Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, det var ett riktigt ’komediantspel allt igenom’.
Fjorton dagar senare kom det bref, att allt gått efter beräkning.
Hon, drängen och gossen voro nu på väg till Amerika.
Gubben testamenterade hon åt fastern, ’efter som hon var så kär i’n’.
Sedan upptäcktes, att hon, med hjälp af en bränvinsadvokat, realiserat bokstafligt allt hon egde.
’Gossen på bärget’ hade inte ens en kaka bröd att sticka i munnen, ty skörden var såld på förhand.
Ruinen var fullständig.
En höstmorgon några månar senare kom ett sorgligt tåg ut från gården, där ’gossen på bärget’ lefvat de två sista åren af sitt lif.
Fyra karlar buro en säng, i hvilken låg en sjuk, och bredvid sängen gick nämdeman med allvarsamt ansigte.
Det var Karl Johan, som fördes dit de, hvilka hvarken ega skydd eller hem, bruka komma.
Fastern hade hållit ut hos honom till det sista.
Hon skämdes så på brorsdotterns vägnar, att hon delat sin sista brödbit med Karl Johan, men nu voro såväl hennes som hans medel uttömda.
Först, när Karl Johan fick höra sammanhanget, började han att skrika, skrika så vildt och besinningslöst, att det gick timmar innan de lyckades få honom tyst.
Sedan låg han i tre dygn, utan att hvarken tala eller förtära en bit.
Sakta, men säkert, arbetade sig ett medvetande till klarhet inom honom: ’det var för moderns skull’.
Han hade förstått sitt lifs fulaste handling lika visst som om prästen lagt ut den, och från den stunden fann han sig i allt, med ett slags dåf undergifvenhet, utan att hvarken fråga eller sätta sig upp.
Han skulle sota! ’Det var ju rätt: han skulle sota’.
Men när han såg det fruktade fattighuset närma sig mer och mer, greps han af en vanvettig ångest.
Han försökte att kasta sig ur sängen, och när dörren slutligen öppnade sig, grep han med den friska handen så hårdt i dörrposten, att fingrarna hvitnade.
Men så sjönk han undergifvet tillbaka mot kuddarna: det måste ju ändå ske.
Nämdeman glömde inte bort honom, utan plockade åt honom litet af hvarje, som han trodde skulle kunna glädja.
Ja, till sist lät han till och med barnen bära dit en kattunge, då han visste, hur tokig han var med djur – men ömhetskänslan var slut.
Gossen på bärget låg numera orörlig, med halfbrustna ögon, och bara ’längtade på kaffe’.
Kaffe var nu hans lifs stora passion.
Men när han ett par år senare låg på ’döds-strå’, kom det så mycket galet för honom.
Han talade om mor, om sol, om stryk, om barnen och lille Hans.
Alldeles mot slutet reste han sig upp och mumlade tungt:
»Om ja’ bara skicka’ pängarna!»
»Dä hadde vuri’ bätter», sa Spring’-Malena, som vakade, »om han bedt ett Fader Vår.
Nu dog han som en hedning.»
Men det fins många sorts Fader Vår.
En bönemanshistoria.
»Nej, hva’ säj I, skomakar-Olle, ha I sett Jan Ers far i Gryte på gångstigen hem till vårt, me’ sjöskumspipa’ i mun, å pojken hans me’ blomkvast i näfvan?
Ja, va’ dä inte dä ja’ tänkte, när ja’ såg hur’en bliga på a Lisa Lena, där hon satt i körka i sönda’s la me’ dom andre jäntern.
Men oj-i-a-mej så hänne ser ut!
Ä dä att ta emot en tocken böneman i tocke skramasch!
Golfve’ ä lortigt, tråga oskurad’, strömmingsbena ligg’ på bole (bordet), å far sitt’ i päråkern (potatisåkern)!
Raske dej, Olle.
Släng på kaffepannan, Brita Kajsa!
Fins dä int’ nå’ kaffe?
Oj-i-a-mej tocke’ elänne!
Nå, så spring till a Backstu-Anna å låne ett mått: hon bruke aldri’ vara utan.
Säj’na att hon ska’ få två igen.
Varpa på hälarn (skynda dej) dä värschta du kan, å repa dej ett förklä’ enris unner tien!»
Mor torkade svetten ur pannan och rusade in i storstugan, följd af skomakar-Olle – »hemmansegarn» (han hade verkligen en liten gård, fast han var för snål att lefva som bonde), som rödhårig, spetsnäsad och halt linkade bakom henne, inte olik en skadskjuten räf.
I väfstolen satt en tjock nitton års jänta och såf, med näsan i vädret och halföppen mun.
»Tyck’ du dä ä tier att söfva nu!» ropade mor och skakade henne omildt i armen.
»Släng opp dej på vinna (vinden), ditt lata elänne, å sno ihop hårspinka, så du ser ut som folk.»
»Men – – »
»Å sätt på dej nyklänninga, som du väft själf.»
»Ja’ säj!»
»Å ta fram lärftstycke’, som ja’ sålt åt handelsman i sta’n, å häng opp’et på stängren i take’, så dä syns.»
»Hä?»
»Å så kan du flytte Brita Kajsas svartklänning öfver te ditt –»
»Ha I mista vette’, mo – – »
»Ja, du kan ta hvitstubben hennes me’, så ser dä hedersamt ut.
Jan Ers far i Gryte är på friarstig hem te vårt.»
»Nej, du min eviga värld!»
Inom ett ögonblick hade den tillämnade bruden kastat sig ur väfstolen och var stadd på flykt.
»Häjde dej!» ropade mor.
»Ta fram sängklära me’ å – häjde dej, säj ja’! – så kan du – häjde dej, säj ja’»
Men hon talade för tomma väggar.
Tunga, klampande steg uppe på vinden läto höra, att Lisa Lena höll på att ställa sig de moderliga råden till efterrättelse.
Erik Hansson var ingen storbonde, och att Jan Ers i Gryte, socknens rikaste man, skulle begära dottern deras till sonkvinna, gjorde mor alldeles vild af högmod. – »Visst va’
Lisa Lena klingerlätt å vacker, å fet å trifven, å duglig, å otroligt ’mån om’, men dom va’ ju fatti’, fast dä kunne då inte Jan Ers, som utsockensbo, vete så ackurat, å inte skulle’n få vete’t häller, dä spötta hon på, å dä va’ då visst.» – »Undan, skomakar-Olle!
Sätt er ve fönstre’ å passe, så I gör nå’n nytte.
En sup?
Ja, I ska’ få två, å en fårbog, å en bytta smör, å, men då ä dä så godt att I inte ger er i tal me’ Gryte-folke’.
Akte bena era!
Ja ha’ inte ti’ att se på allt elänne som fins.»
Björkkvasten tog långa slag, strömmingsbenen hyfvades ner från bordet, såpa och tvaga gjorde underverk, och snart hade rummet ett helt annat utseende än nyss.
Erik Hanssons mora var känd som en dugtig arbetsmänniska, ’när hon satte till’, men hon hade den lilla svagheten att glömma sig hos grannarna ibland, och då fingo sysslorna stå efter.
Hon var liten och mager, med ett brunt och ett blått öga, hvilket gjorde att hon såg litet omaka ut.
Man sade, att hon varit så obegripligt blyg och sedesam på den tiden ’far’ gick tre byar bort och friade, att hon aldrig vågade se honom i ansigtet, och att han, när han på bröllopsmorgonen upptäckte, att hon hade omaka ögon, börjat skrika ’att han hade fått en bortbyting i sänga’.
Men ungmor lär så rappt – så påstod man – ha förflyttat det blå ögat öfver till honom, att han rakt kommit af sig och afsigkommen hade han varit ända se’n.
Emellertid erkände alla, att hon hade en otrolig talarförmåga och var rent ’utslängd i att få smulornas deras att räcka till’.
Under tiden utspelades en helt annan scen på ’gångstigen hem till vårt’.
Skräddar-Olle hade inte misstagit sig.
Den rike Jan Ers och hans son voro verkligen stadda i friarärende; men att döma efter utseendet måtte det ha varit ett obehagligt ärende nog att gå – åtminstone tycktes det inte ha främjat sämjan.
Först kom sonen, en hurtig ungdom på några och tjugo år, med trotsig blick och skarpt buktad mun, som han för tillfället höll hårdt sammanprässad, halshuggande alla blad och blommor han kunde komma åt med en nyskuren björkkäpp, som han höll i handen.
Bakom kom ’far’, stånkande och pustande, lyftande fötterna så tungt, som om han haft bly i skorna.
Kinderna voro utblåsta som ett par guttaperkabollar, och de tofsiga ögonbrynen voro i ständig rörelse, som om de stått i något hemlighetsfull samband med vissa obehagliga tankar.
Kall-pipan (den fick inte tändas förr än ’fästesupen’ var tagen och förhandlingarna väl voro afslutade) tycktes han hågad att spotta ut hvad stund som hälst, så vårdslöst höll han den i munnen, och af den sedvanliga silkesduken, som skulle flyttas från bönemannens till brudens hals, som bevis på att hon var »bunden», syntes inte ett spår.
Att det endast varit med motvilja som Jan Ers gifvit vika för bruket att ’sätta upp’ hästen hos någon bekant och gående begifva sig af på bönemannafärden, kunde en hvar förstå, som kände hur ömtålig han var om sitt anseende som socknens rikaste man, men denna förklaringsgrund torde dock knappt kunna anses tillräcklig för det synbara misshumör hvari han befann sig.
»Häjde dej», sade han slutligen.
»Vi hinn’ nog fram.»
Sonen teg.
»Ha du mista måle’?»
»I sa nyss ja’ skulle hålle mun.»
»Dä ä’ skillnad på att prata dynja å hålle mun, skulle ja’ tro.»
Far stannade och torkade svetten ur pannan.
»Du kan gärne vänte ett tag te», tillade han, efter en tämligen lång paus.
»Nehej!»
»Nehej?
Ä’ dä ett svar dä?»
»Akte dej!»
Far höjde käppen, men sänkte den nästan genast.
»Hva’ ska’ du trilskes för», sade han, just som skamsen. »Inte ä’ du en pojke för en tocka som hon.»
Sonen svarade inte, men slog så häftigt med käppen mot ett träd, att den sprang i bitar.
»Då ä’ väl kyrkvärdens Greta en bra mycket likare flicka.»
Inte ett ord till svar.
»Hon far både hemman och pängar å har en anständi’ slägt.»
Sonen blef först blodröd och sedan blek, men ännu teg han.
»Dä’ kom’ te bli’ en visa för hela sockna», jämrade sig far, »att rike Jan Ers gått böneman till –»
»Dä va’ ingen som ba’ er», afbröt sonen tvärt.
»Ja’ hadde kunna’ gå ensam.»
»För att folke’ skulle säje, att ja’ fått en sonhustru kastanes öfver mej, utan att ja’ visste ole åf.
Nej tack, du!
Ska’na begäras, ska’ dä ske åf mej, me’ mitt samtycke å me’ min pardon, som om hon vore en storbonnes dotter och inte en tocken där» – sonen tvärstannade, far hostade till – »fattiglapp», tillade han käckt.
»Fatti’ ä’na inte me’ ett tocket ansigte, tockna arbetshänder å tocket sinne», svarade sonen lugnt, fast det lät som om rösten gått i vågor.
»Ängslas inte, I far, I ska’ få se, att I kom’ att bli lika gla’ i’na, I som ja’.»
Far rätade ut sig.
Det var som om sonens undfallenhet gifvit honom ett mod, som han hittills saknat.
Han pöste ut kinderna, så de voro färdiga att spricka, och tog pipan ur mun.
»Ännu ä’ dä ti’ på», sade han drygt.
»Ja’ ger aldri’ mitt samtycke te en tocken skam.»
Sonen tog ett språng, som om någon stuckit till honom med en knif.
»Skam!» dånade han till, så fadren ofrivilligt tog ett steg baklänges.
»Dä ä’ I, som borde blygse att tale om skam, när I talar om son erans fästekvinna.
Fy!» Ögonen blixtrade och händerna knöto sig.
»I känn’ mej, far», fortfor han lugnare, »å
I vet att ja’ inte ä’ go’ te ta’s me’, när ja’ sätt mej på dä’n sian.
Ja’ ha nu tjena dräng ett helt års ti’, bare för att vise er, att ja’ inte ä’ nå’n latdrög, som I behöf’ föda.
Vill inte
I ta’ jäntan min te heders å låta’na bli matmor i ert hus, så skaffe ja’ oss ett torp, å där kom’ vi å bo te vår dö’.
Nu ha
I hört mitt sista ol.»
Fars kinder föllo ihop, som om någon stuckit en nål i guttaperkabollarna, och ögonbrynen skälfde till, som om tråden, hvilken hållit dem i rörelse, blifvet sliten af med våld.
Han visste, att sonen var i stånd att verkställa sin hotelse, och han visste också, att det skulle bli hans egen död.
Jan Ers var en hård och dryg man, som aldrig gaf vika för någon – utom för en.
Kärleken till sonen hade tyranniskt beherskat honom allt från den första stund han höll den dugtige, skrikande pojken i sina armar.
Han lät honom i allt få som han ville, men tog igen skadan genom att förtrycka modern i stället.
Hon fick uppbära allt galet som sonen gjorde, han afundades henne hvarje blick, hvarje smekning; han pinade och plågade henne, så att hon till sist knappt vågade se åt gossen.
Hon dog helt plötsligt af hjärtslag en vinter, när hon ansträngt sig för mycket vid julstöket.
Sonen, som då var nitton år, sörjde henne med hela sitt häftiga lynnes våldsamhet.
Det gjorde »far» ursinnig.
Nu skulle han minsann ta tömmarna om hand, nu skulle pojken få lära sig »veta hut» – men det var för sent.
Häftiga scener blefvo följden, och det var efter en sådan scen som sonen lämnade hemmet och tog tjenst som dräng hos andra.
Det året blef Jan Ers far gråhårig.
Han kunde inte undvara honom.
Hur vacker, var han inte, hur stark, hur duglig, hur gladlynt och godsint, när inte det onda sinnet rann på!
Ingen socken kunde uppvisa maken till pojke, det var då säkert.
Och så låfvade Jan Ers, att gossen skulle få allt han ville, bara han kom tillbaka.
Men hvem hade också kunnat tro, att den galne pojken skulle – – !
Nej, så minsann det skulle bli något af!
Han hade varit tokig, som någonsin – – – .
I detsamma kom sonen, som gått litet i förväg, tillbaka.
Det friska, trotsiga ansigtet var nu lugnt, men mellan ögonen låg ett litet veck, som tydde på orubblig beslutsamhet.
»Så, far», sade han nästan vänligt.
»Kom nu, om I tänk’ gå fram.
Dä’ börjar att kvällas, å vi ska’ tebakars, å.
Men int’ ska’ vi följes åt som ett par ilskne tjurar –.»
Han höll fram handen.
»Slå till, I far, ja’ låfvar, att I inte ska’ komme te å ångre er.
Ja’ ska’ försöke att häjda lynne’ mitt, å vi ska’ äre å tjene er te eran dö».
Far försökte att blåsa ut kinderna, men det lyckades inte.
– Han snöt sig och spottade.
Men så sträckte han ut handen och slog till.
Hos Erik Hanssons var man nu i ordning att ’ta emot’.
Golfvet var beströdt med enris och såg nästan ut som nyskuradt, far satt vid spisen ’rent hemma åf en händelse’ och täljde selpinnar.
Lisa Lena satt i väfstolen mörkröd, svettig, strålande, iklädd sin allra »nyaste» och med doft af björnpomada i håret.
Skomakar-Olle var undanstufvad i lillkammaren, som hade utsigt ända fram till skogsbrynet, där vägen bröt sig till byn – fortfarande med order att ’passe’; – Brita Kajsa skurade mjölktråg ute på backen, så vattnet yrde; Olle bar »skruck» (ett slags korg, som bäres på ryggen) efter »skruck» med timotej från logen.
Hela gården, såväl ute som inne, var en bild af arbetsamhet och trefnad.
Lill-Kalle läste katekesen, och mor klippte till arbetströjor ur en blågarnsväf, som inte tycktes ha något slut, så väl var den ’placerad’ på golfvet.
Ja, den, som inte kände, att han kom i ett välbärgadt och hedersamt hem, skulle väl vara riktigt förstockad.
Den ende, som inte var riktigt ’säker’, var ’far’.
Också passade mor på och gaf honom några sista förhållningsorder.
»I glöm väl inte, far, att ja’ ha en farbror som ja’ får ärfve?»
»Ha I?
Ett uttryck af svag förvåning flög öfver fars trötta, tåliga ansigte.
Mor brydde sig inte ens om att svara.
»Å så kan
I låfva’n bästa mjölk-kon, å sugga, å smågrisa, å skällgumsen.»
Far började att klia sig i hufvudet.
»Å bölstra, å köpparkastrulla.»
Far kliade sig allt ifrigare i hufvudet.
»Dä dänne ä’ just allt hva’ vi eg’», kom han sig slutligen för att säga.
»Bry er inte, far», svarade mor.
»Låfve ä’ en sak, hålle en annan.
Nu gäll’ dä’ bara, att inte låt’en gå.
Vill’en ha tredjedasbröllop, så svara ja till dä’, å».
»Men slantar – – !»
»Vi få sälje smågrisa’.»
»Men dom skulle ju Lisa Lena ha?»
»Bry er inte, far», inföll Lisa Lena och slog en knyck på nacken. »Tocka skaffa ja’ mej själf!»
Hon kände sig redan som stormor i Gryte och tyckte sig rent af ha vuxit en tum.
Far stoppade munnen full med snus och såg missbelåten ut.
Han var en ärlig man, och att sno ihop historier var inte i hans smak.
I detsamma hostade skomakar-Olle.
Det blef dödstyst i rummet; väfspolen darrade i handen på Lisa Lena, som om den haft spasmer.
Mor började gnola en julsalm, Skomakar- Olle hostade igen.
»Låfva’n allt han vill, far», hviskade mor.
»Läs lill’-Kalle, väf Lisa Lena!»
Ännu en gång tycktes skomakar-Olle ämna signalera – men plötsligt lät det som om hostan fastnat i halsen.
»Den signade dag», sjöng mor.
(Tänk hur afundsjuka grannars skulle bli!
Väf Lisa Lena!) »Som nu runnit upp».
(Att dom inte kom’, men Jan Ers va’ skral te gå, dä visste ’na).
I detsamma öppnades dörren till lillkammaren, och skomakar-Olle syntes på tröskeln med smörbyttan och fårbogen under armen.
»Ja’ tror dä blir så godt ja’ går», sade han.
»Håhå ja, ja.»
Och dermed linkade han genom rummet, mer lik en skadskjuten räf än någonsin förr.
Men väl kommen utom dörren, stack han in hufvudet igen.
»Dom dänne
I vänte på», sade han harklande, »ä’ just inte värdt att I vänte på, för dom slank allt in till torpar- Jans.»
– Han slog hastigt igen dörren, och strax derpå hördes haltande steg brådskande aflägsna sig.
»In te torpar-Jans!
Te deras torpar-Jans!
En torparunge!»
– Mor blef alldeles mörkröd i ansigtet och – – .
Men öfver det uppträde, som nu följde, är det så godt att kasta tystnadens slöja.
Alltnog: en stund senare hade lill-Kalle tagit sin tillflykt under sängen.
Brita Kajsa i fähuset och far ’lagt i väg’ till »päråkern» med en fart, som betydligt skilde sig från hans vanliga säfliga lunk.
På stridsfältet (köksgolfvet) satt mor med förklädet öfver hufvudet och gret, kanske de bittraste tårar hon någonsin gjutit i sitt lif, på samma gång som hennes rastlösa hjärna sökte utfinna något medel ’att hålle tyst me’ elänne’’, och uppe på vinden låg Lisa Lena, framstupa på en ullsäck, och snyftade sin hjärtesorg till ro.
Men inne hos torpar-Jans satt Jan Ers far belåtnare till sinnes än han varit på åratal, »Jäntan va’ grann å sedesam nog att passe ve hans bord, och nyss, när han tagit henne i hand, hade »pojken» sett på honom ackurat som han brukade se på mor sin i lifstiden, och det gjorde honom stoltare än om han fått sju nämdemänsdöttrars hemgift i sitt hus.
Och så var det något annat.
En rik sonhustru kunde då passa at hvem som hälst, men en fattig passade bara åt honom.
Han var rik nog för två, ja, för tio om det gälde.
Det var litet mer »hedersamt», skulle han tro!
Den tanken gjorde honom så belåten, att han sträckte ut handen mot torpar-Jans, som med luggen i pannan och mössan i hand stod framför honom, alldeles yr i hufvudet ’åf en tocken obegriplig heder, som kommi’ öfver hans hus.’
»Slå till I, torparfar», sade han nedlåtande, och blåste upp kinderna igen. »Dä ä’ ja’ som bjuder!»
Dagen derpå berättade Erik Hans’ mora, att deras Lisa Lena varit bortlåfvad en hel månads tid och att det skulle bli’ dubbelbröllop fram på våren i storgården, efter som torparJans’ »va’ så rent uschli, att han inte kunde lämna ut dottern ifrån sitt.»
Men det blef bara enkelbröllop af: skomakar-Olle sa nej!
En fest.
Redan tidigt på morgonen kunde man se att det skulle bli något ovanligt af.
De stora öppna foderhäckarna, som genomlöpte hela ladugården, hvarken sopades eller fyldes med hö, till hörbar missbelåtenhet för de fyratio kokreatur, som stodo klafvade å dess bägge sidor.
Däjorna, i uppskörtade kjortlar, nojsade och pratade, med händerna i sidorna, i stället för att som vanligt aflägsna sig, så snart mjölkningen var förbi; fyra stycken s. k. föspojkar, med skjortorna flaxande ur byxornas titthål, sprungo fram och åter, på hvarandra pröfvande de mjuka spön, de nyss skurit sig ur den närbelägna rönndungen.
Ungboskapen, född och uppfödd i ladugårdens dunkel, bölade och stampade i sina trånga bås, skyggande tillbaka för solskenet, som i dag obehindradt fick strömma in genom de vidöppna dörrarna.
Gammeltjuren satte sin breda panna emot häckens kant, som för att pröfva hur stort motstånd den skulle kunna göra, om han verkligen »tog i»; i ena hörnet stod vallhunden bunden med de röda, spetsiga öronen till väders, skällande hest och oupphörligt, som om han velat säga: pass på, här blir något af.
Luften darrade af ihärdiga, otåliga bölanden; hofvar klaprade och smälde ; mjuka, skälfvande mulor drogo allt begärligare in dofterna från beteshagen, där hängbjörkarna svajade och lockade så utmanande, i sin skira, fagra försommardrägt.
»Ja, man ska’ väl ’sta då», sa Jon-Jon, förste kodrängen, en lång, mager karl, med snus under högra näsborren och ett par svarta, uppslagna ögonbryn, som liknade tuggbussar.
»Ja, man ska’ väl det», svarade Ox-Jans, som snedbent, surögd och röd såg ut som om han varit beredd på allt bedröfligt i denna bedröfliga värld.
»Bäst ta Fröken först».
»Bäst det», instämde Ox-Jans, stoppade brödbiten han gnagit på tillbaka i lommen och linkade fram till en stor, vacker, rödfläckig ko med krumma horn och okynnig uppsyn.
»Mak’ åt sej, Fröken.
Mak’ åt sej, säger jag.
Jaså, hon ska’ krångla som vanligt!
Ett slag på den skinande länden.
’Fröken’ blef indignerad och betedde sig därefter.
»Tvi vale, ett så’nt...!
Ur båset med sej – ur båset, säjer jag!
Smack!»
Ännu ett slag.
Fröken såg trilsk ut, och satte sig på bakhasarna.
»Ge’na ett ’lyft’, Janne.
Nå, raske dej.
Pass på.»
Janne, en pigg tio års pojke, passade på, kilade en brädlapp under Frökens bakdel och bände till.
»Så ja», sa Ox-Jans.
»Ett tag till!
Upp, upp med sej, säger jag.
Dra’na i svansen, Janne!»
Nu tyckte Fröken det gick för långt.
Med en vildsint fnysning rusade hon, med Janne släpande vid svansen och Ox-Jans dinglande vid hornen, rakt fram till väggen, där Jon-Jon stod, men innan hon visste ordet af, hade hon hufvudet säkert fast mellan ett par dugtiga ribbor, och det öfverflödiga af hofvarna afhugget med ett hvasst huggjärn.
Det kallades att ’sko’.
(Under vintern växa oftast hofvarna ut till en onaturlig längd, till stort hinder för kreaturen, när de skola släppas ut på bar mark).
Alla de öfriga trettionio fingo genomgå samma process.
Somliga togo saken flegmatiskt, men de flesta ansågo den tydligen för en alldeles onödig toalett-finess och stretade emot så mycket de kunde.
Ox-Jan badade i svett; Jon-Jon högg så armarna värkte.
Janne hade för längesedan fått förstärkning; ’pigorna bara flinade och fnissade, så man hade rakt ingen hjälp af dem’.
Äntligen var hela ko-skaran genomgången, Karlarna pustade ut.
Ladugården såg ut som ett haf i uppror.
Bruna, svarta, röda ryggar böljade om hvarandra.
Ingen brydde sig om hur och i hvilka bås djuren klafvades.
Det var ju bara för en stund.
De enda lugna voro slagtoxarna, hvilka med halfslutna ögon makligt mumsade sitt läckra foder, som om de inte längre känt sig vara af denna världen.
Allt mera otåligt vände sig de hornprydda hufvudena mot dörrarna; stampandet blef allt mera ihärdigt och energiskt; bandhunden skälde, så han blef hes.
Karlarna hojtade, pojkarna kilade fram och tillbaka som ödlor.
Pigorna brottades med kalfvarna, för att få dem ur båsen.
Hej, ett sådant lif där var!
»Ja, man ska’ väl ’sta då», sa Jon-Jon, som passat på och gifvit den vänstra näsborren samma ranson som den högra.
»Ja, man ska’ väl det» instämde Ox-Jan och drog till svångremmen med en min, som om han velat göra sig beredd på »svåra ting».
Alla utgångar stängdes, med undantag af hufvudingången, där pigorna stälde upp sig, beväpnade med hvar sin jättestora kvast.
Pojkarna höllo sig ’innerst’, för att bättre komma åt att fösa på.
Ox-Jans tog sin plats midt på gården; vid grinden till rågåkern stod patron själf och spelade ängel, med pince-nez på näsan och ett bart skinande spanskt rör i hand.
Inne i ladugården löste Jon-Jon djur efter djur, så fort armarna hunno med.
Först föstes Fröken fram.
Fick man bara henne att gå, så följde de andra efter – det var en gammal erfarenhet.
Fröken vädrade, kisade – som om hon behöft husbonds pince- nez – och gjorde helt om.
»Kom kossan, kom kossan, kom kossorna mi,» lockade Ox-Jan ute på gården.
Fröken tog ett steg framåt – men så stannade hon, tydligen fast besluten att ge betaldt för skoningen nyss.
»Kom Fröken, kom Fröken, kom ko-os-san mi,» ropade Ox-Jan, som tydligen insåg nödvändigheten af att bli mer personlig i sina förförelsekonster.
Fröken drog upp öfverläppen och grinade.
En af pigorna höjde kvasten.
»Slå inte, slå inte,» sjöng Ox-Jan, så mycket han orkade.
– »Ta grästapp, ta grästapp,» fortsatte han – »kom kossorna mi!»
Stina, ung-pigan, ref händerna fulla med tjockt, doftande gräs och höll framför Fröken.
Fröken vädrade, tog ett strå så där som på skämt, så ett till, så munnen full.
Så gaf hon helt plötsigt Stina en puff i magen, så hon trillade omkull som ett kvarnhjul, satte hufvudet i bringan och rusade ut.
Nu blef det lif af!
Fnysande, stampande, trampande, trängdes de andra djuren i dörröppningen.
Somliga ville ut, andra ville in, skrämda af solskenet.
Ox-Jan brottades med gammeltjuren, som ovilkorligen ville vara med och inte fick.
Janne, som ville vara lika kavat, släpte ungtjurarna Pius och Garibaldi »olofvanes» och fick till tack göra en extra luftresa ut genom dörren på Garibaldis horn, men hamnade lyckligtsvis på ett halmtak.
Trängseln i dörren blef allt häftigare ...
Till sist tog Stina, som kände sig arg öfver kullerbyttan nyss, den värsta orostifterskan, en ljus-skygg kviga, vid hornen, och rent kastade henne ut på backen.
– Som en ström, hvilken fått utlopp, kommo de andra rusande efter.
Under några ögonblick var hela gården ett kaos af dam-moln, skuttande ben, svajande svansar och skimrande skinn.
Ox-Jan ropade och ordnade: »Ulla, Elvira, Silkesdocka, hva’ tag’ ni er till.
Skämm sej, Rosa, hva’ har hon i gödselhögen att göra.
Pius, låt bli Viktoria, säg jag.