Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det behöfs ej, säger mången, ty har Regenten fullt förtroende för folket och kastar sig i dess armar, så skall allt gå bra.
En vacker tanke i sanning, men föga tillämplig i våra dagar; ty så länge en lidningsskrifvare af obepröfvad redlighet har folkets öra, är denna lyckliga tid icke inne.
Eller vill man kanske, att Konungen, i bredd med tidshjellarne, skall, genom smicker ät dagens opinioner, söka en ephemerisk hyllning?
Nej, mine Hrr, sådane smygvägar äro värdige endast dagens krypskyttar; ty rätt och sanning är kungsvägen till Svenska folkets kärlek.
Hade jag icke i sjelfva saken fattat en öfvertygelse, så hade jag måhända, lika med många andra, låtit hänföra mig af den målning öfver de gyldene dagar, som med den nya representationen skulle uppblomstra öfver Sverige; men i bakgrunden ligga smädelscn och lögnen, och hvad ärligt menande med mitt fäderneslands väl kan jag väl vänta af dessa foster af Aftonbladslitteraluren?
Har icke, med få undantag, i hvarje rad, som talats eller skrifvits till beröm för detta förslag, varit inflätad en smädelse eller osanning mot en af hela Europa aktad Monark?
Och likväl har Sverige stora förbindelser lill denne Konung.
Ett sådant uppförande hos dem, sorn säga sig föra folkets talan, mäste draga i tvifvel renheten i afsigterna; och detta tvifvel blifver visshet, då man besinnar, alt R. o. Ad., ett af Konungamaktens starkaste stöd, varit offer för samma taktik.
Häraf synes det klart, alt man vill bortnöta den vördnad
Svea folk alltid hyst för dess Konung, för att vänja det vid att styras en Konung förutan; ty, J män af det liberala yrket!
J viljen på pöbelns axlar triumfera öfver det fallna Konungadömet II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, afbröt talaren ånyo, med förklarande, att H. Ex. ansåg sig böra ännu en gång hemställa, om icke Den 28 Augusti. 83 det nu anförda utgjorde en recension af lidningarne, som icke tillhörde öfverläggningen om det förevar, representationsförändringsförslaget.
Många röster hördes häruti instämma, hvarefter Hr Ehrenhoff åter uppropades och fortsatte sitt anförande, med uppläsning af följande:
Det är en bedröflig sanning, att nationerna aldrig i det förflutna taga en ledning för det kommande, och kunde de, som yra i den häftiga nyhetsfebern, väl tåla vid att brännas af ”en liten lids anarki”, endast den ”botade sig sjelf’; men, mine Hrr, Sveriges politiska läge är sådant, att vi kunna hemta varning utur ett annat lands historia — och hvem botade anarkien i deltaland?
Att Sverige, lika med andra länder, har behof af förbättringar i alla grenar och äfven i dess representation, kan icke bestridas; men alt denna sednare är så ohjelpligt usel, alt hon måste belt och hållet omskapas, är ännu obevisl; ty uti smädelse och skrik ligga inga bevis, äfven om man derigenom lyckats bilda en så kallad opinion.
Sådane opinionsyttringar, utan andra skäl för sig än blotta viljan, bör lagstiftaren icke lyssna till, äfven om de äro aldrig så långt utsträckta; ty svaghet hos makten är ett säkert steg till upplösning, och svaghet vore det, ja! en oförlåtlig svaghet, att dagtinga med en opinerande hop, öfver hvars omdöme några revolutionära tidningar tagit ledningen.
Svenska folket, öfverlemnadt åt sig sjelf, är måhända det Tedligaste och mest sansade, men lika med andra nationer delar det begäret att lyssna till uppviglares ord, och ju kraftigare desse slå handen på hjertat, för att bedyra deras egen ärlighet, och ju fräc kare de angripa andras heder, desto säkrare äro de alt vinna förtroende.
Denna enfald är vårt slägtes arf från skapelsen, och vidhänger hvar och en i den män han står tillbaka i bildning.
En klok lagstiftare bör alltså se till, att, vid medgifvande af rätt till politiska värf, gränsen för ett moraliskt oberoende så litet sorn möjligt måtte öfverskridas.
Inom denna gräns har man icke aktat nödigt att ställa den nya representationen, eller rättare, det öfverensslämde ej med de liberala speculationerna att fä en sjelfständig folkförsamling; ty då vore demagogernas tid ute.
Men deremot, om detta förslag blefve antaget, sä skulle, som jag förut nämnt, intriger och corruption, äfven inom Sverige, stiga till sin höjd, och för att uträtta något, så måste llegentcn begagna samma låga utvägar, samt berodde det då pä den, som bäst förstode att lura sitt folk, att. styra landet.
Vådan för Sveriges politiska sjelfständighet, af att för vidt utsträcka inflytandet hos folkledarne, har jag redan antydt, och är en sådan fara allt för nära, för alt jag icke skulle göra en påminnelse om den välkända politik, som tillegnar sig sådane ledare, för att, genom deras uppviglingar till oordning, öppna vägen för utländsk ärelystnad.
Särskildt vänder jag mig till de Hrr och män, som, i öfvertygclscn om det nya förslagets förträfflighet, gifvit styrka ät vår Den 2 8 Augusti. tids politiska vikingar; jag beder dem noga besinna, att fältet, en gång vnnnet, blir redlighetens graf, ty mensklighelens historia bevittnar, att öfvermaklen oftast legat bos den illasinnande, emedan hans verksamhet är större, och hans val af medel begränsas ej af en tillbakabällande rättskänsla.
Adel representerar Sveriges minnen, och med dess store Konungars bedrifter äro edia namn införlifvade.
Det stöd, J städse varit för Carlar oell Gustafve!-, viljen J väl ej undandraga Oscars Thron?
— Min pligt känner jag, och så länge min stämma ljuder på detta rum, sä strider jag för Konungamaktens helgd, blifver jag än ”den siste”.
Ett eller annat bravorop hördes efter detta anförande; Gr.
En ledamot af detta Stånd, som för mer än 20 år tillbaka yttrat sin önskan om förbättring af Sveriges representationssätt, må det förlåtas, om han vid detta tillfälle ber att fä upptaga II. o. Ad:s tid, för att gifva tillkänna sina motiver för det beslut, han i denna vigliga fråga och vid delta tillfälle kommer att fatta.
Horn uppläste derefter följande:
Del redan engång af R. o. Ad. jemte tvenne andra RiksSt. förkastade förslag till Svenska nationalrepresentationens ombildning har visserligen icke vunnit i antaglighet genom den bearbetning af opinionen derför, som ägt rum.
Snarare skulle jag tro, att den stormlöpning mot Statens grundvalar, som fortgår omkring oss med ohejdad fart, har, om möjligt, ännu mera rotfast a t R. o. Ad:s känsla af dess bestämmelse, alt vara det gamla Svenska Konungadömels samt den medborgerliga frihetens stöd och försvar.
Emedlertid är det en bedröflig sanning, att en önskad och nyttig förändring uti vår oformliga representation blifvit ansenligen fördröjd af dem, som förklarat sig vara reformens egentliga bedrifvare, dä de obetänksamt infört densamma pä revolutionens gebict.
Våra grundlagar medgifva ett nndanrödjande af dess brister; men ingalunda har lagstiftarens mening varit, att hela statsförfattningen skulle kunna omhvälfvas.
Ett sådant legaliserande af en fortgående revolution förnekar begreppet om parlamentarisk lagstiftning; och vår Reg.F., egen äfven i medgifvande af grundlagarnes förändring, antyder likväl, att densamma endast angår lagbestämmelser, högst nödiga, nyttiga och verkställbara förbättringar, eller förklaring.
Man må nu härtill med allt skäl räkna frågor, om sättet för nationalrepresentationens utöfning, så är detta något helt annat, än tillintetgörelsen af någondera statsmakten. R.
St. hafva lika liten rättighet att upphäfva sin egen myndighet, som Konungens, och likväl är det till detta mål man syftar, då den, från det ärftliga statselementet skilde monarken lemnäs ensam med ett vanmäktigt veto mot hela tryckningen af den crassa democratiens öfvervälde, hvilket blifvit både Konungen och riksförsamlingen beredt uti den föreslagne vallagens 1 och 2 §§•
Det måste vara öfverflödigt att inom denna upplysta försam - Den 28 Augusti. 85 ling företaga en analys af förslaget; dess brister äro tillräckligt och flerfaldigt ådagalagde, ja, äfven medgifne af de samfällde eller allmänna valens anhängare.
Likväl har man med förundran förnummit, att flere röster skola lemnäs för antagandet, endast derföre att förslagets fall med visshet förutses; dervid man önskar att minoriteten mätte uttrycka ett gillande af den allmänna valprincipen.
Vore jag äfven en anhängare till densamma, jag skulle dock icke tillåta mig detta spel med opinion, som måste inom landet underhålla förvillelsen hos folket och kunna tydas såsom ett undfallande för en mäktig ligas inverkan, samt utom landet äfventyra Svenska Adelns anseende, såsom affällig från sin bestämmelse och till oförlåtlig grad okunnig om håde stats- och folkrätt.
Månne R. o. Ad. skall underkastas detta misskännande omdöme, genom dagens betydelsefulla förhandling?
Jag tror det ej. Hvad Sverges Adel tillförene gjort för Statens upprätthållande, skall icke gå förloradt för samtid och eftertid.
Stånd skall ej tillåta, att den constilutionella friheten dukar under för en ultra liberal factions öfverdåd, och för ett sådant må man väl rättvist benämna det radikala sträfvande till djupet af en allrådande deraocrati.
Beklagligtvis räknar denna liga alltför många sjelfförvillelsens offer, som medvetslöst slutit sig till demagogerna, kanske ännu känslolösa för det ok, som de draga, eller ock saknande mod alt afskudda detsamma.
Men det är R. o. Ad. värdigt ali med öfverseende ädelmod möta dessa motståndare tillden lagbundna friheten och rycka dem jemte nationen undan det välde, som hotande höjer sin jernspira öfver Svea land.
Jag menar folksuveräniteten, det grymmaste af allt tyranni, ifrån den lid, då Aristides förvistes i landsflygt, derföre alt han på grund af sin höga dygd kallades den rättrådige, intill våra dagar, som sett democralien dränkt i dess egna blodströmmar; och likväl är det till della djup af elände, som det nu omtvistade förslaget kan föra Svenska folket, då democralien, ifrån att vara Statens lifsprincip, i sin öfvermakt förvandlas till en all statsorganism förstörande kraft, och anarkien slutligen påkallar enväldets skyddsvärn.
Sjelfva partiets sakförare bäfva tillbaka för denna tanke; men de hafva en expedient till hands, den nemi. att förkasta detta förslag, sedan det först blifvit antaget.
Så skulle, genom en förhöjd census, både val- och representationsrätten tagas från den största delen af BondeSt., för att möjligen blifva af med äfventyrarna ur alla classer; men som det icke är sagdt att detta lyckas med uppoffringen af BondeSt., så torde försöket blifva lika fruktlöst som vådligt.
Med sådane förespeglingar djerfves man likväl trotsa den upplysta minoriteten, under det man gäckas med bedragne frihetsvänner och alltjemnt värfvar anhängare bland den förvillade hopen.
De sky icke äfven, de välvillige folkledarna, försöket alt, i den vanliga cirkelgången mellan anarki och despotism, efter allmän förstörelse, slutligen återkomma till en lagbunden frihet.
Med denna föreställning kunna väl några republikaner tillfredsställas; men säkerligen äro dessa de mest bedragne.
Också vore det endast spelet af en politisk fribytarerole, alt påyrka republiken, 86 Den 28 Augusti. hvilket en af partiels organer, här inom detta rum, af aktning för R. o. Ad:s urskilning, benämnt en galenskap, ehuru han, af undseende för sitt parti, skyndade att göra denna bekännelse villkorlig.
Hvad som mera allmänt torde hafva bidragit att skaffa anhängare till förslaget om R.
St:s förgörande, är den önskan, att derigenom komma till en närmare förening med Norrige.
Härtill sträfva synbarligen de patrioter, som tro på ändamålsenligheten af ett Konungadömes republikaniserande, i likhet med Norriges institutioner; en förvillelse beklagansvärd och betänklig, emedan den utgår från aktningsbjudande motiver.
Denna opinionsfraction erkänner monarkien af grundsats eller af böjelse, men gör sig icke redo för, om Norrska republikens Chef, omstrålad af Konungsliga emblemer, utöfvar någon verklig Konungamakt, i saknad af dess attributer, det absoluta veto, med rättighet att appellera lill folket medelst nya Stortingsval.
Norriges statsförfattning, den mest democratiska som finnes, utgör visst icke något Konungadöme, derunder folket kan åtnjuta ett säkert skydd mot en på hasarden ankommande Stortingsmajoritet, hvilken genom valsättet lemnar inga garantier för competancen af dess enväldiga lagstiftningsrätt.
Det var en möjlighet alt under de omständigheter, som frigjorde Norrige, i denna nyskapade Stat, utan elementer för en constitutionel monarki, införa en statsform, byggd på Franska revolutionens grundsatser; men att i ett land, der monarkiskt fria institutioner, vanor och bruk af ålder funnits i full verksamhet, på en gång underkänna detas tillvarelse, torde kunna anses som ett helgerån, hvilket icke ostraffadt aflöper.
Ett närmare unionelt förhållande till Norrige kan således icke på denna väg ernås, utan att Sverige ställer sig utom Europeisk statsrätt och med detsamma äfventyrar Skandinaviens sjelfständighet; hvilken våda Norriges statsmän säkerligen inse, då från deras sida icke utgår någon önskan om Sveriges förgripande på dess egen nationalitet.
Till bevekelsegrunderna för det hvilande förslagets antagande, räknas en allmän opinion om den närvarande ståndsrepresentationens oduglighet.
Dess olyckliga inverkningar på samhället kan icke eller nekas, hvarföre dess förändrade skick högeligen och rättvist påyrkas.
Det är likväl ett villkor för denna, som för all statsreform, hvilken i sig sjelf kan anses för ett nödvändigt ondt — ty uti lossandet af samhällsbanden ligger aldrig något godt —altman dervid gör sig väl reda för hvad som icke kan förbättras, utan måste förkastas.
Låtom oss derföre tillse hvad som egentligen lägges den Svenska riksdagen till last.
Det måtte vara dess olämpligt tunga och fruktlösa arbete på 4 särskilda rum; dess uteslutande af betydande medborgareclasser och i vissa fall svårigheten, genom valsättet, alt finna dugliga riksdagsmän.
Dessa brister äro större än de äro svåra att afhjelpa, allenast man allvarligen vill medlen.
Det ensidiga ståndsarbetet, men icke den mångsidiga sammansättningen af Ständer kan rättvisligen klandras.
Mångsidigheten hos en nationalrepresentation är dess förnämsta dygd, och den vinnes säkrast genom classfördclningen, hvilken, bättre ku Den 28 Augusti: 87 alla andra restrictioner uti folkets lagstiftning i massa, ger garantier för de olika samhällsintressenas representerande, dä genom classval det icke kan blifva en möjlighet att från representation utestänga bildningen och de högre statsmannakunskaperne; likasom att alla yrken och öfrige samhällsförhållanden aldrig komma att sakna representanter, för så vida med Stånden införlifvas allt hvad derutom finnes qvalificeradt att deltaga i valen, hvilken rättighet endast i följd af classfördelningen ulan våda kan utsträckas till det längsta.
Vi hafva derföre intet behof af ståndsfördelningens förkastande såsom en bestående grund förvår samhällsbyggnad; men riksdagens utseende och arbetssätt, sjelfva riksdagsformation, tarfvar en oundviklig förändring.
Denna öfvertygelse uttryckte R. o. Ad. under sista riksdag, genom det vackra föredöme att erbjuda offret af dess sjelfskrifna riksdagsmannarätt, såsom den för närvar, utöfvas, på det hindret för en nyttig reform måtte undanrödjas; men ingalunda kunde Svenska Adeln medgifva, att dess historiskt och politiskt vigliga, samt för den conslitulionella monarkiens ärftlighctsprincip oumbärliga element skulle från nationalrepresentation utgå.
Man må säga hvad man vill om denna Adelns concession, så innebar den endast en villkorlig eftergift för den nya tidens fordringar att mäta sin styrka med den gamla.
Det var nödigt att vela om reformen kunde betjena sig af offret, och det skall lända R. o. Ad:s förutseende till heder, att den vågade lemna sin existens på spel i radikalismens händer, för att återvinna densamma åt fäderneslandet med stadgadt anseende.
Det var nödigt att medgifva experimentet, på det man en gång måtte klart inse den radikala reformens ringa halt, och alt ögonskenligen förvissa sig om democratiens sträfvande till ett helt annat mål, än den conslitulionella monarkiens befästande.
Jag röstar mot förslaget.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, uppläste ett så lydande anförande:
Det torde icke tillhöra oss nu att punkt från punkt genomgå nu föredragna förslag.
De, hvilka intressera sig för fosterlandets väl, lära både haft tid och vilja nog att redan undersöka detta förslags halt och deröfver fatta sin öfvertygelse, en öfvertygelse, som aldrig kan vara Ögonblickets barn.
Nu är frågan icke om theorier, utan om handling och beslut, och det är med afseende på detta beslut, som jag har begärt ordet.
Utgjordes denna Höglofl. församling blott af samma ledamöter, af hvilka den bestod vid sista riksdag, skulle jag endast såsom Benjamin Constant uti Franska deputerade kammaren velat yttra: ”La parole, la parole a perdu son pouvoir dans ce chambre lä”, och inom mig dölja min sorg öfver fäderneslandets olycka.
Ty en del vänner till den öfvertygelse, till hvilken jag är slolt öfver att kunna bekänna mig, hafva utan fläck pä sitt offentliga lif slutat det; de hafva blifvit följda lill sitt hvilorum under sina medborgares tårar öfver deras förtidiga graf.
Men lyckliga de: de sago icke sin öfvertygelse om fosterlandskärlek och #8
Dea 28 Augusti. fosterlandets väl förtrampad; de lingö, såsom Frankrikes Kejsare gjorde, visa, att de kunde dö, men gåfvo sig aldrig; de sluppo att känna smärta öfver sina vänners svaghet, att ej nyttja hårdare uttryck.
Sofve de i ro; de hafva blifvit jordfästade af alla redliga medborgares välsignelser.
En del vänner till denna öfvertygelse hafva jordfästat densamma.
Men jag ser här en mångdubblad församling af andra ledamöter, till större delen unga män, hvilka jag är öfvertygad, såsom all ungdom, hafva hjerta i bröstet för fäderneslandets väl och icke äro slafvar under egna intressen.
Det är till dem jag vågar ställa mina ord, fullt förvissad, att de med all värma omfattat fäderneslandets sak och inse denna dagens heliga vigt, den betydelsefullaste uti vår historia.
Kastom en blick genom denna historia, och J skolén finna : 1809 var den tidpunkt, sorn, rätt begagnad, hade kunnat återgifva oss Svenskar allt hvad 1709 förlorades.
Men för en lumpen äregirighet och för en factions egennyttiga sjelfviskhet gafs fäderneslandets väl lill spillo.
Vi hade kunnat gatt ett sekel framåt; vi kasfades två århundraden tillbaka.
I dag 1844 lemnäs oss ånyo ett tillfälle, som, rätt begagnadt, skall sätta oss i stånd att till någon del ersätta hvad 1S09 försummades, till att återvinna, om icke allt, som förlorades 1709, åtminstone allt, som förlorades för ungefär ett sekel sedan, eller vår politiska sjelfständighet.
Nu är ånyo lidpunkten inne att gå ett sekel framåt; försummas den, skola vi ånyo gå tillbaka; skola vi till och med förlora vår inre sjelfständighet och återkastas till samma förhållanden, som de, hvilka ägde rum från ungefär ett sekel sedan, ända till 1772.
Gifven akt på ställningen.
Antages ej det nu till pröfning företagna representationsförslaget, blir representationen af partisinnet snart försatt uti overksamhet; långt har det redan hunnit.
Jag vill förbigå de menliga inverkningar, i afseende på vårt yttre statsförhållande, som detta förslags förkastande skall för oss medföra.
Jag vill blott nämna.
Då våra representanter vid sista riksdag framlade det nu till afgörande företagna förslag, uppträdde de inför folken med en betydelsefull proclamalion, att nemi.
Svenska folket tog uti sitt skydd och ville begagna sig af folkens, af vår lids tyranner så mycket våldförda, men heliga rätt att sjelfva besluta om, och efter tidens kraf ändra sina samhällsinrättningar.
Iakttaga vi nu icke den värdighet, hvilken anstår ett folk, som från det förflutna har så mycken storhet att bevara, som det Svenska, och lättsinnigt och fegt återtaga denna proclamalion; så skola vi i folkens ögon sjelfva lika så mycket hafva tillintetgjort oss, i afseende på våra inre förhållanden, som en af vära styrande förd ofosterländsk politik förintat, oss i afseende pä vära yttre.
Jag anser derföre, med anledn. af hvad jag nu i korthet yttrat och vid förra riksdagen framlade, antagandet af det nu förelagda representationsförslaget vara fäderneslandets endaste räddning, och mina medbo r - Ben 28 Å u gust i.
89 borgares högsta önskan, och bereda liela nordens sällhet, och ovillkot ligt föreskrifvet, om vi vilja bibehålla värt forna anseende ibland folken; jag röstar derför och önskar att enhvar af eder och våra Medständer ville låta fosterlandets väl och fosterlandskärleken gälla framför allt annat.
Jag tror mig böra vara öfvertygad, att pluraliteten af Svenska 11. o. Ad. kan af förnuftet och den egna hederskänslan öfverlygas om sin skyldighet att lyssna till fäderneslandets röst och vilja dess väl; det behöfver icke såsom Frankrikes aristocrati tvingas till denna öfvertygelse genom våldet.
Svenskens nationalkarakter är en storhet af sjelfuppoffring, fosterlandskärlek och ädelhet; hvarföre skulle den saknas hos Sveriges 11. o. Ad.?
Mine tirri haadlen fosterländskt och storsinnadt uti dag, och det skall blifva den ärofullaste dag uti edert Stånds historia, om också den sista.
Så har jag uppfattat vår pligt, så har jag uppfattat meningen med de företräden, som åt våra förfäder lemnats, på så sätt liar jag trott oss rättast och ärofullast följa deras exempel.
Besinnen eder, mina Hrr!
Fäderneslandets väl hvi/ar väl icke uti edra händer, men dess olycka öfver edro hufvuden.
Handlom fosterländskt!
Fäderneslandet skall väl icke belöna, men häfden dömma oss.
Min öfvertygelse om vigten af antagandet af detta nu föredragna förslag för fäderneslandets väl, och män kärlek till mitt fädernesland, gör att jag icke utan djupaste smärta vågar tänka på utgången af våra öfverläggningar, då jag, seende för mig mina mäktiga motståndare, mäste befara, alt de glada förhoppningar om fäderneslandets räddning undan det tre sekler gamla slåndsförtrycket, vi och hela nationen vid sisla riksdag gjorde oss, då detta förslag blef hvilande, att dessa förhoppningar, säger jag, komma att försvinna för den sorgliga öfvertygelse!!, alt en del af detta Stånd och af våra Medständer ej kan finna sig uti, att föredraga fäderneslandets väl framför egna intressen.
Men jag måste lindra min smärta med öfverlygelsen, att jag har gjort min pligt, a;t jag ej mera kunnat uträtta, då mina medborgare ej lemnat mig större förtroende, och såsom hvarje annan, besegrad uti strid för en rättvis och fosterländsk sak, söka min tröst deruti, att det goda dock en gång skall segra och att mina motståndare, som i dag äro mäktigare och större än jag, emedan de segra, kanske äro mindre, dä vi skola mötas inför häfdernas allhärjarting.
Fäder nesiandets vänner fä nu, såsom uti Konung Gustafs tid, taga till valspråk, ”Gud och Sveriges allmoge”, tvenne beskyddare, som ännu icke någon af Sveriges fiender kunnat besegra.
Jag har yttrat min öfvertygelse; med den är jag glad att alltid kunna lefva, och för den skulle jag vara glad att kunna dö.
Skulle den af en del af Ridderskapet ock icke delas, sä får jag åtminstone för min del begära propos. lill bifall pä det nu föredragna förslaget lill representationens ombildning, och om denna propos. skulle af Hr Landtm, uppfattas vara med nej besva2 11. 12 Den 28 A u g u s ti. råd, begär jag votering och att contrapropos. matte blifva, ”villner nej, beslutar 11. o. Ad., att förslaget, med stöd af 81 § Reg.F., skall hvila till nästa riksdag, och inbjuder Medständerna att instämma i samma beslut.” Jag bar slutat; jag vill blott ett ögonblick fästa uppmärksamhet på ett pär tirader ur Hr von Ilarlmansdorffs tal, hvilket iner bevisar för nyttan och nödvändigheten af det nu föredragna förslagets antagande, än allt hvad som derföre yttrats; — för alt ej utdraga tiden med att genomgå det hela, långt såsom en half evighet, för att visa, alt det är öfver allt dessa tirader likt. lif von Hartmansdorff har sagt: ”att nuvar. ståndsinrältuing och representation bör bibehållas, derföre alt den är utgången ur våra öden, sammanvuxen med vår historia, ja, med RiksSt:n sjelfva, vier än att de sjelf va veta det'"1
Detta sednare förhållandet mätte åtminstone äga rum med den värde talaren sjelf; annars är del oförklarligt, luiru lian skall kunna vidhänga denna ståndsinrältning och denna representation och yttra, att det är derföre att den är och varit, och att den grundar sig pä häfd; och yttra delta, mina Hrr, pä samma gäng, som lian så högtidligt omtalar de gamla hedniska templen.