Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Men hvarföre kan icke pastor Ortman infinna sig här, om han har sådan lust att se sitt skriftebarn?
Då finge han ju sitt lystmäte.
Sårad af dessa ord, svarade Irene ändå så godt hon kunde, med saktmod:
– Han tycker väl, att pappa icke är angelägen om hans sällskap, då det redan är ett halft år sedan han var hitbjuden.
Jag vet ändå icke.
Baronen svarade med stolt och aristokratisk ton samt med en sidoblick på Harald, liksom för att imponera på denne:
– Nå ja; angelägen om hans sällskap är jag just icke heller; jag vet just inte, hvad jag af honom hade att lära.
Liksom hon icke hört dessa ord, svarade Irene:
– Eller kanske tycker han sin tid vara så upptagen med uppfostrandet af den värnlösa flicka, som pappa vet han upptagit, att han icke hinner med visiter.
– Ja – svarade baronen med ett skadegladt och tvetydigt grin – det kan visst hända, att han är så lifvad vid dresserandet af den unga och förmodligen vackra flickan, att han icke ett ögonblick nänns lemna henne ensam.
– Men det kan hända, min lilla Irene – återtog han efter en obehaglig paus – att här hemma finnes en, på hvilken din frånvaro skulle verka mera ofördelaktigt än din närvaro på pastor Ortman kunde verka fördelaktigt.
Med dessa ord menade baronen tydligen v.
Assar och Irene rodnade, men denna rodnad var ingenting mindre, än en ljuf förvirrings.
Fadren missförstod denna rodnad, han antog den såsom en följd af ett ljuft bryderi; dock kunde han icke låta bli att med några ord addressera sig till Harald:
– Det lär väl vara magistern, som framfört pastor Ortmans helsning till min dotter och sökt befordra dennes sak?
– Ja – svarade
Harald likgiltigt till en början; dock steg han snart i applikatyren.
– Men äfven ingen annans sak, det kan baronen lita på.
Jag för min del har icke ämnat draga någon profit af fröken Irenes sällskap – anande sig ha sagt litet för mycket, rättade Harald sina ord: – jag menar, att pastor Ortmans sällskap gör för fröken Irene hvarje annat sällskap öfverflödigt.
– Magistern förifrar sig och tar mina ord annorlunda än de borde tagas – sade baronen och småskrattade med en ganska inställsam min.
Harald rodnade, ty han kände verkligen att han förifrat sig; det var första gången, som baronens ord voro af det slag, att de kunde bringa honom ur sin vanliga fattning.
Haralds förifring hade dock på baronen en egen verkan.
Hans aristokratiska stolthet kände sig litet mankerad, litet på hans egna, nästan mera på hans dotters vägnar.
Baronen tänkte: den der mannen anser säkert sig kunna bli farlig för min dotter, efter han vill hålla sig undan.
Han tror sig nästan om någonting förmycket stort och jag skall visa honom, att jag icke anser honom för farlig alls.
Det blir han, som skall föra henne dit.
En annan orsak, hvarföre baronen ville låta Harald och Irene vara på tu man hand, var den att göra v.
Assar svartsjuk, att liksom befordra dennes kärlek och deraf härflytande raska mått och steg.
Ty det låg djupt i baronens intresse, att det blefve parti emellan v.
Assar och Irene.
Det är en ofta anmärkt egenhet hos fäder, att de icke förstå sig på sina döttrars hjertan, icke ana hvartåt dessa små «tingestar» skola styra kosan.
Baron Arvid Henning trodde verkeligen att v.
Assar redan gjort intryck på Irenes hjerta.
Var det icke verklig kärlek, så var det åtminstone inbillning, och det var för baronen nästan detsamma.
Han hade sjelf fått ja af tvenne flickor, hvilkas kärlek han sedan måst medge för sig sjelf varit blott inbillning; han hade segrat på dem ändå.
Vidare, om äfven baronen haft någon aflägsen «hemsk aning,» om att någon fara hotade ifrån informatorns sida, så skulle denna fara än mera ökas genom att söka sätta hinder i vägen för Haralds mellan fyra ögon med Irene.
Genom ett motsatt förfarande deremot trodde han sig vinna tvenne fördelar på engång; den ena, att göra v.
Assar mera enträgen, den andra att göra Harald fullkomligen oskadlig.
Detta förfarande öfverensstämde dessutom bättre med hans aristokratiska stolthet.
Om baronen nu gjorde inom sig sådana resonnemanger, så kan man med skäl fråga, huru riktiga de i sjelfva verket voro.
De voro fina, och om just icke särdeles fina, så voro de dock – alltför fina och slogo öfver sitt mål.
Baronen hade visst rätt deruti, att en gryende kärlek växer tversigenom de hinder man sätter deremot; han hade äfven rätt, att föräldrar genom sin totala likgiltighet för en person, kunna få sina döttrar att blifva mindre angelägna, mindre intresserade; men detta förutsätter då åtminstone, att dessa föräldrar skola vara ömma emot sina barn och älskade af dem tillbaka – en sak, på hvilken, beträffande Irene, baronen aldrig kommit att tänka.
Man måste dock, baronen till favör, medge, att en far har fulla händer med sin dotter, om hon händelsevis råkar råka i en gryende kärlek till en, med hvilken herr pappa icke är nöjd.
Sätter han hinder i vägen, så ökas kärleken af hindren; ställer han gynnande omständigheter i gång, eller lindrigare sagdt, sätter han icke hinder i vägen, så ökas kärleken äfven deraf, om ej mera, åtminstone likamycket.
Hvad skall den arme pappa göra!
Bäst vore väl, att fadren vore så förnuftig och icke lade sig emot hjertats små angelägenheter och på den sortens fäder är, gudskelof, icke heller brist; ty af dem finnes säkert en ibland hundrade.
Efter en liten paus, hvarunder de resonnemanger ofvan äro antydda blixtsnabbt rörde sig i baronens själ, tog han åter till ordet och sade med en skälmsk och nästan triumferande min:
– Efter du, Irene, så gerna vill gå och helsa på din andlige lärare, såsom du kallar honom, så skall du då få din vilja fram.
Men med ett förbehåll: du får icke gå dit ensam, utan magister Thalberg skall alltid följa dig åt.
Och denna gång var det intet ondt i denna min, icke heller i tonen någonting, som kunnat komma Harald att tro, det baronen velat gyckla med honom.
Hvilken olika verkan hade denna dom eller medgifvande på Harald och Irene, på mannen och qvinnan!
Hans kind antog en något lifligare färg och han såg baronen forskande i ögat; Irene slog sina ögon ned, och – bleknade.
Framdeles i en tid minndes Harald så grannt detta Irenes bleknande och han fann, att det var förestafvadt af hoppet, men äfven af – aningen.
– Nu mitt herrskap lär musiktimmen vara inne, ja, jag ser att hon varit inne redan en god stund.
Jag vill således dra mig tillbaka – sade baronen, tog sin hatt och käpp, samt gick hvisslande utför trappan.
Harald betraktade musiktimmarne med det största alfvar, nästan högtidligt, om man så vill.
Icke ett ord, icke en anmärkning, som icke hörde till saken.
Denna musiktimme användes till inöfvandet af ett nytt stycke, som var Don Juans och Zerlinas duett:
Là ci darem la mano.
Harald ville ha duetten sjungen på italienska – på alla andra språk äro orden dåliga.
Irene, som icke förstod italienska, sjöng ändå så, som om hon förstått språket.
Kanske än bättre.
Kap. VII.
Stella och Irene.
Stella satt i gamla
Reginas kammare och hjelpte denna att skära bönor.
– Äro tärningarna nu tillräckligt tunna och tillräckligt sneda – frågade Stella.
– Ja nu gå de an – svarade Regina med kännaremin.
– Det är orätt att kalla dem tärningar – invände Stella – de borde kallas skifvor.
– Men i kokböcker kallas de tärningar och vi i köken kalla dem äfven så.
– Ja så – svarade
Stella, först liksom hon blifvit litet flat men då hon såg
Reginas vigtiga uppsyn, föll hon in i ett hjertligt skratt.
– Skulle jag inte hålla af mamsell Stella så mycket jag det gör, så skulle jag nu bli rätt ond.
– Jag skulle nog bli rädd för Regina, om det föll Regina in att bli ond.
Jag minnes nog de första dagarna, då när
Regina ännu var grå emot mig, huru jag då tänkte: måtte icke den der bli alfvarsamt ond på mig; nu tänker jag inte så mera, för jag har ännu inte sett Regina ond på mig.
– Ja, nog måste jag medge, att jag icke först rätt kunde med mamsell, för mamsell talade också ett så underligt språk då.
Och sedan så tänkte jag på pastorn: jag tänkte hvad menniskorna skulle börja säga om pastorn, som företagit sig att ta till sig och bo en sådan der blodung flicka.
Men efter hvad jag funnit hafva icke kapellboerne sagt derom annat än godt; de hafva förstått, att pastorn gjort hvad han gjort af menniskokärlek och gudsfruktan; ja, de hafva hemtat till honom skänker och matvaror ännu rundligare än förut.
Och de hafva sagt, att en som hjelper den värnlösa måste hans nästa ihågkomma, så godt han nånsin kan.
En vigtigare orsak, än de angifna, gjorde att Regina i början icke kunde med Stella.
Det var nemligen den, att hon befarade, det Stella på något sätt skulle komma att göra intrång i hennes rättigheter såsom qvasivärdinna.
Men då hon märkte, att så icke var fallet, utan att
Stella tvertom ställde sig under hennes vingars skugga och dessutom, när hon hade ledigt på allt sätt hjelpte henne, tog hennes hushållslärdomar i akt – ty Stella ville äfven gå i köket, hönshuset m. m. – så började Regina snart fatta en stor tillgifvenhet för den unga flickan.
– Hvad tycker mamsell Stella smakar bättre, turska bönor afredda med mjölk eller vatten?
– Med vatten smaka de finare och bättre.
– Men mjölk är ju mycket bättre än vatten?
– Vin är ändå bättre än mjölk, men huru skulle de smaka afredda med vin.
– Mamsell Stella är en stor skälm.
Nå ja; kanske smakar bönorna bättre med vatten än med mjölk.
Pastorn tycker så äfven.
Eljest så minns jag, att hans far och morfar ville ha dem afredda med mjölk.
Men sednare tidens menniskor lära ha en annan smak, än vi gamla tidens folk.
– Kanske ger Regina lof åt mamsell Stella redan – sade Ortman med en vänlig blick på det gamla tjenstehjonet.
– Så pastorn kan tala – svarade denna – liksom jag vore regentinna i huset.
– Ja vet
Regina; regina är latin och betyder också mycket riktigt drottning.
– Då säger jag, att pastorn får taga barnet här med sig.
Jag behöfver henne inte mera.
Gamla Regina var, såsom man ser, en smula humorist, hvilket hos äldre tjenstehjon rätt ofta tar sig väl ut och «skadar inte.»
När Stella nu satt sig vid det lilla läsbordet och Erik midtemot henne, ärnade han säga någonting, men då han kastade ögonen på henne, glömde han bort hvad han ville säga och såg blott på henne ömt och oaflåtligt.
– Hvarföre ser Erik på mig så der?
Mannen, som längesedan lemnat ynglingsåldern, kände sin kind bli varm vid denna enkla fråga.
Kanske slog honom hans samvete, han fann, att han icke bordt se på Stella «så der.»
Då han icke straxt svarade, återtog Stella.
– Erik såg ut som om Erik ämnat fråga mig någonting.
– Ja så var det äfven.
Stella lofvade att i dag svara mig på den fråga jag i går gjorde.
Huru kom det till, att Stella redan förut kunde litet läsa och skrifva?
Litet förlägen svarade Stella:
– Jo, när jag såg affischerna, så bad jag en och annan i truppen långsamt läsa upp dem för mig.
På det sättet fick jag någon idé om bokstäfver och stafvelser.
Och med en blyertspenna gjorde jag efter de tryckta bokstäfverna; kanske var det då början till skrifva.
Men långt kom jag icke, såsom Erik vet.
– Stella kom ändå så långt, att jag har den glädjen nu redan få höra Stella rent och klart läsa för mig ur den bok, från hvilken jag ännu för få dagar sedan läste hårdt för Stella.
Så börja åter, mitt barn, der du sist slutade.
Stella läste då med sin välljudande, klara röst, några verser, tills hon kom till denna:
Ser uppå fåglarna under himmelen; de så intet, intet skära de heller upp och församla intet i ladorne och eder himmelske fader föder dem.
Ären j icke mycket mer än de?
Här stadnade
Stella och med ett djupt men fördenskull icke betryckt ack såg hon vädjande på Erik.
– Tänkte Stella på sig sjelf härvid – frågade Erik.
– Ja, jag tänkte på mig sjelf.
Var det orätt?
– Det är icke orätt af en menniska att tänka på sig sjelf, om hon dervid besinnar sin själs tillstånd eller derigenom föres till tacksamhet emot Gud.
Jag vill tro att Stella nu kände tacksamhet emot Gud?
– Och denna goda känsla kom ju äfven ifrån Gud?
Är det icke ifrån Gud, som vi genom frälsarens förtjenst få allt det goda inom oss?
Men det onda äro vi sjelfva skulden till; det kommer af vår onda natur och våra första föräldrars fall.
Stella hade ett omedvetet begär att klart och bestämdt fatta, hvad Erik sagt henne.
Hon plägade derföre gå så der repetitionsvis till väga för att förvissa sig, att hon både minndes och förstod det goda henne blifvit inplantadt.
Sedan Stella läst några kapitel och läsningen för den gången var slut – ty Erik ville icke möda henne för mycket med samma sak utan han plägade ofta variera ifrån läsa till skrifva, till samtal, promenader m. m. – sade Stella helt hastigt:
– Vet Erik, hvad Stella nu tänker.
O om jag vågade säga det?
– Behöfver du vara rädd för din vän och bror?
– Jo Erik, jag skulle gerna, rätt gerna vilja smaka af nådens bröd och vin.
Stella skulle vilja få gå till herrans heliga nattvard.
– Hvarföre ville Stella det?
– Emedan jag tycker, att jag icke dessförinnan är ett Guds barn.
Stella tycker sig ännu på sätt och vis vara en hedning.
Men finge jag smaka af .... o låt mig få gå till nattvarden.
Erik betänkte sig och teg.
Då sade Stella:
– Du svarar mig icke.
Men Erik har sjelf sagt, att det för att värdigt begå nattvarden, att det för att njuta Christi lekamen och blod sig till salighet och icke fördömelse, behöfves blott tro.
Och jag tror.
När hon så sade, reste hon med tillförsigt sitt hufvud upp och hennes anlete strålade likt de förklarades.
När Erik såg henne så, försvunno alla hans betänkligheter och äfven hans ansigte var förklaradt.
– Ja, – sade han – jag har haft orätt.
Jag ämnade först låta dig lära utantill katekesen, låta dig några gånger gå igenom religionshistorien och andra nyttiga skrifter.
Men jag finner, att du redan har den kunskap som är nödig och du har tron som är mera än böcker.
Ja, min Stella, jag vill icke neka dig hvad ditt hjerta önskar; jag, din själaherde af Herrans nåd, jag icke blott icke nekar dig, jag uppmuntrar dig äfven att böja knä vid Christi bord.
Härvid lade han handen på hennes hufvud, liksom för att nedkalla öfver henne all den välsignelse en jordisk varelse förmår.
Men hastigt drog han handen undan och höll den icke så länge der som han eljest plägade.
– Hvarföre tog Erik så hastigt handen bort från mitt hufvud.
Är jag icke sådan som Erik ville jag vore?
– Nej, nej icke så, ja, ja – sade Erik med en häftighet ovanlig hos denne sjelfbeherrskande man – du är – han ämnade fortfara, men kunde icke annat än säga – Stella.
Stella, detta namn uttaladt med hela den frambrytande kraften af en sammanträngd känsla, verkade, att hon såg honom ängsligt forskande i ögat.
– Säg Erik, hvad menar du?
– Du skall få smaka af brödet och vinet, men jag ... en annan skall räcka det fram åt dig.
Erik ville icke vara skenfager inför sitt samvete.
Han kände, att om han blefve den kommunicerande, så skulle han förråda den mästares sak, åt hvilken han svurit sin trohet.
Han skulle ha mindre känsla för den heliga akten, än för den han bespisade med nådens medel.
– Jag förstår det ej – sade Stella – hvarföre det skall bli en annan, än du, som räcker mig vinet och brödet.
– Kanske framdeles i en verld; nu kan jag det ej.
Men Stella, minns att för dig är det detsamma.
Personen försvinner när Herran talar.
– Förlåt mig Erik, jag vet att hvadhelst Erik vill, så är det rätt och bra.
Och jag vill vidare intet fråga.
– Skola vi nu göra ett litet slag åt landsvägen och åt kyrkan?
– Ja åt kyrkan .....
Men hvarföre har Erik icke numera tagit min arm, såsom Erik alltid plägade göra de första tiderna?
Erik betänkte sig något litet innan han svarade:
– För det att Stella icke munera är densamma Stella, som då .....
Ser du den fågeln der i trädet, som sjunger så vackert.
– Ack ja, jag ser honom, den snälla fågeln.
– Grönsiska.
Kanske skulle Stella vilja ha en sådan i sitt rum, för att ofta få höra dess sång?
– Ja för en dag, kunde det vara.
Men sedan så skulle jag släppa ut den igen, ty fåglarna sjunga säkert vackrare ute än inne.
– Men ser Stella, der borta på ungefär halfva vägen ifrån Ristilä; der kommer en herre och ett fruntimmer.
– Och den herrn är vår vän Harald.
Hvad tycker Erik om Harald?
– Den frågan gjorde Stella bara för roskull.
Jag har ju så ofta berömt Harald.
Nå än Stella sjelf?
– Vet Erik, hur det var de första veckorna; jag längtade så mycket efter Harald; jag höll af honom mera än af Erik då ännu, men nu ... jag håller visst af Harald allt lika mycket som förut, men jag saknar honom icke nu mera så mycket, emedan jag äfven håller af Erik och hvarje dag börjar hålla af Erik alltmer.
Eriks hjerta häfde sig högt vid dessa Stellas ord; han trodde på deras sanning och menskliga känslor togo honom i besittning.
Han kunde icke rå för att Stellas ord gåfvo honom en känsla af hög fröjd.
– Se nu, der komma de redan och Erik ser så der åt jorden.
Är icke det fröken Irene, som Harald har med sig?
– Ja, det är hon.
Vi vilja nu gå raskt några steg, så får Stella desto förr se fröken Irene.
Fröken ifrån det gråa slottet får Stella nu se.
Liksom efter öfverenskommelse presenterade de båda herrarne hvar sin dam för den andra, och liksom Harald skulle vetat, att Erik skulle säga blott Stella, sade äfven han blott Irene.
Dessa flickors utseende var rätt olika.
Stella hade mörkt och något lockigt hår samt bruna ögon; Irenes ögon voro dunkelblå; hennes långa och rika bruna hår var alldeles slätt och utan det minsta anlag till vågor.
Irenes var således upphäktadt, då deremot Stellas kortklippta hår fritt böljade för vinden.
Stellas anletsdrag voro regelmässiga och plastiska; hennes fina näsa bildade nästan en rät linie med pannan, och hela ansigtet var såsom mejsladt efter den grekiska typen.
Irenes panna var både högre och mera hvälfd än Stellas, men föröfrigt var hennes ansigte af detta oregelbundna slag, som naturen stundom djerft utkastar, för att visa, huru behagen kunna vara oberoende af formen.
Deras ansigtens och blickars uttryck voro äfven af olika art.
Stellas bruna ögon hade, äfven då hon var allvarlig, på botten något gladt, obesväradt kanske humoristiskt; Irene deremot, äfven då hon log, kunde icke frigöra sig ifrån ett stilla, ur själens djup kommande vemod; hos den förra spelade vemodet blott på ytan och glädjen, naturbarnets glädje, darrade derunder.
Irenes läppar logo, men den ömt svärmiska qvinnans vemod gåfvo ton åt det dunkelblå ögat.
Med så säker och stadig hand utkastar naturen sina skapelser, att de framsticka och blifva synliga tversigenom besynnerliga öden och underbara vexlingar.
Oaktadt det romaneska och snart sagdt halfvilda lif Stella haft att genomgå, var vemodet och svärmeriet dock icke hos henne den integrerande delen, såsom hos Irene.
Sättet, på hvilket de båda flickorna helsade på hvarandra, var visst icke inlärdt ur friherre v.
Knigges Umgänge med menniskor ... denna bok icke förty i all ära, helst det är att förmoda, det äfven denne berömde verldsman någon gång derifrån gjorde afvikelse.
Båda visade de sig angenämt öfverraskade öfver den andras utseende.
Bådas blickar tycktes säga: du är då sådan.
Någon nigning kom icke i fråga, men dröjande och tvekande närmade de dock händren till ett handsslag.
En ointressant verldsdam slår sig med mycken lätthet igenom alla formaliteter.
Hade Irene nu varit en sådan, så hade hon först addresserat sig med några ord till sin värd, sagt huru det fägnade henne att se honom nu se så frisk ut emot hvad han var den sednaste gången, och kanske skämtat öfver den intressanta tillökningen i hans hushåll, m. m. s., hvilket förf. egentligen icke bordt vidröra.
Irene kände sig dragen till Stella på det högsta, likasom äfven denna till Irene.
Men orden nekade sin tjenst; de voro likasom rädda för hvarandra.
De båda männerna njöto hvar på sitt sätt af detta skådespel.
Erik kanske ändå mera; så tacksam var han för det Irene endast tycktes ha ögon för Stella.
Slutligen vaknade Irene ifrån de magiska band, som fästat henne på ett ställe, snarlik en bildstod:
– Förlåt mig, herr pastor – sade hon.
För en deraf intresserad läsare må förf. tillkännage, att Ortman visst icke af konsistorium blifvit hugnad med vice pastors titel, men att han ändå höll till godo med detta epithet, helst han ansåg, att hvarje tjenstgörande prestman är en församlingens herde, som åter är detsamma som det latinska pastor.
Just en lika lång tid, som läsaren behöft att genomläsa denna underrättelse jemte Ortmans dervid bifogade åsigt, räckte det äfven, innan Erik svarade:
– Om jag rätt förstår, så ber fröken mig om förlåtelse för någonting, som, medan det varade, var mig kärare, än när det upphörde.
Men mitt herrskap, det är väl det bästa att vi ändå ej stå här, utan ge oss af till kapellansbolet, ty jag tror vi bli mera bekanta inom väggar, lås och bom än ute under bar himmel och – på en landsväg.
– Jag håller med dig, min bror – sade Harald – just di väggar, hvaraf vi inomhus äro inneslutne, liksom tvinga oss till förtrolighet, då deremot sjelfva det vidsträckta och omätliga i den yttre naturen lockar sinnet ifrån det förtroliga, enskilta och lilla.
– Dock kunde man äfven resonnera rakt tvertom.
Och verkeligen tror jag, att författare i allmänhet anse den friska, fria naturen mera mana till förtrolighet än qvafva kamrar, såsom de då lära titulera dem.
Saker, som utan risk kunna ses från flere än en sida, är bäst hvar och en betraktar ifrån den sida, som faller sig bäst för hans syfte.
– Skulle du nu icke tillagt de små orden utan risk, så skulle jag sagt, att du vore en elef af Ignatius Loyola – småskrattade Harald.
De hade nu passerat landsvägen, och den rödmålade grinden, hvilken de redan lemnat, lärer ha verkat, att flickorna sågo på hvarandra, liksom de icke mera varit så särdeles rädda.
Men när de satt sig i den trefliga soffan i Stellas kammare, dit Stella under halft komiska åtbörder visat vägen, sade Irene:
– Nu har jag redan mod att tala med ...
– Men jag har icke ännu – svarade
Stella med en min lika blyg, som skälmsk.
Och nu föllo de båda flickorna in i ett hjertligt skratt, hvilket genast gjorde en god verkan.
Ty det, hvartill äldre personer kunna behöfva långa samtal och många prof, kan emellan oerfarna och oskuldsfulla barnasinnen tillvägabringas blott genom ett gemensamt hjertligt – skratt.
Herrarne hade begifvit sig till Eriks kammare, en farstukammare «med skild ingång,» dels för att stoppa i sina pipor, dels för att låta nöden tvinga flickorna till bekantskap.
Erik berättade för Harald, hvad han nyss talat med Stella.
Men när han nämnde, att den, som skulle skrifta och kommunicera henne, skulle bli en annan och icke han, sporde honom Harald om orsaken.
– Du kan då inte ana? – sade Erik.
– Du älskar henne?
Haralds blick svarade: då handlar du rätt.
Harald hade engång hört en ung prest icke utan ett visst lättsinne berätta, huru denne gifvit nattvarden åt en flicka han älskade, hvarvid den unge presten icke glömde att utlägga sina känslor vid det tillfället, känslor, som föreföllo Harald något profana.
Harald tycktes betänka sig, men sedan sade han:
– Hvarföre skall jag dölja för dig, hvad du äfven kanske anar.
Äfven jag ...
– Älskar?
– Irene.
Uttalandet af detta namn, Irene, borttog en tyngd, som orden
Äfven jag fästat vid Eriks själ.
Men han kunde icke slå sina ögon upp, ty de hade då visat sig tacksamma, en sak som Erik nu icke ville, ty han var – menniska.
– Irene, ja – sade Harald liksom för sig sjelf – kanske jag ännu icke älskar henne med själens hela styrka, men .....
– Kanske – inföll Erik vemodigt småleende – kanske ändå hennes röst, blott hennes röst träffar ditt hjerta.
– Kanske hennes steg, blott hennes steg gör ditt hjerta att slå hastigare – gentog Harald, vemodigt men skälmskt vädjande till Erik.
Harald var i allmänhet mera gladlynt än Erik; Erik var djupare och, till följe af sitt kontemplativa lif, måhända mera svärmisk.
Emellan dem rådde nästan samma skillnad, som mellan Stella och Irene; Harald liknade mera Stella, Erik liknade mera Irene.
Derför var det äfven lämpligare och naturligare, att Harald var bunden af Irene och Erik af Stella.
Ty magneters olika poler attrahera ju hvarandra.
– Du kan väl förstå, hurudant nöje det gör mig, att det gått såsom det gått.
Men säg, Harald, tyckte du inte uppå dig, att du skulle börja älska Stella?
– Jag tror det ej; som en syster ansåg jag henne ifrån den första stunden och så kommer jag att anse henne allt framdeles.
– Anande derpå med en fin instinkt, att en annan vändning kunde göra godt för Erik att åhöra, tillade han: – ja, hade jag varit i ditt ställe, så hvem vet, då hade jag älskat Stella.
Träffad häraf svarade Erik: