Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru dålig utlåningen i allmänna disconten må vara, i anseende till gäldenärernas återbetalningsförmäga, så anser jag ändock discontreversalen vara i Bankens hand bättre än Riksg.cont:s obligationer.
Orsaken är den, att Discontens låntagare kunna sökas hos Konungens Bef:h:de och hos Hofrätten.
Man får dem fast hos domstolarne och håller sig till deras egendom och personer, om de ej godvilligt betala.
Men hvad skall Banken göra med Herrar Fullmäktige i Riksg.cont.
Att hålla sig till Den 19 December.
521 lill deras personer, är förgäfves, oell blir Riksg.cout. allt för hardt ansatt af Banken, så vända de sig till K. M. och begära riksdag.
St. komma tillsammans or.h inga penningar finnas i Riksg.- cont., så frågar man: hvar skola de tagas?
Alt folket skulle för den skull åtaga sig en ny skatt, vore ett hardt tal; att göra län ut- eller inrikes skulle möta slöra svårigheter och invändningar.
Manne ej någon annan utväg kunde påhittas.
Riksg.cont. tillhör Staten, säger man, Banken tillhör också Staten, hvarföre skulle dä R.
St., eller Svenska folkel anstränga sig så särdeles mycket för att belala ål sig sjelfva?
Hvarföre skulle den högra handen gifva åt den venstra?
Vore det icke myckel enklare att säga, vi afskrifva Bankens fordran hos Riksg.cont. och derigenom äro vi från allt bryderi?
Men Banken blifver derigenom fattig och undergräfd?
Det blifva vi sjelfva, om han får sin betalning.
Men realisationen kan derigenom äfventyras?
Det är ej så farligt; Banken tål nog bättre än vi fattiga skattdragande, o. s. v. Ar det sannolikt att sä skall ske eller icke?
För min farhåga att det skulle ske, torde det tillåtas mig åberopa hvad som hitintills har skett sedan är 1810.
Sedan den liden äro af Bankens fordringar hos Staten rent afskrifna 5,258,000 r-.dr , förde inom linien 10,252,000 r:dr, eller tillsammans 15,510,000 r:dr, derå upplupne men obetalta räntor oberäknade.
Dertill har Banken i contanta bidrag gifvil Riksg.cont. 4,231,000 r:dr, utgörande tillsammans 19,741,000 ndr.
Denna summa, mine Hrr, är nära lika stor som Bankens hela utelöpande sedelstock var den 29 Juni detta är, eller när sista allmänna redogörelsen gafs, då bancosedlarnes belopp utgjorde 19,411,000 r:dr, samt med riksg.sedlar och kopparpoletter tillhopa 19,778,000 r:dr, de oultagna creditiven oberäknade.
Om Banken således hade fått endast sedan bibehålla sina fordringar hos statsverket och icke blifvit, dem beröfvade ge-t nom afskrifning, eller nödgats till Riksg.cont. adenina sina vinster, så hade hela beloppet deraf f. n. utgjort mera än hela bans utelöpande sedelstock den sisla Juni d. å., oberäknad!
Riksg.conl:s sedlar, för hvilka lian nu äfven måste ansvara.
Sä har Banken blifvit behandlad af statsverket, mine Hrr; viljen
J ännu en gång blottställa honom för samma behandling, sä öfverlemnen Bankens nuvarande fordringar ät Riksg.cont. i utbyte mot dess obligationer, eljest gören det icke.
Detta säger jag om hufvudsaken; men jag påslår derjemte, alt hela åtgärden är för tillfället onödig.
Om Banken behöfver göra ett utrikes län, sä kunna Fullmäktige pantsätta de obligationer, som de redan af Riksg.cont. innehafva till det i punkten 3 uppgifna beloppet af 3,608,000 r:dr.
Banken ville göra län utrikes, så skulle Fullmäktige utan tvifvel draga i betänkande att börja deras underhandlingar med anbud af pant.
Den som bjuder pant, särdeles när länesökanden är en så stor inrättning som R.
Sl:s Bank, gifver derigenom genast tillkänna, att han hyser tvifvel om sin credit, eller om andras tro pä hans vederhäftighet.
Bancofullm. böra derföre, enligt min tanka, undvika sådana anbud, intilldess de begäras, och du 5 H. 66 522 Den 19 December. lior jag ej de komma i fråga lills vidare, ty Banken är visserligen ännu känd för den säkerhet, alt han hos utrikes hus kart utan pant få låna hvad som behöfves.
Den som närmare kän ner förhållandet derutinnan, vet att tillgång dertill icke skulle saknas för Fullmäktige äfven i denna stund, om de ville lana.
Riksg.- conl:s obligationer, ouppsägbara af lånens innehafvare enligt förslaget, skulle dessutom vara föga användbara, vare sig pä främmande orter eller bemma, i fall man, genom deras försäljning, ville förskaffa sig silfver.
I Hamburg, Leipzig, Amsterdam m. fl. orter påminner man sig ofelbart vära förra statsobligationer, och sättet, hvarpå de blefvo liqviderade.
Detta kommer icke att lända de nya obligationerna till fördel.
Hvem skulle utrikes försälja dem?
Och huru stor förlust skulle Banken derpå äfventyra, emedan Riksg.cont., som utlemnat dem för fullo, ulan tvifvel låter Banken allena vidkännas bristen när de skola realiseras.
När man gör ett lån på utrikes ort, då åtager sig det hus, som anskaffar lånet, alt försälja obligationerna och lemna penningar för dem till ett visst öfverenskommet belopp.
Men om man skickar ut Riksg.- conl:s okända obligationer till Hamburg för att säljas genast; så måste man taga hvad pris som helst, och då förlorar Banken allt för mycket.
Skall försäljningen ske efter hand tilt visst pris, sä kan det draga länge ut, emedan det blifver en commissionshandei, hvarvid endast provision är att förtjena, och för hvilken commissionären ej är så intresserad som för vanliga statslån, der fråga är om flera millioner, och hvarvid följaktligen mycket är att förtjena.
Commissionen blifver följaktligen icke begärlig, och utsiglerna för Banken att snart få silfver, äro ringa.
Månne Riksg.- cont-.s obligationer äro mera säljbara inrikes?
Man vet, att i vårt peuningefattiga land, der realisationen icke vunnit någon stadga, vill ingen låsa fast sina capital för en obegränsad lid.
Om man är förvissad, alt få sina penningar igen, när de behöfvas, så (einnar man dem, men icke eljest.
Jag befarar således, att de blifva ganska få, som här i landet skulle vilja köpa Riksg.contts obligationer, ouppsägbara på innehafvarens sida; åtminstone skulle man förgäfves hoppas, att med sådana villkor kunna afsätta betydliga summor, aldra minst att kunna göra del hastigt eller nålman vill.
Beggedera äro likväl af högsta vigt, ty om Banken icke kan ögonblickligen sälja sina innehafvande obligationer, hvartill gagna de då i nödens stund?
Och om Banken nödgas derpå göra stora capitalförlusler, hvem ersätter dem ?
Banken måste till yttersta skarfven uppfylla sina förbindelser mot innehafvaren af hans sedlar; men får ingen ersättning för de förluster han gör dels pä enskilde och dels på Riksg.cont.
Hans öde blifver att endast sitta emellan; och likväl har man föreslagit, att Riksg.cont. skulle, utan någon ersättning ens i obligationer, erhålla fyra särskilda under litt. c upptagna poster.
Den fördelning af banker, hvilken man här så mycket berömt, i anledning af Sir Robert Peels ofta omförmälda anförande, är redan gjord i vår Bank, som har två afdeluingar, en för vexlingen och en för lånerörelsen.
Dessa kunna lika väl skötas hvar för sig, inom sam - Den 19 December.
523 Bia hus, som inom 2:ne, hvaraf det ena är Bankens och det andra Riksg.conhs.
Då nu Riksg.cont. icke för närvarande har något lius, så skulle, i fall öfverflyttningen skedde under tiden, vederbörande nödgas låna hus hos Banken.
Skillnaden blefve då endast, att förrättningarne sköttes af andra Fullmäktige, ty tjenstemännen måste väl blifva desamma, om ej göromålen skulle falla i ovana händer, och Banken onödigtvis betungas med en onödig pensionsstat.
Härtill kommer en annan omständighet, hvaråt någon uppmärksamhet torde böra egnas. Om Bankens lånerörelse till större eller mindre del öfverflyttas till Riksg.cont., hvilket IJtsk. skulle under riksdagarne behandla de vidsträckta revisioner och andra ärenden, som dit höra?
BancoUtsk. kunde val icke längre göra det?
Förmodligen blefve det StalsUlsk.; men detta har redan mera att göra, än del medhinner.
Ar det då skäl alt ytterligare belasta det med onödiga göromål?
StatsOtsk. skulle dock fä blott en del af lånerörelsen, BancoUtsk. en annan.
Huru skulle sådant rimma sig samman, om dessa båda myndigheter handlade efter olika grundsatser?
Och om de trädde tillhopa, huru lidspillande och besvärlig skulle icke den vidlyftiga öfverläggningen blifva?
Vill man deremot öfverlemna lånerörelsens reglerande åt StatsUtsk. allena, så komme detta Ulsk., som nu reglerar Statens ställning genom hufvudlitlarnes uppgörande, att jemväl reglera enskildas penningestållning genom läneoperalionernas bestämmande.
Man har redan talat om StatsUtsk:s allt för stora makt.
Huru mycket större skulle den icke blifva, om Utsk. på detta sätt finge både Statens och enskildas välfärd i sina händer?
Viljen J, mine Hrr, öfverlemna en så stor makt åt några få personer?
Viljen J hafva Secretalllsk. tillbaka?
12 punkten innehåller: ”att Riksbanken utlånar penningar och meddelar creditiver, på sätt här nedan säges, men Bancostyrelsen kan, då den finner sådant med Bankens fördel och säkerhet öfverensstämmande, vägra nya lån och creditiver, äfven när intet är att anmärka emot säkerheten.”
Jag har ingenting deremot att Banken lemnar credit såväl åt enskilde, som den förut gjort, och åt allmänna inrättningar, men med villkor, att dessa creditiv, på sätt här nedan föreslaget är, inberäknas i den utelöpande sedelstocken, och att denna med dera fullständigt upptages i det förhållande emellan silfver och sedlar, hvilket R.
St. komina alt bestämma.
Dä medförer detta stadgande ingen, men i annat fall mycken fara.
13 punkten innehåller: ”att minimibeloppet för län emot pant af guld och silfver må bestämmas till tio r:dr bxo.” Utlåningen på guld och silfver, sådan hon nu bedrifves, är en assistans-inrättning.
Den minsta utlåningen får gå till två r.dr bxo.
Skulle väl någon i andra länder kunna föreställa sig möjligheten, att Sveriges Bank skulle sysselsätta sig med sådant lappri.
Besväret att med vederbörlig bokföring och hvarjehanda conlroller bedrifva denna lånerörelse, alt hålla ordning på de mångfaldiga panterne ra. m. fordrar en tjenstemannapersonal, som i annat fall vore öfverflödig, och, i förhållande lif! hvad lian uträttar, ko - 524 Den 19 December. star Banken allt för mycket.
Detta är blott en ofördelaktig sida af saken.
En annan är, alt Banken icke får sälja panten förr än tre månader förIupit efter belåningsårets slut, d. v. s. efter 15 må nader från det att lånet ntlemnades.
Under tiden ligger Banken i förskott för de utlemnade sedlarne, mot hvilka låntagaren genast kan uttaga silfver eller guld.
Jag anser dessa panter icke böra belånas på längre lid än 6 månader, så att Banken, om behof göres, må kunna förr återfå sina sedlar, eller försälja panterna.
Men, invänder man, följden deraf skulle blifva, att då panlerne omsättas dubbelt sä ofta, finge
Banken ökadt besvär för samma lappri.
Jag tillstyrker derföre, att den minsta belåningssumman, hvilken BancoUtsk. föreslagit till 10 r:dr, måtte böjas lill 20 r:dr.
Denna summa är visserligen äfven för liten; men jag anser fruktlöst att föreslå en större, emedan jag vet, att det goda hjertat icke tillåter Banken att göra stora affärer, utan nödgar honom sysselsätta sig med allehanda småplock.
Bankens utlåning pä guld och silfver är sluteligen, genom sin ringhet, ofta nog en försträckning ät tjufvar, och om J håfven läst i lidningarne dessa dagar, mine Hrr, så håfven J sett att några silfverskedar, som stulits, genast buros till Banken för att der belånas.
Men då jag, såsom sagdt är, misströstar om den ringa belåningens afskaffande, tillstyrker jag att det ringaste lånebeloppet ej må nedsättas under 20 r:dr. 19 punkten innehåller: ”att
Bankens förlag för lån emot pant af silfver och guld, jern, koppar och andra vågförde effecter samt tackjern, må bestämmas till ett sammanräknadt belopp af 3,500,000 r:dr b:co.”
Delta synes mig alldeles oriktigt.
Mine Hrr, såsom J väl veten bar belåningen på guld och silfver, koppar och jern varit obegränsad, så att Fullmäktige varit förbundne att belåna så mycket af dessa metaller, som vederbörande dertill anmält.
I stället vill man utsätta cn viss summa, utöfver hvilken Fullmäktige icke skulle fä beläna metaller.
Hvarföre skulle guld och silfver, som alltid kunna tillgodogöras, icke fä belånas, såsom tillförene, blott man ej sätter lånebeloppen förringa?
Likaså jern, när man icke sätter helåningsvärdet högre än till | af det gångbara priset, hvarigenom Banken alltid bör kunna sälja det utan förlust, i händelse låntagaren icke fullgjorde sina förbindelser; derigenom kunde Banken vara förhindrad tilt beläna jern, när conjuncturen vore svär och jernet ej med fördel säljbart.
Utsk. har väl sökt afhjelpa svårigheten derigenom, att det upptagit lånefonden till ett så högt belopp, alt länen hittills icke stigit deröfver.
Men jag anser för min del riktigare vara att taga saken såsom hittills, låta belåningen stiga till hvad hon kan efter omständigheterna, utan att inskränka sig till någon viss summa.
I den män hon stiger, få Fullmäktige på annat båll minska utlåningarne, så att det stadgade förhållandet mellan utelöpande sedlar och inneliggande silfver varder iakttaget.
I 20:de punkten tillstyrker Utsk.: ”ali B, St. mätte uti circulations-capitalel, emot inteckning i fast egendom på landet och i städerna, bevilja en tillökning af 1,000,000 r.dr b:co, hvilken Den 19 December.
525 tillökning på det sätt bildas att till denna lånerörelse öfverflytta.?
de efter hand ingående capitalafbetalningarne å lånen, emot återbetalningsskyldighet i silfver, samt, att lill densamma anvisas skillnaden emellan 1,000,000 r:dr och det belopp, hvartill sislberörde lån vid nästlidet års slut utgjorde.”
Denna skillnad är obetydlig, uppgående till endast 167,000 r:dr, när man afräknar de förskott, fonden redan erhållit.
Det är sålunda knappt värdt att derom tala, när man ej, såsom jag, vill bestrida grundsatsen, alt för hvarje riksdag utvidga Bankens lånerörelse i alla riktningar, och isynnnerhet i den gren, som för Banken är otjenligast, nemligen fastighet sbelåningen.
I 25 punkten föreslås: ”att fonden för utlåning genom Handels- och Närings-disconten må bestämmas till en summa af 3,500,000 r:dr b:co, deruti inberäknadt beloppet af den för Stockholms Handels- och Närings-discont afsalte reservfond, hvilken, i följd häraf, såsom sådan betraktad, skulle komma alt upphöra.” Med Ulsk. är jag alldeles ense derom, att reservfonden bör upphöra; men jag bestrider utvidgningen af Handels- och Näringsdiscontens rörelse.
Om någon discont bör inskränkas, med afseende på den belägenhet, hvari Banken nu befinner sig, så är det just denna discont.
Det är till följd af Bankens utlåningar på denna väg, sorn silfveruttagningen förnämligast blifvit lättad.
När köpmännen icke haft egna penningar, men velat utföra Bankens silfver, så hafva de gått med revers till Handelsdisconten, fått låna Bankens sedlar på längre tid, och begagnat dem att genast utlaga bans silfver.
Banken har följaktligen, på sätt jag äfven bland Fullmäktige yttrat, haft så godt hjerta, att han lånat köpmännen de tänger, hvarmed desse dragit Bankens silfverpåsar ur hans hvalf, ombord på de till Lubeck afgående fartygen.
Att under nuvarande omständigheter, icke blott fortfara med denna beskedlighet, utan äfven öka henne, anser jag icke vara rådligt.
Uti 29 punkten föreslås: ”att det för Jernconloret afsedda creditiv mätte -förhöjas från 600,000 r:dr till 800,000 r:dr, att begagnas under enahanda villkor, som hitintills.” .lag har intet emot alt detta creditiv förhöjes, så vida nemi. säkerhet derföre ställes, och creditivbeloppet, pä sätt jag redan yttrat, intages i beräkningen af sedelstockens förhållande till den metalliska cassan.
Den 36 punkten innehåller: ”att till creditiv för hypotheksföreningar samt associationer och privatbanker för spanmålsbeläning, måtte få anvisas tillhopa 900,000 r:dr, samt till creditiv för andre privatbanker tillsammans 600,000 r:dr, allt banco.”
Det sistnämnda creditivet innebär ett nytt stadgande, hvarom jag anser för tidigt alt nu yttra mig.
Frågan utgör en del af den om privatbankernas öde i allmänhet, hvilket icke kan så lösligen afgöras, som det här blifvit förskottvis upptaget i BancoUtsk:s betänk.
, ulan bör naturligtvis särskildt tagas i skärskådande.
Vid 38 punkten har en ledamot klandrat, att creditiven blifvit upptagna i beräkningen af Bankens sedelstock.
Jag anser åter detta förslag af BancoUtsk. vara ganska riktigt.
Vill man medgifva flera creditiv än hittills, vill man öka dem, som förut 526 Den 19 December. funnits, så bör raan så mycket mera inräkna dem uti Bankens; sedelstock, som sedlar kunna för dem uttagas, hvilken dag som helst, alldeles som medel insatta pä räkning.
Uti 39 punkten föreslår Utsk.: ”att Bancofullmäktige måtte förständigas alt till återbetalning uppsäga, ej mindre alla i följd af den nasti, år började upplåning hos allmänheten upptagna län, än äfven de 2:ne lån å tillhopa 1,143,750 r:dr b:co, för hvilka Banken hos Riksg.cont. häftar.”
Om detta skedde, hvad blefve följden?
Jo, att först dessa 1,143,750 r:dr b:co, och dessutom omkring 460,000 r:dr, som Banken upplånat af allmänheten, skulle öka sedelstocken utan motsvarande sUfverlillgång.
Ar det skäl att, under närvarande omständigheter, när det redan är en brist i förhållandet mellan Bankens silfvercassa och den utelöpande sedelstocken, öka denna brist med 1,600,000 r:dr eller något deröfver?
Ett sådant förslag måtte åtminstone icke åsyfta Bankens säkerhet, och jag måste så mycket mera afstyrka det, som det lättar uttagningen af det silfver, som finnes.
Banken förlorar väl räntan på de medel han sålunda upplånat; men då han utlånat icke allenast alla sina capital, utan äfven sina årliga räntevinster, så att hans behållna inkomst för sistl. år öfverstigit 950,000 r:dr, oaktadt han på den andra sidan betalat ränta för nämnde lån å 1,600,000 r:dr, så kunna de utan skada qvarstå.
I anledning af Otsk:s tillstyrkanden uti 40, 41, 42, 43 och 44 punkterne, får jag erinra, alt det, såsom J veten mine Herrar, varit en lång tvist allt ifrån realisationens början, huruvida det vore riktigt att oeftergitligen bestämma ett visst förhållande emellan Bankens metalliska cassa och de utelöpande sedlarne.
Jag trodde så vara; men deremot gjordes starka invändningar, och jag bade den svagheten att här på Riddarhuset gifva efter, dä det stadgande beslutades, som för närvarande gäller, nemi. alt en viss proportion skall iakttagas i somliga förhållanden, men icke i andra, der man i stället bör hålla sig till ett visst silfverbelopp, som den gången bestämdes till 2 millioner specier.
Nu har man väl velat höja detta minimum till 2^ million, men det är i alla fall ^ million ringare än den metalliska cassa Banken för närvarande äger.
Hvad är det för en magisk kraft, som ligger i sifferförhållandet 2 till 5, vid hvilket R.
St. sisla gången fästade sig?
Hvarföre må det icke lika gerna vara 1 lill 2 eller 4 till 6, eller något dylikt?
Jag svarar, det jag icke känner någon magisk kraft ligga uti något visst sifferförhållande, emedan det ena, så väl som det andra, beror på en sannolikhet, på ett godtycke.
Men den kraft, som ligger i ett ofrånvikeligt stadgande är den, att det hindrar Bancofullmäktige efter eget godtycke förändra proportionen emellan silfver och sedlar.
Om en sådan proportion slrängt iakttages, så erinras hela landels rörelse ögonblickligen derom, att man befinner sig på nollpunkten, färdig att falla under det normala förhållande, hvaruti silfver och sedlar skola förblifva.
Om man deremot icke fastställer ett bestämdt förhållande, ulan säger, att det skall finnas en minimilillgäng af silfver, och låter det bero på Bancofullmäkliges.
Den 19 December. 527 omdöme, huruvida sedlar må ulgifvas, eller hvad Bankens credit täl; dä heler del vid hvarje tillfälle:
Nog hafva vi sell alt Banken hittills har tålt så och så många millioner sedlar, ulgifna på en vexlingscassa af 2,000,000, nog tål han väl en million sedlar till o. s. v. Bancofullmäktige öfverlöpas af alla dem, som söka lån, och Fullmäktiges goda hjerta tillåter dem ej att hålla stånd.
Det går med Banken, såsom med hästen, som skulle draga stör:
Körsvännen yttrade: tål du att draga så mänga störar, sä tål du väl en till, och på detta sätt ökades lasset småningom till dess hästen stupade.
För medgörlighetens våda är Banken så mycket mera utsatt, som, oaktadt del förbud, hvilket bancoreglementet för närvarande innehåller emot sedelstockens ökande utöfver en bestämd proportion i vissa hänseenden, sä hafva dock Fullmäktige öfverlrädt denna proportion.
BancoUtsk. har förklarat, att det var lagstiidigt och illa gjordt, men tillika hemställt, att R.
St. mätte sådant benäget ursäkta.
Följden af en sådan lamhet, (jag kan tillåta mig att säga så nu, då dechargebetänkande! redan bifallits) är olydnad hos Bancofullmäktige och osäkerhet för Bankens sedelhafvare; ty derest
Fullmäktige icke efterhålla» alt vara laglydige, så finnes ingen säkerhet för allmänheten.
När det så gått hittills, kan det framdeles gå likaledes, derest icke bestämda föreskrifter gifvas och deras åtlydnad handhafves.
Hade Fullmäktige deremot tillåtit sig alt öfverträda bancoreglementet i motsatt riktning och indraga medel, som bort blifva ute bland allmänheten, så förmodar jag att hvarken BancoUtsk. eller R.
St. varit sä milda.
Men just derföre att man på förhand velat hvilka öfverlrädelser, som skulle förlåtas, anser jag sä myckel nödigare att förekomma dem hädanefter.
Rade man nu, i st. f. att utsätta ett visst minimum af silfver, stadgat en bestämd och oeftergiflig proportion emellan silfver och sedlar, så hade visserligen icke så myckel silfver gått ur Banken och Riket, som nu skedt.
Bancofullmäktige hade då varit nödsakade att, så snart proportionen öfverskreds, minska utlåningarne i Handelsdisconlen, och derigenom erinra köpmännen att ej införskrifva så mycket socker, vin, caffe och allehanda öfverflödsvaror, som förut.
Dä hade Banken väl fått inlösa sina i Finland utelöpande sedlar, men icke mera.
Ganska säkert är, att om Banken hade varit i enskildt mans ägo, så hade icke hundra tusen r:dr silfver gått ur Banken, förrän styrelsen inskränkt utlåningen ju längre ju starkare.
Då hade vederbörande aktat sig att lefva öfver sina tillgångar, och da hade silfret varit qvar i riket.
Hvarföre är nu metallen borta?
jo derföre att Banken stått under allmän vård.
Uti 45 punkten föreslås: ”att privatbanker må bibehållas, emedan de, riktigt förvaltade, kunna i vissa delar bättre än utgreningar af Riksbanken, enligt dennes nuvarande organisation, uppfylla landsorlernes behof; härvid likväl förutsatt, att nämnde Banker äro ändamålsenligt organiserade, controllerade och till deras sedelutgifning begränsade.”
Min tanka om privatbankerna är i korthet den, att de böra ersättas af filialcontor (eller hvad man vill kalla dem) ifrån Riksbanken, och att dessa filialcontor böra 52S Den 19 December. förvaltas gemensamt af Bankens ombud och af personer i orterne, som der tillika kunna vara actieägare, samt att endast Bankens och inga privatsbankssedlar böra utgifvas.
Del är troligt, att genom en sådan fördelning af medlen till orterna, skola utläningarne verkställas bättre, än när de göras i Stockholm.
Då kan man äfven bättre tillse att lånerörelsen ej medförer låntagarnes undergång, och att Banken, som drager ansvaret för sedlarne, äfven får dela vinsten på deras utlåning.
Man måste nerol, erkänna, att privatbankssedlarne, som i allmänna rörelsen ersätta Riksbankens sedlar, verka på hans silfverfond alldeles sä, som vore de Bankens egna, ty de lemna tillfälle att för dessa uttaga silfver, under del att man i handel och vandel hjelper sis med privatbankernas.
Jag hade icke ämnat inlåta mig i denna fråga, emedan den väl mäste komma under särskild öfverläggning, men har dock för sammanhangets skull måst i korthet vidröra den.
BaucoUtsk. har ej gjort något särskildt afseende på motionerna om rättighet för Bancofullmäktige att upptaga län.
Jag tror dock, att del varit nyttigt.
Inom Bancoslyrelsen har jag under 2 år i frat för upptagande af ett lån.
Det har skett derföre, alt dä jag icke kunnat förmå Bancofullmäktige till de åtgärder, som i min tanka hade skolat hindra silfrets utgående, ville jag åtminstone försäkra Banken om en silfverfond, tillräcklig att upprätthålla proportionen mot sedlarne och alt bestrida utvexlingen.
Detta har icke ansetts lämpligt; och jag vet ganska väl, att åtgärden vore öfverflödig om man hade mod att. göra hvad man borde, nemi. minska utlåningen.
Men när man det icke vill, utan tvertom åsyftar att öka utlåningen af sedlar, dä bör man åtminstone, om det än skall ske genom upplåning af silfver, förskaffa Banken erforderlig tillgång derå.