Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan på afstånd kastade han långa blickar fram mot fröken Bergs fönster, om han måhända tilläfventyrs skulle kunna i förväg komma under fund med, huruvida hon vore hemma.
Alla fönstren stodo vidöppna, rullgardinerna med sina förskräckliga bilder hängde slaka; intet att se eller höra, icke ett ljud, icke en rörelse.
Å nej, skulle nu världen nödvändigt vara utdöd, så skulle den vara det grundligt och med besked; – naturligtvis; – han svängde förbittrad med sin entoutcas.
Han bankade på: tyst som i grafven; en hundracka gnällde förstås nånstans inne i huset.
Han strök ned till deras förmiddagsplats: tomt; naturligtvis; hur fan kunde han begära, att hon skulle stå att finna just i dag, när han önskade få fatt i henne!
Han dref ned mot badviken: där stodo några får och sågo obeskrifligt, retsamt dumma ut; annars icke ett lefvande väsen.
Med en stillsam vädjan till sitt eget goda förstånd, hvilket ju borde ha kunnat göra honom begripligt, att på en så pass kolossal ö och ibland en så öfverväldigande rikedom på angenäma rastplatser han icke hade som allra värst chancer för att träffa den han sökte, jagade han ön rundt och på kors och tvärs, i diagonaler och cirklar och spiraler: – fåfängt.
Det led redan mot kvällsmatdags, resignerad släpade han sig hemåt, – och såg henne plötsligt dyka fram om en klippa, omedelbart invid hans egen bostad.
»Jag har sökt er två gånger i er bostad, fröken,» förklarade han, i det att tonfallet lät förebrående under hans ansträngningar att göra det naturligt trots den förlägenhet han kände.
»Men vi hade ju högtidligen kommit öfverens om att hålla oss ifrån hvarandra denna eftermiddag,» utropade hon förvånad, medan glädjen sken varmt igenom.
»Jag har i tre timmar trafvat ön rundt efter er,» fortsatte han hårdnackadt, – och nu lät stämman rent förtrytsam.
»Det var inte att hålla ut!»
»Inte heller för mig,» genmälde hon.
»Också jag har strukit af och an.»
Han hade vändt om och följde henne.
Han betraktade henne förstulet från sidan: hon såg helt glad ut, halft undrande eftertänksam.
Emma Berg gick och solade sig.
Så var han dock åter där, bredvid henne; och han hade sökt henne.
En stor, behaglig trötthet kom öfver henne, hennes knän darrade, hon var nära att gråta.
Hvilken eftermiddag hade icke detta varit.
Först därnere i »parken», dit hon gått för att få tiden till att gå med läsning och där hon icke kunde låta vara med att vänta på honom, ehuru hon visste, att han icke skulle komma, – med att vänta och speja, om icke det gråa strecket komme, om icke den ranka, stilla gestalten döke upp, – med att vänta, ända tills hennes ansikte brände och hennes händer voro is och hennes hjärta klappade så sällsamt hastigt och ojämnt och så plötsligt höll inne för att genast åter begynna hamra.
Så hade hon sprungit upp och därifrån, utan att se sig om, som vore någon i hennes rygg.
Men i hennes rum glodde de ljusblommiga tapeterna och det gamla husgerådet så dumt tillfreds på henne, och hon kände sig så främmande och så ensam och så utesluten i allt detta som en med sig själf förnöjd familj samlat omkring sig, att hon måste bort, ut.
Och som hon nu klättrade omkring bland klipporna, begynte något draga, och det drog starkare och starkare, och hon visste, att när det började, hjälpte intet motstånd.
Och hon följde.
Om en stund dök lotsåldermannens hus upp, och hon såg hans fönster.
Hon blef stående bakom ett klipputsprång och betraktade dem.
Länge hade hon stått sålunda och blickat på hans fönster, och det hade blifvit stilla inom henne.
Det var det enda som hjälpte.
Mången morgon, när den tidiga dagen väckte henne och hon tyckte, att det skulle dröja en evighet till badtimmen och att hon icke skulle kunna vänta till dess, hade hon klädt på sig och gått ut, gjort en stor båge rundt kring ön, på det att öinvånarne, hvilka höllo stark utkik med de bägge främlingarna, icke måtte fatta misstankar, och så omsider nått till en punkt, från hvilken hon kunde skönja hans fönster.
Ibland hade barn kommit och utbjudit snäckor till salu, och då satte hon sig mellan klipporna och pratade med dem, med hans fönster i sikte.
En gång hade han därunder kommit ut ur huset och varseblifvit den ljusa fläck, som hennes klädning bildade, och styrt hän mot denna.
Men när han så blifvit henne varse, såg hans ansikte så underligt slutet ut, och sedan dess hade hon icke mer vågat söka hans fönster ... ända tills i dag.
– Att hon också, i ett anfall af ängslan, kunnat göra honom det där förslaget från förmiddagen!
Hon gick bredvid honom som på skyar, i en stilla sugande frestelse att med sin hand helt sakta stryka öfver hans ärm.
»Och nu?» sporde han.
»Hvad ni vill.»
»Skola vi göra ett slag upp till ’gubbarne’?
De öfverenskommo att göra en tur samman upp till »gubbarne».
Med detta namn hade de döpt de tvenne fyrarna, hvilka i orubbligt gubballvar stodo posterade på spetsen af öns högsta klippa, dominerande haf och land samt på långt håll ifrån synliga som två silhouetterade streck mot himlen.
Skymningen började falla: en ängslande och melankolisk skymning, en sådan som gör hjärtat fullt af obestämd ångest och drifver människorna intill hvarandra.
Himlen var öfverdragen med en och samma enfärgade, enformiga smutsgrå skyväf, och jorden, ön och hafvet sågo sällsamt mörka ut i denna luftbelysning, dubbelt ödsliga och dubbelt öfvergifna.
Det oändliga panoramat, som utbredde sig i alla horisonter inunder dem, suddades samman till ett enda grått-i-grått; landskapet omkring dem höljde sig in däri som i en skum, hvilande sorg.
Skymningsstämningen hade gripit dem bägge; de sutto helt tysta bredvid hvarandra.
Minuterna kommo och gingo förbi dem, gråa och melankoliska äfven de, med tröstlösa miner och tomma, trötta blickar.
Skymningen föll allt tätare; slutligen började ett duggfint, knappast förnimbart regn att väta.
Då de hunno fram till hennes dörr, var det ösande regn.
Det var som om ångesten, den olidliga spänningen, i naturen och i deras sinnen, lösts under det friska, kyliga regnet; blott en stilla, ljuf matthet, ett sorgsenhetens välbehag, hade dröjt sig kvar därefter.
Blida, veka, båda två i en och samma stämning, kände de sig så tacksamma emot hvarandra, fulla af obestämd innerlighet för hvarandra, medlidande, hängifvenhet, uppoffringsbehof.
Det låg hos dem bägge denna afton en obestämd, omedveten, helt allmän förnimmelse af, att allt det andra, det som var utanför dem, skymningen, den grå luften, det tunga, öde, vida landskapet, människorna, bildade ett helt för sig, och de två ett annat helt för sig, och att emellan det förra och det senare intet samband funnes, men att de däremot, han och hon, i detta främmande, likgiltiga, fientliga miliö, vore ett, vore sammanhöriga, behöfde hvarandra, hörde naturligt samman.
De kunde icke komma sig för att skiljas åt; de hade intet att säga hvarandra, och det var redan helt sent; men då de höllo hvarandra i handen till godnatt, sporde han sakta:
»Får jag inte lof att stiga in om till er på en liten stund?»
Hon drog upp rullgardinerna och öppnade alla fönster på vid gafvel.
Den friska, regnmättade kvällsluften fyllde på några ögonblick hela rummet.
Han hade satt sig i soffan, hon tog plats på en stol snedt framför honom.
»Och nu far ni snart er väg,» sade han med så ansträngd och onaturligt kall stämma, som blott det tillkämpade lugnet kan åstadkomma.
»Ja, nu får jag se att komma hem,» svarade hon med ett trots, som skulle skyla mycket.
»Och så, se’n?»
»Ja, det får man ju låta komma an på.
Man tager allting som det kommer.»
»Hvem har ni där hemma?»
»Far och mor.»
»Eljes ingen?»
»Och se’n, när ni besökt era föräldrar?
Hvart tänker ni er då hän?
Till vintern?»
Där hemma, där jag aldrig var som hemma, dör allt en långsam död.
Det är förskräckligt att lefva bland ett folk, som man så där droppvis tappar blodet af.
Allt säger till en: dö! hvarför lefver du ännu?
Och där ute, i den främmande staden – man blir trött på att vara bland främlingar.
Men det finns inte stort att välja emellan.
Jag går väl tillbaka dit.»
»Men därmed kan ni dock inte låta er nöja?»
Hon såg tigande ut framför sig.
»Och hur tänker ni er framtid?»
»Åh, det blir allt mera stängdt omkring en, allt mera tomt.
Och man ser det alltsammans an och vet, att det måste gå som det går.
Och åren gå, och man är som ett blad, som drifves af vinden: det hoppar och blir liggande och vrider sig och rullar och rullar, och är slutligen borta.
Och ingen lägger märke till, att det är borta.»
Det blef en liten paus; ljudet af regnet; annars tyst.
»Och det är så svårt,» fortsatte hon.
»Tanken på att man skall slockna, försvinna, vara borta – allt lefver, allt rör sig, allt står kvar, såsom det stått där, medan man själf var där ... men man själf är borta, som om man aldrig varit till.
Det är det förfärligaste jag vet.
Allt i en reser sig upp däremot.
Det måste vara, det är redan.»
Inga tårar voro synliga, men hennes ansikte var liksom upplöst innanifrån af gråt.
»Och hvad skall så bli af oss två; jag menar – skola vi fortsätta att skrifva till hvarandra?
Hon svarade helt lugnt och behärskadt:
»Ja, det kunde vi väl göra.»
»Men det är inte nog för er.»
Han höll inne.
»Ni måste ha något annat, och mera; en människa, som är något för er.
Någon som ger er mer än som så.»
»Jag har icke funnit någon.
Intet, hvarom jag kunde säga: detta är det, lifvet, allt!
Det finns ingen, som håller af mig, så.
Hvad som kommit, och frambjudit sig, det var mer, eller mindre, men det var icke det, hvarom man sade till sig själf: ja, här är det, här står det, nu har du det.
– Och nu kommer det väl heller icke.»
En helt kort paus, som var så outgrundligt djup, att den syntes dem bägge räcka minuter.
Så sade han helt stilla och innerligt:
»Men jag håller af er.»
Hon skiftade hamn inför honom, det stod som klarhet ikring henne, hon gled ned ifrån stolen och låg framför honom på knäna:
»Är det sant?
Ni håller af mig!
Är det möjligt; – nej, men hur är det möjligt?» jublade hon, grät hon, med armarna kring hans hals.
När hon vid nattens inbrott följde honom ut i regnet och de tillsammans kommo förbi nere vid sjön, hvarest måsarna sutto som hvita fläckar på stenarna och sofvo, sade han:
»För öfrigt, det glömde jag säga, jag har icke mer ägodelar än hafsfåglarna.»
»Det vore heller icke bra annorledes,» svarade hon.
»Fria som hafsfåglar och fattiga som hafsfåglar och stolta som hafsfåglar – så vilja vi lefva, så länge den skatt räcker, som vi funnit.»
Légier sur Vevey februari 1891.
HOS HULDRAN.
Det är en sommarkväll, en kväll i augusti, fram mot midnattstid.
Månen står gul och tillplattad i sin rundning midt på himlen, som är så ljus, att inga stjärnor synas, och inunder ligger den stora slättbyn skinande hvit i sina lummiga träddungar.
Det är just på den timme af natten, då skuggorna ligga som djupast och de kalkade väggarna blänka som hvitast och då alltings orörlighet är så massiv, att människan med ens begynner lyssna och känner den stå omkring sig såsom ett kroppsligt föremål och till sist hör tystnaden.
Husen långs vägen skina dubbelt hvita i sitt dunkla hölje, kyrkan höjer uppe på backen sitt kalkade torn som en fantastisk hög hvit arm, sträckt mot höjden och orörlig; – allt en stum, hemlighetsfull, otydbar hvithet, som ögat icke kan släppa, men som känslan icke kan komma in i.
Så brister tystnaden med ens i en myllrande mångfald af ljud, det ena icke märkbart för sig, icke existerande utan det andra, men alla tillsamman sjungande i örat som en knappast förnimbar, obestämmelig ton; det är månskensnattens ande, som blifvit löst ur sin orörlighetsförtrollning och sakta bankar på i människosjälen.
Det går som en darrning genom naturen, och den meddelar sig öfver till människan.
Det bundna är vordet frigjordt, det döda lif, det stumma talande, det skilda ett; och sommarnattens, slättnattens gåtfulla väsen stiger upp i människan såsom ett samladt lefvande något, hvilket som sjungande ton, som hvit färg, i sekundkort dröm och smärtsamt säll känsla böljar upp emot den medvetenhetens strand, där det dock alltid brytes och glider tillbaka, lämnande kvar blott ett skum, förgånget i samma nu som det föddes.
Så kommer ett ljud, som skär hela den tysta symfonien sönder och samman samt sopar undan hela den trollska härligheten, – ett rått ljud, ett ljud med början och slut, ett ljud af denna världen.
Åter står naturen i sin otillgängliga slutenhet, orörlig, tyst, liflös; och människan griper med anspända nerver, förtvifladt, förgäfves, efter detta underbara fantom, som hon i ögonblicket förut kände inom sig själf, men som nu inom mindre än en sekund dragit sig tillbaka inom den yttre naturens stängda portar, blickande svårmodsfullt emot henne ur skinande hvita väggar och olöst tystnad.
Som öppnadt efter en kort halfslummer, söker ögat ut öfver nejden.
Den hvita vägen kommer fram ur skuggan mellan tvenne trädgårdar, löper utmed de hvita husen, förbi kyrkan, samt snor sig ut långt bort i ängar och sädesfält med hvita dimbildningar och tjudrad boskap.
Och örat särskiljer ljud: korna rårna, där de ligga som bylten borta på ängen, ängsknarren skorrar inne i klöfvern, grodorna kväka i bydammen, och från en fjärran by ljuder en dragharmonika.
Inne i granngården ger gårdvaren till ett högt, kort skall, och från alla gårdar i alla byar slätten rundt svarar det i bas och diskant, nu här, nu där, tills det sista, aflägsnaste hundskallet dött hän, äfven det, och nejden åter hvilar såsom förr med sin gula, tillplattade måne uppe på en ljus, stjärnlös himmel och sina hvita byar, sin orörlighet och sin tystnad.
Tills skrapandet af en otålig hästhof på nytt ger upphofvet till en ny helveteskonsert af bygdens alla hundar.
Strax utanför kyrkogårdsgrindarna ligger ett hus, större än de öfriga, mera välbyggdt än dessa, med brutet halmtak och mångrutiga fönster.
Framför farstutrappan står en sadlad häst, bunden med betslet i järnringen på en träpåle.
Han stampar med sin ena framfot i marken, som om han redan länge fått vänta på sin ryttare och mist tålamodet, sänker mulen mot sitt lyfta, krökta knä och frustar.
Men inne från huset hörs intet ljud.
Plötsligt lyfter hästen sitt hufvud och lyssnar utåt markerna med framåtsträckta, styfva öron och hela kroppen orörlig, som vore den gjuten i metall.
Ingenting är ännu synligt, men någonstädes ifrån ljuda fotsteg, underligt starka i den djupa tystnaden.
Om en stund synas långt ute på den hvita vägen tvenne mörka punkter, hvilka röra sig framåt, förstoras, förtydligas och bli människor.
De gå i takt, fyra fötter men ett steg, de ha redan hunnit förbi kyrkan och varseblifva hästen, hvilken, sedan nyfikenheten är borta, åter begynner vrida sig oroligt af och an, rycka i betslet, frusta med mulen, skrapa med framfoten.
Det är tvenne män i den skånska arbetarens söndagsdräkt.
»Det är ju ...
Hvad gör han här?» säger den ene sakta.
»Vet du inte af det?» svarar den andre.
»Han är här visst hvareviga kväll.»
»Här!?
Hvad har han med den galne Niklas att beställa?
De båda vandrarne ha just hunnit den punkt, där vägen förlorar sig emellan de bägge trädgårdarna af byns tvenne yttersta gårdar.
De försvinna nu med den i skuggan.
»Ja,» hör man ännu en röst svara, »det är väl inte till galne Niklas han kommer.
Det finns flere i huset.»
Samtalet börjar bli otydligt; ljud höras, men inga bestämda ord.
Efter en stund tränger fram ett utrop:
»Men är han då från förståndet!»
Därpå är allt som förstummadt, borta.
Man hör ännu vandrarnes fotsteg.
Så upphöra äfven de.
Och natten svänger vidare, från öster mot väster, som ett hjul kring sin axel, men ljudlöst.
Uppe i norra horisonten flyttar sig den ljusrand, hvilken i nordens sommarnätter utvisar solens gång öfver andra hemisfären, omärkligt ifrån aftonrodnadshållet till morgonrodnadssidan.
Det kommer svalka i luften, och ett visst skärt ljus.
Hästen, som ännu står bunden framför det hvita husets trappa, lyfter ännu en gång hufvudet och spetsar öronen.
Det är åter fotsteg som närma sig.
Denna gång komma de från motsatta hållet.
Vandrarnes röster ha redan länge kunnat höras, när de själfva omsider dyka ut ur skuggan af de tvenne trädgårdarna fram på den hvita byvägen.
»Hvem gästar här så dags på natten?» spörjer den ene af de båda männen, i det att de bägge förundrade halfstannat framför det hvita huset.
»Den hästen står här från kväll till morgon hvar natt,» svarar den andre, under det att de tvenne följeslagarne fortsätta sin vandring.
»Hasten!?
Det är ju ...
Ja, det är ju sant!
Men hvad kan hon ha gjort vid honom?
Förgjort honom?
Den andre svarar icke.
De ha redan hunnit långt förbi kyrkan, då man hör den ene vandraren med höjd stämma yttra:
»Hvem kan veta, hvad en sådan trollpacka har för konster!»
De krympa samman till två svarta punkter långt borta på den hvita vägen och försvinna med den ute i synranden.
Och natten svänger vidare sitt ljudlösa hjul, från öster mot väster.
Skuggorna äro redan nästan borta, och ljuset har mist sin midnattsmånskensaktiga bjärthet: en nykter, jämn morgondager breder sig öfver nejden, utplånande det ena så väl som det andra.
All den värme, som jorden uppsugit under en hel lång, het rötmånadsdag, stiger upp vid afkylningen som en lätt, kall ånga, och längst nere i öster målas himlen i orange.
Tupparna ha redan begynt gala inne i en gård, och en port slagits upp på vid gafvel, då hästen framför husdörren ännu en gång lyfter hufvudet och spetsar öronen.
Men denna gång har ljudet kommit inifrån huset.
I nästa ögonblick vrides en nyckel ikring, och dörren öppnas.
En ung man, i tjuguåren, blond, medelstor, träder ut och ned för trappan samt ger sig till att lösa betslet och spänna bukgjorden på hästen, allt utan att så mycket som se sig om.
Efter honom, i dörröppningen, visar sig hufvudet och ofvandelen af en kvinna.
Hon lutar sig fram i glänten, säkerligen rädd för att förkyla sig i morgonluften: bröstet är naket ofvanför lintygslinningen, och i det ymniga håret sitta ännu sängfjun.
Ansiktet tillåter ej att bestämma åldern: det äger nämligen denna groteska fulhet utan uttryck, hvilken bibehåller sig oförändrad från tjugonde till fyrationde året, – ett ansikte med negermun och tvenne klotrunda, gulgrå, glupska ögon.
Den unge mannen sätter foten i stigbygeln och svingar sig i sadeln utan att säga ett ord; och han vänder sig icke ens till hälften tillbaka emot kvinnan i dörren, när han, liksom själsfrånvarande och halft i sömnen, kastar en nick åt huset till, i samma ögonblick som han sätter åstad i språng utåt vägen, ut på slätten, hvarest tjänstpojkarne redan flytta kreaturen till morgonbete och pigorna mjölka korna, medan solklotet rullar upp på himlen, enormt och strålfullt, bådande en het dag.
En halftimme senare blir ryttaren synlig å en af de pillummiga vägar, som leda fram öfver slätten ned mot hafvet till.
Han vrider af från stora vägen och tager in på en mindre, hvilken löper ut ifrån den förra i rät vinkel samt vidare snörrätt ut öfver markerna och vid hvilkens bortre ända en gård i sin dunge synes.
Pilarna stänga utsikten till bägge sidorna, och grenarna slå honom oupphörligt på hatten, i ansiktet.
Med ens upphör allén, och en vägsträcka med nysatta träd vidtager, med öppna vyer öfver slätten och hafvet.
Ryttaren öfverblickar all sin tjudrade boskap, hvilken med början invid vägen sträcker sig i en lång brokig linie ut öfver klöfverfältet; en pojke går utmed linien med tjuderklubban på axeln, och tvenne pigor sitta nerhukade vid hvar sin ko med mjölkstäfvan mellan knäna.
Vid hästens hofslag tvärstannar pojken, och den ena pigan lutar sig bakåt för att bättre kunna se, medan hon fortfarande låter fingrarna löpa långs jufverspenarna.
Ryttarens misstänksamma öga undgår intet af allt detta; han ser äfven, huru pigan plötsligt vänder sig om emot den andra med några ord, som han dock icke trots all anspänning kan uppfatta, samt hur den senare tvärt låter fingrarna stå stilla, medan hon lutar sig ned och under armen förstulet betraktar sin hemvändande husbonde.
Han rider upp mot sin gård.
Redan på afstånd varsnar hans spanande öga höstkarlarne, som hvässa sina liar på slipstenen utanför porten.
Han förstår, att en af dem varseblifvit honom och meddelat detta åt de andra, ty såsom dragna af en och samma snodd vända sig alla hufvuden utåt vägen emot honom, utom ett enda, den gamle husmannens, hvilket förblir lutadt öfver lien, som om ingenting vore hvarken att höra eller se eller i alla fall intet som han ville vare sig höra eller se.
Det hela varar blott ett ögonblick; när husbonden rider förbi sitt folk och in genom porten, ha alla så fullt upp att göra hvar och en med sitt, som om de denna morgon icke tänkt på annat än att få sina redskap i ordning.
En af drängarne lämnar gruppen, följer efter husbonden in på gården och tager emot den svettiga och skummande hästen utan att säga ett ord eller ens se på sin herre.
Denne går in i huset.
Där går hans unga syster och ställer i ordning, öppnar fönstren ut till trädgården och sätter kaffesakerna på bordet.
Han undviker att se på henne, och han har på förnimmelsen, att äfven hon undviker att se på honom.
Men just som hon kommer in från köket med kaffekannan och han därvid halft vändt ryggen till, känner han en stor, lång, öppen, föraktfull, mönstrande blick i sin nacke.
Han dricker sitt kaffe i stumhet, går in i folkstugan, där folket håller på att äta frukost, och ger order till dagsarbetet, samt kastar sig därefter fullt påklädd på en soffa och somnar genast in.
Han förstod, att det lidit ett godt stycke fram på dagen, när han åter vaknade.
Det summade och surrade omkring honom, innanför och utanför, rummet var svart af flugor, och inne från stugan tickade det gamla slaguret på sitt ljudliga och betänksamma sätt.
Ute i köket slamrades med kärl, knittrade det och fräste: det måste sålunda lacka mot middag.
Han var som mörbultad i alla lemmar; och då han gnuggat den värsta sömnen ur ögonen, såg han sig, såsom han låg där utsträckt på soffan, i den midt emot hängande spegeln: orakad, omorgnad, med tofsigt hår och smutsig krage, och äcklades.
Han skulle just resa sig, då han med ens hejdade sig och lyssnade, halfliggande, stödd på armbågen.
Ute från köket hade han förnummit ett ifrigt hviskande, som fördes helt högt för att höras genom oväsendet.
Han sträckte hufvudet fram och knep ögonen samman: –ja, naturligtvis; han hade genast uppsnappat hennes namn.
Dörren mellan kammaren, där han låg, och folkstugan stod vidöppen, och dörren mellan denna och köket hade, sannolikt af oaktsamhet, lämnats på glänt.
Han smög sig i bara strumporna och på tåspetsarna ut i stugan och satte sig på den urgamla, låga stolen med det ålderdomliga rödlakanet, hvilken sedan fars och mors och farfars och farmors tid och väl ännu längre tillbaka haft sin plats i vrån vid järnugnen, å hvars tvenne i rummet utskjutande väggar S:t Görans strid med draken var afbildad i upphöjdt arbete å midtelfälten.
Han kunde härifrån tydligt urskilja hvarje ord, som framhviskades mellan de båda pigorna.
»Ja gu’, det får jag då säga, att tar han det räliga stycket, så är han bra dum.
Det var då ingenting för honom.
– Eller har hon kanhända pengar?»
»Pengar!» svarades det föraktligt.
»Far’en har ju hela reden full af ungar; och det är en vidlyftig man; och hur han sitter i det, är icke godt att bli klok på.
Hur många gånger har han icke varit utfattig.
Nu sitter han där på sin stora arrendegård, ja; men det har han gjort förr också; så att, när han dör, är hon kanhända lika bar som du och jag, om icke mer.»
»Ska’ han verkligen gifta sig med henne?»
Intet svar; men ett par spiselringar kastades af en rasande hand in i sina platser.
»Tror du,» fortfor spörjarinnan, »att han gjort henne med barn?»
»Barn!» ropade den andra så högt, att medpigan tystade på henne.
»Hon kan såmen icke få barn mer än en batting kan få barn.
Man säger,» här sänktes hviskningen, så att lyssnaren måste lägga örat tätt intill dörrspringan, »att hon en gång skall ha fördärfvat alltsammans i sig, hon ville inte ha barn, och så klabbade och klabbade hon så länge, tills att – – ja, barn fick hon inte, men ... »
Berätterskan hajade till, det blef ett ögonblick moltyst i köket, och de båda pigorna stirrade skrämdt på hvarandra: lyssnaren hade med ett ryck rest sig från stolen bakom dörren och gick tillbaka in i sin kammare med ljudliga steg, utan att göra sig mödan dölja, att han åhört hela samtalet.
Han tog skor och mössa på och gick ut i trädgården.
Hans syster sysslade borta i köksrabatterna; själf lät han sig, olustig, slö och äckelsjuk, falla ned på en soffa, där han blef sittande, tills det kallades till middag.