Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty det var ej förgäfves Broby-prästen suttit som en sniken gnidare ibland sina församlingsboar i stället för att vara dem en rätt herde, ej förgäfves kavaljererna regerat i slöseri och dryckenskap, ej förgäfves Sintram ingifvit dem denna vilda tro, att förstörelse och död skulle öfvergå dem alla.
Kapten Lennart stod där på Broby backar och började tänka, att Gud måhända behöfde honom.
Ej heller blef han kallad hem af en ångrande hustru.
Det är att märka, att kavaljererna sedermera ej alls kunde förstå, hvad skuld de hade i kaptenskans hårdhet.
Sintram teg.
Öfver nejden gick mycket tadlande tal om hustrun, som varit för stolt att mottaga en så god man.
Man sade, att en hvar, som försökte tala vid henne om mannen, blef tvärt afbruten.
Hon tålde ej att höra hans namn nämnas.
Kapten Lennart gjorde intet för att komma henne på andra tankar.
Det var en dag senare.
En gammal bonde ligger på dödsbädden i Högbergsbyn.
Han har tagit sakramentet, och hans lifs krafter äro utnötta, han måste dö.
Rastlös såsom en, den där skall börja en lång resa, låter han flytta sin bädd från köket till stugan och från stugan till köket.
Häraf förstår man, mer än af tunga rosslingar och bristande blick, att hans stund kommit.
Rundt om honom stå hans hustru, hans barn och tjänare.
Han hade varit lyckosam, rik, ansedd.
Hans dödsbädd är ej öfvergifven.
Otålige främlingar omgifva honom ej i hans sista stund.
Den gamle mannen talar om sig själf, som stode han inför Guds ansikte, och med täta suckar och bekräftande ord bära de omkringstående honom vittne, att hans tal är sanning.
»Jag har varit en flitig arbetare och en god husbonde,» säger han.
»Jag har hållit min hustru kär som min högra hand.
Jag har ej låtit mina barn växa upp utan tukt och vård.
Jag har ej supit.
Jag har ej flyttat råmärken.
Jag har ej drifvit på hästen i uppförsbackarna.
Jag har ej låtit korna svälta om vintern.
Jag har ej låtit fåren plågas i sin ull om sommaren.»
Och rundt om honom upprepa de gråtande tjänarna som ett eko: »Han har varit en god husbonde.
O Herre Gud!
Han har ej drifvit på hästen i backarna, inte låtit fåren svettas i sin ull om sommaren.»
Men genom dörren har helt oförmärkt en fattig man kommit in för att begära ett mål mat.
Äfven han hör den döendes ord, där han står tyst nere vid dörren.
Och den sjuke vidtager: »Jag har röjt skog, jag har torrlagt äng.
Jag körde plogen i räta fåror.
Jag byggde ladan tredubbelt större för tredubbelt större skörd än i mina fäders tid.
Jag lät af blanka speciedalrar göra tre silfverbägare; min far gjorde endast en.»
Till lyssnaren vid dörren trängde den döendes ord.
Han hör honom vittna om sig själf, som om han stode inför Guds tron.
Han hör tjänstefolk och barn bekräftande upprepa: »Han körde plogen i räta fåror, det gjorde han.»
»Gud skall ge mig ett godt rum i sin himmel,» säger den gamle.
»Vår
Herre skall ta väl emot husbonden,» säga tjänarna.
Mannen vid dörren hör orden, och förfäran fyller honom, som i fem långa år varit Guds kastboll, en fjäder drifven för fläkten af hans anda.
Han går fram till den sjuke och tar hans hand.
»Vän, vän,» säger han, och hans röst darrar af bäfvan.
»Har du betänkt, hvem den Herren är, inför hvars ansikte du snart skall träda.
Han är en stor Gud, en förskräcklig Gud.
Jordar äro hans åkerland.
Stormen hans häst.
Vida himlar bäfva under tyngden af hans fot.
Och du ställer dig inför honom och säger: ’Jag har kört räta fåror, jag har sått råg, jag har huggit skog.’
Vill du berömma dig inför honom och mäta dig med honom?
Du vet icke, huru mäktig den Herren är, till hvars rike du skall fara.»
Den gamles ögon vidga sig, hans mun rycker af förfäran, hans rosslingar bli tyngre.
»Stig icke fram för din Gud med stora ord!» fortsätter vandringsmannen.
»De mäktige på jorden äro som tröskad halm i hans lada.
Hans dagsverke är att bygga solar.
Han har gräft hafven och rest bergen.
Han har klädt jorden med örter.
Han är en arbetare utan like, du skall ej mäta dig med honom.
Böj dig inför honom, du flyende människosjäl.
Ligg djupt i stoftet inför din Herre, din Gud.
Guds storm rasar öfver dig.
Guds vrede är öfver dig som en härjande blixt.
Böj dig!
Fatta som ett barn i fållen af hans mantel och bed om skydd.
Ligg djupt i stoftet och bed om nåd.
Ödmjuka dig, människosjäl, för din skapare!»
Den sjukes ögon stå vidöppna, hans händer knäppas, men hans ansikte strålar upp och rosslingarna upphöra.
»Människosjäl, flyktande människosjäl,» utropar mannen.
»Så visst som du nu i din sista stund lagt dig ned i ödmjukhet inför din Gud, så visst må han sätta dig som ett barn på sin arm och föra dig in i sin himmels härlighet!»
Den gamle uppger en sista suck, och allt är slut.
Kapten Lennart lutar ned hufvudet och ber.
Alla i rummet bedja under tunga suckar.
Då de se upp, ligger den gamle bonden i stilla frid.
Hans ögon tyckas ännu glänsa af härliga syners återsken, hans mun ler, hans ansikte är skönt.
Han har sett Gud.
O, du stora, sköna människosjäl, tänka de, som se honom, så har du då slitit stoftets bojor.
I din sista stund höjde du dig till din skapare.
Du ödmjukade dig inför honom, och han lyfte dig som ett barn på sin arm.
»Han har sett Gud,» säger sonen och tilltrycker den dödes ögon.
»Han såg himmelen öppen,» snyfta barn och tjänare.
Den gamla husmodern lägger sin darrande hand i kapten Lennarts.
»Ni hjälpte honom öfver det värsta, kapten.»
Han står förstummad.
De starka ordens och de stora handlingarnas gåfva är gifven honom.
Han vet ej hur.
Han skälfver som en fjäril på puppans kant, medan hans vingar utbreda sig i solskenet, glittrande som solsken äfven de.
Det var den stunden, som dref kapten Lennart ut bland folket.
Annars hade han väl gått hem och låtit sin hustru se sitt rätta ansikte, men allt ifrån detta ögonblick trodde han, att Gud behöfde honom.
Han blef då Guds vandringsman, som kom med hjälp till de fattige.
Tidens nöd var stor, och mycket elände fanns, som klokhet och godhet kunde hjälpa bättre än guld och makt skulle hafva förmått.
Kapten Lennart kom en dag upp till de fattiga bönderna, som bodde i trakten af Gurlita klätt.
Bland dem var nöden stor; potatisen var slut och rågsådden, som skulle ske i de afbrända bråtarna, kunde ej verkställas, ty man hade intet utsäde.
Då tog kapten Lennart en liten eka och rodde snedt öfver sjön till Fors och bad
Sintram skänka dem råg och potatis.
Sintram tog väl emot honom: han förde honom med sig upp på stora välförsedda spannmålsbodar och ned i källare, där potatis af fjolårets skörd ännu fanns kvar, och lät honom fylla alla de påsar och säckar han hade med sig.
Men då Sintram fick se den lilla ekan, fann han, att den var för liten för så stort lass.
Den elake lät bära ned säckarna i en af sina stora båtar och lät sin dräng, starke Måns, ro den öfver sjön.
Kapten Lennart hade endast den tomma ekan att sköta.
Han blef dock efter starke Måns, ty denne var en mästare i att ro och väldigt stark.
Kapten Lennart sitter också och drömmer, medan han far fram öfver den vackra sjön och han tänker på de små sädeskornens underliga öden.
Nu skola de kastas ut på den svarta askjorden midt ibland stenar och stubbar, men de skola nog gro och slå rot i vildmarken.
Han tänker på de mjuka, klargröna strån, som skola kläda jorden, och i tankarna böjer han sig ned och smeker de mjuka topparna.
Och så besinnar han, hur höst och vinter skola gå fram öfver dessa svaga små stackare, som kommit så sent upp ur jorden, och hur de dock skola vara friska och modiga, när våren kommer och de få börja växa på allvar.
Så glädes hans gamla soldathjärta vid tanken på de styfva stråen, som skola stå raka och flere alnar höga med spetsiga ax i topparna.
Pistillernas små fjäderbuskar skola darra, ståndarnas krut skall ryka ända upp mot skogstopparna, och så skola under synbar strid och ängslan axen mättas med mjuk, söt kärna.
Och sedan, då lien går fram och stråen falla och slagan börjar dåna öfver dem, då kvarnen får mala kärnorna till mjöl och mjölet bakas till bröd, ack hur mycken hunger skall ej då varda mättad af sädeskornen i båten framför honom.
Sintrams dräng lade till vid Gurlitafolkets båtplats, och många hungriga människor kommo ned till båten.
Då sade karlen, såsom hans husbonde befallt honom.
»Brukspatron skickar er här malt och säd, bönder.
Han har hört, att ni äro utan brännvin.»
Då blefvo människorna som galna.
De rusade ned till båten och sprungo ut i vattnet för att rycka till sig påsar och säckar, men sådant hade visst ej varit kapten Lennarts mening.
Han var nu framme, också han, och han blef vred, då han såg folkets tilltag.
Han ville ha potatisen till mat och rågen till sådd; malt hade han aldrig tänkt på att begära.
Han skrek åt folket att låta säckarna vara, men det lydde ej.
»Må rågen bli till sand i er mun och potatisen till sten i er strupe!» ropade han då, ty han var högst förbittrad öfver, att de ryckte bort säden.
I samma ögonblick såg det ut, som om kapten Lennart skulle hafva gjort ett under.
Två kvinnor, som sletos om en påse, ryckte ett hål i den och funno blott sand; karlarne, som lyft upp potatissäckarna, kände hur de tyngde, som om de vore fyllda med sten.
Det var sand och sten alltsammans, endast sand och sten.
Människorna stodo i tyst förfäran öfver den Guds undersman, som kommit till dem.
Kapten Lennart själf stod för ett ögonblick slagen af häpnad.
Endast starke Måns skrattade.
»Far hem du, karl,» sade kapten Lennart, »innan bönderna begripa, att det aldrig varit annat än sand i de här säckarna, annars är jag rädd de sänka båten för dig.»
»Rädd är jag väl ej,» sade karlen.
»Far ändå,» sade kapten Lennart med så myndig stämma, att han for.
Sedan lät kapten Lennart folket veta, att Sintram narrat dem, men hur det var, så ville de ej tro annat, än att ett under skett.
Ryktet härom spreds snart, och som folkets kärlek till det underbara är stor, troddes allmänt, att kapten Lennart kunde göra underverk.
Han fick däraf stor makt bland bönderna, och de kallade honom Guds vandringsman.
Kyrkogården.
Det var en skön afton i augusti.
Löfven låg spegelklar, solrök skylde bergen, svalkan var kommen.
Då kom Beerencreutz, öfversten med de täta hvita mustascherna, kortväxt, kämpastark och med killeleken i bakfickan, vandrande ned till sjöstranden och tog plats i en flatbottnad eka.
Med honom följde major Anders Fuchs, hans gamle vapenbroder, och den lille Ruster, flöjtspelaren, som varit trumslagare vid Värmlands jägare, och i många år följt öfversten som hans vän och tjänare.
På sjöns andra strand ligger kyrkogården, Svartsjö sockens ovårdade kyrkogård, glest besatt med sneda, rasslande järnkors, tufvig som en aldrig plöjd äng, beväxt af starr och randigt människogräs, som blifvit ditsådt för att påminna därom, att ingen människas lif är den andras likt, utan skiftar som gräsets blad.
Där finnas inga grusade gångar, inga skuggande träd, utom den stora linden på en gammal komministers glömda graf.
Stengärdesgården sluter sig, tvär och hög, kring det arma fältet.
Arm och tröstlös är kyrkogården, ful som en girigbuks ansikte, vissnadt vid deras verop, hvilkas lycka han stulit.
Och dock äro de saliga, som hvila därinne, de som sänkts i vigd jord under psalmljud och böner.
Acquilon, spelaren, han som förra året dog på Ekeby, har måst begrafvas utanför muren.
Denne man, som en gång varit så stolt och så ridderlig, den tappre krigaren, den dristige jägaren, spelaren, som höll lyckan fången, han hade slutat med att förstöra sina barns arfvedel, allt hvad han själf förvärfvat, allt hvad hans hustru vårdat.
Hustru och barn hade han öfvergifvit for många år sedan för att föra en kavaljers lif på Ekeby.
En kväll förra sommaren hade han spelat bort gården, som gaf dem deras bärgning.
Hellre än att infria sin skuld hade han skjutit sig.
Men själfmördarens lik blef begrafvet utanför den arma kyrkogårdens mosslupna mur.
Sedan han dog, hade kavaljererna blott varit tolf: sedan han dog, hade ingen kommit för att intaga den trettondes plats, ingen annan än den svarte, som om julkvällen kommit framkrypande ur smältugnen.
Kavaljererna hade funnit hans öde bittrare än hans föregångares.
Nog visste de, att en af dem måste dö hvarje år.
Hvad var det för ondt däri?
Kavaljerer få ej bli gamla.
Kunna deras skumma ögon ej skilja korten, kunna deras darrande händer ej lyfta glaset, hvad är då lifvet för dem, och hvad äro de för lifvet?
Men att ligga som en hund vid kyrkogårdens mur, där torfvan, som täcker, ej får hvila i ro, utan trampas af det betande fåret, såras af spade och plog; där vandraren går fram utan att hejda stegens fart, och där barnen leka utan att dämpa skratt och skämt, att hvila där, dit stenmuren hindrar ljudet att nå, då domedagsängeln väcker med sin basun de döda därinnanför – o, att hvila där!
Nu ror Beerencreutz sin eka öfver Löfven.
Han färdas i kvällen öfver mina drömmars sjö, omkring hvars stränder jag sett gudar vandra, och ur hvars djup mitt trollslott stiger.
Han färdas förbi Lagöns laguner, där granarna stå rätt upp ur vattnet, växande på låga, cirkelformiga sandref, och där spillrorna efter den störtade sjöröfvarborgen ännu ligga kvar på öns branta topp; han färdas fram under granparken på Borgs udde, där den gamla tallen ännu på tjocka rötter hänger ut öfver klyftan, där en väldig björn blifvit fångad, och där gamla kummel och grafhögar vittna om ställets ålder.
Han ror rundt om udden, stiger ur nedanför kyrkogården och går sedan öfver mejade fält, som tillhöra grefven på Borg, fram till Acquilons graf.
Kommen dit, lutar han sig ned och klappar torfvan, såsom man lätt smeker täcket, hvarunder en sjuk vän hvilar.
Sedan tar han fram en killelek och sätter sig bredvid grafven.
»Han har det så ensamt härute, Johan Fredrik.
Tör nog längta efter ett parti.»
»Synd och skam är det, att en sådan karl skall ligga här utanför,» säger den store björnjägaren Anders Fuchs och sätter sig vid hans sida.
Men den lille Ruster, flöjtspelaren, talar med rörd stämma, medan tårar flitigt droppa ned ur hans små röda ögon.
»Näst er, öfverste, näst er var han den ypperste man jag känt.»
Det var den lille Ruster, gatpojken från Karlstad, som varit en stor odåga och slagskämpe, men som kärleken till musiken underbart hade civiliserat, så att han höjt sig till sin herres jämlike.
Han hade två stora bragder att förtälja från sin ungdom.
Den ena var den, att han och Acquilon rest ned till Göteborg och lefvat som stora herrar, ätit på de finaste värdshusen, umgåtts i de rikaste husen, dansat med de skönaste damerna och spelat kille hvar natt om tusentals kronor, och allt detta utan att äga ett öre.
Och den andra, att han som trumslagare vid sin käre öfverstes regemente stått emot ett fiendtligt öfverfall därute i Tyskland.
Halfva regementet var redan nedskjutet, men han och öfversten veko ej från sina platser.
Då kom en adjutant från kronprinsen. »Retirera!» skrek han åt öfversten.
»Hälsa hans kunglig höghet, att jag slåss till sista man och retirerar med resten,» svarade öfversten, och soldaterna hurrade, och lille Ruster trummade en jublande hvirfvel.
Sedan den dagen hade öfversten och Ruster alltid varit vänner, men kronprinsen hade haft ett horn i sidan till Beerencreutz, så att denne fått sitt afsked utan nåd eller pension Det berodde bara på, att han varit alldeles för tapper, sade den lille Ruster.
Dessa tre värdige män sitta nu kring grafven och dela ut korten med allvar och nit.
Jag ser ut öfver världen, jag ser många grafvar.
Där hvilar den väldige, tyngd af marmorn.
Sorgmarschen dånar öfver honom.
Fanor sänkas öfver grafven.
Jag ser deras grafvar, som mycket älskats.
Blommor, vätta af tårar, smekta af kyssar, hvila lätt på deras gröna mattor.
Glömda grafvar ser jag, förmätna grafvar, ljugande hviloställen och andra, som intet säga, men aldrig förr såg jag den svart- och hvitrutige Kille och Blaren med bjällran i mössan bjudas en grafvens gäst till fägnad.
»Johan Fredrik har vunnit,» säger öfversten stolt.
»Visste jag icke det.
Jag har lärt honom spela.
Ja, nu äro vi döda, vi tre, och han ensam i lifvet.»
Därmed samlar han korten tillhopa, reser sig och drager, följd af de andra, tillbaka till Ekeby.
Nu må väl den döde ändock ha vetat och känt, att ej alla glömt honom eller hans öfvergifna graf.
Underlig hyllning bringa förvildade hjärtan dem de älska; men den som ligger utanför muren, han, hvars döda kropp ej kunnat få ro i vigd jord, han får dock vara glad, att ej alla förkasta honom.
Vänner, människors barn, då jag dör, får jag säkert hvila i kyrkogårdens midt, i mina fäders graf.
Säkert har jag ej röfvat de minas bärgning, icke lyft min hand mot mitt eget lif, men helt säkert har jag ej vunnit en sådan kärlek, säkert vill ingen göra så mycket för mig som kavaljererna för denne ogärningsman.
Helt visst kommer ingen om kvällen, då solen går bort, och det blir ensligt och sorgesamt i de dödas gårdar, för att mellan mina knotiga fingrar sätta de brokiga korten.
Ej ens kommer man, hvilket jag hellre såge, – ty korten locka mig föga – med fiol och stråke till grafven, för att min ande, som irrar kring det multnande stoftet, måtte vagga i tonernas ström som en svan i glittrande vågor.
Gamla visor.
Sinclaire satt en stilla eftermiddag i slutet af augusti i sitt rum och ordnade sina bref och andra papper.
Rundt om henne var oreda.
Stora läderkappsäckar och järnbeslagna vagnslådor voro indragna i rummet.
Hennes kläder betäckte stolar och soffor.
Ur vindar och skåp och ur de betsade dragkistornas lådor var allt framdraget, siden och linne blänkte, smycken voro utlagda för att fejas, sjalar och pälsverk skulle väljas och besiktigas.
Marianne höll på att rusta sig för en lång resa.
Ovisst var, om hon någonsin mer skulle vända om hem.
Hon stod vid en vändpunkt i sitt lif och brände därför en mängd gamla bref och dagböcker.
Hon ville ej tyngas af det förflutnas minnen.
Som hon nu sitter där, får hon en bunt gamla verser under händerna.
Det var afskrifter af gamla folkvisor, som hennes mor brukat sjunga för henne, då hon var liten.
Hon löste upp snöret, som sammanhöll dem, och började läsa.
Hon log vemodigt, då hon läst en stund; underlig visdom förkunnade henne de gamla visor:
Tro ej lyckan, tro ej lyckans tecken, tro ej på rosor och däjeliga blad.
Tro ej skrattet, sade de.
Se den sköna jungfru Valborg åker i gyllene karm, och hennes läppar le, men hon är så sorgefull, som om hofvar och hjul skulle gå fram öfver hennes lifs lycka.
Tro ej dansen, sade de.
Mången fot svingar lätt öfver bonad tilja, medan sinnet är tungt som bly.
Lustig och yr var liten Kerstin i dansen, medan hon dansade bort sitt unga lif.
Tro ej skämtet, sade de.
Mången går till bords med skämtande läppar, medan hon vill dö af sorg.
Där sitter den unga Adeline och låter på lek bjuda sig hertig Fröjdenborgs hjärta, viss att det är den synen hon behöfver för att få kraft att dö.
O, I gamla visor, på hvad skall man tro, på tårar och sorg?
Lätt tvingas sorgefull man att le, men den som är glad kan ej gråta.
På tårar och suckar tro de gamla visorna, endast på sorgen och sorgens tecken.
Sorgen är det verkliga, det beståndande, hon är det fasta urberget under den lösa sanden.
På sorgen kan man tro och på sorgens tecken.
Men glädjen är blott sorg, som förställer sig.
Det finns på jorden egentligen intet annat än sorg.
»O, I tröstlösa,» sade Marianne, »hur kommer ej er gamla visdom till korta inför lifvets fullhet!»
Hon gick fram till fönstret och såg ut i trädgården, där hennes föräldrar lustvandrade.
De gingo upp och ned på de breda gångarna och talade om allt, som mötte deras ögon, om markens gräs och himmelens fåglar.
»Se,» sade Marianne, »där går nu ett hjärta och suckar af sorg, medan det aldrig varit så lyckligt förr.»
Och hon tänkte med ens, att kanske allting till sist låg hos människan själf, att sorg och glädje blott berodde af hennes olika sätt att se tingen.
Hon frågade sig om det var lycka eller olycka, som gått öfver henne detta år.
Hon visste det knappt själf.
Hon hade genomlefvat bittra tider.
Hennes själ hade varit sjuk.
Hon hade varit böjd till jorden under sin djupa förnedring.
Ty då hon kommit åter till sitt hem, hade hon sagt till sig själf: »Jag vill ej minnas något ondt om min far.»
Men så sade ej hennes hjärta.
»Han har gjort mig så dödlig sorg,» sade det, »han har skilt mig från den jag älskade, han har bragt mig till förtviflan, då han slog mor.
Jag önskar honom intet ondt, men jag är rädd för honom.»
Och så märkte hon, hur hon måste tvinga sig för att kunna sitta stilla, då hennes far satte sig bredvid henne; hon ville blott fly från honom.
Hon försökte att bemanna sig, hon talade med honom som vanligt och var nästan ständigt i hans sällskap.
Beherska sig kunde hon, men hon led outsägligt.
Hon slutade med att afsky allt hos honom: hans grofva, starka röst, hans tunga gång, hans stora händer, hela den väldiga kämpaskickelsen.
Hon önskade honom intet ondt, hon ville ej skada honom, men hon kunde ej mer nalkas honom utan att erfara en känsla af rädsla och afsky.
Hennes kufvade hjärta hämnade sig.
»Du lät mig ej älska,» sade det, »men jag är ändock din herre, du skall sluta med att hata.»
Van, som hon var, att ge akt på allt, som rörde sig inom henne, märkte hon väl, hur denna afsky blef allt djupare, hur den växte för hvarje dag.
På samma gång var det, som om hon nu skulle vara för evigt fastbunden vid hemmet.
Hon förstod, att det skulle vara bäst, om hon rest ut bland människor, men härtill kunde hon ej förmå sig nu efter sjukdomen.
Det skulle aldrig komma någon lindring i allt detta.
Hon skulle blott bli allt mer plågad, och en dag skulle hennes själfbeherskning ge vika, och hon skulle bryta ut mot sin far och visa honom sitt hjärtas bitterhet, och så skulle det bli strid och olycka.
Så hade våren och försommaren gått.
I juli hade hon förlofvat sig med baron Adrian för att kunna få ett eget hem.
En skön förmiddag hade baron Adrian sprängt in på gården, ridande på en präktig häst.
Hans husarjacka hade lyst i solen, hans sporrar och sabel och gehäng hade glittrat och strålat, för att ej tala om hans eget friska ansikte och leende ögon.
Sinclaire hade själf stått på trappan och tagit emot honom, då han kom.
Marianne hade suttit vid fönstret och sytt.
Hon hade sett honom komma och hörde nu hvarje ord, som han talade med hennes far.
»Goddag, riddar Solsken,» ropade brukspatronen emot honom.
»Tusan så grann du är.
Du är väl inte ute på friarfärd heller?»
»Jojo män, farbror, det är just hvad jag är,» svarade han och skrattade.
»Är det ingen skam i dig, pojke?
Hvad har du att föda hustru med?»
»Ingenting, farbror.
Hade jag något, skulle tusan gifta sig.»
»Säger du det, säger du det, riddar Solsken.
Men den där granna jackan, den har du haft råd att skaffa dig ändå.»
»På kredit, farbror.»
»Och hästen du rider på, den är värd mycket pengar den, skall jag säga gunstig junkern.
Hvad har han fått den ifrån?»
»Hästen är inte min, farbror.»
Detta var mer än den store brukspatronen kunde motstå. »Gud vare med dig, pojke,» sade han.
»Du behöfver nog en fru, som har något.
Kan du få Marianne, så tag henne.»
På så sätt hade allt blifvit klart dem emellan, innan baron Adrian kommit af hästen en gång.
Men Melchior Sinclaire visste nog, hvad han gjorde, ty baron Adrian var en bra karl.
Sedan hade friaren kommit in till Marianne och genast stormat fram med sitt ärende.
»Åh Marianne, kära Marianne.
Jag har talat vid farbror redan.
Jag ville så gärna hafva dig till hustru.
Säg att du vill, Marianne.»
Hon hade lockat fram sanningen.
Gamle baron, hans far, hade varit åstad och låtit narra sig att köpa några tomma grufvor nu igen.
Gamle baron hade köpt grufvor hela sitt lif, och aldrig hade det funnits något i dem.
Hans mor var orolig, själf hade han kommit i skuld, och nu friade han till henne för att därmed rädda sitt fädernehem och sin husarjacka.
Hans hem var Hedeby säteri; det låg på andra sidan sjön, nästan midt emot Björne.
Hon kände honom väl, de voro jämnåriga och lekkamrater.
»Du kan gärna gifta dig med mig, Marianne.
Jag för ett så uselt lif.
Jag får rida på lånade hästar och kan inte betala mina skräddarräkningar.
Detta kan ju inte gå i längden.
Jag blir tvungen att taga afsked, och då skjuter jag mig.»
»Men, Adrian, hvad skulle det bli för ett äktenskap?
Vi äro ju inte en smul förälskade i hvarandra.»
»Ja, hvad kärlek beträffar, så bryr jag mig inte ett dugg om det skräpet,» hade han då förklarat.
»Jag tycker om att rida en bra häst och att jaga, men jag är ingen kavaljer, jag, jag är en arbetare.
Om jag bara kunde få pengar, så jag kunde öfverta gården därhemma och skaffa mamma lugna dar, så vore jag nöjd.