Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke första gången, denna riksdag, vi haft anledning göra enahanda anmärkning, som den jag nu funnit mig böra utsäga.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dess återremiss af förev:de Betänk , framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma och sedermera propos. på återremiss deraf, hvilka båda propos:r med blandade ja och nej besvarades; hvarefter förnyad propos. på bifall till Betänk:t gjordes och, då svaren derå likaledes utföllo med många ja och nej i blandning, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Upplästes och godkändes följande förslag till voter:s-propos.: »Den som bifaller Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 21, i ani. af väckt motion om ett tillägg till Jagstiftningnn ang:de äktenskapsskillnad, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, återremitterar 11. o. Ad. ifrågavide Betänk.
Sedermera företogs voteringen och befunnos, vid dess slut, sedan den förseglade sedeln blifvit öppnad, rösterna hafva utfallit sålunda:
Anmältes och bordlädes Sammansatta Stats-, samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänkm:
N:o 7, i ani. af väckta motioner om beredande af lättnader yid rustningsskyldigheten i Skåne; och Den 14 Februari e. m. 411 N:o 8, i ani. af väckta motioner om förändringar och indragningar i nuv:de båtsmanshållet; samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utsk:ts Betänk:n och Mern.:
N:o 77, i ani. af väckt motion om kronofogdetjensternas indragning m. m.; N:o 78, i ani. af väckt motion om upphäfvande eller ändring af K. Serafimer-Ordens-Gillets Cirkulärbref den 2 Mars 1804, i hvad det angår fattiga patienter; N:o 79, i ani. al väckt motion om åtgärdes vidtagande till försvårande af prestbetygs förfalskning; N:o 80. i ani. af väckt motion om förändring af gällande reglemente för städernas auktionsverk; N:o 81, i ani. af väckt motion om anställande af undersökning rörande tillkomsten af vissa åt läroverken anslagna prebenden; N:o 82, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk.
N:o 43. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 4 e. m.
Lördagen den 14 Februari 1863.
Justerades 2 prot.-utdrag för förmiddms plenum och profit för den 10 sisi.
Föredrogos ånyo och biföllos Lag-Utsk:ts d. 7 och 11 dennes på bordet lagde Betänk:n: N:o 22, i ani. af väckt motion om införande af civil-äktenskapet; N:o 25, i ani. af väckt motion om ändring i lagens stadganden ang:de morgongåfva; och N:o 26, i ani. af väckt motion om förändring i lagens stadganden ang:de giftorätt i bo. 412 Den 14 Februari e. m.
N:o 27, i ani. af väckta motioner om förändring i föreskrifterna ang:de Nattvardens bagående.
Det är naturligt att, sedan 1860 års författning utkom, lagstiftningen allt mer och mer skulle taga en rigtning åt det håll, som Utsk:t här föreslagit.
Jag underkänner också detta så mycket mindre, som jag är öfvertygad, att ett lagstadgande framdeles skall komma att utfärdas i den syftning, som Frih.
Säkerligen behöfver äfven hela vår kyrkolagstiftning en grundlig revision, då det är gifvet att i samma mån staten gått ifrån sin princip att stat och kyrka äro ett, andra lagar måste göras för den sålunda frånskilda och isolerade kyrkan.
Men jag hemställer, om icke Utsk:t vid detta tillfälle gått något för långt, och om det icke varit tillräckligt, att till ll:te kap. 2:dra §:n kyrkolagen göra ett sådant tillägg, som Doktor Emanuelson föreslagit, att nemi. ingen må, af fruktan för sina medborgerliga rättigheters förlust eller minskning, behöfva anse sig tvungen att begå H. H.
Utsk:t hade då icke alls behöft ingå på Frih.
Alströmers motion, som möjligen är ett önskningsmål för framtiden, men som jag åtminstone anser vara ett för långt uttaget steg nu genast.
I denna syftning anhåller jag att R. o. Ad. ville återremittera Betänk:t.
Jag vill icke bestrida, att på 1600- talet, då kyrkolagen skrefs, en sådan stränghet i åsigter var rådande, att stadgandet i ll:te kap. 2:dra §:n kunde anses fullkomligt rigtigt; men med de åsigter, som nu för tiden äro gällande, och med de framsteg, vi nu gjort i tolerans, tror jag det icke vidare öfverensstämma, att en person, derföre att han öfver år och dag icke gått till Nattvarden, skall betraktas »som en okristen, med hvilken ingen må äta eller dricka, och som man ej må herbergera».
Icke måtte det val ligga i kristna lärans begrepp att man ovilkorligen skall en gång om året begå denna heliga handling.
Erfår man icke sjelf behofvet deraf, så må man förr afhålla sig derifrån.
Den kristna lärans grundbegrepp torde vara just fördragsamhet emot likar, och icke en sådan stränghet, som i det nuv:de stadgandet innehålles.
Skulle man, såsom den siste värde talaren önskar, och i hvilken syftning han begärt återremiss, inskränka sig till att föreskrifva, att försummelsen icke skulle medföra de medborgerliga rättigheternas förlust eller minskning, så återstår dock, att man kunde till följd af densamma ställas inför kyrkorådet att erhålla förmaning och varning, och sålunda vara underkastad en kyrklig penitens, som jag icke tror öfverensstämma med vår tids åsigter.
Jag vågar således hoppas, att R. o. Ad. skall finna skäl att biträda den af Utsk:t uttalade åsigt.
Den J4 Febrnsri e. m. 413 Hr Lagergren: Gr.
Sparre har alldeles tagit miste, då han sagt, att, enligt nu gällande lag, den, som icke inom år och dag begått Nattvarden, skulle anses som okristen.
Detta gäller endast om den, som derför visar motvilja, d. v. s. förnekar eller föraktar densamma.
Jag håller för öfrigt med om, att de nuv:de stadgandena äro för stränga och att en ändring bör ske; men denna bör då göras på sådana ställen i lagen, hvarest om ämnet handlas, och denna § bör lemnäs sådan den är, tilldess kyrkolagen kommer att underkastas en fullständig revision, som äfven jag för min del anser nödvändig.
Min begäran om återremiss gällde lör öfrigt naturligtvis endast l:sta delen af Utsk:ts hemställan och icke den sednare, hvari Utsk:t föreslår, att Frih.
Alströmers motion i öfrigt må lemnäs utan afseende.
Jag vill blott på det bestämdaste protestera mot den tolkning, den siste värde talaren gifvit af ordet motvilleligen; jag är öfvertygad, att det kan sägas om enhvar, sorn haft tillfälle att begå den H.
Nattvarden, men icke begagnat sig derutaf.
Jag inskränker mig till denna förklaring, och anhåller om bifall till Utsk:ts Betänk.
Jag öfverensstämmer visserligen fullkomligt med Lag-Utsk:t deruti, att man icke bör förlora sina medborgerliga rättigheter derföre, att man öfver ett år afhållit sig från den II.
Nattvardens begående; men deremot tror jag, att Utsk:t gjort rättast, om det inskränkt sig till en dylik hemställan och icke inblandat det rent kyrkliga.
Vi veta, att kyrkan nu håller på att få en egen representation, och då denna kommer till stånd, torde saken der bäst kunna behandlas.
För närv:de tror jag dock en förklaring af stadgandet vara nödvändig, så att man må veta hvad med ordet motvilleligen bör rätteligen förstås, samt att ordet tilltalas borde utgå; och det är ur denna synpunkt som jag instämmer i Hr Lagergrens anhållan om återremiss.
Jag kan deremot alldeles icke inse, i hvad mån lagen skulle vinna genom ett så beskatfadt förtydligande som Frih. Cederström önskat.
Hufvudsaken är helt enkelt, huruvida det öfverensstämmer med vår tids åsigter, att en lag finnes, som stadgar strängt ansvar för en underlåtenhet, som bör h. o. h. bero på mig sjelf.
Skriften säger ju äfven: »pröfve menniskan sig sjelf, och äte så af detta bröd» etc.
Ett lagstadgande, hvarigenom det blir ett tvång och en vana att en gång om året gå till Nattvarden, antingen man deraf känner behofvet eller ej, bör icke längre stå qvar, utan så snart som möjligt tagas bort.
Om också man gör en sådan förändring, att de borgerliga rättigheterna icke blifva genom den ifrågav:de försummelsen förverkade, så står dock bannet qvar, och detta 414 Den 14 Febrnari e. m. står i så uppenbar strid med tidens anda, att jag anser det böra ovilkorligen utgå.
Jag kan för min del icke annat finna, än att det af Utsk:t framställda förslag är ett verkligt steg framåt i den rigtning, som till följd af en förnuftigare uppfattning gör sig numera gällande.
Jag förstår icke rätt, hvartill det skulle tjena att göra en sådan förklaring som en ledamot önskat, och som innebure, att lagens stadgande, ehuru det qvarstode, icke skulle vidare tillämpas.
Det är då mycket bättre och riktigare att, som Lag-Utsk:t föreslagit, taga bort hela lagstadgandet.
För att icke onödigtvis upptaga tiden, anhåller jag blott om bifall till Betänkt. Gr. af Ugglas, Ludvig:
En talare har nyss sagt, att det nu gällande stadgandet icke öfverensstämmer med närvule tids anda och uppfattning, och han har deri ovilkorligen rätt.
Den H.
Nattvardens begående är en handling, som icke bör åläggas som en borgerlig pligt, utan hvartill man bör finna sig kallad af sin känsla, och det är af största vigt, att man icke utan en värdig beredelse går dertill.
Det kan derföre också rätt ofta inträffa, att personer underlåta att begå denna heliga handling, ingalunda till följd af vanvördnad eller ringaktning, utan af ett motsatt motif, nemi. af samvetsskrupler.
Då lagen f. n. med bann- eller aflvsning från umgänge med andra, än de närmaste, belägger en sådan försummelse, synes mig att man snarare borde förfara trärtom, och, i stället för att stöta bort ett kanske nog ömtåligt samvete, söka leda det in på den rätta stråten.
Då jag i fråga om en sådan handling, som den ifrågav:de, älskar fullständig frihet, kan jag icke annat än på det varmaste anhålla om bifall till Utsk:ts Betänk.
Landtm., att i afseende å Utsk:ts uti förev:de Betänk, gjorda hemställan, hvilken innefattade tvenne punkter, särskilda yrkanden blifvit framställda, i det att dels bifall till och dels återremiss af den första punkten yrkats, men endast bifall till den andra punkten blifvit begärd; med anledning hvaraf de båda punkterna komme att göras till föremål för särskilda proposir.
Landtm, propos. på bifall till den l:sta punkten af Utsk:ts hemställan, hvartill svarades många ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Sedermera gjordes propos. på bifall till Utsk:ts hemställan i den sednare punkten och besvarades med ja.
Föredrogs ånyo och öretogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 7 och 11 dennes på bordet lagde Den 14 Februari e. m. 415 Betänk.
N:o 64, i ani. af väckta motioner om ändring i nu gällande resereglemente m. m.
Det torde väl icke kunna bestridas, att de väckta motionerna hafva mycket skäl för sig, då man vet att för resan emellan orter, mellan hvilka direkt ångbåtsförbindelse eger run, utgår ersättning beräknad efter landvägen, och således ofta mångdubbelt högre än hvad resan verkligen kostat.
Det är utan tvifvel af vigt, att en förändring häruti med snaraste åstadkommes; men då, enligt hvad Utsk:ts Betänk, upplyser, R.
St:rs Revisorer redan dervid fästat uppmärksamhet, och då dessutom K.
Kammar-Rätten äfven lärer till K.
M. gjort framställning i ämnet, torde för närv:de man icke kunna göra annat än bifalla Utsk:ts Betänk.
, blef förev:de hemställan af R. o. Ad. biiallen.
Biföds.
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts d. 7 och 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 65, i ani. af väckt motion om förbud för fattigvårds-styrelserna att utackordera fattiga barn genom entreprenad-auktion.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 7 och 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 66, i ani. af väckta motioner ang:de ändringar och tillägg i nu gällande stadganden om fattigvården i riket.
För min del tror jag, att Utsk:ts hemställan i denna punkt är fullkomligt öfverflödig.
Det torde vara R. o. Ad. bekant, att ett förslagsanslag är beviljadt för dessa afskedade soldaters transporterande, äfvensom för deras underhåll.
Kommunerna kunna således icke komma att drabbas af annan utgift än räntan, under den tid, som förflyter, till dess ersättning af statsanslaget hinner utfalla.
Mig synes att Utsk:t lagt ett ytterligare trappsteg till de många, som redan leda ner till det olycksdjup, hvari den afskedade soldaten sig befinner.
Jag vill icke nu fästa mig vid hans belägenhet under tjenstetiden; derom hoppas jag framdeles under rikdagens lopp få tillfälle yttra mig; jag skall endast hålla mig till den afskedade soldatens ställning.
Den 14 Februari e. m.
Öfverallt i andra länder bemödar man sig att så mycket som möjligt betrygga denna.
I Frankrike t. ex. finner man genast, när man betraktar folklifvet, huru den gamle krigaren erkännes vara den förnämsta personen inom sin klass.
Posterna rätta gevär för honom, pojkarna taga af sig mössan för honom, och ehuru visserligen icke rikt aflönad, har han alltid sin anständiga bergning, kan derutöfver någon gång bjuda en yngre kamrat ett glas vin.
I Italien har den, som tjenat längre än konskriptionsåren, 3,000 francs, de s. k. rekapitulationsmedlen, att vid afskedet lyfta.
Under tjenstetiden har han dessutom derå dragit ränta.
I England, der man noga insett att den värfvade soldaten, med sin föga fallenhet för hushållning, icke bör utfå sin pension på en gång, der lyfter invaliden sin adöning en gång i veckan; han är för öfrigt der skyldig att bidraga till ordningens upprätthållande, en sak som betydligt höjer honom, både i egna och andras ögon.
I Tyskland äro, oberäknadt de pensioner, som utdelas, alla mindre tjenster, såsom banvaktare vid jernvägarne, vaktmästare, jägare,. skogvaktare m. fl., tillförsäkrade åt afskedade militärer.
1 Österrike var man härmed så noga, att då statens jernvägar nyligen försåldes till enskilda bolag, infördes i kontraktet särskilda bestämmelser för att trygga de afskedade soldaternas rätt till alla mindre beställningar vid banorna.
Så går man till väga utomlands.
Hos oss deremot — när soldaten icke längre kan tjena, så afskedas han med 18 rdr i pension, hvilket gör hela 5 öre om dagen eller ungefär värdet, af en sup.
Häri ligger förklaringen på de sorgliga uppträden, man så ofta här nödgas bevittna.
Hvem af oss, Mina Hrr! bar ej mången gång sett en gammal sjuklig usling sträcka ut handen och tillhviska den mötande: »Jag har tjenat i 30 år, jag förgås i elände — skänk mig en slant!» Hvem af oss, Mina Hrr! har icke vid ett sådant tillfälle känt harmens rådnad stiga upp i pannan.
Utomlands kan en gammal soldat svårligen falla fattigvården till last.
Hos oss är det deremot regeln.
Ställningen är således bedröflig nog. men Utsk:t föreslår likväl att y tterligare förvärra den.
Till eländet lägges nu förnedring.
Hen afskedade soldaten skall hädanefter behandlas såsom fånge.
Hittills har han åtminstone haft rätt att sjelf och genom den kommuns försorg, till hvilken han rätteligen hörer, efter erhållet afsked, transportera sig till lörsörjningsorten; nu deremot föreslår Utsk:t, att staten skall öfvertaga detta bestyr.
Med andra ord, soldaten ställes under polisuppsigt, och då staten icke torde vara benägen att bestå särskildt skjuts åt hvarje afskedad, komma desse säkerligen att åka på fångkärran.
På detta sätt slutas den Svenska soldatens ungdomsdröm om ära och rykte.
För min del har jag och skall alltid, enligt förmåga, arbeta på att upphjelpa soldatens ställning; i detta syfte väckte jag den motion, som nyligen vunnit R. o. Ad:s bifall.
Den har fallit i de andra Stånden; må desse då med sitt eget samvete uppgöra saken.
Då jag icke kan annat än anse den under öfverläggning varande åtgärden strida Den 14 Febrnari e. m. 417 strida emot såväl billighet som rättskänsla, hoppas jag äfven att R. o. Ad. för sin del ville förkasta förslaget.
Lika med flera andra ledamöter af Utsk:t har jag reserverat mig mot denna punkt, emedan jag anser ett dylikt stadgande håde onödigt och olämpligt; onödigt, emedan fattigvårds-förordningen redan innehåller tillräckliga föreskrifter i detta afseende, och olämpligt med afseende å den behandling, som soldaten komme att underkastas.
Jag yrkar derföre afslag å Utsk:ts framställning.
Jag anhåller att få veta, huruvida från de öfriga Stånden någon underrättelse ingått om deras beslut i förev:de fråga.
Soldaten vid de värfvade trupperna står i fråga om fattigförsörjning, och orten derför, i ett undantagsförhållande, som icke är rättvist eller af behofvet på kalladt.
Det är om dem stadgadt att, om de blifva fattighjon, så få de icke stanna inom den kommun, de egentligen tillhöra och der de vistats, utan skola återföras till den kommun, de förut tillhörde.
Jag kan omöjligen inse hvarken nödvändigheten eller rättvisan af detta stadgande, och om det skulle ega sin grund i en eljest lofvärd sparsamhet, ithy att det vore billigare att underhålla soldaten i en landskommun än i stad, så är detta dock en futtig besparing.
Jag för min del kan icke godkänna Utsk:ts förslag till beslut, utan skulle önska bifall till Lönnbergs motion, och yrkar i sådan syftning återremiss.
Rjörnstjerna ådagalagda varma nitälskan för de gamla soldaterna bör tillvinna sig våra upprigtiga sympatier, och jag sätter derpå så mycket större värde, som jag sjelf är militärson och för detta yrke hyser ett lifligt intresse; men jag förstår ej rätt, hvad Hr Grins målning af militärens ställning i främmande länder har att göra med förevarande fråga.
Det är nu ej fråga om att i något afseende försämra den afskedade soldatens belägenhet, utan blott om sättet för hans forsling till hemorten, och det torde väl vara ganska billigt, att man härvid väljer det sätt, som blir för socknarne minst betungande.
Vill man bereda en hernvändande militär ett godt mottagande i hemorten, så sker sådant aldrabäst genom att så mycket som möjligt minska bördan för kommunen.
Hr von Koch har önskat bifall till Lönnbergs motion, och ansett att en afskedad soldat borde stanna inom den kommun, han sednast och längst tillhört, i stället för att åter H. II. 27 418 Den 14 Februari e. m. förås till hemorten.
Ja» föreställer mig dock. att lian i sin hembyggd lättare kan finna släglingar och vänner, som vilja draga försorg om honom, och att det ingalunda kan vara klokt och nyttigt att lemna honom utan sysselsättning i en garnisonsstad, utsatt för alla depraverande förförelser och beröfvad den välgörande inflytelse, som hemlifvet alltid utöfvar.
Helt annat är förhållandet i Paris, der det finnes storartade institutioner för de ganda soldaternas pensionerande, såsom Gr.
Björnstjerna så vältaligt målat för oss. — l)å Utskits framställning synes mig leda derhän, att ifrågav:de soldaters hemforsling kommer att ske på det för kommunerna minst kostsamma och, efter mitt förmenande, ingalunda för militärerne nedsättande eller förklenligt sätt, anhåller jag således om bifall dertill.
Jag har äfven deltagit i detta Betänk., hufvudsakligen på de af Frih.
Cederström anförda skäl.
Björnstjerna skulle jag önska, att fäderneslandet kunde åt sina försvarare bereda en bättre ställning än för närv:de är fallet; meri tillgångarne medgifva det tyvärr icke, och man bör då åtminstone se till, att befintliga författningar hvarken försvåra deras belägenhet eller lägga onödig tunga på kommunerna.
Så är dock nu förhållandet.
En kommun får en vacker dag underrättelse om att den skall till försörjning afhemta en afskedad soldat.
Kommunen får då lof att skaffa sig en kommissionär, som besörjer hans ekipering och hemforsling, och skulle då soldaten olyckligtvis blifva sjuk, så drabbar äfven kostnaden för hans vård å sjukhus kommunen.
Det är sarint, att denna kan sedermera återfå en del af kostnaden, men hvartill tjenar det, att kommunen skall på detta vis ligga i förskott, och vara underkastad så mycket onödigt bråk och trassel?
Jag skulle för min del icke haft något emot Lönnbergs motion, om jag trott den kunna genomdrifvas, och om jag trott att soldaten i allmänhet hade det bättre i stad än på landet, men åtminstone för en äldre man torde det vara lättare att finna passande sysselsättning och att förtjena sitt uppehälle på landet än i stad.
Då uti Karlskrona är förlagt värfvadt manskap, är jag i tillfälle upplysa, huru det der tillgår i sådana fall, som här äro i fråga.
J)å en marinsoldat tager afsked, som ännu är fullt arbetsför, så qvarblifver han vanligen i staden och uppehåller sig med sin der vunna arbetsförtjenst, men i annat fall underrättas fattigvårds-styrelsen i den socken, dit han rätteligen hörer, och hvarom undersökning på lörhand eger rum, att han bör af densamma till försörjning afhemtas.
Om denna socken är aflägsen, ombesörjes vanligen hans hemforsling af Karlskrona fattigvårds-styrelse, mot sedan skeende ersättning.
K. M:s Befh:de har dermed intet att skaffa, och någon särskild kommissionär behöfves icke Den 14 Febmari e. m. 419 heller dertill, ty den ena fattig-styrelsen anser sig skyldig att i sådant fall hjelpa den andra.
Men skulle det icke kunna utrönas, till hvilket fattigv.-samhälle han rätteligen hörer, så stannar han qvar på tjenstgöringsorten, och upptages bland de fattiga, som kommunen icke är skyldig att underhålla, och för hvilka K.
M. särskildt anslår medel.
Utskits framställning i denna punkt, så innebär densamma den bestämda vinst för kommunen, att den slipper kostnaden och slipper att sända bud, som ofta kan få vänta 8 ä 14 dagar på en soldat, som, i anseende till sjukdom, ej genast är färdig.
I många fall sker transporten genom ackord med en ångbåtskapten, som tar hela familjen ombord, och är soldaten känd som en ordentlig karl, så får han fara ensam, i annat fall medsändes en vaktmästare, men aldrig kan det komma i fråga alt skicka honom på fångkärra tillsammans med brottslingar.
Jag tror icke att någon Svensk Landshöfding skulle vilja eller ens våga så förfara, ty man är skyldig att göra skillnad mellan hederligt folk och vanfrejdade personer.
Jag skulle visserligen vara böjd att gå in på Hr von Köchs förslag om återremiss; men då det för närv:de icke annat än undantagsvis åligger staten att underhålla dylika fattighjon, så skulle jag icke vilja nu förvandla det till ett statsbestyr.
Men deremot anser jag redan för en icke obetydlig vinst, om kommunen slipper betala transporten.
Björnstjernas framställning om förhållandet i andra länder, så har jag alltför länge varit soldat, för att icke djupt känna det sorgliga deri, att en militär efter en lång tjenstetid icke kommer i åtnjutande af tillräcklig pension, utan måste draga sig fram i uselhet och fattigdom.
Man har visserligen på de sednare decennierna alltmera höjt pensionerna för de afskedade soldaterna, men dock ingalunda till ett tillräckligt belopp; jag hoppas, att man icke skall stanna dervid.
Jag anhåller på dessa grunder om bifall till Utsk:ts framställning.
Det är verkligen förundransvärdt, att K. M:s Beflude icke påminner sig, att kronan redan nu åtagit sig betala dessa soldaters underhåll.
Kommunerna ligga visserligen i förskott derför, men de ega ingifva räkning på kostnaden, och återfå den då, på det af II.
St:r för ändamålet anvisade förslags-anslag.
Således förfaller hela talet om de stora fördelar, det föreslagna stadgandet skulle medföra för kommunerna.
Dessas enda vinst blifver ju en kort tids ränta på de utlagde penningarne.
En talare har sagt sig icke kunna fatta, hvad min jemförelse mellan den Svenska och den utländska soldaten har med denna fråga att göra.
Cederström fästat sig vid slutet af mitt anförande, skulle han möjligen hafva funnit sammanhanget, ty slutet på krigarens bana bär i Sverige blir den, att han som förbrytare återföres till hemorten.
— Det är detta, jag anser vara ovärdigt. 420 Den 14 Februari e. m.
Hr von Koch har trott, att det skulle vara en vinst för soldaten att få stanna qvar på den ort, der han tog afsked; jag vågar draga detta i tvifvelsmål.
De flesta soldater åtnjuta permission under några månader af året; de torde derunder vanligen återvända till hemorten, der de flesta hafva slägtingar, ofta hustru och barn.
Skulle man nu bestämma, att alla afskedade från Stockholms garnison skola i hufvudstaden qvarstanna, blefve icke då följden den, att desse som fattighjon instoppades på en försörjnings-anstalt, då de deremot i hemorten kunde föra ett för dem angenämare och för samhället nyttigare lif?
Lönnbergs motion anser jag nästan sämre än Utsk:ts förslag.
Jag anhåller fortfarande om alslag.
Först och främst anhåller jag att få erinra, att det ifrågav:de stadgandet gäller endast lör det fall, att soldaten vid afskedstagande befinner sig i behof af fattigunderstöd, och jag vågar hoppas, att detta måtte vara ett undantagsförhållande.