Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alldeles riktigt, men det är inte alla, som ha detta medel i sin hand, och man måste ofta försöka hjelpa sig utan.»
Hedvig rodnade och blef orolig.
Hon hade uttalat sina egna hemliga önskningar, och det hade förefallit henne, som om hon skulle ha kunnat hjelpa sig sjelf genom att råda till, att unga qvinnor borde komma ut och se sig omkring i verlden, men läraren sade nu blott: »Det är ju alltid önskvärdt, men man kan inte uppställa det som en nödvändighet.
— Vidare hade Hedvig Engelhardt åtskilliga fel i satsbildningen.
— »På ett ställe fattas en hel mellansats.
Två ord äro öfverhoppade, och det är ingen anledning att skrifva ’utomordentligt’ två gånger.
— För öfrigt är stilen väl slarfvig.
Ni kan bestämdt skrifva mycket vackrare, om ni ger er litet mera tid.
— Se på Hulda Fransson!
Det är ordentligt!»
Hulda slog ned ögonen och fick hjertklappning.
»För resten är hela Hulda Franssons kria felfri», fortfor han.
»Er åsigt att ’flickor böra uppfostras i klosterlig stränghet’ delar jag inte, men det är naturligtvis inte min mening att inverka på er öfvertygelse.
Det fins kanske somliga, som kunna behöfva det.»
Dina Kallerström rodnade, fastän läraren icke såg på henne.
Han flög igenom sina anmärkningar.
»Här fins det inga fel, men det är något stelt och torrt i skrifsättet.
Engelhardt uttrycker sig på ett lättare och naturligare sätt.»
Nu var det Huldas tur att bli röd, och Hedvig kunde icke låta bli att hviska till henne: »Det hjelper inte för allting att skrifva kladd.»
»Jag hade i alla fall felfritt», svarade Hulda med eftertryck.
»Maria Heller har också skrifvit om ’qvinnans uppfostran’, — men jag tillåter mig opponera mig något mot den anmärkningen, att ’blott i nödfall och som den sista tillflykten bör en qvinna låta smida sig i äktenskapets länkar.
Till frihet äro vi alla födda, män och qvinnor, och frivilligt borde aldrig en qvinna förnedra sig till att bli en mans slaf eller leksak.’ — Jaså, det är er mening om äktenskapet, att en hustru endast kan bli sin mans slaf eller leksak?»
»Jag har aldrig sett annat», svarade Maria Heller med hög röst.
»Då hoppas jag, att ni vill utvidga er erfarenhet något i detta ämne», sade läraren.
»Och så ville jagföreslå er att inte låta era bokstäfver falla omkull mer och mer; till sist bli de alldeles horisontala.»
»Det är derför, att jag skrifver så fort», svarade Maria.
»Så skrif något långsammare, det skadar inte heller tankarna», svarade läraren och gick vidare.
»Dina Kallerströms kria tror jag inte det är värdt att ingå i detaljer öfver.
Jag skulle vilja råda er till att taga hem den och noga se igenom mina rättelser.
Der är en mängd staffel, öfverskrifningar och tillägg, och för resten består krian mest af citat.
— Jag ser helst, att ni använder så få citat som möjligt och skrifver era egna tankar om ämnet.»
Dina satt och bet sig i läppen.
Det var midt emellan skratt och gråt, men hon valde att taga det från den muntra sidan och började nypa Maria i armen, hvilket denna manhaftiga qvinna uthärdade med stoiskt lugn.
»Sofia Lindholm har skrifvit om nystafningen, men stafvar sjelf temligen inkonseqvent.
— Var god och se på mina anmärkningar.
Försvaret för nystafningen tycks mig dock vara något svagt.
’Jag anser det vara mycket bättre att skrifva som man talar, ty det är mycket lättare’, skrifver ni.
’Då kan ju hvarje bonde uttrycka sina tankar, när han icke behöfver sitta och grubbla öfver, om ållon skall stafvas med å eller o, — och det tycker jag också sjelf är mycket lättare’.
Hvad är det som ni tycker är lättare?
Att skrifva ållon med å eller o?»
»Nej, att skrifva som man talar», svarade Sofia förlägen.
»Det är inte tydligt uttryckt, som ni ser.»
Läraren fortsatte sina anmärkningar, och Sofia blef mer och mer förlägen.
»Det var så svårt», sade hon till sist mycket sakta.
»Då kunde ni ju ha valt ett annat ämne.
Jag gaf er fem att välja på.»
»De andra voro ännu svårare», mumlade Sofia.
Hon hade suttit fyra timmar under tre dagar med detta.
»De äro inte alls svåra», sade han bestämdt.
»De fordra bara litet eftertanke och omdöme.»
Sofia svarade icke.
Hon visste, att hon hade tänkt så mycket hon kunde tänka.
Läraren gick igenom en mängd andra krior, och kom så till Ebba von Tärne.
»Ebba von Tärne har skrifvit ’om Sveriges natur’.
Det är ett ganska bra tema.
Ni har tydligen sett uppmärksamt på naturen och håller af den.
Här är en beskrifning på en svensk skog, som inte alls är dålig.
Men när ni säger, att Sverige utan jemförelse är det vackraste land i verlden, kan jag ändå inte hålla med er, inte heller, när ni vill påstå, att ’söderns yppiga skönhet har ett förslappande inflytande på de nationer, som der lefva’.»
»Men för oss är ändå Sverige det bästa land i verlden», sade Ebba von Tärne med öfvertygelse.
»Tycker ni också det?» frågade läraren plötsligt Dina Kallerström, som var fördjupad i att läsa en liten biljett, som Maria hade skrifvit till henne.
Dina såg upp och skakade håret ur pannan.
»Sverige», hviskade Maria.
Inom ett ögonblick hade hon gissat, att det måtte gälla ett försvar för Sverige, när det var Ebba von Tärnes tema som genomgicks.
»Ja, det tycker jag visst», svarade hon med eftertryck, »Sverige är ett härligt land, — i synnerhet om sommaren, — när det är vackert väder», tillade hon.
»Naturen är nog vacker», tillät sig Hedvig Engelhardt att säga.
»Men landet saknar kultur.
De sköna konsterna stå så långt tillbaka hos oss och —»
Hon fick icke fortsätta; en blick från Ebbas strålande, förvånade ögon hejdade henne.
»Det der ha vi inte tid att afhandla nu», sade läraren.
»Låt oss gå vidare!»
Han genomgick ännu en mängd temaböcker, fortare och fortare, till dess klockan slog, och vid sista slaget steg han upp, helsade hastigt och gick.
Ett ögonblick derefter voro alla flickorna uppe och spridda åt alla håll.
Några höllo sig i samlingssalen, der de fingo uppehålla sig, när vädret var fult.
Andra kastade i en hast på sig kappan och skyndade sig ut på den stora gården, der snön låg i drifvor rundt omkring, men der man hade skottat undan en lekplats åt eleverna.
Bland dem, som stannade inne, var lilla Berta, som hade hosta och icke fick gå ut.
Hon var omringad af en mängd kamrater, som täflade med hvarandra att erbjuda henne bröstsocker, lakris och andra lindrande medel.
Hon gjorde Sofia Lindholm lycklig genom att yttra, att hennes hemkokta bröstkarameller voro de allra bästa.
Fransson satt vid ett af fönstren och tog en sista genomläsning af sin franska parlör, då det nästa timme var fransk talöfning.
Med handen öfver den franska delen af sidan, rabblade hon upp öfversättningen utantill, uttalande allt med en bred upländsk dialekt.
»Tous les habiles gens sont estimés, s’ils emploient leurs forces à ce qui est utile.» — »Plus tu as d’amis, plus tu es heureux.» — »Toute vaine qu’elle est, elle n’a pourtant pas de quoi se vanter.»
Detta sista tyckte hon alldeles passade in på Hedvig.
Dina Kallerström och Maria Heller gingo fram och tillbaka arm i arm och hviskade.
»Nå, hvad var det nu du skulle tala om för mig?» frågade Maria ifrigt.
»Hvem var det du såg?
— Jagförstod af din biljett att det var någon på teatern.»
»Jo, ser du, det var i går qväll», svarade Dina, »vi voro och sågo ’Ett glas vatten’, — och du kan inte tänka dig, hvad
Erikson spelade förtjusande.
Jag har aldrig sett honom förr, — har du sett honom?
— Nej?
Men det var verkligen riktigt märkvärdigt.
Och en sådan figur han har, och ett sätt att kasta hufvudet tillbaka — så der! — som klädde honom rent af förtrollande.
Vi sutto i oxögat.
Tant Mina vill alltid sitta der, — och du kan tänka dig, att han såg upp till oss inte en, utan åtminstone ett halft dussin gånger.
— Ja, det var förmodligen tant Mina med sin gröna ögonskärm, som han tittade efter», Dina skrattade.
»Jag hade min skära klädning och den der solfjädern, som jag fick på min födelsedag, den med paljetterna, du vet!»
»Ja, och då vet jag också, att du har sett förtjusande ut», sade Maria.
»Jag tror inte, att jag var så tokig», svarade Dina likgiltigt.
»I alla fall är jag nästan säker på, att Erikson observerade mig, och jag skall säga dig, att han inte alls är en sådan der vanlig kringresande skådespelare.
Han är en stor talang, man ser det på det sätt, hvarpå han kan göra något till och med af den minsta lilla roll.
Han uppfattar genast karaktären deri, och han har i hela sitt väsen något af en fulländad gentleman.
Gud, hvad jag skulle önska att få träffa honom!»
»Du lilla barn», sade Maria beskyddande, »hvad skulle det vara för roligt?
Du kan vara säker på, att när han har tvättat sminket af sig, ser han ut som en vanlig dum karl.»
»Ja, det kan du säga, som inte alls förstår dig på sådant der», inföll Dina.
»Han är i allra högsta grad distinguerad, och det går inte bort med sminket.
Om jag bara kunde begripa, hur jag skulle träffa honom!
Kanske han kommer upp på klubben på decemberbalen!»
»Nå, och hvad skulle du så säga till honom, om du träffade honom?»
»Det vet jag inte alls nu; det skulle jag låta bero på en tillfällig inspiration, — men jag är säker på, att jag skulle kunna tala med honom, och det skulle vara så vådligt intressant.»
»Det skulle i synnerhet vara intressant att se, hur lång tid du kunde behöfva till att förvrida hufvudet på honom, stackars karl!
— Fall inte öfver fötterna på mig!
— Detta sista yttrades i en sträng ton till en liten flicka, som sprang förbi dem.
»Jag följer dig väl hem, när du går», fortsatte Maria, »så få vi tala mera.»
»Låt mig se.»
Dina satte hakan i vädret och tänkte efter.
»I dag, torsdag; — nej, det går inte!
Edvard kommer från kontoret klockan tu och går visst då här förbi.
Han kan aldrig tåla, att jag har någon ’i släptåg’, som han säger.»
»Bryr du dig om honom?» frågade Maria.
»Jagtycker det är en mycket grön och obetydlig pojke.»
»Kära Maria, man måste också visa någon menniskokärlek.
Jag har känt Edvard från det han var så stor som så, och han har alltid varit min ödmjuka tjenare.
Jag har inte den minsta anledning att afskeda honom.
— Nej, se på Hulda Fransson!
Hon sitter ju, så att man ser henne upp på benen, och sådana strumpor hon har på: blå och gredelinrandiga!
— Och så hon sitter: med tårna in på sina stora läderkängor!
Usch, hvad jag afskyr den der varelsen!»
Maria satte lorgnetten tillrätta och betraktade henne med sina föraktfulla blickar, men sade ingenting.
»Hör du, Maria!
Ge mig en liten dufning i parlören.
Jag kan inte ett ord.
Du har väl läst på den?»
»Jag har sett igenom den», svarade Maria.
»Men jag hade en roman af Zola, som jag nödvändigt måste sluta, så att jag inte hade mycken tid.
Det är för resten så lätt.
Kom så skall vi dra’ igenom den.»
De satte sig i ett hörn hållande hvarandra om lifvet; Maria läste högt med god prononciation och fäste Dinas uppmärksamhet på de svåraste ställena.
»En allant à la maison, je rencontrai votre père venant du théâtre», läste Maria.
»Vid ordet ’théâtre’ skuffade Dina henne betydelsefullt i sidan och hostade.
Maria läste vidare.
»Se på Ebba och Hedvig, som är’ ute och kasta snöboll!
Att det kan roa två så stora flickor», afbröt Dina.
Bland en mängd andra flickor sprungo verkligen Ebba och Hedvig ute på gården, klädda i sina vinterkappor och skinnmössor.
De hade blifvit rödblommiga och sågo friska och förnöjda ut.
»Var du på teatern i går?» frågade Hedvig Ebba och tog henne under armen för att gå rundt omkring gården.
»Nej, jag går aldrig på teatern», svarade Ebba.
»Mamma tycker inte om det, och jag sjelf har ingen vidare lust till det.»
»Du tycker väl inte, att det är orätt?» frågade Hedvig ifrigt.
»Jag vet inte riktigt», svarade Ebba och skakade snön från sin sin muff. »Men för det mesta spela de ju sådana dåliga stycken.»
»Men tänk dig bara, när man får se det bästa! inföll Hedvig.
»När de spela Shakespeare!
Det måtte du väl tycka om?»
»Jag har bara sett ett stycke af honom», svarade Ebba och slog ned de långa ögonhåren.
»Det var
Hamlet; men det stötte mig så att se dem framställa en kyrkogård och en begrafning på scenen.
Det är allt för allvarliga saker till att så der efterhärma — eller hvad jag skall kalla det.
— Och så ligger kungen och ber.
När man ber till Gud, skall inte en hel publik sitta och se på.
— Det stötte mig också.
— Det hela var för resten så onaturligt.»
Hedvig ville säga något till försvar för sin älsklingsförfattare, men hon blef stående med öppen mun.
Hon visste icke hvar hon skulle börja, och icke heller hvad hon skulle säga.
Hon kände på sig, att Ebba i alla fall icke skulle förstå henne.
»För resten», fortfor Ebba, som såg Hedvigs förlägenhet, »för resten går jag så litet som möjligt från mamma.
Hon är klen, och ingen vet, hur länge vi få behålla henne, så att jag.tycker, att hvar dag jag har henne är så dyrbar.»
»Du håller visst mycket af henne?» frågade Hedvig.
»Af min mamma?»
Ebba log som åt ett godt skämt.
»Man håller väl alltid af sin mor, och min är nu den bästa på jorden!»
»Ja, som du vet, har jag ingen», sade Hedvig och kramade en stor snöboll.
»Men du har ju en far», sade Ebba mildt.
»Honom längtar du väl mycket efter, när du är inne under terminerna.»
»Åh, det kan jag just inte påstå», svarade Hedvig och kastade den färdiga snöbollen högt upp på taket.
»Vi sympatisera just inte, och han plågar mig väl mycket.»
Ebba såg både allvarlig och förskräckt ut.
»Ja, det tycker du kanske är mycket orätt», fortfor Hedvig, »men, ser du, din mor är god mot dig, och förstår dig, och ni lefva i frid och enighet i ert hem.
Då jag var liten, och mamma lefde, mins jag mycket väl hur litet lycklig hon var, och sedan, när jag blef stor, förstod jag också hvarför det var.
Det var pappas skull, för han är en stor egoist.
Han tänker från morgon till qväll bara på sig sjelf och gnatar och beklagar sig öfver allting, så att han kan göra en alldeles tokig.
Mina ferier äro sannerligen inte särdeles trefliga.
Jagvet ingenting bedröfligare, än när tåget bär i väg med mig hem till Gefle.»
Hon suckade djupt vid tanken derpå.
»Stackars Hedvig», sade Ebba.
»Men — blif inte ond på mig.
— Det der om din pappa borde du inte säga till någon.»
»Tror du, att jag skulle säga det till någon annan än dig?» frågade Hedvig och såg på henne, »men jag är säker på, att hvad man säger till dig aldrig kommer vidare.»
»Nej, det kan du lita på», sade Ebba varmt och tryckte hennes hand.
Ebba gick en stund tyst och såg på, hur hennes fötter tryckte fasta, blanka spår i den mjuka snön, derpå såg hon upp och sade:
»Men tänk, att inte hålla af sitt hem!
— Jag och vi alla der hemma tycka, att det är den lyckligaste dagen på året, när vi resa ut till Tärnö.»
»Det är ju er gård», sade Hedvig.
»Ja det har varit fars och farfars och alla våra fäders gård i långa långa tider, och der känner jag hvart träd och buske och alla gamla gummor och gubbar och alla små barn och hästar och kor, — ja, allting!
Jag tror, att jag skulle dö af sorg, om jag aldrig finge komma dit igen!
Här inne i staden tycka vi, att vi inte alls ha vårt riktiga hem, fastän vi ju också alla är’ här, men när vi se tegeltaket och de hvita skorstenarna på Tärnö sticka upp öfver skogarna, — åh Hedvig! — bara det snart vore sommar!»
Hon stack ned näsan i muffen och andades på fingerspetsarna.
Nu ringde klockan.
Den franska timmen skulle börja, och huller om buller rusade alla flickorna från gården in i farstun, hade i ett ögonblick kastat af sig öfverkläderna och voro på sina platser, då den unga franska lärarinnan kom in, stilla, elegant, svartklädd, böjde hufvudet och helsade:
»Bonjour, mesdames.»
Vintermörkret rufvade öfver jorden.
Solen hade för längesedan sjunkit, men hvarken måne eller stjernor visade sig.
Himlen var ett oändligt stort, kallt, kolsvart rum, och jorden var ett vidsträckt öde, der den tätt fallna snön gjorde de förbigåendes steg ljudlösa.
Men rundt omkring i alla hus och gårdar voro ljusen tända, vinterljusen, som tändas klockan tre och af hvilka många icke släckas förrän efter midnatt.
De lyste som otaliga stjernor bakom alla de ljusa och mörka gardinerna, der familjerna sutto samlade kring arbetsbordet.
Från ett och annat ensamt fönster utan rullgardin lyste en lampa, der en ung man satt öfver sina böcker eller någon gammal ensam dam vid sin stickning.
I ett och annat hus voro alla fönster upplysta.
Der var bjudning eller dans, och man såg skuggor af pratande och gestikulerande menniskor bakom gardinerna.
Från kaféerna utsände gaslamporna sitt hvita, kalla ljus, och butikfönstren voro upplysta inifrån, så att de utstälda sakerna ännu i vinterqvällen skulle kunna locka några köpare.
Hvart och ett sådant litet ljus, som blott som en punkt trängde genom mörkret, var centrum för färre eller flere medlemmar af ett hem, som här funno samlingsstället för sitt arbete, nu då solen var borta halfva dagen under de långa, långa vintermånaderna.
Från gatan kunde man endast veta föga om all den sorg och glädje, all den flit och oro, alla de muntra fester och sorgliga sjukrum, som alla de olika ljuspunkterna betecknade.
Der ute var det blott tystnad och natt, och naturen hade intet att göra med allt hvad som talades och lästes, diskuterades och beslöts inomhus vid de tusen små vinterljusen.
Vid en af stadens tystaste gator på nedre botten satt fru Fransson med sina döttrar i det lilla förmaket.
Fru Fransson var enka efter en skollärare, hvilken hon beskref som en af de ädlaste karaktärer, som någonsin hade existerat på denna sidan jordklotet.
Han hade också varit en ganska beskedlig karl, som med ett prisvärdt tålamod fogat sig i sin hustrus regemente.
Hon hade haft litet pengar, »inte så obetydligt», brukade hon framkasta, och de hade båda varit ekonomiska, så att fru Fransson kunde lefva som enka utan några svåra bekymmer, fastän det dock alltid gälde att hålla tungan rätt i munnen.
Hon hade fyra döttrar, men, för att tala med hennes egna ord, »hennes döttrar hade knappt lemnat skolan, förrän de formligen refvos bort.»
Den äldsta var knappt konfirmerad, förrän pastor Björkman bönföll och tiggde om hennes hand.
Den älskade Gitta hade ju brädhandlar Petterson bokstafligen röfvat till Norrland, innan hon var tjugu år.
Den tredje, Alfhild, som året förut hade lemnat skolan med de bästa betyg i allt, satt, besynnerligt nog, ännu oantastad i föräldrahemmet, fastän fru
Fransson påstod, att alla hennes döttrar genast refvos bort, men man väntade blott att en ung kandidat Eslev, som ofta var gäst i familjen, snart skulle utföra samma vilda ceremoni.
Hon, Alfhild, liknade mycket Hulda.
Hon såg blott ut som ett får, som var ett år äldre, och hennes utstående framtänder voro något längre, men samma eldröda händer, samma sansade korrekta väsen och framför allt samma fullkomlighet i allt, bokstafligen i allt.
Fru Fransson ville sannerligen inte skryta, och hon visste ju, att mödrar ofta äro blinda för sina döttrars fel, men det var helt enkelt ett faktum, som hon icke kunde förneka, att hennes döttrar voro fullkomliga.
Man behöfde ju bara se deras betyg från skolan!
Nå, får jag fråga, fins det så mycket som den allra minsta anmärkning att göra?
De arbetade alltid, nästan för mycket.
Deras handarbeten voro underverk af smak och noggrannhet.
Deras karaktär hade icke någon fläck, och det var troligen orsaken till, att de bokstafligen icke kunde uthärda minsta fel hos sin nästa.
Deremot beundrade alla hvarandra inbördes, beundrade allt, hvad de sjelfva hade eller gjorde, som något, som icke kunde finna sin like på något annat ställe.
— När någon af deras kamrater visade de unga damerna en klädning eller en present, som de gladde sig öfver, sågo de antingen stumt derpå eller yttrade:
»Men du skulle se Alfhilds nya klädning», eller: »Du borde se den syväska, mamma fick till julen!»
De ansågo det för en synd att berömma hvad någon annan hade gjort, »ty man skall icke uppmuntra menniskor till fåfänga».
Men när andra icke föllo i extas öfver deras egna alster, sågo de deri ett bevis på högmod och ovilja.
Lampan var nu tänd i detta lyckliga hem.
Den stod midt på ett bord, som var belagdt med en hvit, virkad bordduk, sammansatt af stjernor stora som hjul på en barnvagn.
De hvita gardinerna för fönstren sutto spända öfver de blanka messingshållarna, och bakom dem såg man rullgardinerna i hvitt och grönt, framställande papegojor på palmer.
Det randiga bomullsöfverdraget på mahognistolarna var nystärkt och fläckfritt, den lilla golfmattan under divansbordet prålade med en bukett af jätterosor på orangefärgad botten.
Fotografier af den älskade Gitta, den dyrbara Zuleima — den förstfödda — och deras män och barn prydde väggen.
Zuleimas man, pastor Björkman, såg icke ut, som om han lidit nöd och hade en viss svårighet att hålla ihop sina utspärrade knän.
Zuleima deremot hade blifvit mager, väl mager och såg ut som ett gammalt, ovanligt uthungradt får.
Men så visade sig den älskade Gitta i ett dess mera blomstrande tillstånd, omringad af en talrik barnskara, och bredvid dem hängde Alfhild i konfirmationsdrägt och Hulda i hvitt med ett kors i svart sammetsband kring halsen.
De verkliga unga damerna sutto vid bordet med den tända lampan, på hvar sin sida om modern, sysselsatta med handarbeten.
Midt emot befann sig den unge kandidat Eslev, den fruktade qvinnoröfvaren —, en ung man med ett blekt ansigte, lingult hår, en stor mun med ett vänligt leende, der tandköttet syntes öfver hela tandraden, och en lång, något tafatt figur, som han aldrig riktigt visste hur han skulle placera.
Han satt nu med händerna klämda om stolsätet och vaggade fram och tillbaka.
»Damerna äro så flitiga.
Är det redan julklappar?» frågade han och böjde sig öfver Alfhilds broderi, en lilasfärgad rosenbukett, sydd i perlor på guldbotten.
»Mina döttrar äro alltid flitiga, bäste kandidat», svarade fru Fransson, »och deras princip är att alltid vara färdiga i god tid, så att när andra skola börja sina julklappar och tala om, att de ha en sådan brådska och ett sådant besvär, — ja, då äro mina färdiga med sina.»
»Det är en utmärkt princip», svarade kandidaten, »jag skulle önska, att vi alla skulle kunna förstå att använda den, så skulle verlden snart se annorlundå ut.»
»Ja, inte sant», nickade frun.
»Det är ju — det är ju — penséer fröken syr», frågade han och rörde vördnadsfullt vid en flik af Alfhilds broderi.
Det är ju rosor; — kan ni inte se, att det är rosor!» svarade Alfhild helt förnärmad.
»Men äro inte rosor — ja — äro inte rosor röda eller hvita?» frågade han anspråkslöst.
»Jo, i verkligheten», upplyste Alfhild, »men detta är ett konstverk, — ett stiliseradt konstverk, förstår kandidaten, och då följer man inte samma lagar som i naturen.»
»Nej, jag förstår, jag förstår», mumlade den unge mannen.
»Och så är det perlor, som ni torde observera», inföll fru Fransson beskyddande och pekade med sitt röda lillfinger på mönstret.
»Det är på samma gång smakfullt och varaktigt.
Mina döttrar tänka alltid på nyttan först, på skönheten sedan.»
»Alldeles, alldeles», svarade kandidaten, »men jag tänkte, att om man till exempel ville luta sitt hufvud, — så här litet — en gång, — ty det skall ju vara en kudde?
— Ja, ja, jag kunde förstå det.
—Jo, om man en gång ville luta sitt hufvud litet så der, så kunde man lätt trycka ett mönster så här, — här på kinden —.»
Han blef plötsligt helt förskräckt för hvad han sagt, ty fru Fransson sträckte majestätiskt på sig, och det var alltid ett dåligt tecken.
»Jag antar, att en ung man som ni inte först och främst tänker på middagssömn, när ni ser en kudde», svarade hon allvarligt.
»Och för resten skall man väl inte kasta sig häftigt öfver ett broderi och krossa det mot ansigtet; man lutar sig lätt deremot, eller — kanske allra helst — man vänder ut afvigsidan på kudden.»
»Alldeles riktigt!
Alldeles riktigt», instämde kandidaten.
»Och du, min engel», vände sig modern till Hulda, »hur går det med din perlbörs?»
»Bra, mamma», svarade Hulda och fortsatte att träda perlor på den klarblå silkestråden.
»Kan du dina lexor, mitt barn?»
»Ja, naturligtvis», svarade Hulda.
»Annars hade jag väl inte tagit mitt handarbete.»
Fru Fransson sände kandidaten en imponerande blick.
»Så äro gudskelof alltid mina flickor.
Ingen behöfver påminna dem om deras pligt.»
»Din kria var ju felfri?» fortfor hon, vänd till Hulda.
»Den behandlade qvinnans uppfostran», upplyste hon i parentes kandidaten.
»Ja», svarade Hulda och såg arg ut.
»Var det flere, som hade skrifvit något framstående i detta ämne?» frågade modern.
Engelhardt hade skrifvit något, som hon fick beröm för, men hon hade fullt med staffel och slarf.»
»Men var förmodligen i alla fall högst belåten?» frågade fru Fransson.