Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom, då jag känner att en sådan rättighet är medgifven vissa af Staten antagna personer, kan det icke anses såsom en kränkning af min husfrid, om lagens tjenare inträda i mitt hus, för att uti ifrågavar. hänseende anställa en undersökning.
Man bör äfven ihågkomma. att samma lag, som medger vissa tjenstemän denna visi— tationsrätt, äfven innehåller ganska stränga straffbestämmelser om en sådan undersökning verkställes utan skäl och lemnar i sådant fall den förorättade rätt till reconvention.
En värd talare har nyss yttrat, att i andra länder, som vilja bära namnet af civiliserade, bar man sökt komma till sådana lagbestämmelser, att dylika stränga och mot känslan stridande lagbud icke finnas, äfvensom alt ett lands lagar i detta afseende innebära en pregel af dess civilisation.
Jag deremot tror, att icke något land , äfven der civilisationen kommit till sin högsta utveckling , ansett sig hafva brustit uti civilisation derigenom, att en sådan rättighet blifvit medgifven.
Uti allmänna tidningarna har jag sett, att man kallat TJtsktns förslag för en Rysk lagstifning.
Jag känner visserligen, att denna visitationsrätt är tillåten uti Ryssland ; men jag vet också, att den finnes uti Preussen, Frankrike, Norra Amerika, Danmark m. fl. länder.
Man liar äfven sagt , att denna rättighet icke är medgifven uti England.
Jag får då endast hänvisa till Wilhelm lV:s parlamenlsact, publicerad år i833, der det stadgas: att tulltjensteman, som anmäler sig att vi?- sitera, har rättighet att, då han åtföljes af en constapel eller polisagent, hvarje tid på dygnet ingå och göra undersökning i hvad hus som helst, i bodar, källare, varumagazin, rum eller annan lägenhet; att i händelse af motstånd uppbryta dörrar, kistor och skåp samt taga allt olofligt gods, som der finnes, och leverera det till närmaste tullkammares vård; att en sådan rättighet är medgifven för tulltjenstemannen, icke allenast inom hans eget districl, utan äfven derutom, och grundar sig på en fullmakt, utgifven af skattkammarrätlen, (a right of assistance under the seal of the court of exchequer,) ■hvilken fullmakt varar under hela den regeringstid, under 68 Den i April e. ra. hvilken den Sr utfärdad och 6 månader derutöfver.
En så vidsträckt visitationsrätl äger ruin i det fria England med dess liabeas corpus-act, och detta land bör väl anses såsom civil iserad t!
En värd talare har anmärkt, att Utsk:n bort i i §:n af förslaget införa ett förtydligande och bestämdare uttrycka hvilka frågor författningen omfattar.
Utsktn hafva i detta afseende icke ansett sig böra göra någon förändring uti nu gällande förordning af d. 12 Dec. i835, och jag kan icke heller medgifva att något förtydligande erfordras, då det är uttryckligen nämndt, att 1 cap. handlar örn oloflig införsel eller utförsel af varor, samt ansvaret derå.
Skulle något förtydligande ske, borde man förändra sjelfva rubriken af författningen , som nu beter : "K. M:s nåd. förordning lill förekommande af oloflig införsel eller utförsel af varor”; men att införa ett förtydligande i 1 cap. 1 §:n anser jag olämpligt.
Jag återkommer nu till den stränga princip man ansett vara stadgad i detta betänk, och måste dervid påstå, att den är alldeles icke strängare, enl.
Utsktns förslag, än den enl. gällande författning hittills varit.
Visserligen medgifver jag, att författningen så lill vida stadgar strängare straff, som den påföljd, hvilken förut ägde rum för ett brotts föröfvande 3:e resan, nu blifvit i vissa fall framflyttad till 2tdra resan.
Så är t. ex. förhållandet i 6, 7, 8 och 9 §§:na; men Ulskm ansågo denna skärpning böra äga rum derföre, att dessa stadganden afse dels tjenstemän, dels personer, af hvilka man borde kunna fordra ett mera samvetsgrannt iakttagande af lagarna.
Jag vill likväl nämna, att jag icke skall hafva något emot om dessa stadganden förmildras.
Man har dock egentligen ansett Utskms förslag vara strängare i afseende på den medgifna rättigheten alt i hus eftersöka olofligen infördt gods.
Jag erkänner likväl icke, att Utskms förslag i detta afseende är strängare än 1835 års förordning, ulan skulle snarare påstå alt Utskins förslag är mildare; ty, då efter sistnämnda förordning husvisitation kunde anställas af nästan alla lägre tulltjenstemän m. fl., till och med of kustvakter, är denna rättighet enl.
Utskms förslag inskränkt till ”kronofogde, tullkammareföreslåndare och kustchef, länsman, landseller sladsfiscal, hvar och en inom sitt t jens tgöri ngsd i s ti-ic t, samt af sådane ordin.tjenstemän , som för särskildta tillfällen af K.
General-tullstyrelsen dertill förordnas.” Rättigheten att verkställa en sådan visitation är således inskränkt till färre personer än förut.
Det enda afseende, hvaruti förslaget är vidsträcktare, består deruti, att Utsktn borttagit den bevisningsskyldighet undersökningsmannen enl.
1835 års författning hade, att då han uti boningsrum anträffar och under beslagsanspråk anhåller gods, bevisa att godset i huset inkommit inom 48 timmar.
Denna bevisningsskyldighet hafva Utskin borttagit af det skäl, att densamma innebar D e n t April e. ra. g9 den största orimlighet; ty om en beslagare anträffade ett stort parti med olofligen införda varor, så vore dessa väl förbrutna, men om lian icke kunde visa , att samma varor inom 48 timmar inkommit uti huset, straffades lian med suspension och böter, hvaremot det förbrutna godset tillföll Kronan.
Beslagaren skulle således straffas, oaktadt de olofliga varorna vore anträffade och förbrutne samt brottet uppdagadt och erkändt.
Utskin hafva derföre borttagit denna bevisningsskyldigbet, dels derföre att den, såsom jag nyss nämnt, innebar en orimlighet, och dels derföre, att om den skulle kunna åstadkommas, så utvisade den att beslagaren begått ett tjenstefel, då han icke förut gripit varorna; ty utan att han förut varit dem på spåren och förföljt dem, lärer han svårligen kunna tillvägabringa någon bevisning i detta afseende.
Leijonhufvud har klandrat
Utsktns förslag derför att det icke skulle göra någon skilnad mellan varor, som äro under forsling, och varor som kommit till sin bestämmelseort.
Denna skilnad hafva Utskin dock iakttagit, då de ansett att undersökningsrättighet af under forsling varande varor finge tillkomma alla tulltjensteman, hvaremot undersökning icke kunde anställas af andra personer, än dem jag uppräknat, då varorna framkommit till packhus, magazin eller boningsrum, med ett ord, till sin bestämmelseort.
Då man emedlertid anser denna lag vara så sträng och till och med drakonisk, som jag tror någon yttrat, hemställer jag hvilketdera lagens stadgande är strängare, är mera drakoniskt, att t. ex. en fattig husfader, som, för att frälsa sin familj ifrån hungersdöden, begår inbrott och tillgriper några persedlar, skall uppdragas på påle och hudflängas, eller att en person, som vanligtvis är i bättre villkor, men af egennytta och slem vinning söker undansnilla Staten en inkomst och att rikta sig på ärliga medborgares bekostnad, straffas derför blott med förlust af de varor han sökt olofligen införa, samt med böter, eller, om han dertill ej äger tillgång, med lämpligt fängelse.
Månne man, vid sådant förhållande, kan påstå att detta Utsk:ns förslag åsyftar införandet af en drakonisk lagstiftning?
Hvad beträffar anmärkt), om rättigheten att visitera på kroppen, så är det erkändt, att då så mycket underslef sker vid trafiken emellan mera besökta gränsorter, och så mycket gods af högt värde , men af ringa omfång, der kan införas förstucket under kläderna, mäste en sådan undersökningslält äga rum.
Den existerar också i de flesta länder, och till stöd för detta mitt påstående vill jag citera några ord af Danske författaren Gr.
Sponneck, som för dess förl. år utgifna, erkändt förtjenstfull, arbete om tullväsendet i allmänhet och det Danska isynnerhet, af vår Konung erhållit guldmedaljen med påskrift: lilis qvorum meruere labores.
Han yttrar sig sålunda: ”Undersökning å personer kan icke 7° Den i April c. m. undvikas, ty det finnes icke så få och, med afseende på det tullbelopp de till statscassan kunna inbringa, icke så alldeles obetydliga varusorter, för hvilka lull i annat fall aldrig skulle kunna utkräfvas, t. ex. de flesla juvelerare-och guldarbeten, spetsar, band in. m.
Derföie finner man också detta slags undersökning bibehållen till och med i de länder, t. ex. England, hvarest personliga friheten anses säkrast skyddad.”
I afseende på framställd anmärkn. emot stadgandet, att när något resande fruntimmer misstankes hafva på sig förstucket gods, kan undersökning ske af tillkallad qvinnsperson, vill jag icke tro talarens mening hafva varit, att delta stadgande skulle vara olämpligt derföre, att en sådan undersökning förrättades af en qvinna, ty del fordrar väl sedligheten; utan lärer väl talaren hafva afsett såsom olämpligt, att, då man meddelade ett sådant stadgande, man icke tillika bestämde hvilka qvinnor skulle verkställa visilationen.
Jag medger äfven att denna anmärkn. kan vara ganska riktig, men vill deremot erinra, alt en ändamålsenlig åtgärd härutinnan kan tillvägabringas frän K.
General-tullstyrelsens sida, om styrelsen finner nödigt att, emot särskildt arfvode, antaga qvinnspersoner för detta ändamål.
Undersökning på kroppen kan visserligen anses medföra chikan, men man har likväl icke hört omtalas att någon chikan i detta afseende blifvit resande, vare sig af man- eller qvinnokönet, tillfogad, och della bör räknas tulltjenstemännen till godo; deremot hafva många beslag vid dylika tillfällen skett, utan att någon egentlig undersökning verkställts, ty blotta boteisen att anställa visitation har förmått den misstänkte att framlemna undanstucket gods.
Man har äfven påstått, att de stränga stadganden, som i afseende på undersökning i lius efter olofligen infördt gods redan finnas, föranledt förskräckliga uppträden; men jag skulle förmoda att man icke behöfver dervid fästa alltför mycken vigt.
Visserligen har det inträffat, att då rättigheten till husvisitation första gången blifvit utöfvad på ett ställe, liar tumult uppstått och lill och med blod någon gång flutit; men bar man handlat med kraft och icke låtit afskräcka sig utan i föreskrifven ordning fullföljt dylika förrättningar, har lagen nog omsider blifvit respecterad.
Det har således varit det felaktiga i sättet alt tillämpa lagen , som föranledt sådana uppträden.
Men äfven om vid sådana tillfällen något blod skulle flyta, äfven om något menniskolif spilldes, anser jag sådant bättre, än att lagarne ansvarslöst trampas under fotterna.
Den anmärkn. man gjort emot 62 §:n och der bestämda bötesförvanling må pröfvas af dem, som äro lagkunnige, och en förändring härutinnan vid återremissen beviljas, om anmärkningen är riktig.
Jag vill dock fösta uppmäi ksamheten derpå, att uti nu gällande 62 § är en norm för fän - Den i April e. m.
7‘ gelsetiden utsatt, då det nemi. stadgas attingen må för bristande bötestillgång längre än ett år i fängelse bållås, ehvad belopp böterna må utgöra.
Sedan jag nu i allmänhet besvarat de anmärkntr, som här blifvit gjorda vid Ulsktns förslag, anhåller jag att i korthet få framställa några erinringar vid betänk.
, för att få desamma tagna i öfvervägande vid Utsktns behandling af detta ärende, efter den ålerremiss jag förutser.
Jag behöfver hufvudsakligen blott åberopa min reservation. 21 §:n i i835 års förordning lyder sålunda: ”Den, som förfärdigar, brukar eller låter bruka falsk stämpel eller insegel å varor, sorn uro inom eller utom Riket tillverkade, straffes på sätt 8 cap. i §:n 2 mom.
Missg.btn förmår, och vare det falskt stämplade godset förbrutet.”
Utskm hafva gjort delta tillägg: ”såvida detsamma icke bevisligen på god tro kommit i annan mans hand.”
Detta tillägg anser jag öfverflödigt och utgöra en vägledning för lagbrytaren att draga sig undan straff: det bör derföre utgå eller ett ytterligare tillägg införas näst efter orden ”kommit i annan mans hand,” så lydande: ”och vare lag då, såsom i 11 §:n säges.” Vidare hafva Utskm bibehållit 27 §:ti i 1835 års författning oförändrad.
Denna § handlar om beslagarens andel och stadgar att beslagaren får ^ af godset och bötesbeloppet, då godsägaren anträffas och till ansvar fä lies, men endast ^ om ansvarsskyldig ägare eller forslare icke anträffas,i hvilken sednare händelse några böter naturligtvis icke komma i fråga.
Jag skulle härutinnan önska den förändring, att beslagaren alltid erhölle och Krohän det öfriga.
Föreskriften var ock sådan tillförene, men vid 18 54 års riksdag vidtog man dea förändring, jag anmärkt, derföre att man trodde sig genom detta stadgande gifva tullbetjeningen en ytterligare uppmaning att gripa godsägaren; men denna uppmaning, om den behöfves, har beslagaren ändock deri , att om han icke griper godsägaren, får han blott sin andel i godsets värde, men några böter kunna icke då tillfalla honom; och jag kan således icke gilla motivet för den förändring i afseende på beslagarens andel, som i835 års förordning gjort.
Jag kan icke tillerkänna Kronan någon rättighet att göra sig en vinning af beslagen, ty Kronan bör blott godtgöras de kostnader, som erfordras för beslagens laga behandling.
Tullfiscalen skall t. ex. hafva 12 proc. af de beslagsmål han vid domstol utför o. s. v.
Det är derföre nödigt att Kronan åtnjuter någon andel, såsom af inkomsten, men de öfriga böra tillfalla beslagaren, hvilkens nit och verksamhet kati vara vida större, om han å kusten gör beslag å olofl. infördt gods, utan att han förmår gripa godsägaren, ty denne kastar varupackan ifrån sig och springer, hvaremot tull bet jenten icke kan fullfölja honom, utan måste försäkra sig om packan och åsidosätta godsägarens gripande.
I annat fa 11 finnas alltid någre andre af lullförsnillarne tillstädes, som 72 De 11 i A p ri 1 e. ra. berga varorna, och tulltjenstemannen går möjligen i mistning båiJe af varorna och godsägaren.
Deremot löper han vida mindre äfventyr vid en husvisitation, men har säkrare åtkomst till godsägaren och får likväl j| på sin andel.
Jag skulle äfven önska ett tillägg vid samma 27 § af innehåll, att beslagareandelen alltid befriades från bevillning.
Jag medgifver visserligen, att detta stadgande egentligen borde finnas uti bevilln.förordningen, men jag har icke varit i tillfälle att begära detsammas införande derstädes och jag tror icke något hinder vara att det införes här.
Denna min begäran grundar sig derpå, att ända till år i835 var icke beslagareandelen underkastad bevilln., emedan man ansåg den vara erlagd med den ^ af godsets värde och af böterna som tillföllo Kronan; men som icke något bestämdt stadgande i nu gällande bevilln.förorda, förefinnes i detta afseende, har man sedermera ålagt beslagareandelen bevillning.
I K. förordningen om Sveriges skeppsfart och handel af den 28 Juli 1724 stadgades, att inga andra afgifter skulle läggas på confiscerade varor och penningeböter, än den vanliga eentonalen till Wadstena krigsmanshus, och uti ett rescript till Kammarrätten af d. ig Juli 1814 förklaras, att beslagareandelar af confiscerade varor och böter i confiscationsmål befrias från bevillning.
Af dessa skäl begär jag således, alt det af mig föreslagna tillägg må här införas, oaktadt det egentligen borde stå i bevilln.förordningen.
Vid den 28 §:n, hvilken Utsk:n icke heller förändrat, får jag göra en anmärkning.
Den lyder nu sålunda: ”upptäcker någon, att utländska tillverkningar blifvit stämplade såsom Svenska, eller att tullstämpel falskeligen blifvit satt å dylika till införsel lofgifna tillverkningar; njute han, enär den brottslige varder lill brottet lagligen förvunnen, jemte sin beslagareandel, af Kronans medel en belöning af 5oo rdr.”
Jag anser nemi., att orden ”till införsel lofgifna” böra ur denna § utgå, ty falsk tullstämpel kan sältas likaväl å till införsel förbjudna varor som å till införsel lofgifna, och då måste förtjensten att upptäcka sådant vara lika stor i det ena som i det andra fallet.
Uti 2g §:n hafva Utskrn föreslagit ett nytt morn., emot hvilket jag hufvudsak!, ingenting har att invända, emedan det grundar sig på K. kungörelsen d. 14 Apr. 1837, men det står icke i complett öfverensstämmelse härmed.
Jag skulle derföre önska en förändring uti redactionen, sådan sorn jag fö resia gi t den uti min reservation, hvilken jag icke nu vill uppläsa.
Utsk:n hafva nemi. i sitt redactionsförslag ålagt tullfiscalen alt, då beslag verkställes, utan att godsets ägare ertappas, införa kungörelse i Statstidningen, men denna skyldighet blir svår att uppfylla för denne tjensteman, hvaremot domstolen kan lätt verkställa en sådan åtgärd.
Åklagaren har visserligen gjort detta förut, då han dertill varit i lill - Den i April e. m. tillfälle, men jag måste bestrida att sådant göres till dess åliggande, emedan åklagarekallets utöfvande vid flera särskilda domstolar lägger hinder i vägen härför, hvaremot domstolen lämpligare kan och bör detta åliggande verkställa.
Jag skulle derföre önska antagandet af den redaction jag i min reservation föreslagit, och hvilken är densamma, som afdelningen inom Ulsk:n tillstyrkt men Ulsk:n afslagit.
Jag kommer nu till 34 §-'n afUtsktns förslag, (motsvarande 3a §:n i nu gällande förordning), och måste åter något uppehålla mig vid det ämne, man finner så ömtåligt att vidröra.
Det andra mom. lyder sålunda: ”Deremot må sådan undersökning i de lägenheter, som i 4 och 5 mom. af 32 §:n äfvensom uti 33 §:n omförmälas, endast kunna' företagas af kronofogde, tullkammareföreståndare och kustchef, länsman, lands- eller stadsfiscal, hvar och en inom sitt tjenstgöringsdistrict, samt af sådana ordin, tjenstemän, som för särskildta tillfällen af Generaltullstyrelsen dertill förordnas.”
Detta mom. åsyftar en inskränkning, såsom jag förut nämnt, i rättigheten att anställa visitation i hus efter olofl. infördt gods, emedan Utsk:n borttagit denna rättighet för alla lägre tulltjensleniän.
Detta synes mig dock olämpligt, då Utsk:n tillerkänt denna rättighet sådana personer, som länsmän, lands- samt stadsfiscaler, hvarföre jag bestrider detta sednare tillerkännande.
Att desse personer skulle bibehållas vid en sådan rättighet, men alla lägre tulltjensteman derifrån uteslutas, förefaller mig så mycket olämpligare, som dels ett slikt tillgörande är främmande för de förstnämndes egentliga tjenstebefattning och dels erfarenheten icke ådagalagt några särdeles lyckliga följder deraf, men väl många missbruk.
Då man således modifierat eller inskränkt rättigheten att förrätta husvisitation till så qvalificerade tulltjenstemän, att man i deras sans och omdöme bör finna ett värn emot lättsinnigt företagna husvisitationer, så bör man äfven utesluta länsmän, lands- och stadsfiscaler från innehafvandet af rättigheten till dylika förrättningars verkställande.
Deremot måste jag påyrka det tillägg uti morn., att emellan orden ”tullkammareföreståndare” och ”kustchef” införes ”tullfiscal,” hvars befattning i allmänhet är att beifra brott emot tull-lagarna.
Att icke tullfiscal blifvit i mom. upptagen är ett rent misstag eller förbiseende, härledande sig deraf att i 1835 års förordning tulltjenstemän äro nämnde generelt, såsom berättigade att anställa undersökning efter olofl. infördt gods, afven i bus. I 4 morn. af samma § hafva Utskln föreslagit förändring uti hvad motsvarande stadgande, eller 32 §:n 3 mora. af 1835 års förordning, föreskrifver i afseende pä de formaliteter, som vid en husvisitation böra iakttagas, nemi. att först, skriftligen derom underrätta borgmästaren och tullkammare- eller tullinspections-föreståndaren, hvilket
Utskm förändrat till ”chefen för stadens polis" samt tullkam23 H. io 74 Den i April e. tn. mare- eller tullinspeclions-föreståndare.
Jag sluille önska att den gamla redactionen i i835 års författning
Liefve bibehållen i detta afseende, men med borttagande af orden ”och tage öfver sådan meddelad underrätt!
Ise bevis.”
Skälet till mitt yrkande om dessa ords borttagande ligger förnämligast deruti , att det understundom är svårt för beslagaren att få ett sådant bevis, och icke bör han uppehållas i sin tjenst eller förrättningen hindras derföre, att bevisets utfärdande förnekas eller fördröjes.
— 1 moms gamla redaction önskade jag derjemte den förändring, alt i sista meningen — ”hvilken dock ej må af onderås uteblifvande fördröjas
,” ordet ”end er as” må utbytas mot ordet ”deras.’’ Uti 36 §:n hafva Utsk:n, för att förtydliga meningen i afseende på den tid, hvarunder undersökning får anställas, utbytt orden — ”må ej företagas annan tid på dygnet, än emellan” o. s. v., emot orden —’’må ej börjas annan lid på dygnet, än emellan” o. s. v. Detta förtydligande medförer att ingen fråga kan uppstå derom, huruvida en undersökning, som börjat inom föreskrifven tid, kan fortsättas efter den utsatta tidens slut; men jag anser att i analogi härmed bör afven 21110m. af 36 §:n så ändras att i stal let för ordet ”sker”, införes ordet ”börjas;” då meningen blir: ”börjas undersökning å annan tid” o. s. v. Det är dessa anmärkntr jag ansett mig böra framställa, och hvilka jag anhåller må få åtfölja återreinissen till Utsktn.
Hr Rosenblad, Bernh., begärde få veta huru detta mål hos de öfriga Stånden blifvit afgjordt. ■ Undert.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att PresteSt. återremitterat och BondeSt. bifallit betänk.; från BorgareSt. vore ännu ingen underrättelse ankommen.
Enligt hvad man enskildt berättat mig, lärer BorgareSt. jemväl hafva återremitterat betänk., och i sådan händelse är det ändamålslöst alt derå begära bifall, hvilket jag, då riksdagstiden är så långt avancerad, helst skulle hafva gjort, oaktadt de smärre brister, som förefinnas.
I afseende på de anmärknrr man framställt emot den princip Utsk:n följt, återstår för mig, efter Hr Prytz’s sakrika anförande, ringa att tillägga. jag vill blott till de sammansatta Utsk:ns majoritet hembära ruin tacksamhet för det Utsk:n erkänt den under alla förhållanden oell alla systemer lika v ig t i grundsats, att skydda efterlefnaden af gällande lagar.
Till livad
Hr Prytz anfört, nemi. att det icke måtte ligga något drakonisk! deruti att man genom husvisitation söker gifva verkställighet å de lagar, sorn finnas, för att förhindra oloflig införsel, får jag likaledes lägga, att de mest civilicerade folk i verlden, så vidt jag känner, hafva fullt ut lika stränga tullagar som den nu föreslagna.
Hr Prytz har uppläst en del af hvad Engelska lagarna i detta fall föreskrifva; samma stränga lagstiftning finnes ännu i Norra Amerika, men man liar icke hört omtalas alt något Den i April e. ra. 7S förslag till densammas förändring blifvit väckt, och detta land liar dock ett ganska liberalt tullsysteme utan något förbud och med ingen tullafgift högre än 20 proc.
Äfven i Europas flesta lunder, der ett liberalare tullsysteme finnes, är det lika strängt, och i Preussen är lagstiftningen i delta fall vida strängare, än Utsk:ns förslag.
I händelse af en återremiss förenar jag mig hufvudsakligen uti hvad Hr Prytz anfört, men uti ett afseende är jag af olika tanke med honom, nemi. ang:de hans yrkande att beslagaren alltid skall få j5 proc. af de confiscerade varorna, ehvad godsägaren gripes eller icke.
Han har visserligen till stöd för denna åsigt anfört skäl, men ett annat ännu vigtigare skäl förefinnes för alt bestrida detta.
Det existerar knappt något slag af criminal-lagstiftning,, der en så stor mångfaid af sätt kan upptärikas all eludera lagen, som tullagstiftningen.
Yi hafva här 1 Sverige ett exempel, att, under choleratiden, då bevakningen var mycket sträng, en lurendrejare eller tullförsnillare träffade aftal med en beslagare derom att han skulle sjelf ställaså till att varorna blefvo angifna.
Så skedde äfven; varorna blefvo gripna samt confiscerade, och den förmente beslagaren fick sina 75 proc. af varorna, hvilka såldes på auction och inropades för ett ringa pris af lurendrejaren sjelf, som på detta sätt gjorde en ganska fördelaktig affär, då han, utan annan kostnad än douceuren till angifvaren och 25 proc. af ett lågt värde, fick varorna till fri disposition.
Leijonhufvud har ansett såsom en inconseqvens i lagstiftningen och såsom stridande mot andra lagar, att man enligt ifrågavar. författning kan komma både alt böta och straffas med fängelse; men i de flesta fall är det icke den verkliga tullförsnillaren, som i dessa mål kommer inför domstolarna och dömmes, utan någon annan, som för ett par 100 r:dr tager på sig förbrytelsen och underkastar sig de 2 årens fästningsstraff.