Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag anmälde mig till erhållande af ordet, ämnade jag understödja Hr von Hartmansdorff, dä jag delar den åsigt, att alla sådana rättigheter, som utan någon väsendtlig nytta för den, sorn erhåller den, kunna ingifva misstroende och farhågor, höra borttagas; men när jag kom att se på sjelfva §:s ordalydelse, finnér jag nödvändigheten af att bibehålla stadgandet med en något förändrad redaction.
Jag gillade hufvudprincipen af hvad Hr von Hartmansdorff yttrade, derföre alt om en hank af något svepskäl skulle kunna neka att inlösa sina sedlar, så vore det ganska säkert alt, ehvad hon sattes under concurs eller icke, vore dess credit förlorad; mea nu kunna likväl inträffa sådane tillfälligheter, då hanken är alldeles oskyldig till afbrott i en temporär inställelse af dess sedelvexling.
Jag vill ej tala om stöld, ty det bör väl kunna förckommas, alt så betydliga cassör, som desse banker äga, blifva utsatta för tjufvahänder, men deremot kunna eldsvådor lätt inträffa i de till det mesta af trä uppbyggda släder, hvari våra privatbanker hafva sina säleu, och vid en sådan händelse mäste den hank, som der vore belägen, göra eli afbrott i sin verksamhet, innan den hinner alt åter upprätta densamma.
Jag frågar då, om en hank för sådan händelse genast hör sättas i concurstillståud?
Detta lära väl alla medgifva vara obilligt, hvarföre jag föreslår den förändring i redaclionen af denna §, alt i st, f. orden ”skyndsamt öfvergående tillfällighet,” borde införas ”af direclionen oberuende tillfällighet.”
Den här utsatta straffräntan är inskränkt till 2 månader för skuldenärer, för att tillhälla dem att vara punkluella, pä det att banken må kunna försträcka andra lånbehöfvande erforderlig hjelp; men orsaken hvarföre tiden för straffräntas erläggande förlänges för bankerne sjelfve till dess betalning sker, och hvarföre man är strängare emot en bank än mot annan gäldenär, är den, att, likasom när man köper vexlar, så har man köpt dem som penningar, det är hankens sedlar man utbekommit sorn penningar.
Deremot hafva bankerne framför andra långifvare fördelen af att, för lån, som eJ
Den 25 Januari e. m. 513 ej p?i dagen helalas, ålnjuta straffränta i 2:ne månader, samt. att vid Iåns ingifvande derå afdraga ränta på förhand, och delta är anledningen hvarföre man med dem förfarit slrängare.
Jag forlgår att påslå, det man fiirfaril ganska strängt och orättvist mot privatbankerna, ja lill och med opolitiskt, då man vill ålägga dem att efter de 2:ne första månaderne, sedan hanken kommit i concnrslillslånd, fortfarande erlägga 8 proc. på sina skulder tills betalning följer; och jag tror, alt man ej kan kallas alltför mild mot dessa banker, om man bestämde, alt efter nämnde lids förlopp, eller 2:ne månader, bankens skuld löpte med 6 proc. ränta, synnerligen som dessa banker al sina gäldeniirer ej åtnjuta, i vanlig ordning, iner än 5 proc.
Men jag har ett vigligare skäl att anföra, hvarföre jag anser bestämmande af 8 proc. ränta lills betalning följer vara alldeles obillig och orättvis, och ej ledande lill det ända mål raan åsyftar.
Om en privatbank skulle komma i coneurstillstånd, så är det. ganska gifvet, att flere år passera innan banken blifver utredd, äfven med de bästa tillgångar; följden bl i fv er då, all bankens utelöpande sedlar med 8 proc. ränta, ögonblickligen inlösas af capitalisterna och penningeägarne, som sedan skrinlägga dessa sedlar med ej ringa enskild fördel, till sisla utreduingsliminan, samt under tiden hindrar banken, allt som medel inflyta, inlösa desamma och dymedelst döda den höga räntan.
Hvem vinner pä denna af Utsk:n föreslagna lag?
Capilalislen, måhända procentaren — men ingalunda den fattiga obemedlade medborgaren, som stundeligen behöfver använda sina små tillgångar, och således måste afyttra den med hög ränta löpande privalbankssedeln.
Frågas nu: är icke lagen i detta afseende orättvis och opolitisk?
Hr Aminoff har tillagt ett godt skäl för den mening, jag yttrat, hvaremot jag ej kan godkänna sorn skäl för bestämmelser hvad Hr von Hohenhausen nyss framställt.
Jag kan nemi. icke anse det vara en riklig utväg, på sätt man sagt, att 8 proc. öfverränta under 2:ne månader skulle medföra en skyndsammare inbetalning till privatbankerne af derifrån utgifne län; emedan om gäldenärerne kunna utdraga med fullgörande af sina förbindelser till bankerue utöfver dessa 2 månader, om lagsökitingarne gå långsamt, o. s. v., så slippa de med 6 proc.
Jag tror således, att det åsyftade ändamålet icke vinnes pä detta sättet, enär räntan minskas, blott man förstår ali hala ut på tiden med inbetalningen.
Hvad stadgandet rör:de handräckningen i den 11 § angår, så har Hr von Hartmansdorff redan yttrat sig derom, och jag hoppas, att Konungens Bef:h:de aldrig må göras till commissionärer för privatbanker.
Jag instämmer i den åsigt, som Hr von Hartmansdorff yttrat i afseende, å det mom. af 14 §, som börjar med ordet ”Gitter”; men jag tror äfven, att del skulle 6 H. 65 514 Den 25 Januari e. m. vara lämpligt att för sådane fall, hvarpå Hr Rosenblad uppgifvit ett exempel, en lag funnes, som medgaf, att ett bolag icke genast behöfde upphöra, så snart det ej kunde invexla sina utelöpande creditsedlar, utan att dertill skulle en viss tid vara bestämd, så att om ett bolag icke inom t. ex. högst 8 dagar förmådde fullgöra sina förbindelser, skulle Konungens Bef:h:de kunna förklara detsamma hafva förverkat sitt privilegium, ty hvarje bolag bör hafva så tillställt för sig, att det inom nämnde lid kan bereda sig möjlighet att inlösa sina sedlar.
Medan jag har ordet, vill jag äfven hafva äran förklara, det jag anser den straffräntan af 8 proc., som nu föredragne § stadgar, vara ganska lämplig, ty man bör införa alla möjliga strängare bestämmelser, för att förekomma det den enskilda banken någonsin upphörer alt med riksmynt inlösa sina sedlar; och det bör aldrig sättas i jemförelse, emedan det är ett helt annat förhållande, när en privatbank utfärdar sedlar, som i Riket gå och gälla som mynt, och då en enskild person utfärdar en skuldförbindelse till en annan.
Jag instämmer i hvad den siste talaren yttrat.
När ett bolag stiftas i sådant ändamål, som det att utgifva sedlar, så bör också skyldighelerne derefter vara afmatta.
Till dessa räknar jag i första rummet den, hvilken tvifvelsutan är den förnämsta af dem alla, alt bolaget icke ett ögonblick upphör att inlösa sina sedlar.
Kan bolaget icke det, så bör också påföljden vara ovillkorlig, och ingen pröfning af orsakerna, hvarken af den ena eller andra embetsmyndigheten, äga rum.
På denna grund anser jag det vara orätt att tillägga, vare sig Konungens Bef:h:de eller hvilken annan myndighet som helst, rättigheten att pröfva orsakerna till bankens oförmåga att sedlarne inlösa, utan att vid sådant förhållande den påföljd bör inträda, att banken sättes i concurs, och att sedan med honom efter concurslagen förfares.
Härefter förklarades öfverläggningen om 14 § vara slutad. 15 §•
Då de sammansatta Utsk:n nedskref den 15 § af denna privatbanklag, hade de säkerligen icke något allvar dermed, att privatbanker skulle framdeles uppkomma eller de nuvarande efter octrojens slut fortgå; ty bestämmelserne och ansvaren äro här så stränga och förnärmande, att jag tager för alldeles gifvet och bestämdt, det ingen reglerad man, och ingen, som äger den ringaste känsla för sitt goda namn och rykte, kan eller vill blifva bankdirecteur, då han, utan eget förvållande, men endast genom inträffade yttre förhållanden och penningeconjuncturer, mäste medverka till bankens stängande, ehuru banken för öfrigt kan äga den största möjliga säkerhet.
Aran att vara bankdirecteur är i sanning ej så stor och så afundsvärd, att man för denna ära och utmärkelse vill exponera sig för skymfen se sitt namn uppspikadt på en allmän Den 25 Januari e. m. 515 dörr och sin egendom hemfallen under lagens klubba.
Följden blifver, om denna § anloges, att bolaget ej får någon duglig och oberoende samt i det allmänna aktad direction, — lifsprincipen för dess bestånd — oell alt hvarje sjelfständig man söker, så fort ske kan, skilja sig från bolaget.
Hvad blifver då återstoden af bolagsmännen, med sin direction, sammansatt af personer, som icke häfver något att förlora, men som uppbjuda allt för alt genom banken förskaffa sig enskilda fördelar, — ett ondt i samhället, som förstöra all säkerhet och all credit.
Jag^ bade hellre önskat, all de sammansatte Utsk:n rent ut förklarat, att inga privatbanker böra hädanefter finnas, än att föreskrifva lagar, som aldrig kunna komma att tillämpas; och jag bade åtminstone för min del blifvit Ulsk:n förbunden.
Uti sakens nuvarande skick tillstyrker jag afslag pä denna §, och tror mig derigenom hafva gjort det allmänna och bankbolagen en verklig tjenst.
Jag instämmer i alto med Hr Aminoff, och tror, att denna § innebär det minst, lämpliga stadgande af alla, för att framkalla en reel bankdirection.
Man har, då man hemtat efterdömet till detta stadgande från ett annat land, nemi.
England, förbisett de högst olika förhållanden, som äga rum der och här.
Der äro directeurerne vanligtvis med hela sin förmögenhet delägare i en sådan bank; de kunna visserligen för syns skull deri hafva några personer till deltagare för större eller mindre summor, men såsom huvuddelägare föra de liela styrelsen.
Af sådane privatbanker har bär i landet ej funnits mer än en enda, nemi. den första Skånska.
De privatbanksdireclioner, som här äro, kunna visserligen hafva några 1000 r:drs capital insatta i bankerne; men icke är det för några proc. större afkastning af så små summor, som provinsernes redbaraste män åtaga sig en så ansvarsfull befattning.
Det är endast det medborgerliga nitet, men ej kan man vänta sig att detta skall sträcka sig så långt, att de blottställa sig för alla de chikaner denna § kunde föranleda eller åtminstone låta befara.
Jag tror, att den bästa garantien för våra privatbankers bestånd och goda förvaltning ligger i vissheten att äga nitiska, redbara och hederliga bankdirecteurer; men bortskrämmer man sådane, sä nog kan man möjligen få andra bankdirecteurer — vinglare och projektmakare saknas aldrig — men hvarken redbara actieägare eller redbar förvaltning.
Härmed ansågs öfverläggningen om 15 § fulländad. 16 §•
Hr Aminoff: Jag tillstyrker, att äfven denna 16 §, som, enligt min tanka, bar ett oskiljaktigt sammanhang med den förra §, måtte afslås.
Så länge solidarisk ansvarighet fin nes, så väl för delägare i enskild bank, som för alla direclionsledamöter, så måste med en sådan ansvarighet förstås, att for - 516 D fc n 25 Januari e. m. dringsägarne hafva rättighet att halla sig lill hvilken eller hvilka af direelionens ledamöter, som anses blist och lämpligast åtkomliga, och alt det lärer vara omöjligt att taga hort detta stadgande, som gifvet' fordringsägare denna rätt.
Dessa båda §§, som sednast blifvit upplästa, hafva haft den fördelen för de privalbanks-delägare, sorn ej tillika liro direetenrer i bankerne, ali mot dem lagsökningar icke kunnat anställas förrän hos direetenrerne af samina banker utmätning försl blifvit verkställd och bristande tillgång yppats.
I den sisla talarens anförande kan jag icke instämma.
Ehuru, pä sätt sagdt blifvit, den solidariska ansvarigheten synes lemna en sådan rättighet, så är bär nu fråga om, när en bank kommer i conciirslillslånd, och huru då förhållas skall.
Enligt min tanka bör den solidariska ansvarigheten icke förr inträda, än efter det ulredt blifvit, all brist uppstår i cassan.
Då, men ej förr, må fordringsägaren äga rätt vända sig till hvilken af delägarue inom bolaget och directionen, han behagar och anser vederhäftig till utbekommande af sin fordran.
Uti motsatt fall är jag öfverlygad, alt ingen klok man vill ingå i eli bankbolag, der lian för en tillfällighet, som han ej kunnat förutse och således ej afböja, kan genast blifva lagsökt.
Jag tillstyrker för min del bibe hållande af så väl 15 som 16 §§.
Man har under discussioncn mycket vårdat sig om sjelfva bankernes fördel; man har gått ända derhän, alt man velat bibehålla deras rättighet att utgifva 2 r:drs sedlar, derföre ali desse banker icke eljest skulle bära sig, och det förundrar mig, att man ej velat utsträcka deras sedelemissionsrätt till 32 sk. och ännu lägre valeurer, för alt än mer öka denna vinst.
Det må vid sådant förhållande å andra sidan också vara billigt att tillse, del allmänhetens rätt vårdas och iakttages.
Till denna räknar jag, alt allmänheten, eller innehafvarne af dessa bankers färskri 1'ningar, må äga all, när en bank förklarat sig insolvent, utsöka betalning hos ledamöterne i bankdirectionen, utan afvaklan på concursens utredning, och sedan hos lottägarne; ty när ansvarigheten, ehvad den är solidarisk eller ej, icke kari för delägarue upphöra eller förminskas, derföre att banken sjelf råkat i coucurs, sä synes mig deraf vara en gifven följd, att fordringsägaren bör i alla hänseenden vara försäkrad om skyndsam liqvid, såsom en rättighet motsvarande den förmån banken ägt att utgifva creditsedlar, dem den förra varit nödsakad att emottaga.
Jag har den tillfredsställelsen, att denna gång kunna dela åsigt med Hr Printzenskjöld.
Jag kan ej neka, alt, om solidarisk ansvarighet skall vara en sanning, så måtte den också utvisa rättighet att få utmätning för en fordran hos deläga me i en privatbank.
Men hos hvilken skall man hafva rätt alt söka denna utmätning?
Rättvisan kräfver väl, att man först Dtn 25 Januari c, m. 517 niii äga denna lätt hos directionen.
Detta är uttryckt i den lii §, och jag kan på sådana skäl icke tillstyrka borttagande af densamma, utan anser verkligen, att den bör qvarstå lill allmänhetens lugnande, ehuru jag hoppas att densammas användande icke kommer i fråga.
De stadganden, som finnas i 15 och 16 §§ samt i den 2, anser jag för min del hafva till följd, alt några privatbanker icke komma att existera, åtminstone icke af den redbara beskaffenhet, sorn de nuvarande; ty dä icke mindre än 50 personer få vara delägare i en bank, sä kunna ej några få ca pi t a 1 ister förena sig om att lägga större delen af sin förmögenhet i en sådan rörelse och drifva den pä sitt enskilda ansvar, ulan om ett större antal förmögne associera sig för eli sådant ändamål, skall stadgandet förorsaka, alt hvars och ens andel i banken blir ringa.
Ansvaret för directeurerue efter den här föreslagna 15 § skall blifva särdeles stort, enär de äro underkastade äfventyret att inom kort tid se hela sin egendom utmätt; ty en delägare med ett capital af 200,000 r:dr kan möjligen för en summa af 8 ä 10,000 r:dr t. ex. äfventyra att, genom eu hastig försäljning, mista hälften af hela sin förmögenhet, hvilken förlust omöjligen kunde svara mot den obetydliga vinst han kunde skörda af delaktigheten i banken, om äfven allt går väl.
Jag tror ej, att redbara män skola åtaga sig ett sådant ansvar för en så obetydlig fördel, eller att män af förmögenhet skola ingå som delägare i dessa banker, då äfven! yret genom 16 §:s stadgande varnar för alt kasta sig in i sädane företag.
Men ä andra sidan säger man ock, att allmänbeten bör hafva säkerhet att få sitt ut, innan allt för lång tid förlupit; hon mäste hafva säkerhet om till hvilken person hon äger ali hålla sig, sä att hennes rätt icke blifver uppehållen genom en långvarig utredning af en privatbank.
Dessa skäl äro också ost lidi "a; men jag anser, att privalbanksdelägarncs och direcliouernes ansvarighet och allmänhetens rätt mot direclionernes ledamöter och bankbolagens delägare, skulle kunna mera jemkas tillsammans och förenas, om tiden, hvarinom en fordringsägare hade rätt att vända sig till eu bankdireclion, förlängdes ifrån en till 6 månader.
Kan icke en bankdireclion inom denna tid anskaffa medel, då må hvad som helst bända, men 1 månad är för kort lid, för alt inom ett så capilalfalligt land som Sverige kunna få lyfta 1 million r:dr t. ex. Jag tror, alt om denna utsträckning i liden medgifves, så skall hindret för redbart folk att ingå i sådane bolag upphöra, likasom, ifall delta stadgande kommer alt qvarstå, detsamma blifver eli oöfvervinneligt hinder deremot.
Jag för mindel lägger mindre vigt pä de bypotheker, hvilka till en privatbank ingifvas, ehuru jag naturligtvis anser dem nödiga för det förtroende en sådan bank bos allmänheten skall äga; men jag lägger eu ännu större vigt derpå, att desse banker hafva en 518 Den 25 Januari e. m. ansvarig direction.
Meningen med 15 och 16 §§ är att gö ra den solidariska ansvarigheten tili en sanning, och mig synes, att med de utvägar en bankdirection måste äga i sin hand att betrygga penningerörelsens gång, så vöre det en oförlåtlig förseelse hos en sådan direction, om den ej inom en månad skulle kunna återställa jemvigten mellan bankens cassa och utelöpande sedlar.
Hvarföre skulle icke en privatbank för sådant ändamål kunna skalfa sig ett crediliv t. ex. i Hamburg.
Detta är något, som är mycket vedertaget, och ehuru senfärdig postgången än må vara, särdeles vintertiden, skulle det ej vara svårt att inom en månads tid kunna uppnegociera hvad som kunde vara erforderligt.
För min del anser jag, att de sammansatta Utsk:n haft fullt skäl att föreslå de omnämnde §§, och får i anledn. af en värd talares yttrande, att i Skottland skola privatbankerna i allmänhet bestå af ett mindre antal delägare, äran upplysa, att Gr. v. Schwerin, i sin bok om banker, uppgifver, alt i Skottland finnes dels större och dels mindre associationer, samt ibland de förre en bank nemi.
Skottlands nationalbank med 1,238 delägare, den i Aberdeen med 446, Dundees Commerc.-Bauk med 202, och Perths bolog med 147-
Då man i Skottland antagit den solidariska ansvarigheten, särdeles med afseende på directionerne, och ansett den kunna införas derstädes, oaktadt det stora antalet delägare, så kan jag ej finna hvarföre ej samma skyldighet skulle kunna åläggas dem, som här sätta sig i spetsen för bankbolag.
För att complettera Frih.
Hermelius uppgift, får jag utur Gr. von Schwcrins åberopade bok upplysa, ali af i Skottland varande privatbanker Runas 18 st., som hafva mindre än 40 ledamöter, och 11 st., som hafva derutöfver; en enda äger öfver 1000, en öfver 500, en öfver 400, och tre öfver 100 till 200.
Af de 18, som bestå af mindre an 40 ledamöter, finnes bolag bestående af 3, 4, 6, 7 och 8 ledamöter.
Öfvcrläggningen rörande 16 § ansågs härmed fulländad. 17 §•
Ett så ovillkorligt qvarblifvande i ett bolag, som denna § stadgar, anser jag icke vara rikligt öfverensstämmande med de personliga rättigheter, som hvar och en medlem af samhället bör äga.
En person, som ingått i ett bolag, eller dennes arfvingar, måtte icke vara så bundna som här föreskri 1'vcs, om de efterskänka allt hvad som är insatt och deras andelar i grundfonden.
Det anser jag åtminstone billigt, att om delägarue eller desses arfvingar afstå ifrån all rätt att utfå och betala den del af grundfonden, hvartill de förbundit sig, så böra de ock vara befriade derifrån efter en viss prescriptionstid.
Det kan mycket väl och lätt inträffa, att en delägare i en bank, af personella förhållanden nödgas flytta utrikes, eller ock, om han är tjensteman, blir Den 25 Januari e. m. 519 skickad utrikes för längre tid; vore det väl rätt att han måste under sådana omständigheter qvarstå såsom delägare i en bank, öfver hvars förvaltning han icke kan hafva den ringaste controll eller tillsyn?
Han kan ej deltaga i någon öfverläggning, icke välja direction, han är på aflägsen ort; skulle han ej då hafva rätt att få afstå ifrån all den egendom han i denna bank har nedlagd och skilja sig ifrån densamma?
eller skulle lian icke på en annan person kunna få öfverflytta sin rätt, om denne ställde säkerhet för sig?
Jag anser stadgandena i denna § vara, hvad man kallar, allt för stränga, utan alt derföre i allmänhet säkerheten derigenom blir mera belryggad, äu medelst billigare sladgandcn.
Alt en afgående delägare ej må kunna öfverlåta sin rätt i bolaget till någon för detsamma främmande person, utan dertill gifvet tillstånd, del anser jag vara i sin ordning, men på en delägare inom bolaget torde öfverlåtelse icke böra kunna förhindras, såvida antalet af bolagsmän icke förminskas under det sorn lagen kommer alt bestämma.
Palmstjerna har yrkat ett tillägg till denna §, hvarigenom en delägare skulle förunnas rättigheten alt utgå ur bolaget, om han efterskänker sina adier.
Jag skulle förmoda, att sådant aldrig inträffar, och ett sådant tillägg skulle kunna skada, i thy att om det sättes i fråga, om någon skulle vilja efterskänka sina adier kunde allmänheten deraf taga sig anledning tro, det hankens soliditet vore mindre god än den verkligen är.
Svag skulle privatbankens ställning vara, om en delägare ville lemna ali sin i bolaget nedlagda egendom, blott för att ifrån detsamma blifva qvitt.
Jag afstyrker såleledes delta tillägg.
Jag har ej framställt något förslag; hvad jag sagt, var endast för att bevisa orimligheten af Utsk:s förslag, och att händelser kunna inträffa, som göra tillämpningen af denna § i hög grad obillig.
Under något villkor måtte man väl kunna skilja sig ifrån ett bankbolag, då man ej har tillfälle att deltaga, hvarken i väljande af direction eller i sjelfva bankens skötsel.
Ett så peremloriskt stadgande som delta, skall hindra bildandet af bankobolag. R. o. Ad. ansåg öfverläggningen om 17 § härmed va ra fulländad. IS §.
Hr Aminoff: Jag tillstyrker, att då banken upphör med sin rörelse, hör kungörelsen derom uppläsas från predikstolen, fyra i stället för en gång om året. 19 §•
Då de rapporter och förslag, som från bankbolagen ingå till K. M., böra hafva någon annan auctorisation än den, som bankstyrelsen ensamt lemnar, så tillstyrker jag, att dessa rapporter och förslag m. m. må genom Ko nungens Bef:h:de varda inlemnade. 520
Den 25 Januari e. m.
Man liar sannerligen redan gifvit Konungens Bef:h:de så mycket att syssla med privatbankerne, att jag fruktar det denna auctoritels öfriga, lill både antal och beskaffenhet ingalunda obetydliga göromål skulle väsendtligen komma ali lida, om della sysslande än ytterligare blefve förökadt med granskning af dessa qvarlalsrapporter, hvilket dessutom, efter min lanke, ligger utom gränsen för Konungens Bef:h:des behörighet.
Jag för min del anser §, sådan den nu lyder, böra oförändrad bibehållas, emedan det ingalunda är sannolikt att bankdirectionerne skola våga att till Konungen insända rapporter, som voro stridande mot sanna förhållandet, hvadan också Konungens Bef:h:des åtgärd i delta fall synes vara alldeles öfverflödig.
Jag skulle ej begärt detta tillägg uti 19 §, om jag icke kände det vara brukligt, att alla berättelser och rapporter m. m., som ingå från bankstyrelsen till K.
M. afsändas genom vederbörande Konungens Bef:h:de.
Visserligen kan man anse denna omväg öfverflödig; men den tranquilicerar allmänheten, som deraf finner, att Konungens Bef:h:de äfven bar kännedom af dessa handlingar; och hvad sjelfva besväret beträffar, så är det högst obetydligt, hvarföre jag fortgår yrka det af mig föreslagna tillägget.
Jag är redan af Hr Aminoff före kommen i den upplysning jag ämnade meddela, alt sådane rapporter redan ingå genom Konungens Bef:h:de.
Härmed förklarades öfverläggningeu om 19 § vara slutad. 21 §.
Jag kan icke rätt fatta, huruvida 21 § omfattar den författning, sorn år 1824 utgafs angule förhållandet med privatbankerne.
Är meningen den, att enskilde banker, hvilka icke utgifva egna creditsedlar, hafva att räkna sig till godo hvad denna författning föreskrifver, så har jag ingen erinran att dervid göra; men ordalagen uti § äro nu icke sådana, att om denna lag antages oförändrad, man deraf kan sluta, att den siirskilda författningen af 1824 blifver för en sådan bank tillämplig; hvarföre jag anser, att antingen ordalagen af 1824 års författning böra här intagas, eller densamma åberopas; ty hvarföre skola enskilda banker, som utgifva egna creditsedlar vara mera gynnande än de, som icke utgifva sådane sedlar?
men det fruktar jag blir händelsen om 21 § efter ordalagen tolkas.
Den 21 § står i öfverensstämmelse med hvad allmän lag bjuder för enskilda bolag i allmänhet och denna författning serskildt, nemi. af 1824.
För en sådan bank, som rörer sig med egna creditsedlar, är denna § alldeles riktig och förmodligen här intagen för att visa möjligheten af sådane bolags inrättande, hvilka kunna röra sig med deposit me - Den 25 Januari e m. 521 medel af enskilde, och hvilka slå under allmän lag.
1824 års författning gäller för privatbanker, men för andra bolag allmän lag.
Slutet af delta betänk, antyder till räckligen, att Ulsk:ns mening varit alt helt och hållet upphäfva 1824 års författning.