, då han vid denna befattning kan blifva exponerad, icke allenast till sin credit och sitt anseende i samhället, utan äfven till sin lösa oell fasta egendom; ty har en gång den händelse inträffat, att en bank icke kan lösa sina förbindelser, — den kan vara nog solid ändå, — så går det som en löpeld.
Då blifver visserligen äfven hela bolaget blottstäldt; men då bolaget vet från början, att det är hotndt lika med directeurerne, så kan man förutsätta en större försigtighet.
Jag fortfar alt yrka hvad jag förut haft äran framställa såsom propos. till antagande inom detta Stånd, nemi. den af PresteSt. gjorda förändring oell förkortning af hela i5 §:n så väl I 1 som 2 mom.
Stjernstedt, Theodor: Utsk:n hafva utgått från den synpunkt, att de banker, som erhålla privilegium att uppkomma, skola vara solidariska.
När således actiebanker blifvit förbjudne, när det blifvit förbjudet för dessa banker att intaga s. k. commandit-delägare, så hafva Utsk:n ansett, att den solidariska ansvarigheten bör vara verklig.
Det skulle den icke blifva, om den förevar. l5 §:n blefve modifierad på ett eller annat af nu föreslagna sätt, synnerligen 0111 denna modification skulle utsträckas så långt, som uti PresteStts beslut.
Jag är icke någon synnerlig vän af solidariska banker, så till villa, att jag skulle anse dessa banker äga ett stort och afgjordt företräde framför actiebanker.
För mig skulle gerna actiebanker få uppstå; men när dessa äro förbjudna, när man anser att så stor säkerhet ligger i de solidariska, att endast sådana böra få uppkomma; så bör, såsom jag nyss nämnde, deras ansvarighet vara effectiv, vara verklig, och icke blott ett stadgande på papper, genom hvilket man vill vinna förtroende hos allmänheten, i anseende till de garantier, som den föreställer sig sjelfva namnet innebära, men hvilka sedermera i verkligheten icke blifva till finnandes.
Här bar mycket omtalats de olägenheter, som uppkomma för banker genom den stränga ansvarigheten.
Jag vill visserligen medgifva, att det faller sig mycket lägligare för den enskilda banken att lemna mindre stränga garantier, men jag tror att det är allmänhetens rätt, som i första rummet bör afses, och endast i den mån denna rätt kan blifva fullkomligt bevarad, må dessa banker uppkomma.
Kunna de icke uppkomma med bevarande af det allmännas obestridliga rätt, att bankernes förbindelser efter ordalydelsen inlösas vid uppvisandet, då må bankerne upphöra, då må de icke vidare uppkomma; inen jag tror, att så väl all - 6x4 D e n Februari c. m. mänhetens som bankernes billiga anspråk kunna förenas, i hvilket fall banker gerna för mig må uppkomma, icke under alla villköl’.
Utsk:n hafva ansett, och jag medger det äfven för min del, att den solidariska ansvarigheten är strang; men Utsk:n hafva icke velat göra den strängare derigenom att de ålagt directionens medlemmar att i första rummet vara ansvariga, tilan tvertorn velat lindra ansvarigheten derigenom.
Det har synts Utskär, att det vore hardt för bolagsmännen, som icke kunna utgå från bolaget och mot lr vil kas vilja stadganden vid bolagsstämmorna kunnat inflyta, som icke varit förenliga med en klok och försigtig omvårdnad, att likväl genast kunna blifva utsatte för ett så strängt betalningsansvar.
Derföre hafva Utsk:n i första rummet stadgat, alt den sedelinnehafvare, som icke fått sin sedel inlöst, skall vända sig lill directeurerne.
Utsktn hafva således velat lindra ansvarigheten för bolaget, men alldeles icke skärpa den.
Jag får ännu en gång erinra derom, alt sedlarne äro ställda alt inlösas vid anfordran, och om en enskild man, en bankir utgifver löpande förbindelser, sorn vid anfordran skola inlösas, så måste han göra det eller också underkasta sig det stränga ansvar, som följer på en vägrad inlösning.
Jag kan icke se hvarföre, då flere personer ingå i ett bolag och underlåta att honorera sina förbindelser, ansvarigheten skall vara mindre.
Någon grund, hvarpå en sådan lindring skulle hvila, kan jag icke finna.
Skulle man deremot vilja borttaga denna sedelhafvarens omedelbara rätt att genast få utsöka sin fordran, i händelse dess godtgörande blifvit vägrad, så anser jag det vara oundgängligen nödvändigt att åtminstone något annat ansvar drabbar, vare sig directionen eller det bolag, som icke uppfyller en förbindelse, som de iklädt sig och hvilken finnes tecknad å sedlarna.
Jag hemställer, om det är förenligt med någon rättsprincip, och om icke den lagstiftning är klandervärd, sorn tillät ett bolag att utgifva sedlar, inlösbara vid anfordran, men som icke tillät innehafvare deraf att vidtaga någon åtgärd till indrifvande af sina fordringar förrän en månad eller fjorton dagar förflutit efter det betalning blifvit vägrad.
Vid sådant förhållande borde sedlarne vara ställde pä inlösen efter fjorton dagars uppsägning ; men då icke så är, måste betalningen genast enl. sedelns lydelse kunna framtvingas; eller också, ifall deri solidariska ansvarigheten ej skall genast vidtaga, måste en så sträng bestämmelse finnas, att ett bolag, sorn icke har inlöst sina förbindelser, genast skall upphöra.
Jag tror det vara i högsta grad skadligt, om man vfinjer sig vid den tanken, att det är något ganska ursägtligt om bankbolag icke inlösa sina sedlar.
Jag anser åtminstone för min del, att della är något, som borde högst sällan kunna komma i fråga, och som borde hafva de strängaste påföljder för bolaget.
Jag tror äfven, att om en direclion vill iakttaga ordning och har förstånd alt sköta ban - D e 11 Februari e. m.
Gi5 lens rörefse, såsom den bör slötas, sa bör icke något sådant gerna kunna lomma i fråga.
Enligt denna banklag skulle den contanla cassan för en bank, som äger en million r:dr i rörelsen, beslå af 25 proc., således 25o,ooo r:dr.
Delta är den summa, som minst bör finnas.
Om directionen vid de tillfällen, då den bar att vänta starkare påkänningar, såsom vid uppbördsstämma!- eller andra tillfällen, då orten kan hafva ett större behof af riksmyntssedlar, förser sin cassa med ytterligare 4o ä 5o,ooo r:dr, så tror jag alt dessa t.5o,ooo r:dr för hvarje vanligt förhållande skola vara tillräckliga att under en tid af åtta dagar möta den vexling, som kan komma i fråga att äga rum; och är banken väl organiserad, sä bör dessutom möjlighet vara directionen lemnad, att under nämnda tid skaffa förstärkning i sin cassa, vare sig genom rättigheten att lyfta penningar på creditiv eller genom räntebärande papper, som funnes i bankens förvar, och sorn banken kunde försälja.
Är åter banken icke så ordnad, har icke banken sin cassa behörigen försedd, så må den skylla sig sjelf; men har den det och vidtagas dessutom de särskildta försigtighetsmått, som omständigheterna kunna påkalla, så tror jag icke att risken kan blifva stor.
Man bar här nämnt, att, oaktadt den största möjliga försigtighet, det kan hända att i cassan yppas brist.
Jag lan ej tro att största möjliga försigtighet vid ett sådant tillfälle blifvit iakttagen, utan har man då inlåtit sig i för stora eller osäkra speculationer, och då kan visserligen detsamma inträffa för banker som för hvar och en enskild, och bästa sältet att förekomma sådant är, att speculera med mera försigtighet och omtanka.
Jag vill icke vara vidlyftigare, utan får endast anhålla om bifall till Utsktns förslag.
Jag skall icke inlåta mig i någon längre vidare discussion, ang:de huruvida det kan vara nyttigt, att skrämma bort de goda directionerna, eller just den efter min öfvertygelse största säkerheten, som de ruvar, privatbankernes organisation erbjuder.
Jag vill endast fästa mig vid hvad en värd talare yttrat derom, att i5 §:n icke skulle kunna förstås på det sätt, som jag förstått densamma, äfvensom vid de anmärkn.-r, som åtskillige talare i förmiddags gjorde emot PresleStrs beslut, hvilket jag föreslagit till propos. för della Stånd.
Hvad i5 §:n beträffar, så, i afseende på dess sammanhang med den l/jtde, får jag först erinra, att hvarje § står införd för sig sjelf; ty här står icke öfver den i4 §tn sättet huru sedlar skola inlösas, utan i i4 §:n står ett stadgande, som bestämmer ränta för dess förbindelser, om den brister i betalning, och der innehållas stadganden, som utgöra de säkerhetsmått, hvilka den siste värde talaren trott sig sakna för sedelhafvare!!, nemi. i afseende på bancobolaget.
Deremot lyder första början af i5 §:n så här:
"Innehafvare af oinlöst ereditsedel eller in - 6,G Den 24 Februari c. m. visning äge jemväl, oberoende af den rätt, som i nästföregående § bankens borgenärer tillägges;’’ således icke sedan lian begagnat den rätt, som i nästföregående § bankens borgenärer tillägges, utan oberoende deraf, äger lian rättighet ”att lagsöka en eller flera directionens ledamöter, med samina rätt att använda utmälningstvång, som lag och gällande författningar i allmänhet medgifva mot gäldenär för skulder af den mest executiva beskaffenhet.”
Af den mest executiva beskaffenhet, det är skulder för accepterad vexel, eller för vexelköp, som icke blifvit liqviderade.
De medföra den rätt, att man genast påföljande söcknedag derför kan försättas i concurstillstånd.
Nu hemställer jag, huruvida med denna redaction, hvilken likasom hvarje annan lag måste, sedan den en gång fatt laga kraft och verkan, tydas efter sin ordalydelse; jag hemställer, huruvida icke hvarje directionens ledamot på detta sätt, äfven 0111 han, då han bodde aflägset flera mil ifrån bankens station, bade en betydlig cassa i sitt hus, skulle vara blottställd, om någon, för att chicanera honom, skickade till hans inlösande en summa af i3 å 14,000 r:dr; jag hemställer, om icke detta skulle skrämma lipp personer, som i allmänhet äro så lätt uppskrämde för sitt eget intresse, och om icke följden blefve den, alt haticobolagen hindrades att få den goda sammansättning af directeurer, som samtliga nuvar. privatbanker hafva.
Dernäst har man anmärkt emot PresteSt:s beslut en, såsom äfven jag nödgas et känna, mycket illa redigerad mellanmening; en mellanmening, som skulle tyckas innehålla alt efter sex månader, sedan en sedel icke blifvit inlöst i banken, skulle man icke hafva rättighet att söka hanken såsom en collectiv inrättning, utan blott få söka hvarje delägare enskildt.
Men alt detta åtminstone icke är meningen och icke är så farligt visar sig af en annan punkt i PresteSt;s beslut, nemi. 16 §:n, hvilken lyder som följer: ”1 den mån bankens tillgångar kunna realiseras, skall det åligga utredningsmännen att inlösa de utelöpande sedlarna och skuldförbindelserna med laglig ränta ; i hvilket afseende genom allmänna kungörelser, inom kortare terminer, skall tillkännagifvas den summa, som inom utsatt dag är färdig till inlösen, så väl till belopp, som sedlarnes och förbindelsernes utgifningsdag, nummer och valör: efter hvilken dag ingen ränta på sådana sedlar eller förbindelser får beräknas.”
Det synes således tydligt, alt äfven de allmänna tillgångarne hållas dem tillhanda.
Dessutom hafva de, enligt PresteSl:s beslut, rättighet att efter sex månader hålla sig till hvilken delägare de vilja.
Det är således mycket bättre släldt än efler nuvar. banco-octrojer, så att det icke tyckes vara så farligt.
Men likväl, som det är en illa redigerad mellanmening och den icke är nödvändig för det öfriga af PresteSt. fattade beslutet, får jag nu anhålla om den förändring i Preste St:s - Den 24 Februari e. m.
St:s beslut, då det kommer att proponeras här, att man borttager denna mellanmening.
Likaledes skulle jag, för att undanrödja den faihåga, som Hr Gripenstedt yttrat, och sammanjemka så mycket som möjligt deras tanke, som tyckas instämma med mig i hufvudsaken eller i den önskan att icke aflägsna från dessa bankinrältningar den fördelen, att kunna få nitiska och goda directeurer, vilja hemställa lill Hr Aminoff, om man icke gerna kunde gå Hr Gripenstedt till mötes och i stället för sex månader utsätta tre månader; ty det vigtiga, mine herrar! är icke att man bestämmer, en eller ett par månader mer eller mindre, utan det vigtiga är, att directionans ledamöter icke par chicane kunna blifva surprenerade i sina bus med en bundt af t. ex. 10,000 r:dr, att genom execution genast inlösas.
Det är af vigt, att bankens bristande förmåga alt verkställa invexlingen hunnit blifva bekant, innan en sådan utsökning äger rum, och att en viss tid, den må vara huru kort sorn helst, förflutit deremellan.
En månad är kanske för litet och jag tror verkligen alt allmänheten ej skulle förlora mycket på alt man utsatte tre månader, ehuru jag, om man nödvändigt yrkar det, äfven skulle vilja gå in på en månad; men jag hemställer, om vi ej kunna förena oss om tre månader, och jag lager mig friheten uppläsa huru detta moment, i öfverensstämmelse med hvad jag föreslagit, då skulle komma att lyda: ”Skulle, sedan enskild bank blifvit fullständigt utredd, tillgångarne finnas otillräckliga för inlösen af alla utelöpande sedlar och skuldförbindelser, då skola de fordringsägare, som återstå, vara berättigade att för sina fordringar lagsöka en eller flere af bankens delägare, efter eget godtfinnande, med samma utmälningstvång, som för skuld af den mest executiva beskaffenhet; skolande denna rättighet äfven vidtaga, såvida icke bankens utredning inom tre månaders tid blifvit fullbordad; hvarefter de, som sålunda liqviderat bankens brist, äga rättighet att af de öfriga delägarne utbekomma hvad på deras lagliga andel i förhållande lill teckningen belöper;” så alt tre månader, sedan den först i banken presenterade sedeln der blifvit nekad inlösen, och om icke derefter genom utredningen allt blifvit liqvideradt, håller jag mig till hvilken delägare som helst.
Jag anhåller vördsamt om propos. härpå, och får underställa de herrar, sorn i mindre betydliga saker varit skiljaktige härutinnan, om de icke kunde finna sig tillfredsställda med denna jemkning.
Då jag för en stund sedan begärde ordet, var det i anledn. af Hr Stuarts yttrande, att den redaction jag föreslagit icke skulle vara så alldeles lycklig.
Jag medger detta, men jag finner äfven den redaction, som i betänk, är föreslagen, alldeles icke bättre, utan nära nog sämre, 20 FL 78 6iS Den 24 Februari e. m. ty den innefattar en omening, hvilket af Frih.
Cederström blifvit anmärkt i afseende på uttrycket: ”innehafvare af oinlöst creditsedel.”
Det kan icke blifva någon annan innehafvare af inlöst creditsedel än banken sjelf, såvida man icke förutsätter att inlösen blifvit vägrad, hvilket icke finnes uttryckt hvarken i i4 eller i5 §:n.
Således instämmer jag med Frih.
Cederström deruti, att ordet ”oinlöst” bör helt och hållet utgå, och då kominer den nya redactionen, efter hvad jag föreslagit, alt lyda som följer: ”Innehafvare af creditsedel eller invisning äge jemväl, oberoende af den rätt, som i nästföregående § bankens borgenärer tillägges, att fjorton dagar efter det sedelinlösen blifvit vägrad lagsöka en eller flera lottägare med samma rätt” etc.
Hr Stuart har, såsom motiv för den större tjenligheten att i första hand söka directionens ledamöter, än hvilken annan lottägare som helst, sagt, att det vore orätt att sätta samtlige lottägares credit på spel.
Detta tyckes väl vara ett skäligen starkt bevis på hvad jag framställt, att det vore en oriktighet, att bos directionens ledamöter concentrera allt det lidande, som, deladt af samtlige lottägare, blefve mindre känbart.
Jag hemställer till hvar och en, huruvida det kan anses billigt och rättvist, att ensamt på directionens ledamöter lägga allt det ansvar, som eljest skulle fördelas på hela bolaget?
Med den modificalion, som jag anfört, vidblifver jag mitt yrkande om propos. på den af mig föreslagna redaction af första momentet.
För min fiel anser jag äfven en förändring vara i i5 §:n af behofvet påkallad i 2;ne afseenden.
Det första beträffar redactionen för att göra den tydlig, och det sednare sak.
Hvad det första angår, så är det otvifvelaktig!, när här står, ”innehafvare af oinlöst creditsedel eller invisning,” (det är hvar och en sedel eller invisning, som är i circulation), alt man, efter ordalydelsen, med den i handen kan få vända sig när som helst till directionens ledamöter för att af dem utkräfva betalningen, utan att den varit presenterad i cassan.
Sådant bör dock icke äga rum, och sådant har också omöjligen kunnat vara Utsk:ns mening, då de redigerat denna §.
Jag tror derföre, att ett förtydligande härutinnan kan vara på sitt ställe.
Deremot vill jag icke medgifva någon större rätt för en bank att vägra inlösen af sina sedlar, än sorn finnes i afseende på protesterad vexel.
I båda fallen haiman såsom contant betalning, såsom contanta penningar, under form af nära samma säkerhet, sorn om man erhållit Riksmynt, emottagit sedlarna.
Den som nu derpå blir bedragen bör äga samma rätt emot utgifvaren, som en remittent har emot vexelutgifvaren eller trassenten.
Jag får derföre här i första delen anhålla om förslag till den ändring af redactionen, att det må komma att lyda: ”Innehafvare af D c n 24 Februari e. m. creditsedel eller invisning, hvars inlösen blifvit vägrad, iige jemväl” etc.
Då äro directeurerne skyddade i sina lius och på gata eller hvarhelst man eljest kunde behaga antasta dem.
Sedlarne skola hafva varit presenterade i cassan, der måste man hafva haft vittnen på att inlösen ej kunnat erhållas, och derefter sker lagsökningen.
Allt delta kan icke ske på några Ögonblick, utan fordrar några dagar.
Det andra i sak, som jag tror påkalla en förändring, är, att directionens ledamöter här ensamme blifvit satte i ansvarighet för gäldande af bankens skuld i afseende på sådan vägrad inlösen, utan att det förrän i ett sednare rum skulle påkomma hvarje lottägare.
Man har här mycket talat om nödvändigheten att skalfa sig goda directeurer och att man icke borde så tillställa, att icke sådane kunde utfinnas.
Nu ankommer på hvad man förstår med goda directeurer.
Skall jag taga actiebanker i det hela, så kan begreppet derom, åtminstone hos många, blifva föga tillfredsställande för allmänhetens säkerhet.
Jag är berättigad alt göra denna supposition, emedan vi derpå haft ett exempel i vårt land uti Malmö discont och bolagsmännen eller aclieägarne derstädes.
De frågade föga efter säkerheten af det tillskjutna capilalet, men de frågade så mycket mera efter den stora och enorma vinsten, som direclionen kunde förskaffa dem på deras insatta capital.
Det var derpå de sågo, och directionen var dem en ganska god direction, då de hade 3o proc efter hvad den liden beräknades, hvilket kanske också inträffat med andra bankinrättningar, ehuru icke med sådana medel, som de, hvarigenom Malmö discont förskaffade sig sin vinst.
De kände alltför väl ställningen, men de hade mångfalldigt blifvit betalte för sina insatta capitaler.
Alltså kunde de alltför väl riskera capitalbeloppet, men de ville icke minska på den stora vinsten, som förskaffades dem.
Det var en god direction för actiebolaget, men en alltför dålig direction, och alltför ond således, för alla andra eller dem, som hade creditsedlarna i sina händer och till dera satte förtroende.
Jag tror det vara angeläget, alt actieägarne eller bolagsmännen i en solidarisk bank, hvilket de fordna actieägarne icke voro, hvarföre de ej kunde lagligen påtvingas ansvar, sättas i nödvändighet att taga en sådan god direction, som af allmänheten för god skall anses.