Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan likväl för min del ej finna annat, än att delta förhållande är vederbörligen upproärksammadt genom den ordställning, som § nu eger; ty der står uttryckligen: dock bör, i detta fall, af den personen tillfallna egendom återgäldas den kostnad, som blifvit använd till underhåll af personen sjelf, dess maka och barn under 15 års ålder.”
Då del är naturligt, alt hvad hjonet lill fattighuset medfört utgör ett plus uti fattigkassan och kassan således ej förr, än delta plus är slut, bidrager till hjonets underhäll; sä följer ock deraf alt hjonets ersätlnings-skyldighel först då kan vidtaga, när kassan verkligen har för hjonets skuld fått vidkännas någon kostnad.
Hr Silfverstolpe har äfvenledes väckt fråga om, huruvida ett barn, som fått arf, skall vara förbundet att deraf till fattigvårdsstyrelsen ersätta kostnaden för underhållet af modren och syskonen, i händelse de sådant åtnjutit, och förr än arfvet föll, med döden afgått.
Men den ifrågavar:de § säger endast, att underhållet för personen sjelf skall ersättas, och den utsträcker ej denna skyldighet i annat fall, än dä denna person har ”maka och barn tinder 15 års ålder”; hvilket stadgande innebär, hvad som jemväl synes vara helt naturligt, att om fadren är intagen på fattighuset och erhåller arf, hvarigenom han ej längre är i behof af understöd, han då också bör genom detta sitt arf ersätta den kostnad, som icke blott han sjelf, ulan äfvenledes hans familj åt njutit af fattigvården.
Man mäste således, vid granskningen af denna punkt, erkänna, att alla de omständigheter, som möjligen kunna förtjena uppmärksamhet, äfven i densamma blifvit tagne i betraktande; hvarföre jag ej kan annat än tillstyrka, att §:n måtte oförändrad antagas. R. o. Ad. biföll
Utskms förslag till redaktion af 9 §:n, 10 §:n I mom.
Äfven det i afseende pä delta mom. af Utsk:n framstäldta redactions-förslag blef af R. o. Ad. bifallet. 14 §:n.
De 14, 15 och 16 §§:ne af Dtskms förslag äro belt och hållet en omarbetning af den grund, som i den K. förordningen är anlagen för fattigförsörjningen.
De äro hufvudsakligen öfverensstämmande med det förslag, sorn af R.
St. vid 1840 års riksdag afgafs.
Jag ber Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. benäget ursäkta, alt jag går att yttra mig öfver alla tre dessa §§ på en gång; emedan de med hvarandra ega ett sä nära samband, alt det ej är möjligt, att afhandla den ena utan att vidröra den andra.
Skillnaden mellan R.
St:s förslag vid 1840—41 årens riksdag oell Utsk:ns förevar:de förslag är ingen annan än den att Otsk:n i 14 § efter orden: ”der någon är mantalsskrifven” har i st. f. orden: ”eller sednast varit det” föreslagit att skrifva: ”sednast varit eller bort vara det”: och att i 16 § det ”år” som af 1840 års
Ständer beslämdes såsom den tid, efter inflyttningen, hvarinom det skulle tillkännagifvas att den inflyttade ej vore på orten mantalsskrifven, — har blifvit förminskadt till 6 månader.
Och i 17 § Ilar af Utsk:n ett tillägg till 1841 års förslag blifvit föreslaget, hufvudsakligen hemtadt ifrån 16 § 1 mom. af den K. förordningen, ang:de de betyg, som skola medföras af de personer som frän en till annan församling inflytta, med den förändring blott, att i förordningen står att betyget skall upptaga tiden och orten dä ett barn blifvit döpt, hvaremot här står att det äfven skall upptagas om den inflyttande är arbetsför, och huruvida ban blifvit för äret mantalsskrifven.
Öfver de mot dessa §.§ svarande §§ 21, 22 och 23 i 1841 års förslag hördes landshme, consistorierne, kammar-collegium och Justitiae-kanslern.
Kammar-collegium yttrade då i afseende derpå: ”Beträffande 22 och 23 §§:ne af samma förslag, så har collegium icke kunnat underlåta att förnya sina vid de häremot svarande §§:ne af komiterades und. förslag år 1839 gjorda tind. erinringar, med det tillägg, att då R.
St. i deras und. förslag lill för fa ti n ing om hemmansklyfning och jordafsöndring, medgifvit upplåtelser på lifstid eller 50 års tid af jordlägenhet, som ej medför besutenhet af hvilken upplålelserält synes följa rättighet till dylik lägenhets bruk och besittning under stämmotiden af den som lägenheten sig förvärfval; så synes stadgandet uti nu ifrägavar:de 22 § af fattigvärdslagen: ”att den som eger egen eller legd bostad, utan sådant jordomfång som medför besutenhet, icke må antecknas i mantalslängden i inflyttningsorien utan medgifvande af fattigvårdsstyrelsen derstädes” stå i strid mot förstnämnda lag, hvarförutan berörda 22 § är både otydlig och ofullständig i afseende på de kategorier under hvilka inflyttning utan fattigstyrelsens begifvande må ega rum” etc. etc.
Vidare har en af rikets biskopar yttrat sig öfver denna punkt, på följande sätt: 21S Den 12 Augusti f. m. ”Den vigtigaste anmärkn. som kan göras mot förslaget, är emot det stadgande, att en persons mantalsskrifning skall skiljas från dess vistelseort, hvarom läses i 22 och 23 §§.
Enl. nu gällande författning eger hvarje hemman rättighet, att förneka s. k. försvarslösa personer att inflytta inom dess område och alt till och med belägga en husägare med plikt, som utan tillåtelse låter dem vistas hos sig.
Enl. det nya förslaget deremot må det icke förvägras någon Svensk man, att bo och vistas hvar som heldst inom fäderneslandet, en rättighet som icke allenast är genom naturens lag oförneklig, utan äfven mer än något annat, skall bidraga lill fattigdomens förminskning bland arbetsklassen, enär den fria inflyttningen skall begagnas till de ställen, der mesta tillfälle till arbete och lifsuppehälle finnes.
Det är således icke häremot anmärkn. göres.
Men det nya förslaget stadgar tillika till förekommande af belastandet af vissa kommuners fattigvård med sådana inflyttande personer, att icke fattigvården skall följa inflyttningen och vistelsen, utan mantalsskrifningen.
En kommun lemnar således rättighet att förvägra, väl icke som hittills, vistelsen, men endast mantalsskrifningen; hvaraf följer att en person kan få bo och vistas inom en kommun, men vara mantalsskrifven i en annan, äfven om båda dessa kommuner äro vidt åtskiljda, ja äfven belägna i olika län.
Det nya förslaget har icke förutsett, hvad af ett sådant stadgande måtte följa, och således icke närmare bestämdt de alldeles nya ordningsförhållanden, som deraf måste uppkomma.
Ingenting finnes således stadgadt, huru med dessa personers kyrkliga vård skall förhållas, hvarest, och i hvilken församling de skola åtnjuta salighetsmedlen, hvar deras barn skola döpas och i dopbok inskrifvas, hvarest för dem skall lysas, hvarest uppsigten öfver deras frejd skall hållas, hvilken församlings prest skall åt dem afgifva attester m. m.
Icke heller är i förslaget förutsedt eller bestämdt, huru sådane inflyttande personer skola debiteras och betala sin skatt, antingen i den kommun der de äro mantalsskrifne, men som ej kan känna hvar de vistas, eller i den kommun der de ho, som ej kan känna hvar de äro mantalsskrifne”.
”Men om vi äfven antaga, att allt detta blef genom tilläggning i författningen regleradt, så synes mig det i hög grad betänkligt för allmän säkerhet och ordning, att göra en sådan skillnad emellan stället för mantalsskrifningen och vistelsen.
En ny och egen folkklass skall härigenom möjligen bilda sig, utan annan uppsigt än den, som eger rum på allmän landsväg, utan barnauppfostran, ulan omvårdnad, en klass af menniskor, som kunna förgås i elände, utan att den kommun, der de vistas, är skyldig att om dem laga någon närmare kännedom eller vård”.
Utaf de nu upplästa anmärkn-.ne emot 1841 års förslag, hvilka ega lika grund emot det nuvar:de förslaget, med den skillnad blott att den dåvarrde (allt för långa) tiden för klagan öfver inflyttning var bestämd till ett år, hvaremot den nu är föreslagen till 6 månader; torde R. o. Ad. finna, i hvilket haf man förirrar sig, då man vill förändra den fria inflyttningsrätten med Den 12 Augusti f. m. 219 förslaget att man skall tillhöra fattigvården på den ort, der man är mantalsskrifven.
Dels af denna anleda., och dels i anledn. deraf, att både i Danmark och Norrige varit antagen en annan grund för fattigförsörjningen nemi. 3 års vistelse på ett ställe utan att hafva fallit fattigvården till last; sä intogs i den K. förordningen det stadgande i detta hänseende, att 3:ne års vistelse skulle bestämma fattigförsörjningsrätten.
1 Danmark, som är kändt för sin ordentliga fattigvård, har så skett allt sedan 1799.
Jag känner icke med full visshet, om ej detta stadgande i Norrige varat från samma tid, men jag vet bestämdt alt 1845 års fattig-sladga i Norige grundar sig pä samma princip.
— Jag anser således det enda sättet att förena de båda vigtiga omständigheterna; att en person må kunna vistas der den bäst kan finna sin bergning, och att han må blifva ordentligen försörjd då han kommer i nöd, vara det, att frångå mantalsskrifningsorten såsom grund för försörjuingsrälten; och pä grund af den erfarenhet man vunnit i Danmark och Norrige, länder, som i afseende pä institutioner stå Sverige närmast i likhet, tror jag för min del det stadgande vara rättast, som i den K. förordningen är infördt.
Jag hemställer derföre, att R. o. Ad. måtte till en början afslå den genom förevartde 14 § föreslagna förändringen: och sedermera ber jag att i afseende på §§:ne 15, 16 och 17 få göra samma hemställan.
I min tanka är det högst nödvändigt, att orden: ”eller bort vara del” i 14 §:n influtit.
Af erfarenheten veta vi huru många det är som vistas i en församling och icke af någon besuten man fått tillstånd att hos honom manlalsskrifvas.
Enl. gällande författning nögas man då skrifva dem på församlingen och upptaga dem på en serskild lista, som ingår till K:s bef:de.
Uti den föreslagna 14 §:n, likaså litet som i nu gällande författning, finnes ingenting som hindrar, att den som är mantalsskrifven i en församling ju kan bo i en annan, om än aldrig så långt aflägsen den ene från den andra; men den församling i hvilken han vistas, lärer säkerligen ej underlåta att skaffa sig försäkran från den församling, hvarifrån han kommer, att den skall i allo ansvara för den risk, som den församling, till hvilken han flyttat, möjligen kan iråka, om han eller hans anhöriga skulle falla fattigförsörjningen till last.
På grund af dessa båda skäl tillstyrker jag bifall till den af Utskm föreslagna förändringen i 14 §:n.
Jag vill ej yttra mig om de andra §§:ne förr än de hvar i sin ordning förekomma till öfverläggning.
För min del tillstyrker jag också bifall till § 14, sådan den är af Utsk. föreslagen.
Man vet hvilket motstånd och missnöje som den nuvar:de stadgan rönt, och att en förändring är högst nödig.
Jag vill icke för närvar:de ingå i någon närmare utredning af de företräden, sorn den sednare författningen eller det förut följda systemet, sinsemellan 220 Den 12 Augusti f. m. jemförda kunna medföra.
Visserligen kan den nya förordningen medföra svårigheter, ty det ligger i sakens natur, att hvarje dylik stadga skall i början föranleda sådana; men då enl. hvad en föreg:de talare upplyst, samma princip, sedan längre tid tillbaka följes i 2:ne andra länder, torde deraf synas, att nämnda svårigheter ej äro större, än att de kunna öfvervinnas.
Det är R. o. Ad. bekant, huruledes det stadgande, som man nu föreslagit, och som förut varit gällande, då medförde mångfalldiga strider mellan de olika kommunerna; och derföre anser jag del vara olämpligt, att innan ännu erfarenheten närmare bekräftadt beskaffenheten af den gjorda förändringen, man skulle åter upptaga det gamla systemet och kasta sig tillhaka lill föreskrifter, som medfört så många olägenheter.
Jag tror att i hvarje genomgripande lagstiftningsåtgärd man icke bör göra förändringar innan erfarenheten hunnit att närmare bekräfta behofvet deraf.
Och jag hemställer derföre, lika med Hr Silfverstolpe, att R. o. Ad. malte, för det närvar:de afslå det af Utsk. gjorda förslaget till ny stadga.
Af betänk, synes alt ehuru jag, såsom varande ledamot af Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk., deltagit i öfverläggningarne och besluten om förevar:de ämne, jag likväl ej reserverat mig emot de nu ifrågavar:de §§; hvilket naturligtvis tillkännagifver, att jag ej kunnat dem ogilla.
Jag har visserligen funnit del ganska motbjudande, och som den siste värde talaren uttryckte sig, mindre lämpligt att göra förändringar uti en nyligen utkommen författning; men jag har i detta fall, liksom i sä många andra, måst fullgöra min riksdagsmannapligt.
Jag har dervid uttalat den åsigt, som Utslcn här framställt; och jag skall äfven i korthet redogöra skälen derför.
Då det är fråga om att granska och förändra en utkommen förordning, är det hvarje riksdagsmans skyldighet att följa sin öfvertygelse om hvad bäst är och rättast i saken; och det är just med afseende å denna förordnings stora vigt, hvilken den siste värde talaren anfört såsom ett skäl att lemna större anstånd innan man föreslår förändringar deruti, och med afseende å dess ingri pande i alla väsendlliga delar af styrelsen, som man måste, om man tror den föranleda stora olyckor, undvika att afbida den tid, då oredorna komma alt visa sig i öppen dag och blifva så mycket svårare att afhjelpa.
Jag har ingen erfarenhet af, eller kännedom om resultaterna af de stadganden som här blifvit uppgifna, och jag har först nu hört att de finnas i Danmark och Norrige.
Icke heller vet jag huru beskaffade sladgandena der i detta afseende voro förut, om de voro lika med de Svenska eller med de Engelska.
Derom har här icke blifvit upplyst.
I enlighet med hufvudprincipen i nu gällande förordning mäste man nu, dä man vill efterse huru en person vid förefallande behof skulle få försörjning, söka reda pä hvar han i 3:ne på hvarandra följande år varit mantalsskrifven; men dä händer att han ej varit det någorstädes, hvarföre man i sådant fall måste skaffa reda på hvar han blifvit döpt.
En mängd personer stryka land och rike omkring, de föda någorstädes ett
Den 12 Augusti f. m. 221 barn, det måste döpas der det blifvit födt, och kommer kanske under hela lifstiden aldrig mera dit, förrän det blifver fråga om dess försörjning, när del blifvit orkeslöst.
Då ligger i öppen dag obilligheten deraf, att detta skojarebyke, som under hela lifstiden ingenstädes varit mantalsskrifvet, skall till försörjning återsändas till den församling der det blifvit döpt.
Otn en person såsom barn utgått frän den församling, der han blifvit född, och sedan i all sin tid tjenat i andra församlingar, men ingenstädes i 3 år, och ej heller någonstädes varit skattskrifven; så då han slutligen faller fattigvården till last, söker han oftast, om fattigförsörjningen är mindre god i den församling, der han blifvit född, att fördölja hvar det skett; och dä vill jag väl se huru mycken tid det skall åtgå, att fä reda derpå, eller om det ens är möjligt, då man har att leta från Haparanda ända ner till Trelleborg.
Huru skall en undersökning derom kunna ske, då den ifrågavar:de personen t. ex. flyttat hvarje årstid?
Om han funnit vintern mera beqväm i Stockholm, våren angenämare i någon annan, och sommaren behagligare på landet, eller livar i öfrigt det kan komma i fråga.
Ett supplement till den sednaste fattigvårdsstadgan vore, att kunna tvinga lösdrifvarne till arbete eller att betaga dem ofvannämda utväg, hvaraf de ej lära underlåta att sig begagna, då de väl komma underfund med författningens syftning.
Detta supplement vore antagandet af ett stadgande om arbetsinrättningar i länen, dit man kunde skicka dem, men för sådana inrättningar uppstår just svårigheten alt kunna skaffa dem arbete.
Emedlertid är det uppenbart, alt det hade varit nödvändigt att först utfärda vissa förordningar innan man utfärdade en författning, hvars missbruk de skulle varit ämnade att hämma.
Nu finnes icke dylika inrättningar, och stora svårigheter torde möta, att dem bilda; men innan de finnas, anser jag det i hög grad vådligt att författningen är sådan den är för det närvarrde.
Dessa äro orsakerna, hvarföre jag ansett mig nödsakad att erkänna behofvet af den förändring, pl ura 1 i tete n af de förenade Utskin ansett nödig att införa; och jag kan ej motsätta mig saken derföre att författningen är ny, lika så litet som jag anser anmärkningens giltighet hafva bordt förbises, om författningen va rit äldre.
Det finnes väl knappast någon sak, serdeles då den är af så invecklad beskaffenhet som den ifrågavar:de, hvilken icke kan från tvenne sidor betraktas.
Man har i 1847 års författning ansett nödigt och nyttigt, att antaga 3 års vistelse inom en församling, såsom grund för den inflyttandes rättighet att derstädes åtnjuta fattigförsörjning; och jag skulle medgifva, att man härutinnan hade rått, om man kunde föreskrifva eller uppfinna några garantier för, alt icke andre än fullt arbetsföre personer komma att till församlingen inflytta.
Men så länge inga sådana garantier finnas, och så länge man i lagen uttryckligen intagit den grundsats: att hvar och en, huru qvalificerad han än må vara, skall äga rätt att flytta dit han för godt finnér, och 222 Den 12 Augusti f. m. man deraf måste draga den slutsats, att hvar och en, som ej är brottslig, skall ega rättighet alt välja hvilken bostad han behagar, utan att gifva kommunen någon säkerhet att kunna befria sig från bördan af lians försörjning; så tror jag man gör bäst uti, att ej låta det bero på kommande tider att säga, om författningen är ändamålsenlig eller ej.
Tvertom synes det mig vara af högsta behof, att man tillägger församlingen den rätt, som ifrågavar:de förslag innehåller; ty det mäste vara gifvet, att församlingen ej vägrar inflyttning för en person, som gifver full säkerhet för att någon fattigvård för honom ej kan ifrågakomma.
Dessutom är det naturligt att då församlingen, i händelse af obelåtenhet med en persons inflyttning, äger rätt att sådant anmäla hos vederbörlig myndighet, som skall pröfva huruvida den inflyttade der bör undergå mantalsskrifning eller ej; så ligger häruti för församlingen en säkerhet, att ej lättsinnige personer, eller s. k. ”skojare”, derinom taga sin bostad, utan att församligen kan sådant förneka.
Dertill kommer, att den som kan sig försörja, äfvenledes eger en obestridlig rätt alt inflytta, utan att sådant kan honom förvägras.
Nu deremot, då jag sjelf sett exempel på huruledes en person, som till följe af en slägtings tillåtelse att sätta sig ned hos honom, inflyttat från en socken till en annan, i denna sednare vistats onder flera år, utan att det för denna församling varit möjligt att få honom bort, enär om än åtgärd vidtagits för ett sådant ändamål, det för honom varit ganska lätt, alt, från sitt på blott \ mils afstånd belägna rälta hemvist, till nämnda församling återvända; så innebär det, i min tanke, den största orättvisa att blott en nyck å den inflyttandes sida skulle leda derhän, att församlingen måste på fattigvårdens bekostnad underhålla hans hustru och barn.
Jag tillstyrker således återgång till den förra författningen genom antagande af detta förslag; heldst, lika med Hr von Hohenhausen, jag icke vet hvilka slags stadganden som förut finnas i de här omtalade länderna, innan de grunder derstädes infördes, som nu äro här amagna för den nya författningen.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad., då nu tiden redan vore långt framskriden och ytterligare 4 ledamöter anmält sig till afgifvande af yttranden samt dessutom R. o. Ad. vore nog fåtalig, behagade uppskjuta öfverläggningen till eftermiddagens plenum.
Ropades ja. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Den 12 Augusti e. m. 223 Lördagen den 12 Augusti 1848.
Lagerbjelke, Gust., Exped.Utsk:s nedannämnde förslag till R.
N:o 173, i anledn. af den år 1845 verkställda revision af statsverkets m. fl. fonders förvaltning åren 1842 och 1843; samt N:o 174, dels i uppskjutna frågor, rör:de 1845 års statsrevision, dels ock ang:de den år 1847 verkställda enahanda revision.
Upplästes till justering och godkändes följande från Exp.- Ulsk. inkomne förslag till R.
N:o 175, ang:de en med serskildt hänseende till staden Götheborg åsyftad ändring i vissa föreskrifter uti inqvarteringsordningen för städerue utom Slockholm; N:o 176, ang:de ändringar i K. stadgan om folkundervisningen af d. 18 Juni 1842; N:o 177, om bildande af en komité för utarbetande af förslag till den medicinska undervisningen; och N:o 178, ang:de bidrag af skogsplanterings-kassan för befordrande af en förbättrad skogshushållning.
Bland de vapensköldar som på detta rum ådagalägga förtjenster af alla slag i oförgätlig ära, intager den med underskrift: ”Jakob Berzelius” icke det minst aktningsfulla rummet.
Likasom förut Carl von Linné inom den ena stora afdelningen af naturkunnigheten ordnat vetenskapen, sä har äfven Frih. Berzelius ordnat vetenskapen inom den andra stora afdelningen af naturkunnigheten.
Det är troligen en allmänt inom detta hus delad önskan jag uttalar, då jag säger, att jag tror, att detta Stånd, som haft den äran, att räkna honom bland dess ledamöter, önskar, att i likhet med hvad tillförene ägt rom vid bortgången af Ståndets ulmärktaste ledamöter, under anförande af Ilr Gr. o. Landtm, bivista Frih. Berzelii begrafning nästkommande Tisdag.
Underställande jag tillika Hr Gr. o.
Landtrms bepröfvande, om det icke vore lämpligt, att Ståndet samlades å någon local inom Wetenskaps-akademiens hus.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade såsom Hr Rosenblad föreslagit, nästa Tisdag åtfölja framlidne Frih.
Berzelius till hans sista hvilorum samt för sådant ändamål samlas kl. 1 e. m. i Wetenskaps-akademiens hus.
Ropades ja. 22 4 Den 12 Aug usti e. m.
Fortsattes pröfningen af Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-
N:o 35, i anledn. af väckte frågor om upphäfvande af eller ändringar och tillägg uti de ang-.de fattigvården i riket gällande bestämmelser.
Härvid förekom först 14 §:n, hvarom öfverläggningen på f. m. blifvit börjad, men icke afslutad.
Sedan åtskillige ledamöter, som i förmiddagens plenum begärt ordet, blifvit uppropade, men befunnits frånvar:de, uppropades och yttrade Hr von Hartmansdorff, Aug.:
Jag har föga att tillägga sedan Hr von Hohenhausen yttrat sig; men som en ledamot på f. m. sagt, alt om man nu förändrar den ifrågavar:de författningen, skulle sådant bevisa ett vacklande i lagstifningen, som R, St. icke borde låta komma sig till last, så får jag med anledn. deraf erinra, att
Utskm hafva i det väsendlligasle återfört författningen lill det innehåll, hon skulle hafva baft, om R.
St:s und. förslag vid 1840 och 1841 årens riksdagar blifvit af Konungen i nåder godkändt.
Förhållandet är nemi. att 14, 15, 16 och 17 §§me i författningen motsvara 21, 22, 23 och 24 §§:ne i det förslag R.
St. afgäfvo år 1841.
Om R. o. Ad. skulle godkänna dessa §§, sådana IJtskm dem föreslagit, sä hade
Ståndet derigenom icke gjort annat än vidblifvit de lagstadganden R.
St. år 1841 föreslagit, ehuru icke med några mindre betydliga förändringar. R. o. Ad. torde måhända anse öfverflödigt, att dessa §§:r blifva R. o. Ad. förelästa.
Eljest har jag dem här till hands för en hvar, sorn ang:de dem vill taga kännedom.
Öfverläggningen om 14 §:n förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Landtm, framställde att i afseende på denna § blifvit yrkadt, dels bifall, dels af Hr Silfverstolpe afslag å Utskms förslag.
Hr Gr. o. Landtm:s sedermera först till bifall och sedan till afslag å Utskms förslag till redaktion af 14 § framställde propos:r, besvarades med blandade ja och nej; men då Hr Landtm, i anledn. deraf ånyo hemställde om R. o. Ad. bifölle delta Utskms förslag, blef denna propos. besvarad med ja. 15 och 16 §§:ne.
Utskms i afseende på dessa §§:r framställda förslag blefvo af R. o. Ad. bifallne. 17 §:n.
Jag vill blott göra anmärkn. emot språket i l:sta mom.
Det är hämtadt från 24 §:n i det förslag R.
St. afgåfvo vid 1841 års riksdag.
De fel mot hvilka mina anmärkmr komma att riglas äro visserligen gamla; men då man skall stifta en ny författning, bör man vårda språket, och söka afhjelpa der befintliga fel.
Mom. lyder sålunda: ”För iakttagande af Den 12 A usus t i e. m. 225 af hvad, i nästföljande § är föreskrifva, skall fattigvårds-styrelsen hafva noga uppsigt öfver skeende inflyttningar och det åligga hvarje samhällets medlem att om personer, si>m af honora från annat samhälle emottagas i sitt hus eller å sina egor” elc.
Naturligtvis skall det heta ”emottagas i hans hus eller å hans ägor” etc.
Jag anhåller, att R. o. Ad. ville besluta, att denna rättelse göres.
I sednare punkten af 17 § skulle jag anse nödigt att göra en rättelse.
Början af §:n lyder: ”att en hvar skall vara förbunden att till kyrkoherden i församlingen aflemna åtskilliga bevis för att styrka sina lefnadsförhållanden” m. m.