Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stats- och Ekon.-Utsk:t, samt återfinnes i dess Betänk. N:o 7.
Men de motioner, som af mig och andra Den Maj. 51 i ämnet blifvit afgifna, hafva behandlats af sammans.
Lagooh Ekon.-Utsk:t.
Sorn ämnet skulle vinna på att dessa frågor behandlades i eft sammanhang, får jag anhålla om propos. på detta mitt förslag, och som ytterligare skäl för denna min anhållan får jag anföra såväl att sådant förut varit praxis, som ock att min motion står i direkt sammanhang med den af mig nyss nämnda K. Proposm.
Det förhåller sig verkligen så, sorn den siste talaren yttrat, att 3 eller fyra motioner i fråga om skogslagstiftningen blifvit afgifne, af hvilka ett par behandlats af sammans.
Lag- och Ekon.-Utsk:t.
Jag skall söka ställa så till att dessa motioner snart komma till Stånden, och då frågan onekligen blir enklare, om alla förslagen behandlas i ett sammanhang, anhåller jag få instämma med den siste värde talaren.
Sedan öfverläggningen i frågan ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att
Hr Boij hade föreslagit, det B. o. Ad. skulle uppskjuta behandlingen af det närmast å föredragningslistan uppförda målet, eller Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Utlåt.
Propos. ang:de förändrade bestämmelser i fråga om upplåtande åt enskilda af Kronans mark i Norrland m. m., samt besluta, att detta Utlåt, skulle företagas till afgörande i sammanhang med det Betänk, i ani. af enskilda motioner rörande skogshushållningen, som af Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t komme att afgifvas; hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. bifölle hvad sålunda föreslagits.
Föredrogos ånyo och biföllos Lag-Utsk:ts den 21 sisth April och 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 38, i ani. af väckta motioner om ändringar i konkurslagen; samt Mern.
N:o 41, i ani. af återremiss af Lag-Utsk:ts Betänk.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 21 sisth April och 1 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 44, i ani. af återremiss af Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 29, öfver väckt motion om ändring i Kyrkolagens föreskrift rörande tiden för barnaqvinnas kyrkogång. yj Den ?
Jag får anhålla att K. o. Ad. behagade antaga Lag-Utsk:ts nu framställda förslag, som redan af Preste- och Bonde-Stm blifvit godkändt.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå gjord propos. antog 11. o. Ad. det af Lag-Utsk:t i Betänk:tN:o 29 afgifna förfåttningsförslag.
Föredrogs ånyo och bifölls Lag-Utsk:ts den 21 sistl.
April och 1 dennes bordlagda Betänk.
N:o 45, i ani. af väckt motion om ändring i lagens stadgande!) ang:de reseförbud för gäldenär.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Lag-Utsk:ts den 21 sisth April oah 1 dennes bordlagda Mern.
N:o 46, i ani. af återremiss af Lag-Utsk:ts Betänk. X:o 15, öfver väckta motioner om ändringar i domstolsinrättningen å landet.
Lades till handlingarne. lTtsk:ts i sednare punkten afgifna förslag.
Det slut, hvartill Utsk:t här kommit, är efter min uppfattning icke det rätta, ty att inskränka kompetens till nämndemans-befattningen till dem som ega, eller under åbo- eller nyttjande-rätt innehafva hemman eller annan fastighet inom socken, är att å ena sidan inskränka och å den andra utvidga kompetensen allt för mycket.
Hvarje backstugusittare t. ex. skulle härigenom blifva valbar till nämndeman.
Utsk:t har väl i detta afseende gjort en restitution, men efter min uppfattning alden icke lyckad.
Jag tror det vore bättre att hålla signil Förordn:n om kommunalstyrelse på landet, der 14:de §:n säger: »Kommunalstämma utser bland röstberättigade, inom kommunen bosatte män, som uppnått 25 års ålder, en ordförande och en vice ordförande för fyra år.»
Derigenom får man en riktig grund för kompetensen till nämndemanskapet, och den som kan vara ordförande i kommunalstämma, måtte äfven kunna vara nämndeman.
Således anser jag att orden »som är 25 år gammal, samt eger eller ock under åbo- eller nyttjande-rätt innehafver hemman eller annan fastighet inom socknen och eger rösträtt vid kommunalstämma», böra utbytas mot »som är valbar till ordförande eller vice ordförande i kommunalstämma.
» Den 2 Maj. 53 Jag anhåller om propos. på bifall till Utsk:ts förslag, med iakttagande af den ändring jag nu föreslagit.
Man har i alla tider ansett att en nämndeman bör vara boende inom socken.
Jag kan således icke finna att Gr.
Sparres förslag är bättre, utan yrkar att nuv:de stadgande måtte bibehållas.
Jag deremot kan icke annat än understödja Gr.
Ju mera man undviker speciella stadganden i lagstiftningen, desto bättre, och derföre förenar jag mig med Gr. Sparre.
För min del tror jag icke att det är lämpligt att nu genast frångå de grunder, sorn hittills blifvit följda, då nämndeman utses.
Med den stora rörlighet, som kommer att ega rum bland den lösa skara, som nu har rösträtt på kommunalstämma, anser jag det vara orätt att åt dessa anförtro utöfvandet af domarebefattning, då folket säkerligen fortfarande till dessa befattningar vill hafva sådane personer, som äro bland de i orten mest ansedde.
I afseénde å rättigheten att deltaga i nämndemansval, vill jag för min del icke göra den inskränkning, som Utsk:t föreslagit, ty jag vet icke hvarföre icke hvar och en till rösträtt inom kommunalstämma berättigad äfven skall få deltaga i valet, men deremot anser jag det vara med god ordning öfverensstämmande att man från valbarhet undantager dem, som äro i Rikets tjenst, äfvensom de personer, som aflönas af kommunen, sås. skollärare m. fl.
Jag får således anhålla om bifall till Utsk:ts förslag med den förändring, att de orden, som finnas öfverst på sid. 3 »och sjelf är till nämndeman valbar» måtte utgå.
Att inskränka valrätten till dem som sjelfva kunna väljas, anser jag särdeles lämpligt, derföre att det hittills varit stadgadt att en nämndeman icke är skyldig att mottaga tjensten förr än det gått laget omkring, ■Sedan han bestridt densamma i två år, är han nemi. icke pligtig att återtaga tjensten förr än alla andra haft samma besvär.
Jag tror det således vara skäl att sätta valberättigade och valbara i samma kathegori, ty annars kan man ju välja en backstugusittare, der man anser befattningen tryckande.
Det synes mig som om ett re daktionsfel blifvit begånget, då det heter: »Ej må annan Den 2 Maj. dertill väljas, än den, som — — —•; ej heller den» etc.
Detta torde vara en omening, och då det torde vara svårt att på stående fot göra upp ett förslag till bättre redaktion, hemställer jag att §:n måtte till Utsk:t återremitteras.
Det må väl vara, att språket icke är så synnerligen vackert, men begripligt är det, och detta torde vara hufvudsaken.
För min del vill jag icke vara envis i yrkandet, att rättigheten borde inskränkas till dem, som sjelfva äro valbara, och, för att icke framkalla olika propos:r, afstår jag från nämnda yrkande och anhåller om bifall till Utsk:ts förslag oförändradt.
Sparre skulle blifva belåten, 0111, såsom händelsen kunde blifva, derest hans förslag bifölles, t. ex. hans inspektor utsåges till nämndeman.
Mig synes rättast och bäst vara, att nämndemansbefattningen utöfvas af bofasta män, hvilka i allmänhet hafva mera anseende och en stadigare tillvaro inom kommunen än de, som endast tillfälligtvis vistas inom densamma.
Då ärendet redan en gång varit till Utsk:t återremitteradt, afstår jag från mitt sednast framställda yrkande.
Jag kail dock icke filina annat, än att ordställningen är mycket olämplig, men då man anser, att deraf icke kan föranledas något missförstånd, förenar jag mig med deni, som yrka bifall till punkten.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förslag oförändradt och dels af Gr.
Sparre bifall till samma förslag med den förändring, att i stället för orden: »som är tjugufem år gammal samt eger eller ock under åbo- eller nyttjanderätt innehafver hemman eller annan fastighet inom socknen, och eger rösträtt vid kommunalstämma» skall införas orden: »som är valbar till ordförande eller vice ordförande i kommunalstämma»; framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till förslaget oförändradt, hvarvid svarades många ja jemte några nej, och sedermera propos. på förslagets antagande med den af Gr.
Sparre yrkade förändring, då svaren utföllo med mångå* nej jemte åtskilliga ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till Utsk:ts förslag utan förändring förnyats samt med många ja och några nej besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Lag-Utsk:ts den 21 sisth April och 1 dennes bordlagda Den 2 Maj.
N:o 47, i ani. af återremiss af Lag-Utsk:ts Betänk.
Utsk:ts första, till andra Riks-St. gjorda hemställan.
Jag får anhålla, att någon af Lag-Utsk:ts ledamöter ville upplysa, huru Utsk:t före-r ställt sig, att Riddarh.-Direkt:n skall kunna anskaffa de upplysningar, som erfordras för vinnande af visshet derom, huruvida adelsman, som önskar deltaga i R. o. Ad:ns öfverläggningar, genom begånget brott gjort sig dertill ovärdig.
Mig synes, att om inga åtgärder vidtagas för att skaffa Riddarh.-Direktm kunskap härom, blifver det för Direktionen nödvändigt att affordra hvarje adelsman, som anmäler sig till säte och stämma, prestbevis för att få visshet om att han är välfrejdad.
Domstolarne böra derföre i min tanke insända nödiga uppgifter, och en sådan skyldighet åligger dem genom K.
Brefvet den 30 Mars 1787, deri stadgas, att då någon ledamot af R. o. Ad. antingen blifver dömd förlustig adelskapet eller och besvärad med så svåra misstankar om brott, som å ära gå, att han, till bibehållande af Ståndets heder och anseende, ej bör tillåtas att i dess öfverläggningar deltaga, åligger det vederb:de domstol att lemna Riddarh.-Direktm del af utslaget eller domen; och detta Bref är icke upphäfdt.
Jag skulle helst vilja låta förblifva vid det gamla stadgandet, men då det i det K.
Brefvet heter »brott, som å ära gå», samt ärelöshet enligt nya strafflagen upphört, borde måhända en förändring vidtagas.
Då ärendet emellertid redan en gång varit återremitteradt, vet jag icke huru man skall vinna rättelse, och jag tager mig derföre friheten anhålla, att R. o. Ad., med ogillande af Utsk:ts motiver, ville låta bero vid Utsk:ts hemställan.
Om jag icke misstager mig, har R. o. Ad., på framställning af Riddarh.-Utsk:t, redan fattat det beslut, att vederb:de tjensteman i Riddarh.-Kansliet skall föra sådana förteckningar öfver konkurser m. m., hvarigenom man kan få temmeligen reda på R. o. Adms ledamöter.
Att, med afseende å R. o.
Adms enskilda öfverläggningar, då R. o.
Ad. icke mera utgör ett politiskt Stånd, bibehålla skyldigheten för alla domstolar i riket att till Riddarh.-Direktm inrapportera om en adelsman tilltalas 56
Den 2 Maj. för brott, har icke synts Utsk:t lämpligt.
Hittills har det kunnat gå an, emedan Hof-Rätterna icke äro mera än 3 till antalet och deras advokatfiskaler haft sig ålagdt att till Riddarh.-Direkt:n insända sådana förteckningar, men att ålägga Rikets 100 domstolar enahanda skyldighet, har, såsom redan nämndt, icke synts Utsk:t tjenligt, och detta är anledningen hvarföre icke någon hemställan i sådan - syftning blifvit afgifven.
Det är visserligen sannt, att det, enligt R. o.
Ad:ns beslut, åligger Riddarhusfiskalen att göra anteckning om adelsmäns konkurser; och sådant kan ske, emedan, enligt gällande författningar, kungörelser om konkurser skola i Post- och Inrikes-tidningar införas; men i afseende å brott införas icke några kungörelser i tidningarne och följaktligen är det endast tillfälligtvis som Riddarhusfiskalen kan derom erhålla kännedom.
Jag kan icke tolka 1787 års K.
Bref annorlunda, än att det ålegat alla domstolar att insända underrättelse om alla nesliga brott, som blifvit af adelsmän begångna och denna tolkning bestyrkes af stadgandet i Riddarh.-0:n. Svårigheten i detta afseende för domstolarne torde icke hädanefter blifva större än hittills.
Jag finner icke någon anledning att antaga, att R. o. Ad:ns medlemmar äro brottslingar, och lika litet som en korporation eller ett bolag af sina medlemmar fordrar företeende af frejdebetyg för rättighet att deltaga i ofverläggningar, lika litet synes mig, att särskilda åtgärder äro af nöden för att bevisa, att bland de af R. o. Ad:ns medlemmar, som anmäla sig till deltagande i R. o. Ad:ns öfverläggningar, någon är obehörig.
Med nutidens lätta kommunikationer både på intelligensens och materiens väg, blifva sådane förhållanden lätt bekanta, och äfven om icke en särskild tjensteman funnes, hvilken kan anses hafva ett åtminstone moraliskt åliggande att vaka öfver att ingen obehörig' person lemnäs tillträde, är dock åliggandet för domstolarne att inrapportera om en adelsman tilltalas för brott, så olämpligt, att jag anser bättre att helt och hållet stryka bort detta åliggande, än att bibehålla denna apparat för fall, som jag hoppas skola ytterst sällan inträffa.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts ifrågav:de hemställan och dels af Frih. Leuhusen, att R. o. Äd., med ogillande af Utsk:ts motivering, skulle låta bero vid det slut, hvartill Utsk:t kom - Den 2 Maj. 57 mit, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utsk:ts hemställan och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 21 sisth April och 1 dennes bordlagda Betänk.
M:o 6, i ani. af väckt motion om vissa ändringar vid de för prester föreskrifna examina och lärdomsprof. Hr von Schéele, Knut Henning Gezelius:
Het torde ej böra förefalla obefogad!, att jag anhåller få uttala min uppfattning af förev:de fråga, då jag sjelf idkat theologiska studier och under de båda sista åren äfven haft förordnande att deltaga i universitetsundervisningen inom den fakultet, som detta ärende närmast rörer.
Det föreliggande förslaget omfattar fyra mom:r.
Alla hafva rönt det ödet att af Utsk:t afstyrkas: mig deremot synas de samtligen serdeles goda och behjertansvärda.
Ätt jag icke står ensam i denna åsigt, ådagalägges af den uppgift, jag i dag i en tidning sett, nemligen att Utsk:ts afstyrkande hemställan inom Högvörd.
Preste-St:t endast genom den förseglade sedeln vunnit seger.
Jag skall nu med några få ord granska hvarje mom. för sig, jemte de skäl, Utsk:t deremot andragit.
I första mom:t föreslår motionären, det R.
St:r måtte i underd. skrifvelse till K.
M:t göra hemställan om stadgande deraf, att aflagd theologiko-filosofisk examen måtte medföra rätt att beräkna tvenne presterliga tjenstår.
Mot den nu gällande bestämmelsen, att theologiko-filosofisk examen berättigar till beräknande af endast ett presterligt tjensteär, har motionären anmärkt, att då nämnde examens absolverande för den, som eger vanlig skolbildning, kan antagas fordra ungefär två års studier, den också borde medföra fördelen af två tjensteär, emedan man annars kunde befara, att dess afläggande komme att. höra till sällsyntheterna, och att alltså vinsten af dess inrättande blefve mera skenbar, än verklig.
Till vederläggande häraf anför Utsk:t, att man i detta hänseende ännu saknar all erfarenhet, och att, då ärendet så nyss varit föremål för Regeringens behandling, torde med dess hänskjutande till K.
M:ts förnyade nådiga pröfning lämpligen böra dröjas, till dess sig visat, om och i hvad mån den af motionären yttrade farhåga vinner bekräftelse.
Men om nu äfven Utsk:t hade rätt i sitt förmenande, att man i ifrågav:de afseende ännu saknar all erfarenhet; om vi än icke egde mer än ett års bekräftelse på motionärens farhågor, under hvilken tid ingen i Upsala åtminstone 58 Deu 2 Maj. anmält sig till denna examens absolverande; vore icke rättvisan och billigheten af, att en person, genom att göra grundligare akademiska studier, åtminstone icke toge skada i afseende på sin framtida befordran, tillräckligt skäl till en sådan underd. hemställan hos K. M:t, som den, hvilken här föreslås?
Ty då ifrågav:de examen för en yngling med vanliga skolstudier ovilkorligen kräfver mer än ett år, så är det ju uppenbart, att, så länge afläggandet af densamma är åt en hvars fria val öfverlåtet och den nuv:de bestämmelsen om deraf följande tjensteårsberäkning eger gällande kraft, det i de flesta fall kommer att föra till den snabbaste befordran på den presterliga banan att göra sina akademiska studier så hastigt och dermed ock så knapphändigt som möjligt.
Jag frågar, är det rätt, är det klokt, att dröja med att söka ändring i en sådan anordning.
Det förslag, som i motionens andra mom. innehålles, åsyftar tvänne serskilta saker: 1) ombildning af den examen, hvilken, enligt nu gällande förordningar, skall inför Biskop och Konsistorium i stifts-staden före ordinationen af prestkandidaten afläggas; 2) ett närmande till pastoralexamen» upphäfvande.
I förra afseendet föreslår motionären, att den nuv:de s. k. sacerdotal-examen skulle för den, som aflagt theologiko-filosofisk examen, utbytas mot en på en gång inför domkapitlet med honom i rent praktiskt syfte anställd allmän och med ett betyg vitsordad pröfning af hans ståndpunkt, bildning och förmåga i och för utöfvandet af prestkallet.
Detta förslag har Utsk:t, såvidt jag vid noggrannt genomläsande af dess Utlåt, kunnat finna, oj med ett enda ord bemött.
Lätt skulle det sannerligen ej heller vara att för den ifråga v: de examens tiuv:de gestaltning anföra något talande skäl.
Såsom det nu är i lag stadgadt, skall nemligen ordinanden, såvida han ej är graduerad, af stiftets Biskop och öfrige Konsistorie-ledamöter examineras, ej endast i den theologiska kurs, han vid universitetet genomgått, utan äfven i de icke theologiska maturitets-examens-pensa, hvari han redan en gång, några år förut, blifvit af till största delen samma examinatorer pröfvad.
Olämpligheten af dessa upprepade pröfningar, isynnerhet för den, som vid universitetet aflagt en högre humanistisk examen, än maturitets-examen, torde ej kunna motsägas.
I samma mom. innefattas äfven förslaget om pastoralexamens bortfallande för en hvar, som aflagt theologikofilosofisk examen.
Utslet deremot önskar pastoralexamens ovilkorliga bibehållande, såsom afseende att uppmuntra och tillhålla presterskapet att icke stadna vid det en gång Den 2 Maj.
59 förvärfva de kunskapsförrådet, utan under studier, ställda i sammanhang med den presterliga tjenstgöringen, öka detsamma.
Dessutom har pastoralexamen, enligt Utsk:ts förmenande, numera erhållit en form, hvarigenom den snarare kan betraktas såsom ett förtroligt samtal, än såsom ett, serdeles för äldre män, motbjudande förhör.
Om ohållbarheten af dessa skäl behöfver jag ej mycket orda.
Hvilken uppmuntran till allvarliga studier vid mognare ålder hemtas af medvetandet om ett förestående förhör, vet en hvar, som sjelf studerat.
Motvilja kan det väcka, men svårligen lust.
Vill man framkalla lust till grundligare studier hos vårt presterskap, måste man använda ett helt annat medel, nemligen höjande af den presterliga universitetsbildningen, hvarigenom både håg och förmåga till fortsatt vetenskapligt arbete vida säkrare vinnes, än genom framtida examenstvång.
Hvad åter vidkommer Utsk:ts förklaring af pastoralexamen såsom utgörande snarare ett förtroligt samtal, än något egentligt förhör, så — om detta ock vöre verkliga förhållandet — skulle jag i sådant fall blott anse det så mycket olämpligare att behålla den såsom bestå mningsgrund vid beräkningen af prestens lärdomsmeriter; och härmed kommer jag då öfver till motionens tredje mom.
I detta föreslår motionären, i sammanhang med sitt förslag om pastoralexamens partiella upphörande, att hos K.
M:t i underd:het anhålla, det vid ansökning till pastorat lärdomsmeriterna hos den sökande, som aflagt theologiko-filosofisk examen, måtte beräknas efter hans vid universitetet aflagda examina på samma sätt, som nu sker efter pastoralexamen, och med bedömande dervid af de i de förra erhållna vitsord för lärdom såsom eqvivalenta med dem, som gifvas i den sednare.
Häremot anför Utsk:t, att, då förslagsrum vid tillsättande af pastorat i väsendtlig mån betingas af de sökandes pastoralexamens-betyg, skulle, i händelse motionärens förslag genomfördes, den enhet i jemförelsegrund, som nu förefinnes, gå förlorad, enär man icke gerna kan tänka sig, att fordringarne i dessa begge examina, af hvilka den ena aflägges vid universitet och den andra inför Biskop och Konsistorierna, skulle vara eller blifva så lika, att de betyg, som afgåfvos i den ena, kunde tjena till uttryck för ett visst kunskapsmått, som utmärktes med enahanda betyg vid den andra.
Sådan bristande enhet i jemförelsegrund, som den Utsk:t här påpekar såsom ett ööfvervinnerligt hinder för genomförandet af motionärens förslag, kan dock aldrig genom något medel helt och hållet undvikas eller förebyggas.
Om till exempel nu tvänne sökande anmäla sig till ett pastorat, vid hvars tillsättande hufvudsakligaste afseende!, fästes på lärdomsmeriter, och dessa båda sö AO Den 2 Maj. kande aflagt sina pastoralexamina på något olika tid, så, då Hrr Consistoriales ju äfven äro dödliga, och efterträdaren ej alltid följer sin företrädares principer, kan det _ lätt hända, att dessa båda sökandes examens-betyg, ehuru afgifna af samma konsistorium och på papperet lika lydande, i sjelfva verket ega mycket olika värde.
Att, derest motionärens förslag sattes i verket, enheten i jemförelsegrund under sjelfva öfvergångsperioden — ty att valfriheten med afseende på den theologiko-filosofiska examen är att betrakta endast såsom en öfver gångsform, erkännes af alla — skulle blifva ännu mindre, och en vida betydligare ojemnhet derunder inträda, det vill jag ej neka.
Men blir ej detta samma i viss mån förhållandet vid alla förändringar; och icke får man väl för den olägenhetens skull afvisa dem alla, således äfven der man finner dem utgöra väsendtliga förbättringar.
Och att afskaffandet så småningom af pastoralexamen och beräknandet af presternas lärdomsmeriter efter deras i universitets-examina erhållna vitsord, vore en stor förbättring, lärer ingen med saken förtrogen vilja bestrida.
Det vore en betydande vinst för den bedömande, för den, hvilkens kunskaper skulle bedömas, och ej minst för de theologiska universitetsstudierna, som härigeoom skulle erhålla en val behöflig lyftning.
Jag har nu med min flyktiga granskning hunnit till det sista mom:t af föreliggande förslag.
Detta mom. är, enligt min öfvertygelse, det aldra vigtigaste.
Det går ut på, att Ii.
St:r skulle i underd. skrifvelse hos K.
M:t täcktes, efter infordrande af de theologiska fakulteternas utlåtm och förslag, förordna om en reorganisation af prestbilningen inom vårt land, så att grundligare såväl humanistiska, sorn rent theologiska kunskaper måtte för kompetens till prestembetet erfordras, hvilka, med undantag af den i rent praktiskt syfte med ordinanden inför vederbörande domkapitel anställda pröfning, endast genom universitets-examina pröfvades och bedömdes, hvaremot den nuvrde pastoralexamen komme att alldeles upphöra.
Yigten och gagneligheten afprestbildningens höjande erhåller Utsk:ts obetingade erkännande, men prestbristen, som sista Riksdagen förhindrade antagandet af ett då framstäldt likartadt förslag, är ännu densamma, och Utsk:t tilltror sig derföre ej heller nu att förorda någon så beskaffad förändring i de för prester föreskrifna examina och lärdomsprof, som genom förlängande af den akademiska kursen skulle afskräcka unge män från att välja den presterliga banan.
Men om nu saken förhölle sig på alldeles motsatt sätt!
Om det icke vore den akademiska kursens storhet, utan tvärtom dess litenhet, ringhet och obetydlighet, som i allmänhet utgör Den 5?
Maj. fil det från den presterliga vägen afskräckande!
Vore det äfven i sådant fall skäl att dröja med fordringarnes ökande, tills man sett ett lyckligare förhållande i afseende på de theologie studerandes antal inträda?
Jag har tillbragt 10 år vid universitetet, och jag har derunder haft rikt tillfälle att lära känna, hvilka motiver som i allmänhet bestämmer de dit anländande ynglingarne att välja den ena eller andra banan.
Jag kan ock intyga sanningen al hvad Stats-Utsk:t vid motiveringen af N:o 28 af dess Utlåt, öfver Åttonde Hufvudtiteln säger, nemligen att en yngling, som är utrustad med verklig håg och fallenhet för det presterliga kallet, föga återhålles derifrån genom svårigheten att bekosta vistelsen vid universitetet, en svårighet, som — tillägger Utsk:t — ej torde vara större inom den theologiska, än inom de öfrige fakulteterna.
Jag nekar ej, att orsakerna till den öfverklagade prestbriaten äro flere.