Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Boye synes lrafva förbisett, då han afgaf sitt yttrande.
Hr Frih. förmenar, att föreskriften om skyldighet lill silfvervexling skulle vara hinderlig för privatbankers uppkomst.
Jag tror ej detta; men äfven om så vore, tror jag, att det vore nyttigare, än om dessa banker finge uppstå, utan att vara grundade på en solid realförmögenhet, då jag är öfvertygad, alt de endast komme alt medföra en ytterligare intrassling af vårt penningeverk.
Hr v. Troil liar tydligen visat, hurusom det ar fullkomligt likgiltigt, örn sedelemissionerna ske genom privatbankerna eller statshanken, såvida de förra grunda sina sedlar endast på den sednare bankens sedlar.
Det är sannt, att privatbankerna äro grundade på liypotheker; men då statsbanken icke får utgifva sedlar på grund af sådana, ser jag icke, hvarföre privatbankerna böra få det.
Dock äfven om dessa sednare ålägges att inläsa med silfver, är del likafullt utom allt tvifvel, att deras silfvercassa kan vara ganska ringa, och att de kunna röra sig med nästan idel btcosedlar, så länge nemi. realisationen äger bestånd.
De nödsakas endast stalla sina 3SS Deli iq Mars f. m. affärer så, att, om statsbanken skulle ramla, privatbankerna, oberoende deraf, kunna göra rätt för sig.
Om man således har ett så fast förtroende för realisationen, och hvilket äfven jag har, såvida grunderna för densamma vid en kommande riksdag få blifva oförändrade, hvarföre fruktår rann val att taga silfver ur Banken, för att fylla privatbankernas behof?
Mig synes det just vara en fördel för statsbanken, att silfver finnes äfven i andra cassör än blott der, och då jag alltid utgår från den önskan, att statsbankens rörelse småningom må öfverflyltas på enskilda banker, såser jag uti dea påyrkade skyldigheten för privatbankerna, alt med silfver inlösa sina förbindelser, ett tjenligt steg för en sådan öfverllyttning.
Dessutom är jag öfvertygad, att så mycket silfver finnes i landet, att flera banker derpå kunna grundas, och jag är viss derom, att ulländningen icke länge skall tveka att hitflytta sina capitaler, då han ser privatbankerna här gifva 839 proc., under det man i de capitalrika länderna får åtnöja sig med a å 3 procrs ränta.
Man har sagt, att skyldigheten alt inlösa med silfver vore äfventyrlig derföre, att bankens cassa genom en sammansättning lätt skulle kunna sprängas.
Jag vet icke, hvarföre icke sådant lika lätt skulle kunna äga rum, äfven om invexlin gen finge ske med b:cosedlar; ty med skillnaden endast af transporten är allt lika lätt att, i händelse af en starkare påkänning, ur statsbanken erhålla silfver som brcosedlar; och har privatbanken tillgång att få så mycket af det sednare slaget, som behöfves, så ledsnar man snart vid att belasta sig med silfver.
För öfrigt får jag fästa uppmärksambeten dervid, att örn, i händelse af ett krig eller en poli tisk brytning, landet icke hade annan silfverfond än statsbankens, skulle derigenom, att R.
St. än en gang tillgrepe den redbarheten för de utomordentliga behofven, hela landet kunna ruineras.
Om deremot flera banker hade metallisk fond, kunde myntvärdet i alla fall upprätthållas.
Jag förenar mig för öfrigt i Frihrna Stjernstedls och Klingspors yttranden, och hyser ännu det hopp, att denna vigtiga åsigt bos R. o. Ad. må göra sig gällande samt äfven blifva R.
St:s beslut, hvarförutan jag icke önskar, att några privatbanker må uppstå, Gr, Frölich, Dav,:
Den förevar. § afhandlar obestridligen en bland de vigtigaste frågor i hela denna lag, och R. o. Ad. torde altså ursägta, att jag kommer att blifva något vidlyftig.
Först får jag då förklara, att, om man tror, det jag, såsom en s, k. bankamatör, med mitt yrkande, att privatbankarna icke må åläggas inlösa sina sedlar med silfver, endast har afseende å dessas fördel, så misstager man sig betydligt, Jag anser det nemi. ingalunda svårt för privatbankerna att hålla metallisk cassa.
Den obetydliga kostnaden för t>'?insporten af den enda egeptljga olägen-
Hr Stuart har trott, att bankerna, i händelse de bade sin cassa i silfver, kunde hålla denna betydligt mindre; men om jag äfven medger detta, så, och då det metalliska myntet aldrig kan vinna den rörlighet som dettas representativer, är det klart, att det ifrågavar. stadgandet lomme att verka hinder för den allmänna penningerörelsen.
Orsakerna i öfrigt, hvarföre jag motsätter mig det ifrågaställda åläggandet för privatbankerna, äro dels, att jag skulle anse sådant innefatta en öppen krigsförklaring emot realisationen (och det skadliga inflytandet deraf skulle icke lijelpas derigenom, att skyldigheten icke koraroe att vidtagas förrän 1843), dels att jag anser yrkandet i berörde hänseende grunda sig på en fullkomligt oriktig uppfattning af hela privatbankssystemet här i landet.
Jag har nemi. funnit, att de, som förfäkta ideen, hemta sin öfvertygelse från andra länders exempel; och det torde då tillåtas mig att redogöra, huru jag uppfattat det system, som härutinnan i andra länder blifvit följdt, såsom t. ex. i England.
Der företer sig för det första den skillnad emot här, att inga sedlar finnas, hvilka äro legalt förklarade att gälla lika med mynt.
Der finnes dessutom icke någon särskild lag för privatbanker, utan dessa äro fullkomligt lika fria som alla andra näringar.
Der finnes altså icke något annat sätt att gifva nödig restriction, än att ovilkorligen ålägga dessa inrättningar att inlösa med metalliskt mynt, hvilket stadgande är så mycket naturligare, som intet sedelmynt finnes, det der såsom Rikets mynt är antaget.
En af Englands största financierer ifrågasatte dock såsom nyttigt att tillskapa eif. sedelmynt, hvilket gällde lika ovilkorligt som guld och silfver; men då skulle en sådan bank ställts under en särskild lag, och Londonerbanken hade då måst reorganiseras.
Det befintliga penningesystemets interesse var dock häremot för mägtigt inom lagstiftningen; men hade den erforderliga lagen kunnat åstadkommas, så hade säkerligen Engelska nationen långt för detta insett och tillämpat, hvad Richardo sagt dem, att nemi. ett sedelmynt är det bästa och fullkomligaste af alla slags penningar, såvida det står i förening med ett riktigt banksystem.
Som discussionen nu flyttat sig till förhållandet i England, ber jag alt äfven få upplysa om orsaken, hvarföre en minimivalör för sedelmyntet der finnes bestämd.
Då, såsom jag redan nämnt, bankerna kunna uppkomma utan lag, således saknande alla dylika föreskrifter, som vi nu i 8 § hafva under öfverläggning, så har man icke funnit annat sätt alt qväsa bankerna än det, att taga ifrån dem den minsta sedelrörelsen och derigenom göra det för dem omöjligt alt sprida sina sedlar öfver ett 3go Den 19 Mars f. iu. visst belopp.
Parlamentet bar dock icke förbisett den stora uppoffring, Engelska fHket nödgats vidkännas derigenom, att effei måst slita guld och silfver i stället för papper; och i fall hindren mot rättelse härutinnan icke vore så stora och mägtiga som de äro, skulle en sådan rättelse, till båtnad för nationen, säkerligen icke uteblifva.
Svenska nationen emedlertid är road af att efterapa ett system, hvars olägenheter vi icke hafva behof af att underkasta oss, så lemnar jag åt hvem som helst hedern att utföra denna efterapning.
Jag återgår nu till förhållandet i Sverige.
Här hafva vi R.
St:s Ranks sedlar, genom grundlag förklarade gällande för mynt; vi hafva altså ett lagligt pappersmynt.
Låtom oss då efterse, om vi behöfva efterapa Englands exempel, eller kunna förbigå olägenheterna deri och gagna fördelarna.
Vi äro för närvar, i tillfälle att göra vårt sedelmynt så orubbligt, att det gifver större förtroende an hvarje annat.
Efter en tid af vansinne och deraf följande olyckor i våra financer hafva vi ändtligen fått stadga i vårt myntväsende, och vi äga lag, som hindrar fortgåendet på den bana af orimliga sedelemissioner, som så länge blifvit följd.
Så länge vi stadigt hålla oss vid den punkten, måste vi erkänna, att vi icke kunna annat än hysa fullt förtroende till våra riksbancosedlar.
Skulle det väl då vara farligt att på en sådan byggnad uppföra sidobyggnader, sådana som privatbanker?
Långt ifrån att försvaga hufvudbyggnaden skulle de utgöra dess skyddsvärn.
Borttages deremot den åberopade grundlags-^, så erkänner jag, att privatbankerna måste inlösa med silfver.
Hr v. Troil har sagt, att vådorna dervid, att privatbankerna icke ålägges alt inlösa i silfver, hufvudsakligen bestå i möjligheten af det representativa myntets inom landet mångfaldigande.
Jag förstår icke, huru någon skada mera kan uppkomma derigenom, att inlösningen sker med sedlar, som aro lika med mynt, än örn den verkställdes med sjelfva det klingande myntet.
Om man litar på realisationen, så bör man väl förmoda, att allmänheten snart, hvad erfarenheten till en del redan vitsordat, icke skall tänka så mycket på, om den får silfver eller det, som dermed är genom lagarna förklaradt fullkomligt lika gällande; ty detta kan då vara henne mindre angeläget.
Men frågan blir å andra sidan, huruvida man bör tvinga allmänheten att emottaga silfver till huru stora summor som helst.
Det är della, som jag tror skulle blifva för allmänheten högst besvärligt.
Man har sagt, att privatbanksrörelsen kan komma att utsträckas längre, än behofvet fordrar.
Jag får då påminna, alt både minimi- och maximi-summor äro utfästade för dessa stiftelser.
Konungen äger pröfva, huruvida de få uppstå; och dessutom är det bankernas egen fördel att tillse, det den löpande sedelmassan i landet icke blir för stor, enär bankbolagen icke blott utgöras af gäldenärer till allmänheten, utan efter ali sannolikhet komme att be - Den 19 M* r * f. ra.
Stå af de största capitalisterna i landet.
Det gr klart, att, i händelse föreskriften om ovilkorlig inlösen med silfver antoges, skulle sådant förutsätta den tanken, ntt riksbankens tillstånd efter någon lid, såsom t. ex. 184.3, hade försämrats; ty hvad kan väl annars vara orsaken dertill, att man vill flytta statsbankens metalliska cassa till privatbankerna?
Och jag hemställer, huruvida icke privatbankerna kunde hämnas på landet för det hinder, man uti den ifrågavar. föreskriften velat nedlägga mot den friare penningerörelsen.
De behöfde nemi. endast taga föcskrifningarna å sina utlåningar, ställda till ovilkorlig betalning i silfver.
Om nu statsbanken ramlade, skulle privatbankerna säkerligen vara bland de första, som uttoge silfver ur banken, men hade derefter betydliga lånefordringar i silfver utestående hos allmänheten, hvilken icke kunde anskaffa något sådant, då statsbanken ej fortsatte sin vexling.
Privatbankerna kunna således i det hela skratta åt det ifrågaställda stadgandet; men huruvida landet dermed hlefve belåtet är en annan fråga.
Jag upprepar, att om riksbankssedeln icke vore mynt, vore motsidans påstående consequent; men då så icke är, hvarföre förbise den stora besparing, som tillskyndas landet derigenom, att dess metalliska mynt icke slites, och alt allmänheten icke behöfver besväras af svårigheterna vid att göra penningeremisser i silfver i stället för i sedlar.
Emedlertid och örn man är envis, så hemställer jag, om icke, såsom en billig förening emellan de olika opinionerna, man kunde utfästa, att mindre summor, t. ex. under 1000 r:dr cour., böra, om så fordras, ovilkorligen inlösas med silfver; ty en silfvercassa af omkring 5o,ooo r:dr bör lätt kunna hållas eller skaffas.
Om It. o.
Ad. behagar erinra sig början af mitt anförande, innefattar det, att skyldigheten att inlösa med silfver likasom föreskriften om en viss minimivalör utgöra restrictioner för sådana bankinrättningar, hvilka icke hafva andra restrictioner; men här i landet, der sedlar finnas med laglig kraft af mynt och hvarest endast ett visst belopp sedlar får utgifvas af privatbankerna, skulle det endast vara en capris att göra föreskrifter i båda nämnda hänseenden.
Vilja privatbankerna skrifva småsedlar, hvilket de, likasom statsbanken, icke kunna utan uppoffring, så är det deras ensak.
Man är alltid lika säker, emedan icke mer än ett visst belopp inalles får utgifvas; och det kan då qvitta lika, om detta utgöres af större eller mindre sedlar.
Då reglementariska föreskrifter finnas, böra de vara lämpliga för alla inrättningar af samma beskaffenhet.
Jag anser altså olämpligt att utsträcka statsbankens privilegium derhän att ensam få utgifva småsedlar.
Ett sådant beslut är ungefär af samma art, som det ett RihsSt. redan fattat, att nemi. privatbankerna icke få utgifva några creditsedJar, d. v. s. att de icke få uppstå.
Sedan jag altså nu yttrat mig öfver den financiella delen Den 19 Mars f. 111. af det ifrågavar. ämnet, skall jag yttra mig om det juridiska samt ang:de redactionen.
Jag har Hr Stråles afgifna förslag i handen och anser ett yttrande i denna del af honom, såsom ledamot af Högsta Domstolen, icke vara utan vigt.
Jag skall derföre gå igenom Hr Stråles förslag.
Först visar det, att motionären, vid en, som mig synes, nog hastig uppfattning af saken, trott §:n böra börja med stadgandet örn directtns ansvarighet.
Jag har väl icke något emot denna redaction; men efter det nyss omförmälda mom. följer det, sorn afhandlar den ilnanciella delen af frågan, och derefter följa åter nya morn., som angå juridiska omständigheter.
Jag vet icke, hvartill en sådan ordning skall tjena, och jag kan icke finna företräde deri framför den af mig följda.
Jag finner nu likväl, vid närmare undersökning af förslaget, att jemte den nyss anmärkta skiljaktigheten deremellan och det förslag, jag uppgifvit, äfven visar sig den, att Hr Stråles mera uttryckligt vidrör frågan om handräckning, samt att det, i stället för den af mig nyttjade definition: ”såsom ”för ostridiga fordringar af den mest executiva egenskap,” uttrycker detta sålunda:
"såsom för till innehafvaren stoldt ”skuldebref.”
De förstnämnda skiljaktigheterna synas mig af ingen vigt; och hvad den sista beträffar, kan jag, för min del, icke tro den böra föranleda ändring i mitt förslag, ty hvad är väl en banks sedel annat, än ett till innehafvaren stäldt skuldebref.
Men det är möjligt, att jag misstager mig i dessa omständigheter, och jag förklarar, att jag gerna medger Hr Stråle, såsom tjenstgörande jurist, preference i afseende å redactionens uppgörande, den jag, för mindel, altså öfverlemna!' åt honom, såvida han, efter de vördsamma anmärkntr jag nu haft äran framställa, finner sig böra vidhålla yrkandet om ändring i den af mig uppgifna redaction.
Frölich har så fullständigt utvecklat den åsigt, hvartill jag hörer, att jag dervid icke skall vidare uppehålla mig.
Jag vill blott svara dem, som synts förundrade öfver, om man skulle hysa någon farhåga för realisationens bestånd, att jag ingalunda yttrat någon sådan; men jag har sagt, att det är oförsigtigt att jemte realisationen tillskapa lagar, som mot densamma föda misstroende.
Jag har velat, att man noga skall akta sig att genom lagstadganden visa ett misstroende, som saknar all anledning.
Att privatbanksystemets tillämpning i vårt land bör komma att understödja realisationens bestånd är min öfvertygelse och mitt hopp, helst jag väl vet, att detta bestånd icke beror på den större eller mindre reella valuta, banken kau komma att hålla inne, utan på allmänhetens belåtenhet med det financiella tillståndet i landet; men skulle man nu tillf förbinda privatbankerna att vexla med silfver, så hade mat; iu Den 19 Mats f. m. 393 ju dermed sagt, att hvar och en borde akta sig för Rikets sedelmynt.
Då man föreställer sig olägenheten af att behöfva hålla både silfvercassa och sedelcassa, samt inser., att försigtigheten fordrade det bankerna icke emottaga inbetalningar i annat än silfver, så visar sig ju såsom tydlig följd af påbudet, att sedlarna utträngdes ur rörelsen; och jag frågar, om realisationen derigenom stadgades, eller om den undergräfdes.
Att ännu tala om utländska capitaler ansel* jag alltför tidigt; åtminstone har sådan förutsättning icke ledt mig, då jag opinerade för de solidariska bankerna, helst jag skulle anse det vara vådligt, om på de större handelsplatserna actiehanker uppstode, grundade på utländska capitaler.
De kunna finnas i dag, men vara borta i morgon, och det är altså icke på sådana capitaler, jag ville bygga en creditrörelse, som kunde understödja realisationen.
Jag tillstyrker antagande af Gr.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum skulle komma att fortsättas på e. m. kl. 6.
Jag delar åsigter med dem, som tro, att statsbankens sedlar äro lika med silfver.
Jag vill icke ingå i undersökning, huruvida grundlagen med orden: "som för mynt i Riket må erkännas,” afser ett positivt bud eller en tillåtelse.
Emedlertid äro dessa sedlar nu lika med silfver.
Jag skall härefter öfvergå till en sida af ämnet och tillse, om privatbankernas skyldighet alt inlösa med silfver skulle medföra en så stark silfveruttagning från banken, att realisationen deraf kunde afventyras.
Icke någon banks sedlar kunna gå i rörelsen, så vida denna ej fordrar den quuntitet mynt, som sedlarna representera.
Om således det befintliga representativa myntet icke är för rörelsen tillräckligt, kunna nya banker uppstå och drifva en ökad sedelrörelse.
Lyckligtvis äro vi nu så långt komna, att vi äga en barometer, hvarefter vi kunna bedöma, om den löpande sedelmassan är för stor eller icke; ty om privatbanker uppstå och utsträcka sina sedelutgifningar utöfver rörelsens behof, så kommer följden deraf att synas på statsbanken; och långt ifrån att det är skadligt, är det tvärtom nyttigt att hafva en sådan barometer, för att komma från den villfarelse, att rörelsen kan uppehålla huru mycket sedlar sorn helst.
Om altså privatbanken utsträcker sin rörelse för vida, blifver följden den, att bankens sedlar gå in dit emot silfver, hvilket då exporteras: ett mindre antal btcoserilar kommer altsä alt finnas i landet, och privatbankerna få svårt att hålla så stor cassa, sorn fordras för att göra tele mot vexlingen, särdeles under den tid, då kronoutlagorna skola utgå, och hvartill endast silfver eller b.‘cosedlar få användas.
Så länge privatbankernas sedlar icke emottagas i uppbörden, är det ingen fara, att ju dessa banker 20 H. 5o 3ö4 Den ig Slars f. m. se sig före och indraga sin rörelse, då de finna sig hafva svårt att hålla cassa.
Jag medgifver, att följden af privatbankers uppkomst, nied rätt att utvexla med statsbankens sedlar, omsider blefve den, att Ständerna måste inskränka sin lånerörelse och deras bank sålunda närma sig uteslutande egenskapen af vexel- och depositbank; men långt ifrån att sådant vore olyckligt, blefve det en vinst, att landets penningerörelse kunde bedrifvas genom enskilda creditanstalter och icke behöfva statens mellankomst, som på detta sätt blir en assistanceinrättning.
Jag motser således med glädje, att privatbankerna småningom skola öfvertaga lånerörelsen i Jandet.
I sjelfva saken instämmer jag altså med Gr.
Frölich; och då han, hvad redactionen beträffar, öfverlemna! uppgörandet deraf till Hr Stråle, är jag säker, att all form deri blifver iakttagen.
Hr Cederschjöld, Pehr Gust.; Sedan jag begärde ordet, har frågan fullständigt blifvit utredd af andra talare, och jag vill således endast instämma hufvudsakligen med Gr. Frölich och Frih. Boye, med hvilken sednare jag är glad att nu för första gången kunna förena mig i financiella ämnen.
För öfrigt får jag tillägga, alt jag anser det vara stridande mot 72 § Reg F. att neka privatbankerna betala sina förbindelser med hvad grundlagen erkänner för mynt.
Vi hafva visserligen upplefvat tider, då man trampat grundlagen under fotterna; men jag hade hoppats, att man nu funnit olämpligt att vidare fortgå denna väg.
Dessutom, när skulle det egentligen vara nyttigt, att privatbankerna voro skyldiga inlösa med silfver?
Jo, då först, när statshanken icke kunde fortsätta sin vexling.
Grunden för stadgandet skulle altså ligga i förutsättningen, att realisationen snart skall gå omkull.
För min del anser jag det orimligt att vilja göra sådana antydningar; och hvilka blefve väl följderna i öfrigt?
Silfver vore ej svårt för privatbankerna att anskaffa, så länge tillgång funnes i statsbanken.
Men en talare från den motsatta sidan har anmärkt, att privatbankerna för vexlingen icke behöfde hålla särdeles stor cassa, emedan silfver icke blefve så begärligt hos allmänheten.
Man skulle således få till obegränsadt belopp utgifva sedlar, utan motsvarande fond.
Men samma sidas talare hafva medgifvit, att privatbankernas sedelemissioner hafva samma verkan som statsbankens, och följaktligen skulle man genom ifrågavar. stadgande endast befordra myntrepresentativernas omåttliga tillväxt, till äfventyr för myntvärdet.
Man bör altså icke befordra dylika sedlars utgifvande på obetydliga fonder; och hvem skulle väl dessutom vara belåten med alt taga silfver?
Inga remisser kunde, utan mycken kostnad och besvär, dermed verkställas, kronouppbörden skulle försvåras och förhållandets inflytande på Banken skulle genom den större möjligheten af stora sedelemissioner, efter min öfver - Den 19 Mars f. m. 395 tygelse, blifva sä oroande, att Bancostyrelsen snart Liefve nödsakad vidtaga de åtgärder, sorn aro föreskrifna för att återställa proportionen, såsom indragning af lån etc.
Jag hemställer, huru allmänheten häraf skulle finna sig belåten?
Jag får altså på det högsta tillstyrka antagande af Gr.
Frölichs förslag, likväl utan hans medgifna jemnkning, att mindre summor skulle kunna åläggas till invexling i silfver.
Hvarken i stort eller smått får man vika från hvad som är rätt.
Jag begärde ordet, för att upptaga några emot mig och andra ledamöter af samma åsigt framställda anmärknlr.
Jag får förklara, att jag ogillat det R.
St:s beslut, att statsbankens sedlar skola gälla för Rikets mynt; och jag kan icke dela deras fasta tio, som anse en myntförsämring omöjlig.
Jag var likväl, alltför varm vän af realisationen, för att genom framkastande af några farhågor vilja äfventyra densamma; men om Ständerna äro på vägen att vidtaga åtgärder, hvaraf jag anser ett sådant äfventyr följa, så tror jag mig böra öppet uttala min öfvertygelse derom.
Boye har sagt, att det är detsamma, om silfvervalutan ligger i statsbankens eller privatbankernas förvar; men jag har icke velat, att si 1 frel skall ligga instängdt hvarken på det ena eller andra stället, utan vara spridt i rörelsen.
Att privatbankernas åliggande att hålla silfvercassa skulle kunna äfventyra realisationen derigenom, att sådant förorsakade coursstegring, kan jag väl inse såsom en möjlighet; men denna är alltid närmare, om creditsedlar få utgifvas, fonderade på statsbankens sedlar.
En alltför stark sedelemission hlefve säkerligen följden deraf, och detta åter verkade myntvärdets fall i bredd med ett Jökadt varuvärde.
Frölich har klandrat, att man från andra länder velat hemta sin erfarenhet i ämnet.
Hr Gr. tyckes likväl sjelf hafva hemtat sin erfarenhet från samma håll, och jag vet icke, huru man skulle kunna åberopa erfarenheten inom Jandet i delta hänseende, då vi ännu icke äga någon sådan.
Lika med Hr Lefre'n anser jag det klingande myntet vara en barometer på rörelsecapitalets förhållande till landets Jrehof; men jag tror, att denna barometer vore säkrare, om den inflyttades i privatbankerna, än då den hålles fast i statsbanken.
Jag anser visserligen pappersmyntet nödvändigt för samhället, men det är ett nödvändigt ondt; och att nödvändigheten icke helt och hållet saknar undantag visar Frankrikes exempel, i det der icke finnes mer än enda sorts sedlar, och rörelsens behof för öfrigt ersättes med klingande mynt och inrikes vexlar.
Jag anser det land lyckligt i finans cielt hänseende, hvars rörelse hufvudsakligen bedrifves med klingande mynt.
Der kan icke, såsom händelsen är i länder, hvarest creditmynt gagnas, penningevärdet våldsamt stiga eller falla, och jag tror, att man bör närma sig, i stället för aflägsna sig, ett sådant mål. 396 Deri 19 Mars f. m.
I sjelfva hufvudfrågan är redan så mycket för min åsigt anfördt, att jag endast vill tillägga den erinran, att en lag, som ovilkorligen stadgade, att privatbankerna skola inlösa sina sedlar med silfver, vore stridande emot 7a § Reg.F.
Hvad redactionen beträffar, äro skiljaktigheterna emellan Gr.
Frölich och mig obetydliga.
Jag utgick från den tanka, att det först borde bestämmas, hvem betalningsskyldigheten ålåg; men jag medgifver nu, att 1 morn. i mitt förslag må få det 3:dje rummet i ordningen.
Frölich har vidare yttrat, att sedlarna komma att ställas till innehafvaren.
Detta är ganska sannt, och just derföre är den utaf mig föreslagna termen tjenligare än den af Gr» Frölich begagnade, hvilken synes mig obestämd.