Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Däraf en trötthet, en slapphet, som sannerligen äro af ondo.
Till och med den unge är i våra dagar gammal, lillgammal.
Det sorts förnuft, som med rätta betecknats med det nedsättande namnet » snusförnuft », spelar i våra dagar en allt för stor roll.
Det kallas ofta » praktisk klokhet », men det är — brist på ideal lyftning.
Denna prosa i lynnet märkes hos vår akademiska ungdom, hos dem, som dock ännu så stolt älska att kalla sig » ljusets riddarvakt ».
Hvar finnes bland
*) Wikner kan därför ej anses såsom någon typisk representant för vår tid, — det var han hvarken i sin svärmiskt mystiska religiositet, ej heller i sin dialektiskt skarpsinniga filosofi.
Tvärtom var han en undantagsmänniska, och skulle hafva varit det kanske i hvilken tid som helst.nutidens studenter den tro på höga mål och på egna krafter att nå dem, som utmärkte nyromantikens Upsala-ynglingar och i kanske bättre form den götiska skolans unge män?
Hvar finnes nu bland dem den entusiasm, som en gång uppbar skandinavismen?
Nej, nu äro våra studenter allt för » kloka » för att gifva sig in på vare sig literatur eller politik.
De läsa sina lexor, lära sig på minsta möjliga tid det minsta tillåtliga pensum, för att så snart som möjligt komma ut och kifvas om statens kaka.
Själfva radikalismen bland dem är utan verklig ungdomlighet, — en radikalism, ' * som framför allt excellerar i sluga paragrafundanflykter, och hvars excesser bestått i brist på sedlig blygsamhet och på fosterlandskärlek.
Hvilka män skall det blifva af sådana ynglingar?
t — Vi hafva redan en försmak däraf i vårt nutida riksdagslif.
Det är väl sannt, att politiken alltid i viss mån är privata intressens kamp inbördes.
Men att ett helt folks politik och partibildning under årtionden skall bestämmas af ekonomiska frågor, det är dock ett jämmerligt tillstånd.
Och såsom ali småaktig handels förnämsta konst heter prutning, så har ock vår politiska konst nedsjunkit till kompromiss-väsende.
— » Om icke riksdagen minskar latinväldet i skolorna, så få lärarne ingen löneförhöjning. » » Om icke skattebördan flyttas på andra klasser, så göra vi intet för fosterlandets försvar » etc.
Fosterlandskärleken — saken, om också icke ordet, har nästan blifvit något föråldradt hos vårt folk.
De högre klasserna erkänna väl åtminstone i teorien dess berättigande, men gå ned till samhällets djupare lager, och du skall göra hemska upptäckter.
Du skall finna, huru massor af nutida svenskar anse fosterlandskärleken blott såsofri en tom, meningslös fras.
Jag hörde en gång för ej länge sedan i en arbetarekrets yttras: » Fosterland?
Jag har intet fosterland!
Eller mitt fosterland är där, hvarest jag för tillfället finner arbete och får det bäst betaladt.
Går det illa för Sverige, så söker jag mig arbete på annat håll.
Fosterland — det har bara de, som ega något och särskildt ega fast egendom. » Och de orden väckte bland de talrika åhörarna ingen ovilja.
Måste man ej komma att tänka på Hamlets ord: » Something is rotten in the state (of Denmark) »?
— Det var denna stämning hos de lägre samhällslagren, som gjorde att den nu pågående försvarsrörelsen helt naturligt kom att stämplas såsom blott och bart en öfverklassrörelse.
Härvid är det heller icke värdt, att vi andre två våra händer och tro oss vara utan skuld.
I mångt och mycket är det vi, som gjort » den arbetande brödren » sådan.
Det är vi, som ordnat folkundervisningen — bjudit barnen en undervisning, däri allt för litet fosterlandskänslan tillgodoses.
Och bemöta vi sedan2ÖO
filippik mot vår tid.
den vuxne arbetaren, så att han naturligt känner sig såsom son i samma hus som vi, son af Sverige?
Så länge » öfverklassen » är döf för arbetarefrågan, så länge är det ej annat att vänta, än att » underklassen » skall vara döf för försvarsfrågan.
Våra arbetare bjudas en formell bildning — genom skolorna och genom pressen —, som de ej kunna annat än använda för jämförelser mellan sina och sina arbetsgifvares yttre lefnadsvilkor.
Man svarar dem, att de i hvad fall ha långt bättre, än deras föregångare.
Ja, de aflönas högre och få i högre grad njuta andra yttre förmåner.
Men den jordiska lyckan består ej blott i de yttre håfvornas mått, utan i förhållandet mellan dessa och anspråken.
Och de senare hafva af ofvan antydda orsak i vår tid stigit så, att de yttre förbättringarna i arbetarnes ställning ej därmed hållit jämna steg.
Man må ej glömma, att den missnöjde ej blott tror sig vara olycklig, utan är det ock verkligen i och med det samma.
Dessutom har arbetarefrågan äfven en annan sida, som flertalet af svenska arbetsgifvare ännu i långt högre grad ignorera.
Jag menar arbetarnes kraf på själfständighet.
Med den stigande bildningen följer nödvändigt det ökade frihetsbehofvet.
Likasom den tyske kejsarens drömmar om en upplyst despotism äro utopier i slutet af det nittonde seklet; så är ock hvarje tanke på att i stort behålla det gamla husbondeförhållandet till arbetarne något i våra dagar orimligt, huru välmenta sträfvandena i sådan riktning än må vara.
Ett gammalt ordspråk säger: » En hvar är sin egen lyckas smed »; det kunde ock vändas om till följande påstående: endast det är lycka för oss, som vi själfva beredt oss.
Huru än arbetarens yttre ställning må förbättras, med våra dagars arbetarebildning kan han ej blifva nöjd med mindre än att han blir mera oberoende, mera sin egen herre.
— Och till detta oberoende finnes för de kapitalslösa arbetarne ingen annan väg än sammanslutningen i fackföreningar.
Arbetsgifvarnes ovillighet att träda i förhållande till dessa, anser jag därför vara en obillighet mot arbetarne.
Englands exempel lär oss, att det är på fackföreningarnas väg, som arbetarefrågan kan fredligt lösas.
Så länge våra arbetsgifvare ej erkänt den principen, är det därför väsentligen deras skull att ofrid råder mellan samhällsklasserna, och — att därför fosterlandskänslan saknar jordmån.
Men mot denna sanning förstocka de höge herrar ofta sina sinnen: de gå in såsom ständiga ledamöter i allmänna försvarsföreningen, och så bör ju allt vara godt och väl.
Bättre är det heller icke på det religiösa och kyrkliga området.
De högre samhällsklasserna äro i detta afseende genomsyrade af den sorgligaste indifferentism.
Jag talar om dessa klasser såsom sådana, ej om de enskilda2ÖO filippik mot vår tid.
individer, hvilka utgöra lofvärda undantag.
Det stora flertalet bildade män och kvinnor i vårt land göra väl anspråk på att kallas och vara kristna, men hafva näppeligen någonsin ställt till sig det allvarliga spörsmålet: hvad är kristendom?
Är försoningsläran väsentlig för kristendomen, så att endast den, som tror på denna, varder salig?
Eller är man kristen redan genom att bekänna och följa den kärlekens sedelära, som Jesus förkunnade?
— Få torde de vara, som i dessa lifsfrågor bildat sig en fast Öfvertygelse.
Än mindre lär flertalet för sig hafva klargjort, huruvida den svenska statskyrkans lutherska bekännelse i våra dagar kan fasthållas såsom ett adekvat uttryck för det kristna trosinnehållet.
Under tiden griper bland de för slika frågor intresserade den gröfsta otro omkring sig.
Och dess propaganda söker man stäfja med fängelsestraff och böter!
Staten uppehåller och bekostar visserligen en statskyrka.
Men den andliga ledningen af folket löper allt mer och mer denna kyrka och dess präster ur händerna.
Statskyrkan upprätthålles i stort sedt af indifferentismen, under det att de religiöst intresserade samlas inom sekterna, och dessas mer eller mindre obildade predikanter blifva allt mera folkmassans religiösa ledare.
Att detta ej blott är ett svårt kyrkligt missförhållande, utan ock innebär och medför ej ringa faror för det världsliga samhället, torde ej behöfva närmare utredas.
Men hvad göra vår statskyrkas märkesmän för att hämma denna missriktning?
Göra de något för att så vidga statskyrkans råmärken, att sekterna kunde rymmas därinom, och det så åter varda » en Gud och en tro » i Sveriges rike?
Göra de något verksamt för att med andliga vapen bekämpa tidens otro och låta äfven den kristna världsåskådningen gifva svar på tidsandans oroliga spörsmål?
Hade vi en lifskraftig statskyrka så skulle äfven andra sociala nutidsrörelser lättare ledas i rätta fåror.
Se t. ex. hvad i England och delvis äfven i Tyskland från kyrkligt håll gjorts för arbetarefrågans lösning.
Hos oss däremot nöjer man sig merendels med blott negativa åtgärder.
Jag erinrar t. ex. om, huru det gick, sedan biskop Billing i riksdagen ändtligen väckt uppmärksamheten på arten hos det arbetareinstitut i hufvudstaden, hvilket länge åtnjutit statsunderstöd.
En storm af ovilja brast lös i det konservativa lägret, och man nekade arbetareinstitutet understödet.
Men — hvad vann man därmed, då man icke sörjde för upprättandet af ett annat och bättre institut i det kasserades ställe?
Det gamla institutet fortsätter med privata medel sin verksamhet utan ali tryckande offentlig kontroll.
De utexaminerade Verdandisterna från Upsala få där lämpliga talarestolar, och — sedan klagar man öfver de radikala åsikternas omkringgripande bland Stockholms2ÖO
arbetare.
Jämför härmed de engelska statsuniversitetens verksamhet för arbe- ' tarebildningen.
Äfven bildningsanstalterna för de högre samhällsklasserna synas mig behäftade med svåra lyten.
Man klagar, ' och väl ej utan skäl, öfver de nutida svenskarnes bristande företagsamhet i det praktiska lifvet, i affärer - och industriella företag, i jämförelse med utländingen.
Men bära ej i hög grad härtill våra allmänna läroverk skulden?
Den där erbjudna kostnadsfria undervisningen lockar äfven de obemedlade.
Oclt har så ynglingen väl kommit in i elementarläroverket, så anses det vanligen såsom en hederssak att han, om möjligt, skall gå alla klasserna igenom och till sist förvärfva sig » mogenhetsbetyget ».
Mogenhet till hvad?
Man glömmer att studentexamens ursprungliga betydelse är att bana tillträde till universitetet, och att sålunda här ej är fråga om annat än mogenhet till akademiska studier.
För det praktiska lifvet — dit dock flertalet af våra ny-blifna studenter nu för tiden söka sig — är sannerligen deras mogenhet ej stor.
Flertalet af dem kan ej utan lexikon skrifva ett vanligt affärsbref på något af de utländska kulturspråk, som de dock i skolan studerat i åratal.
Flertalet har ej de nödtorftigaste insikter i geografi, som fordras af en köpman.
Och framför allt — de hafva, så att säga, vant sig att se med helt andra ögon, än de som behöfvas i det praktiska lifvet.
En viss abstraktionsförmåga är visserligen uppöfvad hos dem, men i stället är den konkreta iakttagelsen af fakta lemnad i sin linda, för att icke säga förkväfd.
De äro dresserade att inlära de största lexor, som innehålla resultatet af andras tankearbete, men flertalets förmåga af eget själfständigt tänkande är vanligen helt ringa, liksom ock deras tilltro till sin egen förmåga af initiativ.
Det är mången, som vid universiteten fått göra den erfarenheten, att man behöfver åratal för att arbeta sig ifrån de i detta hänseende skadliga intellektuella följderna af skolstudierna.
När det nu emellertid just är såsom förberedelser till de akademiska studierna som elementarläroverken närmast inrättats och de ofta därför så illa fylla sin plats, huru skola de då duga såsom härdar för allmän medborgerlig bildning?
Ej heller den bildning, som våra universitet erbjuda, är, som den borde, egnad att framkalla det saknade ideala draget i vår nutida nationalkarakter.
Det bedrifves vid dem mycket dugligt vetenskapligt arbete, kanske mera än i någon föregående tid.
Deras lärare stå i plikttrogen samvetsgrannhet helt visst vida öfver flertalet af sina föregångare.
Men ändå — fylla i våra dagar universiteten, vårt folks högsta bildningshärdar, ej rätt en af sina förnämsta uppgifter.
Jag menar deras uppgift att uppfostra ungdomen, gifva de unge ideala intryck för lifvet, väckelsen till bildande af deras lifsåskådningar.
Hvar2ÖO filippik mot vår tid.
finnas de som taga upp en Svedelius ' eller en Wikners fallna mantlar?
— Teorien och lifvet stå för mycket skilda åt vid våra universitet.
Och ungdomens behof att just näras med sin tids tankar, uppmärksammas ej fullt, som det förtjänade.
De utbrott af èn osund radikalism, som de senare årens svenska universitets-annaler haft att uppvisa, äro enligt min mening indicier härpå.
Sådana rörelser äro aldrig att tillskrifva blott missriktade individer, utan där de framträda i en samhällsorganism äro de sjukdomstecken hos denna såsom sådan.
Väl skulle jag mycket längre kunna kväda på min litania.
Men intet är ju så tröttande, som moralpredikningar.
Vill jag att något af det sagda skall slå rot hos mina läsare, så måste jag därför veta att sluta i rättan tid.
De framställda reformkrafven tyckas mig ock vara viktiga nog för att ensamma tarfva öfvervägande.
Det är slika mera inre reformer, som för vårt folk i denna tid äro långt mera af nöden än en hel del af dagens mest om-skrifna brännande frågor.
Vid sidan häraf synas åtminstone mig skilnaden mellan frihandel och tullskydd, frågan om rösträttens utsträckande och mycket annat af jämförelsevis mindre betydelse.
Thomas Otrygg.Några tankar rörande vårt nuvarande läge.
" Rent liksom en marmorskifva Häfden har för oss ett blad.
Där i blod skall Svea skrifva Världens sista Iliad.
I trontalet vid öppnandet af 1850 års riksdag yttrade Sveriges konung med anledning af kronprinsens förmälning: » Om än hjärtats rätt i främsta rummet gjort sig gällande, skall den (förmälningen) dock ännu närmare sammanknyta vänskapsförhållanden med ett rike, med hvilket fosterlandet af ålder underhållit ett godt förstånd, och med en konungaätt, hvars namn under sekler varit i Europa aktadt och vördadt. » Kronprinsen hade nyligen som brud hemfört en holländsk prinsessa, något som på århundraden ej skett.
Den djuptänkte och fjärrskådande Oscar I tänkte och kände utan tvifvel mer än han ville offentligen uttala.
Med » det goda förståndet af ålder » må nu förhålla sig huru som hälst.
Konungen tänkte sig tydligen ett närmande mellan de skandinaviska rikena och Holland som ett önskningsmål för framtiden.
Detta mål har väl i följd af flera omständigheter ännu ej förverkligats.
Men månne det ej är något att tänka på?
Den slaviska rasens och den slaviska kultureris framryckande mot väster är ett obestridligt faktum.
Arbetet går långsamt, men det går planmässigt och systematiskt städse framåt, och ingen kan säga, hvar det slutar.
Det stundar en strid mellan germanism och slavism af jättestora dimensioner.
Och till mänsklighetens lycka blefve visserligen ej slavismens seger.
Germanernas svaghet ligger i deras splittring.
Men denna tendens måste de söka öfvervinna, utan att offra sitt nationallynne, individens och individualitetens själfständiga rätt.
Fri sammanslutning måste blifva deras lösen.
En gren af den germanska rasen har - emellertid fått ett starkt Öfvertag, nämligen den tyska, särskildt sedan den nu äfven vunnit t. o. m. en fast politisk enhet.
Man kunde tycka det naturligaste för de mindre germanfolken vore väl då, att ställa sig under dess egid gent emot den hotande slavismen.1
några tankar rörande vårt nuvarande läge.
Vi neka ej, att mycken sanning kan ligga däri.
Men faran för fullständigt uppgående i den större grenen, faran för fullständig förtyskning får dock å andra sidan ej förbises.
Hvarje folk är berättigadt, då det håller på sina nationella traditioner, och särskildt de germanska folken hafva ali anledning att göra detta.
I brokig skiftning, med ständigt bibehållande af sina nationella egendomligheter, om än i nära vänskapsband sins emellan kunna dessa folk bibehålla sin specifika germanska karakter.
Men i en sådan fast förening kunde dessa smärre germanska folk något betyda i världen.
De kunde då af egen kraft värna sin själfständighet mot den åt väster framryckande slavismen, vare sig det skulle ske med vapen eller inom andens värld, och de kunde äfven känna sitt själfständiga lif gent emot sin mäktiga stamfrände.
Fast sammansluten skulle en dylik federation ovilkorligen ega betydelse af en europeisk stormakt.
Men mycket ligger i vägen.
— Så Sveriges misstro till sin världshistoriska mission.
Att Sveriges folk skulle, särskildt om det skedde på egen hand, begifva sig ut på eröfringar, faller väl numera knappast någon förnuftig människa in.
Men att det, om det verkligen vill \ också kan värna sin politiska själfständighet, att det i konst, vetenskap, ja, äfven på industriens område, om det vill tillgodogöra sig de resurser natur e7i gifvit det, ännu kan uppträda som europeisk stormakt, och att det i förening med sina naturliga bundsförvanter ännu^ kan tala ett ord af vikt i Europas politiska angelägenheter — detta nekas blott af dådlösheten.
Det är en besynnerlig jargon hos vår vänster.
Att denna på mer direkt sätt skulle påverkas af ryskt inflytande, är naturligtvis ett mycket nedrigt förtal.
Nekas kan dock ej, att en eller annan skrift från deras läger varit affattad i sådan anda, att de med någorlunda resignation måste finna sig i, att tanklöst folk mot dem i hettan framslunga sådana äreröriga beskyllningar.
Vänsterns försvarsnihilism i förening med dess ryssvän-lighet är verkligen ett egendomligt faktum.
Ligger härunder några kosmopolitiska tankar, så har man glömt att just kosmopolitismen fordrar, att hvarje folk klart ser sin världshistoriska mission och är beredd att för den något offra äfven af egna fördelar.
I hvarje fall står fast: Sverige under Rysslands välde, blefve ej en tacksam jordmån för vänsterns reformplaner.
Ingen tänkande vänsterman kan förbise detta, likaså litet som, att Sverige under samma välde, blefve ett faktum, som oerhördt skulle föra de frisinnade riktningarne i Europa tillbaka.
En annan svårighet ligger i vårt förhållande till våra naturliga bundsförvanter och vänner.
Norrmännen äro, som allbekant är, ett folk som det är svårt att komma till rätta med.
I farans stund lär på dem ej vara mycket266
att lita.
Mellan Sverige och Danmark har af ålder rådt verkligt nationalhat.
Den s. k. Skandinavismen Öfverskylde väl för ett ögonblick detta, utplånade det väl t. o. m. i viss mån.
Men slutet blef snöpligt, kanske icke minst genom Sveriges skuld, och så stannade nog-gammalt groll kvar — - tills vidare, ty man får väl hoppas, att det en dag skall försvinna.
I alla fall känna vi dessa folk tämligen väl.
Hvad Holland däremot angår, är beklagligen motsatsen förhållandet.
Det är förunderligt, att tvänne så besläktade folk, med så många gemensamma intressen, gjort så litet för att stifta verklig bekantskap.
Hvad känna vi om Hollands kultur?
Hvad Hollands folk om vår?
Här är ett stort fält att verka på för vinnandet af ett verkligt närmande i kulturhistoriskt afseende.
Det politiska närmandet skulle lätt följa, endast de båda folken lärde känna hvarandra såsom stamfränder och vänner.
Ett arbete i slikt syfte vore i sanning en för båda folken värdig uppgift.
H. Ä.Italienskt familjelif.
Det finns familjelif i Italien.
Hemmet är för dem icke, som mången häruppe ännu tyckes tro, blott en tillflykt, där de som djuren tillbringa sina vinternätter och sofva bort de outhärdligt varmaste timmarne af sommardagarne .........
Det vore väl också underligt, om just det folk, hos hvilket familjen ännu har verkligt patriarkalisk betydelse och vördnaden för häfdvunna former är så stark, icke skulle ha ett i bestämda former utveckladt familjelif.
Om dessa former äro de samma, som hos oss, eller ens förenliga med våra begrepp om trefnad, blir en annan fråga.
I en viktig punkt, där patriarkalisk a sedvänjor ännu äro vid lif, skulle nog icke många nordiska kvinnor finna bruket förenligt med deras begrepp om trefnad.
Den patriarkaliska samfundsordningens grundidé att samla hela familjen under ett tak tillämpas där ännu allmänt, och i de flästa fall hemföra sönerna sina unga brudar i det gamla fädernehemmet.
I våra dagar har man dock kommit så långt, att båda möjligheterna diskuteras.
Kanske icke alltid af de unga själfva likväl.
Har den unge mannen vuxit upp i de gamla förhållandena i ett gammalt rymligt hem, brukar han icke kunna inse något skäl, hvarföre han skall gå till den extra utgiften att hyra våning och hålla hushåll, när de: finns rum till öfverflöd i hans eget hem, där han har rättighet att vara.
Ha,n har ju i andra fall allting gemensamt med fadern; förmögenhet ifall sådan finnes, lefvebröd, om detta låter dela sig.
Då är det icke mera än rättvist, att de dela också hennes hemgift och låta utgifterna gå för gemensam räkning.
I ämbetsmannafamiljer söka sönerna gärna ett ämbete, äfven de — hälst i samma stad för att icke behöfva skiljas från de.
sina och hela det lif, de nu en gång äro vana vid.
De taga — eller låta gifva sig — en hustru, när tider är; det fordras ju rentaf af dem.
Men att därföre utan vidare öfvergifva de gamle, anses ännu af flertalet, åtminstone i konservativa landsändar, för en hjärtlös själfviskhet, en af268
italienskt familjelif.
de sorgliga följderna af de moral-upplösande nya idéerna, som tyvärr börjat vinna insteg.
De nya idéerna ha emellertid börjat vinna insteg i detta som i andra fall.
Föredömet af förhållandena i den nya hufvudstaden har också varit verksamt.
Det är nu lättare än förr att få skiljas från de gamle, när man märker, att man icke kan komma öfverens.
Det är t. o. m. möjligt för en ung man, som själf valt sin brud, eller för en flicka, som vet hvad hon vill, att få sätta bo genast från början.
Att icke få sätta bo, när man gifter sig — kan väl någon nordisk kvinna ens tänka sig det?
Att bara flytta in i ett par rum i hans föräldrahem, icke få rå om honom vid måltiderna, icke befatta sig med hushållet, annat än som svärmors passopp, utan gå till dukadt bord i svärföräldrames matsal; icke ens få rå sig själf i sina små rum, utan bara vara en af » husets kvinnor », skyldig att deltaga i sysslorna om förmiddagarne och pratkretsen om kvällarne.
Att dagligen skola gå med svärmor på promenaden, när han ej har tid att gå med, och i allt stort och smått vara underkastad svärmors makt och myndighet!
Lägg härtill, att hennes hemgift i vanliga fall icke ens betalas till hennes man, utan till hennes svärfar, och att det icke är alltid som hon ens har egna toalettpengar.
Så länge utstyrseln räcker, behöfver hon dem ej; sedan får hon i samråd med svärmodern skaffa sig det hon kan anses behöfva.
En liten interiör från ett hus, där jag var gäst, skall bättre än alla allmänna beskrifningar bibringa en föreställning om, huru detta ter sig i praktiken.
Hela familjens öden, lif och lefnadsomständigheter äro för öfrigt karakteristiska.
Det var en förnäm adelsfamilj, fordom storpossessionater och egare af sju millioner, numera fattiga.
Det var samma historia som för så många andra adelsfamiljer i Toscana; en samverkan af olyckliga omständigheter: dåliga tider, kostbar, gammalmodig " förvaltning, som gick sönder i sina fogar, därtill fåfänga, lättsinne och spelpassion hos mannen.
Alla egendomarne hade måst säljas undan för undan.
De bodde nu på en gammal villa i en ödslig trakt bland leråsarne söder om Siena.
Villan är ett af dessa stora, slätrappade toskanska komplex af hvarjehanda byggnader, beläget på krönet af en kulle.
Tillsammans med magasinet, vagnboden, kyrkan, prästbostället med sina små terrasser, en upp och en i minne, och stora pittoreska fikonträd, ser villan från slätten ut som ett helt palats, på två sidor omgifvet af en koloni orappade stenhus, bostäder för folk och fä.
Kring villan syns ej ett träd, utom prästens fikon.
Blommor växa ej heller i leran, men villan har en ståtlig terrass med vidsträckt utsikt, storslagen269 italienskt familjelif.
i sitt allvar, ett prunkande grafkapell bland selleristånden och potatisen nedanför terrassen och étt stycke af en herrskapslik, men numera öfvergifven cypressallé upp från landsvägen.
Hit hade familjen modigt dragit sig tillbaka, och här trifdes de, lyckliga med sina vänliga underhafvande, sina husdjur, sin utsikt och sin fria aftonhimmel — men utan ett » oförnojdt » nordiskt försök att försköna eller plantera.
För italienare i allmänhet är frestelsen till missnöje med ens hvardags-, % omgifning blott en anfäktelse af den lede.
Familjefadern höll sig alltid borta hemifrån.
Familjen bestod af grefvinnan, en liten beslutsam vänlig gumma, med kloka tindrande ögon, hvilken nu var familjens Öfverhufvud; hennes dotter, uppvuxen under trycket af den ändrade lefnadsställningen, bleksiktig, tillbakadragen, begåfvad; sonen, en rund-hufvad toskansk bondtyp, som så många toskanska landtjunkare, talför, litet bråkig och missbelåten, men beskedlig.