Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att protestera emot benådning, då frågan i fullaste mening gälde »att vara eller icke vara», och protestera på ett så storartadt sätt med sådana ord, det röjde ett af dessa romerska karaktersdrag, för hvilka qvinnan i allmänhet är så känslig.
Att under krigsförhållanden, under trummors och kanoners dunder och täflingens elektriserande magt utföra storverk är något som, ehuru härligt, förmodligen mycket alstras af det uppeldade modet och blodet, men att ensam inom fängelsemurarnes nyktra atmosfer göra sin viljekraft oberoende af allt annat än dess egen magt och styrka, det torde ännu befinnas värdt att återkallas och beaktas.
Vi ha ju icke så stort öfverflöd på naturer, offentligen pröfvade i den moraliska elden, på män, som aldrig en tumsbredd vikit från sin bana.
Man kan väl säga att Lindeberg säkert icke tviflade på dödsdomens inhiberande; men detta var dock något, som alltid måste bli problematiskt.
Hans egen envishet kunde just drifvit sakerna från dess spets till sista stadiet, om ej jubileet blifvit så lyckligt användt.
Det var sommaren 1837, således omkring tre år efter de stora händelserna, som Lindeberg gjorde en badresa till Strömstad.
Jag var då icke bosatt der, men det intryck han qvarlemnat, trots att han – för att vara opartisk – icke hade det yttre för sig, var så fördelaktigt (i den staden hade icke hans popularitet rullat bort med de rullande böljorna), att då jag sent på hösten flyttade dit, man hade en hel mängd meddelanden att göra mig om honom, hans lif, hans böcker, som nu lästes flitigare än någonsin, och hans obeskrifliga, tankerediga förmåga att diktera alla sina skrifter, till och med bref.
Han skref aldrig sjelf, för sina försvagade ögon.
Man hade äfven hört honom, från intill stötande rum, diktera kritiker öfver utkomna arbeten.
Alla dessa detaljer intresserade mig mycket, ehuru jag ännu icke vågade göra klart för mig hvarför; isynnerhet det sista bringade mig nästan i hjertklappning.
Men sådant var förhållandet, ty inom mig genomgick jag då en brytning.
Under 10 händelse- och ödesdigra år hade barndoms- och ungdomsdrömmarna icke kunnat hvarken förvandlas, ej eller helt och hållet stanna qvar i den kalla realistiska prosan.
Enka vid 25 år, hade jag nu nyss fylt trettio, och mognaden för vissa skördar, hittills stående hopplösa i storm och torka, började gifva sig tillkänna på mera än ett tecken.
På dessa 10 år hade jag nog tidtals vistats i Strömstad, men ej på allvar der blifvit bosatt.
Vindarne derute ifrån hafvet spelade väl sina gamla kända melodier, men de ljödo ändå icke som förr, när min ädle gamle fader, så högt älskad, satt på timmerhögen, med pipan i hand, under det jag lekte vid strandbrynet.
Förändringen kändes tung, liksom hela lifvet.
– Men nog!
Jag lemnar nu första skiftet af den mans lefnad som jag försöker teckna.
I det nästa mötas hans och mina vägar.
Andra skiftet.
Lindeberg tager som kritiker hand om en ny författarinna.
– Tre bref. – Mötet i Stockholm.
– Under tidens gång.
– Den 4 nov. 1842, på hvilken tempeldrömmen ikläder sig lefvande gestalt.
Från vaggan till grafven lefva vi alltid två slags lif.
Det yttre tager dock stundom en så kraftig och egenmägtig del i oss, att det inre får se sig om efter ostörda stunder för att göra sin oantastliga rätt på själens fulla uppmärksamhet gällande.
Men hvad som ej medhinnes under dagen, det skänker oss natten; under tystnadens hemlighetsfulla hägn komma de smygande till oss, dessa röster, hvilka då säkrast höras, och själen samtalar, fri från allt tvång, dels med sig sjelf och dels med de der rösterna, hvilka representera icke blott planer, önskningar, förhoppningar och besegrade eller obesegrade svårigheter, utan som äfven representera den mystèr, hvilken låter oss veta om vi ha någon rättighet att vara nöjda med vårt dagsarbete.
Men det finnes äfven ett tredje slag af lif, som vill tränga sig fram på både lägliga och olägliga tider, det är fantasilifvet, som skapar omkring oss en diktverld.
Det var i den verlden jag lefde långt förr än jag rätt lefde i den verkliga.
Af min fader hade jag ärft hvad han säkert aldrig klädde i namn, ett slags idealiserande åskådningsförmåga, som vårt lif på sjön sedan i öfrigt gaf rikt uppslag till.
Af min förträffliga mor ärfde jag en bestämd realistisk rigtning och på det viset kom jag att tillhöra båda dessa sferer.
Jag var väl omkring åtta eller nio år då behofvet att flytta diktverldens små barnsliga alster från dess inre verkstad ned på ett papper började att göra sig gällande.
Härtill fans för mig blott ett råd.
Jag passade på då kontorstimmarne voro slut, skaffade mig nyckeln och smög upp för den långa baktrappan, hvarefter jag, väl inkommen i denna helgedom, klättrade upp på en hög pulpetstol och började min verksamhet på små afklippta lappar, troligen ämnade för något aktningsvärdt ändamål, såsom fakturor, småräkningar, etc.
Men nu blef svårigheten att finna en passande början, och jag var tyvärr aldrig i stånd att hitta mera än en, »Blodröd uppgick solen».
Enda variationen var den, att solen än gick upp öfver en skog, än öfver ett haf, och än öfver en dal.
För att nu vara försäkrad om att ej bli öfverraskad, måste jag hitta på ett närbeläget gömställe, der, i fall jag hörde steg i trappan, det lilla manuskriptet hastigt kunde bli gömdt.
Jag fann ingen bättre nederlagsplats för det nya godset, än stolen hvarpå jag satt.
Den gröna bojen hade en liten rispa på sidan, der mina små rullar lätt blefvo herbergerade.
Men en vacker dag råkade en min bror, som begagnade stolen, att känna sig besvärad af de växande upphöjningarna, och kom snart underfund med att stolen fått en ny stoppning, bestående af idel soluppgångar i blodrödaste färg.
Nu var glädjen slut.
Han kom skrattande in till min mor och berättade om fyndet.
Vid detta fasliga tillfälle är jag säker att ingen sol kunde vara blodrödare än mina heta kinder, men min mor, för hvilken äfven de äldste sönerne hade en sann respekt, grundad på allvar och rättvisa, gjorde hastigt slut på uppträdet, i det hon, vänd från den darrande lilla dottern till sonen, med en viss betoning sade: »Ingen vet hvad sådant blir af.
Tala derför icke med barnet om den saken.»
Och så gjorde heller ingen i hennes närvaro, men af alla syskonen fick jag ofta på ett försmädligt sätt höra omtalas pulpetstolen och märkvärdigheterna i stoppningen.
Äfven barnet är känsligt för åtlöje, och från den tiden tills dagen efter jag fylt trettio år satte jag aldrig i samma ändamål pennan på papperet.
Men huru många små romaner är det ej som aldrig lemna de väggar inom hvilka de födas!
Då jag blef något äldre och satt vid den oundvikliga spinnrocken, blef det lätta hjulets surrande ett behagligt ackompagnement till de nya dikterna, men denna gång flyttade jag min lokal på himlahvalfvet från öster till vester, och aldrig såg jag härligare förgyllning än på den bädd, hvaruti mina solar sänkte sig.
Jag lefde så inne i min fantasi att jag stundom först märkte mig sitta vid de två talgljusen på bordet, när min mor med en liten fröpåse vidrörde mitt hufvud.
Hon var alltid om vinteraftnarna sysselsatt med att sortera sina trädgårdsfrön och inlägga dem för vårhandeln – hennes egen handel.
»Barn», sade hon allvarsamt, men icke strängt, »ser du ej att tråden är afgången, och du fortfar ändå att trampa hjulet – hvad tänker du på?»
Det var ej att säga så flere hörde det.
Men vid dylika tillfällen brukade min far släppa Baron Trenks lefnad och ropa mig till sig för att ställa vaxstapeln i ordning.
Hans ögon tilläto honom ej att se annorlunda då han läste, än att han höll en vaxstapel nära inne på den uppslagna boken, som han hade i handen.
Och så smålog han åt mig.
Han hade knappt hört hvad min mor sade, men han varsnade min förlägna tystnad.
Den följande dagens skymning, då jag liksom oftast satt på en pall vid min mors fötter, kunde hon förnya frågan, och jag svarade då att jag tänkte på små äfventyr, som ingen berättat mig.
Detta var barndomen.
Sedan kom ungdomen, då jag minsann ej behöfde hvarken dikta eller drömma romaner, de räckte hvarandra handen, och nu hade jag, som redan nämndt är, återflyttat till hemmet.
Det var just vid en af de perioder af mitt lif, när jag som bäst behöfde att kasta mig in i en ny tidräkning, och att i den enda verksamhet jag efterlängtade gifva någon fart åt de långa, tröttande timmar, då min son var i skolan eller på lekplatsen.
Jag hade redan skrifvit hälften på »Waldemar Klein», när jag hörde så mycket talas om Lindeberg och Aftonbladet, hvari han skref recensioner.
Manuskriptet blef emellertid ej färdigt att afsändas förr än fram på sommaren 1838, ty jag hade för renskrifningens skull svåra öden dermed (beskrifna i företalet till andra upplagan), och allt för den nödvändiga anonymitetens skull.
Jag mindes huru man skrattat ut mina barnförsök.
Nu skulle man naturligtvis skratta än värre om jag misslyckades – och hvad var naturligare än att detta skulle hända?
Borde jag vända mig till herr Hiertas läsbibliotek eller till N.
Thomsons kabinettsbibliotek!
Jag beslöt det senare, emedan jag der sett små originalnoveller, som jag trodde mig kunna täfla med.
Alltså fattades beslutet att skicka, såsom förelöpare till min berättelse, ett bref till utgifvaren.
Detta skedde genom en långt från Strömstad boende väns försorg.
Svaret var synnerligen gynsamt; manuskriptet blef välkommet.
Och fru F. skulle på hösten göra sin debut inför den romanläsande verlden.
Huru skulle jag få veta hvad den romanläsande verlden tänkte, och skulle väl någon af de personer, som brukade skrifva öfver böcker, fästa minsta uppmärksamhet vid min bok?
Jag tordes hvarken fråga eller gissa högt, jag var helt och hållet bunden af fruktan för staden.
Allt var ju en hemlighet, och jag skulle kanske i hela mitt lif bli okunnig om min lilla romans öde.
Nu började modet sjunka, och jag önskade att jag aldrig skrifvit.
Slutligen fick jag en ljus idé.
Författarinnan fru F. kunde väl våga ett steg för sin framtid, hvilken ej ensamt borde ligga i en förläggares hand.
Också fann jag mig en vacker dag ha företagit det vigtiga arbetet att under mitt anonyma namn ha skrifvit några rader till den ryktbare politiskt- romantiske hjelten, som vågat så mycket för sin idé.
Han borde väl kunna begripa min ödmjuka bön, att gifva ett rättvist, intet annat omdöme om början af ett författarskap, hvars värde eller oduglighet jag sjelf icke det allra ringaste vågade bedöma.
Herr Thomsons begäran om mera manuskript var nog uppmuntrande, men jag vågade ej, utan att ha hört en opartisk auktoritet, tänka på fortsättning.
För en menniskokännare, som kapten Lindeberg, skulle det ligga klart att frågan var en allvarlig fråga, för mig: en lifsfråga.
En dålig tjenst skulle han hafva gjort att med smicker bedraga mig – och jag hade så stor aktning för denne man, att jag litade på att han hvarken skulle skratta åt eller harmas öfver den frihet en okänd nybegynnarinna tog sig med hans vigtiga tid, det var ju den litterära oerfarenheten som vädjade till den gamla erfarenheten.
De följande veckorna voro på en gång både långa och korta under sjelfpröfningen hur jag skulle stå emot en sanning, som dödade mitt första verk.
Då kom en dag ett stort paket till mig (ty min förläggare hade jag nödgats anförtro mitt namn), ett paket, fullt med min egna, rigtigt egna böcker.
Ett vänligt bref medföljde från N. H.
Thomson, deri han presenterade Adolf Ivar Arwidsson, såsom i sin person innefattande kabinettsbibliotekets redaktion.
Och herr Arwidsson, som jag från den stunden begrep var allt i allom – hade sagt att han trodde, och då trodde Thomson det samma, att det var ganska möjligt, ja, till och med troligt, att den lilla boken skulle göra lycka, särdeles om någon tidning omnämnde den.
Jag borde nu varit mycket lycklig, men jag var blott häpen och blef sedan rigtigt stor-ledsen, då jag fick se att herr Arwidson helt och hållet skapat om mitt lilla förord, der han gjort mig – eller om det var boken – till en blygsam sippa uppvuxen i landsbygdens stilla dalar – mig, kustens och sjölifvets dotter, den på vexlande öden så erfarna qvinnan.
Men de deruppe i Stockholm visste ju ingenting om mig, och jag hade med flit i mitt första arbete undvikit allt slags prål med stora händelser.
Blef något af med författarskapet kunde de komma efter.
Nu var frågan om jag skulle genast tala med min mor, hon anade redan något, eller vänta litet och se om arbetet blifvit bevärdigadt med någon uppmärksamhet.
Och jag fick redan andra eller tredje dagen bekräftelse härpå, då postmästaren öfverraskade mig med att sända Aftonbladet.
Ja, der stod den verkligen, min första recension.
Det är i höst fyrtio år sedan dess och derför inför jag här 1878 den kritik, hvarmed Lindeberg och Aftonbladet 1838 sände mig ut i verlden.
Bokhandels-Bulletin.
Waldemar Klein.
Svenskt original af Fru F.
Stockholm, Thomson 1838.
Rec. bekänner, att han vid läsningen af det korta företalet till denna roman icke fattade de bästa tankar om hvad som der väntade honom.
Det syntes honom på en gång – man ursäktar denna öppenhjertiga bekännelse – svulstigt, trivialt och anspråksfullt, och han befarade att här återfinna i prosaisk form, eller rättare i obunden stil, en af dessa sig så kallande poetiska företeelser, hvarpå de sista trettio åren beklagligtvis varit så rika, der författaren, likt kajan, börjar med att utropa: »Se, nu flyger jag», endast för att göra verlden uppmärksam på, huru hon skulle göra ett klumpigt och braskande fall ned i smutsen.
Lyckligtvis hade vi här begått ett af dessa få misstag hvarmed man är belåten.
Det händer mången gång att början af en bekantskap, personlig eller litterär, lofvar mycket men håller litet.
Här deremot inträffar motsatsen, och hvad vi måst förundra oss öfver är, att en så litet lofvande början kunde förvandla sig i en så intressant fortsättning.
Vi erinrade oss likväl hvad vi någonstädes sett yttras, att det ej är någon lätt sak att skrifva ett företal, d. v. s. att rätt bedöma sin egen och läsarens ståndpunkt, att ej uppskatta den förre för högt och den senare för lågt, eller, hvad som mera sällan sker, tvärtom.
Författarinnan hade icke rätt bedömt båda, och hvad vi således skulle önskat vara borta i hennes bok, är just företalet.
Lyckligtvis är likväl detta det enda, hvarom vi hysa denna önskan, och det enda i hela boken vi funnit kunna träffas af något tadel.
Sjelfva romanen har den, just för sin ovanlighet, stora förtjensten, att den icke är skrifven i något manér.
Det är ej en skribent, som satt sig ned för att göra ett arbete, och dervid valt till mönster någon heros i samma väg af inhemsk eller utländsk börd, som mödosamt pinar sig för att vara snillrik, genialisk, qvick, känslofull, och således vid hvarje liten handling i boken skrifver en särskild afhandling, för att lära sin läsare huru han bör beundra den, och huru han i synnerhet bör beundra författarens höga själslyftning, dess fina känslighet, dess djupa religiositet eller dess lifliga och fullblodiga fantasi.
Det är en menniska med bildning och känsla, som skrifver för menniskor af lika sinnesart om menskliga känslor och handlingar, och skrifver på ett språk passande för ämnet, ej klifvande på styltor, ej krypande längs landsvägen, icke så som man tror det egna och anstå en roman och hvarmed denna verld, som vi kunna se och fatta med händerna, icke har något att skaffa; men ej heller med denna nästan lika affekterade naturlighet och menlöshet, som i våra dagar äfven råkat bilda ett parti, och hvilken fru Lenngren så oöfverträffligt karakteriserar med det skarpa och allt innefattande uttrycket att den bräker.
Händelserna äro inga andra än som verkligen kunnat passera, personerna ej annorlunda qvalificerade än att de kunna existera, och äfven som vi hoppas här och der göra det, och deras tungomål ej annat, än hvad sådana menniskor kunna bära på tungan.
Man tycker sig finna att författarinnan sett och hört alltsamman, efter hand upptecknat hvad som tilldragit sig, och att någon kommit öfver och offentliggjort hennes anteckningar, endast kombinerande dem med en indelning i kapitel, samt här och der en liten ingress till dem när det kunde behöfvas.
I samtalsformen anmärka vi på några ställen en liten oegentlighet, då ordet ni nyttjas under förhållanden der vår konversationsstil icke medger dess användande, och der hela berättelsens hållning icke borde tillåta det, äfvensom vi tyckt oss märka att uppfinningen af namn gjort författarinnan något bryderi.
Dessa båda anmärkningar äro likväl de enda vi kunna påminna oss hafva gjort under läsningen, och dem vi endast yttra, för att visa oss hafva fullgjort en rec:s pligt.
Några öfriga små rättelser i stilen, som i synnerhet bokens början kunde behöfva, inser förf. utan tvifvel sjelf i sitt nästa arbete, ty det bästa vi kunna säga om det närvarande är – vi hoppas att det ej blir hennes sista.
Då jag läst den första meningen, der förordet syntes rec. både »svulstigt, trivialt och anspråksfullt», satte jag mig ned för att rätt smälta det så mycket efterlängtade omdömet, och kunde endast säga: »Arwidsson, Arwidsson, hvarför gjordes jag till en sippa, en blygsam sippa, uppvuxen i landsbygdens stilla dalar?
Derefter fattade jag åter modigt bladet, och tänkte, att om fortsättningen liknade början så var mig ändå bevisad en redlig tjenst.
Jag skulle då kasta det manuskript, hvarpå jag arbetade, i elden, och försöka glömma bort min vackra dröm om en ädel verksamhet förenad med allmänhetens erkännande.
Detta kan synas osannolikt, men det gälde ej här en sårad författare-egenkärlek, det gälde en vidskepelse, medfödd och oemotståndlig.
Redan vid renskrifningens motgångar (då hade manuskriptet blifvit borttappadt) var jag färdig att se ett varnande finger – skulle nu en sträng dom falla, var det icke vidare värdt att sätta saken i fråga.
Och fast öfvertygad om maskens omöjlighet att strida mot dess skapares bestämmelse, kände jag mig lugn under fortsättningen af kritiken.
Den var ju öfver all förväntan.
Händelserna voro verkligen samlade från hvad jag sjelf sett och hört, men visst kostade det på att anses ha behöft en annan hand för att ordna dem.
Sedan jag för tredje gången genomläst den märkliga spalten, började jag inbilla mig att den innehöll för mycket godt, och oaktadt all min tacksamhet mot tidningen och recensenten, erfor jag åter misstro till min förmåga.
Hade jag blott ett enda omdöme till, som visade att Aftonbladets uppfattning delades af någon mera, då skulle jag våga att vara lycklig och tro på min kallelse.
Må man nu döma om min djupa förundran, min tillfredsställelse, då jag erhöll ett helt och hållet opåräknadt svar, derigenom, att postmästaren sände mig en annan tidning – Dagligt Allehanda! och hvad stod der om ej en ny recension, skrifven, som jag långt senare fick veta, af nuvarande kammarrådet Bäckström, då konstkritiker i denna tidning.
Artikeln började litet skämtsamt, om en fru nere i landsorten, som, då postväskan kom, gerna läste recensionerna öfver den eller den, tills hon tänkte ...
Men skämtet öfvergick i allvar, och det är mig en angenäm pligt att i dessa rader kunna få yttra min förbindelse från 1838 till den kritiker, som återgaf mig det nästan förlorade modet.
Nu vågade jag glädjefullt tro på Aftonbladet, som dock talat först.
Och så satte jag på mig hatt och kappa, lade mina båda orlofssedlar i boken, och skyndade hem till min mor.
Det följande uppträdet beskrifver jag ej.
Vare nog sagdt att min mor gjorde stort kaffekalas för sina gifta söner och döttrar, att saken offentligen tillkännagafs såsom fortsättning på stoppningen i kontorsstolen, och att arbetet lästes högt af just samme broder, som så hjertligt, och det med allt skäl, skrattat åt »kontorsbarnet».
Så till vida var nu allt godt och väl.
Jag skref Representanten efter samma små hvardagsmönster som min första bok, men innan den började utgifvas på nyåret 1839, hade jag lärt mig begripa huru mycket svårare det är att skrifva det andra än det första arbetet.
Man har ej hunnit långt i sjelfkritiken, men man har fått säkerhet och börjar att för mycket tro på sin kallelse.
Jag kände mera än jag förstod att detta arbete icke borde tillfredsställa mig – och så gjorde det ej heller.
Det vill tid till för en uppväxande förmåga att växa in i de fordringar som kräfvas.
Det duger ej att springa, men ej heller att så oroligt öfverväga hvarje steg, att de synas tvungna.
Medan jag nu som bäst hade mina funderingar öfver saken och framförallt önskade låta den förödmjukelsen försvinna att någon annan skulle ha kombinerat mina små anteckningar, emottog jag en dag ett bref med Stockholms poststämpel, ett bref som icke var ifrån N. H. Thomson.
Jag blef grufligt varm skulle det bli något farligt, något omöjligt?
Detta bref var ej adresseradt till fru F. utan helt enkelt till »fru doktorinnan Emelie Flygare, född Smith».
Ju längre jag såg på detta bref, som måhända skulle få ett inflytande på mina nya öden, desto mera fattades jag af oro.
Men det var nödvändigt att bli bekant dermed.
Min aning bekräftades.
Under det elegant rosenröda brefvet med öfverskrift: – »Min fru», stod det egenhändiga namnet A.
Men brefvet var skrifvet af annan hand.
I detta bref, som först hade att frambära en enkel ursäkt för den frihet dess författare i bästa afsigt tog sig, nämnde han att han af kassören på herr Hiertas tryckeri, hvilken just råkade vara ifrån Strömstad, fått veta den lilla mystéren.
Härefter följde fina vinkar och kloka råd, dikterade af en stor bildning och djup menniskokännedom.
Han sade, att han intresserade sig för min framgång och bad om tillåtelse att få fortsätta den inledda korrespondensen.
Dessa bref skulle uppfriska honom efter det trägna arbetet åt många håll.
Jag var mycket olycklig öfver att nu veta mig fördrifven ur anonymitetens skyddande paradis, men jag tröstade mig dock med hoppet, att det kanske på litteraturens stora allmänning, dit jag nu med ens blifvit utsläppt, skulle finnas andra paradis, eller åtminstone någon liten oas, dit jag kunde taga min tillflykt, om jag blef stormdrifven på denna ocean till lands.
Inseende fulla nyttan för mig af denna brefvexling, som dock för ingen del behagade Thomson och Arwidsson, lät jag den fortgå, och jag hade deraf fullt den nytta jag räknade på.
Thomson skref, att hela Lindebergs intresse bestod uti att locka mig från kabinettsbiblioteket till läsbiblioteket.
Hur illa!
Emellertid fick jag från båda mina korrespondenter solklara vinkar om att Strömstad ej var rätta platsen för den utveckling jag behöfde.
Och så beslöt jag att resa upp till Stockholm på hösten.
Jag väljer nu tre bref, som följde på den underrättelse kapten Lindeberg erhöll om min flyttning.
De visa huru förhållandena då gestaltade sig.
Min fru!
Sällan har jag emottagit något bref, som gjort mig så mycket nöje som det sista, hvarmed fru F. behagat hedra mig och som jag erhöll sistlidne onsdag.
Sedan jag afsändt mitt, erinrade jag mig för sent dess innehåll, och fruktade att derigenom möjligtvis hafva stött en ömtålig grannlagenhet, som jag var långt ifrån att vilja förnärma.
Jag hade alldeles oombedd uppträdt som rådgifvare, och borde frukta det vanliga ödet, att bli ingenting mindre än tackad för min tjenstaktighet.
Jag kunde ingenting mindre vänta än att mina afsigter skulle vederfaras rättvisa – ty huru sällan sker icke detta i allmänhet och huru oändligen sällan har det icke skett mig!
Till min stora glädje finner jag då, att fru F., till sina öfriga goda egenskaper, äfven lägger den, att icke förtycka det man ger henne råd, att icke harmas på sin opåkallade Mentor, som hon troligen ej behöfde, och att ursäkta hans dristighet för hans afsigts skuld.
Hvad som likväl mest af allt gladde mig, var nyheten, att fru F. ernade besöka Stockholm i höst, kanske till och med qvarstanna der.
Jag skall icke säga någon platt fras om hufvudstadens lycka att bland sina innevånare ännu få räkna en talang, något, hvarpå hon i sanning icke är rik; jag skall endast omnämna min enskilda fägnad öfver tillfället att få personligen göra en intressant bekantskap, hvarpå vår korrespondens i så hög grad retat min aptit.
Jag hade eljest till hälften tänkt på en resa till Strömstad denna sommar, hvartill likväl denna längtan, jag nekar ej det, skulle varit den förnämsta driffjedern, ty resan hade ej kunnat ske förr än i augusti, och således icke i den mest inbjudande årstiden.
Nu deremot blir hon säkert icke af.
Det ofvannämnda löftet föranlåter mig likväl till några framställningar.