Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den andra hette Rydqwist, och hade bewäpnat sig med Drottning Christinas pistoler, med hwilka han sköt mången Ryss för pannan.
Wid ett annat fönster stod skådespelaren Dahlqwist och en utmärkt författare, som hette Almqwist.
Den förre war Konung Carl den åttonde Knutssons wålnad, ömsom kung, ömsom landsflykting.
Den sednare befann sig i Konung Waldemars drägt, men hade utrustat sig med ett gigantiskt sågblad från en qwarn, som heter Skällnora.
Då han sågade af Ryss-hufwudena, tycktes han studera ryckningarne i deras ansigts-muskler, och på den höga framskjutande pannan, hwarunder ett par djupa, skarpa ögon framblixtrade, rörde sig redan planen till ett nytt arbete, som skulle afhandla det Ryska Minnet i Stockholm.
I ett tredje fönster hade Sweriges tre förnämsta författarinnor tagit sin post, såsom Nordiska Sköldmör eller, som det hos Grekerna kallades, Amazoner.
Mamsell Bremer war iklädd den lärda Drottning Christinas torner-rustning, friherrinnan Knorring den höga Drottning Margaretas gyllne pansar, och fru Flygare den berömda fru Christina Gyllenstjernas stormhufwa.
Alla tre kastade hand-granater genom fönstret.
Så stor war kärleken till fosterlandet, att äfwen qwinnorna icke aktade lif och blod, när det gällde dess förswar.
Hastigt hördes ett brak, som om himmelen skulle remnat öfwer wåra hufwuden.
Det war dock endast taket, som störtade.
Då Ryssarnes första storm blifwit tillbakaslagen, kastade de ett par bomber på byggnaden.
Derigenom sprängdes skorstenarna, och taket rasade, förkrossande de öfwerblifna Invaliderne.
Bjelkarne swigtade öfwer wåra hufwuden, der wi befunno oss i nedra wåningen.
Ryssarna gjorde en ny stormlöpning.
Nu steg stridens förbittring på ömse sidor till sin höjd.
Alltflere stupade äfwen på wår sida.
Kulorna genomträngde harnesk och hjertan.
Blod strömmade utefter golfwen, och de kämpande halkade deri.
Krutrökens hwirflar inswepte allt tätare de stridande, de döende.
Segerskri och dödsskrän blandades.
För barbarernas wapen flöt Sweriges ädla blod, men flöt icke ohämnadt, ty många Ryska hufwuden kysste Swenska fötter, och der en af Sweriges gamla Konungar föll, der hade han bäddat åt sig med slagna fiender.
Men Ryssarna öfwermannade den glesnade Swenska flocken.
De, som icke dogo af sina sår, bortrycktes såsom fångar.
Efter ett par timmars förtwiflad strid hade fienden segrat.
Jag kämpade länge wid ett fönster, tills på en gång fyra fiendtliga jägare kastade sig öfwer mig.
Den ena spetsade sig sjelf på min klinga, medan twenne af de andra föllo öfwer mina armar och tryckte mig till golfwet.
Jag brottades der med dem, tills den fjerde med sin sabel högg mig öfwer armen, så att jag förlorade min styrka.
Då lemnade mig fienderna, till dess jag, jemte flere andra, såsom halfdöd blef kastad ut genom fönstret.
Ryssarne satte derefter eld på rustkammaren.
Och Sweriges gamla minnen och trofeer uppgingo i rök, sedan de likwäl ännu en gång blifwit bestänkta med heligt blod af ädla kämpar.
Stridens böljor wältrade derefter närmare hufwudftaden.
Der jag låg, blödande wid ett träd, blef jag lemnad, och hörde med ett af sorg nästan bristande hjerta, huru kanonernas åska alltmera liflig hördes på båda sidor om Brunnswiken.
Orörlig wäntade jag att aftonen skulle inbryta.
Ändtligen betäcktes jorden och de fallna och blödande af skymningens skuggor.
Jag satte mig sakta upp, förband min sårade arm och öfwerlade hwart jag skulle undfly.
Ännu egde jag krafter och mod, och kunde jag blott komma in i staden, kände jag att jag kraftfullt skulle deltaga i striden derinne.
Jag lyssnade till kanonernas dofwa dunder, som alltmera i fjerran upprepades af genljudet utefter Brunnswikens stränder.
Slutligen reste jag mig upp och såg mig omkring.
Sjelfwa slottet Ulriksdal
war besatt af en betydlig
Rysk styrka.
Från ruinerna af den byggnad, som jag med mina kamrater förswarat, hade de sårade, både wänner och fiender, blifwit bortförda.
Endast lik lågo ännu i ohyggliga grupper rundtomkring i halfdunklet.
Det war som om jag ensam blifwit öfrig, utan kunskap om de fleste af wännernas öde.
Ingen fiendtlig post hade ansetts nödig att bewaka de döda, och jag insåg wäl, att jag utan att märkas skulle kunna smyga mig derifrån; men huru jag skulle kunna komma till staden, det såg mig omöjligt ut just igenom den fiendtliga hären.
Dock – dit måste jag!
Med matta steg smög jag öfwer wägen, sedan en stark
Rysk patrull nyligen passerat den.
Parkens stammar dolde mig och jag lyckades slutligen att uppnå norra stranden af Brunnswiken, då det war kolmörkt om natten.
Jag såg nu på båda stränderna det röda skenet af fiendernas wakteldar, emellanåt öfwerglänste af artilleriets blixtar.
Mitt beslut fattades hastigt.
Jag wisste, att ett litet stycke ut i sjön låg en liten fisksump fästad wid en påle.
Jag simmade dit, lösbröt med en sabel, som jag medtagit från stridsplatsen, länken och begynte att sakta ro den lilla farkosten utåt midten af sjön.
Huru glad och lycklig hade jag icke fordom många gånger i herrliga sommaraftnar färdats förbi de lummiga, fredliga stränderna.
Nu rasade der förödelsen; hjeltemodet blödde och förtrycket firade med wilda segerrop sina framgångar.
Ännu war likwäl icke segern afgjord, det kunde jag höra.
Striden hölls wid båda tullarna.
Emellan dessa twenne tullar till hufwudstaden ligger en oändtligt skön lustpark, som har ett fransyskt namn: den heter Bellevue.
Det war till dess strand jag hoppades smyga mig.
Men alla uddar, som utskjuta i Brunnswiken, woro besatte af Ryska posteringar.
På många woro wakteldarna gjorda wid sjelfwa stranden, så att eldskenet kastade sina långa strålar utåt den speglande wattenytan.
Snart blef jag således upptäckt; men jag höll min farkost midt i farwattnet, och mörkret hindrade Ryssarna att skjuta rätt.
Då jag mellan holmarna på westra stranden blef warse Haga lustslott, såg jag det praktfullt upplyst.
Under stormen hade
Ryska öfwer-befälhafwaren der tagit sitt högqwarter.
Det war icke ett kanonskott från tullen, och wår egen unga Konung hade ännu samma dag derstädes utdelat sina befallningar till den tappra återstoden af Swenska krigare, som, ehuru utan synnerligt hopp om framgång, likwäl med förtwiflans yttersta ansträngningar kämpade mot öfwermakten, för att uppehålla den, tills de hopar af man ur huse, som ifrån alla landsorter satte sig i rörelse, hunno ankomma.
Det gjorde på mitt hjerta ett dödsbittert intryck att tänka derpå.
Nu gick den stolte Storfursten Wladimir, drucken af segerglädje och framgång, under samma tak, der wår Konung, full af bekymmer och sorg för sina glesnande krigares skaror och sitt blödande folk, nyss förut uppbjudit hela sin förmåga att bära och möta motgångens pröfningar.
Jag kände mitt öga tåras, och satte min farkost i snabbare fart.
Sedan jag sålunda lyckligt undkommit fiendernas kulor, lade jag till wid Bellevue-stranden och sprang upp i parken.
Jag hade icke gått twenne steg, förrän en Swensk röst ropade mig an.
Med glädje swarade jag och närmade mig en grupp af bewäpnade wänner.
De utgjordes af åtskilliga borgare och embetsmän, som fått uppdrag att bewaka stranden.
Flere af dem woro bekanta.
En läkare, doktor Swalin, kom händelsewis härförbi, för att begifwa sig till walplatsen med sina instrumenter och bandager.
Han stadnade några minuter och förband ordentligt min arm, samt förklarade såret ingalunda farligt.
Kamraterna försedde mig med ett gewär, och jag
war åter färdig att åt underjordens makter offra fienders lif.
En adjutant kom i detsamma med befallning till oss att wi skulle draga oss tillbaka till Observatorium, emedan fienden redan tagit skansarna i Solnaskogen och nu trängde in i staden.
Wi slöto oss tillsammans, omkring femtio man, och tågade genom de aflägsna gatorna upp på den anwisade höjden.
Der hade ett batteri af grofwa kanoner blifwit uppstäldt, som skulle hålla gatan ren ända fram till norra tullen.
Dessutom woro husen på båda sidor om gatan fulla af infanteri.
Det war också folkets beslut, att förwandla hwarje hus till en fästning och der förswara sig till det yttersta.
Wi uppställde oss bakom batteriet, såsom kanonbetäckning.
Men som det ännu war tomt med fiender på gatan, nedlade wi oss en stund på marken för att samla krafter.
Bredwid mig låg en jurist, som tillika war poet, och hette Carlén.
Wi woro nära wänner och meddelade hwarandra wåra tankar om striden och dess utgång.
Den gode poeten hade med glädje uppoffrat sina sista tillgångar för att skaffa sig wapen, och hoppades derföre frimodigt få dö, innan fienden ännu intagit hela staden.
Att den icke kunde räddas, insågo wi båda.
Knappt hade wi hwilat en halftimma, förrän det skallade: ”i gewär!” Wi rusade upp från marken.
Morgonrodnadens skimmer kastade en egen halfdager öfwer föremålen, och wi sågo en mörk skock längst bort på gatan.
Men den skymdes hastigt af rökhwirflarne från wårt artilleri, som nu begynte att låta sina åskor rulla.
Snart uppryckte ett ridande batteri emot wårt, och wår eld beswaradcs.
Då föllo bland oss många.
Poeten bortbars sårad från min sida.
Det Ryska infanteriet stormade hus efter hus, och nya massor ersatte oupphörligt den manspillan, som hwarje hus kostade.
Wi fingo befallning att draga oss tillbaka långsefter
Drottningatan till torget midtframför slottet.
Der war allt, som återstod af Swenska hären, församladt: en obetydlig hop, men obetwingelig af fruktan.
Lemningarne af linie-regementerna hade slutit sig tillsammans och förswarade Norrbro.
De af hufwudstadens inwånare, som utgjorde den så kallade Friwilliga Brandkorpsen, hade besatt Teaterhuset.
På strömmen lågo några kanonjollar, med mynningarna riktade emot torget.
Jag slöt mig till Friwilliga Brandkorpsen, hwars Sekreterare, en tidnings-redaktör Dalman, war en af mina wänner.
Min post blef emellan Teaterhuset och strömmen, der också Dalman hade sin.
Bredwid oss stod fäderneslandets förste häfdatecknare, läraren wid wår förnämsta högskola, Geijer.
En djup grämelse hwilade öfwer mannens anletsdrag; men då han kastade sin blick öfwer de stolta, dödsberedda krigarnes tysta leder, som uppfyllde bron, flög en ljusning genom hans ögon.
Han insåg, att äfwen wår tid egde hjertan, oförskräckta in i döden, som forntidens, och han kände, att den dag af ärofull död, som nu skulle uppgå för oss, war wärdig förflutna århundradens minnen.
Sjelf wille han icke öfwerlefwa denna dag, för att icke i sitt medwetandes historia ega upptecknad fäderneslandets dödsdag.
Då jag kastade ögat öfwer wår position, yttrade jag för Dalman mitt bekymmer, att Arfprinsens palats, som låg midtemot Teaterhuset, ej hunnit besättas lika wäl som detta.
”Det har ingen fara”, swarade han, ”dit har Kapten Lindeberg tågat med hela Aftonbladets tryckeripersonal, som han har formerat till förswar enligt sitt system.
Dessutom befinna sig der åtskilliga andra boktryckare med deras folk.
De hafwa boktryckare-stilar till kulor.
Du kan wara säker på, att Lindeberg aldrig ger sig, så länge han derborta har utsigt till teatern.
Wore han här, skulle det kanske mindre wäl lyckas honom att förswara sin plats.
Annars hade han erbjudit sig att efter sitt system inrätta hotellet på Brunkebergs torg, men det war redan upptaget af murarne och timmermännen, som sjelfwa wille förswara sitt werk.”
Nu blefwo wi warse, huru på ett närgränsande torg, som hette Carl den Trettondes, en betydlig Rysk truppmassa utbredde sig.
Derjemte hördes gewärs-salfwor på Brunkebergs torg.
Ur Arfprinsens palats blixtrade det, och det war tecken att fienden anryckte.
De slutna lederna på Norrbro gåfwo en salfwa, och en mörk ström af Ryska kosacker och jägare utgjöt sig ur gat-mynningarna öfwer torget.
Den mörka massan nalkades alltmera till bron, bajonetterna fälldes, och med wildt skri rusade de kämpande tillsammans.
Midtibland de Swenska lederna wisade sig den unge Konungen sjelf på en kolswart hingst.
Öfwer hans panna hwilade ett åskmoln af hög kunglig sorg, men tillika ett lugn, som om för honom stridens ära warit säker, emedan den icke beror af utgången, utan af snillets förberedelser och tankar, och hjeltemodets utförande och ansträngningar.
Sjelfwa det kungliga slottet hade blifwit förwandladt till en fästning.
Fönstren woro uttagna ur den sköna, ädelt prydda fasaden, och ur de praktfulla salarna, mellan sidengardinernas flägtande draperier, sträckte swarta kanoner sina gap ut emot torget.
Då torget blifwit fullt af Ryska massor, som trängde sig emot bron, wisade sig den Ryske Storfursten midti hwimlet, omgifwen af en skara lysande adjutanter.
Han winkade, och med wåldsam fart, i allt djupare trängsel, framwältrade den Ryska krigarmassan.
Fursten sjelf stadnade wid den kolossala bronsbild af Gustaf Adolf till häst, som stolt höjer sig midtpå torget.
Hastigt flög ett uttryck af hot öfwer wår Konungs drag.
Han sträckte sin wärja mot himlen.
Wid detta tecken blixtrade det ur slottsfönstren, och tusentals fiender krossades längst bort på torget.
Ett par grofwa kanonkulor träffade den wäldiga bronshästens ben.
Det war som om den store hjelten icke welat öfwerwara det förfärliga förestående skådespelet, utan ännu med en bedrift welat förhärliga sitt folks sista dag.
Den wäldiga stoden swigtade, förlorade jemnwigten och nedstörtade just öfwer den Ryske Fursten, som förkrossades tillika med flere af sin omgifning.
Ett ögonblicks stum häpnad bland de stridande följdes af ett skallande hurra ur Swenskarnes leder.
Men den omätliga Ryska massan måste fram.
De efterföljande trängde med wåld på de föregående.
Död och nederlag uppehöllo dem icke.
De främsta stupade för Swenska bajonetterna, de sista för kulorna från slottet.
Men den mellersta hopen wältrade oupphörligt framåt.
Också på den post, der jag ämnade kämpa min sista strid, blef det allt hetare.
Från Carl den Trettondes torg framrusade ett regemente mot oss, för att forcera sig fram till Gustaf Adolfs.
Wi stridde nu i ett wildt handgemäng.
Dalman, en oförsonlig dödsfiende till allt Ryskt, och som alltid ärligen kämpat emot allt inflytande östanifrån, rände sin kanslist-wärja genom lifwet på en Rysk major.
Wi blefwo undanträngda, och ett batteri åkte fram för att beskjuta bron.
Med samlad kraft gjorde wi ett utfall ur teaterns port, kastade artilleristerna öfwerända och anföllo betäckningen.
Wår redlige tidnings-redaktör förnaglade med en utomordentlig och underbar skicklighet flera kanoner.
Häfdatecknaren
Geijer blef så betagen af harm, då han slog en Rysk knes i pannan, att han sjelf for framstupa, och hans Swenska hjerta brast.
Öfwer hans blod framträngde fienden.
Alla wåra ansträngningar woro förgäfwes.
Öfwermakten war för stor.
En afdelning af fienderna trängde sig emellan oss och operahuset.
Wi blefwo drifna emot strömmen.
Ett kavalleri-regemente ryckte också fram och wi kastades öfwer barrieren.
Dalman, som flöt lätt på wattnet, blef upptagen på en kanonjolle, som hette Ingelman, efter en af wåra skalder med detta namn.
Jag fördes längre bort af strömmen och kom till sidan af en Holländsk koff, som låg der för ankar, och som, med en för Holländare owanlig barmhertighet, tog mig ombord.
Då jag blifwit nedburen i kajutan, war jag nära sanslös.
Förbindningen på mitt sår hade gått upp, och jag hade förlorat alla mina krafter.
Jag hade welat dö, för att slippa se mitt fäderneslands förskräckligaste dag; men Försynen hade annorlunda beslutat.
Jag blef icke ett wittne till konungens hjeltedöd; men jag såg den Ryska flaggan uppstiga på Skeppsholmen i stället för den Swenska.
Lyckligtwis war Holländaren segelfärdig, och jag följde honom till England.
Derifrån kom jag hit, och här har jag funnit tröst, så mycket en sådan sorg, som min öfwer fäderneslandets undergång kan finna.
Jag har här wunnit ditt hjerta, min trogna Palembundhi!
Jag är din fader, min Hindiah!
Men midtunder min skönaste lyckas stunder i eder krets tycker jag mig alltjemt höra en dof klagan ifrån mitt fädernesland.
Den ljuder såsom en förebråelse i mitt öra.
Jag kan icke fördraga den; jag måste dit för att åtminstone öfwertyga mig, att mitt folks räddning är omöjlig.
Förr finner mitt hjerta ingen ro.
Undra icke, min dotter, min maka, och du, min makas broder, om jag reser hem, om jag ännu en gång will se de älskade nejderna, umgås med mitt folk och andas mitt hemlands luft!
”Striden synes mig icke utkämpad”, yttrade Rao- Bahader betydelsefullt; ”ditt folk är såsom mitt.
Om en Hindu här reser fanan för wår frihet, så skola wi gerna gå att dö med honom.
Gå också du i ditt kall!
Jag will redligen fullgöra hwad du uppdragit mig emot min syster och hennes barn.”
”Jag följer min fader!” utbrast Hindiah.
”Mig drager också en underbar makt till det nordiska landet.
Jag måste se det med min fader, eller dö.
Sök icke att öfwertala mig att dröja här och låta honom resa farorna ensam till mötes.
O, min moder, du skall icke ewigt sakna mig!
Du måste ju dock alltid wara beredd på ett afsked från mig!
Hwad gör det till saken, om det kommer tidigare eller senare?
Wet, att, om jag någonsin skall kunna wara lycklig och nöjd, måste jag wara med min fader.
Tro det, min älskade moder, att endast så kan jag lefwa.
Hos dig, moder, skulle jag smälta bort i tårar.
Tag mitt tacksamma hjertas bön för dig, och gif mig din wälsignelse!”
”Palembundhi, min maka, Rao-Bahader, min wän!” inföll jag, ”Hindiah må följa sin fader, efter hennes hjerta önskar det.
Jag är tillräckligt gammal och erfaren, för att bedömma hwad som är sannolikt och att wälja hwad jag bör göra.
Jag söker inga andra faror, än dem som äro nödwändiga för mitt stora ändamål; och hwad framtiden medför, det må Hindiah wara beredd att möta, såsom en hwar af oss.
Wi wete ju ingen af oss hwad morgondagen bär i sitt sköte.”
”Ännu är icke afskedsstunden inne!” sade Rao- Bahader.
”Låtom oss icke sörja i förtid.
Wi hafwa ju tid att tänka tills i morgon, och att gråta efter morgondagen, om det då är oundwikligt.
Guds fred ware med eder.
Jag will återkomma i morgon.
Jag skall då bättre råda och trösta, sedan jag hunnit bättre tänka.”
Han gick med en wänskapsfull helsning.
”Du, Hindiah!” tilltalade jag den unga flickan”, gå och se till hwad du will medföra på wår resa.
Låt dina slafwinnor ordna dina förnödenheter, och tänk sjelf närmare på ditt beslut.
Ännu kan du återtaga det, om du will stadna qwar hos din moder.” ”Mitt hjerta är icke skapadt att skifta färg, som kameleonten”, swarade Hindiah. ”O, min fader!
Du har uppfyllt min själs högsta önskan.
Jag får följa dig och se ditt folk.”
Hon omfamnade med innerlig ömhet sin moder och mig.
Palembundhi försmälte i tårar.
Den älskade dottern lemnade mig ensam med min gråtande maka.
Återseendets Smärta.
Wid Urdas hwita watten Står tyst den höga Skuld.
En runa, mörk som natten, Hon skar i sköldens guld.
Gudinna!
Folkens öden Du skrifwer.
På wår lott Skrif farorna, skrif döden, Men skrif ej träldom blott!
Än finnas dock män, som män wåga wara, Med klappande hjertan i lågande bröst, Som drista beslutsamt med handling beswara Hwad samwetet bjuder med manande röst.
Carlén.
Det war en skön sommarafton, då mitt skepp kastade ankar på Stockholms ström.
För att undfly de widriga intrycken, hade jag, alltifrån första anblicken af hemlandets skär, hållit mig i kajutan, och endast då det war nödwändigt för anmälningen wid Dalarö tull warit uppe på däck.
Det war en owäntad känsla af nedslagenhet och misströstan, som intog mig, då jag kände lukten af de Ryska tull-embetsmännen, som kommo om bord och följde oss fram till wår ankarplats.
Hindiah hade ofta kastat en förwånad blick på den nya werld, som nu öppnades för henne, men hon uppehöll sig likwäl förnämligast hos mig i kajutan.
Då hon såg mitt lynne mulna, fästade hon bekymrade ögonkast på mig.
Hon beslöt att söka skingra den sorg, som förtyngde min själ, med en af de hindostanska wisor, som jag helst hörde henne sjunga.
Det war en af hennes egna fantasier, och jag will försöka att för mina läsare meddela den i öfwersättning:
”O, hwar är du, Ramiengas lysande Sultan?
Midnattens dystra windar
Genom öde palatsen susa.
O, hwar är du, Ramjengas modfulle krigare?
Golfwen rodna af hjeltats hjertblod;
De tappres skara ligger slagen.
O, hwar är du, Ramjengas ädle hämnare?
Fiendens klingor wid porten glimma;
Nöden ropar i hwarje boning.
Ha, men ännu Ramjengas hjelte lefwer!
Han är stridsböljans Lotosblomma.
Högt han spirar upp utur djupet.
Hur herrlig
Ramjengas befriare strålar!
Segren lyder hans läppars budord;
Hjeltar de wäcka till lif och frihet.”
Min dotter hade beräknat wäl.
De kära, många gånger hörda orden upplifwade mig.
Men den eld de tände i mitt bröst war ingen ljuf.
Jag tog Hindiahs hand och gick upp på däcket, så snart wi kastat ankar, och min blick flög ut öfwer den dyrbara fädernebygden, som nu låg framför mig, på en gång så wäl bekant och dock så förändrad och främmande.
Jag kände mig betagen af en djup harm, och det war mig en egen wällust att nära denna genom betraktande af just de föremål, som mest skulle såra min fosterlandskänsla.
Ju djupare jag såg mitt fädernesland kränkt af de eröfrande barbarerna, desto mera erfor jag en slags wild, hemsk glädje, för hwilken jag sjelf ryste.
Ett lågande begär att göra de fräcka segrarena illa upptändes inom mig, och hämndens, den djupa hämndens törst begynte att tära mitt innersta.
Men jag gömde djupt, djupt de hatfulla känslorna, eller försökte åtminstone att med ett hånfullt leende dölja dem, medan jag bet mina tänder tillsammans.
Efter en stunds stumt åskådande, hwarwid jag jemförde minnets aftonbleka tafla i min själ med werklighetens aftonröda för mitt öga, förmådde jag för den lyssnande Hindiah förklara hwad hon såg.
”Min dotter!” sade jag, ”se först åt söder!
Det prydliga tornet, som der är uppfördt på höjden, i en smak, som har mera tycke af wårt Hindostans pagoders fylliga former, än de öfriga spetsiga tornen, heter Catharina.
Jag ser, att det står der ännu qwar, skonadt af barbarerna och krigets fasor.
Den djerfwa dômen lyfter sig ännu stolt öfwer sina widsträckta hwalf, ehuru en berättelse förmäler, att byggmästaren, som uppfört den, betogs af en underbar fruktan att den plötsligt skulle ramla, och flydde ur riket samma natt han fulländat den.
Han war för alltid förswunnen; men se, hans werk står ännu!
Ack, min Hindiah! så är det ofta med konstnären.
Just det konstwerk, hwari han nedlagt sjelfwa blomman af sin själs förmåga, det som uppwext ur hans själs finaste merg, är för honom en dödsengel, som med hotande Medusa-blickar förstenar hans innersta.”
”Fader!” swarade min djupkänsliga Hindostanska, ”jag har också känt det så!
När jag sjungit det bästa och skönaste jag förmått, när jag skapat den warmaste bild, som uppgått ur min själ, då har jag känt mig fattad af på en gång kärlek och fruktan för mitt werk.
Ack, jag wet wäl huru innerligt djupt och ädelt jag menat det, men ser tillika huru det swaga menniskowerket står der liflöst och felfullt och misslyckadt i Guds lefwande, oändliga, sköna skapelse.
Jag kan sörja derwid, min fader, men dock tillika känna glädje, då jag wet, att de tankar och bilder som jag skapat, de ord som jag ordnat och de toner som jag sammansatt, werka på ditt hjerta, uppstiga äfwen i din själ.
Är det icke så med allt ädelt och stort, som en menniska uttänkt och will utföra?
Känner du det icke också på samma sätt, min fader, då du tänker på det stora wärf du will utföra i ditt fädernesland?”
”Wäl wet jag, min Hindiah!” sade jag, ”att hwad som blifwer af mitt företag icke skall motswara mina föreställningar på förhand; men det är just aningens skönhet, som eldar till werkställighet, och det är medwetandet af tankens ädelhet innan den framträder i det yttre, som tröstar öfwer fullbordandets swagheter och fel.
Emellertid, om jag också skall krossas under fallet af mitt företag, skall jag icke fly.
Mitt werk skall begynna och fortgå och slutas, utan att jag skall swika det.”
Hindiah tryckte ömt min hand, och wåra blickar, som mött hwarandra, riktades åter på Catharinas torn.
Jag sänkte dem snart ned på sjelfwa höjden, och warseblef långa murar med tinnar och en wäldig Rysk flagga.
”Dessa murar äro fiendens werk.
De hafwa blifwit uppförda sedan jag sist såg hemmet.
Der nu de hotande kanonerna sträcka sina mörka mynningar öfwer bastioner och wallar, war fordom en liten trädgård, bekant och besökt för den märkwärdiga utsigt man derifrån njöt öfwer nästan hela Stockholm.
Stället hette då Mosebacke.
Hela raden med hus och magasiner utefter stranden kallades fordom Stadsgården; men se nu huru förfallna alla byggnaderna se ut.
Du ser der twenne torn: det är Tyska kyrkan och Storkyrkan.