Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alströmer framkastar denna beskyllning, ber jag honom erinra sig, att man väl icke kan lägga Presterna till last att en sådan undersökning ej är fullt verkställbar, lika litet som man på en förment bristande undersökning kan grunda ett påstående att de i allmänhet sakna andligt lif.
Derefter fortfar han: »när en Prest blir ordinerad, är hans enda sträfvan »att vinna en Comministratur och omsider pastorat», och han tillägger, såsom jag vill tro, äfven ofrivilligt: »att Presten är en sällskapsman, skall bjuda och bjudas, hålla kalaser och lefva med i all verldens fåfänga; och till råga på allt, ej skyr lastens bana.»
Detta säger han icke såsom något vilkorligt, utan såsom ett verkligen gifvet förhållande.
Jag hemställer, huruvida sådant är rätt och om
Presterskapet i allmänhet gjort sig skyldigt till dylika svåra beskyllningar.
Fribm går vidare och upsöker botemedlen för det framställda onda; dessa skulle bestå deruti, att man borde fästa mera afseende vid ett andligt lif hos dem, som egna sig åt det presterliga kallet.
Jag tror, att de, som hafva sig ålagdt att härutinnan verkställa granskning, göra allt hvad de förmå.
Derefter säger Frihm: »att den, som vill inträda i det presterliga embetet, dessförinnan genom andlig verksamhet bör ådagalägga omisskänneliga prof på en be - Den 6 December e. in. 461 stämd inre kallelse dertill.»
Detta är ganska sannt, och det vore lyckligt om vi kunde komma derhän; men jag hemställer derjemte, huruvida man såsom ett vilkor kan upställa en dylik fordran; det ligger nemi. icke i någon menniskas förmåga alt kunna utforska, huruvida en annan har det andliga lif och den inre kallelse, som erfordras för att värdigt kunna sköta sitt embetes åligganden.
Det ligger icke i någons makt att afgifva ett betyg deröfver, att en annan har ett andligt lif och en inre kallelse.
ViJaro säger motionären: »att så qvalificerad man icke prestviges, förr än han erhållit kallelse att öfvertaga själavården uti någon församling; vare sig som medhjelpare, vikarius eller pastor.»
Jag förstår icke meningen häraf.
Ar motionärens den, att Presten, innan han viges, skall tjenstgöra?
Vill han förneka en theologi®
Professor att vara Prest, eller en, som är kallad till Biskop, att prestvigas?
Det skulle vara tröttande att genomgå alla de punkter, som motionären upgifver såsom utgörande grunden för de förbättringar, han åsyftar.
Man klagar i ganska många stift och snart sagdt i hela riket öfver att bristen på Prester är stor.
Jag hemställer derföre till motionären, huruvida icke denna brist skulle blifva ännu större, om man ytterligare utsträckte fordringarne till den grad, att hvarje Prestkandidat skulle vara försedd med bevis på, att han ägde ett inre andligt lif.
Huru skulle väl i sådant fall äfven församlingarne blifva betjenade?
Slutligen säger Frih:n, att alla lediga pastorater skulle besättas med Pastorer, utsedda medelst val, och kallelse af församlingarne sjelfva, hvarvid alla mantalsskrifne personer skulle äga rösträtt.
På detta sätt skulle vi välsignas med allmänna val vid tillsättandet af Prester; vore detta rätt?
Vi klaga redan nu öfver stora missbruk vid de val, som f. n. äga rum; men huru skulle det gå, om alla mantalsskrifne skulle äga att i valet deltaga?
Jag hemställer om icke alla fattiga arbetare skulle blifva verktyg i de förmögnares händer?
Motionären yttrar jemväl att man klagar öfver de villfarelser, som inom Kyrkan upkomma.
Huru härmed förhåller sig, lemnar jag derhän; jag tror dock, i motsats med honom, att det är just genom lekmännens andliga verksamhet som dessa villfarelser framkommit.
Motionären säger med den gamla frasen: »inom det andliga området duga ej andra, än andliga vapen.»
Detta är ganska vackra ord; men jag hemställer till Frih:n, om det icke just är genom detta ords predikande af lekmän, som vi fått dessa villfarelser; ty derigenom har den tro, som vår allmoge förut ägt, blifvit förändrad och försämrad.
Ytterligare säger motionären: »Presterskapets ifver att, på detta stridsfält, vilja använda materiella medel, är ett erkännande af deras andliga vanmakt.»
Detta är något strängt sagdt, och jag skulle nästan vilja påstå, att i de fleste församlingar, der dessa materiella medel slutligen måst användas, finnes verkligen ganska godt Presterskap, som icke försummat något af hvad deras embete tillhör.
Vi känna äfven, att dessa vilseförda ofta visat en sådan motspänstighet och en sådan hätskhet, att exempel gifves af personer, som vid husförhör stigit
Den 6 December e. m. frana och slagit boken ur Prestens hand, såsom ej innefattande den rena läran.
Till följd af hvad jag nu haft äran anföra, kan jag icke annat än afstyrka bifall tili den ifrågav:de motionen, allrahelst som den i sig sjelf innefattar så mycket opraktiskt, att det knappast är tänkbart, att något Utsk. kan å densamma fästa något afseende.
Jag hade icke tänkt ingå i något-svaromål på Hr Tersmedens yttrande, emedan jag finner att vi äro af så diametralt olika åsigter i förev:de ämne, att jag icke vill uptaga tiden med att uplysa honom om förhållanden, dem han icke känner.
En sak måste jag likväl beledsaga med ett genmäle, och det är, alt då Hr Tersmeden sagt, att ifrågav:de ämne fordrar lång tid för att mogna, samt mycken eftertanke och sakkännedom, ber jag att få erinra derom, att det just är till följd häraf som jag föreslagit, att K.
M. måtte nedsätta en komission för ärendets utredning.
Denna- komission får sedermera sjelf beräkna den tid som härtill åtgår.
Alla de invändningar den värde talaren gjort, bevisa blott, att han har ett flor för sina ögon, och då jag icke begagnat något sådant, tror jag också, att jag sett något klarare än han.
Jag anhåller om remiss å min motion, och har för öfrigt ingenting vidare att tillägga. llemitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. Föredrogs och remitterades till Bevilln.Utsk. Gr. Taubes, Henning Edvard, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion, ang:de användandet af de Stockholms stad tillfallande afgifter för utskänkning och utminutering af spirituösa drycker.
Hr S t j e r n s v ä r d s, Gust.
Mauritz, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion, ang:de förändrad organisation af Sveriges landtförsvar.
Sedan, på begäran af Hr Stjernsvärd, det i slutet af denna motion förekommande förslag blifvit upläst, yttrade Hr Stjernsvärd:
Som jag tillagt ett ord i slutyrkandet i min nu föredragna motion, har jag ansett mig böra anhålla, att denna del deraf måtte blifva upläst.
Efter den förändrade ordalydelse ifrågavar:de motion erhållit, vill jag icke uptaga tiden med det längre anförande, hvarmed jag eljest tänkt beledsaga densammma.
Motionären har vid föreg:de ltiksdagar i så mörka färger målat den beklagansvärda ställning, hvaruti en stor del af Arméens befäl befinner sig till följd af deras ringa löne-förmåner, att det var högst oväntadt att se samme man, som så väl insett de stora bristerna i afseende på aflöningen och så Den 6 December e. m. 163 öppet påpekat nödvändigheten af deras afhjelpande, nu upträda för att söka förhindra en sak, som af honom sjelf blifvit erkänd vara utaf behofvet högeligen påkallad.
Han har, såsom jag vill påminna mig, vid sistförflutna Riksdag yttrat, att de knappa löne-vilkoren göra Arméens befäl till lycksökare, betager det all sjelfständighet och tvingar det att söka sin bergning på andra vägar samt att göra tjensten till cn bisak, och han har tillagt, alt detta och mycket mera vore en alltför dyster sanning, för att närmare böra påpekas.
Motionären föreslår likväl att intilldess hans förslag blifvit granskade och utlåt, deröfver till Sländerna afgifvet, det måtte anstå med beviljandet af alla nya ordinarie änsiag å 4:de HufvudTiteln.
Motionärens organisations-förslag äro så litet nya, att han icke ens aktat nödigt inlemna dem i afskrift, utan inskränkt sig till att hänvisa till R. och Adis prot.
Samma beqväma utväg skall äfven jag begagna, och hoppas, att Utsk. vid frågans öfver vägande må fästa tillbörligt afseende på den målning af Arméens befäls bekymmersamma ekonomiska ställning, som af motionären förut blifvit leornad.
Hvad sjelfva det stora förslaget beträffar, vill jag icke uptaga tiden med dess granskning, emedan detta förslag redan är alltför väl kändt inom detta hus.
Men för att visa, huru elastiska siffror kunna vara, huru litet man i allmänhet kan bygga på dylika beräkningar samt huru mycket man kan misstaga sig, om man låter förleda .sig af fagra löften, ber jag att få påpeka en enda sifferupgift, den nemi. angide Arméens tillgångar vid de trenne olika tidpunkter, då motionären framställt sina förslag.
Dessa tillgångar uptagas nemi. uti den rekapitulerade jemförelse emellan landtförs va rets närt':de och föreslagna organisation, sorn finnes bifogad vid slutet af motionen, år 1848 till 5,767,423 R:dr, år 1850 till 6,252,825 och år 1856 till 7,447,591 Ridr.
M„ed så hastigt stigande af Arméens tillgångar, kan man knappast göra sig begrepp om hvartill de kunna upgå, derest förslaget vid ännu flera Riksdagar återkommer.
Det är visserligen sannt, att ett skäl för ifrågavide summas stigande kan ligga deruti, att den Arméen tillhörande jord, äfvensom räntor betydligt stigit i värde, hvilket förhållande äfven hädanefter torde komma att fortfara; hvadan vi efter ett tiotal af år möjligen komma att få se den beräkneiiga tillgången för landtförsvaret uptagen till dubbelt emot hvad den hittills varit.
Det är i denna förhoppning och i betraktande af de förbättringar hvilka medelst sålunda stegrade tillgångar kunna åstadkommas, som jag önskar, att motionen måtte få samma öde, som hennes föregångare vid förflutne Riksdagar.
Då jag redan vid 1848 års
Riksdag föranleddes att säga några ord till bestridande af den motion Hr Stjernsvärd då afgaf, och min öfvertygelse i intet afseende sedan dess blifvit rubbad, kan jag icke heller nu motstå det inre tvånget att jemväl vid detta tillfälle yttra mig, äfven om jag dermed skulle onödigtvis uptaga en för R. och Ad. dyrbar tid.
4IU Den 6 December e. m.
Den nu förevande motionen går ut på att en Komité måtte blifva nedsatt för att pröfva det af motionaren framställda förslaget, och han har sjelf så till vida modifierat sina åsigter samt närmat dem till mina och många andras, att han erkänner nödvändigheten af en soldatstam, sorn hor på boställen, d. v. med andra ord säga, en indelt trupp.
Detta är elt steg framåt, oc.li jag hoppas, att Hr Stjernsvärd, innan denna sak kommer till fullbordan, skall taga ännu ett steg och erkänna, att, så framt denna stam skall göra sin fulla nytta, måste äfven befälet bo på boställen ibland sina soldater, gifva dem råd, hafva dem för ögonen och således, med ett ord, bilda dem till verkliga soldater.
Jag har emellertid hört, att förslaget N:o 2 åsyftar att lemna bort Arméens boställen mot arrende, under förespeglande för Staten af ekonomiska fördelar och vinst för boställs-innehafvarne, hvilka anses i allmänhet äga hvarken den omtanka eller det kapital-belopp, som mottagandet af skötseln och vården af boställena erfordrar.
Det är i denna riktning, som jag ber att få granska motionen, dervid dock icke uptagande alla de särskilda satser, sorn motionären framställt, och hvilkas giltighet jag öfverlemnar till Utslcs bepröfvande.
Men hvad boställena beträffar, har jag nu mera fästafmin upmärksamhet vid detta förhållande, sedan Hr Stjernsvärd förra gången väckte sin motion, och det har för mig framställt sig såsom ett obestridligt faktum, att när man arrenderar ut ett boställe på 30 år, skänker man bort från Staten och löntagaren en betydlig summa, som eljest skulle komma den ena eller andra af dem till godo.
För att nu icke låta någon tro, att detta är ett subjektivt omdöme, ett hugskott af mig, tager jag mig friheten åberopa den er farenhet jag såsom Landsh. och ordf:de i en boställs-direkt:n, haft tillfälle förvärfva.
Jag påstår, att det tillgår så, att när ett boställe skall utarrenderas, upgör man med samvetsgranna beräkningar den summa i natura persedlar och kontant inkomst, som man anser att bostället vid en viss tidpunkt skall kunna gifva.
Denna summa antages till utrop, och beror det sedermera på de närvtde spekulanterna i hvad mån densamma sedermera kan up stegras; den går ofta så högt, att direktm tvekar att låta klubban falla, derföre att man anser den person vara ruinerad, som gått in på dylika öfverdrifna vilkor.
Emellertid lefver man några år och finner då, att den arrendator, som man trodde hafva bjudit alltför högt, lemnat in en ansökan att få transportera arrendet på annan person.
Gör man sig då underrättad om förhållandet härmed, får man veta, att den andre personen bjudit 100 ja lOOOllrdr såsom afträde; och så fortgår det i stigande.
Jag hemställer då om det icke är en förlust för Staten, att icke tillgodogöra sig sjelf den stegring i inkomst, som tidens makt och en ökad odling gifva?
Hade en löntagare innehaft detta boställe, skulle han deraf skördat alla de fördelar han kunnat, och när han sedermera efter en åtta eller tio år blifvit befordrad, hade han erhållit den vinst, som arrendatorn nu lagt i sin ficka.
Jag anser ett sådant sätt att förfara, eller att lemna den vinst, som är afsedd åt Staten och dess tjenare, till tillfälliga spekulanter icke vara riktig, vare sig man Dan 6 December e. m. 465 man ser saken ur rättvisans eller statshushållningens synpunkt.
Man har sagt, att genom bostiilienas bibehållande en olikhet i aflöningen upkommer emellan personer inom samma grad.
Detta är en sanning, som jag icke vill förneka; men jag ber Eder, mine
Hrr, besinna att om man gör upp en normal stat, och deri t. ex. säger att en Officer skall tjena för 360
R:dr b:ko, så stannar det härvid; hvaremot förhållandet blifver helt annorlunda om hans boställe beräknas efter hållen värdering.
Jag skall taga ett boställe, som jag bäst känner, nemi. mitt eget; det är värderadt till 645 R:dr b:ko; om nu detta boställe genom odling stiger så att det är värdt 1,000 It:dr, så får min efterträdare tillgodonjuta denna förhöjning.
Har jag såsom Chef för Jönköpings Reg:te, haft fog att beklaga mig öfver alt jag tjent för en af de lägre lönerna inom Svenska Arméen?
Ilar jag haft fog att beklaga mig deröfver, att en annan haft dubbelt så mycket som jag?
Jag har snarare ansett det vara en lycka, att andra kunnat njuta en högre lön än jag; jag har vetat hvad Staten består mig, och jag har fått 50 proc. derutöfver.
Denna afund öfver andras bättre vilkor, anser jag för min del icke vara någon ädel känsla, den man allraminst borde finna i en krigares bröst, der man är van att träffa upoffring såsom dess grundton.
Jag kan således icke inse något skäl för Staten att, för en förmenad orättvisas skull, skänka bort en fördel, som lian äger, på det alt vi allesammans måtte blifva lika lottade i afseende å lönevilkor.
Jag kan icke heller inse fördelen af att låta allt stanna vid en normalstat, eller att åt tillfälliga spekulanter bortskänka hela den vinst, som af boställena kan erhållas.
Dessutom har man verkligen icke så stor sysselsättning af tjenstgöringen vid indelta Arméen (jag bar deraf sjelf erfarenhet både inom kompaniet och vid staben), att man icke med mycken beqvämlighet kan sköta andia bestyr derjemte.
Hvar och en, som arrenderar ett boställe, så om han också icke har någon egentlig vinst deraf, har han dock bostad, föda, trädgård, ladugårds-produkter, hästar att resa med o. s. v. Om nu någon skulle få njuta af dessa fördelar, så anser jag icke att deruti ligger någon olycka; åtminstone finner jag det icke utgöra något skäl alt afhända Staten rättigheten att lemna boställena lill sina löntagare.
Man har vidare såsom skäl anfört, att boställsjorden skulle vara så illa skött.
Naturligtvis kan ingen enskild man tilltro sig att döma om förhållandet inom hela Riket; men jag kan dock i detta fall åberopa en erfarenhet, förvärfvad vid trenne Regiten, der jag varit anställd; och enl. denna erfarenhet har förhållandet varit sådant, mine Hrr, att allmogen sett upp till boställsinnehafvarne, för att hemta mönster för ett vackert landtbruk.
Det är sannt, att detta ägt runi i de fattiga trakter, som utgöra Elfsborgs, Skaraborgs och Jönköpings län, och der icke någon rikare tillgång finnes på sådana possessionaten som med sina kapital-tillgångar, sina kunskaper och sin grundliga kännedom af kemien och andra hjelpvetenskaper för jordbruket, gått längre, än de fattige indelnings-hafvarne.
Men säkert är, att de fleste boställen, som skötas II. H. 30 4r>6 Den 6 December e. m. af sina innehafvare, äro bättre än de bondgårdar, hvaraf de omgifvas.
Följaktligen förfaller för mig äfven detta skäl, att afhända Staten och löntagarne boställena.
Man har vidare invändt, alt det är obilligt att en Kapiten, som vanligen vid 40 å 50 års ålder tillträder sitt boställe, skall kastas in på en för honom alldeles ny och främmande bana.
Det synes verkligen vid första påseendet vara så, och jag skulle vara färdig, att till en del medgifva detta förhållande, derest icke erfarenheten hade visat, att, för att i allmänhet sköta landtbruk, icke erfordras mer än två eller tre egenskaper, nemi. arbetsamhet, ordentlighet, som aldrig sviker och oförtrutenhet att fortsätta hvad man en gång börjat.
Dessa egenskaper tillhöra just militärer, emedan de från sitt första inträde i Statens tjenst blifvit vane att anse dem såsom väsendtliga.
Deraf följer, att när en gammal militär mottager ett boställe, har han redan de hufvudsakliga egenskaper, som äro af nöden för att kunna sköta detsamma ; det öfriga lär han mycket lätt af sin granne, eller af sin rättare.
Men om man också antoge detta skäl för godt, skulle det ändock icke leda till det resultat, hvartill motionären kommit, eller att man borde utarrendera de boställen, som nu finnas.
Jag har för min del kommit till en alldeles motsatt slutsats.
Jag har nemi. kommit derhän, att jag erkänner, det ett misstag skedde, då man med intrång på indelningsverket, arrenderade ut de boställen, som f. n. äro utarrenderade.
Jag vill gerna släppa Fändriks-boställena; ty Under den tid man står i den motsvarande officersgraden, behöfver man ännu utbilda sig och genom resor o. s v. förvärfva kännedom om verlden.
Deremot tror jag, hvad Löjtnansgraden beträffar, man upnår sällan denna grad förr än efter trettionde lefnadsåret, att Staten, derest personer inom denna grad hade tillfälle att på sitt eget hem upöfva sin förmåga som jordbrukare, skulle deraf skörda lika mycken vinst som om Per eller
Pål finge arrendera deras boställen och draga fördelarne af desamma.
Jag önskar och hoppas, att Utsk. eller den Komité, som enl. motionärens åsigt skulle tillsättas, måtte taga dessa anmärkn:r i öfvervägande.
Jag vill dock slutligen nämna, att det förefaller mig eget, att en enskild motionär vid den ena Riksdagen efter den andra yrkar, att just hans förslag skola komma under granskning, då den, som har öppna ögon, icke kan undgå att se ett sträfvande eller ett. bemödande hos Regeringen att förbättra den hittills varande ställningen.
Om Regeringen således icke funnit sig uti att till alla delar uptaga Hr Stjernsvärds idéer, uttryckta i hans förslag, ser jag icke egentligen någon nödvändighet, att dessa förslag skola af en särskild Komité granskas.
Måhända är detta en för långt drifven gensträfvighet emot den, som jag känner på mig, åsyftar att vända upp och ned på vårt indelningsverk, och jag har derföre endast velat i förbigående yttra dessa ord, tör öfrigt öfverlemnande åt Utsk. att i sjelfva saken besluta.
Om jag icke misstagit mig om Ilr Stjernsvärds mening, torde den vara, att då Den 6 December e. m. 467 motionären velat vägra de anslag, som Regeringen föreslagit för Arméen, så har sådant skett, emedan han i sin motion föreslagit ännu högre belopp till löner för samma personer.
Det förefaller mig icke underligt, alt han gör detta i sammanhang med en fullkomlig omorganisation af Arméen, då dertill skulle finnas icke allenast fullkomligt tillräckliga medel, utan jemväl öfverskott.
Huruvida hans beräkningar äro riktiga, är icke möjligt hvarken för Hr Björnstjerna eller honom sjelf att bestämma; det tillhör Utsk. att härutinnan ingå i närmare granskning.
Det synes mig emellertid både möjligt och troligt att dessa beräkningar äro riktiga, emedan den stegring i summorna, som förefinnes ifrån det ena förslaget till det andra, kan bero på högre egendomsvärden, och följaktligen högre inkomster af boställena, än de voro då motionären först väckte sitt förslag.
Alt motionären, som från början åsyftat en fullkomlig förändring, nu skulle af aktning för indelningsverket hafva fråntradt sitt ursprungliga förslag, kan jag icke fatta.
Han har visserligen framlagt tvenne alternativa förslag; men att han derföre skulle hafva upgifvit det första, kan jag icke inse.
För min del anser jag det första förslaget vara det bästa, emedan jag tror, att indelningsverket är en föråldrad institution, som behöfver en omorganisation.
Hvad boställena beträffar, torde deras utarrendering nu mera vara ganska vanlig, emedan, om de också icke af löningsdirekt:na blifvit utarrenderade, sådant dock skett af innebafvarne sjelfve.
I den provins, der jag bor, och der fyra Reg:ten ligga, finnes f. n. blott en Regementschef, som bebor sitt boställe; alla de öfriga äro bortarrenderade.
I andra orter är förhållandet nära nog enahanda, eller att högst få begagna boställena.
Att naturligtvis både för boställsinnehafvarne sjelfva och ännu mer för det allmänna en ganska stor förlust skall härigenom upkomma, är gifvet, då boställena omöjligt kunna lemna samma inkomst, som om de utarrenderades på längre tid.
Jag kan således icke finna att indelningsverket kan i det fallet försvaras, att det skulle vara rigtigt att den ene tjenaren, som har en befattning lika maktpåliggande som en annan, skall vara olika aflönad.
Jag kan icke heller finna, att det kan vara någon riktig princip, att göra en tjenare till något annat, än hvad han skall vara; nu vill man tvinga en militär att blifva jordbrukare, i st. f. att man snarare borde göra honom till militär, ett yrke, hvilket man numera vet, belt och hållet fordrar sin man.
Dessutom kan jag icke finna, att Arméens befäl upfylla sina skyldigheter blott derigenom att de årligen göra sina möten, och för öfrigt öfverlemna sig åt att sköta sina boställen.
Arméen är egentligen ämnad att användas i krig; men hurudant skulle förhållandet blifva, om ett krig utbröte?
Då skall denne boställsinnehafvare, som under freden blifvit en stor jordbrukare, lemna sitt boställe och gå i fält, utan att veta huru detta boställe under tiden kommer att skötas.
Det, hvaraf hans qvarlemnade familj under hans bortovaro skall hafva att lefva, blir lemnadt i främmande händer, i st. f. att om han 468 Den 6 December e. m. har en riktig lön, de då veta hvad de hafva att lefva af.
Jag kan icke finna att en 6§dan princip kan vara riktig.
Jag hade icke ämnat yttra mig vid denna remiss, enär jag för min del icke kan gilla Hr Stjernsvärds förslag N:o 1, samt ej heller, till alla delar, förslaget N:o 2; men jag har under denna discussion hört sådana åsigter framställas, att jag icke ansett lämpligt att lemna dem obesvarade.
Dessa åsigter röra boställenas värde för och deras infly tande på Svenska Arméens tjenstbarhet.
För min del anser jag boställena, denna feodalinrättning, om jag så får säga, som upkommit under tid, då man, af brist på penningar, icke hade annat sätt att åstadkomma aflön ingar, vara ett föråldradt och skadligt aflöningssätt, hvilket alltid har varit, är och fö rbl ifver ojemnt och som ständigt skall leda derhän, att en del officerare väl kan få vida större löner, än man påräknat; men deremot flertalet få vida mindre.
Jag har sjelf nära 30 år tjenat vid ett indelt regemente, der jag tror mig hafva förvärfva! den erfarenhet, att jag här kan och bör yttra min mening om saken.
Hr Nordenfelt har för sin del ansett att boställena skola blifva serdeles väl skötta, då de komma i indelningshafvarnes händer; detta är en sats, som fullkomligt strider emot den erfarenhet jag äger.
Jag vill visserligen icke neka, att många boställsinnehafvare sköta sina boställen väl; men då äro de också i besittning af åtminslone en egenskap mer, än Hr Nordenfelt ansett behöfligt.
Han har nemi. sagt, att för att kunna sköta ett boställe erfordras blott att kunna vara ordentlig, arbetsam och oförtruten.
Jag tror att dertill behöfves jemväl en annan egenskap, nemi. insigt i jordbruket och dertill för lagskapital.