Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
under skrifvandet låtit sig föras med längre än han sjelf velat af striderna i protokollen om frihandel eller tullskydd, därvid förgätande den ej ringa politiskt uppfostrande betydelse det kunde ha haft om frågorna satts i rätt rangordning, så att sinnet för folkfrihet och utveckling alltid fått framträda som en längt vigtigare egenskap hos en riksdagsman än hans åsigt i tullfrägan.
Det vore orimligt att begära af en förf., hvilken dock icke själf lär tillhöra riksdagskretsarne, att han skulle öfverailt ha nödig personal- och interiör-kännedom för att på dem grunda riktiga utlåtanden, ibland ens några utlåtanden alls.
För norrlänningarna särskildt synas de privata källorna ha flödat mycket sparsamt; veteranen Hörnfeldt är proportionsvis till sin politiska bana och betydelse bra knapphändigt behandlad, och vi skulle också gerna ha önskat mera upplysningar om den intressanta typen, numera expeditionschefen, blifvande statsrådet Husberg, en af dem, hvilka Garborg målat i de träffande orden: » de börja frisinnad t tills de fått en viss auktoritet; när den är vunnen äro de färdiga att bruka den i bakåtsträfvandets tjänst ».
Stockholmsbänken, som icke kan klaga Öfver för knappt afffir-dande, lär däremot enligt interiör-kännares utsago icke vara fullt lyckligt träffad, så till vida som bilden icke upptager Åtskilliga där befintliga nyanser; hvad äfven en utanför stående kan se är, att t. ex. omdömet » ganska god talare », användt både om rådman Billing och dr Carl Nyström, om den förre säger för mycket, därest man ej anser att den som talar varmt under alla förhållanden yttrar sig ganska godt, medan däremot den senares formella elegans och flytande föredrag äro lika obestridliga som den ihålighet, hvaraf hans briljanta anföranden vanligen utmärkas.
Hrr Beskow och Björck höra till dem, i hvilkas person Scipio gjort på ett berömvärdt sätt rättvisa åt motpartiet, medan däremot vi frukta att han vid omdömet om hr de Laval, om än grundadt på uttalanden till protokollet, icke tagit med i beräkningen den knagglighet som offentlig ta-lare som kommer denne idérike man att ibland som det tyckes sSga nästan motsatsen mot hvad han menar.
En provinsbänk som bra oförtjänt fått öfver sig ett helt fång med blommor — rent af sä mycket att man vore frestad tro att en annan och mindre för kritik fallen hand här (Ört pennan — är den vermländska.
De äro dock sannerligen hvar-ken några bjessar eller ljus, dessa hederliga frihandlande och för det mesta waldenströmska dannemän från de vermländska bygderna.
Scipio — om det nu verkligen är han och icke möjligen någon af dem, som eljes studera ledstjernan Aftonbladet från Karlstadstidningens horisont — öfverraskar med ett formligt utbrott af förvåning öfver att någon » från frisinnadt håll » inte är belåten med hr Bruse, därför att denne en gång motionerat om 700-kr.-streck.
Äfven om detta, som vi gerna tro, skedde i den bästa välmening såsom ett första steg, be-böfver man dock inte vara något » brushufvud » för att kunna önska ombyte på en representant, hvilken gifvit prof på en så oförlåtlig politisk naivitet — vi hoppas att h. m: t konungen icke tar illa upp, att vi i en plan, som äfven han personligen lår omfatta, på detta sätt mest fästa oss vid den barnsligt oskuldsfulla sidan.
Blomsterkastningen för vermlandsbänken — inklusive hr Jansson i Krakerud, hvilken första gången fick kammarens öra, när han uttalade på sitt breda » tongmål » en fruktan att om ett visst förslag blefve lag, ingenting annat skulle återstå » än gå ut och plantera rofvor i ödemarkerna » — leder oss öfver till en af de svagare punkterna i Scipios skildringar, hans undfallenhet för det frikyrkliga läseriet och den därmed oftast förbundna oresonliga nykterhetsfanatismen.
Man må förstå oss ritt; Scipio är en alldeles afgjord fiende till dessa bägge Her-ranom ljufliga blommor i den svenska kulturens örtagård, och tvekar icke att sjunga ut sin hjärtans mening om de &gt; frireligiösa » helgonen — dr Vretlind får t. ex. sina fiskar varma så att det är en lust och glädje däråt — men olyckan är — att b&amp;n oftast icke märker deml Den som läst igenom hans bok ftr knappast det intryck, att hr Waldenström är en mäktig partihöfding i vår andra kammare, och att åtskilliga bland dessa, tom röstat rätt i de stora frågorna och därför rekommenderas på det bästa till återval, på sina lediga stunder göra tjänst » om kolportörer och verka som dragningskrafter på missionshusens idiotiserade publik.
Vi taga ett enda exempel: gestriken Halvar Erikson i Elgered, hvilken betecknas som &gt;en upp-lyst och frisinnad man »; » förtjänar att återvälja« ».
Han har dock verkat i åtskilliga år som waldenströmsk kolportör och nian tvifvel förpassat lika många g&amp;nger alla otrogna till de heta regionerna som någonsin den med all rätt grundligt nedsablade kolportören Odell.
För anm. är det omöjligt att i likhet med Scipio se dessa bägge i sd olika dager, att den sist-nåmda, protektionisten » är en af reaktionens svartaste, medan den andre, hvars uppblåsta och själfkära uppträdande aadaa det verkar i högsta grad frånstötande, berömmes som o frän anförts.
Intet ord är för mycket om Odell; men i Halvar Erik * son fins efter vår tanke materialet färdigt till en lika god kål * aupare, om nämligen hans kyrkliga riktning skulle komma till makt och myndighet.
Låt oss icke längre från upplyst och frisinnadt håll ge näring åt det kanske en dag ödesdigra misstaget, att anse de » fri » religiösa som pdUtiiga frihetsvänner.
Begagnom oss af dem, där så ske kan, gärna; men vakna ögon mot deras intriger för egen räkning, och front mot vidskepelsen utan hänsyn till om den skrifvit ordet » fri » på sin svarta kåpa!
De anmärkningar anm. här funnit sig manad att framställa, röra som läsaren behagade finna, ingenting af bokens faktiska uppgifter.
Dessas oangripliga riktighet ha äfven fienderna ej kunnat i en enda punkt bestrida.
Sitt hufvudsyfte, att presentera för valmännen med protokollet i hand samtliga afgående riksdagsmän, som kanske icke alls äro så angelägna om en dylik presentation, har förf.
fullständigt uppnått, och därigenom har Scipio gjort sig på det bästa förtjltat om den valrörelse, som vi nu äro midt uppe i.
Under regnet af bittra omdömen från de anfallnas meningsfränder och ofta lamt och sötsurt försvar från sådana, som gubevars vilja kallas frisinnade, bör medvetandet om att ha skrifvit icke en öfverlägsen bok, men en nyttig bok vara förf.
till tröst.
Och han bör också tänka att just skriket — hvilket på sedvanligt, nobelt sätt äfven vändt sig mot förläggaren!
— vittnar om hor många ömma punkter han drabbat med sin ferla.
Anachartis.En kvällsfiantasi.
Andeskådning med resultat af ScsBVOla XXIII.
Motto: Eb war ein alter, alter Bekannt.
B. Heine.
Le ridieuU tue.
Ordspråk, citerad t af doktor Karl von Bergen.
Jag gick ut en afton med hällande skur, — det var trist, s&amp; det var ett elände.
Då såg jag på gatan en egen figur, som jag nästan tyckte, jag kände.
Jag sett honom ofta i forna da ’ r i sällskap rätt eleganta, jag visste, han var en belefvad karl och höflig mot gamla bekanta.
Han gick i kappa af blågult tyg
efter allra modernaste m&amp;ttet,
och jag s&amp;g p&amp; hans gång, att han kom i smyg
direkte från kungliga slottet.
Hans gång var rask, af en gentleman hela fasonen.
Åh fan!
År det han!
1 detta slask?
Jag var alldeles viss på personen.
Han vek af ifrån Lejonbacken och kom i mörkret mig ganska nära.
Diskret som alltid, jag vände mig om ffcr att ej Miyestätet besvära.
Vr Dagm » Krönika.
34Men när sedan han gått ett steg eller par förbi mig, han hastigt vände, och p&amp; skuldran, som fuktig af regnet var, hans magra fingrar jag kände.
&gt;Ni är ensam som jag? » — Jag log med respekt och bugade tämligen snopen.
Han tog mig under armen, och gingo vi direkt för att sitta en stund i gropen.
Där sägo vi Strindberg och Geijerstam, och andra m au vais-snj etter, de drucko sparkling vid skämt och glam och förtärde diverse rätter.
Mitt sällskap log litet mystiskt och gick längst bort i det innersta rummet, bestälde champagne, som han ändtligen fick, och drack det förfalskade skummet.
Min mörke vän var i dag p&amp; sin kant, han såg ut som ett misskändt snille.
Ty han kunde bli ’ intressant, när tiden kom, och han ville.
Men när klockan för länge sen slagit tolf, och kyparn kommit att varna, och han ännu satt med blicken mot golf och en min, som ej ville klarna,
då frfigade jag, om han teg i kraft af en sorg, som ginge till hjärtat, eller om det möte, derute vi haft Majestätet nådigast smärtat.
» Nej », svarade han med dyster min och behagade glaset tömma.
» Jag gick ju hit för att fl ett glas vin.
» Det va t något jag ville glömma. »
» Hvad då, Majestät?
* — Han antog en röst, så det gick mig kallt genom märgen.
— » Jag har gått och tänkt både sommar och höst » på herr doktor Earl von Bergen.
» När nyss vi möttes, så var mitt hopp,
» i ert sällskap glömskan att söka.
» Men mötet derate väckt tankarna opp,
» och nu böljar han åter att spöka.
» Ni förstår, det är på tiden rätt snart,
» att nim för herr doktorn står fördigt.
» Hvad som ligger mig om hjärtat är tydligt och klart: » mottagandet måste bli värdigt. » —
» Jag förstår ej!
En man på kulturens tron,
» som städse var from och beskedlig,
» som tror på Gud Fader och på Hans Son,
» och alltid varit dygdig och sedlig »?!
» Det fins mycket imellan himmel och jord,
» som tänkaren ej kan förklara » och mången beprisad i högan Nord,
» som för mig är tvetydig vara.
» Jag vill gerna behandla honom väl och snällt » och traktera herr doktorn rundligt,
» Men jag lyckas ej finna något originelt, —
&gt;Det har länge förargat mig grundligt. » —
Här suckade Satan djupt och slog den sista droppen i glaset, drack ur som en karl och i fickan tog för att artigt betala kalaset
Jag satt litet brydd.
— » I en slik affär.
» jag har ej som ni praktiserat
» Jag antar ni söker ett straff och begär
» ett, som är starkt raffineradt. » —
Herr Satan blef genast uppmärksam, sköt med fingrarne undan brickan —
» Har ni ett förslag, låt det komma fram! » — och han stoppade tian i fickan.Jag fortfor: » Naturligtvis är det ej värdt » att komma med svafvel nu mera. » —
» Nej, — men ej heller fbr krångligt och lärdt,
» utan något populärt, som kan kan sentera. »
» Ja visst.
Det lins väl ett enskildt rum, där de stora snillena hållas? » —
» Det fins.
— Men till det är von Bergen fbr dum, » och ni vet, att från hvetet ska ’ agnarna sållas. » —
» Jag mins mycket väl.
Men denna sak » är mer specifik än de flesta.
» Och hur jag vänder den fram och bak,
» tror jag, min idé blir den bästa. » —
» Det tror man alltid 1 — Men säg hvad ni vill! » — » Jo, fftrsök arrangera ett hundraårs möte » mellan Darwin, Huxley, Spencer och Mill,
» Lessing och Kant samt Schiller och Göthe.
» Stoppa in von Bergen i deras krets!
» Det är dem, han städse brukat citera.
» I början blir han kan hända tillfreds,
» men i längden tör sällskapet ändå genera.
» Se det är karlar, som känna sitt folk,
» och inte så hastigt bli fami \ jära.
» De nöjas visat ej med hvar sanningstolk,
» som vill göra dem alliför populära.
» De kunna dra fram hans falska citat —
» det enda de hört af herr doktorns skrifter —.
» Infbr dem ska * han möjligen känna sig flat » och betvifla en smul sina egua bedrifter.
» När Göthe reser sig väldig och stum,
» med olympiskt löje, der grosse, der eine, —
» då bugar von Bergen ftr publikum:
» Herr Qeheimrath, verzeihen!
Jch bin ja der kleine.
» De le, de andra, som ingen har lett,
» och i löjet dränkas de hånande orden. » då blir för von Bergen helvetet hett,
» och han fär igen sina synder på jorden.
» D&amp; kryper herr doktorn ihop i ett hörn,
» han anar bestämdt, att han står där med skammen.
» Han känner sig krympa till kråka fr&amp;n örn,
» ooh hela helvetet mumlar ett Amen.
» Det är min idé.
Den är kanske banal.
» Jag vill inte kalla den genialisk.
» Den synes mig dock kunna passa som qval » och är nog acceptabel som infernalisk.
När jag sftg opp, stod fan p&amp; ett bord och var alldeles ovanligt echaufferad.
I böljan kunde han ej finna ord.
Jag har aldrig sett honom så animerad.
Han höll ett glas i sin högra hand.
Det var fullt.
Men jag kunde ej urskilja färgen.
» En sk&amp;l », han ropte, » i eld ooh brand » för din goda idé med herr Karl von Bergen.
» Det är sällan jag visar mig entusiast!
» Men sker det, så sväller mitt hjerta öfver.
» Tack, min vän!
Vi ha ’ honom fast!
» Säg ifrån, när en återtjenst du behöfver! » —
Han försvann som en rök ur det tomma rum.
Jag var ensam — och ganska nöjd med kampagnen.
Vid bordet bugade kyparen stum.
Fan hade glömt att betala champagnen.Jordfrågan i Ryssland
af Wladimir Muranow.
(Ofversättning från författarens manuskript.
För att kanna bilda sig ett rätt begrepp om Rysslands agrariska förhållanden måste man kasta en återblick på deras ursprung, d. v. s. p&amp; historien om lifegenskapens uppkomst och afskaffande i detta land.
Böndernas afhängighetsfbrhållande har såsom institution icke uppstått på grund af den privata utan på grund af den offent-liga rätten, såsom de bekanta forskarne i den ryska rättshistorien, professorerne Gradovskij och Liegejevitsch, visat.
Icke blott bönderna utan alla stånd i » Rus » voro den moscovitiska statens lifegne tjenare och skilde sig från hvarandra endast genom arten af de tjenster de förrättade.
Adelsmannen var skyldig att skydda statens gränser, och fbr detta ändamål hade han ett visst antal beväpnadt folk under sitt kommando.
De dertill erforderliga medlen var bonden skyldig att lernna.
Likaledes var det arrende, som bonden i det moscovitiska » Rus » erlade till godsherren, en statsskatt och godsherren — en statstjensteman.
Den inkomst, som han fbr egen del betingade sig af bonden, utgjorde lönen fbr hans statstjenst.
Bönderna voro i sjelfva verket egare till den jord de brukade.
De voro både fria till sin person och hade rätt att efter behag byta vistelseort, om den jord de brukade inbringade fbr ringa inkomst eller godsherren utpressade för hög skatt.
Men då någon flyttade till annan ort, kom han i beroende af en ny godsherre, som på grund af statsrätten lämnade honom ett stycke jord att bruka mot erlåggande af ett visst arrende.
Det är tydligt att adelsmännen i sitt fbrhållande till landtbefolkningen voro fullkomligt oberoende af centralregeringen, som blott hade att öfvervaka, att adelsmannen ej undandrog sig » SuveränstjensteQ ».
Pet låter sig äfven tänkas att denna adliga » tutonomie » tvang bönderna att flytta frän det ena stället till det andra för att förskaffa sig drftgligare lefnadsförhål landen.
Detta äter brakade fr&amp;n godsherrarnes sida framkalla klagan öf- ?er, att de ej hade några medel att fullgöra sin statstjenst.
För att försäkra sig om det panktliga fullgörandet af adelsmännens tjenster utfärdade den moscovitiska regeringen under loppet af hela 16: de århundradet en rad af lagbestämmelser, i syfte att binda landtbefolkningen vid ftdernetorfvan.
Ooh verkligen, regeringen nådde sitt mål — landtborna blefvo » glebae adscripti ».
Dock förlorade icke böndernas beroende ställning under en lång tidrymd sin statskarakter.
Bonden blef fäst vid jorden, icke vid godsherren.
Denne senare hade ännu under en lång period ingen arfsräit till jorden.
Jordegendomarne förlänades honom för hans tjenst, vanligtvis på lifstid; efter godsherrens död brakade de öfverlemnas ät en annan statstjensteman.
Om en godsherre hade söner, öfverlemnades ät dem ett gods, oftast detsamma för hvil-ket deras fader hade tjeustgjort, men de erhöllo det icke pä grund af arfsräit itll jorden utan för sina egna tjenster.
Om en godsherre efterlemnade endast enka och döttrar, så tilldelades dem för deras underhåll ett visst stycke jord säsom pension, det öfriga stäldes till den centrala godsförvaltningens (» Pomiestnyj Prikaz ») förfogande och förlänades åt en annan stats-tjensteman.
Sonens arftagande efter fadren har, hvad tjenste-graden beträffar, vunnit burskap endast derigenom, att den förre brakade efterfölja fadren i tjensten, och fick laga stadffestelse först i förra hälften af 18: de århundradet.
Adelns befrielse frän obligatorisk statstjenst under Peter III: s regering fallbordade den utvecklingsprocess, hvarigenom privata godsherrar uppstodo.
Men äfven senare under Katarina II: s regering förekom ofta, att fullständigt fria byar med s. k. statsbönder förlänades åt adelsmän » för deras tjenster ».
Af det anförda inse9 lätt, hvarför bönderna under tiden för lifegenskapen ansågo, att jorden, på grund af statsrätten, tillhörde
— dem, och att deras personer ooh arbete voro underordnade under — godsherren.
Dermed förklaras äfven, hvarför i synnerhet från Peter III: s tid bland bönderna uppkom föreställningen om en snart stundande befrielse: emedan zaren har afskaffat adelns obligatoriska tjenst, som utgör källan till dess lifegenskaps-r&amp;tt öfver bönderna, så måste med upphörande af dess rättsanspråk på besittning äfven själfva besittningen upphöra — bonden och hans jord blifva fria.
Bedömd från denna synpankt af böndernas rättsåkådningar,hvilka utgöra en kvarlefva från den mosoovitiska statens offentliga rätt, skulle en annan juridisk lösning strida mot begreppen rätt och rättfärdighet.
Och verkligen uppväckte några år efter Peter ffl: s ukas om » adelns befrielse » representanterna för de fria (» den svarta jorden plöjande ») kronbönderna och för kosackerna frågan om » bondeständets frihet » i den af Katharina II sammankallade lag-komitén.
Den framgång kosacken Emilian Pugatschow, som under namn af Peter III försatte hela Ryssland i uppror, hade, förklaras deraf, att han tog till lösen i kampen orden » Jord och frihet » (för bönderna).
Det folkuppror, som Pugatschow anstiftat, kväfdes, men enstaka lokala bondeoroligheter, stundom mord på godsegare, utbröto ofta under de följande zarerna och höllo regeringens och landets framstegs mäns uppmärksamhet ftst på bondefrågans lösning, ehuru man ej kom till något resoltat.
Femtiotalet af detta århundrade betecknades af en hel rad af bondeoroligheter i rikets alla guvernement, hvilka ofta endast med vapenmakt kunde stillas.
Ofverallt fordrade bönderna » frihet ».
Alexander II misstog sig derför troligen icke, då han år 1857 i den ryska adelsförsamlingen yttrade de bekanta orden: » Om vi icke ofvanifrån befria bönderna, så skola de qjelfva nedifrån befria sig. » Bondereformen var icke så mycket nödväodig fbr sin egen skull som fastmer fbr att rädda statsordningen.
Oenom ändamålet med reformen bestämde * också sättet för dess förverkligaude.
Den ryske satirikern Stschedrin säger träffande: » Man måste å ena sidan känna och å andra sidan icke hafVa känning af saken » — bönderna måste lugnas genom befrielse från lifegenskapen, men adeln måste äfven tillfredsställas och om möjligt skonas från materiel förlust.
Alexander II: s regering, som alltid var vacklande, alltid rädd fbr det röda spöket, kunde icke förmå sig att inkalla representanter fbr alla fria stånd till deltagande i den vigtiga statsreformen.
Hela det förberedande arbetet lemnades i adelns händer.
Dervid kunde man icke häller underlåta den i Ryssland öfliga officiela komedien, som hade till syfte att framställa reformen i folkmassans ögon såsom en ädelmodig handling af adeln.
Regeringen föreslog genom generalguvernörerna adelsförsamlingarna i de skilda guvernementen att till zaren inlemna en adress, hvari de uttalade sin önskan att få upptaga en diskussion öfver » Åtgärder till förbättrande af de lifegna böndernas ställning ».
I Ryssland är ett » förslag » från regeringen liktydigt med en befallning.
Nu började anhängarne af lifegenskapens afskaffande fatta mod och sända adresser i be-rörda syfte.
Och » villfarande adelsmännens billiga begäran », såsom orden lydde i sårens manifest, befalde han att en komité af ombad för adelsmännen skalle tillsättas i hvaije gavernement för att utarbeta vilkoren för befrielsen.
I komitéerna bildade sig snart två partier — motståndarne till reformen ooh minoriteten — dess anhängare.
Men det är klart att desse s. k.
&gt;röde » skalle en masse utgå från samma adelssynpunkt.
Regeringen, som hade den afgörande rösten, lyssnade till alla menin-garne.
På Alexander II: s personliga befallning utdelades t. o. m. och lästes i redaktionskommissionen, som hade sina «amman-träden i S: t Petersburg, den af den landsflyktige Herzen i London utgifna » Kolokol » (klookan).
Men det är klart att reformen ikulle blifva en kompromiss mellan de olika meningar, som gjorde sig gällande i adelskomitéerna.
Lifegenskapspartiet underkastade sig den fatala nödvändigheten » af den orätt adeln skulle lida », men ville åtminstone bevara åt sig all jorden ooh endast frigifva böndernas boningar.
Men mot dessa anspråk uppreste sig hela pressen ooh den allmänna opinionen, och efter mycken tvekan beslöt regeringen, att bönderna tillika med deras jord skalle blifva fria.
Detta beslat dikterades af den obevekliga nödvändigheten.
Enligt böndernas åsigt utgjorde — såsom vi redan hafva sett — all jorden deras egendom.
» Vi äro edra ooh jorden är vår », brukade bönderna under lifegenskapens tid säga till godsherrarne, och derför var idén om befrielsen från lifegenskapen i böndernas hjerna fast förbunden med idén om det lagliga tillerkännandet af deras rätt till all jorden.
Oafsedt svårigheten att på annat sätt kunna tillgodose tjago millioner frigifna bönders materiella behof, skalle det derför ej lyckats att frigifva bönderna men ej deras jord.
Ett Bädant steg skalle troligen framkallat en revolution.
De ryska demokratiska partierna, hvilkas språkrör vid denna tid tidskriften » Sovoiemiennik », redigerad af Tschernyschevskij, var, fordrade att staten skalle inlösa all jord ooh öfverlemna den &amp; t bönderna.
Minimifordringarne voro, att man skalle bereda bönderna möjlighet att genom bearbetande af sin jord kunna tillfredsställa sina behof och blifva i tillfälle att betala statsskatten.
Regeringen kompromiseade alltjemt.
Sålunda bestämde den jordlotternas storlek efter följande beräkning: » bonden skall » — för att begagna det högttrafvande officiella språket — » öfva sig i åkerbruk på den honom anvisade jordlotten, äfvensom i andra nyttiga yrken samt i handarbete, och deri finna källan till väl-stånd. » Om man öfversätter dessa officiella evfemismer på vanligt språk, skall man finna deras innebörd vara den, att i det regeringen tilldelade bönderna jord, önskade den p&amp; samma gftng bibehålla dem i ekonomiskt beroende af godsegarne, och tillförsäkra de senare arbetskrafter.
Det är då icke underligt att de jordlotter, som tilldelades bönderna, viaade sig vara otillräckliga för att tillförsäkra dem en oberoende tillvaro.
Slatligen uppväckte äfven frågan om formen för de blifvande bondehemmen många stridigheter under den närmaste tiden före reformens genomförande.
Liberalerna, som hyllade de engelska filosofiska och ekonomiska teorierna, och som derför ansågo att att man genom att införa privategendom skulle betydligt upp-drifva jordens produktivitivitet, önskade att landet skulle fördelas i små jordlotter.
Slavofilei ne, eller de mystiske dyrkarne af allt » originelt » ryskt, fordrade att bondeförsamlingen » Mircn » skulle bibehållas, såsom uråldrig » slavisk » form för jordegendomen och det sociala tillståndet.
(På denna tid hade forskningen ännu ej fastslagit, att denna » originelt-slaviska * form för jordegendomen varit lika för alla folk under ett visst utvecklingsstadium).
Dervid gjorde de hänsyftningar på de sår, som frätte » den förskämda Vestern * — proletariatet ooh pauperismen, hvilka hotade Europa med en rad af sociala skakningar.
Derunder skulle rys-sarne, detta utvalda folk, genom att bihehålla sin nationella karakter gå en lugn utveckling till mötes.
Man behöfver blott vända sig från de förderfiiga liberala principer, som komma till oss vester ifrån, och gå till vår egen forntid.
De ryska demokraterna med Tschernyschewskij i spetsen intogo en sjelfjtändig ställning i denna fråga.
På grund af de framträngande vest-europeiska idéerna, hvilka vid tiden för den ryska bondereformen tagit en ny riktning, sedan man böljat underkasta grundlagarna för den sociala utvecklingen i Europa en allvarlig kritik, sågo de ryska demokraterna i den kommunala jordegendomen en garanti mot böndernas utarmande och uppkomsten af ett jordbruksproletariat.
Dessutom, sade Tschernyschewskij, bereder den kommunala jordegendomen bondeståndet en möjlighet till en öfver-gång till högre former af landtbrukskultur, som annars endast vore möjligt på de större godsen.