Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är, om ni så behagar, någonting stelt, någonting torrt, någonting kärft, någonting, som tynger andedrägten och stämmer sinnet till allvarsamhet, i denna nordiska uppenbarelse af det stora himmelska riket, i förminskad storlek; men det öfverraskar, det fängslar inbillningen, det gör intryck: det är storartadt i smått, det är fullständigt i fragment, det är en förstenad fruntimmersnyck; men åtminstone är den helgjuten, ursprunglig och genomförd.
China, i ett sextiårigt, öfvergifvet enkotillstånd, befinner sig likväl ännu i orubbadt bo af tiden och hvälfningarna; men ödslighetens dok är utbredt öfver rummen; de bära sorg efter féen, hvars trollstaf flyttat stränderna af Hoangho till stränderna vid Mälaren.
Träd öfver tröskeln: det golf, ni trampar, den stol, ni sätter er på, det porslin, hvars finhet och färger ni berömmer, tapeten, på hvilken ni blickar, taket, som sluter sig samman öfver ert hufvud, de lackerade arbeten, ni ser omkring er, persedlar, husgeråd, prydnader: allt är Kongfutses hemland.
Hvart ni vänder er, träffar ni öfverensstämmelse, stil, system, enhet, enformighet; ja, enhet, som i en asiatisk sjelfherrskares statskonst, enformighet, som i en mandarins enskilta lif.
Hvarföre kastade ödet Lovisa Ulrika på en thron, som i sjelfva verket ej var annat än bräder, öfvertäckta med sammet och hopfogade med förgylda spikar!
Hvarföre satte det henne till regentinna blott öfver nöjen, klädsel, bruk, flärd och umgängesförhållanden, – henne, hos hvilken fanns stoff och lystnad att regera en hel verldsdel!
Åtminstone, tänkte hon, skall den, som Svenskarne meningslöst kalla sin beherrskare, i mig finna sin Egeria.
Åtminstone skall jag låta de frihetsdruckne se en skymt af det rikes fysionomi, der monarkens makt är oinskränkt som hans vilja.
Också jag vill ....
Hon ville – och China framstod ur Loföns lundar.
Här dväljdes en treflig théstund den stolta, vid sidan af sin gemål, omgifven af deras barn, de uppvaktande, och negergossen: hofvets plågoris, herrskareparets hofnarr och de kungliga barnens lekkamrat.
Ångan af den chinesiska drycken hvirflade balsamiskt ljum och kittlade angenämt både smakens och luktens sinnen.
I denna tillflyktsort hade Lovisa Ulrika merendels godt lynne.
China var hennes verk.
Här förde hon en obestridd och odelad spira.
Här brände icke hennes snille som den härjande åskstrålen; det lyste och värmde mildt som en nordisk midsommarsol.
Hon nedlät sig till och med här att vara qvinna, i jollret med sin unga ätt, i skämtet med sitt eget kön; men nalkades någon statsman, något snille, någon lärd, någon forskare, någon konstnär: – farväl, mina barn! ursäkten mina fruntimmer!
Örnblic– ken märker ej längre er närvaro.
Det blir nu Adolf Fredriks ensak, att fortsätta jollret, att roa er med förevisningar och föräringar af de svarfvade småsaker, hvilkas tillverkande utgör hans käraste tidsfördrif, och som en gång ådrog honom det bitande svaret af den frispråkige fältmarskalken Hamilton, hvilken konungen gaf en dosa, som han sjelf svarfvat: «Ers Maj:t! jag skulle likväl tycka mer om, att en «kung vore guldsmed, än svarfvare.»
Bland vetenskaper och vitterhet glömmer Lovisa Ulrika allt annat.
Hon afhandlar statssaker med Scheffer, Höpken, Rudenschöld; hon fördjupar sig bland Floras blomstersängar med Linné; hon talar ömsom om vapenläran och malmarter med Tilas; hon följer Klingenstjerna i hans beräkningar; hon forskar med Botin och Lagerbring i häfderna; hon letar språkens rot med Ihre och Sotberg; hon pejlar plågans djup med Rosenblad och Rosenstein; hon forskar i jordens inelfvor med Bergman; hon lemnar sitt löje fritt lopp vid Dalins rimmade tillfällighetsstycken, och finner ett nöje i Löfvenskjölds versar.
Det var äfven en tid, då hon tänkte med Tessin, ja, mina läsare, »tänkte« med honom, så vida eljest Voltaires intyg äger något vitsord, då han skrifver:
«Om man läste kejsa«rinnans af Ryssland (Catharina II), konungens af «Preussen (Fredrik II) och framlidne grefve Tessins «bref, skulle man lära sig att tänka, förutsatt, att så«dant kan läras.
Det ser ut, som dessa snillen od«lat vårt språk endast för att tillrättavisa oss; men «vi låta ej tillrättavisa oss.»
Detta af en Fransman om och åt Fransmän2!
Sophia Albertina satt i en barnstol och hade den nedanför stående Fredrik Adolfs hufvud i sitt knä.
Vid hvarje lugg af systerns späda fingrar, drog brodern skalkaktigt undan hufvudet, och begge syskonen betraktade hvarandra så innerligt, och begge logo: det bodde en himmel, det låg en framtid i detta de smås leende.
Carl stod vid fönstret hos fröken Knesebeck och afhörde, slukande och rysande, hennes berättelser om spöken och andesyner.
Ordensvurmens frö började redan gro.
Badin, som i dag fått det infallet att härma hoffolkets artighet, afhörde med otröttadt tålamod Gustafs skådespelsutkast, och kiknade icke af skratt, då den tioårige Cæsar, med len, klagande stämma och matta, slocknande ögonkast, ropade till morianen: «Äfven du, min son Brutus!»
Under thédrickningen meddelade Lovisa Ulrika konungen sin afsigt, att plantera mullbärsträd och odla silkesmaskar: ett förslag, hvilket Adolf Fredrik naturligtvis i allo gillade, på hvilket välmeningen och den missförstådda fosterlandskänslan under frihetstiden uppoffrade dryga summor utan annan afkastning, än nöjet att hafva gjort ett rön och fåfängan att kunna förevisa några skålpund svenskt silke, hvars frambringande kostat lika mycket, som några lispund från de varmare luftstrecken.
På en förgyld stång i ett hörn af rummet klängde upp och ned en markatta, som med förvridna drag och befängda åtbörder dublerade Gustaf i Cæsars roll.
En hvit papegoja satt uti sin förgylda bur i fönstret och sade efter, med sin skorrande tunga, de ord, hon kunde uppsnappa af de uppvaktandes samtal; men Rose, drottningens älsklingshund, till storlek som en försvarlig skeppsråtta, hvit och lurfvig som ett angoriskt får, så fin, att det ljusröda hullet tittade fram mellan raggens långa, silkeslena korkskrufvar, låg på en kudde med öfverdrag af ostindiskt sidentyg, vid sin herrskarinnas fötter, fördrog tigande att vidröras af dem, men gaf sitt misshag tillkänna med ett sakta morrande, om någon annan trädde alltför nära hans kudde.
Sedan drottningen druckit sitt thé, tog hon fatet till en mandarinkopp, sönderbröt några sockerbröd, hällde grädda deröfver och började mata Rose.
Kräket hade ännu ej hunnit förtära hälften af sin läckra spis, då en kammarherre kom springande, med andan ur halsen, och anmälde, att landtmarskalken, bondeståndets talman samt ett par andre riksdagsmän ankommit till Drottningholm och begärde företräde hos Deras Majestäter.
Mellan dem blef en öfverläggning, om de främmande skulle mottagas i China eller på slottet.
Konungen var af den förra meningen, emedan han just nu fann det så trefligt här, i skötet af sina närmaste; drottningen åter af den sednare, emedan hon ej ville inlåta i sin helgedom personer, mot hvilka hon hyste ovilja.
När de höga makarna började att vara af olika tankar, blef det alltid hennes, som slöt att varda rådande.
De återvände således till slottet.
Under vägen dit yttrade drottningen sin glädje öfver, att konungens sista, skarpa anförande till rådsprotokollet medfört en så ypperlig verkan, hvilket syntes deraf, att riksdagens inflytelserika ledamöter, hvilka ej gjort sin uppvaktning alltsedan de sammansvurnes ofall, nu åter infunno sig, förmodligen i ändamål att ställa sig in hos sitt höga herrskarepar.
Det vore imedlertid angeläget, menade hon, att ej visa sig alltför angelägne, att upptaga de gunstige herrarne till nåder igen, och till en början borde man låta dem vänta en stund, innan de fingo företräde.
De främmande, som tröttnade och blefvo stötte af dröjsmålet, läto genom kammarherren anmäla, att de kommit å Riksens Ständers vägnar, från hvilka de hade ett vigtigt uppdrag.
Denna anmälan påskyndade emottagningen.
De utskickade voro: grefve Fersen, prosten Palmærus, borgmästaren Aulevill och Olof Håkansson.
Deras besvärade sätt och uppsyn stärkte drottningen i hennes föreställning, att de voro komne, för att göra ett slags ursäkt, men fruktade, att bevågenheten kunde stå i vida fältet.
Hennes villfarelse blef snart skingrad.
Fersen förevisade ett protokollsutdrag från Sekreta Utskottet, med uppdrag att inventera och affordra drottningen kronans juveler, af hvilka hon, enligt inlupna underrättelser, förskingrat en del, så väl medelst afyttring, som pantsättning, både utrikes och i Sverige.
Adolf Fredriks förlägenhet och Lovisa Ulrikas raseri behöfva ej skildras.
De äro verldskunniga; de hafva sitt blad i historien, och läsaren känner i alla fall redan detta konungapars lynnen, tänke- och handlingssätt.
Drottningen for ut i de bittraste förebråelser och hotelser – man skulle kunna i egentlig mening begagna ordet «otidigheter» – mot Svenskarne i allmänhet, och i synnerhet mot Rådet, ständerna och Sekreta Utskottet.
Det ångrade henne nu, (hvilket det alltid gör, då högsta vederbörande, medelst oförsvarligt uppförande, ådragit sig folkets ovilja och utsädet mognar till skörd; men försök bara att taga dem på orden! och ni skall komma i erfarenhet af, att ångerns häftighet ej hindrar, det de ju föredraga ett hatadt och bespottadt lif på thronen heldre än det enskilta lifvets idylliska lugn), att hon öfvergifvit sin lyckliga fosterbygd för att under oro, bekymmer, förolämpningar och vedervärdigheter af alla slag, andas nordens kalla luft, bära Sveriges törnekrona och misshandlas af uppstudsige undersåter.
Grefve Fersen, som förde ordet, tog med allvar och värma, men sans och lugn, ständerna i försvar mot dessa drottningens beskyllningar; visade att det steg, hvartill de nu funnit sig föranlåtne, var framkalladt af drottningen sjelf, alldenstund under ransakningen om Brahes, med fleres högförräderi, blifvit upplyst, att de sammansvurne köpt och soldat sina kreatur med penningar, som drottningen bestått och till större delen anskaffat medelst förskingring af ädla stenar, till hvilka äganderätten var kronans.
Deras Majestäter borde snarare finna ett prof på ständernas hofsamhet och önskan att spara konungahuset vidare ledsamheter, då de inskränkte sig till en åtgärd, som afsåg blott att i framtiden förebygga riksförderfliga planer, och låtit den lagliga räfsten stadna vid de brottsliga verktygens bestraffande, utan att till offentligt ogillande draga fram sammansvärjningens visserligen icke obekanta upphof.
Fersen lät slutligen förstå, att ett billigt afseende å den föreställning, ständerna förut i underdånighet gjort, att konungen måtte sköta sitt höga kall utan främmande inverkan, skulle törhända sparat Hennes Majestät obehaget af den åtgärd, hvaröfver hon nu yttrade så stor harm: äfvensom han förutsåg, att om ej heller denna varning behjertades, ännu strängare mått och steg då blefve af nöden, utan att han (Fersen) i detta ögonblick vågade yppa, hvilken den sista utvägen blefve och hvar omtankan för fäderneslandets framtida frid och besvurna grundlagars bestånd ytterst komme att stadna.
I stället att bringa drottningen till besinning, uppretades hon ännu mer af detta tal.
Konungens förstulna, förlägna och bedjande vinkar mäktade ej hämma utbrottet af hennes vrede.
Också var det endast han – den stormäktigste! – som vid detta tillfälle blef förskräckt, ty ständernas utskickade betogos endast af förtrytelse, när hon tillät sig hota med sin bror, konungen i Preussen.
De utskickade aflägsnade sig efter förrättadt värf.
Af den inbördes spänningen var lätt att förutse, det bemödanderna ej skulle stadna vid hvad hittills skett, å ena sidan, för att höja den svenska konungamakten till samma oinskränkthet, som den ägde i Lovisa Ulrikas fosterland; å den andra, för att qvarhålla den inom de skrankor af oskadlighet, dit man blifvit nödsakad att nedtvinga detta välde, för att göra ett återfall i Carl XII:s olycksdigra godtycke omöjligt.
Drottningens öfvermod och elaka lynne växte imedlertid med hvarje dag, alltsedan kronjuvelernas inventering sattes i fråga.
Hoffolket misshandlades, än för det de syntes för ljumma i försvaret af hennes fördelar, i sitt hat emot det segrande riksdagspartiet; än för det de tilläto sig något yttrande i saker, dem det endast anstode henne att behandla.
De arme, guldsmidde slafvarne voro en oafbruten skottafla för sin herrskarinnas vresiga sinnesstämning, ehvad de talade eller tego; ty ingenting var henne i lag.
Sådan är städse, sedd på nära håll och afklädd sitt skimrande skal, de omgifvandes afundade lott hos furstar, som ej äro ense med sig sjelfve och med sin belägenhet.
Konungen, klämd mellan sin gemåls bannor för obeslutsamhet och äggelser till kraftyttringar, från ett håll, och från ett annat, Rådets, Sekreta Utskottets och ständernas misstroende, varningar för grundlagarnas öfverträdande och påminnelser om konungaförsäkran och kröningsed, var ingenting mindre än lycklig under bördan af sin purpur, i glansen af ett både tomt och vådligt majestät.
Endast smeket
af hennes begge yngsta barn tycktes något lugna och mildra drottningens sinnelag, hvaremot en hånande fröjd lyste ur de brandenburgska ögonen, då någon misshaglig af tidens inflytelserika personer, i hofvets närvaro, af Badin öfverhopades med skymford och oförskämdheter.
Sina begge äldsta söner kallade drottningen «sina hämnare»; uppmanade Gustaf, att en gång blifva kung, ej endast till namnet, hvartill gossen med den gnistrande blicken lånade mera uppmärksamhet, än det varit att önska och förmoda af ett barn vid hans ålder, och yttrade till Carl, denne tvärvigge, som hvarken ägde sin äldre broders sprittande liflighet, eller den yngres själfulla hjertlighet: «du Carl! skall bistå Gustaf i hans stora företag, i «er mors hämnd»: ord, hvilkas syftning den åttaårige prinsen ännu ej begrep; men hvilka ödet upptecknade och framtiden gaf betydelse.
Det förtjenar eljest anmärkas, att de begge äldste konungabarnen bråddes mera på sitt brandenburgska möderneblod, och ägde således mera hufvud än hjerta; hvaremot de begge yngsta hade mera anlag af sitt holsteinska fäderne, mera känsla än snille.
De offentliga värfvens stormar året 56 hade i förtid fårat Adolf Fredriks panna och försilfrat hans hår.
Detta sednare vedermäle af bekymrens tyngd, långt mera än af årens, förblef dock länge en hemlighet mellan konungen och kammartjenaren, som försåg hans hufvud med det den tiden oumbärliga pudret, hvilket, i sin mån, jemnade alla åldrars utseende, på samma sätt som kärleken, faran, olyckan och plågan jemna kantigheterna i samhällsställning.
Hans milda, till stilla glädje stämda lynne var ej heller sig likt.
Han skydde till och med umgänget med personer, i hvilkas krets han förut trifts så väl; och det måste tilläggas: äfven de skydde honom, ty hofvet var nu fattigt på nöjen, och alltsedan det upptäckta och bestraffade Braheska högförräderiet blef den som syntes ofta i kungaparets sällskap, utan att tillhöra deras uppvaktning, säker att ådraga sig misstankar; senaten och vid riksdagen.
Sin gemål, som han älskade så högt, undvek han nu att råka mellan fyra ögon, ty det bodde endast harm på hennes tunga; det vankades endast snubbor, för det han ej var annat än en skuggkonung; hon andades blott nya planer att komma till sitt mål, i hvilkas utförande han naturligtvis städse blef den bricka, som först sattes i gång på schackbrädet; men den nyss misslyckade sammansvärjningen hade, åtminstone för någon tid, temligen botat honom för maktutvidgningsfebern.
Svarfstolen blef under sådana omständigheter Adolf Fredriks käraste tillflykt.
Han fick här rörelse för sin kropp, förströelse i sina tankar, själshvila från sina bekymmer.
Med ett barns glädje skådade han sina händers verk, då han fått en dosa färdig, en knyppelpinne, en käppknapp, eller någon annan småsak, hvilka sedermera, såsom kungliga hågkomster, utdelades och tillvaratogos, erinrande ännu i dag flera bland de slägter, som krypa för huset Bernadotte, att de förut råkat i hänryckning öfver det obetydligaste nådetecken af huset Holstein-Gottorp.
Äfven en annan anmärkning finner här sin plats.
Menlösheten af konungarnes enskilda sysselsättningar båtar föga, om deras offentliga lif är en tummelplats för ränkfulla personers inflytande.
Svarfvaren Adolf Fredrik, låssmeden Ludvig XVI och lacktillverkaren Frans II hafva, i all sin fromhet och välmening, färgat otaliga schavotter med blod och proppat statsfängelserna med suckande offers jemmer och förbannelser.
En dag, då konungen återkom från Rådet, var hans utseende så betryckt, så förstördt, att drottningen, som, oaktadt all sin stelhet, likväl höll rätt hjertligt af sin gemål, blef nästan mera ängslig för hans helsotilllstånd, än för de ledsamma underrättelser, hon ej betviflade att han medförde från senaten.
Hennes första tanka, att efterskicka läkaren Rosén, möttes dock af konungens förklaring, att sådant ej behöfdes.
Han vore blott besvärad af en åkommen trötthet, som snart skulle försvinna, då han hunnit återhemta sig.
Det samtal mellan fyra ögon, hvilket härpå följde, spridde tillräckligt ljus öfver anledningen till konungens oro.
– »Hvad jag alltid befarat, hvad jag ofta för dig upprepat, min älskade Ulrika! – yttrade konungen, med bruten röst – din stolthet och dina hotelser mot
Råd och ständer hafva bragt desse till det yttersta.
I dag är ett steg vidtaget, hvartill jag nödgats samtycka, emedan det i alla fall gått i fullbordan mig förutan, ett steg, lika påkostande för mitt hjerta, som till sina följder törhända äfventyrligt för vår personliga säkerhet .....«
– »Utan omsvep! hvad har händt?« – inföll drottningen med brinnande otålighet.
– »Sverige har förklarat
Preussen krig.«
– »Krig mot min bror! och ditt namn finnes under krigsförklaringen!
Du förklara krig mot din egen svåger, mot stödet för vår thron, mot den, på hvilken vi kunde räkna, för att komma i besittning af den makt, oss tillhör, för att tukta de uppstudsige, som beröfvat oss den!«
– »O, min älskade Ulrika, ... ja!
Och senaten lät mig ej otydligt förstå, att det just är dig, man vill bekriga på preussisk botten.
Det är ditt ständiga hot med din bror, som bringat den i harnesk; och om du ej hädanefter förfar något skonsammare, så, ve oss! då inträffar säkert något ännu värre.«
– »Det är väl åter den maktlystne skrymtaren Tessin, vi hafva att tacka för denna nya förtretlighet?«
– »Icke denna gången.
Han och Höpken stodo tvertom på vår sida.
Scheffer, vår egen sons guvernör, var en bland de ifrigaste för kriget.«
– »De otacksamme!
Detta skola de komma att ångra – utropade drottningen, profetiskt.
– Jag vill underrätta min bror om hvartenda af deras steg.
De vilja hafva krig: välan! de skola få det; men utan segrar.«
Och hon höll ord, till sin skam och Sveriges skada.
Imedlertid blef krigsförklaringen mot Preussen ej den enda, ej ens den bittraste väckelse, Lovisa Ulrika fick att förändra uppförande.
Det förestod henne en helt annan, omedelbar personlig minnesbeta.
Rollen att hota och förfära var nu ombytt mellan den krönta och de handkyssande.
Det gjorde stora ögon på Drottningholm, då erkebiskopen, åtföljd af fyra presteståndets ledamöter, kom dit och begärde företräde hos Hennes Maj:t i en vigtig angelägenhet.
– »Hvad kunna de vördige fäderne vilja mig, – utbrast drottningen, något öfverraskad och undrande.
– Inbilla de sig kanske, att jag stämplar, för att åter införa katholska läran, som Catharina Jagellonica; eller frukta de, att jag vill öfvergifva riket, min gemål och mina barn, för att i Rom kyssa påfvens toffel, som Christina?
I sanning, jag är likväl sadelfastare, än så, i min protestantiska tro, och hyser ingen åtrå efter den helige faderns husbondevälde.
I alla fall får jag väl lof att bemanna mig med kristeligt tålamod och bevilja deras vördigheter företräde.
Ingen samhällsklass kan utöfva ett så stort inflytande på thronens innehafvare, som det andliga ståndet, om det vill och om det handlar med samdrägt och allvar.
Utan bajonetter och prestkragar hade det ärftliga lifstidskonungadömet redan upphört att finnas bland upplysta folk.
Herrans smorde veta det alltför väl.
De känna sin förbindelse till judiske prelaten Samuel.
De erinra sig, huruledes eremiten Petter, munkarne Bernhard och Luther skakat verlden.
De hafva lärt sig begripa Vatikanens tungomål, från Gregorius-Hildebrand till Gregorius-Capellari.
De veta alltför väl, att huru mycket den protestantiska kyrkan ock nödgats gifva med sig åt staten, har hon dock tillräckligt i behåll af företrädesrättigheter och privilegier, för att, när det gäller, kunna med dessa och sitt fruktansvärda batteri af inflytande på folkets begrepp och samveten skjuta thronerna i sank, och man ser derföre alltid och allestädes de stormäktigste, med andakt, verklig eller hycklad, smeka en klass, som skulle krossa spiran, om mot henne användes korsset.
Det var dessutom någonting eget och vördnadsbjudande i svenska presterskapets hållning under frihetstiden.
Enkel och ren från glitter var deras drägt, enkla deras seder, varmt, kraftigt, värdigt, fosterländskt deras språk.
De kände vigten af sina åligganden, vidden af sina rättigheter och höjden af sin ställning i samhället: – en höjd, från hvilken de gradvis nedstigit, i samma mån det lyckats konungadömet, att snärja dem med hofgunstens förförelser och blända deras syn med toma utmärkelsers lumpna prål.
Ingen under således, att Lovisa Ulrika höll till godo lexor af presteståndet, dem hon skulle bemött med öfvermodig vrede, gifna af hvilken annan som helst.
Ingen under, det hon var så angelägen att icke ens i småsaker stöta de andlige för hufvudet, att hon nu förbjöd Badin visa sig för dem, på det han icke, medelst sina vanliga upptåg och näsvisheter, skulle förtörna dem.
All denna omtanka kunde likväl ej från henne afvända den kalk, som vid detta tillfälle räcktes af presteståndets händer, och hvars bitterhet drottningen måste tömma ända till dräggen.
De utskickade fingo företräde och voro:
Erkebiskop Henrik Benzelius, hvilken förde ordet, biskoparne Troilius och Beronius samt professor Mennander, hvilka alla tre, hvar efter annan, blefvo de frejdade Benzeliernes efterträdare i Sveriges högsta andliga värdighet, och prosten Palmærus.
De öfverlemnade till drottningen svenska presteståndets oförgätliga bannebref af den 3 Augusti 1756, underskrifvet af presterne vid riksdagen mangrant, från och med talmannen, till och med den ringaste af ståndets ledamöter.
Der skildrades, i skarpa och träffande drag, alla drottningens brottsliga bemödanden att störta statsförfattningen och utvidga konungamakten: (framställningen grundade sig på förrädarne Brahes och Horns bekännelser, innan de fördes till afrättsplatsen:) alla hennes planer, att åstadkomma splittring inom senaten och ständerna; att föranstalta pöbelupplopp; att uppvigla studenterna i Upsala; att förföra Stockholms garnison, och tusen andra, ett ränkfullt konungadömes påhitt, när det känner sig för svagt, att på vanligt sätt trampa folkens frihet under fötterna.
»Sådan – skref presteståndet – är den bedröf»liga afbild på Eder Kongl.
Maj:ts sinnelag emot Rik»sens Ständer och invånare, som desse män, hvilka »låtit sig brukas till vederstyggliga redskap vid så »landsförderfliga anläggningar, lemnat efter sig, just »då de, genom Guds nåd väl beredde, stått vid por»ten af evigheten och varit färdige, att träda fram »för en allvetande domare.
Presterskapet bör förmoda, »att ju Eders Kongl.
Maj:t sjelf, nu redan vid närmare »eftertanka och stillare sinne, lärer hysa afsky för »sådant företagande, hvilket likväl, under rörelsernas »häftighet, som önskligt och billigt blifvit ansedt och »antaget.
Sjukdomens kännedom måste gå förut, in»nan tjenliga läkemedel deremot kunna användas. »Eders Kongl.
Maj:t täcktes alltså tillåta, att man »med den frimodighet och uppriktighet, som Herrans »tjenare af Gud och för Gud egnar, uppter de källor, »af hvilka det härflutit, att Eders Kongl.
Maj:ts håg »blifvit så alldeles från lag afvänd och mot sitt folk »afvigt.
Den menskliga naturen är fallen för sjelfrå»dighet, att efter eget behag göra och låta.
I synner»het är detta en last, hvaraf konungar och höga per»soner framför andra frestas, hvilken frestelse styr»kes genom uppfostran och efterdömen i envåldsriken.
»Härtill har hos Eders Kongl.
Maj:t kommit obetänkt »lemnadt förtroende till lösa och onda rådgifvare, »hvilka till det värsta uttydt och med svart färg an»stuckit Riksens Ständers menlösaste, och så väl till »Deras Maj:ters som undersåtarnes sannskyldiga och »förenade bästa tjenande göromål.
Men presterska»pet nödgas med grämelse gå längre.