Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon synes mycket förtjust i sin man som är älskvärd och väl uppfostrad; han har varit två eller tre gånger i England och är ung.
Systern, en grefvinna någonting – jag minns ej hvad – är ett mera ståtligt fruntimmer; hon sjunger och spelar guddomligt men håller på en förb --- dt lång tid.
Jag såg dessa menniskor endast som hastigast och kommer troligtvis icke att träffa dem oftare, men är tacksam emot
Mengalde att han lät mig se dem alls.
När helst jag stöter på någonting behagligt här i verlden, förvånar det mig så mycket och roar mig så mycket (när mina passioner icke uppröras) att jag kan gå och undra deröfver en hel vecka.
Jag känner också stor beundran för kardinallegatens röda strumpor.
Jag påträffade äfven en så vacker grafskrift på Ceretosa kyrkogården, eller snarare två; den ena var:
Martini Luigi
Implora pace;
den andra
Lucretia Picini
Implora eterna quiete.
Det var allt; men det förefaller mig som om dessa två eller tre ord innehölle allt som kan sägas i ämnet – och så äro de på Italienska fullkomlig musik.
De innefatta tvifvel, hopp och ödmjukhet; ingenting kan vara mera rörande än detta ”implora” och bönens anspråklöshet; – de hafva haft nog af lifvet och åstunda ingenting annat än hvila – de bönfalla derom och ”eterna quiete”.
Det är som en grekisk inskription i någon from, hednisk, gammal dödsstad.
Om jag skulle bli nedmyllad på Lido kyrkogården i er tid, så låt mig få ”implora pace” och ingenting annat till grafskrift.
Jag såg aldrig någon, vare sig antik eller modern, som behagade mig tiondedelen så mycket.
En eller två dagar efter det ni mottagit detta bref, kan ni säga till Edgecombe att göra iordning för min hemkomst.
Jag kommer till Venedig innan jag slår upp mina bopålar vid Brenta och stannar endast ett par dagar i Bologna.
Nu skall jag ut och se märkvärdigheter, men använder icke mina rekommendationsbref ännu på ett par dagar, till dess jag än en gång tagit platsen och målningarne i skärskådande, och kanske icke alls om jag finner att jag fått tillräckligt af sevärdigheter innevånarne förutan.
Ni kan vänta mig till Venedig den elfte eller kanske förr.”
Lord Byron förändrade emellertid resplan innan brefvet afsändes och skref utanpå dess kuvert:
”Jag står just i begrepp att begifva mig till Ravenna, Juni 8.1819.
– Jag ändrade tanke i dag på morgonen och beslöt att fara vidare.”
Om hans ankomst till Ravenna berättar grefvinnan Guiccioli:
”Vid vår afresa från Venedig hade han lofvat att besöka mig i Ravenna.
Dantes graf, den klassiska skogen och alla de fornlemningar som finnas der utgjorde en tillräcklig förevändning för mig att uppmana honom att komma samt för honom att antaga min inbjudning.
I juni månad kom han verkligen och anlände till Ravenna under Corpus Dominifesten, just då jag (i följe af det bröstlidande som angripit mig vid afresan från Venedig) tycktes nära döden.
En förnäm utländnings ankomst till Ravenna, hvilket ligger så afskildt från turisternas vanliga stråkvägar, var en händelse som gaf anledning till en hel del prat.
Hans bevekelsegrunder för ett dylikt besök blefvo ämne för diskussion och han utspred dem sjelf ofrivilligt ty då han gjort några förfrågningar i afsigt att göra mig visit och man härpå svarade att jag låge för döden och att det vore föga troligt att han någonsin skulle återse mig, sade han att om så vore fallet, hoppades han att [äfven] han måtte dö, hvilket yttrande tillräckligt förrådde föremålet för hans resa.
Grefve Guiccioli, som gjort Lord Byrons bekantskap i Venedig, sökte nu upp honom och uppmanade honom att besöka mig, i det hopp att hans närvaro genom att muntra mig kunde vara af något gagn.
Han kom följande dag.”
Hans allvarliga bekymmer, trägna omsorger och finkänsliga uppmärksamhet vittnade både om uppriktigheten och arten af hans böjelse.
Ofta sågs han med läkareböcker i händerna och då han ej hyste förtoende för Teresas läkare erhöll han af hennes man tillåtelse att efterskicka professor Aglietti från Venedig, hvilken ansågs mycket skicklig och var Byrons personlige vän.
Under dennes vård och det välgörande inflytandet af sinneslugn och lycka började tillfrisknandet snart.
Redan den 20 Juni skrifver Lord Byron följande till konsul Hoppner:
”Jag skref til er från Padua, från Bologna och sist från Ravenna.
Jag finner min ställning ganska behaglig men saknar mycket mina hästar ty här är god teräng för ridt i omnejden.
Jag kan icke bestämma någon tid för min återkomst till Venedig, det må bli snart eller sent – eller alldeles icke – det beror helt och hållet på min lilla diktatrice, som jag fann sängliggande på fullt allvar med hosta, blodspottning etc. hvilket allt nu minskats.
Alla i hennes omgifning voro fast övertygade att hon aldrig skulle komma sig; – de misstogo sig likväl.
Mina rekommendationsbref voro af nytta så till vida som jag använde dem, och jag tycker både om stället och menniskorna men besvärar icke de senare mer än nödigt är.
Hon sköter sig utmärkt, men om jag en vacker dag råkar att få en stiletto i sidan skall det icke förundra mig.
Honom kan jag alldeles icke förklara, han besöker mig ofta och tager mig med sig i en vagn med sex hästar för.
Sanningen synes vara att han är fullkomligt beherrskad af Henne – och så är jag.
Folk veta icke hvad de skola tänka om oss ty han har varit svartsjuk på alla sina hustrur – detta är den tredje.
Enligt Ravennesernes utsago är han den rikaste af dem men icke populär.
Var af den godheten att utan dröjsmål eller uppehåll sända Augustine, ekipaget och hästarne till Bologna annars förlorar jag snart den smula förnuft jag har qvar.
Glöm icke detta.
Mitt kommande, gående och allting beror helt och hållet på Henne, just som Mrs Hoppner förutsade med verkligt qvinlig spådomsanda.
Hvilken nedrig varelse ni är, som icke skrifvit till mig!”
Till Mr Murray i London skrifver han några dagar senare:
”Jag har varit här (i Ravenna) de sista veckorna och lemnade Venedig för en månad tillbaka; jag kom för att besöka min ”Amica”, grefvinnan Guiccioli, som har varit och ännu är ganska sjuk.
Hon är endast i sitt sjuttonde [år] men icke af stark kroppskonstitution.
Hon har beständig hosta och intermittent feber, men är för öfrigt mycket galant, i hvarje ordets bemärkelse.
Hennes man är den rikaste magnat i Ravenna och nästan hela Romagna, ung är han just icke ty han är nära sextiotalet men väl bibehållen.
Er som icke förstår den sydländska moralen, eller ens vårt eget lefnadssätt i thy fall, skall allt detta förefalla besynnerligt; jag kan för närvarande icke förklara skilnaden och ni skulle kanske finna den ganska obetydlig.
I Faenza är der Lord och en skådespelerska, och på hotellet dersammastädes bor en
Neapolitansk prins som tillbeder hustrun till stadens Gonfaloniere.
Jag är här å pligtens vägnar ty, – som ni ser ’Cosi fan tutti e tutte’.
Jag har såväl mina rid- som vagns-hästar här och rider eller kör dagligen i skogen, la Pineta, skådeplatsen för Bocaccios berättelse och Drydens fabel om Honoria etc. etc; jag träffar min käresta hvarje dag, men känner mig allvarsamt orolig för hennes helsa hvilken tycks vara ganska vacklande.
Om jag förlorade henne, skulle jag mista ett väsende som lupit stor risk för min skull och som jag har all orsak att älska – men det är icke värdt att tänka sig en dylik möjlighet.
Jag vet icke hvad jag skulle taga mig till om hon dog, men jag borde skjuta mig för pannan och hoppas att jag skulle så göra.
Hennes man är en mycket artig personage, men jag önskar att han ville låta bli att åka mig omkring i sin vagn med sex hästar för, precist som Whittington och hans katt.”
Den 2 Juli skrifver han åter till engelske konsuln:
”Tack för ert och er hustrus bref, jag skall genast svara derpå.
Kan ni draga er till minnes huruvida jag lemnade er en eller två qvittencer från madame Moncenigo för hushyran – (jag är icke säker derpå men tycker att jag gjorde så – om icke, så ligga de i min chiffonier) vill ni äfven bedja Mr Dorville om han vill hafva den godheten att se efter om Edgecombe har qvittencer öfver alla de utbetalningar han hittills gjort för min räkning samt att der icke finnes några skulder i Venedig.
Då jag fått ert svar skall jag sända utanordningar till bestridande af utgifterna för mitt hushåll, alldenstund min återkomst till Venedig är ganska problematisk, och det kan hända – men jag kan icke säga någonting positivt – ty allt är ovisst och obestämdt undantagande den afsmak som Venedig ingifver vid närmare jemförelse med hvarje annan stad i denna del af Italien.
Då jag säger Venedig menar jag
Venetianarne – staden sjelf är likaså ståtlig som historisk – men menniskorna der äro hvad jag aldrig trodde dem vara till dess de sjelf lärde mig det.
Jag fruktar storligen att La Guiccioli skall få lungsot, hvartill hennes sammansättning synes luta.
Så är det med hvarje sak för hvilken jag känner någonting likt verklig tillgifvenhet.
’Krig, död eller förstämning omhvärfva dem.’
Jag har icke ens fått behålla en hund i lifvet som jag höll af och som höll af mig.
Om någon olycka händer min nuvarande Amica, har jag för alltid gjort upp min räkning med passionen – detta är min sista kärlek.
Hvad utsväfningar beträffar är jag hjertligt led deråt och har åtminstone dragit den nyttan af lasten att jag lärt att älska i ordets bättre bemärkelse.”
Grefvinnans helsa förbättrades fortfarande och det blef tal om att hon skulle följa med sin man till Bologna, der han äfven egde fastigheter.
Lord Byron som förut vid många tillfällen uttryckt sina farhågor för att genom någon oförsigtighet kompromettera grefvinnan i hennes landsmäns ögon, glömde vid tanken på denna nya skilsmessa alla konsiderationer och föreslog henne att med ens öfvergifva sin man och fly med honom.
Men den ”Italienska moral”, om hvilken Lord
Byron talar, och som så villigt tillåter en hustru att hafva en älskare, och nästan anser denne höra till hennes rättigheter, är ytterst sträng då det gäller bibehållandet af vissa former.
Den unga grefvinnan, som naturligtvis insupit sin del af dessa åsigter, vacklade mellan sin fasa för skandal och sin beredvillighet att bringa den älskade hvarje offer, och föreslog i sin ungdomliga öfverspändhet att liksom Juliet ”passera för död”.
Som denna plan emellertid var outförbar, valde man en medelväg, och i ett bref från Lord Byron till Murray i London heter det:
”Jag skrifver i hast, med alla himmelens väder blåsande i mitt hår och under en inpacknings hela väsen och oreda.
’Mitt hjertas kär som gladt mitt hjerta med löjen och vin’ under de sista tvenne månaderna, reste till Bologna idag, och jag följer efter klockan tre i morgon bittida.
Jag kan icke säga hur vår roman kommer att sluta, men hittills har den pågått helt erotiskt.
Hvilka faror och hvilken räddning!
Juans äro barnlekar i jemförelse.
De narrarne tro att min poeshi ständigt hänsyftar på mina egna äfventyr, men jag skall säga er att jag haft både vådligare och lustigare än hans, om jag ville tala om dem, men dertill har jag ingen lust.”
Skymtar icke glädjen öfver det snara återseendet mellan hvarje rad, hörs den icke jubla öfver sjelfva packningens ”väsen och oreda!
I Bologna blef han på grefvens egen uppmaning hans hustrus ständige följeslagare, antingen det nu var på promenad, i sällskap, till häst eller på teatern.
En afton då han från grefvinnans loge åsåg uppförandet af Alfieris sorgespel, Mirra, hvars titelrol utfördes mästerligt ända till illusion, kände han sig så uppskakad att han måste lemna teatern.21
Vid denna tid var det som Lord Byron i följe av grefvinnans uppmaning att skrifva något om Dante, med vanlig lätthet författade ”The Prophecy”.
I slutet af Augusti måste grefvinnan åter följa sin man på en af hans sedvanliga inspektionsresor och Lord Byron stannade ensam qvar i Bologna.
Ett rof för saknad och missmod besökte han hvarje dag de tomma rummen, bläddrade och skref i grefvinnans böcker eller drömde i trädgården vid den plaskande fontänen, med djupt vemod tänkande på de strider och ledsamheter som han genom sin otillåtna kärlek skulle draga öfver dess föremål, och på def sista, rena bladet i Corinna22 skref han följande märkliga ord:
”Jag har läst denna bok i din trädgård; – älskade, du var frånvarande, eljest skulle jag icke kunnat läsa den.
Den är en af dina favoritböcker och författarinnan var en af mina vänner.
Du skall icke förstå dessa engelska ord, och andra skola icke förstå dem – hvilket är orsaken hvarför jag icke klottrat dem på Italienska.
Men du skall igenkänna hans stil, som älskade dig så varmt och skall gissa att vid en bok som var din kunde han endast tänka på kärlek.
I det ordet, vackert på alla språk, men vackrast på ditt – Amor mio – innehålles min tillvaro nu och för framtiden.
Jag känner att jag existerar här och fruktar att jag äfven skall existera hädanefter, för hvilket ändamål skall du bestämma; mitt öde beror af dig, och du är en qvinna, sjutton år gammal och två år ur klostret.
Jag önskar af hela mitt hjerta att du hade stannat der – eller åtminstone att jag aldrig hade träffat dig i ditt gifta stånd.
Men allt detta är för sent.
Jag älskar dig och du älskar mig – åtminstone säger du så och handlar som om du gjorde det, hvilket senare i alla händelser är en stor tröst.
Jag mer än älskar dig, och skall aldrig upphöra att göra det.
Tänk på mig ibland när Alperna och oceanen skilja oss åt, – men det skola de aldrig göra, utan om du önskar det.
Byron.”
Augusti, 25, 1819.
Till Murray i London skref han (den 24 Augusti) bland annat:
”Jag önskar att jag varit vid bättre lynne, men jag är ur humeur, ur jemvigt, samt då och då (börjar jag frukta) från vettet.
Allt detta är Italien och icke England skuld till: jag trotsar både er och ert klimat.
Men om jag verkligen blir ett dårhushjon och måste bära stram tvångströja, så kunnen I föra mig tillbaka bland er; ert folk skall då vara det lämpligaste sällskap.
Jag försäkrar er att hvad jag nu säger och känner, har ingenting att göra med England, hvarken ur literär eller enskild synpunkt.
Alla mina nuvarande fröjder och sorger äro så Italienska som möjligt.
Allt detta är emellertid bara lappri och härflyter endast af att vännen min är på landet (i Capofiume) för några dagar.
Men då jag icke kan lefva för mer än en mensklig varelse i sender (och jag försäkrar er, att denne ende aldrig är jag sjelf, hvilket också synes af följderna, ty de sjelfviska äro framgångsrika i lifvet) så känner jag mig ensam och olycklig.
Jag har skickat efter min dotter från Venedig, samt rider hvarje dag; promenerar i en trädgård, under en purpurfärgad tronhimmel af vinlöf, sitter vid en fontän eller språkar med trädgårdsmästaren om hans redskap, (arbeten?) hvilka synas vidlyftigare än Adams, och med hans hustru, och hans sonshustru, som är den yngsta i sällskapet, och i mitt tycke talar bäst af de tre.
Dessutom besöker jag återigen Campo santo; min gamle vän, dödgräfvaren, har den näpnaste dotter man kan tänka sig och jag roar mig med att jemföra hennes täcka och oskyldiga, femtonåriga ansigte med de dödskallar hvarmed han befolkat åtskilliga celler, och förnämligast med en från 1766, hvilken – enligt traditionen – skall hafva burit de älskligaste drag.
När jag blickar från allt detta och på denna unga flicka – när jag tänker på hvad de voro och hvad hon skall blifva – nej, min kära Murray, jag vill icke förarga er genom att säga hvad jag tänker.
Det betyder föga hvad som blifver af oss ’skäggige män’, men jag tycker icke om den föreställningen att en vacker qvinnas tillvaro skulle vara kortare än ett vackert träd – än hennes egen bild – hennes egen skugga, hvilken icke förändras så mycket emot solen, som hennes ansigte inför spegeln.
Men jag måste sluta ty mitt hufvud värker förskräckligt; jag har icke mått rigtigt väl allt sedan den der aftonen då Alfieris Mirra uppfördes för en fjorton dagar sedan.”
Lord Byrons lilla dotter, Allegra, hvilken han omnämner i detta bref, var illegitim, och hennes moder halfsyster till Shellys hustru.
Hon hade blifvit honom tillsänd då hon var helt liten, liknade honom mycket och var ett vackert barn, med lifligt lynne.
Lord Byron var särdeles förtjust i henne och hon kom nu till Bologna, för att förströ honom under hans ensamhet, men icke ens hennes närvaro kunde muntra upp honom; han fortfor att vara otålig och ur humeur ända tills grefvinnan Guiccioli återkom.
Då grefven i början af September å nyo kallades till Ravenna af sina affärer lät han henne stanna qvar i Bologna, och kort derefter erhöll hon äfven hans tillåtelse att följa med Lord Byron till Venedig, för att rådfråga professor Aglietti.
Då denne föreskref landtluft, beslöts det att hon skulle tillbringa hösten på Byrons landtställle, La Mira, hvilket han ställde till hennes förfogande och der han äfven sjelf slog upp sina bopålar, dock utan att skilja sig vid Palazzo Moncenigo, som han fortfarande hyrde.
Der nödgade han Moore att bo under dennes besök i Venedig, i början af October, han upplät sina egna rum till hans begagnande och ställde allt så beqvämt som möjligt; sjelf var han glad och uppsluppen som en skolpojke, förtjust öfver att efter så många års skilsmessa återse en så kär vän, och i Moores ögon ganska olik sitt fordna jag; nu både jemnare och nöjdare till sinnes.
Han presenterade genast sin landsman för grefvinnan, hvilken denne fann mycket intagande, reste sedan dagligen in till staden för att vara vännens cicerone, men återvände om aftnarne till La Mira, der Teresa väntade honom.
Dennas djerfva steg att resa ensam med honom till Venedig och att sedan under sin vistelse på landet bo under hans tak, gaf anstöt tillochmed åt Italienska seder, och då grefvinnan Benzoni i följe deraf visat henne någon ovänlighet blef Lord Byron förbittrad och drog sig helt och hållet tillbaka från sällskapslifvet; egnande sin tid åt literärt arbete, sitt älsklingsnöje – ridt – samt sin orättmätigt förvärfda lycka.
Ganska betecknande är hvad grefvinnan Benzoni yttrade till Moore, nemligen att han rigtigt borde banna sin vän för dennes förhållande till grefvinnan Guiccioli, tilläggande att ”före denna olyckliga affär hade han uppfört sig så väl.”(!)
Under Moores vistande i Venedig visade Lord Byron honom ett bref som grefvinnan fått från sin man och hvilket alldeles icke innehöll något som helst klander öfver hennes uppförande men i stället en begäran att hon hos Lord Byron skulle utverka ett större lån – 1000 pd st. – hvilken summa han visste var innestående hos Lord Byrons bankir i Ravenna, och som den värde grefven ansåg bättre placerad i sina egna händer.
Han tillade det han naturligtvis vore villig såväl att ställa säkerhet som betala ränta, samt att han skulle anse det som en ”avvilimento” (förnedring) att emottaga penningarne på andra vilkor.
Detta drag af ogrannlagenhet förökade ännu mera Teresas motvilja för sin make, så mycket mer som hon sjelf i sitt uppförande emot Lord Byron alltid vinnlade sig om att visa den renaste oegennytta.
Moore sökte att öfvertala sin vän till att bifalla grefvens begäran, för att på detta sätt hålla sämjan vid magt och medan tid var kunna godtgöra det sista obetänksamma steget.
Men Lord Byron var bestämd i denna punkt och förklarade på sitt vanliga skämtsamma sätt, att han alldeles icke ämnade afstå ett enda pund åt grefven.
Tvärtom talade han med komiskt sjelfförtroende om sin förmåga att utan den minsta penningeuppoffring ställa saken till rätta, och slog vad med Mr Scott, om två sekiner, att han skulle ”rädda både damen och pengarne.”
Den 29 October skrifver han:
”I nästa vecka kommer grefve Guiccioli och begär att jag skall återgifva honom hans hustru, hvilket jag också ämnar göra.
Hvad ni säger om de långa aftnarne i La Mira, påminner mig om hvad Curran yttrade till Moore: – ’Såå, jag hör att ni gift er med en vacker qvinna, och en god menniska också – en förträfflig menniska.
Men – hum! – hur tillbringar ni edra aftnar?
Det är en qvistig fråga det, och kanhända likså lätt att besvara med en käresta som med en hustru.’ ”
Innan grefvens ankomst angreps Lord Byron af en elakartad frossfeber, hvilken han ådragit sig derigenom att han på en af sina ridturer blifvit genomblötad af ett häftigt åskregn.
Febern var så stark att han yrade och under sina fantasier dikterade han för sin kammartjenare vers, hvilka till grefvinnans förvåning voro nästan alldeles felfria.
Då han återkom till medvetande fann han sin trotjenare, Fletcher snyftande på ena sidan om sängen och grefvinnan gråtande vid den andra; ”så att jag hade då icke brist på uppassning”, säger han skämtsamt i ett af sina bref.
Innan han tillfrisknat kom grefve Guiccioli för att hemta Teresa, på samma gång han förelade henne en lång lista med förhållningsregler, hvilka han fordrade att hon skulle antaga, och hvari en af de första punkterna lydde på en fullständig skilsmessa från Lord Byron, samt upphörandet af all korrespondens dem emellan.
Men Teresa var föga böjd att på dessa vilkor följa sin herre och man.
Byron höll sig fullkomligt passif och ville icke på något sätt inverka på hennes beslut.
En afton under dessa dagar, då grefve Guiccioli hade rest till Venedig för att gå på teatern, satt Lord Byron och bläddrade i manuskriptet till Don Juan.
”Hvad betyder det?” frågade Teresa och pekade på en vers deri.
Lord Byron svarade på Italienska: ”Er man kommer.” – ”O, min Gud!” utropade hon förskräckt och for upp, ”kommer han?”
Byron brast i skratt hvari hon snart instämde då hon fick veta att han endast öfversatt de ord hon pekat på.
Mot all förmodan slutade underhandlingarne så att grefvinnan gick in på sin mans fordringar och, ehuru motvilligt, följde honom till Ravenna.
Lord Byron flyttade in till Venedig, missnöjd med sig sjelf och hela verlden, samt besluten att aflägsna sig så långt som möjligt från Teresa, hvadan han vidtog allvarsamma förberedelser för att återvända till England.
Löftet om upphörandet af all korrespondens med henne blef emellertid snart brutet och det steg han beslutat taga tycktes blifva mera påkostande för hvarje dag.
Lilla Allegra blef äfven sjuk.
I ett af sina bref till Teresa skrifver han:
”Du är och skall alltid vara min första tanke.
Men i detta ögonblick är jag i det förskräckligaste läge, icke vetande hvilket beslut jag bör fatta; – å ena sidan är jag rädd att kompromettera dig för alltid om jag kommer till Ravenna, samt för följderna af ett dylikt steg, och å andra sidan fruktar jag att förlora både dig och mitt bättre jag, samt allt hvad jag någonsin känt eller smakat af lycka, om jag icke får återse dig.
Jag ber, jag bönfaller dig att vara lugn och tro att jag först med döden skall upphöra att älska dig.
Jag vill rädda dig, och skall lemna ett land som är mig outhärdligt utan dig.
Ditt bref till mig och F ... misskänner mina bevekselegrunder – du skall lära att inse din orättvisa.
Är det icke nog att jag måste lemna dig – på grunder som du snart skall förstå – är det icke nog att jag måste fly från Italien, med ett djupt såradt hjerta, efter att hafva tillbringat mina dagar i ensamhet allt sedan din afresa, sjuk till kropp och själ – skall jag äfven lida dina förebråelser, utan att besvara och utan att förtjena dem!
Farväl! – det ordet är min lyckas död.”
Allt var ordnat för hans afresa till England, och dagen bestämd, då underrättelsen nådde honom att Teresa åter blifvit farligt sjuk.
Ny obeslutsamhet, nytt vankelmod.
Den bestämda dagen kom, han hade underrättat sina engelska vänner om sin ankomst och så väl pligt som försigtighet manade honom att resa.
Hans bagage var i ordning och redan om bord på gondolen, sjelf var han resklädd och behöfde endast gå ned för trappan och stiga i båten, ty hans vapen voro det enda som återstod att packa ned.
Men som förevändning för ett ytterligare dröjsmål förklarade han plötsligt att, om klockan sloge ett innan allt blifvit i ordning, skulle han ej resa den dagen.
Klockan slog och han stannade.
Följande dags post medförde ett bref från Teresas far, Grefve Gamba, som ända dittills på det lifligaste motsatt sig hennes förbindelse med Lord Byron.
Det var icke längre möjligt att misstaga sig om anledningen till hennes nya sjukdomsanfall, och grefve Gamba bad nu Lord Byron att komma till Ravenna, förklarade att grefve Guiccioli gifvit sitt fullständiga samtycke dertill och att inga obehag vidare skulle möta.
Detta bref bestämde honom och han skref genast till Teresa:
”F. har förmodligen redan med sin vanliga sublimitet underrättat dig om att kärleken behöll segern.
Jag egde icke kraft nog att lemna ditt fädernesland utan att åtminstone se dig ännu en gång.