Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
• nomiens grundsatser, afser landtbrukets uppkomst i det liela, såsom en af källorna till samhällets välstånd, utan endast dess nuvar. odlares personella interessen; och om följden blir blott ökade skulder, der raan lofvat förminskning, så fruktar jag, att nationens missbelåtenhet ökas i samma mån, som den tror sig hos statsmagterna sakna förmåga, kraft eller vilja att från en högre synpunkt afse landets allin, väl och att klart uppfatta och tillämpa ett system af djupare statskonst.
Icke är det lån, som brustit i Sverige, ty den intecknade skuldmassan är ju större än i något annat land; icke heller är det räntans höjd, som hindrar amorteringen, ty den är ju endast relativ till capitalvärdet, och en hög räntefot utvisar endast, att industriens mest vinstgifvande källor icke äro uttömda — såsom bevis hvarpå Förenade Staterna kunna åberopas, der räntan ännu är fullt ut så hög som bär —; men det finnes en moralisk kraft, en anda, ett begär efter oeconomisk sjelfständighet, en förmåga att samla capital och att genom idoghet och omtanka sätta sig i ett stigande välstånd, som saknas i Sverige, i min tanka förqväfd genom ombytliga lagstiftningsåtgärder och genom näringarnas fastsmidande vid allm. utlåningsanstaller.
Så länge idoghet, sparsamhet och klok beräkning här blifva främmande eller för litet värderade dygder, skall man förgäfves tro, att skulden amorteras enligt det schema, som man vid stiftande af hypotheksföreningar framlägger.
Man gör skimrande beräkningar öfver den lätthet, hvarmed en skuld genom componerade räntor kan amorteras, och man nedsänker derigenom den skuldsatta nationen ännu mera i sin trygghet, framkallar egendomsspeculationer och uppdrifna capitalvärden, ökar derigenom skuldmassan i den andra innehafvarens hand, utan att derföre framkalla ny produetion; man förlamar sträfvandet efter snar emancipation, och qväfver ännu mera den anda, hvaraf det helas framgång dock ytterst beror.
Det är icke derföre min tanka, att vi böra lägga armarna i kors och passivt afvakta denna andas sjelf— villiga utveckling; tvärtom anser jag, att sedan genom realisationen man nedsatt produetionens nettobehållning och infört strypning, är det lagstiftarens pligt att träda emellan och gifva creditsystemet en förändrad organisation, enlig med de principer, som jag här vill i korthet antyda, och hvilkas tillämpning jag alltid inom de förenade Banco- och LagUtsktn har yrkat, och genom hvilkas antagande jag trott, att realisationen hade bort vara grundlagd.
I hvarje väl organiserad stat utöfvar handeln den function att afsätta industriens produeter, och den äljnu vigti— gare, att vara industriens ledare och rådgifvare, att vaksamt följa conjuncturerna och att derefter angifva de ständigt nya riktningar, hvaruti såväl landtbruk som andra anläggningar böra i Pen 3 Februari f. i».
St böra arbeta.
Derigenom förekommes, att någon industrigren kan framgå i en falsk eller onaturlig riktning.
Köpmannens medlande mellankomst är en ständig uppmaning till den ena medborgaren att producera, hvad den andra behöfver; förlag erhålles lätt, dock icke i stående form, utan blott under den korta tillverkningstiden; afsättning saknas cj, emedan handeln jemnar prisen, vakar och skyddar mot misstag om conjuncturerna.
Man finnér lätt, med hvilken säkerhet industrien der måste arbeta, och huru oumbärlig en sådan vexelverkan emellan köpmän och producenter bör vara.
Men för att kunna uppfylla denna sin bestämmelse mäste handeln alltid kunna till billiga räntor påräkna nödiga capitaler.
Privata banker och bankierer sörja derför; de utgöra sannskyldiga handels- och näringscassor, och deras utlåningar utgå endast på korta tider, lämpade efter varuspeculationens och produetionens behof.
Bristen på lånetillgångar i stående form hindrar speculanter alt köpa sig fastigheter till högre värde än det egna capilalet; tvärtom anser man der nödigt att äga något eget förlagscapital derutöfver.
Bristande tillgång på lån och creditbrukens derefter stadgade riktning qvarhåller sålunda landtbruket mera skuldfritt, och om genom saknaden af understöd för vingleliet capital värdena hindras att stiga, vinner den enskilde och staten en rik ersättning genom den ökade afkastning, som afsättningen framkallar och som icke vore möjlig, om man icke hade tillåtit handeln att nästan uteslutande disponera och i förlagsform utminutera capitalerna.
I Sverige är förhållandet omvändt.
Genom sina allm. cassör och statsbanken förlägger staten egendomsköparen och uppmuntrar honom att köpa egendom till dubbelt värde mot livad de egna tillgångarna medgifva.
Genom disconterua här man sörjt derför, att äfven andra, som icke äga liypothek att erbjuda, kunna ådraga sig en massa af skulder.
För handeln och realcrediten är åter nästan ingenting gjordt.
Hos oss är det i omvänd ordning köpmannen, som måste speculera med egna otillräckliga capitaler.
Lägger jag härtill den tröghet i eapitalernas omlopp, som misstroendet vållar, så inser man lätt, att just uti organisationen af våra låne- eller, rättare sagdt, undsattningsanstalter skall man finna orsaken till bristande handel, städernas långsamma uppkomst och industriens slummer.
Långt ifrån att ingå på ett annat system föreslår man att rycka ännu flera capitaler från näringar och handel för att i låneväg åt jordbrukaren bereda en ersättning för hvad han just genom samma åtgärd förlorar i årlig behållning.
Antingen upplåningen verkställes inom Riket eller om, efter skedd utländsk upplåning, jordbrukaren inåste för ränteliqvidernas skull uppträda såsom vexelköpare på börsen, blir inverkan lika menlig för handeln.
Det är visserligen icke 19 H. u 82 Den 3 Februari f. m. genom denna cirkelgång, som man inför något verkligt enskildt och allmänt välstånd varaktigt lugnar statens rörliga elementer och grundlägger harmoni dem emellan.
Hypotheksföreningarnas stiftande utvisar ett gillande af samma felaktiga lånesystem, som nedhåller vår industri; och hvad den enskilde möjligtvis dervid kan vinna, skall staten i det hela förlora.
Man skall mot mig' åberopa andra länder såsom bevis för hypotheksföreningarnas välgörande verkan; jag går derföre att undersöka, om de der bildades under samma förhållanden.
För att icke taga R. o. Ad:s tid för mycket i anspråk förbigår jag den allm. ställningen efter 7-åriga kriget, då Fredrik II först understödde den Schlesiska Adeln, och jag flyttar mig till en närmare tid.
Under det allm.
Europeiska kriget hade dels genom en stor del af den manbara befolkningens flyttning från plogen till slagfälten och forvagnarna och dels genom arméernas requisitioner prisen på alla landtmannaproducter blifvit uppjagade.
Byarna lågo brända, vinberg och skogar härjade; kreatur och redskap voro förlorade, landtmannen nedsänkt i skulder; men under allt detta var ingalunda brist på penningar i Tyskland.
Ofantliga summor af guld till— flöto landet; i subsidier till de Allierade hade England i8i3 och 1814 utbetalt 21 och i8i5 11 millioner £, dock mycket i varor, och deraf större delen stadnade i Tyskland.
Frankrikes krigsersättningar ökade äfven betydligen metallernas tillopp.
Leyeranserna riktade köpmän och fabrikanter, och många industrigrenar hade kriget att tacka för sin uppkomst.
Efter freden gick åter landtmannen till sin lemnade handtering.
1817 och 1818 årens starka spannmälsexport uppehöll ännu spannmålsprisen och retade till öfverproduction.
Speculationsandan tog sin riktning åt fastigheter; men conjuncturen var kort, och redan 1819 medförde en hvälfning i dessa förhållanden.
England behöfde nästan icke mera säd, och den föll i vanpris i norra Tyskland. i8i4—19 stod rågen pr himt uti 1 r:dr 11 groschen, efter 1819 till 1824 emellan 10 och 14 groschen; rapsaamen föll till 4° proc., tobaken till £ utaf värdet.
Arbetslönerna icke så; de förhöllo sig 1819 mot rågen såsom 1 till 6, sedan såsom 1 till 3.
Trävaruhandeln på England aftog.
Nu började skulderna och skatterna från kriget att trycka; bankrutterna följde.
Der funnos trakter i Ostfriesland och Oldenburg, hvarest 1823 nära hälften af egendomarna voro under concurs; priset var fallet till hälften mot 1818.
I Pommern, Ost- och Westpreussen såsom egentligen sädesprodueerande orter, hade egendomspriset fallit till £.
Schlesien och Lausitz ledo ej mindre.
Under allt detta var icke brist på capitäler; men de tillföllo icke jordbrukaren, som mest lidit af kriget.
Regeringarna började att upphjelpa sina financer genom statslån, capitalisterna speculerade i fonderna, vexel - Den 3 Februari f. m. och statspappershandeln tilltog på börserna i Hamburg, Frankfurt, Beilin, Leipzig och Wien, capitalerna funnos samlade i staderna och räntan var ofta nere till 2 proc.; men landtmannens belägenhet var för mycket nedtryckt, att han skulle kunnat finna credit hos fondspeculanterna.
Man finnér lätt det problem, som statsmannen der borde lösa, var helt annat än det, som nu sysselsätter oss.
I Tyskland funnos stora capitaler att tillgå till låg ränta, och det gällde att, medlande emellan samhällets interessen, leda dessa till jordbrukets upphjelpande och återställa jemnvigten.
Det var lätt att linna afsättning åt pantbrefven, då de erhöllo den begärliga statspappersformen och garanterade en tillfredsställande ränta.
Hos oss är räntan hög och ingen anledn. att tro på obligationernas courserande gångbarhet; capitalerna brista, handeln saknar medel att förlägga, emedan lånanstalterna alltid bemödat sig att föra capitalerna till fastigheterna, och här bemödar man sig att i motsatt riktning inleda dem uti fondspelet.
I Tyskland verkade ännu den moraliska kraft, som sträfvar efter skuldbefrielse och att återvinna ett oberoende välstånd och som ensam utgör garanti för amortering, och det var en handling af rättvisa, att staten trädde emellan, lät upplåna de hopade capitalerna, som öfriga näringar och handeln ej kunde absorbera, och dermed understödde landtmannens bemödanden; i Sverige slumrar denna kraft, qväfd genom ett felaktigt lånesystem, tillgångarna genom handel och speculationer äro inga, och financeplanen går derpå ut att genom allm. upplåning gifva en ny stöt åt andra näringar och handel, hvarpå dock jordbrukets flor äfven hvilar.
Att den hjelp, man i låneväg söker att bereda, endast är artificiel, har, i min tanka, StatsUtsk. tillfredsställande utredt.
Huru Riksg.cont:s, Armeens Pensionscassas, Bankens, Bruksägares hypotheksförenings m. fl. upplåningar inom
Riket vilja lyckas erfara vi redan, och vi vinna deraf en aning om hypotlieksobligationernas begärlighet; och hvad utländsk upplåning angår, måste man misstaga sig, om man icke tror, att ett genom liypotheksföreningarnas concurrens till belopp af några hundra tusen r:dr för hvarje år ökadt vexelbehof, som af vexelsäljaren kan så säkert beräknas, icke skall verka till coursens stegring och en tryckning på Bankens metalliska fond.
Jag hyser äfven den fruktan, att den förespeglade lättheten att få låna utländska capitaler till låg ränta kommer att slå annorlunda ut, än man väntat sig, och i sådant fall lära inga hypotheksföreningar uppstå.
Denna frågas afgörande kunde dock anses likgiltigt, om icke i sjelfva beslutet läge en uppmuntran till egendomsspeculationer, och om icke hvarje financiel missräkning nedsatte statsmagternas anseende
Och skadade statscrediten.
Jag ogilla.r således hela ide'en, att staten skall träda / 84 Den 3 Februari f. m. emellan och till jordbruket lemna de capitaler, som man snarare borde gifva åt industriens allm. vårdare, handeln, och jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänk.
H. Ex. Hr Gr. Mörner, Adolph Göran:
Jag känner lifligt vigten af det ämne , som nu är i fråga, och svårigheten att deri säga något mer öfvertygande och bättre, än hvad de a:ne värda talare, som här först yttrade sig, redan framställt.
Men då händelsen gjort, att, när K.
M:s nåd. propos. i detta ämne beslöts i Konungens Conseil, jag icke var närvar., anser jag för en pligt, att här offentligen yttra de åsigter, som skulle legat till grund för mitt und. tillstyrkande, om jag då varit närvar.
Jag anser här vara fråga om intet mindre, än att utveckla följderna af realisationen och fullända den nytta, som genom densamma kan vinnas.
I alla Europas samhällen, under närvar, civilisationstillstånd, utgör crediten ett hufvudsakligt element, ett nödvändigt vilkor för samhällets kraftigare utveckling.
Denna credit kan icke vinnas utan genom enskildas och det allmännas gemensamma biträden, gemensamma medverkan.
Det var en tid, då vårt samhälle saknade ett stadgadt myntvärde, och då hörde jag, ännu såsom statssecret. för flnancerna, djupa klagomål öfver en allm. förlägenhet, en allm. penningebrist.
Jag vet, att jag blifvit mycket tadlad derför, att jag ej visste uppgifva något medel till afhjelpande deraf; men jag bekänner, att då myntvärdet ännu var outredt, då Sverige hade en mängd olika disconter, verkande i olika riktningar, fredde jag det ej vara möjligt att göra, hvad som eljest rätteligen hade bort göras.
Jag kände visserligen värdet och nyttan af enskilda sammansättningar till understödjande af den enskilda crediten; jag kände de hypotheksföreningar, som blifvit i andra länder bildade; men jag ansåg icke ögonblicket då ännu vara inne att här införa dem.
Nu, sedan vi fått ett visst myntvärde, anser jag, att det återstår att genom statens garanti begagna och gifva säkerhet åt enskildas medverkan till återförande af ordning och säkerhet i våra penningeförhållanden, för att derigenom bereda allm. och enskild credit.
Denna credit har en verkan, icke allenast genom den summa, som derigenom blir användbar, utan äfven genom den summa, som i följd af densamma ytterligare kan användas; ty vi böra icke glömma, att bär icke är fråga om att låna för att depensera, utan om ett lån, hvarmed skuld skall betalas, att den skuld, sorn i sådant ändamål göres, återgäldar capitalet till ägaren af den summa, för hvilken man förut häftar, i följd hvaraf han kommer i tillfälle att använda sina penningar i nyttig väg, antingen till egen förkofran eller till andras understödjande medelst lån, och att således en vexelverkan uppkommer, hvars utgrening, följder och utsträckning ej torde vara lätt att beräkna, men gom lofvar ett ganska fördelak*?
Den 3 Februari f. m. 85 tigt oell stort resultat.
Det är under sådana förhållanden, sorn jag tror det vara högst angeläget att icke försumma det tillfälle till landels förkofran, som nu erbjuder sig.
Jag har hört anföras, att man undrade, hvarföre
Regeringens ledamöter icke kunnat förekomma afslaget å det lån, som redan under förra riksdagen blifvit beslutadt; men jag frågar: står det i Regeringens ledamöters magt att förekomma allt, hvad hos R.
,St. beslutas, att förekomma alla de saker, som de gerna hade önskat afböja?
Då nu frågan kom till K.
M:s kunskap, då lånet hade blifvit afslaget, var det tids nog för Regeringens ledamöter eller Konungens rådgifvare alt yttra sig om saken.
Då var rätta tiden inne att vidtaga en åtgärd, och denna åtgärd blef också då vidtagen.
Hade jag då varit närvar., hade jag säkert tillstyrkt densamma och fått äran dela en anklagelse, sorn förefallit mig lika oväntad, som den för mig var obegriplig.
Hvad åter beträffar, att man tvifiat på redligheten af den framställda afgiften att understödja jordbruket, så vågar jag fråga, 0111 från den tid, då nuvar.
Styrelse inträdde, icke beständiga omsorger blifvit ådagalagda till lättande af jordbrukets bördor; och jag frågar, hvem som nu skall kunna draga nytta af det ifrågavar. lånet, om icke jordbruket och de näringar, som dermed hafva sammanhang, hvilka vinna i samma förhållande, som jordbrukaren kan producera mera och betala bättre.
Det är först då, när jordbrukaren blir mindre skuldsatt, som han blir i tillfälle att utveckla all den förmåga och alla de krafter, som ännu i Sverige äro outbildade, samt att begagna alla de förbättringar, sorn sednare tiders upptäckter hafva medfört, och hvilka till en stor del genom bristande capitaler nu icke kunna användas.
Man har hemställt frågan om statslåns nytta för Sverige, och man har sagt, att de kunna vara nyttiga i länder, sådana Som England och Frankrike, men nekat deras nytta liär.
Man bör likväl påminna sig, alt det statslån, hvarom fråga här blifvit väckt, icke haft till föremål statens behof, såsom förhållandet varit i England och Frankrike, utan att fråga här är om ett allmänt creditbehof, om återställande af ordning och credit i allm. rörelsen.
Då man medgifvit, att Sverige har ett ringa rörelsecapital, tror jag man äfven bort medgifva, att Sverige behöfver inrikes credit och således förr eller senare bör vara nödsakadt att använda samina medel, som i andra länder blifvit med framgång använda i sådant ändamål, nemi. att låna på fördelaktiga vilkor för att betala skulder, som på mindre fördelaktiga vilkor blifvit gjorda.
Dylika åtgärder hafva blifvit begagnade i Danmark, Norrige och andra stater, och jag tror icke, att man kan säga, att Danmark och Norrige för ett sådant lånesystem äro mera lämpliga än Sverige.
Jag har hört en annan värd talare beklaga sig och säga, att det vöre tungt för honom att här nödgas upprepa, SG Den 3 Februari f. m. en stor mans ord, att man ingenting glömt och ingenting lärt.
Jag beklagar, om man icke råkat tillräckligt begagna den -värde talarens lärdomar och om man råkat glömma något af hvad han anfört; men då hvar och ens opinion måste vara det, som bestämmer hans yttranden, tror jag det måste vara lika tillfredsställande för en hvar att få följa sin egen tanke, och om man icke har den lyckan att inse värdet af de skäl, som på andra sidan anföras, måste det vara tillåtet ali godkänna de skäl, som tjena till deras vederläggning.
Derföre, och då den tunga, att under en discussion finna motsatta opinioner, är något, som jag ofta fått erfara och kanske innan kort åter får röna, anser jag, att man med undergifvenhet bör underkasta sig ett sådant missöde.
Jag bär sedermera hört vädjas till R. o. Ad:s hederskänsla, på det R. o. Ad., i följd af dess höga uppskattning af ärans pligter, ej skulle frångå ett förut fattadt beslut, utan vidblifva detsamma.
Min känsla inger mig den öfvertygelse, att R. o. Åd. känner, att den högsta ära ligger deri att gagna fäderneslandet, och om fäderneslandets behof fordrar, att roan här erkänner, det man begått ett misstag, att man återtager ett beslut, att man ingår på en framställning till befordrande af landets nytta, så tror jag, att ingen betänklighet bör existera, och att man med trygghet kan säga, att allmänt väl är högsta lag.
Det är på dessa grunder och i följd deraf, som jag anhåller, att R. o. Ad. måtte bifalla Hr af Biilberghs reservation och antaga den till grund för sitt beslut.
Uti den positiva utvecklingen af detta ämne på den sida, der jag har för afsigt att betrakta detsamma, är jag redan af tvenne talare förekommen.
Jag anhåller likväl att få fästa mig vid några yttranden af talarne på motsidan, för att söka tillvägabringa en vederläggning af de slags skäl, som af dem blifvit framställda.
Jag får da till en början förklara, att jag medger såväl jordbrukets behof af undsättning i sitt betryck, som behofvet och önskvärdheten af rörelsecapitalets tillökning, för att befordra lättad tillgång till förlag för näringarna; men jag betviflar, att det af Regeringen nu föreslagna medel af en utländsk skuldsättning skall leda till dessa ändamål.
Jag är vid detta tillfälle nog lycklig att kunna yttra mig utan passion, emedan, ehvad utgången blifver, jag i allt fall för sjelfva saken anser sådant nära nog likgiltigt; ty Regeringens propos. är, enligt hvad Hr Cederschjöld utvecklat och derom flera skickliga affärsmän öfvertygat mig, så beskaffad, alt något lån, i hvilken händelse som helst, icke kan erhållas på de af Regeringen föreslagna vilkor af 4 pi'oc:s ränta och 2 proe:s capitalafbetalning.
Likgiltigt är det dock icke, om Svenska Nationens värdighet och Svenska statens^ credit ånyo skulle blottställas
Den 3 Februari f. m. 3? genom utbjudande af ett lån utaf en på verldsinarknaden så lumpen summa, som 2 millioner r:dr i silfver, utan att man ens torde erhålla ett anbud.
Jag nekar således ej, att det föreföll mig besynnerligt att höra'yttras, det framställningen af en dylik plan vittnade om en ”statsreconomisk blick” hos Regeringen.
Mången sakkunnig torde tvärtom deri se ett alltför talande bevis på statsoeconcmisk och financiel .oförmåga att ens organisera ett verkställbar! lånesystem.
Beträffande Hr af Bill berghs förslag, är det visserligen försigtigare uppstäldt, ty man har der icke bundit sig vid några vilkor för lånets upptagande, antingen det skulle ske emot 4) 5, 6 eller 7 proc, eller emot inbetalning till go, 80 ä 70 af capitalbeloppet.
Men denna omständighet gör det i samma män betänkligt att dertill blindt lemna sitt bifall.
Frih. af Nordin har sagt, att silfret söker sig dit, der det gäller mest.
Denna sats är ostridigt sann, men den mäste också bevisa, att 0111 silfret galler mer i Sverige än annorstädes, d. v. s. örn man köper mera varor elier egendom, eller erhåller högre vinst på penningen här än i andra länder, då skall, sedan vi fått ett fast myntvärde, siifret sjelfmant vandra hit, sä framt creditlagai na och creditbruken äro så ordnade, att säkerhet och credit finnas.
Men att, med en fortfarande ofullkomlighet i dessa lagar och bruk, genom lån tvinga silfret hit, blir ett fåfängt försök; ty det skall då tvifvelsutan lika latt leta sig vägen bort, stängde man det ock inne i Bankens hvalf.
Samma talare har sagt, att rörelsecapitalet är alltför ringa, ja, att det minskats på den sednare tiden; men på samma gång har han för oss upprullat en ganska vacker tafla af vår jernhandterings, vål t jordbruks och våra näringars stigande production.
Jag hemställer, om detta ej är något inconsequent; ty antingen är den, likväl allmänt antagna, satsen oriktig, att en ökad production alltid bildar ett ökadt rörelsecapital, eller ock mäste den värde ledamoten hafva orätt deruti, att productionen blifvit ökad, men rörelsecapitalet minskadt.
Emedlertid är förhållandet onekligen det, alt productionen stigit, och deraf mäste således följa, antingen att rörelsecapitalet förut varit alltför stort, eller ock att den värde ledamoten förblandat sedelstock med rörelsecapital, och af det factum, att den förra något indragits, hemtat den slutföljd, att den sednare jemväl blifvit mindre.
Dermed hänger likväl troligen så tillsammans, att en lifligare omsättning, lägre varupris, en vidgad credit göra oberäkneligt mer lör att fylla rörelsens behof af bytesmedel inom landet, än en ökad sedelmassa, helst dä denna bildas genom konstlade låneanstalter.
Huru mycket skulle t.ex. icke inrikes vexlar bidraga att ersatta den bristaude delen af rörelsecapitalet; men derpå sy nes Regeringen ej hafva tänkt.
Den värde ledamotens erinran, att, 88 Den 3 Februari f. m. oaktadt näringarna stigit med ett minskadt rörelsecapital, de likväl nu skulle afstadna, om detta sednare ej ökades genom lån, torde ej heller innefatta någon logisk tankeföljd.
Man har förmenat, att det ifrågavar. lånet skulle consolidera realisationen.
Jag tror denna vara tillräcklig consoliderad, om Banken blott får sköta sig sjelf; men lika med Frih.
Rantzou befarar jag, att det för ränteliqviderna ökade vexelbehofvet af omkring 200,000 r:dr b:eo i silfver årligen skulle olagligt tynga på handelsvågen och möjligen föranleda silfverexport, samt derigenom tvinga Banken till att operera, — något, som alltid, mer eller mindre, störde förtroendet till realisationen.
Frih. af Nordin har äfven sagt, att man ej från andra .länder borde hemta exempel på skadligheten af statens inblandning i enskilda industrien; utan har han deremot ansett, att statens vägran af inblandning i dessa angelägenheter inom Sverige vore att castrera vår industri.
Jag tror icke, att naturlagarna för industrien kunna vara olika i Sverige och i andra länder, och jag tror ej, att man från vår industrihistoria kan uppvisa exempel derpå, att Styrelsen gagnat näringarna derigenom, alt hon blandat sig deruti.
Jag tar Magasinsinrättningen till exempel och frågar, huruvida man ej är öfvertygad, att, i händelse denna inrättning icke funnits och man, i stället för att inblanda staten i spannmålshandeln, utgått från en mera rationel synpunkt, nemi. tillåtit spannmålsinförsel emot låg tull, vår spannmålshandel icke nu hade stått på en annan punkt än den, hvarpå den befinner sig.
Hr Frih. har sagt, att denna statens inblandning vore nödvändig, så länge vi hade en statsbank.