Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blickar af hemligt förstånd utvisade, att de fleste anlitat skrifvarens mäktiga förord.
-- Hvad kan nu vara så brådt å färde? frågade en adelig ryttmästare, hvars ärende var att begära en förläning af jordagods för obetald lön. -- Skrifvaren vet det: få vi krig med Danmark?
-- Gud bevare! svarade
Tungel med en axelryckning, som han lärt i statsmännens skola. -- Krig ha vi mer än vi godt kunna sköta.
Jag tänker det är något klagomål från bönderne om adelns förläningar.
-- Slikt kommer rådet till, medan fröken är omyndig, rättade en häradshöfding, som var stadd i bugningar för en lagsaga.
-- Gud gifve hon vore myndig och sloge juten för döförat, efter hon skall vara så karlavulen, suckade en Åbo-krämare, som blifvit illa prejad på sin salpeterlast.
-- Säg det! anmärkte en äldre, reputerlig tjensteman med en stor vårta på hakan.
-- Det är länge sedan vi sett en holländare i våra farvatten, allt för den fördömda Öresundstullens skull.
Är det välbetrodde kunglige skrifvaren Tungel jag har den förmånen beskåda?
Tungel, som högdraget slagit sig ned på en bänk, medan de öfrige stodo, nedlät sig till det svar, att han vore densamme.
-- Mitt namn är Lydik Larsson, tullnär i Helsingfors, fortfor den reputerlige med en ödmjuk bugning.
-- Törs jag begära få tala ett ord mellan fyra ögon?
Rådets mäktige tjenare mätte småstadsresanden med en granskande blick och fann honom bära försilfrade mässingsknappar i rocken samt en urkedja af guld, alltså lämplig att plocka.
-- Jag väntar hans nåd rikskanslern och har knappt om tiden.
Törhända kan jag tjena med ett par minuter här i rummet bredvid, genmälde Tungel, som var husvarm i maktens herresäte.
När de befunno sig utan vittnen, började tullnären:
-- Jag är nyss hitkommen på befallning af presidenten Kurck i ett vittnesmål ...
-- Lydik Larsson?
Ja, jag påminner mig, afbröt honom den myndige skrifvaren.
-- Ni blef åtalad för tre år sedan och dömd till sexhundra dalers böter för efterlåtenhet i tullen.
Jag kan ingenting göra för er, min gode man.
-- Tiderna äro svåra och sportlarna små, suckade tullnären.
Man slår sig illa ut med hustru och barn, och tullnärstjensten i Åbo är ledig ...
Kunglige skrifvaren kastade en blick på guldkedjan, som just ej antydde alltför betryckta omständigheter, och svarade:
-- I Åbo?
Ja, jag tror.
Men där åtelen är ... ni förstår.
Många sökande ...
Wenman från Åbo, Lüders från Stockholm, folk med förnäma gynnare.
Det enda vore att insinuera hos hans nåd rikskanslern, ifall han ej redan bortlofvat tjensten.
-- Skulle jag ej töras uppvakta hennes majestät drottningen? vågade tullnären hviskande fråga.
Skrifvaren höjde föraktligt på axlarna.
-- Ni kommer från landet, min gode man.
Om ni har någon dresserad finsk björn, som kan dansa för nådig fröken, så försök eder lycka.
Kanske kan ni få en pung mynt eller ett rapp af ridpisken, allt efter skickligheten.
-- Nej, jag beder välbetrodde skrifvaren, lägg ett godt ord för mig hos hans nåd rikskanslern!
Jag skall ej vara otacksam, och ... eftersom välbetrodde skrifvaren torde få omkostnader för min skull, så ... var så gunstig och tänk på mitt bästa!
De sista orden åtföljdes af en ansenlig skinnpung, som ljudlöst gled ned i skrifvarens vida rockficka.
Icke långt därefter stod denne inför sin höge chef, föredragande en promemoria på de ärenden, som i dag skulle förekomma i rådet.
Nils Nilsson Tungel var till alla delar den man, som drottningen så gäckande skildrat för Hagar Ring, men hon hade underlåtit att tillägga de egenskaper, som gjorde honom till ett mycket användt redskap i statens och längre fram äfven i hennes egen tjenst.
Han var nämligen ett slipadt hufvud och känd för en ovanlig ämbetsmannaskicklighet.
Promemorian började med besättandet af några lediga tjenster, och Tungel hade sitt eget sluga sätt att rekommendera klienter, som betalat honom väl, eller motverka andra, som icke anlitat honom.
-- Göinge domsaga: sökanden
Silfvercrona har att fordra 1,000 daler och kan betalas med domsagan ...
Fogdesysslan i Kexholms län:
Joakim Simonov lofvar med 2,000 daler öka kronans skatt, som företrädaren undanhållit ...
Kammarkollegium: skrifvaren
Herlöfson är beträdd med lasteligt tal om hufvudbokens förande ...
Nyslott: landshöfdingen Mikael Jordan klagar öfver kammarfiskalen Samuel Cröell ...
Landträtten i Estland: von Heineman var sakförare för Paikull, som flyttade råmärket in på eders nådes förläningar ...
Åbo:
Lydik Larsson, bötfälld af grefve Brahe för att han varit mån om adelns privilegier, söker nu tullnärstjensten ...
-- Det är nog för i dag, afbröt honom Oxenstjerna kort.
Han tjenstgör vid dessa ärenden, Tungel, och får sedan orlof för i dag.
-- Jag fördristar mig erinra om expeditionen till danska sändebudet ...
-- Han har orlof från klockan tio.
Se till, att han håller tand för tunga!
-- Mitt underdåniga, tropligtiga nit ...
Gå sin väg.
Han tjenstgör från klockan åtta till tio.
Förtroendemannen gick med buktande rygg, betydligt tamare än han kommit.
-- Ola Berg! sade Oxenstjerna med låg röst.
Ola Berg framträdde genom en löndörr till kabinettet och afbidade order.
Han var en förslagen skånsk öfverlöpare och brukades af rikskanslern som detektiv i politiska ärenden.
-- Följ Tungel i kväll efter mörkningen!
-- Han skal s'gu ikke være den mus, som lister sig ud af kattens öine, svarade detektiven och försvann i sitt kryphål.
Samma dag, den 12 Maj 1643, när de löpande ärendena voro expedierade i rådet klockan tio, afskedades Tungel från protokollet, och en hemlig öfverläggning tog början.
Drottningen var närvarande och åhörde med mycken uppmärksamhet den ifriga rådplägningen, utan att däri deltaga.
För eftervärlden är denna skickelsedigra öfverläggning i svenska rådet icke mera en hemlighet.
Det var där man beslöt att afklippa de olidliga tvisterna om Öresundstullen och den ständiga faran af ett anfall från sidan.
Ärendet gällde ett krig med Danmark, och det beslöts enhälligt, icke med lätt hjärta midtunder brinnande krig i Tyskland och de redan så betungande bördor, som tryckte ett fåtaligt, fattigt folk.
Men segrarna hade burit sin frukt och nederlagen sin lärdom.
Stämningen uttalades bäst i den gamle Jakob
De la Gardies ord: »Man skall först med all makt söka en kristelig fred.
Kan den intet vinnas, såsom nu för ögonen är, då måste man öppna på pungen och rusta sig till och sedan tro Gud om godt och gå rakt på fienden.
Så gjorde jag med moskoviten.»
Framgången berodde likväl så väsentligt på hemlighetens bevarande, att därförutan hade kriget varit en dårskap.
Kristian IV, som besegrat Sverige i nästföregående tvekamp, kunde endast angripas oförberedd och endast af Torstenson.
Mot denne härförare stod hela kejsaredömets makt i vapen, alltså borde Tyskland lika litet som Danmark förnimma den minsta knäpp af en ny spänd hane på svenska gevär.
Ytterligare stod vid Estlands och Lifflands gränser det då ännu mäktiga Polen med sin unge bragdlystne konung Uladislaus, som brann af begär att hämnas sin faders nederlag och rycka till sig sin ärfda svenska krona.
Mot väster, söder och sydost måste således alla skvallrande läppar tillslutas, alla lyssnande öron tillstoppas.
Mot nordpolen var riket tryggt och nästan lika tryggt mot den trötte ryske jätten i öster.
Alltsedan Gustaf Adolfs tider hade bådas fiende Polen lyckats förena Ryssland och Sverige i en sällsynt vänskap.
Det var först efter Kristinas tider, som hjältarne Carl X Gustaf och Carl XII genom Polens underminerande -- det största politiska misstag i Sveriges historia -- lyckades draga öfver sitt rike Rysslands kolossala, från sin naturliga dämmare frigjorda makt.
Så skickligt hade svenska regeringen dolt sina planer och visat sig undfallande mot kung Kristians öfvergrepp, att ingen diplomat utanför svenska rådet trodde på krig med Danmark.
Men hur lyckligt än hemligheten bevarades, låg där för mycket misstänkeligt i tidens luft för att icke någre bland diplomaterne skulle med spejande ögon och lyssnande öron hafva vädrat någonting, som dock kunde vara i görningen.
En af de skarpsyntaste och en som därtill hade mesta anledning att hålla sig vaken, var danske ministern i Stockholm Peder Vibe ...
Denne herre hade på aftonen samma dag, när kriget beslöts i rådet, mottagit en kurir med depescher från sin regering och bref från danske ministern i Warschau.
Innehållet tycktes förtreta och oroa honom; hans otålighet gaf sig luft i enstaka utrop under läsningen, medan hans systerson och privatsekreterare, unge Rantzau, tid efter annan afbröt honom med frågor om en svårläslig rapport, som var under renskrifning.
Vibe ägde hvad
Oxenstjerna saknade, en pålitlig handsekreterare.
-- Vil du tie?
Corfitz Ulfeld utnämnd till rikshofmästare?
Ja, hvarför är jag icke kungens svärson?
Finnas ej flera bastarder att försörja dig, Rantzau?
Och kungen utgifver sin »Nye Reces»!
Hvartill tjenar att stifta lag för en så usel styrelse, som vår kungliga danska? ...
Afskeda rådet, tukta småadeln, frigör de lifegne, och svensken skall icke våga knyta näfven i byxfickan.
-- Men friheten, ers excellens ... adelns privilegier? vågade den fullblodige sekreteraren invända.
-- Håll munnen! ...
Hamburg mumlar ... holländaren stångas ...
Se åt hvem som knackar!
Äfven Vibe hade en löntrappa, som ingen diplomat ville umbära vid denna tid, när så mången spårhund måste komma och gå osedd.
Sekreteraren införde en västgöte med ränsel på ryggen och en bunt väfskedar öfver axeln.
-- Så, så, sade Vibe, när den nykomne med en bondaktig skrapning på baktassen frågade, om hans nåd behöfde byxtyg af samma sort, som borgmästarens byxor i Skara. -- Lägg af lösskägget, du, och kasta det där skräpet i vrån.
Den unge herrn här går uti mina byxor.
-- Fälle jag det tror, genmälde västgöten och skrapade sig betänksamt i den yfviga, gula luggen. -- Visa mig stjärten, sa´ göingen, så jag får se, om du är räf eller anka.
-- Hvad nu, lymmel? röt ministern otåligt.
Kör ut karlen, Rantzau!
Innan det kom till denna handgriplighet, fann den nykomne för godt att taga reson, kastade från sig peruk, skägg och handelsvaror samt visade under förklädnaden kunglige skrifvaren Nils Tungels grinande ansikte.
-- Undskyll, ers excellens, sade han.
Jag står här under danska kronans lejd, och mig skall intet ondt vederfaras, men utanför trädgårdsporten är icke lätt att lista sig genom.
Hade jag icke en stöfvare tätt i hälarna ända från Nygatan?
Jag slank in i Bouchtska gården, som har två utgångar, och förrän hans räf bet min gås, var jag öfver muren i trädgården.
Vackert så vid mina år, ers excellens.
Men med repet på dörrkroken och Danmarks välfärd där innanför, skonar jag, som ers excellens ser, hvarken lif eller välfärd för mitt underdåniga nit.
-- Jag förstår, genmälde Vibe med ett förakt, som han knappt vårdade sig om att dölja.
-- Tungel sätter sin hals på spel, och detta skall vedergällas kontant.
Men hvad är nu å färde, när en så försiktig man icke törs skrifva eller skicka en annans hals i snaran?
Är det en revolution?
-- Bättre upp, ers nåd, bättre upp.
Och svenska rådets förtroendeman räknade redan i tankarna de högar af guld och torn af äreställen, som ett förräderi just i den rätta stunden ofelbart måste inbringa honom.
Vibe blef uppmärksam.
Han kände sin man och nedlät sig att smickra en usling, som han behöfde.
-- Jag känner ert nit, fortfor han, och det skall belönas efter förtjenst.
Ni är en ovärderlig bundsförvant, Tungel, och rikskanslern behandlar er som ett legohjon.
Vore jag i hans ställe, skulle jag gifva en man som er sin berättigade plats i rikets råd.
Det är lyckligt för oss, min käre Tungel, att vi bättre förstå uppskatta ert värde.
Men våga icke i otid ert dyrbara lif!
Ni behöfves nu bäst där ni är.
Ligger drottningen för döden sjuk?
-- Bättre upp, ers excellens!
Skrifvaren kunde ej neka sig nöjet att utminutera sin nyhet droppvis, likasom man räknar högar af guldmynt ett och ett för att höra hvartenda särskildt klinga.
-- Då har Torstenson blifvit totalt slagen i Tyskland.
Ut med det, karl!
-- Sverige förklarar
Danmark krig! hviskade Tungel med tonvikt på hvarje stafvelse.
Vibe reste sig och satte sig åter.
Han hade känt i luften oset af något brändt, men det låg som ett obestämdt töcken vid framtidens horisont.
-- Det är icke möjligt! utropade han.
-- Det är säkert, genmälde skrifvaren.
Ministern lugnade sig.
-- Ni torde hafva misstagit er.
Förklara på hvad ni stöder en så vågad förmodan!
-- Rådet har haft ett sammanträde för slutna dörrar i dag från klockan tio till två på eftermiddagen.
Skrifvarne ha för i dag fått orlof.
Rikskanslern för protokollet.
Kurirer hafva afgått till Hamburg och Amsterdam.
Ingenting annat?
Är det första gången rådet sammanträdt inom lyckta dörrar?
Och har man icke länge underhandlat med Hamburg och Nederländerna?
Detta är ingen nyhet, min käre Tungel.
För den hade ni kunnat spara er hals.
-- Ers excellens far vilse, fortfor skrifvaren, så förnärmad, som man ju måste vara, när man ser en guldhög förvandlas till vissnade löf. -- Det gäller krig mot Danmark; jag läser detta i rikskanslern som i en bok.
Därtill har jag mina extra kunskapare.
En skrifvare hos gamle De la Gardie inberättar, att riksmarsken uppsätter mönsterrullar för allt stridbart manskap på sina gods, beställer vapen i Norrköping och låter sammandraga krigsfolk mot skånska gränsen.
-- Däri gör marsken klokt.
Slå Torstenson, Tungel, slå Torstenson, och det torde ej töfva länge, innan manskap behöfves vid skånska gränsen!
Ni löper med limstången, min gode man.
Men lika godt, jag krediterar er en hals till godo.
Har ni hört något om furst Radzivil?
Jag beundrar er, Tungel.
Det var det finaste af alla knep på er långa meritlista.
Jag beställer honom hit som kunskapare, jag hoppas, att han skall komma i gräl med de svenske junkrarne och tussa på dem den polske kungen.
Stickor heller!
Han rafflar och dobblar med dem, de blifva hans bästa supbröder.
Då spanar ni ut, att han har en gemål ...
Hvad var det ni sade hon var för en?
-- En för detta kammarpiga, som med sin rikedom köpt en ruinerad adelsman.
Ni är människokännare, Tungel.
Ni hoppades få furstinnan presenterad vid hofvet för att hon där skulle blamera sig bättre än hennes man lyckades göra.
Hon förekom er och gjorde sig omöjlig, men ni fann på ett råd.
Sedan ni sörjt för att hennes conduit kommit till drottningens öron, anvisade ni henne timmen, när drottningen skulle rida ut, och intalade henne att tilltrotsa sig en presentation.
Om ni icke läst rikskanslern som en bok, så har ni åtminstone läst drottning Kristina.
Mottag min komplimang, herr kunglig sekreter och blifvande riksråd!
Det polska fursteparet skyndade sig därefter på er inrådan att afresa, innan er förman, rikskanslern, hann erbjuda dem en satisfaktion, som skulle tillintetgjort effekten i Warschau.
Skada, att det kom något privat intresse med, som ni icke beräknat.
Hvad är det för en dum förgiftningshistoria, som ryktet omtalar?
Ville furstinnan förgifta drottningen?
-- Ers excellens, jag bedyrar ...
-- Det är öfverflödigt.
Ni är för klok, för att jag skulle tro eder om en sådan sottise.
Ville furstinnan hämnas på drottningen, förrän drottningen skymfat henne?
-- Det är en gåta för mig, som för ers excellens.
Drottningen har en favorit, en flicka från landsvägen.
Det tyckes som skulle furstinnan Radzivil af någon obekant orsak hata denna favorit, som hon aldrig har sett, och velat rödja henne ur vägen.
Hon försökte detta på det miserabelt enfaldiga sätt, som ers nåd torde känna.
Så kan endast en för detta piga blamera sig.
En förnäm dam skulle ha gjort det skickligare.
-- Nå godt.
Denna episod har ingen annan betydelse, än att möjligen diskreditera vår plan i Warschau.
Till en början är effekten förträfflig.
Se här hvad man skrifver därom med dagens kurir.
Uladislaus har blifvit behörigen underrättad om den skymf, som i Stockholm tillfogats en hans undersåte af Sveriges drottning i egen person, och har tillkallat chefen för huset Radzivil för att i hans namn fordra en lysande upprättelse.
Han skall sannolikt ej nöja sig med Wrangels afsättning, utan fordra hans dödsdom, och detta kan svenska regeringen omöjligt bevilja.
Vi ha således just den konflikt i gång, som vi så länge efterlängtat.
Enda faran är, att den gamle furst Radzivil, som ännu icke var anländ, när brefvet afgick, vägrar att erkänna den förolämpade som en medlem af sin familj.
Tror ni, att han skall vägra?
-- Det är möjligt, ers excellens.
En mesallians!
Och Radzivilerne äro af alla stolta polackar de stoltaste.
-- Gamle Radzivil får icke vägra.
Jag skall låta erinra honom, att hans namn står i pant, detta namn, som man skymfat i Stockholm.
Nej, Tungel, ni har utspelat en trumf och spelat för väl för att kunna tappa.
Låt oss nu blanda korten skickligt i Warschau, och ni kan lägga eder lugnt att sofva på edert inbillade krig.
Sverige skall aldrig våga angripa Danmark, om den polske uroxen stångar sina horn i dess sida.
-- Också möjligt.
Men dessa horn ha blifvit afsågade förr, och nu är jag här med det budskap, att rådet beslutit krig.
Jag har varnat ers excellens, jag tvår mina händer.
-- Godt, godt.
Jag skall belöna er tjenst som om Torstenson redan stode vid Köpenhamns murar.
Se här en växel på Texeira i Hamburg.
Papper är i dessa tider säkrare än guld och Texeira den säkraste bank näst Ruben Zevi.
Lämna västgöten här, och kläd eder till dalkulla.
Där i väggskåpet finner ni kjol, tröja, förkläde och huckle.
Jag riskerar mitt goda rykte, men hvad gör man ej för sina vänner?
Tag en omväg, försvinn i skuggan af slottsmuren; man är ingenstädes säkrare, än tätt invid galgen ...
Så! -- fortfor han skrattande, medan kunskaparen undergick denna förvandling. -- Möt nu i mörkret prosten i Leksand, och han skall svära på, att ni är ett af hans skriftebarn.
Farväl, min ohängde bundsförvant, jag räknar på edra vidare tjenster.
-- Rantzau -- yttrade Peder Vibe till sin sekreterare, när svenska rådets förtroendeman lyckligt var utom hörhåll -- jag gaf den där karlen 6,000 daler nu, och 6,000 har han fått förut: hvad anser du honom vara värd?
-- Sex öre till ett bastrep.
Hampa vore ett slöseri, svarade Rantzau.
-- Ja, så skulle jag ha svarat vid din ålder.
Och likväl uppsätter denne karl Axel Oxenstjernas ultimatum till kejsare och konungar: ho vet hvad han ännu skall uppsätta åt drottning Kristina?
Minns, när du blir minister, att du betalar förrädaren, innan du hänger honom.
Det är ett elände, Rantzau.
Staten har sin moral och en hederlig man sin, men de gå ihop först vid galgen.
Hvad vill du betala för den nye rikshofmästaren Corfitz Ulfeld?
-- Jag förstår icke ers excellens.
-- Nej, du förstår icke.
Han är ju numera Kristian IV:s högra hand, han regerar Danmark och skall troligen slingra sig fram några år.
Hvarför jämföra en så högt uppsatt dignitär med en simpel landstjuf?
Den dag torde komma, när Corfitz Ulfelds högre meriter göra honom förtjent af en högre galge, än Tungel.
Gå till hvila, min son, och dröm icke om en statsmans ihåliga segrar, dröm om din käresta, dröm om en hederlig landtgård i Selands bokskogar eller en ärlig död på fältet för gamla Danmark!
Höjderna och djupen.
De stora höjderna stiga endast ur stora djup.
Sverige hade hört större vältalare och kraftigare botpredikanter, än drottning
Kristinas öfverhofpredikant Johannes Matthiæ, men få, hvilka som han, eller mer än han, predikat den kristna kärlekens evangelium.
Han var sitt tidehvarfs evangelist, sitt århundrades Tollstadius.
Och nu var han utnämnd till biskop i Strengnäs; nu skulle han, på Kristi himmelsfärdsdag, säga sin församling farväl i Storkyrkan.
Intet under, att den föga rymliga kyrkan var till trängsel fylld och att tårar sågos i många ögon.
På den kungliga läktaren visade sig drottningen med sin uppvaktning; riksrådens bänkar voro fulltaligt upptagna, många andra förnäma och höga personer närvoro.
Nu förväntade man af en hofpredikant idel honung och sötma till jordens mäktige; nu skulle han tala om deras höga kall och förtjenst framför andra dödliga; nu skulle han, som några år senare professor Alanus i Åbo, förklara adelskap för en gudomlig inrättning och hvarje högättad person begåfvad redan i födseln med synnerliga utmärkta egenskaper.
Predikanten svek denna väntan: han visste väl till hvilka han talade, men han böjde sig icke denna gång; det låg den milde evangelisten på hjärtat att, också han, engång nedböja sina åhörare inför den Allsmäktiges tron.
På samma gång han talade kärlekens tröst, visade han äfven sanningens tänder.
Han tillämpade dagens text på Esaias' ord och Marias lofsång: »Alla dalar skola upphöjas och alla kullar förnedrade varda.
De mäktige hafver han satt af sätet och uppsatt de ringa.»
Detta är upphöjelsen efter Guds rikes lagar.
Människorna söka höghet och ära med minsta möjliga själfförsakelse.
De klifva helst på hvarandras axlar, trampande under sig de ringa och svaga.
Men Gud upphöjer ingen, som han ej förut nederslagit.
Aldrig hade David uppnått en så hög ära, om ej bedröfvelsen gått som vattufloder öfver hans själ, om han ej ätit aska för bröd och blandat sin dryck med tårar.
Kristus vid sin himmelsfärd var densamme Kristus, som dött för oss i smälek på korset.
Hvilken dristade mäta sig med hans apostlar?
Och dock voro de på jorden de ringaste och mest föraktade, liksom sin mästare.
»Du elända, öfver hvilken alla väder gå, och du tröstlösa, si, jag vill lägga dina stenar i blyglans och lägga din grundval med safirer och vill göra dina tinnar af rubin och dina portar af gnistrande ädelstenar.
Ty bergen skola vika och högarna falla, men min nåd skall icke vika från dig, och mitt fridsförbund skall icke förfalla, säger Herren, din förbarmare.» (Es. 54: 10-12.)
Predikanten slutade med några få ord till afsked och tack.
Den så ofta undfallande läraren var såsom förvandlad.
Han kände sig stå till räkenskap inför sin Gud.
Hvad frågade han efter jordens väldige?
Han erfor något inom sig af Esaias' ande och kraft: denne det gamla testamentets evangelist kunde nederslå högarna, såsom han upprättade dalarna.
Och det adelsstolta Stockholm, det högmodiga tidehvarfvet, som så obevekligt förtrampade allt det ringa, det svaga, det vanbördiga under sin fot, behöfde, efter så många milda maningar, en varning till afsked, lika godt hvem den träffade.
Herrarne i riksstyrelsen och deras vederlikar tyckte icke om Johannes Matthiæ predikan; det var väl, att han bortskickats till Strengnäs.
Kerstin satt stum och tankfull.
Försakelsen, förödmjukelsen ingingo ej i hennes uppfattning af äran.
Och dock var där något storartadt, som anslog henne, i dessa fallande berg och stigande dalar.
Hon upptog dem i sin tankegång, hon tillämpade dem på sitt sätt.
Lifsuppfattningen begynte mogna i Kristinas sjuttonde år.
Hennes tysta närvaro vid rådets öfverläggningar vidgade synkretsen och ingaf henne, som dittills endast sett kronans rättigheter, en aning äfven om kronans pligter.
Det fanns ögonblick, när hon tog sitt blifvande kall på fullt allvar, likasom det fanns andra, när hon åter glömde det.
Studierna, som hon fortfor att älska, antogo en annan riktning.
De klassiska språken, teologin, filosofin och matematiken fingo för en tid vika för studier i historia och statsrätt.
Folkrättens berömde grundläggare, Hugo Grotius, Sveriges ambassadör i Paris, blef nu, jämte Tacitus, hennes älsklingsförfattare.
Efter middagstaffeln företog drottningen sin dagliga ridtur, denna gång, helgdagen till ära, åtföljd af en mer än vanligt lysande svit.
Hon red öfver den till hälften planerade Drottninggatan och öfver den landsväg, som sedan blef Norrtullsgatan, till de landtliga trakterna af nuvarande Haga park, drack ett glas vatten ur källan vid skogvaktarebostället, gjorde en omväg söderom Brunnsviken till nuvarande Söderbrunn och återvände till Ladugårdslandet på den väg, som ännu, i dess utvidgade och mera vårdade skick, kallas Drottning Kristinas väg.
De vande hufvudstadens befolkning att se sin blifvande herskarinna uppträda, fri och obunden af förmyndares tyglar, i hela glansen af ungdom och framtidsförhoppningar.
Riddräkten klädde henne förträffligt.
Hon såg bra ut i sitt raska traf, med sin lediga hållning, sina af ridten purprade kinder, sina stora, glänsande ögon, som tycktes genomtränga allt, och det blonda, fladdrande håret, vindens lekboll, som stal sig ut under hennes svarta sammetsbarett.