Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sin ädlaste skepnad heter han Ulrich von Hutten, den kristne riddaren, hvilkens själ är ett af dessa brännbara ämnen, som den lättaste beröring med sanningsgnistan satte i en låga, hvilken först döden kan släcka.
Under den fana han svurit, kämpar han otåligt och hänsynslöst med vers och pamfletter, med blanka och förgiftade vapen, till dess svärd och penna falla ur domnad hand.
Den sista typen är humanitetskämpen Erasmus.
Ensam sitter han, långt från fejden i studierummets stillhet, kammarlärd och skygg, misskänd ofta af båda partierna, emedan han är ingenderas svurne man, emedan det människokära patos, hvilket som ett stilla, aldrig slocknande ljus brinner inom hans bröst, ej drifver honom att välja partiernas »antingen–eller», men att söka mild förnyelse, förbättrande utläggning, fullkomnande utveckling.
Det behöfver ej sägas i hvilkens skola Rydberg gått.
Det Erasmiska draget i hans väsen är omisskännligt och innan jag hade sett författaren till Bibelns lära om Kristus, drömde jag honom som en svartklädd humanist, målad af Hans Holbein.
Jag såg honom för mig med en renässanslärds kraftfulla men litet böjda gestalt, med klok blick ur varma ögon, en mun leende men utan Erasmi öfverlägsna ironi, frisk hy men hvita, tunna fingrar, präglade af ett studielifs förfining.
Sanden rann långsamt i hans timglas.
Utan att akta därpå vände han bladen i sina incunabler, oförtröttad i sitt lärda kärleksvärf.
Men fönstret till hans studiecell stod upphakadt, så solsken och fågelsång fritt strömmade dit in, och vårens nylöfvade sälgkvistar med sina gula hängen lågo och doftade vid manuskriptet, som sakta fylldes med vacker och sirlig skrift.
Klarast får man Rydbergs ställning och tankegång i de religiösa frågorna genom att studera hans båda tendensromaner
Den siste Athenaren och Vapensmeden.
Ty hvarom handla dessa båda breda, i många afseenden så märkliga skildringar annat än om den kamp, som var Rydbergs egen, humanitetens eviga tvekamp med dogmatiken, en strid förnyad i alla tidsskiften?
Siste Athenaren är från 1859.
Vapensmeden från 1891.
Det ligger en mannaålder af studier och erfarenhet emellan de båda verken, och dock är, på samma gång ton och tempo så väsentligen förändrats, melodin i dem båda så lika, den andliga innebörden så godt som helt den samma.
Den siste Athenaren är Rydbergs mest stridbara verk, och dess pärmar innesluta ännu ett sus af en upprörd ungdoms Sturm und Drang.
Det var ej blott företalet, som var utmanande, men skildringen i det hela.
Sym- och antipati voro utmärkta med ej blott påtaglig, nej skrikande åtskillnad.
Öfver Rydbergs
Hellas ligger aftonrodnadens vackraste och blidaste dager, och dess sista ättlingar lefva i en vemodig skönhetsglans.
Sakta och svårmodigt som porten till ett grifthvalf, slutes den olymp, där Athens, där en ädel och lycklig mänsklighets unga och sköna gudar somnat in i den sista sömnen, förstelnade som marmorstatyer.
Öfver den nya kristendomen däremot gryr ett hvasst och vinterskarpt morgonljus, som blottar alla refvor och faller in i alla skrymslen.
Ur grändernas smuts och okunnighetens vinklar har den nya läran kommit.
Råhet och ofördragsamhet äro dess ledsvenner, split och själfgodhet, mord och brott dess följeslagare.
Hur har ej Rydberg samlat alla sin konsts resurser för att göra sin hjälte, ärkehedningen och filosofen, Krysanteus imponerande och oförglömlig, han är en hel civilisations lefvande syntes, en grekisk Faust, sådan Faust är i Goethes andra del, när han nått harmoni och uppdikar nyttans mark, liksom Krysanteus outtröttligt odlar förbränd jord och förbrända sinnen i sitt älskade Attika!
Och hurudana äro hans motståndare – Athanasios, en fanatiker, en vinkelpredikant med bondhälsa och bondkrafter, och något af förslagenheten och dristigheten hos chefen för ett röfvarband med dennes gloria af allestädesnärvaro.
Eller Petros, en maktsjuk organisatör utan hjärta och utan tro, som arrangerar underverk med en taskspelares färdighet, en motbild till Voltaires Mahomed, tecknad med lika rationalistiskt hat.
Ja, själfva den döende antikens »enfants perdus», den löjliga rhetorn och de vackra hetärerna, hur mycken naturlig värdighet och intagande behag hafva de ej i jämförelse med kristianernas komparser, lystna och förvirrade kvinnor och råa handtverkare!
Det är ingen fråga om, att icke Viktor Rydberg, när han diktade
Den siste Athenaren kände sig som antikens sköldbärare.
Men det torde likväl knappast vara en parodox att säga, att den unga svenska lyriker, som skref denna hänförda och ungdomliga kärleksförklaring till det gamla Grekland i själfva verket var långt mindre hellen än han trodde.
I det bekanta kapitel där i Krysanteus’ aula Narkissos-mytens betydelse utlägges, låter Rydberg Theodoros med en tankegång, som för öfrigt faller i hop med Nietzsches, förfäkta, att det verkliga Hellas’ undergång började med Sokrates, och att hans filosofis grundord »känn dig själf» var Hellas’ dödsdom.
I själfva verket har
Rydberg då aldrig känt det verkliga Hellas, ty hans Grekland börjar med Sokrates och Platon.
Det är det sentimentala Greklands tid, i hvilken den moderna människan med sin längtan och sitt vemod, för första gången trädde upp på världsarenan – och under den oförmåga att lefva i nuet, som hon redan erfor, längtade tillbaka mot en gången guldålder.
Den verkliga antikens lif hade tvenne poler – vis behärskning inför naturens lagar, inför människoödets oundvikligheter, och hänsynslös blomning inom den utstakade årstiden.
Viktor Rydbergs Athenare, hela hans antik, hafva redan den moderna ålderns sjukdom efter evighet och oändlighet.
Den drömmer om
Perikleismens æra som svårmod om glädje, krankhet om hälsa, en öfvertrött och öfverciviliserad bildningsperiod om en motsatt, full af solig styrka.
Inom
Rydbergs bröst fanns i detta hänseende samma trånad som inspirerat Schiller, Hölderlin och andra, den elegiska drömmen om en antik med ljusa lagerträd och blå himmel.
Hur långt ligger ej den verkliga hellenismen från germanska sinnen!
De äro alla förklädda nazarener, hur de kläda sig i kiton och toga.
Det kommer alltid en dag, då de förklara, att man »skall vara lagom ödmjuk mot den allmakt som är Zeus», som är hedendomens, styrkans, lifsblomstringens, den visa begränsningens gud.
Konflikten i siste Athenaren är sålunda ej mellan hellenism och kristendom.
– Ty hans hedningar äro mot sin vetskap redan kristnade, och kristendomens grundåskådningar i religion och moral synas författaren så i djupaste mening mänskliga, att äfven antiken måste anat dem, om också de först i Betlehem fingo hvad han kallar »mandomsanammelse».
Men boken skildrar konflikten mellan humanitet och dogmatik, och intet är för Rydberg förhatligare än kyrkomötenas tvångsreligion.
Helt och hållet samma tankesfär behärskar Vapensmeden.
Hur liknar den ej Athenaren!
Dess hufvudperson, mäster Gudmund, är en ny Krysanteus, blott att den alexandrinska marmorfiguren med det djupa, litet stränga svårmodet öfver tinning och mantelfall, här ersatts af germansk skulptur från renässansens gryning.
Liksom Krysanteus i sig resumerade hvad antiken ägt främst och ädlast, förkroppsligar mäster Gudmund den katolicism, hvilken genomträngd af medeltidskultur och medeltidskonst utdanat ett ideal af human religiositet, en typ, lik Krafts eller Vischers borgare med deras varma uttryck af sinnrikt djupsinne och rättframt allvar.
På samma vis är hans son och motståndare, lutheranismens banérförare, Lars, en ny, mindre intelligent Petros, en typ af maktsjuka, skönhetsfientlighet och ofördragsamhet, på hvilken Rydberg samvetsgrant samlat alla reformationens skuggsidor, utan att skänka honom något af den hänförelse och det allvar, som låter det blåsa ett bistert men kraftfullt nordanväder t. ex. i den historiske smedsonen Olaus Petri skrifter.
Djupare sedt gäller här striden ingalunda katolicism och lutheranism, utan än en gång konflikten mellan humanitet och dogmatik.
Af detta hastiga försök till att teckna Rydbergs ställning till de problem, som varit de centrala i hans lif, finner man, att hans tvifvel, hur djupt och allvarligt det varit, dock alltid förbundits med en religiös naturs vördnad och ödmjukhet, ryggande tillbaka för tankens anspråk att ensam lösa gåtan.
Han är en kontrollör, som vet att människorna räkna fel och mot medvetna felräknare har räfstens stränghet, men han tror på ett facit, evigt och oförytterligt.
Antiken har anat detsamma, när den nådde högst i dröm och reflektion.
Kristendomen har visat de faktorer, som skola läggas samman för att finna det, och att i tanke och lif arbeta på dess förverkligande är mänsklighetens utvecklingsarbete.
Inom denna från början utstakade krets har hela Viktor Rydbergs författarskap rört sig.
Det finns rikare ängder rundt omkring hans inhägnade mark, men den han valde var en af dem, där de flesta bland hans landsmän sökte säd och blommor, och dess odlare var som få både såningsman och örtagårdsmästare.
Plogfåran var djup på den åker han valt att plöja, och under hans kärleksrika och insiktsfulla ans fylldes dess trädgårdsland med blommor och frukt.
Viktor Rydberg är kanske den mest afgjorde idealist svenska litteraturen ännu ägt.
Världen är för honom, som han själf uttryckt det i Vapensmeden, en bildbibel, i hvilken allt blott äger intresse genom sin dolda mening, det vill säga blott är symboler, reflexer och skuggor af en öfverjordisk sol.
Rydberg ser, varsnar han mot evighetens horisont, under oändlighetens stjärnhimmel.
Därför rör han sig i sin diktning icke med individer, med nyckfullt hopkomna blandningar på godt och ondt, utan med typer, som till och med icke sällan kunna reduceras till rena formler, och helst lägger han sina tankar i munnen på gestalter sådana som Prometeus, Ahasverus, Faust eller Den flygande Holländaren, de mytiska representanterna för mänsklig ståndaktighet och mänskligt missmod, för den starkaste kunskapstörsten och den bittraste oron.
Alla dessa väldiga figurer låter Rydberg peka uppåt mot den djupblå himmelskrets, som omgifver hans verk.
Men vid sidan af denna böjelse för de abstrakta frågorna finnes i Rydbergs diktning en afgjord förkärlek för legenden och idyllen.
Han finner i dem den stillhet, den sinnets hvila, som alla metafysiska skalder älskat och behöft, och därför dväljes han gärna i den värld, där alla frågor äro lösta aningsfullt och utan strid.
Legenden är ett gotiskt kyrkokor, där drömmen utan tvekan finner väg mot höjden, och idyllen en solig trädgård, där tanken ostördt flyger uppåt i kapp med fågel och med fjäril – trött af böcker och af studierummets tankar, trifs Rydberg i dem båda.
Så är han grubblaren, som vill väcka och lära, och drömmaren, som vill dela med sig af sin egen frid.
Men detta spekulativa grunddrag i hans väsen yttrade sig också i hans ämnesval, predisponerande honom för en idéens och reflektionens konst.
I olikhet med så många andra af våra skalder äro därför hans ungdomsverk långt mindre lyckade och inspirerade än hans senare.
Det var ej vårens öfverflöd på safve och blod, som dref honom att dikta.
Ungdomsårens lifslycka och lifsvemod hafva blott svagt afspeglat sig i hans diktning.
Den vackra och käcka rad, med hvilken Siste Athenaren begynner: »Hur är det, Karmides, har drufvans gud någon son?», och som tycks lofva ett verk bräddadt af ungdomskänslor, stormande och yra, följes ej af många lika omedelbara.
I allmänhet är allt, som i Siste Athenaren ägnas sinnenas och hjärtats drömmar, kallt och likgiltigt, egendomligt oberördt af den verkliga passionen, men det som brinner i boken, är tankens jämna, spiritualistiska värma.
I samband härmed står väl den undanskjutna roll kvinnan och kärleken intaga i Siste Athenaren som i hela Rydbergs produktion.
Få af de stora svenska författarna hafva visat så litet sinne för kvinnlighetens väsen och tjusning som Rydberg.
I stället är han som äkta elev af Plato förtjusande i teckningen af gossar och ynglingar.
Är det ej lärarens och filosofens lynne, som kommer fram i denna förkärlek för drömmande och spirande manlighet, för idéernas unga bärare, och i denna främmande afskildhet mot det kön, som är nyckens, regellöshetens, den impulsiva känslans?
Men hjältinnorna i hans båda romaner, Hermione i Athenaren och Margit i Vapensmeden, invänder någon, som drar sig till minnes särskildt den utomordentliga innerligheten i skildringen af dessa båda unga kvinnors förhållande till sina fäder, Rydbergs älsklingsgestalter, Krysanteus och Gudmund?
Läs om böckerna, och ni skall finna det karakteristiska draget, att de båda äro tänkta som ersättningar för förlorade bröder:
Hermione – som dessutom snarare är en besjälad sånggudinna än en lefvande kvinna – för den af kristianerna bortröfvade Filippos och Margit för rötägget Lars.
Bådas existens går upp i att samla den älskade faderns visdom.
De äro en mästares favoritlärjungar, långt mer än unga kvinnor, lefvande sitt eget lif.
Också när Rydberg var ung, var hans lärdom så stor, hans böjelse för spekulation så utpräglad, den allvarliga, litet prästerliga andlighet, som kännetecknade hans väsen, så accentuerad, att det städse gick som en osynlig gräns mellan honom och det sorlande lifvet.
Därför föll också från början en så stor del af hvad som vanligen inspirerat lyrici till dikt utom Rydbergs själsliga periferi.
Rydbergs yppersta gåfvor till Sverige, hans båda diktsamlingar, hvilka i fulländning ej hafva många motstycken i vår litteratur, bestyrka detsamma.
De hvarken stamma från de jäsande åren eller hafva sugit blod och färg ur känslornas och drifternas lif.
Själfva uttryckssättet har samma brist på ådror och rodnad.
Marmor, droppsten, basalt, källvatten, se där de bilder, som hans vers ständigt locka till inbillningen, när man vill åskådliggöra dess skönhet.
Den äger skuggan och svalkan, den ljusa fägringen i ett från antikt tempel till kristen basilica omändrad marmorhall.
Svalorna sjunga vid kapitälerna.
Solljuset flödar in bredt och stilla mellan pelarstammarna.
Det är en ro därinne full af ljus och klar höghet.
Denna konst har Rydberg säkerligen lärt af antiken.
Det är dess plastik, som föresväfvat honom, men hans egen naturs germanska vekhet har snarare gifvit hans diktade skulptur det aftonblida skönhetsvemodet hos Thorvaldsen.
Jag erinrar om följande tvenne vackra versstrofer:
Trött har älfvan på mossig bädd
sjunkit ned vid sin urnas brädd,
söfd af rinnande källans sus:
barmen häfves i månens ljus
stilla, drömmande, stilla,
medan hon ser i ljuflig dröm
stelnad, kristallren, tidens ström
och all världen från ve och harm
somnad in på Allfaders arm
stilla, drömmande, stilla.
Är detta ej en relief af Thorvaldsen?
En enda enstaka gång har Rydberg lämnat denna stilart, när han skref Grottesångerna.
Deras öfverväldigande och storartade moderna instrumentation med wagnerska ledmotiv och wagnersk mångstämmighet vittna tillfyllest om, att det var hans egen vilja, som valt den plastiskt lugna form och det glänsande mer än färgrika uttryckssätt, som han i nio fall af tio använde.
Ty hans språkkonst var väl i sitt slag den längst drifna, svenska litteraturen någonsin ägt.
I ofvanstående rader har jag, med en stark förkortning af tankegången velat framvisa just hvad som är den väsentligaste egendomligheten i Rydbergs diktning – den att ej vara ögonblickslyrik, men uttryck för stadigvarande känslor och tillstånd, för klarnadt tankegrubbel, till fasta bilder kristalliserade stämningar.
Hans verser sakna ögonblicksdiktens doft, den lyriska omedelbarheten.
I stället tryckas de aldrig af det betydelselösa och subjektivt lilla, som förringar tillfällighetslyrikens konst.
Alla dikterna hafva universell vikt och halt.
Den af veckors och års eftertanke formade idén utpräglas i det fastaste och ädlaste material – brons eller marmor.
Alltid är den diktande hos Rydberg något annat än blott ett jublande eller sörjande människobarn, som fått sångens gåfva.
– Han är alltid på samma gång en tänkare och lärd.
Tänkaren gifver versen en höghet, en sublimitet, hvilken ej blott (som understundom hos Tegnér) beror på formuleringens skärpa, men på en lika hög grad af flykt öfver tanke och ord.
Den lärde gifver stroferna en sorts historisk bredd och resonans, som låta generationer och sekler tala genom hans mun.
Hvem har ej hört i nätternas mörker anakoretens röst skalla genom rymden med samlad klang af seklers domsbasuner och tubor:
Att glädjas, då syskon lida,
att jubla in i koren af millioners jämmer –
loda helvetets djup, om du det kan;
djupet af denna synd lodar du icke.
Men den siste glädjejublaren skall tystna
och bedja: höljen mig, I berg!
Herren sveper kring ljuset mörkrets dok
och breder den stora natten öfver oss, under oss,
och änglarne gjuta hans vredes skålar
på en skälfvande värld.
Kristus ville frälsa glädjen,
men glädjen anammade honom icke.
Glädjen skall strypas af fasan
och fasan frälsa världen.
Så föreställer jag mig, att en Michel-Angelosk profet skulle tala.
Våra svenska lyrici äro merendels i ungdomen så sublima slösare, att de på ålderdomen stå med tomma händer.
Rydbergs metafysiska eld brann saktare och längre.
Få af våra stora skalder hafva som han bevarat själens friskhet, och hans verksamma och dådkraftigt milda ålderdom vore att besjunga i ett poem, om ej han gjort det själf vackrare än någon annan skulle kunna i favoritverket från gamla dagar Vapensmeden.
Det är en bok med svaga sidor – fabeln och särskildt upplösningen hafva ett barnsligt tycke af äfventyrsroman.
Men ändock synes den mig vara en af de vackraste berättelser vår skönlitteratur äger.
Bakom den ligger ett sådant djup af bildning och andlig erfarenhet, och på dess sidor slår oss till mötes en fläkt af humanitet, af stilla öfverlägsenhet, som på samma gång imponerar och värmer.
Samlad är all denna stämning med sina strålar af varmt sensommarljus kring vapensmeden själf.
Öfver hans figur har Rydberg gjutit sin konst och sin visdoms hela trollkraft, och skänkt honom veka känslor, innerliga ord, en själisk förfining och en hjärtats blidhet, som göra denna gestalt af en åldrad men ej gammal man till en af de vackraste, älskvärdaste typer som finnas.
Med en naiv omedelbarhet, som ej ofta förekommer i Rydbergs eljes så medvetna verk, har han här själf ryckt in i berättelsen, ty han är vapensmeden, som man lika mycket älskar, när han i »smedjan» smider samvetsfrihetens blanka svärd, eller i »målarstugan», »med ungdomlig och älskvärd skönhet», »med azur och ädelrödt» målar legender och evighetssyner.
Mäster Gudmund prisar sin lefnadsdag för »sällspord frid och skönhet».
Rydberg kunde med skäl skrifva dessa ord ur djupet af sitt hjärta.
Det hvilar en glans af lycka och helhet öfver hans lefnad med dess blandning af strid, tänkande, djupa studiemödor och ända in i ålderdomen oförsvagadt inbillningslif.
Ingen af hans väsens förmögenheter har legat outvecklad och obegagnad, och han har förmått gifva jämvikt åt de olika gåfvor, féerna lagt i hans vagga, frihetsälskarens stridsbehof, forskarens kunskapsbegär, skaldens lust att dikta och skapa.
Stridsmannens innersta motiv voro humanitet och rättskänsla, forskarens en religiös naturs aldrig bristande ifver att få klara papper för den tro, som fanns i hans bröst – all Rydbergs forskning har metafysik som baktanke – skaldens ett vekt germanskt drömmeri inför tillvaron och en lust att afspegla dess gåtor i sinnrika och sköna bilder.
Alla dessa element bildade samman en personlighet, inför hvilkens mångsidighet och stilla, humana helgd äfven andar och viljor, som ej egentligen hörde till hans undersåtar, gärna böjde sig.
Hans namn och den auktoritet, som skänktes det, blefvo liktydiga med, att andliga och ideella makter och human civilisation aktades och ärades i vårt land.
Det var ingen i sorgetåget efter hans kista, hvilken, gripen af detta verksamma och sköna lif, af denna stilla och sköna död under en af de soliga dagar i september, då den mogna frukten sakta faller från träden, icke erfor en tacksam beundran inför den milda och upplysta makt, han varit.
Carl Snoilsky.
Lycklig den, som vid hvarje skifte af sitt lif får nya gåfvor, samstämda med de växlande årstider han genomlefver, som i våren skänkes knoppningens förhoppningar och soldunklets majdrömmar, i högsommarn blomningslyckans glädje, i hösten mognad frukt och vin, som jäst ut, i vintern visdomsbilderna, de kristalliska isblommorna på rutan och stjärntankarna, tindrande i natten; lycklig den, som ingen årstid lämnar tomhändt utan sin gåfva.
Men gäller detta oss alla dödliga, behöfver ingen så bedja om nåden att med hvar förändring få förnyelse som skalden, han, af hvilken vi evigt kräfva nytt.
Hur fordra vi icke ständigt mer och mer af den, som en gång påtagit sig missionen att gifva.
Hvart tadel är ett otacksamhetens piskslag, hvar applåd ett hetsningsrop.
Hoppa högre, akrobat, högre, och prosans barn, som efter dagens mammonstjänst fatta boken för att lifva trötta nerver och mattad fantasi kunna ej få ord nog flammande, ej sång nog berusande.
Knipning med glödande tänger skall tolkas i söt musik, och versbekännelsens dans bland knifvar exekveras med ballerinans koketteri.
Och alltid fordras nytt, nya konster och positurer, ju mer halsbrytande dess bättre!
Men det är icke blott en i sig själf lifsarm publiks sensationslust, som här talar, men – låtom oss hoppas det – än mer den krafvens orimlighet, vi hysa gentemot de människor vi älska högst, de hvilka vi vilja skola växa i kapp och känna i takt med oss, hur vi än förändras, de af hvilka vi önska svar på alla våra frågor och tröst för all vår längtan, de hos hvilka vi äro ömtåliga på hvar åtbörd och granntyckta på hvart ord.
Men i så fall må än en gång den skald prisas lycklig, som hvart skifte ger sin gåfva och ingen årstid låter stå med tomma händer.
Sveriges nu lefvande mest erkände diktare, vår verskonsts mästare, har i inledningskvädet till sin senaste diktsamling antydt, att den troligen blir hans sista:
Den stråle, ur diktens källa sprang,
skall varda all;
här hör du kanske dess afskedsklang,
de sista dropparnes fall.
I den stämning af vemodig men behärskad epilog, som hvilar öfver Snoilskys sista diktsamling, går läsarens tanke långt tillbaka och följer sedan hela skaldens utveckling, så mycket hans egna verk belyst den och gifvit oss rättighet att bedöma den.
Af sig själf sjunger då hans italienska inledningssång sin befrielsemelodi i ens blod, och man undrar, om det i hela vår diktning funnits något sådant lifvets och poesiens älsklingsbarn som den unga ädling, hvilken af en gammal antik Pansflöjt, hittad i Hesperiens klassiska jord, gjorde sig ett modernt instrument med hedniskt klar och lifslustig klang.
Vår litteratur är rik på poetiserande Italiafarare, som plötsligt där nere fått sång i stämman och drömmarna lösta i sitt bröst, flyttfåglar, hvilkas öde är omvändt mot de verkligas, och som sjunga en kort sommartid i den främmande södern, för att väl hemkomna snart tystna eller åtminstone helt förändra läte.
En utländsk diplomat, som förundrade sig öfver den brusande vitalitet och skaparlust, som brukade betaga de svenska artisterna söderut, satte ihop med solskenet denna hjärnans och blodets förökade verksamhet.
Här hemma vore för kallt och grått för konst.
Man är böjd att gifva honom rätt, när man läser våra resande artisters bref från södern.
Det finns en dur-ton i svenskt lynne, en ton af sorglös lifsfröjd och utmanande humör, som först under djupare himmel tycks kunna klinga ut riktigt yrt och fullt.
Ingen svensk poet har visat det så bjärt som Snoilsky – om ej den diktare, som för nästa generation är skalden par préférence, liksom den blodfulle och skönhetsdruckne författaren till de »Italienska bilderna» är det för sin.
Men tanken går vidare.
Med en förändring, skrämmande i sin hastighet, står en helt ny typ för minnet.
Sonetternas världsman i all hans högdragna reservation träder i stället för den frimodiga och öppenhjärtade svärmaren med vinlöfven och den phrygiska mössan.
Aristokrat af födsel och lynne, smak och väsen var poeten alltid, äfven när han som »tidernas yngsta son» sjöng frihetens carmagnole på ruinerna af Neros gyllene hus.
Men Romadräkten efterträddes nu af den otillgängliga societetsfracken.
De fjortonradiga små mästerstyckena etsade sig in i sinnena som en öfverlägsen främlings dubbeltydiga och halft föraktliga förtroenden.
Det är efter en bal.
Man går ett gatstycke samman en stockholmsk vinternatt.
Det är rimfrost och stjärnor, och den främmande begynner tala, men blott efter ett par repliker tystnar han och tar farväl med en point af stolt och afvisande ironi.