Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, det R. o. Ad. behagade finna att Utsk. inbjudit R. o. Ad. lill instämmande i PresteSt:s beslut i afseende på denna del af frågan, och hemställde Hr Landtm., om R. o. Ad. behagade antaga denna inbjudning.
Vi hafva nu endast be slutat om formen, men icke talat om inbjudningen.
Jag anser mig således berättigad att säga några ord om den sednare.
Detta Stånd liar förut förklarat, att med handelsoch sjöfartsfondens förvaltning borde förfaras hädanefter såsom hittills. R. o. Ad. har en gång tillförene ogillat det förslag, sorn StatsUtsk. uppgjort, att tillsätta en ny styrelse, i hvilken Statsministern för utrikes ärendena skulle hafva plats.
Det andra förslaget åter, att Commerce-colhm skulle öfvertaga förvaltningen af handels- och sjöfartsfonden, har R. o. Ad. äfven ogillat.
Jag hemställer vördsamt, alt
Ståndet måtte vidblifva sitt, såsom jag tror, välgrundade beslut, och således icke antaga inbjudningen, utan låta det komma till omröstning i förstärkt Utsk., om sådant behöfves.
Ilr Frill. o. Landtm, förnyade sin nyss gjorda propos. lill antagande af inbjudningen.
Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att nej öfverrösta! ja.
Uppå derefter framställd propos., blef den föreslagna voter:s-propos:n af R. o. Ad. godkänd.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt om han rätt fattat det af Hr von Hartmansdorff framställda och #*f R. o. Ad. aoo D e n 19 M a j f. m. gillade förslag ang:de föredragningssättet, så hade det varit att yttrandet om hufvudsaken först skulle af Ståndet pröfvas innan Ståndet pröfvade frågan om dispositionsrätten.
Då Utsk. i sitt utlåt.
N:o 523 vidblifvit sitt förslag till volerrspropos. , så vore det N:o 483, som i detta afseende borde för R. o. Ad. uppläsas.
I följe häraf upplästes nu sista delen af 2:a punkten i mern.
N:o 483.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum lomme att fortsättas på e. no. kl. | till 8.
Då betänk.
N:o 483 förra gången för R. o. Ad. föredrogs och återremitterades, hindrades jag af sjukdom att vara tillstädes, men jag ser af betänk.
N:o 523, att R. o. Ad. återremitterat N:o483, på den grund, att
Ståndet ej ansett handels- och sjöfartsfonden vara en bevillning.
De skäl, som inom detta Stånd blefvo anförda för denna mening, äro för mig så öfvertygande, att jag derutinnan med Ståndet instämmer.
Jag anser följaktligen, att, när tre Stånd bestämt afgiften till 10 proc., frågan derigenom är afgjord, och att denna voterts-propos. således bör förfalla, hvarom jag vördsamt anhåller om Hr Frih. o.
Landtmts proposition.
Jag anhåller endast alt få åberopa de skäl, som jag vid det tillfälle, då denna fråga förut blifvit discuterad inom Ståndet, har anfört för den meningen, att denna fråga är af bevillningsnatur.
Jag kan icke finna, att, då dessa medels bestämmelse är att användas för allmänna statsbehof, de kunna äga någon annan beskaffenhet, än att vara af bevillningsnatur, och jag utber mig, då den siste värde talaren ansett voter:s-propos:na böra förfalla, att få fästa bans uppmärksamhet derpå, att del, om någonsin, är obehagligt att uppbära en afgift, under förklarande alt den icke är bevillning, då olika meningar i detta afseende emellan RiksSt.-n uppstå.
Jag måste således yrka på bifall till hvad StatsUlsk. i denna del föreslagit, och att de voter:s-propos:r, som till RiksSt:n blifvit framställda, måtte af R. o. Ad. godkännas.
Jag kan icke i BorgareShs beslut finna något så positivt omdöme, som Hr von Hartmansdorff trott sig deruti upptäcka, att denna afgift icke skulle vara af bevillningsnatur.
Om så vore, anhåller jag att den värde talaren ville lemna upplysning derom.
Dessutom äger det förhållande rum, att de öfriga förenade
Stånden antaga en helt annan förutsättning, nemi. att dessa medel skola anslås till Statens allmänna behof och ingå till Riksg cont.
Att man skulle kunna anse denna dispositionsrätt icke vara medgifven, men i alla fall afgifterne böra qvarstå, kan jag icke tro.
Jag anhåller om propos. på bifall till Utsk:s förslag.
Hr Den 19 M a j f. m. 201 Hr von Hartmansdorff:
Den siste värde talaren lärer icke hafva gifvit akt på mitt förra yttrande.
Jag höll mig ganska troget inom StatsUtsk:s egen framställning uti målet, hvaruti Utsk. bestämdt upptagit på den ena sidan såsom sammanstämmande tre
Stånds beslut, hvilka hafva ansett denna afgift böra utgå med ro proc., och på den andra sidan ett Stånds mening, som upptager densamma till 6§ procent.
Är nu afgiften icke bevillning, dertill fyra Stånds sammanstämmande mening fordras, så är det ju klart, alt tre Stånds mening är tillräcklig för alt afgöra denna såsom andra anslagsfrågor.
Hvad åter beträffar frågan om den del, som skall ingå till Riksg.cont., och den del, som skall öfverlemnas till K.
M:s disposition, i händelse dessa 10 proc. äro åf R.
St. bifallna, så hörer detta till den 21 voter:s-propos:n, och den välde ledamoten af StatsUtsk., som gjort anmärknln, lärer väl helst se, att för ordningens skull man behandlar en propos. i sender, hvarföre jag uppskjuter mitt yttrande om den saken intilldess vi komma till nästa vo teris-proposition.
Det vore mera än be svärligt för ärendenas behandling, om alla de afgifter, som under riksstatens särskilda titlar utgå, skulle få namn af bevillning och såsom bevillning taxeras.
Då blefve det ingen skattlagd ränta, som icke kunde komma under denna rubrik, om man skulle kunna få R.
St. att för hvarje dylikt fall fatta ett sådant beslut.
Derom lärer dock väl icke vara fråga, och frågan har icke heller här så tillkommit; ty dessa afgifter hafva blifvit beräknade till en viss proc. af den bevillning, som R.
St. bestämt att utgå i tull, men icke så till förståendes, att R.
St. derför hafva bestämt denna afgift såsom bevillning.
I allt fall, om man ock skulle antaga att det vore en bevillning, så enär tre Stånd fastställt afgiften till 10 proc., lärer det väl komma att dervid få förblifva; men nu är det icke så, utan det är helt simpelt en vanlig statsregleringsfråga.
Mig synes det vara alldeles otvifvelaktigt, att den ifrågavar. afgiften måste hänföras under namn af Statens e x t ra-ordinarie bevillning, då den icke tillhör den ordinarie.
Om t. ex. Borgare- och.
BondeStm beslutat, att alldeles icke någon convojafgift skulle äga rum, men deremot R. o. Ad. och PresteSt. att denna afgift borde fortfara, så hemställer jag, om en sådan fråga vore af beskaffenhet att kunna förfalla eller om den icke, såsom hvarje annat beskattnings-eller bevillningsärende, måste slitas genom votering i förstärkt Statsutskott.
Det är visserligen sannt, alt uti förevar, fall tre Stånd beslutat, att afgiften skall blifva 10 proc. och blott ett Stånd alt den skall blifva 6§- proc.; men otvifvelaktigt är, alt om frå25 H. 26 202 Den 19 Maj f. ra. gan i något fall är af bevillningsnatur, så måste den vara det i alla och följaktligen äfven hänföras till de frågor, hvarom handlas i 71 §:n Reg.F:n, d. v. s. hänskjutas till förstärkt StatsUlsk., så framt icke samtliga RiksStm äro ense om grunderna för denna beskattning.
Jag kan således för min del icke annat finna, än att de skäl, StatsUtsk. anfört, aro väl grundade, och anhåller derföre om bifall till StatsUtskis betänkande.
Sprengtporten har utgått ifrån den premiss, att ålla afgifter, som äro lemnade, för att uppfylla Statens behof, äro af bevillningsnatur, och på denna premiss grundal- Frihm sitt yttrande, att ifrågavar. afgift nu borde så betraktas.
Jag vill hålla mig till Frihms premiss och granska den efter min förmåga, för att derigenom komma till den conclusion, som är rakt stridande emot Frihms.
Vi hafva en afgift i vårt land, som i det aldranärmaste till sin calhegoriska beskaffenhet liknar denna afgift, nemi. de bidrag, som rotehållare lemna lill beklädnad för indelta arme-en.
Detta är en afgift, som utgår till ett bestämdt specielt ändamål.
St. taga så tillvida befattning dermed, att de upptaga dessa frågor, emedan statsverket till lika andel med rotehållarne deltager i detta besvär; men denna afgift kan icke på något vis betraktas såsom en Statens ordinarie inkomst, 'och icke heller såsom en Statens ordinarie utgift, ingående uti den ordinarie stalsregleringen.
Så anser jag äfven förhållandet vara med tolagsafgiften.
För att gå till dess historiska grund, så har den börjat i staden Götheborg och sedan utsträckt sig lill alla andra städer, hvilka fortfarande behöft densamma, för att bestrida sina utgifter.
Ett bevis på att den har varit under en sådan speciel form betraktad, ligger uti sjelfva den förvaltningsorganisation, som har haft med denna afgifts erläggande att bestyra, alltifrån dess början.
Deruti hafva nemi. ingått ett slags deputerade ifrån handelssocieteterna.
Alltid hafva några handlande varit utnämnde, hvilka deltagit uti besluten.
Lika beskaffadt är förhållandet med beklädnadsdirectionerna för indelta infanteriet.
Denna fråga är i detta fall alldeles lika beskaffad till sin cathegori med den fråga, som jag haft äran nämna.
När nu sä är, att denna afgift har en slik communal beskaffenhet, så synes mig, att man icke kan betrakta densamma på samma sätt sorn Statens vanliga be villningsmedel, icke heller såsom en vanlig anslagsfråga, utan den mäste behandlas sådan som den är i sin grund och till siri uppkomst, och alt behandla den annorlunda vore, i min tanke, alt ingå på en oriktig grundsats och en oriktig väg.
Då således denna afgifts beskaffenhet är, att den naturligen kan förvaltas af communnla styrelser, hvilka måste lära att sköta sig sjelfva, så att icke ärender må behölva dragas hvarken till R.
St:s eller K.
Mts afgörande, hvilka ege 11 lii - Den ig
Maj f. in. 203 gen ligga inom communalväsendets område; huru skall man Lunna ifrån en så riktig tendens komma derhän, alt man icke vill medgifva, att sådana ärenden tillhöra communala styrelsers förvaltning, och ej böra behandlas såsom vanliga statsintrader eller vanliga slatsreglei ingsfragor ?
För min del anser jag ifrågavar. afgift vara af samma beskaffenhet, som de, hvilka jag nu exempelvis omtalat, och då tre Stånd beslutat att denna afgift bör såsom hittills utgå med 10 proc. af tullvärdet på inkommande varor, så bör detta anses såsom ett R.
St:s fattade beslut.
Att man har tagit tullen på inkommande varor såsom en måttstock för afgiftens beräkning, förändrar på intet sätt dess natur.
Dessa medel blifva icke tullmedel, derför att man beräknar dem efter den tariff, som för tullmedel äger rum, lika litet som någon annan communalafgift skulle erhålla denna bevillningsbeskaffenhet, derför att man tog bevillningens gi under till måttstock för beräkningen, och lika litet som man förvandlar ett Svenskt lotteri till ett Hamburger-lotteri, derför att man rättar sig efter de nummer, som vid Hamburger-Iotteriets dragning utkomma.
Således kan, i min tanke, denna fråga alldeles icke betraktas såsom en bevillningsfråga, och jag tillstyrker derför, att R. o. Ad. ville förklara, att tre Stånds beslut i denna fråga måste anses såsom R.
St:s. Hr Rosenblad, Bernh.:
Den talare, sorn yltrade sig näst före den sista, har ansett, alt i händelse dessa medel äro af bevillningsnatur, så skola de, ifall RiksStm äro af olika tankar, behandlas efter 71 §:n Reg.F:n, och att denna fråga alltså skulle komma att behandlas enligt nämnda §, sedan ett Stånd har bestämt denna bevillnings belopp olika med hvad de tre öfriga Stånden beslutat.
Den värde ledamoten måste då hafva förgätit den vanliga regeln för hvarje slutsats, alt man först måste bevisa, att frågan hörer till den catbegori, hvarom slutsatsen handlar, och sedan deraf härleda slutföljden; ty att börja med en förutsättning, att frågorna höra till den cathegorien, och sedan säga — derföre skola de behandlas så och så, det bevisar ingenting.
För öfrigt får jag anmärka, att Utsk. alldeles icke har upptagit en fullständig utredning af de anmärknlr, som emot denna punkt gjordes hos R. o. Ad., och hvilka R. o. Ad. ansåg förtjena den uppmärksamhet, att de föranledde en återremiss, hvilket jag tror hade varit Utsk:s skyldighet att göra, på det att dessa derigenom skulle komma till de öfriga Ståndens kännedom.
Jag skall i mycken korthet sammandraga dessa anmärkn:r, oaktadt den fullständighet med hvilken de då afgåfvos.
Grundlagen bjuder i 83 §:n Reg.F:n, att Rikets grundlagar skola efter sin ordalydelse tillämpas.
Då 60 §:n Reg.F:n uppnämner bevilIningsartiklar, så finnes der icke nämnd någon afgift, som heter sjöfarts- eller convojafgifl.
Der finnes landttull, som icke är detsamma som tull - Den 19 M aj f. m. bevillning, ehuru den utgår efter samma grunder.
Man ian på lika sätt nämna många andra afgifter, hvilka utgå efter samma grund sorn 1 art. i bevillningsförordn., utan att likväl vara bevillning.
Ibland dessa vill jag nu endast för exemplets skull nämna städernas tolag och Riddarhusafgiften.
Härtill kommer äfven den praktiska handläggningen j delta fall, hvilken gifver oss vid handen att denna afgift aldrig såsom bevillning varit af R.
St. behandlad, emedan den i sådant fall icke kunnat alltsedan år 180g uppbäras; ty den har ej sedan dess af R.
St. blifvit särskildt beviljad, Derför var det visserligen icke R.
St. obekant, att en sådan afgift fanns; tv de ledamöter, som hade del uti R.
St:s Const.Utsk., då grundlagarne tillskapades år 1809, äfvensom hvarje ledamot af RiksSt:n, voro icke så okunnige, att de icke visste, att en så betydlig afgift existerade.
Tvertom afgick just vid samma riksdag en und. skrifvelse ifrån R.
St. till K. M., hvarigenom beviljades ett creditiv till förmån för convojcassan, i händelse afgifterna icke skulle vara tillräckliga.
Detta bevisar, att man då visste att denna afgift fanns och alt den således icke blifvit af glömska ute-' lemnad ibland de i 60 §:n Reg.F:n uppräknade bevillningar.
Praktiken har sträckt sig så långt, att sjelfva StatsUtsk. vid denna riksdag erkänt denna afgift, ty i annan händelse hade Utsk. icke kunnat handlägga den motion, som vid innevar. riksdag blifvit väckt om afgiftens upphörande, hvilket äfven ytterligare bestyrkes af det förhållande, att RiksStm ansett sig böra remittera denna motion till StatsUtsk. och icke till Bevilln.Utskottet.
På dessa skäl får jag vidblifva min öfvertygelse, att detta icke kan vara en bevillningsfråga, och således kan någon voter:s-propos. icke nu äga rum.
Med Hr Lefren kan' jag ingalunda instämma deruti, alt afgiften till handels- och sjöfartsfonden på något sätt kan jemföras med en communalafgift.
Med communala afgifter måste vi förstå sådana afgifter, som communerna sjelfva för vissa ändamål sammanskjuta, hvaröfver de sjelfva hafva dispositionen, och hvilkas förvaltning och granskning äfven tillhöra dem.
I intet fall inträffar detta förhållande med afgiften till handels- och sjöfartsfonden.
Det är R.
St. som besluta den; det är alla Svenska medborgare som betala den, och hvad deraf inflyter användes till handelns och sjöfartens bästa, såsom till löner för consuler, hvilka derjemte innehafva diplomatiska befattningar till upprätthållande af fredsverket vid Barbareskstaterna, och dylikt.
Allt detta synes mig innebära, att denna afgift icke är af communal beskaffenhet, utan om man nödvändigt vill uppställa en jemförelse med denna afgift, så synes den mig hafva myckel mera likhet med kurhusafgiften, hvilken R.
St., äfven för ett särskildt behof, hafva åtagit sig.
Denna betraktas såsom en bevillning, och på sådan grund Den 19 Maj f. m. ao5 skulle jag tro, att äfven afgiften till liandels- oell sjöfartsfonden bör såsom bevillning anses.
Jetnförelsen med tolagsafgiften var äfven i min tanke oriktig; ty tolagen är en afgift, som tillkommer vissa städer och är grundad på privilegier, hvaröfver R.
St. således icke äga någon särskild controll.
Det har blifvit ytlradt, att convojafgiften vid föregående riksdagar alltid blifvit betraktad såsom icke hörande till bevillningen.
Mig veterligen har aldrig någon tvist uppstått emellan RiksSt:n ang:de beloppet af afgiften lill handels- och sjöfartsfonden, och det har således icke behöft bestämmas af hvad natur frågan är; men vid detta tillfälle, då RiksSt:n stannat i olika meningar rörtde denna afgifls belopp, så torde det vara nödvändigt att undersöka frågans verkliga natur, så att den mätte afgöras i enlighet dermed.
Cederström har sagt, att då bär endast är fråga att använda io proc. af tullen för ett statsbehof, så är det klart att förevarande ämne ej kan anses såsom en bevillningsfråga, utan att det måste helt enkelt anses såsom en anslagsfråga.
Jag erkänner visserligen att saken skulle kunna så betraktas, om så vore förhållandet; men här är icke fråga om alt använda tullafgifterna till något statsbehof, titan om utgående af en afgift af loproc. af tullen och följaktligen om en ny afgifts beviljande.
På alla dessa skäl måste jag antaga, att Utsk. träffat del rätta, då Utsk. framställt de voter:s-propos:r, som betänk, innehåller.
Jag är till största delen förekommen af Frih.
Sprengtporten uti hvad jag ämnat svara Hr Lefre'n. Jag tager mig friheten dertill lägga, att om man skulle antaga Hr Lefrens sats, att nemligen convojafgiften icke är en bevillning, så skulle icke heller R.
St. deröfver hafva någon beslutande rätt, d. v. s. de skulle hvaiiven kunna minska eller föröka denna afgift lika litet som de kunna öka eller minska ruslhållarnes afgift till indelta armeens beklädnad , hvarmed den värde talaren närmast jemfört convojafgiften.
JVu är det emedlertid icke de handlande, som sjelfve åtaga sig convojskatten; de betala denna lika litet som de betala den öfriga tullen; ty det blir alltid consumenten, som varuafgiften ytterst drabbar, den må nu kallas hvad som helst.
Jag har i öfrigt grundat min sats, att frågan är ett bevillningsärende, på det förhållande, ali grundlagarne icke nämna mer än två slags afgiftcr, hvilka kunna af R.
St. påläggas.
Det ena slaget är.
Rikets o r d i - narie inkomster, eller ordinarie statsmedel och inkomster, hvarom förmäles i 5g och 64 §§:na Reg.F:n, och det andra är bevillningar eller extra-ordinarie utlagor och bevillningen, hvarom talas i 60 och 64 §§:na Reg.Ftn.
1 afseende å det sistnämnda slaget förekommer i 64 §:n Reg.F:n det ovillkorliga stadgande, att de extra-ordinarie bevillningarna skola till statsverket af R.
St. anslås och till af dem pröfvade behof ställas under Konungens disposition.
Är det då 20Ö
Den 19 Maj f. m. icke deraf klart, alt alla de medel, R.
St anslå utöfver de ordinarie inkomsterna, tillhöra de extra-ordinarie bevillningarna, äfvensom alt R.
St. äga pröfva behofven för hvilka de skola användas?
Att det således icke äro de handlande eller Regeringen, som här kunna beskatta Svenska folket utan R.
St.?
Eller viii man kanske påstå alt R.
St. icke äga laglig ratt att b e s
I u t a angtde convojafgiften för det den ej uttryckligen närnnes i grundlagen?
Så långt har man dock icke ännu vågat gå.
Hr Rosenblad citerar ett exempel, som väl toide förtjena att närmare skärskådas.
Han har nemi. jemfört convojafgiften med Riddarhusafgiften, som icke heller är af bevillningsnatur, ehuru den rättar sig efter bevillningen enligt 2 art.
Härmed är likväl förhållandet sådant, att Riddarhusafgiften är en frivillig afgift, som icke kan affordras någon ledamot af R. o Ad. emot dess begifvande.
Vill Hr Rosenblad medgifva att convojafgift må vara af enahanda natur, och alt det således skulle bero på de trafikerande att erlägga den eller icke, så har jag visst ingenting deremot, och då kunna vi gerna upphöra att tvista om afgiftens natur.
Man säger att frågan redan är sliten genom tre Stånds beslut om 10 procents convojafgift; men i bevillningsfrågor gälla ej tre Stånds beslut emot protest af det fjerde, så att t. ex. rörande tullbevillningen en mängd voteringar om tullbeloppet ägt rum der ett
Stånd stannat mot tre.
Också befarar jag, att om tre Stånd beslutat den lägre afgiften och endast ett Stånd den högre, så hade de, som n u så ifrigt bestrida frågans hänskjutande till förstärkta StatsUtsk., då varit af en helt annan mening.
För min del tror jag dock, att man, i detta såsom uti andra fall, gör rättast uti att stödja sitt omdöme på en princip, och icke på hvad som kan vara lägligt för det ena eller andra tillfället.
Sprengtporten har påbördat mig, att jag ansett denna afgift utgå af tullmedel, i stället för att jag förklarat att lullmedlen tagas lill beräkningsgrund, hvilket väl lärer vara något helt annat; men denna afgift bör icke derföre anses vara en bevillning ; ty likasåväl som denna afgift beräknas efter tullvärdet, så kunde den beräknas efter lästetalet på skutan, till to proc. deraf, eller efter hvilken annan beräkningsgrund, som man dertill vill antaga.
Denna afgift och den som lages lill beräkningsgrund för dess utgörande, hafva med hvarandra intet sammanhang, och om denna afgift beräknas till en viss proc. af tullen eller efter antal skeppsläster, eller ock efter skeppsbesättningens antal, så blir frågan icke derföre mer eller mindre af bevillningsnatur.
För det alt mätaren för afgiftens bestämmande är af bevillningsnatur, följer icke att den har att göra med den afgift, som derefter mätes.
Alt ingen jemförelse kan uppställas emellan afgifter, som R. o. Ad. för sina Den 19 Maj f. m. 207 egna ledamöter beslutar, och afgifter, som Svenska folkets representanter besluta, det lärer väl vara klart och således icke heller behöfva alt lill besvarande upptagas; men det synes mig alldeles tydligt, att 0111 inom landet finnes en afgift, som bestrides till hälften af Kronan eller statsverket och till den andra hälften af rolehållarne, så blir detta alldeles icke en bevillning, utan, om J viljen nödvändigt nyttja ordet beskattning, så blir det en beskattning till motsvarande belopp, och till det belopp, sorn i annat fall skulle utgå af statsmedel.
Det blir i alla fall ieke fråga om att ett eller flera
Stånd skulle kunna undandraga sig deltagandet uti en afgift, hvilken efter 7 1 §:n Reg.F:n angår den allmänna bevillningen och dess fördelning, men alldeles icke sådana afgifter, som till bestämda och gifna föremål utgå, när behofvet är erkand!; ty då måste R.
St. bestämma om de afgifter, som utgått till nämnda behof, böra nedsättas, förhöjas eller blifva oförändrade; derföre kan likväl icke en sådan afgift få namn af bevillning , lika litet som den kan erhålla en sådan benämning, derföre att den beräknas efter samma grunder, som bevillningen utgår.
Då ett Utsk. påstår, att en afgift är bevillning, så borde det väl hafva någon bättre grund för sitt påstående, än den klena, som finnes anförd i betänk.
N:o 483 (pag. 6), der det står : ”Äfven i sådant fall anser dock Utsk. denna fråga icke genom tre Stånds sammanstämmande beslut kunna anses afgjord, enär omförmälda i likhet med tullafgifterna utgående och på desamma grundade afgift oslridigt, lika med sjelfva tullafgifterna, utgör en bevillningsafgift.”
Hela grunden är sålunda, att uppbörden af handels- och sjöfartsafgilten är lika med den af tullafgifterna.
Andre talare hafva förut anmärkt, huru olämplig en sådan jemförelse är.
Jag skall söka ytterligare visa det.
Redan har man erinrat, att i sådant fall borde tolagen, som utgår efter enahanda grunder och tillika med tullen, äfven anses för bevillning.
Det skulle, på sätt en talare anmärkt, kunna hända, och har utan tvifvel jemväl handt i åtskilliga orter, att t. ex. afgifterna för fattig- och helsovård bestämdes efter andra art. i bevilln.förordnm.
Skulle man då väl kunna säga, att fattig- och helsovårdsafgifterna vore allmän bevillning, derföre att de utginge efter samma grunder sorn denna?
Sådant vore dock icke oriktigare, Un alt göra den jemförelse, hvilken Utsk. gjort.
När man vill säga hvad som är bevillning, så bör man väl taga grundlagen till efterrättelse; ty 0111 detta rättesnöre icke begagnas, så kan det bero på hvarje Utsk., likasom af hvarje ståndsledamot, att efter godtycke förklara hvad som är bevillning eller icke.
Går man åter till grundlagarna, så innehåller 59 §:n Reg.F:n följande: ”Efter Rikets och statsverkets tillstånd och behof läte Konungen till Utsk:s öfver - uoS Den 19 Maj f. m. läggning framställa hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas.’’ Hvad är då bevillning?
Detta säges i 60 §:n på följande sätt: ’’TilI dessa sednare räknas sjö- och Jandttullssamt accis-afgifterna, postmedlen, chartae-sig.-afgiften, husbehofsbrännerimedlen samt hvad R.
St. dessutom särskildt hvarje riksdag såsom bevillning sig åtaga.”
Hvad är nu det, som R.
St. särskildt sig vid hvarje riksdag såsom bevillning åtaga?
Detta förklaras tillräckligt i den 66 §:n Reg.Ftn, der det heter: ”R.