Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Utsk. bibehållit 120 § af Banko-Reglementet oförändrad och genom 2 § af Ulsk:s betänk, fortsatt berättigat fullmäktige att, då Bankens säkerhet det kräfver, uplaga lån af högst 3,000,000 r:dr silfver, nödgas jag uttala min öfvertygelse, att denna lånesumma kunde nedsättas, och Bankens fördel bättre förvaras örn, uti förening med rättigheten alt uptaga lån, Bankofullmäkligeålades alt bereda sig kreditiv.
I sådant fall borde 116 § af Reglementet erhålla det tillägg, alt, utom det berättigande Fullmägtige hade att, uti Hamburg hafva stående 500,000 r:dr Hamb.bco, det skulle åligga Fullmägtige alt, i Hamburg bereda sig ett kreditiv å 1,000,000 r:dr Hamb.bco, hvaremot det uti 120 § till lyftning berättigade lån af 3,000,000, kunde derigenom nedsättas lill 2,500,000 r:dr silfver.
Den 21 Maj. 87 Hr von Hartmansdorff, Au g.:
Hr Nordenfelt liar ansett behölligt bibehålla rättigheten för Bankofullmäktige att låna, men icke nedsätta beloppet från 3 mill. till 2,500,000 r:dr, skillnaden är således ^ million.
I stället har Hr Nordenfelt önskat, att Fullmäktige skulle få ett kreditiv på 1 mill.
Fullmäktige skulle då få tillsammans 3,500,000 i st. f. 3,000,000 r:dr att i nödfall begagna.
För min del anser jag temmeligen likgiltigt, antingen det lån Fullmägtige få uptaga är 2,500,000 eller 3,000,000 r:dr, men jag anser icke likgiltigt om Fullmäktige skola derjemte få hålla ett kreditiv på 1,000,000.
Fullmäktige kunna icke fä ett sådant i Hamburg eller London utan kostnader, ty det är klart att om något hus derstädes skulle hälla Sveriges Bank 1,000,000 tillhanda, så äro dessa medel i bankirens hand fästade för ett visst ändamål, utan att kunna för något annat fritt begagnas.
Ilan måste följaktligen hafva någon godtgörelse för den rättighet, Svenska Banken eger.
Således får Banken i händelse eli kreditiv lages, antingen delta begagnas, eller icke, likväl betala något derför, huru mycket vet jag icke.
Bibehålla deremot Ständerna nuvarande stadgande, nemligen att Fullmäktige må, när Bankens säkerhet det klafver, låna ända till beloppet af 3,000,000, så hafva de utväg att vid behof uplåna penningar, men Fullmägtige nödgas icke dessförinnan påkosta något för Bankens räkning.
Det är icke sagdt, att Fullmäktige skola låna hela det medgifna beloppet, utan delslår i den gamla § följande: ”Fullmäktige berättigas att då Bankens säkerhet det kråfver — — — — å utrikes ort uptaga lån till ett belopp, motsvarande högst 3,000,000 r:dr silfver.
Men vilja Fullmägtige icke låna mer än 500,000 r:dr så kunna de äfven göra så, samt efter omständigheterna höja summan.” Jag tillstyrker att R. o. Ad. måtte bibehålla stadgandet sådant det är.
SU Hr Nordenfelt:
Hr von Hartmansdorff har yttrat att Banken skulle göra en stor upoffring genom kreditiv, sora alltid vore belastad! med ränta, hvaremot räntekostnad endast drabbade Banken å det lån, som verkligen behöfde användas.
Jag anser ingen upoffring vara för stor för Banken, då frågan rörer Bankens möjlighet ali säkert fylla sina förbindelser, och uprälthålla myntvärdet och silfverutvexlingen.
För mitt påstående om fördelen af krediten framför lån, hämtar jag stöd från erfarenheten af 1843 och 1844 årens förhandlingar.
Banken var i början af året 1844 nödsakad att förstärka silfverfonden, och negocierade om så väl lån som kreditiv, men kunde icke få någondera.
De misslyckade försöken satte Banken uti förlägenhet, hvilken lyckligtvis afhjelptes då, genom tillfälligtvis indragne utländska kapitaler, men om Banken på förhand hade haft sig kontraheradt ett kreditiv på Hamburg, hade tillgången alltid varit viss och lid vunnits för låns uptagande.
Hvad i öfrigt vilkoren äro för sådane kreditiver, kan jag icke upgifva, men nog vet jag, att så väl enskildte handlande, som Privat-Banker, anskaffat sig sådane kreditiv, och alt della tillgörande försäkrat dera om penningar, vid den lid, de deraf varit i 88 Den 21 Maj. behof, utan serdeles kostnad.
Jag vidblifver nain öfvertygelse och anser det bättre att, äfven med upoffringen å Bankens sida, i lid bereda ett förmånligt kreditiv, hvilket kan medföra fördelen af billigare lånevilkor för de summor som sednare kunna vara af nöden.
Hr von Hartmansdorff: At Fullmägtige är öfverlemnadt, att använda hvilka medel de för godt finna till metalliska kassans förstärkning, antingen genom silfvers anskaffande eller genom någon indragning af utelöpande sedlar.
Att göra det sednare kallas strypning och anses såsom en elak åtgärd, hvarföre också Fullraägtige i det aldralängsta undvika bennes vidtagande.
Man behöfver följagteligen icke frukta alt sådant sker alltför hastigt.
Skälet hvarföre det förra gången för Fullmäktige dröjde länge att erhålla lån, ehuru derom underhandlades, var det motstånd, som inom
Fullmäktige sjelfve gjordes mot ett sådant låns uptagande, dels att man icke kunde få något sådant, utan Konungens medverkan och bemedling, ty hvart man vände sig svarades, att med mindre man hade Regeringens garanti, så ville man intet utlåna.
Derefter infördes i Bankoreglementets 120:de § följande: ”1 sådant afseende hafva R.
St. hos K. M. i underd:het anhållit, det K.
M. uppå Fullmägtiges underd. anmälan i ämnet, i nåder täcktes låta bemedla det af Fullmägtige för Bankens räkning nödigt anvisade lånet, under den form, som för ändamålet kan finnas erforderlig, samt å ett sådant lån meddela Dess nådiga gararanti”.
Antingen det penningebidrag man utrikes skaffar sig, kallas lån eller kreditiv kan komma på ett ut.
Jag hemställer fördenskull ytterligare, att B. o. Ad. mätte låta stadgandet förblifva sådant det är.
Hr Nordenfelt.*
Det är en betydlig skillnad på lån och kreditiv.
A kreditiv äro medlen alltid tillgängliga i nödens stund, men om man kan erhålla ett lån eller icke, är man alltid uti ovisshet; det visar sig bäst af Bankens förut åberopade misslyckade låne-operalioner.
Pä kreditiv betalar jag blott ränta å det belopp, som lyftes, samt en obetydlig provision å den summa jag är berättigad att högst upbära.
Det högsta jag hört är -J- proc. men är räntan 4 proc., plägar intet kreditiv-arfvode utgå.
Hade Banken 1844 haft kreditiv, bade den ej beliöft fruktlöst söka lån.
Jag kan således ej gå in på den åsigt, att lån och kreditiv äro af samma natur, och hvad upoffringen angår, anser jag intet afseende derå böra fästas, när Banken är tili för landets skuld och ej får se blott på egen vinning.
Genom Bankoreglementets begagnande sådant det är, skedde ingen indragning af lånerörelsen.
Banken gjorde inga upoffringar, betalte inga räntor för lån eller erlade något arfvode för ett kreditiv.
Hade man deremot vidtagit den åtgärd, som Hr Nordenfelt förordar, och i flera år hållit ett sådant obegagnadt, så hade man fått lill Bankovinstens förmindskande betala omkostnader, samt följaktligen förringat tillgån - Den 21 Maj. 89 garne för extra Statsregleringen.
Vi hade då hvarken haft så många vackra byggnader eller så många vägar och broar anlagda sora nu är händelsen.
Således har enl. min tanka det sätt hvarpå man hittills gått tillväga varit det gagneligaste för riket.
När det så varit, hvarföre skall man förändra detta stadgande?
H. Ex. Hr Frih. o. Landtnäs härefter till bifall å 2:dra punkten af Ulsk:s utlåt, framställda propos. besvarades med starka ja, blandade med nej; hvarpå II.
3:dje punkten, ang:de Hr A.
Petersons motion om bemyndigande för lånekontoren i Götheborg och Malmö, att efter enahanda grunder, som för Bankoju/lmäktige äro bestämda, köpa goda och välkända vexlar, dragne högst 3 månader ä dato antingen i pund sterling eller i Hamburger banco.
Hr Norde nfelt: 115 § synes mig sätta Bankofnllmäktige i en viss förlägenhet.
Då man går in på kapitlet alt vilja i dctaille reglementera ett så olyckligt reglemente, som detta synes vara, så bör man gå i bolten med saken.
Då man berättigar Rankofullraäktige att för 128 sk. upköpa vexlar, bör man också hafva en viss vexelhöjd efter hvilken de böra åläggas att upköpa vexlar.
Jag föranledes till denna erinran deraf, att jag hört åtskilliga affärsmän förundra sig öfver att vexelköp icke skett till 127^ hvarvid kursen nu flera gånger stått.
Jag skulle derföre tro det vara nödigt att reglementet bestämde; att om Bankofullraäktige berättigas att köpa för 128 sk., så skulle de förpligtas att köpa för 127J.
Jag anhåller derföre om återremiss af den 5:te punkten med anhållan derjemte att det af Hr Indebetou i dess reservation upgjorda förslag till lydelse af 115 § måtte antagas.
Hr Indebetou har så noggrannt redogjort för skälen härtill, och då jag icke vill trötta R. o. Ad. med upläsning af hela haus reservation, inskränker jag mig till upläsande af ordalagen uti det af honom upgjorda förslag till l:sta moni. af 115 § i Bankoreglementet, hvilket är af följande lydelse: ”För bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska kassa bemyndigas Fullmäktige att af välkända och solida trassenter eller endossenter, efter en kurs af 128 sk., å Stockholms och Götheborgs börser låta upköpa vexlar, dragne på 90 dagar eller kortare tid å Hamburg eller Altona, i Hamburg betalbare.
Nedgår kursen till 127 sk., åligge det Fullmäktige alt till detta pris inköpa dylika vexlar, så ofta de af välkända och solida trassenter eller endossenter erbjudas.” Frih.
Jag vet icke om ej det yttrande Hr Nordenfelt nyss afgifvit egenteligen hörer till den 4:de punkten, men hur man än må anse den saken, så anser jag för min del att Fullmäktige i Banken icke böra åläggas att under alla förhållanden och ovilkorligen upköpa vexlar då kursen går under 128 sk.
Omständigheter kunna inträffa, hvilka icke f. n. kunna förutses, då Bankofullmäktige genom ett sådant stad - 90 Den 21 Maj. gande skulle blifva nödsakade alt utgifva en mängd sedlar, utan att något godt ändamål derigenom vunnes.
Jag afstyrker sålunda förslaget.
Palmstjerna deri att åläggandet för Bankofullmäklige, att nödvändigt köpa vexlar, när kursen faller lill 127 sk., skulle vara ett hinder för Banken att kunna få silfver för hällre pris. Hvartill skulle det tjena, om icke till att hålla kursen vid élt visst belopp, så alt vederbörande, som sålde sina varor för utrikes vexlar, måtte vara säkra att få dem väl betalda.
Om Banken å ena sidan icke får vinna något, så borde lian å den andra sidan icke heller få förlora något.
Då borde man hålla honom skadeslös för hvad han förlorar, men det lärer ingen vilja åtaga sig, utan det blefve Banken, som finge sitta emellan.
Hr Nordenfelt har sagt, att Banken är till för det allmännas skuld.
Det betyder väl, ehuru i mindre vackra ordalag, att det är lian, som skall släppa till.
Jag får fästa B. o. Ad:s upmärksamhet derpå, att den makt, sora varit Fullmäktige lemnad, icke missbrukats lill att låta kursen falla alltför lågt.
I en af de reservationer, som äro Utsk:s betänk, vidfogade, har reservanten omförmält, huruledes det silfvermynt, som Banken under 3 år dragit in koslat Banken så mycket alt införseln af hvarje silfverspecie-r:dr måst gäldas med 10f:dels r:st.
Detta torde bevisa att Fullmäktige hafva i vexelköpen hållit kursen så hög som skäligt varit.
Hade Bankofullmäktige låtit kursen falla lägre, om de det kunnat, så hade naturligtvis
Banken icke kommit att tillsätta 10 r:st. på hvarje r:dr. När Fullmäktige så gjort, måtte det väl bevisa, att de icke missbrukat sin rättighet till utförselns skada ulan begagnat henne så, att Banken fått tillsätta något, ehuru icke mycket.
Jag anhåller således att man icke måtte inskränka ifrågavande rättighet utan låta henne vara sådan hon är.
Hr Indebetou har, i sin reservation, tydeligen ådagalagt, alt Banken gjort å vexelköp vinst, men ej någon förlust.
Att till 127 sk. köpa vexlar, borde icke kunna medföra förlust för Banken, särdeles, som silfret fått en temmeligen tydlig tendens till stegring, genom den ökade tillgången på guld och dess derigenom nedsatta metalliska värde.
För min del skulle jag äfven tro det vara mera lugnande för Bankofullmägtige, om de hade förbindelse att köpa vexlar vid en viss kurs än, såsom nu, då deras tillgörande är godtyckligt, och jag säger rent ut att, med den ringa godtgörelse och erkänsla, samt stora ansvar som Bankofullmäktige nu hafva så, när man icke lemnar dem fullt förtroende alt göra och låta, som de för godt finna, så är det af vigt för deras egen säkerhets skuld, att någon bestämmelse finnes för vexelköpen.
Jag anhåller om återremiss med vördsam hemställan att redaktionen af denna § måtte blifva sådan som Hr Indebetou har föreslagit densamma.
Hr Indebetou har i sin reserva - Den 21 Maj.
<J1 tion visat, hurusom Banken understundom kommit skadeslös från silfverköpen derigenom, att han vunnit på silfverförsäljning.
Det kommer sig deraf, alt en del af det silfverförråd Banken köpt, kunnat försäljas lill högre pris än det kostat.
Jag glömde förra gången erinra, att när Fullmäktige endast äro berättigade, men icke ålagde, att köpa vexlar lill någon viss kurs, så kunna Fullmäktige hvarje gäng dä någon vexelsäljare, lill hvilken de icke hafva förtroende, anmäler sig, säga: vi vilja icke köpa i dag; men blifva Fullmäktige ålagde att köpa vexlar för 127 sk., och en sådan säljare anmäler sig hvars vexel Fullmäktige anse sig icke kunna antaga, så blir deras vägran detsamma som att öppet säga:
Vi hafva icke förtroende till Eder.
Jag hemställer lill Ståndet huruvida ett sådant sätt ali sköta vexelaffärer icke skall skada Banken ?
Jag anhåller blott få anmärka, att hvad Hr von Hartmansdorff anfört, just är ett bevis för min sats.
Nätman köper för godt pris och säljer för dyrt, så är det en vinst, och det var just det jag ville bevisa.
Hvad åter angår beloppet af denna vinst blir denna lätt beräknad, då Bankens kostnad för silfrets indragning upgått till f:dels proc., men försäljningen af detsamma skett, med l^:dels proc:s favör; så blifver ju vinsten, att för Banken bibehållas |:dels proc.
Så hafva Bankens silfveraffärer utfallit från 1815—1849, utan att de hafva gjort något annat mehn.
Det som finnes i Hr Indebetous reservation anfördt, är äfven en obestridlig sanning, nemi. att uppköp af vexlar vid låg kurs är den mest naturliga och lämpliga utväg till förstärkande af Bankens metalliska kassa.
Om jag hade åtagit mig updraget att verkställa Bankens vexelköp som affärsman, och man bjuder mig vexlar lill 127 sk. eller till lägre pris, så är jag väl icke derföre tvungen alt köpa dem, då den föreslagne §:n bestämmer, såsom vilkor, att de skola vara af välkända och solida trassenter och endossenler.
Dessutom bland affärsmän på Börsen, äro goda vexlar och mindre accrediterade, så bestämdt åtskiljde, alt de sednare aldrig erbjudas reela köpare, då mäklaren afleder hela obehaget af detta bedömande, och är medlaren på sådant sätt, köpare och säljare emellan, samt bedrifver nog saken så att man icke bör vara rädd för att blifva exponerad, eller blottställa en mindre välkänd säljare för nedsättandet af värdet å hans vexlar.
Jag kan icke gå in på en sådan grannlagenhet, helst då köpen skola bedrifvas ej för enskildt, utan allmän räkning.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, fästade upmärksamhelen derpå, alt nu endast 3:dje punkten af Utsk:s utlåt, var föredragen, men likväl, såvidt H. Ex. kunnat upfatta de nu afgifne yttranden, öfverläggningcn, på sått Frih.
Palmstjerna redan erinrat, hufvudsakligen hvalft sig kring den icke ännu föredragna 4:de punkten af Utsk:s utlåt., hvilket visade sig äfven deraf att den af Hr Nordenfelt åberopade reservation af Hr Indebetou just hade afseende [iå 4:de punkten. 92 Den 21 Maj.
Uppå härefter framställd propos. blcf den förevaride 3:dje punkten af R. o. Ad. bifallen.
4:de punkten, ang:de förändring af \:sta mom. i Banko reglementets 115 §.
Den skillnad, som förekommer i den gamla §:n jemförd med den nya, beslår egentligen deruti, att i den nya blifva Fullmägtige bemyndigade till vexlars upköp äfven å Götheborgs börs, hvilken icke står uttryckligen nämnd i den gamla §:n.
Hans ordalydelse, som jag skall upläsa på det att hvar och en må kunna bedöma skillnaden, är i mom. 1 följande: ”För bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska kassa, bemyndigas Fullmäktige att af välkända och solida trassenter eller endossenter, efter en kurs af 128 sk. och derunder, upköpa vexlar, dragna på 90 dagar eller kortare tid å Hamburg eller Altona, i Hamburg betalbara.”
Detta stadgande har den fördelen att det icke säger på hvilken börs Fullmäktige skola upköpa vexlar.
Om det sker i Götheborg, Norrköping eller Gefle, eller hvar som helst, är likgiltigt.
Hvarföre skulle man då inskränka denna handel lill Götheborg och Slockholm abena?
Sådan begränsning kan ju icke vara annat än skadlig.
Är meningen alt Fullmäktige skola upköpa vexlar företrädesvis på Götheborgs börs så är det icke uttryckt, och hur skulle det gå till?
Ato hvem skola Fullmäktige updraga att köpa vexlarne derslädes?
Ät Bankens ombud i Lånekontors-Direkt:n, måhända?
Men det är icke sagdt att mannen är handlande.
För närvarande är han det icke, och jag vet ej om han förstår den saken.
Om upköp skall ske på flera ställen, af särskilda personer, så kan raan icke påräkna att det blir enhet i denna handel.
Vexelköparen i Götheborg torde förfara efter någon annan grundsals, än upköparen i Slockholm.
De kunde således komma i strid med hvarandra.
Hittills har så tillgått, att den soni här i landet utom hufvudstaden haft flera vexlar att sälja än på stället kunnat afsättas, skickat dem hit, hvarest Banken upköpt dem när omständigheterna dertill föranleda
Detta matte ock vara riktigast.
Att i berörde hänseende vilja inskränka Fullmäktige eller ålägga dem att köpa på vissa ställen, vore icke gagneligt, hvadan jag anhåller att R. o. Ad. malte ogilla denna nya §, och lemna den gamla oförändrad.
Då Ständerna varit belåtna för att icke säga nöjda med den vexelhandel, som hi 11 il
Is egt rum, hvarföre må man då icke låta honom fortfara på samma sätt som hittills?
Med åberopande af mitt förra anförande, och sedan jag blifvit npraärksaragjord på, att hvad jag då yttrade, egentligen hörde till denna punkt, får jag vördsamt anhålla, att hvad jag då yttrade måtte, jemte den reservation jag åberopat, få ligga till grund för behandlingen af denna punkt.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle hvad Utsk. i denna punkt tillstyrkt, ropades starka nej, blandade med ja, hvarefter H. Ex. hemstälde om R. o. Ad. med
Den 21 Maj. 93 förkastande af Utsk:s förslag, ansåge 1 morn. af 115 § böra oförändradt bibehållas samt då denna § besvarades med ja, blandade med några nej, förklarade att ja öfverrösta! nej. 5:te punkten, ang:de förändring uf Banko-reglementets 121 §.
Måhända torde det icke vara ändamålsenligt att yrka återremiss af denna punkt, enär jag vet att meningarna inom BankoUtsk. varit mycket delade i afseende på upställningen af de nu föreslagne föreskrifterna för Fullmäktige i Banken, och måhända kunde en återremiss föranleda något sämre stadgande än hvad denna punkt nu innehåller.
Jag kan likväl icke med tystnad helt och hållet instämma i detta Utsk:s förslag, enär det afviker från vissa grundsatser, jag har i afseende på den ordning hvaruti sedelindragning eller utlåningens minskning bör i Banken ega rum.
Utsk. har sagt, att i första rummet skall, under de omständigheter, som i första rummet äro förutsatte, och hvaremot jag icke har något att erinra, utlåningen genom Handels- och Näringsdiskonterna minskas, och deruti instämmer jag.
Sedan står: ”afslå ansökningar om kassakrediliv,” deri instämmer jag äfven, men sedan kommer ytterligare: ”upsäga till inbetalning inom 3:ne månader redan beviljade dylika kreditiv.”
Detta anser jag icke böra följa så hastigt på de förutnämnde åtgärderna, utan bör förutgås af inställelse af vidare utlåning på fastigheter och på Diskonlrörelse.
Derefter borde först vidtagas upsägning till inbetalning af redan beviljade kreditiv om sådant skulle erfordras; men jag är öfvertygad att del icke erfordras om de föregående åtgärderna blifva vidtagna.
Detta är den erinran jag har vid öde punkten litt. a alt göra.
För öfrigt kunde det visserligen vara mycket hvarom man kunde yttra sig, men måhända är det icke skäl alt alltför mycket röra i dessa föreskrifter, enär, såsom jag förut yttrat, det måhända skulle kunna föranleda lill andra föreskrifter, som blefve ändå mer bindande för Bankofullmäktige; och jag anser dem icke böra vara i sina åtgärder alltför mycket bundna af Ständerna, emedan när Ständerna välja Bankofullmäktige böra de dertill utse personer, för hvilka de hafva det förtroende, att de komma att vidtaga de bästa åtgärder, som omständigheterna kunna påkalla.
Uti inledningen står ett ord, som är farligt.
Det gamla stadgandet lyder så här: ”oberoende af de åtgärder
Fullmäktige hafva att vidtaga till förstärkning af Bankens metalliska kassa, åligger det Fullmäktige att, när större uttagningar af silfver från Banken ega rum, eller Bankens ställning i öfrigt det påkallar etc.”
I det nya stadgandet, står det efter orden, ”eger rum”, ”eller sådan bör befaras med anledn. af sedelstockens i landet ökning öfver normalförhållandet etc.”
Hvilket är normalförhållandet för sedelstocken i Sverige?
Det har Utsk. icke upgifvit.
Huru skola Fullmäktige då kunna hitta på ' hvilken summa det är, som utgör detta förhållande?
Ar det 94 Den 21 Maj. 30,000,000 eller något annat belopp?
När hvarken BankoUtsk. eller R.
St. bestämt normalförhållandet, så kan derom tvistas huru länge som helst, och då komma förmodligen Fullmäktige att rösta om den saken.
Denna omröstning kan slå olika ut, allt eftersom serskilda ledamöter äro frånvarande eller tillstädes och hafva olika meningar.
Att hindra sådana omskiftningar i sedelstocken, har BankoUtsk. icke varit betänkt, under det att dess ledamöter velat i andra hänseenden bestämma sedelstocken så fast som möjligt.
Jag befarar att om R. o. Ad. skulle antaga detta stadgande, så skulle del föranleda till icke blott svåra strider inom Banko-fullmäktige, utan jemväl till betänkliga olägenheter.
För närvarande är sedelstockens maximum bestämdt och Fullmäktige kunna hindra honom att stiga derutöfver.
Man har fördenskull ingen öfverträdelse deraf att befara.
En annan omständighet är, att från mom. b, som tillika omfattar, hvad som slår i mom. e uti nu gällande reglemente, har Utsk. tagit bort föreskriften i gamla författningen af innehåll, att Fullmäktige skulle uptaga lån emot förbindelser med 2 högst 3 proc. ränta, under ömsesidigt förbehåll, af 3, högst 6 månaders upsägning.
Hvarföre har Utsk. uteslutet förbehållet af 3 högst 6 månaders upsägning.
Det är enl. min tanke af väsendtlig vigt alt Fullmäktige icke få inlåta sig i uplåning som länge qvarstår.
Som denna uplåning är en tillfällig åtgärd, så böra Fullmäktige hafva fria händer att kunna lösgöra sig derifrån.
BankoUtsk. har med ett steg framflyttat rättigheten för
Fullmäktige att försälja innehafvande obligationer.
Denna utväg att indraga sedlar är ganska vansklig, ty det är troligt, att, under penningebrist i landel, kunna obligationer icke af Banken försäljas utan betydlig förlust.
Således är denna föreskrifts framflyttning ett åliggande för Bankofullmäktige att äfventyra Bankens skada.
Jag tror derföre man gjorde bäst att låta reglementet vara oföråndradt.
Dernäst får jag säga, alt jag icke förstår Jivad Utsk. menat med samma saks uprepande i 2:ne punkter.
Aro det åter tvenne olika saker, så vet jag icke hvari skillnaden sig besticker.
I mom. a står: ”minska utlåningen genom Handels- och Närings-diskonterna, afslå ansökningar om Kassakreditiv, samt upsäga lill inbetalning inom 3:ne månader redan beviljade dylika kreditiv,” och i mom. c: ”till inbetalning inom den i hvarje serskildt fall bestämda tid upsäga de åtskilliga verk, inrättningar och associationer beviljade kreditiv.”
I första morn. nämnes kreditiv utan någon inskränkning, men i det sednare talas blott om kreditiv för åtskilliga verk.
Menas uti det första mom. att Fullmäktige må genast gripa den enskilde an genom kreditivs-rättens borttagande för honom, men deremot låta längre anstå med indragning af associationers kreditiv?
Detta tror jag icke vore rätt, emedan den allmänna rörelsen i landet deraf skulle mera lida, ty ansätter man den enskilde, så stupar han måhända snarare än associationerna störtas.
Jag anser för min del, att dessa förändringar dels vålla trassel, dels måhända skada näringsidkarne, och hemställer Den 21 Maj. 95 derföre alt R. o. Ad. äfven i detta fall måtte låta de gällande författningarna beslå.