Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ej mer än en dag efter detta, som don Antonio Grecos hustru, donna Emilia, kom ut till den gamla, öfvergifna kyrkan för att rådfråga San Pasquale, som är det klokaste af alla helgon.
Under hösten hade nämligen don Antonios teater börjat gå illa, såsom det ju var att vänta, att den skulle göra under denna tid, då alla hade ondt om penningar.
Don Antonio hade då fallit på den tanken att försöka drifva teatern med mindre kostnad än förr.
Han hade dragit in på ett par lampor och underlåtit att hålla så stora och präktigt målade affischer.
Men detta hade varit en stor dårskap.
Det är ju ej i det ögonblick, som folk förlorar lusten att gå på teatern, som det går an att korta af prinsessornas sidensläp och spara på förgyllningen till kungarnas kronor.
Kanske det ej är så farligt på en annan teater, men på en marionett-teater är det mer än vanskligt att göra förändringar.
Och detta beror därpå att det för det mesta är halfvuxna gossar, som gå och se på marionett-teatrarna.
Stort folk kan förstå, att man stundom behöfver spara, men barn vilja alltid ha det på samma sätt.
Allt färre och färre åskådare kommo till don Antonio, och han fortfor att spara och spara.
Så föll det honom in, att han kunde umbära de två blinda fiolspelarna, fader Elia och broder Tommaso, som annars brukade spela under mellanakterna och under krigsscenerna.
Dessa blinde, som hade så stor förtjänst af att sjunga i sorghusen och som togo in summor på summor under festdagarna, voro dyra att aflöna.
Don Antonio afskedade dem och skaffade ett positiv.
Alla lärlingar och bodgossar i hela Diamante upphörde att gå på teatern.
De ville ej sitta och höra på positiv.
De lofvade hvarandra, att ej gå på teatern, förrän don Antonio tagit åter spelmännen.
Och de höllo äfven sitt löfte.
Don Antonios dockor fingo uppträda för tomma väggar.
Dessa unga gossar, som eljest hellre afstodo från sin kvällsvard än från teatern, läto bli att gå kväll efter kväll.
De voro förvissade, att de till slut skulle tvinga don Antonio att inrätta allt som förut.
Men don Antonio är af en konstnärssläkt.
Hans far och hans bror äga marionett-teatrar, hans svågrar, alla hans släktingar äro män af facket.
Och don Antonio förstår sin konst.
Han kan förändra sin röst in i det oändliga, han kan på en gång manövrera en hel här af dockor, och han kan ur minnet texten till hela cyklen af skådespel, som äro grundade på Carolus Magnus’ krönika.
Och nu blef don Antonios konstnärskänsla sårad.
Han ville ej låta sig tvingas att taga åter de blinde.
Han ville, att man skulle komma till hans teater för hans skull och ej för musikanternas.
Han slog om och började spela stora stycken med grann uppsättning.
Det finnes ett skådespel, som kallas »Paladinens död» och som handlar om Rolands strid vid Ronceval.
Det fordrar ett sådant maskineri, att en dockteater måste hållas stängd under två dagar, för att det skall kunna uppsättas.
Det är så kärt för publiken, att man brukar kunna spela det för dubbla pris och fulla hus under en hel månad.
Nu lät don Antonio uppsätta detta skådespel, men han behöfde ej spela det, han hade ingen åskådare.
Efter detta var don Antonio bruten.
Han försökte att få åter fader Elia och broder Tommaso, men dessa visste nu hvad de voro värda för honom.
Och de begärde pris sådana, att det skulle varit ruin att betala dem.
Det var omöjligt att komma till någon enighet.
I den lilla bostaden bakom marionett-teatern lefde man som i en belägrad fästning.
Man hade ingenting annat att göra än att svälta.
Donna Emilia och don Antonio voro båda unga, glada människor, men nu skrattade de aldrig mer.
Det var ej så mycket nöden, som grep dem, men don Antonio var en stolt man, och han kunde ej tåla tanken, att hans konst ej mer förmådde locka åskådare.
Då gick, som sagdt, donna Emilia ned till kyrkan San Pasquale för att bedja helgonet om ett godt råd.
Det hade varit hennes mening att läsa nio böner för den stora stenbilden, som stod utanför kyrkan, och sedan gå, men innan hon börjat bedja, hade hon märkt, att kyrkdörren stod öppen.
»Hvarför står San Pasquales kyrkdörr öppen?» sade donna Emilia.
»Det har ej händt i mina dagar.»
Och hon gick in i kyrkan.
Det enda, som var att se därinne, var fra Felices älskade bild och den stora kollektbössan.
Och bilden lyste så skön i sin krona och sina ringar, att donna Emilia lockades ända fram till honom.
Men då hon så kom att se honom in i ögonen, tycktes han henne så ljuf och trösterik att hon lade sig ned för honom och bad.
Och hon lofvade, att om han ville hjälpa henne och don Antonio ur deras nöd, så skulle hon lägga en hel aftons inkomst i den stora lådan, som hängde bredvid honom.
Efter slutad bön dolde sig donna Emilia bakom kyrkdörren och försökte uppfånga hvad de förbigående sade.
Ty om bilden därinne ville hjälpa henne, skulle han nu låta henne höra ett ord, som sade henne hvad hon hade att göra.
Hon hade ej stått där i två minuter, förrän gamla Assunta från domkyrkotrappan kom och gick förbi i sällskap med donna Pepa och donna Tura.
Och hon hörde Assunta säga med sin högtidliga röst: »Det var det året, då jag första gången hörde
Det gamla martyriet.» Donna Emilia hörde detta alldeles tydligt.
Assunta sade verkligen »Det gamla martyriet».
Donna Emilia tyckte att hon aldrig kom hem.
Det var som hade benen ej kunnat föra henne fort nog.
Det var som hade vägen mångdubblat sig för henne.
Då hon ändtligen såg teaterknuten med de röda lyktorna under taket och de stora bildrika affischerna, var det som hade hon gått många mil.
Då hon kom in till don Antonio, satt han med sitt stora hufvud lutadt i händerna och stirrade i bordsskifvan.
Det var en sorg att se don Antonio.
Under dessa sista veckor hade han börjat förlora sitt hår.
Högst uppe på hjässan var det så tunt, att skinnet lyste igenom.
Var det underligt, då han bar på sådana bekymmer!
Medan hon varit borta, hade han haft alla sina dockor framme och synat dem.
Det gjorde han nu alla dagar.
Han brukade sitta och se på den dockan, som spelade Armida.
Var hon då icke vidare skön och förledande, kunde han fråga.
Och han försökte bättra upp Rolands svärd eller Karl den stores krona.
Donna Emilia såg, att han ånyo hade förgyllt kejsarkronan, det var väl minst femte gången.
Men så hade han upphört midt i arbetet och satt sig att grubbla.
Han hade märkt det själf.
Det var ej förgyllning, som fattades honom, det var en idé.
Då donna Emilia kom in i rummet, sträckte hon fram sina händer mot sin man.
»Se på mig, don Antonio Greco,» sade hon, »jag bär i mina händer guldskålar fulla med kungsfikon!»
Och hon berättade hur hon bedt och hvad hon lofvat och hvad hon blifvit tillrådd.
Då hon sade detta till don Antonio, sprang han upp.
Armarna föllo stelt ned utefter kroppen, och håret reste sig på hans hufvud.
Han kom i obeskriflig förfäran.
»Det gamla martyriet,» skrek han, »Det gamla martyriet!»
Ty Det gamla martyriet är ett mysterium, som i sin tid spelades öfver hela Sicilien.
Det utträngde alla andra oratorier och mysterier och spelades hvarje år i hvarje stad under ett par århundraden.
Det var årets största dag, då Det gamla martyriet uppfördes.
Men nu spelas det ej mer.
Nu lefver det endast kvar i folkets minne såsom en saga.
I forna dagar spelades det väl också på marionett-teatern.
Men nu har det kommit att betraktas såsom för gammalt och omodernt.
Det har kanske ej varit speladt på trettio år.
Don Antonio började ryta och skrika åt donna Emilia, därför att hon kom och pinade honom med dårskaper.
Han stred emot henne, som mot en dämon, som kommit för att bemäktiga sig honom.
Det var häpnadsväckande, det var hjärtskärande, sade han.
Hur kunde hon få ett sådant ord in i öronen?
Men donna Emilia stod lugn och lät honom rasa.
Hon sade endast, att hvad hon hört var Guds vilja.
Don Antonio började också snart blifva tveksam.
Den stora tanken tog så småningom väldet öfver honom.
Det fanns ingenting, som varit så älskadt och speladt på Sicilien.
Och bodde det ej ständigt samma folk på den ädla ön?
Älskade de ej samma jord, samma berg, samma himmel, som deras fäder älskat?
Hvarför skulle de ej också kunna älska
Det gamla martyriet?
Han stred emot, så länge han kunde.
Han sade till donna Emilia, att det skulle blifva för dyrt.
Hvarifrån skulle han få apostlar med långt hår och skägg?
Han hade icke något bord för nattvarden, han hade icke sådant maskineri, som erfordrades för intåget och korsbärningen.
Men donna Emilia såg, att han skulle ge med sig, och innan aftonen gick han verkligen till fra Felice och förnyade hennes löfte att lägga en aftons inkomst i den lilla bildens kollektlåda, om detta visade sig vara ett godt råd.
Fra Felice berättade om löftet för donna Micaela, och hon blef glad och på samma gång ängslig för hur detta skulle aflöpa.
Rundt om i staden blef det bekant, att don Antonio höll på att sätta upp Det gamla martyriet, och man skrattade åt honom.
Don Antonio hade förlorat förståndet.
Man skulle nog hafva velat se
Det gamla martyriet, om man fått se det så, som det spelades i forna tider.
Man skulle nog hafva velat se det uppföras så, som i Aci, då stadens ädlingar spelade kungar och legoknektar, och handtverkarna utförde judarnas och apostlarnas roller, och då så många scener ur gamla testamentet voro tillagda, att skådespelet varade en hel dag.
Man skulle också ha velat åter upplefva de härliga dagarna i Castelbuoco, då hela staden förvandlade sig till ett Jerusalem.
Där uppfördes mysteriet så, att Jesus kom ridande till staden och möttes af palmer i stadsporten.
Där föreställde kyrkan Jerusalems tempel och rådhuset Pilati palats.
Där värmde sig Petrus vid en eld på kyrkoherdens gård, korsfästelsen skedde på ett berg ofvan staden, och Maria sökte sin sons lik i grottorna i sindacons trädgård.
Då man hade sådana ting i minnet, hur kunde man nöja sig med att se det stora mysteriet på don Antonios teater!
Men trots detta arbetade don Antonio med den största ifver på att förfärdiga skådespelare och ordna det stora maskineriet.
Och se, om några dagar kom mäster Battista, som målade skyltar, och skänkte honom en affisch.
Han hade tyckt om att höra, att don Antonio ville spela Det gamla martyriet, han hade sett det i sin ungdom och haft stor glädje af det.
Nu stod således att läsa med stora bokstäfver på teaterns knut: »Det gamla martyriet eller Den återuppståndne Adam, tragedi i tre akter af cavaliere Filippo Orioles».
Don Antonio undrade och undrade hurudan folkstämningen skulle bli.
Men åsnepojkar och lärlingar, som gingo förbi hans teater, läste affischen under hånskratt.
Det såg mycket mörkt ut för don Antonio, men han arbetade ändock troget vidare.
Då den utsatta kvällen kom, och martyriet skulle spelas, var ingen mer orolig än donna Micaela.
»Skall den lilla bilden hjälpa mig?» frågade hon sig oupphörligt.
Hon sände ut sin jungfru, Lucia, för att speja.
Stod det några grupper af pojkar omkring teatern?
Såg det ut, som om det skulle bli folk?
Lucia kunde gärna gå fram till donna Emilia, som satt i biljettluckan, och fråga henne hur det artade sig.
Men då Lucia kom tillbaka, hade hon alls intet hopp att ge.
Det var ingen folksamling utanför teatern.
Pojkarna hade beslutat krossa don Antonio.
Mot åttatiden kunde ej donna Micaela längre uthärda att sitta hemma i denna väntan.
Hon öfvertalade sin far att följa henne till teatern.
Hon visste väl, att en signora aldrig hade satt sin fot på don Antonios teater, men hon måste se hur detta skulle aflöpa.
Det vore en sådan svindlande stor framgång för hennes järnväg, om don Antonio lyckades.
Då donna Micaela kom till teatern, fattades klockan några minuter i åtta.
Och donna Emilia hade ej sålt en biljett.
Men hon var ej nedslagen.
»Gå in, donna Micaela!» sade hon.
»Vi skola spela i alla fall.
Don Antonio skall spela för er och er far och mig.
Det är det skönaste han någonsin uppfört.»
Donna Micaela kom in i en liten teatersalong.
Den var sorgklädd, såsom de stora teatrarna alltid voro förr i världen, då Det gamla martyriet uppfördes.
Det var mörka, silfverfransade förhängen omkring scenen.
Och de små bänkarna voro klädda i svart.
Straxt efter att donna Micaela var inkommen, visade sig don Antonios buskiga ögonbryn i ett litet hål i kulissen.
»Donna Micaela,» ropade han såsom donna Emilia nyss förut.
»Vi skola ändock spela.
Det behöfver inga åskådare.
I detsamma kom donna Emilia själf och öppnade dörren och höll den nigande på vid gafvel.
Det var kyrkoherden, don Matteo, som kom.
»Hvad säger ni om mig, donna Micaela?» sade han skrattande.
»Men ni förstår, det är Det gamla martyriet.
Jag såg det i min ungdom på stora operan i Palermo, och jag tror, att det var det där gamla stycket, som gjorde mig till präst.»
Nästa gång dörren gick upp, var det fader Elia och broder Tommaso, som kommo med fiolerna under armen och letade sig fram till sina vanda platser, så lugnt som om de aldrig hade varit i tvist med don Antonio.
Dörren gled upp på nytt.
Det var en gammal gumma från gränden ofvanför den lille morens hus.
Hon var svartklädd och gjorde korstecknet, då hon kom in.
Efter henne kom en fyra, fem andra gamla gummor, och donna Micaela såg helt förtrytsamt på dem, medan de så småningom fyllde teatern.
Hon visste, att don Antonio ej skulle vara nöjd, innan han hade åter sin egen publik, innan han hade sina egensinniga, älskade pojkar att spela för.
Plötsligen hörde hon en storm eller en åska.
Dörrarna upp på vid gafvel, alla in på en gång!
Det var pojkarna.
De slogo sig ned på sina vanda platser med en trygghet, som om de dragit in i sitt hem.
De sågo på hvarandra, smått skamsna.
Men det hade varit omöjligt för dem att se den ena gamla gumman efter den andra gå in på deras teater och se hvad som spelades för dem.
Det hade varit rakt omöjligt att se hela gatan full af gamla sländspinnerskor i makligt tåg mot teatern.
Och så hade de rusat på.
Men knappast hade de unga människorna kommit på sina platser, förrän de märkte, att de kommit in under en tuktomästare.
Ack, Det gamla martyriet, Det gamla martyriet!
Det uppfördes icke så som i Aci och i Castelbuoco.
Det spelades ej så som på operan i Palermo, det spelades endast af arma marionetter med orörliga ansikten och stela kroppar, men det gamla skådespelet hade ej förlorat sin kraft.
Donna Micaela märkte det redan i andra akten under nattvarden.
Pojkarna började hata Judas.
De ropade hotelser och skymford in till honom.
Då lidandeshistorien fortgick, lade de af sig hattarna och knäppte händerna.
De sutto alldeles stilla med sina vackra, bruna ögon vända mot scenen.
Då och då kommo ett par tårar pärlande.
Då och då knöts en näfve i harm.
Don Antonio talade med tårar i rösten, donna Emilia låg på knä i utgångsdörren.
Don Matteo såg med ett mildt leende bort till de små dockorna och mindes det härliga skådespelet i Palermo, som hade gjort honom till präst.
Men då Jesus fängslades och pinades, blygdes de unga öfver sig själfva.
De också hade kunnat hata och förfölja.
De voro som dessa fariséer, som dessa romare.
Det var en skam att tänka på.
Måtte don Antonio kunna förlåta dem!
Damen med järnringen.
Donna Micaela tänkte ofta på en fattig liten sömmerska, som hon sett i sin ungdom i Catania.
Hon hade bott i huset bredvid palazzo Palmeri, och hon hade alltid suttit i portgången med sitt arbete, så att donna Micaela hade sett henne tusen gånger.
Hon hade brukat sitta och sjunga och hon hade visst bara kunnat en enda canzon.
Alltid, alltid hade hon sjungit samma visa.
»Jag har klippt en lock ur mitt svarta hår,» hade hon sjungit.
»Jag har löst upp min svarta, glänsande fläta och klippt en lock ur mitt hår.
Jag har gjort det för att glädja min vän, som är bedröfvad.
Ack, min älskade sitter i fängelse, min älskade skall aldrig mer linda mitt hår mellan sina fingrar.
Jag har sändt honom en lock af mitt hår för att påminna honom om de lena bojor, hvilka aldrig mera skola omsluta honom.»
Donna Micaela kom väl ihåg denna sång.
Det var som hade den ljudit genom hela hennes barndom för att båda henne det lidande, som väntade henne.
Donna Micaela satt under denna tid ofta på stentrappan till kyrkan San Pasquale.
Hon såg då underbara händelser tilldraga sig borta på det sagorika Etna.
Öfver den svarta lavamarken kom ett järnvägståg glidande på nylagda, glänsande skenor.
Det var ett festtåg.
Det var flaggor längs vägen, det var kransar på vagnarna, sittplatserna voro täckta med purpurkuddar.
Vid stationerna stod folk och ropade i festjubel: »Lefve konungen, lefve drottningen, lefve den nya järnvägen!»
Hon hörde det så väl, hon var själf med på tåget.
Ack, så hedrad, så hedrad hon var!
Hon kallades inför konungen och drottningen, och de tackade henne för den nya järnvägen.
»Begär en nåd af oss, furstinna!» sade konungen, gifvande henne den titel, som damerna af Alagonas släkt fordom burit.
»Sire,» svarade hon, som man svarar i sagor, »skänk friheten åt den siste Alagona!»
Och det blef henne beviljadt.
Konungen kunde ej säga nej till en bön från henne, som byggt denna goda järnväg, som skall ge rikedom åt hela Etna.
Då donna Micaela lyfte armen, så att klädningsärmen gled upp, såg man, att hon bar som armband en ring af rostigt järn.
Hon hade funnit den på gatan, trängt den öfver handen, och nu bar hon den alltid.
Så snart hon kom att se den eller vidröra den, bleknade hon, och hennes ögon sågo ej mer något af världen omkring henne.
Men hon såg ett fängelse sådant som Foscaris i dogepalatset i Venedig.
Det var en mörk, trång källarhåla, ljus kom insilande genom en förgallrad glugg, och från väggen kom ett stort knippe kedjor och slingrade som ormar kring den fångnes ben och armar och hals.
Måtte helgon göra under!
Måtte människor arbeta!
Måtte hon själf snart hafva sådan berömmelse, att hon kan tigga friheten åt sin fånge!
Han skall dö, om hon ej skyndar.
Måtte järnringen ständigt gnaga hennes arm, så att hon ej glömmer honom ett ögonblick!
Fra Felices testamente.
Då donna Emilia öppnade biljettluckan för att sälja biljetter till den andra föreställningen af
Det gamla martyriet, stod folket i kö för att få platser, kvällen därpå var teatern så öfverfull, att folk svimmade i trängseln, och tredje kvällen kommo människor resande både från Adernó och Paternó för att få se den älskade tragedien.
Don Antonio förutsåg, att han skulle kunna spela den en hel månad för dubbla pris och med två representationer hvarje kväll.
Huru lyckliga de voro, han och donna Emilia, och med hvilken glädje och tacksamhet de lade ned tjugufem lire i den lilla bildens kollektbössa!
I Diamante väckte denna händelse mycken förvåning och många människor kommo till donna Elisa för att få veta om hon trodde, att helgonen ville att man skulle bistå donna Micaela.
»Har ni hört donna Elisa,» sade man, »att don Antonio Greco blifvit hjälpt af Kristusbarnet i San Pasquale, därför att han lofvat ge en aftons inkomst till donna Micaelas järnväg?»
Men då man frågade donna Elisa om detta, slöt hon munnen och såg ut, som om hon ej kunde tänka på något annat än sitt broderi.
Fra Felice själf kom in och berättade henne om de två under bilden redan gjort.
»Signorina Tottenham var mycket dum, som lämnade bilden ifrån sig, då den är en sådan undergörare,» sade donna Elisa.
Detsamma tyckte alla.
Signorina Tottenham hade ju ägt bilden i många år, och hon hade ingenting märkt.
Den kunde nog ej göra under.
Detta var endast ett sammanträffande.
Det var en olycka, att ej donna Elisa ville tro.