Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det väsendtligaste förenar jag mig med Gr. Sparre.
Dock skulle jag önska ersättningen iemnades för hvad som öfverskjuter, icke två, utan en dag.
Dessutom ber jag få anmärka, att enligt
Ulsk:ns förslag skulle ersättningsskyldighet åligga en sakfälld samt åklagaren äfvenledes endast för den händelse, att domstolen vore belägen 3 mils afstånd ifrån vittnets hemvist.
Detta finnér jag för min del obilligt och anser, att åklagaren bör gifva full ersättning, äfven om vittnen hafva mindre än 3 mils väg och uppehålla sig endast en dag, i händelse åtalet misslyckas och han således finnes hafva instämt vittnet i olrängdt mål, äfvensom att en lika skyldighet i alla händelser bör åligga den anklagade, i händelse han sakfälles samt lill ersättning 672 Den 22 April. eger tillgång.
Det är väl sant, att om åtalet lyckades, samt den sakfällde saknar tillgångar, så skulle ett vittne, som icke hade längre väg än 3 mil, samt i och för vittnesmålet icke använde mer än en dag, i alla fall icke, enligt detta förslag, erhålla någon ersättning; men om man anser, att då Staten måste träda emellan, ersättning endast vid för vittnet mera betungande fall kan lemnäs, sä följer icke deraf, att åklagaren bör hafva rättighet att sammandraga en mängd vittnen, utan någon skyldighet för sig att ersätta dem, om sådant skett i oträngdt mål, och vittnet icke haft en viss bestämd väg till domstolen eller uppehållit sig der någon viss tid.
Den felaktighet i Utskms betänk., som Frih.
Palmstjerna har anmärkt, är icke en af de största bristfälligheterna i detta förslag, till försvar hvarför jag ingalunda ämnar uppträda.
Jag har tvertom inom Utskm, så mycket jag kunnat, emotsatt mig detsamma, och jag gjorde Utskm uppmärksamt derpå, att det strider emot tydlig lag, enär 17 cap.
Rätteg.bm stadgar, att vittne skall godtgöras för dess inställelse efter dess värdighet.
Denna framställning var likväl förgäfves, och då Utskm fann att kostnaden för vittnens inställelse, om de skulle ersättas efter personernas värdighet, blefve allt för dryg; så påfann man den utvägen att stadga samma ersättning för alla, hvarigenom man egentligen afsåg, att de fattiga skulle få ersättning, då de mera förmögna ansågos pligtiga att utan full ersättning fullgöra den samhällspligten att afgifva vittnesmål.
Jag erkänner således riktigheten af Frih.
Palmstjernas anmärkning; ehuru jag med afseende på de dryga kostnader för statsverket, som skulle blifva en följd deraf att ersättningen bestämdes efter resereglementet, icke kan instämma i Hr Frihms yttrade mening.
Denna olägenhet torde svårligen kunna afhjelpas.
Det enda jag ansett mig höra i förevarande betänk, anmärka och som jag önskar få afhjelpt, är, att icke en uppenbar orättvisa skall tillskyndas vittnen, i det att somliga vinna ersättning för sina resor och andra deremot icke, och det är derpå mitt förslag utgår.
De anmärkmr, som Gr.
Lagerbjelke gjort, vill jag icke bestrida; men tror, alt 2 dagars inställelse utan ersättning ej är för stort anspråk från Statens sida emot vittnen.
Jag anhåller, att i detta fall få instämma med Gr. Lagerbjelke.
Jag vore färdig att instämma äfven med Frih. Palmstjerna, Nils Fredrik, om jag ej befarade att, derest man sträcker saken så vida, misslyckas man alldeles.
Det vore väl om man åtminstone komme så långt, att fattiga personer, som blifva kallade till vittnen och hemtade med tjenliga medel, icke måtte lida nöd, förfrysa sig och förderfvas, hvarpå exempel förekomma, då de hemtas långa vägar i sträng väderlek under den kalla årstiden.
Om således R. o. Ad. skulle bifalla förslaget med de förändringar, sorn Gr.
Lagerbjelke föreslagit, så vore grundsatsen erkänd och, såsom jag tror, en större bil - Den 22 April. 673 billighet iakttagen än uti Utskins betänk.
Sparres förslag är på ett sätt utvidgande och på ett annat inskränkande Utsk:ns förslag.
Jag tror det vara rådligare att hålla sig till den redaction, Gr.
Till de Hrr, sora sysselsatt sig med delta ämne, och derom yttrat sig, hemställer jag, om det icke skulle vara görligt, ehuru riksdagen är långt framskriden, att genom återremiss göra ett försök, att få afhjelpta de brister, som onekligen finnas i detta förslag.
Skulle denna utväg deremot icke vinna Husets bifall, så vill jag för min del icke rösta emot betänk, äfven i dess nuvarande form, ännu mindre i den form, som Gr.
Sparre föreslagit, emedan alltid något derigenom kunde vinnas i en fråga, om hvars vigt jag blifvit tillfälligtvis öfvertygad genom underrättelser, som jag ifrån mer än ett håll erhållit.
Jag skulle likväl tro, att återremiss vore det lämpligaste, så vida man icke anser riksdagen så långt framskriden, att ingenting genom en sådan åtgärd kan åstadkommas.
Frih. Cederström, Jacob: Två Stånd hafva bifallit Utsk:s betänk.
Om R. o. Ad. nu bifaller betänk, i så måtto, att anslaget af 5,000 r:dr b:co såsom förslagsanslag beviljas, men i afseende på det öfriga af förslaget gör förändringar uti redactionen, så följer deraf, att, enligt grundlagens föreskrift, Utsk. måste inkomma med ett jemkningsförslag i afseende på skiljaktigheterne emellan Ståndens beslut.
Palmstjerna har rätteligen anmärkt, att 16 sk. b:co icke kan anses vara en lämplig ersättning, emedan nattqvarter på gästgifvargårdarne enligt taxa är minst 24 sk., utan alt maten deruti är inberäknad.
Ersättningen kan således icke bestämmas till 16 sk. b:co, ulan mäste väl vara domarens pröfning underkastad; men angeläget är nu, att Ståndet bifaller Utsk:ns förslag, om ett anslag af 5,000 r:dr, och att man derefter gifvet’ förslaget den förändrade redaction, som befinnes lämplig.
Jag har för min del intet emot en återremiss.
Kanske blifva ordalagen derigenom bättre valda, ån om vi nu uppgöra dem.
Om två Stånd bifallit betänk., så rubbas intet genom återremissen; i annan händelse kan redactionen blifva bättre.
Hafva tre
Stånd redan bifallit betänk., så äro R. o. Ad:s anmärkn:r i alla fall fruktlösa.
Jag tycker alltid att det är vanskligt att antaga här på stället improviserade förslag till redactionsförändringar uti lagen; men jag instämmer med Frih. Cederström deruti, att R. o. Ad. måtte bifalla förslagsanslaget.
Hvad särskildt vidkommer frågan, att förhöja ersättningsbeloppet utöfver hvad Utsk:n föreslagit, så kan jag för min del icke instämma deruti.
Hittills har det ansetts för en medborgerlig pligt och en ovillkorlig skyldighet, att vittna utan ersättning uti gröfre brottmål. 9 H. 85 C74 Den 22 April.
Denna fråga ora ersättning är nu föranledd deraf, att personer befunnits genom sin fattigdom urståndsätta alt uppfylla nyssnämnde skyldighet.
De neka således alt såsom vittnen infinna sig, och de måste då någon gång genom flera län transporteras med fångskjuls till tinget.
Sedan få de se sig om luiru de kunna komma tillhaka och lefva på stället, hvilket, i för deni lyckligaste fallet, sker genom sammanskotts ihopskrapande.
Att nu ifrån deni, hvilka äro sä vanlottade, att de icke' mäkta bekosta sitt uppehälle och sin resa, och för hvilka den i betänk, föreslagna ersättning synes nödtorftligen tillräcklig, vilja hell och hållet genom en rundeligare ersättning borttaga den skyldighet, som åligger den sorn förmår alt den utgöra, det kan jag icke gå in på, lika litet som att höja den för mera förmögne, äfven om jag medgifver att den ersättning, som i betänk, blifvit föreslagen, är för bättre folk otillräcklig.
Den ålerremiss af betänk., som blifvit begärd, får jag således för min del bifalla.
Det är icke blott de, på hvilka resereglem. kan tillämpas, som kunna blifva kallade till vittnen, utan äfven mångfaldiga andra personer.
Då skulle domaren vid hvarje fall pröfva oell afgöra, alt den ena skulle hafva 16 sk. om dagen, och en annan deremot ett annat ersättningsbelopp; men hvilka grunder skulle användas när vittnet icke är embetsman, och resereglcm. således icke kan tillämpas?
Skall man då taga till grund personens inkomster eller uppgift till taxeringscomitéen eller dylikt?
Jag kan icke annat än tillstyrka antagandet af den lindriga ersättning, hvilken egentligen endast är afsedd för att underhjelpa dem, hos hvilka verkligt armod finnes.
I afseende på hvad Hr von Hohenhausen yttrat, ber jag få upplysa, att det lärer händt, att vittnen blifvit kallade från Norrland för att vittna i Slockholm, och jag hemställer om det kan vara billigt, att dessa vittnen, äfven om de dertill ägt tillgång, skulle sjelfva bekosta en sådan resa.
För öfrigt vill jag icke eraotsätla mig den ålerremiss, som af flera ledamöter blifvit begärd.
Hr von Hohenhausen har sagt, att det hittills alltid blifvit ansedt såsom en medborgerlig skyldighet alt aflägga vittnesmål i ransakningar ang-.de gröfre brottmål.
Denua skyldighet erkännes öfver hela verlden, men öfver hela vida verlden inser man också pliglen för Staten, alt hälla .medborgare skadeslösa för de förluster, som uppfyllandet af denna skyldighet kan medföra, emedan densamma eljest skulle hvila med en högst olika tyngd på den ena och den andra.
Sådana exempel, som Gr.
Lagerbjelke anfört, att vittnen kallas ifrån Norrland för att vittna i Slockholm, har jag hört äfven af andra trovärdiga personer anföras, såsom limade under sednare åren inom Sverige.
På detta sätt kan man oskyldigtvis, för en sådan pligt, att i brottmål vittna, blifva ruinerad.
Man kallas ifrån hem och hushållning, och nödgas uppehålla sig en längre lid på den ort, der ransakningen äger ruin; kanske på den tid, då verksamheten mest påkallas af enskilda angelägenheter.
Detta kan i sanning t) c n 22 A p r i I.
675 för mången, hvars tillgångar äro inskränkta, vara förstörande.
— Hvad angår beloppet af den tillagfle ersättningen, så anser jag, först och främst, alt denna ersättning af en plåt banco, är äfven för den tarfligaste otillräcklig.
Jag yrkar derföre, att ett något högre belopp bör stadgas, och fortsätter derjemte mitt yrkande, att Utsk. måtte tillstyrka, det embels- och tjenstemän erhålla ersättning efter resereglemente!.
De måtte icke vara mer förpligtade att göra dessa resor på egen bekostnad, än resor i tjensten; enär äfven de förra ske för allmänna ändamål, och det icke kan skäligen åläggas en fattig kronobetjent, eller en fattig subalternofficer, att göra dem för intet.
Om af de förmögnare classerne det möjligen torde kunna begäras, att de skola gratis uppfylla en sä vigtig pligt, så kan sådant likväl icke förväntas af fattiga tjenstemän och mindre bemedlade medborgare.
För alt vinna ändamålet, skulle jag anse lämpligt, och får till Ilr Gr. o. Landtm, hemställa, att Huset kunde särskildt tillfrågas rör:de
Ulskms tillstyrkande uti den första och uti den andra punkten af betänk.
Vi känna ännu icke mer än två Stånds beslut om anslaget; men om R. o. Ad. instämmer med dessa Stånd, så är ronde anslaget II.
S(:s beslut fattadt, och kan icke mera åtras.
Dä kan, på sätt Frih.
Cederström upplyst, återremiss ske af den förra punkten, och Utsk. kan då göra deraf det bästa som Utsk. förraår; hvarföre jag tillstyrker bifall på sednare punkten och äterremiss blott af den förra.
Utan att vilja ingå i vederläggning af de anmärkmr, som emot Ulskms betänk, blifvit gjorda, får jag endast fästa uppmärksamheten derpå, att om betänk. återremitteras, så kommer det troligen tillbaka, om sådant före riksdagens slut medhinues, i samma skick det nu befinnes, enär två Ständ bifallit betänk, och Utsk. således troligen kommer att vidblifva sitt deri gjorda tillstyrkande.
De som önska att något mätte vinnas i denna sak, skulle således genom en återremiss måhända äfventya, alt man förlorar allt, antingen derigenom att frågan icke hinner före riksdagens slut komma under slutlig pröfning och afgörande, eller derigenom att, om betänk, hinner från Ulskm återkomma och frågan sedan blir föremål för votering i förstärkt Utsk-, den der kan förfalla.
Jag vågar derföre hemställa, om det icke vore bättre att Ulskms betänk, biföllcs sådant det är.
Jag erkänner riktigheten af den ide', att när vittnen tillkallas i gröfre brottmål, de böra hafva ersättning af Slaten, ifall icke den tilltalade, om lian fälles, förmår att ersättningen utbetala, men förenar mig med dem, som begärt återremiss, pä det att redaetionen af stadgandet må erhålla nödtorftig förbättring.
Härvid bör tillses, att om åklagaren anses böra i något fall betala ersättningen, denna må ådömmas på ett sätt, att det icke verkar menligt på hans nit alt åtala brott; ty om åklagare utsättas för möjligheten göra pekuniära förluster i följd af deras tjenstenit, sä fruktar jag att man skall finna dem ännu mera passiva än man nu ofta nog har anleda, alt klaga öfver.
Jas anhåller att få inslämma med Frihme Cederström och Palmstjerna derutinnan, att R. o. Ad. måtte bifalla den sednare punkten rör:de anslaget, samt endast återremittera den förra.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, om R. o. Ad., såsom Frih.
Stjernstedt föreslagit, behagade bifalla förevar, betänk, utan förändring.
Ropades nej. H. Ex. hemställde vidare, om R. o. Ad. behagade bifalla Stats- och LagUtsk:ns förslag, att R.
St. för ifrågavar. ersättningar måtte anvisa ett särskildt förslagsanslag af 5,000 r:dr b:co under Riksstatens andra hufvudtitel, men, på grund af de gjorde anmärknnne, i öfrigt återremittera betänk.
Palmstjerna, Carl Otto: Då R. o. Ad. beslutat återremiss af delta betänkandets första del, nemi. om villkoren och grunderna för den utgift, som R. o. Ad. bifallit; så anhåller jag att expeditionen af denna återremiss må ske genast utan att afvakta att den i sin ordning bland andra göromål uti Cancelliet handlägges, emedan jag eljest förutser, alt sakens behandling till slut icke kan vid denna riksdag medhinnas.
I anledn. häraf upplyste underl.
R idd. secr et., att det under sednare delen af riksdagen alltid varit vanligt att återremisser blifvit genast uppsatte och expedierade, utan att uppehållas af andra inom Cancelliet förefallande göromål.
Föredrogos och biföllos Stats- och LagUlskms d. 15 dennes på bordet lagde betänk-.n : N:o 108, i anledn. af väckt motion om rättighet för den som upptäcker och åtalar gröfre brott, att fä derå använde kostnader af allmänna medel ersatte, dä den brottslige till gäldan de af sådane kostnader saknar tillgång; och N:o 100, i anledn. af väckt fråga om inrättande af en advocat-corps på stat.
Vid föredragning af LagUtsk:s d. 15 dennes på bordet lagda betänk.
M:s nåd. propos., aogule antagande af dels ny strafflag, dels ock lag om verkställighet af fängelsestraff, blef delta betänk, ånyo bordlagdt, på begäran af Gr. Sparre, Erik, och Frih. Palmstjerna, NilsFr ed r., hvarefter Hr von Hartmansdorff, Aug., yttrade: Sedan Ståndet beslutat, att detta ämne skall ytterligare hvila på bordet; så hemställer jag om icke betänk, kunde få uppföras främst på listan till nästa Fredag. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle, att LagUtsk:s betänk.
N:o 93 upptoges först å föredragningslistan för nästa Lördag.
Den 22 April. 677 H. Ex. förklarade härefter, att hans mening med denna propos. varit, att LagUtsk:s betänk, icke skulle föredragas förr än om Lördagen, men icke att det skulle ovillkorligen vara första målet, som då borde förekomma till pröfning, emedan i dessa dagar från BancoUtsk. förväntades ett jemkningsbetänk., som H. Ex. ansåg böra om Lördag företagas till afgörande, såvida det derförinnan inkomme lill bordläggning.
Härvid gjordes icke någon erinran.
För den händelse, alt Bevilln.Ulsk-.s inkomslbetänk., som nu inkommit till bordläggning, skulle i näsla plenum blifva begärdt på bordet, så hemställer jag, om icke äfven detta kunde få förekomma framför LagUtsk:s betänk, om Lördag, i fall behofvet så skulle kräfva.
Landtm, yttrade, att något sådant förbehåll, som Gr.
Cronhjelm ifrågasatt, ej syntes behöflig!, dä R. o. Ad. nu endast beslutat, att LagUtsk:s betänk.
I\T:o 93 icke förr än om Lördagen skall upptagas å föredragningslistan.
Föredrogs och bifölls LagUtsk:s d. lti dennes f. m. på bordet lagda betänk.
N:o 94, i anledn. af väckt motion om förändring af sältet för utmätt fastighets försäljning.
Föredrogs ej mindre LagUtsk:s d. 16 dennes f. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 60, öfver väckt motion, ang:de upphäfvande af 3 och 4 §§ i K. förordn. d. 10 Juni 1841, rör:de bysältning, än äfven Hederv.
BondeSt:s genom prot.utdr. af d. 19 dennes meddelade inbjudning till Medslånden att förena sig i det af BondeSt. fattade beslut, att, med afslag å förenämnde utlåt, och upphäfvande af nyssberörde författning, de före år 1841, i ämnet gällande stadganden skulle åter träda i verkställighet.
Mörners vid LagUtsk:s betänk.
N:o 60 fogade reservation upplästes, pä begäran af Hr von Hartmansdorff, som derefter yttrade:
Jag anhåller, alt Ridd.secret. måtte få upplysa om det är bekant huru de öfriga Stånden afgjort detta betänk.
PresteSt. hade bifallit betänk.
N:o 60, men de öfriga Stånden återremitterat detsamma.
Om det nu är bekant huru de öfriga Stånden besvarat BondeSt:s inbjudning, så anhåller jag att få upplysning äfven derom.
I anledn. häraf tillkännagaf underl.
Ridd.secret., att underrättelse om Högv.
PresleSt-.s beslut i afseende på LagUtsk:s utlåt.
N:o 95 ännu icke erhållits, men att prot.utdr. ankommit, som visade, att Vällofl. BorgareSt., godkänt Gr.
Mörners förslag till förändrad lydelse af 4 § i K. förordn. d. 10 Juni 1841, enligt vid LagUtsk:s betänk.
N:o 60 fogad reservation.
Då jag förmodar, att den enda 678 Den 22 April. lättelse man vid detta tillfälle skulle kunna vinna, vore den att antaga Gr.
Mörners reserva lionsförslag lill stadgande, och enär det blifvit af BorgareSt. anlaget, så hemställer jag, ali B. o. Ad. äfven måtte godkänna detsamma.
Den vankelmodighet, som i lagstiftningsväg vid flera tillfällen gör sig gällande, är visserligen en följd af den ofullkomlighet, sorn vidlåder en lagstiftande församling, fördelad på fyra olika rum.
Likväl tror jag, att stiftandet af en lag den ena riksdagen och dess upphäfvande eller förändrande den påföljande är mera skadligt än gagneligt.
I della fall åtminstone anser jag den bestående lagens upphäfvande vara bestämdt skadlig; dä den princip, som vid sisla riksdagen gjorde sig gällande ronde bysättningslagarna, visserligen är den riktiga.
Denna princip var att, sedan gäldenären afträdt allt hvad han äger, han sedan icke är skyldig att bero af fordringsägarens blotta godtycke eller hämndbegär, samt sålunda enligt dennes välbehag vara skyldig alt längre eller kortare tid sitta på gäldslugau.
Det rätta mätte väl vara att, när man lemnat ifrån sig hela sin egendom till borgenärers förnöjande, så skall man också vara fri från bysättning.
Denna princip ligger lill grund för 1841 års Jagförslag.
Deremot anser Gr.
Mörner, att man, äfven sedan man afträdt bela sin egendom, må kunna bysättas. .lag kan för min del icke gilla denna åsigt, och för öfrigt stadgar 1841 års lagförslag, alt såvida det kan bevisas, att gäldenär undandöljer, eller, sedan lian kommit i tillfälle att betala, undanhåller sin egendom, så kan lian i alla läll bysätlas.
Således linnes i detta fall ingen ofullständighet, och jag tror, att antagande af Gr.
Mörners reservation endast vore en återgång till den gamla författningen.
Jag får således tillstyrka bifall till ölslcs utlåt.
Vid öfverläggning om författningar af denna beskaffenhet, är det icke nog alt sysselsätta sig blott med theorier och cn viss känslosamhet, föranledande yttranden om barbari och annat dylikt; utan man skall tillse, att författningen stiftas sådan att crediten vidmakthälles.
Sådant vinnes dels derigenom att fordringsägaren har säkerhet pä sin sida, dels alt den ärlige låntagaren, sorn icke har annan säkerhet än sin person att erbjuda, icke matte varda genom författningarna beröfvad möjligheten ali henne begagna.
Derföre är del jag tillstyrker, alt B. o. Ad. ville antaga Gr.
Mörners reservation.
Vill man se föränderlighet i författningar och fästa sig dervid, så har Frih.
Cederström bättre tillfälle dertill vid näsla mål; tv der föreslås att omgöra en författning, som är antagen vid innevarande riksdag.
Den som nu är i fråga beslöts åtminstone vid förra riksdagen.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., om B. o. Ad. bifölle LagUtsk:s uti utlåt.
N:o 95 vidhållna betänk.
Den 52 April. 673 H.
Ex. hemställde sedermera, om R. o. Ad. behagade afslå LagUtsk:s ifrågavar. betänk, samt godkänna Gr.
Mörners förslag lill förändrad lydelse af 4 § i K. förorda, d. 10 Juni 1841.
Deri 17 April f. m; 3oi låsningar i Technologien, Mechaniken m. ra., och af den Professor som höll dessa föreläsningar, skulle en gång om året utgifvas en berättelse om dan nytta, dessa slags Scholor verkat, samt tillika i samma skrift meddelas alla i och för industrien nyttiga upptäckter, hvilka ägt rum, både inom och utom landet.
De borde vara så populairt författade, att de hvilka icke äro i tilllälle , att bivista föreläsningarne, kunna deraf få en ledning vid utförandet af hvilken näringsgren sorn helst.
Genom det häf ofvan föreslagne Reglemente, hvilket likväl icke borde helt och hållit taga sin början förr än 1825 och intill dess så småningom användas, på det att ingen genom en alltför hastig förändring må blifva lidande, har jag hopp att man kunde försäkra hvarje medborgare om en orubbad näripgsfri* het, och lemna honom medel till att fullkomna den.
Det synes mig som man på detta sätt kunde lossa de fjättrar, hvilka hittils hindradt både producenten och con6umenten att njuta af sina rättigheter.
Jag skall nu försöka att framställa mitt utkast till ett Reglemente för Tullafgiften och handeln.
Reglemente för TullaJgifttn och Utrikes handeln. I §.
För a't undanrödja ett missbruk, som ofta hittills ägt rum vid Tullarne, borde man be - 502 Den 17 April f rn. stämma ett visst pris på hvarje slags vara, och efter detta pris erlägga en viss procent i Tullafgift t. ex. 6 procent af värdet; då kunde man ej mera (såsom nu sker) efter godtycke värdera varan, hvilket gör att priset ofta utsättes så lågt, att den fastställda procenten blir en alltför ringa inkomst för Staten.
Hvad som utöfver denna procent skulle betalas i Tull borde rätta sig efter varans täflan med producterna inom landet, hvilket läogre fram skall vidare omnämnas. 2 §•
Införseln af alla utländska produkter skulle vara tillåtne mot en afgift, proportionerad efter National industriens framsteg.
Den ringa afgift som skulle erläggas i tull för de produeter, som ej inom landet kunde tillverkas bör alltid bibehållas, men deremot ökas för dem som blott ofullkomligt eller otillräckligt tillverkas intill dess våra inländska varor kunde jemföras med de utländska.
Denna Regel borde 1 synnerhet noga observeras så länge industrien vöre i sin barndom, men modifieras då industrien hade hunnit till den höjd, att våra produeter med fördel kunde exporteras. 3 §.
Som vår Sjöfart är en af de Industriegreaar, som lordrar en stor uppmuntran och upp. märksamhet, så borde man bestämma en vida
Den 17 Apr il /. m. 303 lägre Tullafgift för de utländska varor, hvilka tillfördes oss af våra egna skepp, än för dem som infördes af utländningen. 4§.
Hvarje en fjerdedeis, eller halft år skulle våra Handelsagenter på utrikes orter vara för* bundne att insända en noga uppgift af priser på alla sorter varor från alla land (som kunna i Sverige tillverkas), inberäknadt Tullafgiften för exportationen, samt transportkostnaden, med afdrag utaf exportpremierna om sådana finnas, hvarföre till detta ändamål, alphabetiska uppsatser skulle lemnäs till agenterna öfver alla de varor, på hvilka man brukade veta priset.
Desse inkomne prisnoter skulle jemföras, med dylika som inlemnades ifrån Directionerna för ExpositionsMagazinerna öfver tillverkningspriser på allt hvad sora tillverkades i industriel väg inom landet,- samt med de från Landshöfdingarne uppgifna priser öfver alla andra producter.
Den skillnad som i följd af denna jemförelse befanns vara emellan de utrikes och inrikes priserna skulle blifva en ledning för bestämmandet af Tullafgiften, alltid iakttagande att höja den samma i mån af den skada, en utländsk vara kunde tillföra vår Industrie och minska den i motsatt förhållande.