Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast genom fri brännvinsbränning har man uppnått detta lyck Ilga förhållande, under hvars utveckling man iakttagit ungefär samma försigtighetsmått, sorn jag tillstyrkt, för att icke för mycket stöta de mindre jordägarnes felaktiga opinion om fördelarna af brännvinsbränning i smått.
För de mindre verken har jag derföre icke velat beräkna beskattningen efter mäskekarens cubikinnehåli, emedan jag förmodar att förhållandet skall blifva här som i Preussen, nemi. alt de mindre pannorna i alla fall icke skola kunna uthärda täflan med de större.
Jag förutser visserligen, att man till en tid skall försöka att i smått bränna till sitt behof; men det blir dessa mindre tillverkare omöjligt, åtminstone med någon slags calcul, att föra en enda kanna till torgs för att säljas i täflan med produeter af den större fabrikationen.
Den värde talaren bör ihågkomma, att jag med fabriksbränning icke afser tillverkning med sådana pannor, som Den g
No 7 em bor f. m. sorn för närvar, kallas större; ty jag anser deni alla för små, i jemförelse med hvad fabrikstillverkning verkligen är.
Hamilions förslag skulle Vara mera Systematiskt än mitt, kan jag icke medgifva; tvertom finner jag detsamma mindre systematiskt i det hänseende* ali det föreslår en beskatlhingsmetod, soni aldrig kan komma verkliga förhållandet så nära, som den grund för beskattningen, jag föreslagit; ty då man beräknat' skatten efter panherymden, skall man aldrig, man må vidtaga hurti stränga controllör som helst, kunna förekomma att det enskildta intresset gäckar författningen med stöd af vettenskapens utveckling, som lemnar upplysning om möjligheten af sådana nästan omärkbara tillsatser eller föröndi ingar i sjelfva apparaten, hvarigenom deSs sfverkningsförmåga ökas på elt oförutjedt sätt; Erfarenheten har visat, att då.skatten blifvit höjd för de större roen nedsatt för de mindre pannorna, så liar genast hästan öfver hela landet go kannors panndr upphört; man har minskat dem till yö kannors pannerymd eller begagnat andra classens pannor med mäsk varmare.
Men debnä rnäsk värmare har genom en tillsats varit så beskaffad, att brännvinet dermed genast rectifierats, och Uran bar på sådant sätt kringgått författningen, då man blott skattat hälften emot hvad man bort; och för alt vinna detta mål har man ej dragit i betänkande alt gif
Va apparaten sådan beskaffenhet, hvarigenom omöjligen kunnat förekommas att brännvinet blifvit vida skadligare än denna dryck i och för sig sjelf alltid måste vara.
I Preussen är det allmänt erkändt, att beskattningen icke kan med hågnn säkerhet beräknas efter panherymden, utan måste bestämmas efter mäskekaren; men då kan det omöjligen löna sig alt drifva handteringen i smått, och följden skall således blifva, att husbehofsbränningen aftager och slutligen upphör, Och Statens inkomster i män delaf ökas, enär det är lättare alt controllera den större än den mindre tillverkningen.
Jag kan således med all aktning för min värde vän, hvars yttrande jag nu besvarat, icke erkänna, alt det systeme jag försvarar är stalsCkonomiskt eller moraliskt oriktigt, under den distinctioh, som jag redan nämnt.
Jag har icke vidare att tillägga* utan förnyar min anhållan om den propos,* sohl redan är hegard.
Man har uti sednast afgifna yttranden betraktat brännvinsbränningen nr ren ekonomisk, ren moralisk och ekonomiskt moralisk synpunkt.
Om, med åsidosättande af dessa oegenlliga epilheter, man håller sig vid frågans ekonomiska beskaffenhet, så synes det Otvifvelaktig!, att man måste öfvergå på Frih.
Hamiltons förslag alt icke bestämma beskattningen efter pannornas ilian efter mäskekarens rymd.
Man behöfver endast kasta ögonen på förteckningarna öfver anhängiggjorda brottmål 16 H. 29 Den 9 Nert ruber f m. rör:de begagnande af oriktig brännvinsredjkap de sednare åren, för att finna att sjelfva förordningen och de täta för-* ändringarne deruti alstra förbrytelser.
Om deremot rättigheten att bränna brännvin blir fri, i full öfverensstämmelse med hvad R.
St, vid 1809 års riksdag åsyftade, så lärer väl deraf följa, att R, St. icke behöfva sysselsätta sig med bestämmandet af controller, utan kunna öfverlemna åt K.
M. alt bereda controller, så att afverkningen, beräknad efter mäskekarens cubik-innebåll, mä kunna bestämmas till högsta möjliga belopp.
Alt fastställa skatten för högt, anser jag skadligt, emedan det frestar till öfverträdelse och följaktligen bildar brottslingar.
Om deremot afgiflen är så lindrig, att det icke lönar mödan att blifva skälm för att undandraga Staten dess inkomst, så slipper man brottslingar och tillverkningen erhålles för bättre köp.
Man säger, att ökad tillgång på varan äfven okar supandet.
Jag tror det icke; ty vi hafva sett utaf brottmålsförteckningarna, att fyllerimålens antal minskats, då deremot målen ang:de begagnande af oriktiga redskap ökats: brännvinstillverkningen har emedlertid i allmänhet stigit.
Man har sagt, att brännvinsproduetionen i Sverige icke kunde blifva föremål för speculation, beräknad på export, utan blott på inhemsk consuintion.
För min del tror jag, att det må vara tillverkarens sak att bedömma, huruvida hans produetion kan gifva honom hopp om afsättning inom landet eller genom export deraf.
För min del anser jag lämpligast vara, att R.
St. bestämma skatten till en eller två sk. för kannan och tillåta brännvinstillverkning med hvad slags redskap som helst, samt öfverlemna åt K.
M. att utfärda förordning angrde beräkningsgrunden för tillverkningsbeloppet efter mäskekarens rymd och beskaffenhet.
Då jag nu förnimmer att R. o.
Ad. vill fortfara att yttra sig öfver denna fråga, utan afseende derpå, huruvida R. o.
Äd:s beslut, i följd af hvad de öfriga Stånden beslutat, kan medföra någon verkan eller ej; så anhåller jag, att några ögonblick få upptaga tiden för att genmäla Hr von Troils yttrande.
Den välde talaren trodde, alt denna fråga icke bör betraktas i statsekonomiskt afseende.
Denna tanke kan jag icke medgifva, just derföre att brännvins-förordningarne hittills haft de menligaste följder för landet, af det skäl att ingen statsekonomisk grund fått gälla för desamma.
Om jag påminner mig rätt, så utfärdades likväl 1810 en brännvinsförordning på tvänne sidor, som medgaf fri brännvinsbränning.
Sedermera har man förgätit de grunder, på hvilka den förordningen hvilade och öfvergått lill sedermera utfärdade förordningar, utan afseende på någon statsekonomisk grund.
Följden deraf ligger för klart för en hvar,, åtminstone i landsorterna, der husbehofsbränuingen stigit till en oerhörd grad, för att behöfva Den 9 November f. m. närmare omtalas.
När lagstiftningen bestämmer grunder för en ekonomisk författning, hvarigenom det allmänna måste förlora; så har statsekonomien icke varit med om denna förordning.
Jag kan icke tro, att våra efterkommande, hvilkas rättighet heror på förordningar, som nu beslutas, kunna vara tillfredsställda med en författning, sorn förstör kommande generationer så viii i moraliskt som ekonomiskt afseende.
Jag skall endast hålla mig vid den ekonomiska delen deraf.
När t, ex. en förordning stadgar, att man ej får bränna med större än qo kannors panna, men väl med huru många pannor som helst, blott de tillsammans icke öfverstiga go kannor; så blir följden för det allmänna, äfvensom för den enskilda precist densamma, antingen han väljer förra eller sednare alternativet.
För att tydligare förklara mig, anhåller jag att få åberopa den ort, om hvilken jag äger närmare kännedom.
Inom det rnij i nåder anförtrodda län hafva årligen omkring 11,000 skattskrifna pannor varit i rörelse.
Jag kan icke bestämdt uppgifva livad produetionen deraf utgjort; men jagar öfvertygad, att samma produetion skulle, derest brännvinsbränningen vore fri, kunna åstadkommas med ett vida mindre antal pannor.
Det vill säga, alt dea orten har varit tvungen alt använda ett större capital än som behöfts, för att tillvägabringa den åstadkomna produetionen; ty producenten har nödgats använda på ett enda år så stor qvantitet bränsle, som, derest brännvinsbränningen varit fri, kanske kunnat vara tillräcklig för 10 år.
De bedröfliga följderna deraf för landet inses utaf en hvar, som med uppmärksamhet genomreser dessa trakter.
Jag åberopar isynnerhet Blekinge och Christianstads län, hvarest brännvinsbränningen, om den får fortgå hädanefter som hittills, otvifvelaktig! förbjuder sig sjelf om ett par mansåldrar; ty consumtionen af bränsle till dessa 11 ä 12,000 konstapparater är så stor, att det fordras åtminstone 200 år för att gifva tillbaka hvad som på 10 ä 12 år förstöres.
Detta bör erkännas af något hvar; likväl är hemmansägar en tvungen att till brännvin förvandla den öfverproduetion af säd och potates han äger, emedan tillfälle till varans afsättning på annat sätt saknas. — Hr von Troil har sagt, det han tror, att om brännvinsbränningen blir fri, så få vi både fabriks- och husbehofsbrännvin.
I början torde måhända förhållandet blifva sådant; men jag är öfvertygad, alt med tiden skall näringen ordna sig sjelf till det skick, hvaruti den bör vara, om den sättes i samma belägenhet som andra fria näringar.
Den skall reducera sig till den form, som gifvet- den största vinsten; d. v. s. alt i de orter, der öfverloppsproductiorien finnes, skola större bränneriet' uppstå, sorn uppköpa och förädla råämnet, emedan varan ovillkorligen kan tillverkas för bättre pris i stort än i smått.
Likväl vill jag icke bestrida, att på de ställen, der öfverproduetiönen icke finnes till det belopp, att Den 9 November f. m. det lönar mödan att anlägga större fabriker, de små pannorna skola qvarstå.
»Sådant medförde likväl ingen skada i ekonomiskt hänseende; ty om skogsefifecter i och för brännvinsbränningen icke finnas, så försvinner husbehofsbränningen af sig sjelf.
Svårigheten att vinna afsättning för spanmålon bar alstrat de små pannorna; men om större fabriker finnas, der jordägaren kan försälja sädén, så skall lian finna större vinst" dervid, än att sjelf bränna i smått.
Beräkna vi dessutom det stora capital, som ligger i sjelfva redskapen, gå hemställer jag till Hr von Troil, 0111 icke derigenom förstöres ett capital, som kunde bättre användas; ly ali den metall, sorn bortbrännes uti den stora mängden af små pannor, är icke obetydlig.
Nu bar lagstiftaren gjort sig till förmyndare för näringen och hindrar densamma att utgå
IVan rationell ekonomiska grunder, hvarpå landet i ekonomiskt hänseende ovillkorligen måste förlora.
Det är gifvet, att jordbrukaren, sorn bar skatter att betala, och sorn har utgifter i oell för sin rörelse, måste bitta på ett medel att skada sig penningar, då afsättning af paaninen möler svårighet, och då brännvinsbränning är en utväg dertill, så är det naturligt, att lian väljer densamma; men om lagstiftaren kan gifva honom tillfälle dertill på en annan väg, som tillika vore vinstgifvande för det allmänna, så begär lagstiftaren ett stort fel, om lian underlåter det, Jag känner jordägare med så stora egendomar, att den pannerymd, hvarmed dem är tillåtet att idka brännvinsbränning, icke står i jemförlig! förhållande till egendomens vidd och afkastning, då deremot mindre jordägare, som t. ex. äga rättighet att bränna med 2Q kannors panna, icke alltid äga del öfverskott af råämne, som behöfts för så stor panna.
För ett sådant förhållande finnes ingen billighet eller rättsgrund, än mindre någon ekonomisk grund, Om vi skola tänka oss en l iktig spanmålshandel i vårt land, så måste den bvggas, icke på husbehofsbränningen, olan på ep brännvinsbränning, reglerad derefter, Jag kan såsom exempel åberopa det ipnevar. året.
Skåne bar nemi i år fått en betydande gröda, hvaraf dock en sor del, i följd af den mindre gynnsamma väderleken under bergningstiden, är af sämre bes k a (Fen lie t.
Om pu fabriker fnnnps för brännvinsbränningen, är jag öfvertygad, att landtmannen skulle vinna på att äga afsältningspnnkter på den mindre goda spanmålen, N11 kan iian visserligen bränna sjelf; men då lian ej får begagna så stor panna, sorn behöfdes för alt afverka liela den qvantitet sämre spanmål lian kan äga, hvart skill då det öfververblifna beloppet taga vägen?
Min öfvertygelse är äfven, att fri brännvinstillverkning skulle i en betydande mån minska de olägenheter i andra afseenden, som här blifvit omtalade.
— Man har sagt, alt brännvinet icke är behöflig! hvarken i fysiskt eller moraliskt hänseende.
Det förra må läkarne tvista 0111; det sednare erkänna Den 9 November f. in. vi något hvar.
Säkert är emedlertid, att då hnsbehofsbränningen förändras till en regelinessig rörelse i stort, skall ovillkorligen consnmtionen af brännvin aldrig blifva hvad den är, d. v. s. öfverflödig.
Jag lior äfven, att i slatsekonomiskl afseende skulle Slaten kunna vinna på en regelmessig brännvinsbränning i den syftning, sorn man kan länka sig att den äger, när den är fri; ty då skulle beskattningen på denna rörelse kunna blifva billig och rättvis, Nu kan den det icke; ty det blir jordägaren ensam, sorn skall betala skatten, och vi veta hvad det ordet vill säga att lägga skatt på jordägare.
Jag slutar med att förklara, alt systemet bör förändras, så att denna rörelse en gång må komma uti ordentligt skick både i moraliskt, fysiskt och ekonomiskt hänsende.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum kom» me alt fortsättas på e. in. kl. 6.
Gr. Horn: R. o.
Ad. har åter inkommit i discussion om sjelfva grunderna för brännvinsbränningens tillåtelse, dess bedrifvande och beskattning, hvarvid blifvit yttrade några slatsekonomiska grundsatser i afseende på tillämpningen af detta ämne, dem jag tager mig friheten att bestrida.
— En värd ledamot har ibland annat yttrat, all då statsekonomien endast hade för afsigt att tillvägabringa den högsta möjliga produclion för de minsta möjliga omkostnader, ulan att taga i beräkning de moraliska krafter, sorn finnas i samhället, så vore den frågan icke tillämplig på föirvar. näring, inom Sverige åtminstone.
Först och främst vågar jag bestrida den satsen, alt statsekonomiens läror äroså uteslutande materiella, att icke äfven moralika krafter ingå i dess calculer.
Det är väl möjligt, att då man blott af» handlar handeln och fabriksrörelsen, så inträffar det, alt endast den högsta vinst och den minsta möjliga arbetskraften tages i beräkning; men det finnes slatsekonomiska författare af högt värde, sorn sträcka sina forskningar längre, och specielt skulle jag vilja nämna en, som på intet vis utesluler från sina beräkningar den moraliska inverkningen och kraften, nemi. den mycket omtalade Sismondi;men 0111 man ville tillämpa de läror, som här yttrats, på vår brännvinstillverkning och endast betrakta den ekonomiska vinsten utan afseende på det moraliska af brännvinsbränningens fri» gifvande eller inskränkning; så tillåter jag mig tro, att vinsten på det bela för vårt land af en fri brännvinsbränning, såvida den lätt kan bedrifvas och inga oriktiga beskatt» ningsgrunder läggas deremot, skall blifva af stort värde och alldeles icke bör åsidosättas, Visst har en ledamot trott, att det vore förgäfves all i Sverige tänka sig att denna näring kunde drifvas till export utan endast till inhemsk con» surnlion af dess produet, lill hvilken slutsats jag medger att den värde ledamoten ganska conseqvent ledi sig, då han i* frågasatt nödvändigheten att högt beskatta denna näring; Den 9 November f. m. men jag, sora bestrider den satsen och tror att denna näring icke, till en början åtminstone bör högre beskattas, är tillika af den öfvertygelse, att denna vara kunde införas i verldshandel.
Vi känna alt största delen af det brännvin, som produceras inom de Preussiska staterna, consumeras utomlands, och alt exporten underlättas genom eftergift af en skatt.
Danmark utgifver premier för det brännvin, sorn derifrån exporteras; skulle icke då Sverige äfven kunna följa samma sysleme?
Skulle man vilja fördyra denna vara genom att, tvertemot statsekonomiska grunder, försvåra denna varas produclion; så blefve föl|den just det moraliska onda, som den värde talaren sökt på en annan väg afskaffa, nemi. fösäljning af lurendrejad vara.
Det är en redan känd sak, att brännvin utgör föremål för lurendrejeri; våra grannar på andra sidan Sundet känna nog vägarna för; denna varas inprakliserande bär i landet, Det är likaledes en icke mindre känd sak, att stora brännvinsfabt iker i närheten af hansestäderna förse Sverige med betydliga lager af denna vara, äfvensom alt ifrån Preussiska staterna årligen ganska mycket brännvin hit utskeppas.
Huru kan sådant ske, om ej af den orsak all brännvinet står relativt ganska högt inom delta land?
Visserligen kunde det vara en händelse, att ett mycket lågt pris å denna vara skulle föranleda till en ökad consumtion deraf, men jag tror, att den skadliga och största consuintionen egentligen grundar sig på husbehofsbränningen.
Så länge det är möjligt att bedrifva
Ii lis— behofsbränningen i bredd med brännvinsbränningen som fabriksrörelse, så instämmer jag i det yttrandet, att man åstadkommer ett än värre ondt än hittills, genom att uppmuntra näringen till fabriksrörelse; men jag tror att delta förhållande icke kan eller bör äga rum, såvida icke fabriksnäringen på en gång så högt beskattas, alt varuvärdet gör det möjligt för husbehofsbiännaren att täfla med fabrikanten.
Den verkligen ekonomiska och moraliska sidan af frågan bör betraktas ur den synpunkt, att varan, tillverkad i smått, lika mycket genom sin qvalitet som genom sin qvantitet skadar.
Det är egentligen från de smärre brännerierna, som den, att jag så må säga, förgiftade varan utgår.
Jag medgifver, att den renaste sprit kan i moraliskt hänseende förorsaka samma förgiftning sorn en sämre tillverkad vara, men denna är dock ej så fysiskt mördande som den varan, hvilken frambringats af okunniga personer och odugliga apparater.
Skulle det nu vara möjligt att genom en friare brännvinsbränning tillvägabringa en vara af bättre qvalitet till ett lägre pris, så föreställer jag mig, att man skall finna inom kort, att husbehofsbränningen af sig sjelf skall upphöra, och alt på samma gång som tillverkningen inom de mindre hushållen försvunnit, så skola de husfäder, som hafva den minsta omtanka, besinna sig, innan de belasta sina hushåll med hvad som erfordras att frambringa varan sjelfve, ulan hellre köpa den Den g November f. m. för contant betalning.
Den farliga consumtionen inom bushållen skulle ovillkorligen aftaga, och åtgången af varan utom bus eller pa krogarna kunde förminskas, derigenom alt krognäring belädes med högre skatt.
Delta lalér sig likväl icke göra, så länge sjelfva tillverkningen icke kan cootrolleras, och således denna tillverkning, spridd på inånga händer, på det högsta uppmuntrar till lönnkrögeri.
Når jag alltså anser det vara högst vigtigt att brännvinsbränningen sorn fabriksnäring uppmuntras genom en klok lagstiftning, och att på en naturlig väg undanrödjes allt det skadliga, som husbehofsbrätmingen medförer ; så vill jag likväl föl ingen del öfvergå på Hr von Troils tanke, att man borde renare och ärligare uttala ett förbud mot den mindre husbehofsbränningen, än att så tillställa genom lagstiftningen att den måste upphöra.
Vore det möjligt alt utfärda ett sådant förbud nu genast, skulle jag likväl icke tillstyrka detsamma, emedan, innan en fabriksnäring i denna väg hann etablera sig, skulle ett sådant förbud emot brännvinsbränning i smått medföra otroliga lagbrott och på det mest förderfliga sätt underlätta lurendrejeriet, Så länge brännvin såsom vara finnes i verldshandel!!, så länge är det förgäfves att Sverige försöker från sig aflägsna consumtionen af denna vara.
Ju högre pris vi söka åstadkomma på denna vara inom landet, ju mera skola vi uppmuntra den lofliga eller olofliga införseln deraf och dermed underlätta en ökad consumtion.
När icke denna consumtion kan förekommas, så anser jag det vara alldeles falskt att vilja försvåra tillverkningen loi de smärre brännerierna inom landet.
Jag yrkar således på fullkomlig frihet i denna näring, och önskar, att, sedan den öfvergått till fabriksrörelse, densamma må beläggas med den bogsta möjliga beskattning, dock så att varan ej fördyras till den grad att import deraf skulle uppkomma och gynnas.
Likaledes kan jag icke tillstyrka den skarpa åtgärd alt så lagstifta, det de mindre jordägarne, som ansett sig äga en fördel i denna närings bedrifvande, nödgades densamma i allo genast öfvergifva.
Man bör ännu en tid lemna möjlighet för dem att bibehålla näringen och att småningom kunna öfvergå från densamma, för att under denna period på annat sätt reglera sin hushållning genom att t. ex. utvidga sin ladugårdsskötsel.
Det vore nemi. ett hardt slag att nödgas på en gång förändra en hushälls-metod, huru falsk och oriktig den i sig sjelf än må vara, emedan jordbruket icke kan rimligen göras beroende af sådana lagar, hvarigenom belt andra hushallsomsorger intvingas, än de som nu existera.
Vi äga icke capitaler för alt på en gång kunna förändra vårt jordbruks-systeme och vår ladugårdsskötsel; och derföre anser jag det vara väl betänkt, att förslaget blifvit så uppstäldt af Hrr:ne Grefve och Frih. Hamilton, som det nu be finnes.
Likväl vill jag icke i allo godkänna Gr.
Hamiltons utveckling af sin sats, ehuru jag i all - a3a D«a g November f. m. mänhet erkänner densammas riktighet, hvarföre jag skulle önska, att de allmänna grunder, Frih. Hamilton framställt, blelvo de, sorn mest gjorde sig gällande, och att Reger;n måtte i följd deraf småningom blifva ledd till olatankan, att för kommande Ständer utveckla detta systéme på ekonomiska grunder, och att endast af Ständerna begära beskattning derför.
J.ig slutar med alt ytterligare begära piopos. på i:a §:n af Utskts förslag, eller afslag å denna §.
Hr von Troil har i mitt tanke så fullständigt utvecklat skälen för en mera inskränkt brännvinshräHningsrätlighet, än den Frih.
Hamilton, till en början åtminstone, genom sitt förslag trott åstadkommas, att jag anser mig böra i allo förena mig i de moliver Hr von Troil framställt forsin mening.
Hamilton anset’ jag visserligen att brännvinsbränningen, likasom hvarje annan näring, bör vara li i, ty del ligger i sakens natUr; men jag tror att tiden för ett sådant frigifvattde af densammas utöfning ännu icke är inne.
Hr Vört Troil har särdeles fästat sig vid fabrikationen i stort; jag har äfven alltid varit r.f den tanke, att brännvinsbränningen rätteligen icke borde Vara ställd på husbehof, Utan drifvaS fabriksmessig!; roen jag bar funnit många betänkligheter dervid, och svnnei ligast den, att sådant skulle förnärma nära trefjéfdedelar af landet, och af grannlagenhet bar jag ansett nödigt alt afstå från denna grundsats.
Det är visserligen sanni, alt hUsbehofsbrärtningen på många ställen bedrifves med förlust; likväl är förhållandet olika på olika ställen.
I Skåne och på slättlandet, der materialierria, såsom bränsle t. ex,, kosta mera än i skogstrakten, är det naturligt, att tillverkningskostnaden är betydligare; (lien förhållandet är icke detsamma i skogsbygden.
Jag gillar icke husbehofbränningen, och skulle önska alt se densamma försvdnoen, ehuru jag
Vet att den med så mycken begärelse omfattas af folket, att jag för det närvar, icke tror mig böra motstå dess tillvaro; men jag hemställer likväl, 0111 det nu i detta ögonblick — jag håller mig blott till detta skäl — Vore rätt att utvidga brännvinsbränningen eller göra den till en fullkomligt fri näring, just då, när man säger sig som mest hata superiet, och nian genom nykterhetsföreningar saint alla möjliga medel söker utestänga brännvinets bruk, då man lyckats i detta bemödande så mycket, att supandet verkligen kan sägas betydligt hafva aftagit; jag hemställer, säger jag, Om det då ej är en stor inconseqvens att nu yrka brännvinsbränningslällighetens utvidgning.
Jag tror visserligen icke, att denna utvidgning af, bränningsrät tigheten till sina följder kunde medföra något ondt; men den förorsakar i min tanke missnöje i ett ögonblick, då man så mycket ifrar för superiets af - Den 9 November f. m. 233 afskaffande.
Jag lemnar derhän, huru länge detta lunde räcka; men då i alla fall det synes vaia påtagligt, att man i allmänhet är af den princip, som torde delas af pluraliteten åtminstone i de andra Stånden, alt det vore för bittida att ifrågasätta brännvinsbränningens Angifvande; så delar jag deras mening, som yrka bifall till Utsl:ns förslag.