Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag endast störde henne för en kort minut.
När hon hörde på mig, voro hennes tankar långt borta, och hvad jag sade, var henne en pina, som hon blott till en tid kunde dölja för mig.
Men säkrare, hastigare, mera obevekligt än den mest allvarliga anledning till oenighet och schism, skilde mig detta drag i hennes natur från min hustru.
Jag tror ej att hon anade, hur främmande hon småningom blef mig, och hur skarpt jag kände klyftan mellan henne och mig.
Jag tror ej, att det ens föll henne in, att detta på allvar kunde aflägsna mitt hjärta från hennes.
Ty märkte hon någon gång en retlighet eller tecken till missnöje från min sida, trodde hon aldrig att denna misstämning gällde henne.
Hon oroade sig endast öfver, att jag var så nervös.
Hände det, att hon talade till mig, och jag någon gång icke svarade, likgiltig som jag blifvit för hennes intressen, liksom hon blifvit det för mina, kallar hon mig tankspridd och skämtade däröfver.
Gick jag i vrede och lämnade henne ensam, förebrådde hon mig min häftighet och trodde, att jag ångrade mig.
Ja, jag ångrade mig också.
Men icke som hon trodde.
Jag ångrade den dag, då jag första gången mötte hennes blick, hvilken lofvade, hvad hon själf aldrig kunde hålla.
Jag ångrade, att jag – när nu allt var som det var – icke behärskade mig bättre.
Men jag ångrade icke de känslor, hvilka dikterade mitt handlingssätt, och om hvilka hon icke var medveten.
Jag betraktade dem som en rättvis följd af min antipati mot en ofruktbar, stelnad och vissen drömsjuka, hvilken likt en mur, som är under byggnad, sträfvade att dagligen hopa sten på sten, hvilka till sist skulle stänga både henne och mig från det lif, där jag ville deltaga och verka.
Detta stod emellan oss som en pina, en beklämning, en gnagande sjukdom, hvilken tärde på lifskraften i vårt samlif.
Det blef småningom allt tystare emellan oss, en hemsk tystnad som skrämde mig och jagade mig från hemmet, kastade mig in i en hvirfvel af nöjen och arbete, hvarur jag först vaknade, när jag känslolös och häpen satt vid hennes sista bädd.
Det rådde skymning i rummet, där min hustru låg, och där ett ord från läkaren plötsligt gaf mig vissheten, att jag satt vid Gertruds dödsbädd.
Ofta i förbittrade ögonblick hade den tanken rusat som med eld genom min hjärna, att döden en dag kanske kunde göra mig fri.
Denna tanke hade sysselsatt mig så ofta, att jag blifvit liksom förberedd på, hvad som skulle komma.
Därför träffade mig också läkarens ord, icke som ett häftigt slag, ej som något skarpt, hvilket slet i mitt hjärta, ej som något af allt det, hvarmed skägglösa poeter pläga beteckna den känsla, hvarmed en man mottager dödsbudet om den kvinna, han en gång älskat.
Som något doft, långt ifrån kommande bud om ett åskväder, hvilket jag måste uthärda utan fruktan, för att himlen åter skulle bli klar, hörde jag dessa ord, hvilkas verklighet jag kände med en sådan intensitet, att jag ej ens gjorde läkaren en enda fråga.
Jag blott satte mig ned och tog Gertruds hand i min, liksom om jag beslutat mig för att uppfylla en plikt.
Så satt jag i timmar, böjde mig ned och mottog de ord, hvarmed hon bjöd mig farväl.
Så satt jag ännu, när de tunga, skarpa, rosslande andedrag började, med hvilka döden förkunnar sin ankomst.
Och jag tänkte på, hur underligt det var, att jag aldrig förr sett någon människa dö.
Så satt jag ännu, när dessa andedrag plötsligt upphörde, när allt omkring mig blef tyst, och när den sista pusten med sitt underbara, susande ljud pressade den sista luften ut ur hennes näsa.
I mitt väsens innersta fibrer kände jag, att detta var verklighet, och jag darrade icke på handen, när jag böjde mig öfver den döda och slöt hennes ögon till.
Långsamt som om det varit månader gingo dagarna före begrafningen.
Jag såg människor, hvilka gingo ut och in i mitt hus, människor, hvilka sade, att jag själf skickat efter dem, med hvilka jag talade om allehanda, och till hvilka jag betalade räkningar.
Jag såg det långa tåget af sörjande, som från vagnarna tågade upp öfver kyrkogården, såg mig själf svartklädd stå närmast grafven, hörde prästens välbekanta ord och ljuden af mullen, som föll öfver kistans lock.
Sedan kände jag händer, hvilka tryckte mina, jag märkte, att jag steg in i en vagn, fick en förnimmelse, att jag afslagit anbudet från någon, som ville hålla mig sällskap, och steg slutligen ensam uppför trapporna till min bostad.
Där gick jag genom alla rummen.
Utan att dröja vid de minnen, de gömde, fällde jag själf gardinerna och stängde alla dörrar.
Utmattad efter den oerhörda ansträngning, hvilken denna dag för mig inneburit, satte jag mig i min gungstol och såg mig omkring med en känsla, som om jag länge varit borta och ändtligen kommit hem till mig.
Jag satt och väntade på, att en lättnadens känsla skulle komma öfver mig, därför att jag nu var fri.
Men den kom icke.
Som plågad af kommande dagars tyngd kände jag mig upprörd på ett sätt, som jag aldrig skall kunna beskrifva.
Jag var till mods, som om jag i hemlighet begått ett brott, utan att veta hvarför, och det är ur denna begynnande plåga, som mina dagars och nätters ångest vuxit, vuxit med städse stegrad kraft.
Det är egendomligt, huru fast vi äro bundna vid andra människor och genom dem vid hela den värld i hvilken vi lefva.
Fritt må vi hur mycket som helst både säga och tänka, att vårt innersta, personliga jag angår ingen; våra mest afgörande handlingar och lefnadsöden afhänga ej af andra; våra tankar, känslor och meningar äro vår tillhörighet, vår och ingen annans.
Men när vi tänka så, när vi som starkast känna denna oafhängighet, hvilken borde vara vårt väsens skydd och hålla oss upprätta i lifvet, då smyger samtidigt ett lönligt tvifvel in i djupet af vår själ, och utan att vi kunna hindra det, lyssna vi skyggt efter den röst, som berättar oss, hvad andra tänka.
Hvad säger folk om oss?
Hvad tänka människor?
Hur döma de oss nu, just i detta ögonblick, då vi helst skulle önska, att ingen främmande tanke närmade sig vår dörr för att knacka på och tilltvinga sig en obehörig blick genom springan.
Besynnerligt nog har jag just under dessa dagar öfverraskat mig själf med den öfverraskande upptäckten, att jag i grund och botten finner det helt naturligt, om de, som känna mig, verkligen skulle vilja veta litet om, hur jag nu – i detta ögonblick, under dessa dagar, då allt gammalt rifs upp, då hela mitt lif kränger sig om för min själfiakttagelse – lefver, tänker, handlar, utvecklar mig.
Det är vänner, som jag hållit mig från lifvet, gamla och nya bekanta, släktingar och nära anhöriga.
Alla, tycker jag flockas omkring mig, försöka se mig i ansiktet och fråga helt kallt och lugnt: »Hvad gör du, min vän?
Är du densamme som förr, eller är du det icke?»
Jag af visar denna närgångenhet med bestämdhet.
Ty jag vill icke närma mig någon och jag har beslutat, att ingen skall se in i mitt rum eller glänta på min stängda dörr.
My house is my castle.
Men jag erinrades på ett egendomligt sätt om just denna min tankegång, då jag här om dagen strax utanför min port helt oförmodadt mötte min forne vän, Kristian Sundin.
Det var nu nära fem år sedan jag såg honom, och jag blef därför helt öfverraskad, då han utan vidare kom fram och tog mig i hand.
Han är skriftställare, min forne vän, det är inte utan, att han till och med gjort sig ett namn, och jag har städse gått honom förbi med den känslan, att han numera ej kan ha något intresse af att träffa en obetydlig lektor vid en skola.
Han stannade emellertid och sade med ett besynnerligt tonfall, att han sett min hustrus dödsannons i en tidning.
Så tystnade han plötsligt, och jag kände, att jag blef röd, när han såg på mig.
Så stodo vi en stund, stirrande på hvarandra, utan att tala, till dess jag alldeles omotiveradt tog hans hand, mumlade ett tack och ville aflägsna mig.
»Går du?» sade han.
»Ja,» svarade jag.
»Jag bor här.»
Därmed gick jag.
Men detta möte har skrämt upp mig.
Det lämnar mig ingen ro.
Oupphörligt tänker jag på Kristian Sundin, tänker på gamla dagar.
Det är icke något synnerligen ovanligt i lifvet, att personer, hvilka hafva en djup känsla af sympati för hvarandra, i längden hafva svårt att verkligen trifvas tillsammans.
Själfva denna sympati innebär nämligen en själsfrändskap, så djup, att den liksom tröttar upp individerna genom att oupphörligt drifva dem in på områden, där man endast undantagsvis liksom står ut att uppehålla sig.
Hvardagslifvet har nämligen sina kraf, och den människa, hvilken genom sin blotta närvaro väcker inom oss allt, som heter fantasi, ande, storhetssträfvan och lyckotörst, stör vårt hvardagslif.
Och därför frukta vi honom, som det sägs, att Antonius fruktade Cesar.
Det är besynnerligt, att jag kan tänka härpå nu.
Men med sådana människor fira vi i ungdomen lifvets högtidsstunder.
Som jag sitter här, kan jag minnas den tid i Upsala, då jag första gången såg denne man.
Vi hade i början sökt hvarandra under sådana aftnar, då man känner hela lifvets fullhet eller tomhet fylla ens själ, och vi hade båda vetat, att vi sökte hvarandra just då, när människan fruktar att vara ensam med sig själf, eller när hon i öfverströmmande lifskänsla icke kan vara det.
Jag har öfver hufvud alltid haft svårt för att söka andra, och därför var det oftast han, som sökte mig.
Jag minns, att han berättade, hur ofta han gått den kända vägen uppför Karolinabacken för att sedan från en bestämd punkt på Slottsgatan se efter, om det lyste i mitt lilla gafvelfönster, hvarifrån man om dagen kunde se en flik af slottsbackens träd, ofvanför hvilka reste sig den mörka skuggan af det gamla slottet.
Han påstod, att han nästan darrade af oro, att ljuset icke skulle brinna däruppe, ordentligt gick och fruktade, att se den lilla rutan mörk, som denna händelse för honom skulle ha inneburit den svåraste af alla olyckor.
När han berättade detta, minns jag, att jag stundom lyssnade på honom med en känsla, som gränsade till afund.
Att kunna känna så lifligt, kunna gå upp så helt i en annan, glädja sig så helt åt en annans sällskap!
Jag visste ju, att detta var mig en hemlighet, och att det alltid skulle förblifva så.
Hans tillgifvenhet smickrade mig därför icke.
Den var mig en plåga, emedan jag kände obehag öfver att endast svagt kunna återgälda den, och jag vet, att det var ur denna känsla af obehag, som fröt till våra senare missförstånd spirade.
Redan från vår tidigaste ungdom kunde jag minnas, hur ofta jag hade förvånat mig öfver den underliga blandning af skygghet och tillitsfullhet, som fanns i denne mans väsen.
När han vid ett tillfälle, som det jag ofvan skildrat, trädde in i mitt rum, minns jag, att han städse kastade en på en gång ängslig och forskande blick på mitt ansikte för att utröna, om jag mottog honom med nöje, eller om jag egentligen önskade honom dit pepparn växer.
Han gjorde sig aldrig några särskilda illusioner i den vägen, och när jag lät honom förstå, att han var öfverflödig, gick han sin väg utan ett ord, alldeles som om detta varit den naturligaste sak i världen.
Jag minns, hur denna hans undfallenhet för min person på en gång roade och retade mig.
Hvarför han lämnade mig – ty jag såg mycket väl, att detta var fallet – har jag aldrig brytt mig om att efterforska.
Jag vet endast, att jag ofta förvånade mig öfver, att hans intresse för mig icke slappades.
Det tilltog tvärtom med åren, och jag kunde till sist icke värja mig för att röna intryck af denna tillgifvenhet, hvilken syntes kunna tåla äfven de hårdaste stötar, utan att afkylas.
Men på samma gång som jag mottog hans vänskap, kunde jag ej undertrycka ett visst förakt för den naturliga öppenhet, hvarmed han visade, att han eftersträfvade den.
Det syntes mig vara en omanlig svaghet att ej åtminstone kunna behålla skenet af att vara sig själf nog, och det fanns tillfällen, när jag äfven lät honom märka det.
Emellertid gick det med vårt vänskapsförhållande som med så många andra: vi vande oss vid hvarandra.
Behofvet att då och då träffas blef till sist ömsesidigt, och jag tror, att Sundin ansåg umgänget med mig som en ersättning för hvardagslifvets enahanda och banalitet.
Vi träffades som af gemensam öfverenskommelse nästan alltid om aftnarna.
Vid dessa tillfällen åto vi städse på Gästis och slogo oss sedan ned i en af de bortre sofforna på kaféet, där få gingo förbi och där vi minst blefvo störda
Jag kan ännu minnas den rökiga dagern i detta stora, mörka rum med dess bruna boiseringar och gröna soffsitsar.
I denna omgifning fingo våra samtal den lyftning, som kommer af ungdomens behof att berusa sig med tankar, och orden flögo oss emellan med en lätthet, som om de ägt vingar.
När vi setat inne till midnatt, gingo vi ut, följde den långa, raka Flusterpromenaden, vände tillbaka uppför Karolinabacken, stannade på sluttningen utanför slottet och sågo horisonten vidgas öfver den vackra Upsalaslätten, där generationers drömmar sväfvat kring de små kyrktornen och hejdats af skogens och höjdernas buktiga linie.
Vi stodo här uppe länge, innan vi gingo därifrån, och när vi till sist skildes, hade jag ej sällan den obehagliga förnimmelsen, att min kamrat fäst en helt annan vikt vid dessa samkväm, än som var möjligt för mig.
Han blef rent af tårögd, när vi sade hvarandra farväl, och hans känslighet gjorde mig på en gång varm och irriterad.
Men hvarför skall jag tänka på allt detta?
Hvarför skall jag vända åter till minnen, hvilka länge sedan äro förbi?
Den ena människan går sin väg i lifvet, och den andra går sin.
Vi mötas tillfälligtvis, för att hjälpa hvarandra att fördrifva några af de ögonblick, då ensamheten, som är oundviklig, blir alltför kännbar.
Så skiljas vi åter, gå å nyo hvar sin väg, och vi hafva i grund och botten ej träffats mera än två stenar träffas, hvilka händelsevis stötas emot hvarandra af en förbirullande vagn.
Hvarför skall då detta möte, som var så tillfälligt, så kort, så intetsägande, sysselsätta mig nu, då så mycket annat ligger mig närmare, då jag har all anledning att endast tänka på mig själf?
Jag känner mig till mods, som om denne man ville mig något.
Jag kan ej blifva den tanken kvitt, att när vi möttes, hade han något att säga mig, som aldrig blef sagdt.
Han blir för mig inbegreppet af de människor, som jag stängt ute, och hvilka nu vilja knacka sig in för att spörja om jag är ensam, om jag sörjer.
Min dörr är stängd, min hjärna är klar, jag sörjer icke, och jag vill vara ensam.
Det är besynnerligt, att jag ej kommer mig för att taga bort min hustrus porträtt från mitt skrifbord.
Det skulle göra mig lugnare, om jag kunde taga det bort.
Det står i skenet från lampans gröna kupa, och hennes ögon lysa mot mina, som kunde de tala.
Gång efter annan har jag öppnat en af skrifbordets lådor för att lägga detta porträtt ned – på samma ställe där jag lagt nyckeln till min våning.
Men alltid har jag skjutit till lådan igen och låtit porträttet stå.
Jag kan helt enkelt icke blifva det kvitt, och jag har stannat inför det, grubblande, som om detta ansikte skulle kunna lösa mitt lifs gåta.
Den enda, som jag här ibland möter, är min städerska.
Hon har varit min hustrus sköterska som barn, är ett gammalt original, som tillhör familjen, och jag har ej kunnat förmå mig att låta henne flytta till andra.
Hon städar mina rum, serverar mig frukost och kväll och har för öfrigt order att aldrig visa sig.
Hon afgudade min hustru, och när vi först gifte oss, kallade hon mig på sitt naiva sätt för »min son».
Jag kan ej behandla henne som en vanlig tjänarinna, och jag känner ofta på ett pinsamt sätt, att hon betraktar mig.
Det är, som om hon ville utforska mig, och ibland inbillar jag mig, att hon känner på sig, hvad jag tänker.
Men hon säger ingenting, ehuru jag ibland kan se, att hon har gråtit.
En afton hade jag emellertid vändt om min hustrus porträtt för att slippa se hennes ögon, som förföljde mig.
När Greta kom in i rummet med frukostbrickan, satte hon först brickan ifrån sig.
Sedan vände hon porträttet rätt igen och gick ut.
Jag tyckte, att hon hostade på ett menande sätt, och jag blef ursinnig.
Men sedan dess har jag icke försökt att rubba porträttet.
Det är besynnerligt, att när jag ser därpå, kan jag icke fatta, att Gertrud är död.
Jag kan ej förstå, att det är samma kvinna, som jag sett dö inför mig, hvilkens ögon jag slutit och som jag lämnat ensam bland de tusenden, hvilka trängas om platsen på kyrkogårdens jord.
Det förefaller mig, som om hon måste finnas någonstädes.
Och medan jag tänker härpå, tycker jag, att om hon funnes, skulle jag alltså kunna finna henne, om ej för annat, så dock därför att jag en gång skulle få säga henne, hvad hennes lif och död varit för mig.
Det skulle ej vara annat än enkel rättvisa.
Jag kan emellertid ej hjälpa, att jag åter igen kommer att tänka på Kristian Sundin.
Besynnerligt nog har jag en känsla, som om jag redan på förhand vetat, att jag skulle komma att möta honom.
Ej just när det skedde, ej ens i dessa dagar.
Men någon gång, när jag minst väntade det.
Att jag emellertid nu ständigt får denne man i mina tankar, beror på, att jag ej kan glömma hans ansiktsuttryck.
Han såg nästan sorgsen ut, när jag gick ifrån honom, och det påminner mig om den dag, då vi sista gången sågo hvarandra i Upsala.
Det mest besynnerliga är, att jag mycket väl kommer ihåg, hur han såg ut, när vi denna gång träffades.
Det är många år sedan dess.
Men jag erinrar mig tydligt, att han äfven då fick det ansiktsuttryck, som jag nu iakttog, och hvilket plågade mig då, som det gjort nu.
Hans ansikte uttryckte nämligen en blandning af förvåning, missräkning och behärskad harm, och detta plågade mig, därför att det innebar ett anspråk.
Jag minns som sagdt mycket väl, när vi skildes, och jag har aldrig dolt för mig själf, att det var mitt fel.
Det var på den tid, när jag nyss blifvit förlofvad, och jag hade mina skäl att vilja vara ensam.
Då stängde jag min dörr för honom som för alla andra.
Jag kände igen hans steg, när han kom i trappan, och jag hörde hur han knackade på min dörr.
Jag förstod mycket väl, att han hade sett, att jag var hemma.
Lampan brann nämligen bakom den nedfällda gardinen i mitt studentrum, och från den plats, där han plägade stanna för att se efter om jag var hemma, måste han nödvändigt se detta.
Jag förstod af den tid, som förgick mellan hans knackningar, att han väntade på att till sist blifva insläppt, och när han gick tillbaka utför trappan, skedde det med långsamma, dröjande steg, som om han trott, att jag skulle ropa honom tillbaka.
Jag väntade mig, att han skulle låta detta inverka på sig och ej återvända.
Jag var i en öfverretning, som jag ej kan beskrifva.
Förälskad som jag var, led jag på samma gång af en plågsam ovisshet mot mig själf, som gjorde mig omöjlig för allt umgänge.
Och jag blef ursinnig, när jag märkte, att jag misstagit mig.
Ty han kom tillbaka gång på gång – alltid ined samma resultat.
Han ville tydligen icke låta sig afvisas, och när han en dag mötte mig på gatan, gick han genast emot mig och yttrade, som om han berättat en nyhet, att han varit och sökt mig.
Jag var alltför upprörd för att kunna svara honom.
Jag kände mig endast förbittrad mot denna vänskap, som ej ville släppa sitt tag, men jag yttrade med så lugn stämma som möjligt, att jag på sista tiden haft mycket att tänka på.
Det är möjligt, att det låg något af förakt i min ton, som jag ej kunde dölja.
Ty han ryckte till och betraktade mig med forskande blickar.
Det låg oro i hans blick, alldeles som om han fruktat, att något ondt skulle hända mig, eller att något sådant kanske redan händt.
Och han fortfor att gå bredvid mig under tystnad, medan han syntes söka efter ord för att åter anknyta det afbrutna samtalet.
Jag var lika förvånad som förargad.
Hela situationen föreföll mig barock.
Här arbetade jag dag ut och dag in med mitt eget öde, om också detta öde endast tagit gestalten af en liten flicka, som bedårade mig, och häri ville denne man gripa in, endast därför att han plägat äta supé i mitt sällskap och tala filosofi vid kaffet.
Min öfverretning blef så häftig, att jag ej längre kunde lägga band på mig.
Utan att ens göra ett försök att finna en förevändning, tog jag plötsligt afsked och vek af på en bigata.
Man skulle tro, att detta hade varit nog att för framtiden hålla honom på afstånd.
Vid de mest besynnerliga tider på dygnet såg jag honom stryka omkring kvarteret, där jag bodde.
I synnerhet kom han om aftnarna.
Jag kunde höra hans steg på trottoaren utanför mitt fönster, höra, hur de stannade af för att om ett kort ögonblick fortsättas å nyo.
Dessa steg, hvilka jag tydligt urskilde i nattens tystnad, irriterade mig, mer än jag kan uttala, och jag kom därhän, att jag kunde sitta och lyssna för att få höra, om de ej skulle närma sig.
Naturligtvis förstod jag, att det egentligen var intresse för min person, som framkallade denna enträgenhet.
Kristian inbillade sig, att jag behöfde honom, att jag var olycklig, att han kunde göra något för att bryta min tystnad, och att om han blott kunde närma sig mig, skulle detta göra mig godt.
Jag förstod allt detta mycket väl.
Men jag kunde ej hjälpa, att blotta medvetandet, att hans tankar oupphörligt sysslade med mig, bragte mig utom mig.
Jag kände mig behandlad som en pauvre honteux, hvilken man vill påtvinga en almosa, och jag började längta efter att få visa denna objudna välgörenhet på dörren.
Jag kunde följa hans tankegång, tyckte jag.
I öfverspänd nervositet gick han där ute och såg upp mot fönstret, där lampan brann, tvekande, om han skulle besluta sig för att stiga uppför den korta trätrappan och knacka på min dörr.
Jag kunde ej ens röra mig i mitt rum.
Böjde jag mig fram för lampan, så att skuggan af min gestalt föll mot den hvita gardinen, skulle den afteckna sig däremot som en mörk silhuett, berätta honom, att jag var inne och fylla hans inbillning med tusen besatta fantasier.
Han skulle stå och betrakta detta skuggspel, till dess att det försvann, och gardinen åter hängde tom och hvit, belyst bakifrån som det tomma papperet i en laterna magica.
Så skulle han vända om och gå därifrån.
Men han skulle ändå ej kunna låta mig vara ensam.
Han skulle fatta den bild han sett, som en vink, att nu var tiden inne, då han kunde träda fram och finna ögonblicket till ett närmande gynnsamt.
Han skulle inbilla sig, att jag satt ensam på mitt rum och längtade efter honom, liksom han gick ensam på gatan och tänkte på mig.
Han skulle tro, att blott jag fick se honom igen, skulle jag bli glad, och vi skulle följas åt, som om ingenting passerat.
Allt detta skulle han tro, jag visste det så säkert, som om jag redan hört honom å nyo stiga uppför trappan.
Och just som jag satt och tänkte på detta, spratt jag till.
Jag hade verkligen hört steg i trappan.
Det var han som kom, och om ett ögonblick knackade det.
Då intet svar följde, knackade han ännu en gång, och då heller icke detta hjälpte, ropade han mitt namn, i det han sökte gifva sin röst en så naturlig klang som möjligt.
»Se så, Tage, öppna nu!
Jag såg, att du är hemma.
Jag kan ej beskrifva, hvilken känsla af förbittring, som grep mig.
I vredesmod slängde jag upp dörren, och han trädde in, nöjd, lugn, vänlig, som om ingenting händt.
Vi utbytte hälsningar, och han försökte säga ett par skämtsamma ord om hur svår jag var att träffa.
Jag kände hur blodet steg mig åt hufvudet, och i detta ögonblick visste jag, att jag kunnat slå honom.
»Är du förargad öfver, att jag kom?» sade han till sist.
»Ja,» sade jag kort.
»Ja, men hvarför?
Du har ju aldrig stängt din dörr för mig förr.»
Jag stod framför honom, och han såg, att jag gjorde ett våldsamt försök att kväfva det uppror, som var nära att bryta ut.
»När jag höll mig undan,» sade jag till sist – och min röst lät i mina egna öron, som om en främmande hade talat – »trodde jag, du skulle förstå, att jag ville vara ensam.
Om jag vill det, så borde du hafva förstått, att jag inte ville bli tillfrågad om orsaken.
Är det nog?»
Han satt kvar och svarade:
»Jag har icke frågat dig.»
Då brast min själfbehärskning, och i vrede ropade jag till honom:
»Nej, men du har tänkt att göra det.»
Han såg förvånad på mig, som om han icke förstått mig.
Men jag fortsatte:
»Jag tål ej något spioneri i vänskap.»
Jag väntade, att han skulle brusa upp.
Men han frågade blott:
»Vill du, att vi skiljas på detta sätt?»
»Jag kan inte hjälpa det.»
Jag var utom mig öfver hans besök, utom mig öfver hans besynnerliga kallblodighet.
Jag darrade af vrede och själsrörelse.
Och det besynnerligaste af alltsammans var, att det icke ett ögonblick syntes falla honom in att personligen känna sig sårad.