Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I gifvit akt på hvilken drömlik tjusning det ligger i att ett minne stryker en förbi? – inte så att man tänker på någonting bestämdt eller ser en viss scen, men så att det hela drager en förbi.
Kierkegaard säger:
At erindre er ingenlunde identisk med at huske.
Om jag får begagna hans uttryckssätt, så skulle jag säga att jag har ett dåligt minne, men att jag har en sällsynt förmåga att genom tillfälligheter låta mig erinras om sådant som jag längesedant glömt ...
Men säg, ligger det inte ett förunderligt behag just i det?...
Det är vanligtvis en obetydlighet som väcker en på det, – ett rent af intet, men som genom sin stämning ger en tillbaka en förgången känsloverld.
Bara för ett ögonblick, men förandligad, – frigjord från allt groft och tyngande.
Det är endast en doft; en skugga af det som varit; – jag skulle vilja säga det förgångnas själ, dess innersta mening ...
Han I märkt det?»
Han teg, men icke för att få svar, och ingen svarade.
»För mig äro dessa erinringar kärare än det som är.
När jag minst väntar dem, då komma de smygande; de glida förbi som laterna-magica-bilder på en vägg, och jag känner någonting smekande mildt.
Tanke är det inte, det är snarare en sinnenas melankoli.
Den är så underligt sammanväfd af det jag egt och det jag saknar, af öfverflöd och af brist ...
Jag tror att den för mig är mera värd än en glädje.
En glädje är för osammansatt: jag har ingen emottaglighet för den.»
Marianne drog sina andetag djupare än förut, och för sitt lif skulle hon icke velat se upp.
Denna röst, denna röst!
Så är det att höra en välkänd melodi, utan att minnas hvar man har den ifrån.
»Ha, ha, ha!
Hvad jag skulle skratta om jag träffade på någon lika sentimental som jag sjelf!»
– Han kastade hufvudet tillbaka och skrattade med det tysta skratt, som var hans vanliga.
»Jag har en stor faiblesse för solfjädrar», – han slog upp den med en öfvad rörelse och såg ned på den, – »solfjädern är egentligen det enda jag afundas qvinnorna.
I en karls hand tar den sig aldrig ut; det är som med armband: man blir en narr ...
Tack...
Det är obegripligt hur mycken intelligens som kan gömmas i en solfjäder; nästan mera än i ett hufvud – ibland.»
Han lemnade solfjädern tillbaka med en artig bugning men med en sarkasm kring de nervösa mungiporna.
»Känn sådan egendomlig mjukhet», – han strök med sin hand i luften som om han ännu känt den glida fram öfver fjäderklädnaden, »det påminner mig om någon som jag aldrig skall se mer.
Jag tycker att jag hör ett par mjuka skor emot mattan.
– Han tillslöt ögonen.
– »Om ett år skall jag kanske minnas denna qväll på samma sätt; jag menar med något af en stämning, som nu ligger i sin puppa, och som först när verkligheten icke mer fins till får sina vingar.
Då skall jag minnas det här lilla boet.
– Han såg mig omkring.
»Egentligen är det vackert i qväll.
Är det inte?»
»Mycket vackert.»
Marianne talade entonigt och såg ned på sin solfjäder.
Detta skygga tillbakadragna uttryck gaf någonting barnsligt ungt åt hennes outvecklade drag; hon var nästan vacker nu, då hon led af att känna sig ful.
»Du borde gifta om dig, Pål», sade Börje, »det är ju länge sen din hustru dog, och det är inte nyttigt för dig att gå så der som en enstöring.»
»Jag är inte anlagd för erotik just nu.»
Det var en torr försmädlighet, som icke ens vårdade sig om att vara spetsig, endast liknöjd.
Marianne kände sig till mods som inför en elak gammal gubbe.
»Man talar också om skiljas, här hemma, när man säger hvarandra farväl», sade han, som om allt det mellanliggande icke blifvit yttradt, utan han fortsatte sitt första resonnemang. – »Bah, hvad är det, att skiljas i Eslöf och kanhända se hvarandra igen i Stockholm?
Man vet att man åtminstone kan träffas igen, att man kan meddela sig med hvarandra, finna hvarandra, – om man vill.
Men på kontinenten ...!
Som sträckfoglar komma de dragande från östan och vestan, känna i denna främmande fogel igen en af sitt slägte, finna hvarandra som efter en lång skilsmessa, med förstående, med glädje ...
Och när man säger farväl, vet man att man aldrig mer skall se detta ansigte eller höra denna röst, och det faller öfver en som en ångest, den första gången, – en stor, öde tomhet.
Lär sig så småningom att säga farväl, så, som man säger det derute.
Och för hvarje gång känner man det mindre.
Man inser att det måste så vara, der lifvet lefver i stort.»
»Jag skulle inte tycka om det», sade Börje.
»Du skulle vänja dig, om du lefde mitt lif.»
»Det ville jag inte.»
Pål såg ut som om han talat utan att ha gjort sig förstådd, – en smula misslynt, men ohågad att göra sig mera besvär.
Plötsligt såg han upp med en liflig blick:
»Något som man hos oss för litet lärt sig uppskatta, det är flirtation.»
»Hvad menar du med flirtation?» sade Börje.
»Nu sätter du mig på det hala: svenskan har egentligen intet motsvarande ord.»
»Menar du kurtis?»
»Ett så tungt ord för ett begrepp så subtilt!
Skjut så gerna en kolibri med kanon.»
»Man kallar det att slå sig ut, det kommer saken närmare», sade Marianne, som drog på mun.
Här var hon hemma: i missromanerna visste man hvad som menas med flirtation.
»Det uttrycket är så infamt kälkborgerligt», invände Pål med en grimas, »nej, ge mig ett ord för någonting fladdrande lätt, något som glänser i solen och försvinner, något som man aldrig tänker på att taga och fasthålla.
– Han höll handen stillastående ut i luften med en vibrerande rörelse och såg fram under pannan med en blick, som hade han i tomma rummet fixerat det uttryck han sökte. – »Det är intelligensens öfverlägsna lek med det som duperar medelmåttan, det är något som fyller stunden, utan att ge den tyngd ...
Det är ett intet, men som förnyas med hvart ögonblick.
Den som inte vet hvad flirtation är, känner heller inte qvinnorna.»
»Jag kallar det kurtis, i alla fall», sade Börje istadigt.
»Åh nej, nej, nej!
Du vill göra det hela till någonting för påtagligt ... handgripligt.
Men det fins ju så mycket annat, som du inte kan ta och inte fånga.
Tänk dig bara att du sutte instängd i ett stort, alldeles kolmörkt rum.
Du ser ingenting – endast svarta mörkret.
Men den smalaste lilla fogning på dörrn kan vara nog, och det slipper in en strimma af sol.
Sväfvande i tomheten, utan fäste.
Och den strimman suger blicken till sig.
Du sitter och stirrar in i den.
Och så med ens blir du det varse!
Det dansar derinne, det sjunker och stiger, det är endast små solgrand – damkorn – men aldrig har du sett diamanter med så spelande färger som de, och det är som en hel liten lekande verld.
Du gläder dig åt den, men ta den kan du inte, och inte heller tror du att den är någonting ...
Ett tidsfördrif i din ensamhet, ett skiftande ingenting – flirtation!»
»Ja, som fint folk ha att roa sig med, när de äro för fina att arbeta.
Det har intet värde!»
»Skummet på champagnen har heller intet värde, och ändå dricker man den inte, när den står dufven och död.
Lifvet behöfver också perlor och skum.»
»För fint folk, ja.
– Det låg som ett agg i Börjes röst.
»Hå.
Men det kommer månget olämpligt äktenskap till stånd, bara derför att man inte vill förstå att flirtation är ett sällskapsnöje lika väl som croquet och pantlekar.
Nej, bevars!
Här hemma döper man det högtrafvande till kärlek och gifter sig på det.
Dumheter!»
»Hvad f–n skall man gifta sig på?»
Nu var Börje förargad.
Pål lyfte på axlarne med en parisisk gest: kan du inte vara lugn, så vill jag inte tala med dig.
Börjes harm stred ett ögonblick mot godmodigheten.
»Ja, för dig måtte det der passa alldeles förb–dt bra», sade han skrattande, »det kan jag förstå.»
Påls ögon lyste af skalkaktighet.
»Det är naturligtvis också derför jag förfäktar det.»
Marianne skulle velat se upp; visa att hon förstått honom.
Hon kände sig glad som om han funnit en af hennes egna tankar och gifvit den form.
Men hon tordes icke: – det fans ju denna kalla blick, som sade att den mer än väl visste att hon gjort sig räkning på beundran för två hvita armar och nu satt och kände sig besviken.
»Men det gör en andligen utfattig», sade Börje.
Man får tiodubbelt, tjugudubbelt utbyte mot eljest.
Genom vanan vid flirtation kunna till och med de medelmåttigaste qvinnor bli till viss grad spirituella.
Så eggande verkar det på själslifvet.
Du kan inte tro hvilken vakenhet man får af dessa små parader och utfall ...»
»Jag bryr mig inte om dig!
Du kastar allting bort i gyckel, när jag talar allvar.»
»Det var inte gyckel.
Fram nu med hvad du har att anföra som motskäl!»
»Jo, jag ville bara säga det, att nog förstår jag att unga menniskor, som sluppit ut i verlden, bli liksom föl på bete: hela lifvet är lek, tro de.
Då blir man naturligtvis kär till höger och venster.
Det är alldeles som det skall vara, för ingen kan ha så’n tur som att träffa på den rätta strax, och inte har man förstånd på att välja.
Att då gå åstad och binda sig för hela lifvet, det vore en dumhet.
Det der ha vi väl alla gått igenom, och det är ingenting att skämmas öfver.
– Han småskrattade och såg på Marianne. – »Men när man så träffar på en som man kan hålla riktigt af, så skall man slå till, och inte ha några griller om flirtation och allt det du talar om.
För gör man det inte då, så är det som när man kommit öfver knuten på ett rep, sen halar det åstad så rasande lätt, att man inte kan hålla reda på hur långt man dalar ned.
Och sen är det heller inte sagdt att det kommer någon sådan der knut mer, som man kan hålla fast vid.»
»Än sen?»
»Jo, sen man utminuterat sig i tusen små bitar, så kan man aldrig bli hel mer, och sen kan man inte hålla riktigt af någon, om man aldrig så gerna, ville, utan man vill bara ha nytt och nytt.
Och för hvar gång man får någonting nytt, blir det mera likt det man hade förut, och till slut är det gammalt alltihop.
Och man bryr sig inte om att ha det, om de så kastade det efter en.
Och så är man ensam, och så har allt det der liksom slitit upp en, och man bara drifver hit och dit som en styreslös skuta.
– Ja, inte vet jag, hur det är med den flygande Holländaren, men jag tycker han måtte vara någonting i den vägen.
Akta dig bara, du!»
Börje skrattade helt skälmaktigt, och äfven den andre kom till att le, när han såg in i de ljusa, gladlynta ögonen, som syntes så nöjda med hela verlden.
»Ja – fru Olsson – sådana äro vi: disputera dag ut och dag in, men bara bli dess bättre vänner för det.
– Men inbilla dig bara inte att du öfverbevisat mig!»
Det var nu tid att gå upp till qvällsmaten.
Så fort
Marianne uppnått hufvudbyggnaden, skyndade hon in till sig för att utbyta den förhatliga klädningen mot sin hvardagsdrägt.
Hon kände att hon genom sitt felgrepp låtit sig sjunka så djupt i Påls ögon, att det behöfdes långa ansträngningar för att taga upp det igen, och så svår var den stöt hennes sjelftillit tagit, att hon nästan inbillade sig kunna se huru hon började bli gammal.
Men det gjorde det samma, han skulle i alla fall få betrakta henne med andra ögon än som en förolyckad kokett.
Han skulle se att han ännu icke kände Marianne Björk.
Hon skulle tvinga honom att i sitt sinne be om förlåtelse för denna afton.
Medan hon fortgick i denna tankegång hade hon bytt om drägt.
Hon tog på sig ett litet förkläde; mot den mörka klädningen såg det enkelt och anspråkslöst ut.
Han skulle se att det andra varit ett skämt, – att hon icke velat imponera på honom, icke sökt hans beundran.
Hon ordnade sitt tunna hår, som ringlade sig dunfint kring panna och hals, hon såg sig i spegeln och var ännu en gång säker på att det var ett ungt ansigte hon såg der, med mjuka våglinier och barnsliga drag.
Han skulle se – denne blaserade herre! – att hon icke behöfde lägga ut snaror för honom och att hon icke kände sig besviken i något.
Den qvällen var hon vänligare mot Börje än hon varit på länge, och när han senare på qvällen sade henne god natt, höll hon honom qvar för att få språka om Pål.
Kanhända kände han honom bättre än hon, fast de icke sett hvarandra på så länge.
Och i hvilket fall som helst kunde hon inte låta bli: hon måste få ett tillfälle att tala om honom.
Så vidrörde hon hans besynnerliga uppförande under aftonen.
»Du, Börje, hurudan är han egentligen?
– Hon sade det så alldeles likgiltigt, som bara för att ha någonting att säga.
»Jo, det skall jag säga dig: han är tillgjord.
Det är fruntimmernas skull; de ha alltid varit tokiga med honom, och så har han blifvit sådan.
Han är inte nöjd längre än man ser på honom.
Men det går nog öfver när han blir van vid dig.
I början kan han naturligtvis inte låta bli den gamla komedien, men låtsa bara om ingenting, så går det öfver.»
Marianne hade varit utan alla husliga intressen.
Hon gick till bords när det var serveradt, men brydde sig hvarken om dukning eller matlagning.
Ett indolent lugn var det högsta hon eftertraktade, och hennes första prydlighetshunger hade domnat af.
Men efter den aftonen i Påls rum började en fortgående förändring.
Hennes sjelfkänsla hade blifvit till det yttersta sårbar för allt som kunde inge
Pål en sämre tanke om henne, och hon upptäckte nu att hon stod under en ständig och tyst censur.
Om hon derför såg honom vid bordet så oförmärkt med servetten aftorka en fläck på sitt glas, eller om duktyget icke var väl mangladt eller kuverten väl lagda, då träffade det henne som en förebråelse, ty hon visste att det var henne han gjorde ansvarig derför.
Det fans hos Marianne, när hon ville behaga, en alldeles omsnärjande förmåga att smyga sig in i andra menniskors tycken och vanor, och då hon nu drefs af ett girigt begär att skaffa sig upprättelse af Pål, dröjde det ej länge innan hon utspejat hans minsta små svagheter.
Hon blef omtänksam och påpasslig, hennes blick skärptes för allt som kunde öka trefnaden, och intet af hvad hon gjorde för att främja den blef lönlöst, ty utan att han någonsin yttrade ett ord derom, kände hon det som om
Pål tackat henne för hvarje liten uppmärksamhet.
Långa stunder kunde hon se honom sitta försjunken i en bladväxts nyanser eller i en höstbuketts djupa färger, som om han uppsugit dem genom sina blanka, halfslutna ögon.
Hans näsborrar kunde vidga sig vid åsynen af ett läckert middagsbord, och det var honom icke likgiltigt ur hvad slags kopp han smuttade sitt kaffe eller ur hvilket glas han tog sig en dryck vatten.
Ett oförsigtigt slammer vid måltiden kunde göra honom nervös, så att han vred sig, och en vacker belysning öfver Mariannes lilla rum kunde sätta honom i stämning, så att han blef som en annan menniska.
Han var känslig som en gaslåga och hans finslipade epikurism sträckte sig till det minsta som till det största.
Derför låg det i Mariannes tysta omsorger en hvila för honom; hon förekom hans önskningar och aflägsnade alla obehag.
Han var tacksam derför, och ibland kunde hans sätt emot henne antaga en mjukhet, som erinrade om ett sjukt barns blödiga sinne.
Missromanerna hade alldeles fallit i onåd, om detta nu kom af att Pål så obarmhertigt nedgjorde dem, eller om hon icke behöfde dem mera.
Läste hon någon gång, så var det franska böcker, som hon lånade af Pål: Bourget, Baudelaire, Maupassant och Flaubert.
Han hade åtagit sig att utbilda hennes literära smak, hvilken han fann under all kritik.
Böjligheten i hennes lynne kom fram äfven här, och han kunde aldrig tänka sig en mera emottaglig lärjunge.
Som Börje var mycket upptagen, fingo Pål och Marianne som oftast sällskapa med hvarandra ensamma, och sedan den första kyla, som efter invigningsaftonen kommit öfver Marianne, gifvit vika igen, blef det mellan dem till en lugn förtrolighet.
Deras stämnings- och känslolif hade mycket gemensamt, endast att hans alltid var mera utprägladt än hennes.
De tyckte derför om att sitta och jemföra sina uttryck, lösgöra dem ur sitt eget inre, taga fram dem och väga dem mot hvarandra.
För Marianne, som var mindre reflekterad än han, fick det ett eggande behag, detta, att plocka sönder sina tankar och lägga dem fram för en annan att dissekeras.
Det föll aldrig
Börje in att vara svartsjuk, och han hade heller ingen orsak att vara det, ty Marianne slöt sig närmare till honom än någonsin.
Det tycktes som hade hennes behof af ömhet fördubblats, men på samma gång hade hennes lynne blifvit friskare.
Börje tillskref det att hon icke var så mycket ensam och han var glad att Pål kommit.
Den skygghet för att visa sina känslor för Börje, som
Marianne känt i sina bröders närvaro, fans det icke skymt af inför Pål, ty denne icke allenast värderade Börje, utan hyste derjemte ett slags beundran för honom, – en naiv förvåning, hvilken gränsade till andakt och som han sjelf kunde skratta åt.
Det var en formlig stolthet han kände öfver sin vän, nästan som om han skulle haft någon del i honom, och det var hans stora glädje att få visa Marianne med hvilken lätthet
Börje kunde lyfta de otroligaste tyngder; icke heller var det så utan, att
Börje kände sig smickrad af denna uppmärksamhet, ty han var icke så litet fåfäng öfver sin fysiska styrka, med hvilken han var van att kunna imponera på sina arbetare.
Så kom det sig att mycket som förut stött Marianne tillbaka som ofint, det beundrade hon nu, derför att Pål gjorde det.
För både henne och Börje var det en lättnad att ett rörligare element kommit in i deras samlif, och Pål blef för dem denna välgörande afledare, som barn eljest bruka vara i ett hem: det oberäkneliga, skiftande, som förekommer stagnation.
Han kände också att Pål icke skulle kunna aflägsnas utan att lemna ett gapande tomrum efter sig, och detta ökade hans välbefinnande.
Mariannes lilla boudoir hade blifvit deras favoritplats, i synnerhet då Börje icke var inne, ty han trifdes bäst i det stora förmaket med de stela möblerna.
Pål och Marianne hade företagit en allmän omflyttning af möblerna i hennes rum, han hade skänkt henne en del konstsaker att försköna det med, och hon hade låtit flytta dit sitt piano.
Pål sade att det hela såg ut som ett sammetsetui till en juvelbrosch, men Börje kallade det tabernaklet.
Här kunde
Pål och Marianne sitta midt emot hvarandra timvis, samtalande med sina låga röster, medan Marianne broderade.
Det var under dessa småstunder
Pål hittat på att kalla henne fru Marianne.
Börje hade en gång föreslagit att de skulle dricka duskål, men det hade icke blifvit någonting utaf.
Du kunde man vara med hela verlden, men fru Marianne var det inte mer än en som sade: det var ett särskildt privilegium.
Med hans mjukhet i tonen kom det att låta som ord ur ett annat och vackrare språk.
Det var Marianne alltid en njutning att höra det.
När vintern kom med snö och hårdt väder, då slöt den lilla familjekretsen sig fastare tillhopa, fastän
Börje naturligtvis emellanåt hade att bestyra utomhus.
I skymningen gjorde han sin rond kring stallar och logar och kom aldrig in förrän lampan var tänd.
Medan de väntade på honom, drefvo Pål och Marianne sin eldsdyrkan, som Börje kallade det, d. v. s. de sutto och aktade ut brasan inne hos Marianne.
Båda voro frusna och båda tyckte om värme.
Dessutom hade det ett lugnt behag att sitta der och småprata i halfdunklet.
När brasan var nedbrunnen, fick Pål röka en eller två af sina turkiska cigaretter, derför att det var Mariannes förtjusning att sitta och se på den lilla eldpricken, som lefde och andades derborta i mörkret med en sensitivas känslighet; ibland lysande upp med sitt rödgula sken öfver det fina, bleka ansigtet.
Ofta hände det också att Pål satte sig till pianot.
Han kunde en massa småsaker utantill.
Det mesta var sådant som han tagit ut efter gehör, och dessa melodier voro liksom genomväfda af hans minnen.
Eller de blefvo snarare som illustrationer till hvad han berättade.
Det var allt möjligt: italienska visor; slagdängor som trallats på gator och landsvägar; ziguenerdanser med rytm som af kastanjetter och tamburin; tyska folkvisor eller surrande säckpiplåt.
Marianne satt då alltid i en liten soffa nära intill honom, och när han höll inne för att berätta – lifligt och färgrikt som han kunde – då föreföll det henne som hade skymningen endast varit en kappa han slagit omkring henne medan han förde henne genom vindlande, mörka gångar, tills han plötsligt slog kappan åt sidan och hon såg framför sig detta brokiga lif några minuter, – det var som att lefva sig in i hans förflutna.
Det var så hemlighetsfullt, så underbart.
I dessa skymningssamtal kunde Pål ge sig sjelf med en enkel naturlighet, utan något af den blaserade ironi, som han eljest omgärdade sig med, så snart han tyckte att någon kom honom för nära.
Och då han på detta sätt löste sin egen bundenhet, egde han en sällsynt förmåga att draga åhöraren med sig.
Oftast låg det icke i orden, utan i stämmans klang och i smidigheten hos hela hans person.
Hvad han så berättade, det fick färg och form, det var som att se det och att minnas det alltid, med bjert solsken öfver.
Marianne satt alltid tyst och hörde på.
Sköt hon in en fråga, så var den genombäfvad af hennes fruktan att han skulle sluta upp.
Hvad de sålunda talade om i skymningen, när dragen voro dunkla och rösterna fingo en annan timbre, det nämnde de aldrig vid dagsljus.
På sin höjd kunde det komma en förbihalkande, skuggfin häntydan på något af detta, som de nu fått som ett slags gemensam egendom, men då behöfdes det icke mer än ett lösryckt ord eller en skälmaktig blick, för att den ene skulle förstå den andre.
Pål, som – när han ville – hade en utomordentlig lätthet att föra en konversation helt och hållet opersonligt, talade under dessa stunder nästan uteslutande om sig sjelf.
Mariannes sätt lockade till detta.
Det verkade så obeskrifligt sympatiskt att se henne sitta och höra på: – lugnt, eftertänksamt, med en min som om hon hade så oändligt mycket att säga, men som om njutningen af att lyssna vore så stor, att hon icke med ett ord ville förringa den.
Ett sådant samtal efterlemnade alltid en känsla af att ha gjort sig förstådd.
På detta sätt hade det mellan henne och Pål blifvit en vana att det uteslutande var han, som förde konversationen.
Men när han såg in i hennes uppmärksamma ögon, föreföll det honom alltid som om också hon talade, fastän hon teg, och som om han visste allt hvad hon velat säga.
»Fru Marianne», sade han en afton, då de som vanligt sutto framför brasan, »jag finner det så oändligt mycket lättare att tala med en qvinna än med en man.
Hos qvinnorna fins det en själens smidighet, som sätter dem i stånd att följa ens tankegång på ett helt annat sätt än en man skulle kunna.
Deras mjuka, komplicerade själslif kan man draga till sig hur nära man vill, utan ansträngning, utan känsla af tyngd.
En qvinnas tanke smyger sig så lätt och så snabbt efter alla ens stämningar, att man aldrig behöfver bemöda sig om att hålla den qvar.
Man känner hela behaget af att vara ensam, tillökt med behaget af att icke vara det.
Den kritiska torrhet, som är mig så afskyvärd, den fins icke hos qvinnorna; derför älskar jag dem.»
»Jag undrar om denna frånvaro af torrhet är någonting annat än lätja», svarade Marianne med ett litet skratt i tonen, »åtminstone finner jag det mycket beqvämare att icke kriticera, utan endast följa med.»
»N’importe!
Det är förtjusande i alla fall.
Men» – här böjde han sig närmare – »har ni gifvit akt på det, att man aldrig talar fritt med en som står en nära i något yttre förhållande?
Band ha nu en gång det med sig, att de, genom att hindra ens rörelser, lika mycket omöjliggöra ett närmande som förekomma ett aflägsnande.
Ja, och dessutom: – vara uppriktig en timma, ett ögonblick, en månad, det kan man nog, under förutsättning att man har visshet om återtåg, men för alltid?
Ty på bottnen af all uppriktighet ligger det en hemlig känsla af att mitt intresse för i dag kan stå i strid med mitt intresse för i morgon, – ett minne af att det som var nytt och friskt i går, är gammalt och vidrigt i dag ...
Nej, nej, jag försäkrar er att det inte alls är så stötande som det låter, det är tvärtom någonting som vi alla haft en förnimmelse af.
Men det är ytterst få, som ha mod att titta efter på menniskonaturens afvigsida och att taga reda på hvad der fins, derför talar man icke om sådant.
Och det man icke är van att tala om, det finner man förskräckligt.
Är ni nu mörkrädd, fru Marianne, så skall jag sluta.»
Han talade med sin mest smekande röst, klagande som ett förklemadt barn, och ändå med en skymt af ironi.
»Nej, fortsätt», sade Marianne.
»Jag vill att ni skall inse hvarför man är mest sluten emot dem som stå en närmast.
Att så är, måste ni ha märkt många gånger, ni vet således att det är ett faktum.
Jag letar bara efter dess orsak.
Blundar ni för den, så skall ni icke derigenom kunna stryka bort det som är; det står qvar, om ni vill eller ej.