Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den föreg:de talaren har trott att detta mål skulle kunna upnås, och skicklige ämnen utan vidare omsorg danas, blott ledamöternes - Den 22 Mars. 113 nes löner förökades.
Det är möjligt att så kan blifva förhållandet i en aflägsnare framtid, men i den närmaste liden måste (»tvifvelaktigt de personer, med hvilka platserna skola fyllas, tagas bland dem, som redan finnas på embetsmannabanan och hvilka hafva gjort sin upfostran.
Då, om äfven skickligheten finnes, likväl alltid någon ovana vid former, arbetssätt och skrifsätt skall komma att röja sig hos den, som första gången erhåller förordnande alt bestrida en ledaraots-plats i Hofrätten, mäste vid sådane händelser Hofrätterne i viss mån blifva en öfningsskola och olägenheterne af delta förhållande blifva naturligen mera känbara, ju inskränktare det antal ledamöter år, som utgör domstolen.
Alt ett ansträngdt arbete, ju tyngre det är, äfven småningom mera tärer på individens arbetsförmåga och skicklighet och, så till sågandes, sliter ut honom i förtid, torde äfven vara gifvet.
Ju mera man derför ökar arbetet för Hofrältens ledamöter, ju mera måste man äfven bereda utväg för en hastigare och litligare omsättning af personalen.
Man måste bereda tillfälle för dera, som icke vidare äro tjenstbara, att lemna en befattning, som de icke kunna till det allmännas tillfredsställelse upfylla.
Del torde således i längden befinnas, att den egentliga vinsten af förslaget icke blifver särdeles betydlig; och för min del tror jag, att den besparing, som skulle vinnas genom en allt för långt utsträckt nedsättning i antalet af Hofrätternes ledamöter, icke kommer att af den supponerade arbetsvinsien motsvaras?
Jag förenar mig med de Hrr, som anhållit örn återremiss.
Under loppet af de sednare åren hafva tidt och ofta af Hofrätterne framställts ansökningar dels om förstärkning af ledamöternes antal dels ock om medel för att bereda starkare fart åt arbetet.
Det torde också vara nödvändigt, att, under nuvar. förhållanden, någon förändring inom Hofrätterne sker, ty eljest blir följden, att en sådan mängd af mål blir liggande neder, att den rättvisa, som slutligen komme all vederfaras parten, vore detsamma som ingen rättvisa.
Ty som ett gammalt ordspråk säger: medan gräset gror dör kon, hvilket ordspråk om ingen förändring med Hofrätternes arbetsordning sker, tyvärr äfven i detta hänseende, kommer alt besannas, emedan det mången gång kunde hända att när domen omsider föll, så hade parten deraf ingen nylla.
Jag måste således, lika med alla andra finna, att någon förändring här mäste ske och tillstår upriktigt att skäl tala så för det ena som för det andra.
Jag kan ej neka att ju flere skickliga personer, som kunna sammankomma för att besluta och döma om målen, desto bättre vore det, enl. min åsigt; men då Sländerne icke hitintills hafva egt några medel ali kunna anslå till förbättrande af de platser som erfordras, så och enär det icke är troligt att R.
St. nu mer än förr skola komma att anslå dertill erforderlige medel, skulle jag för min del tro, att det förslag
Hr Cederschiöld gjort, åtminstone förtjente att lagas i betraktande, 5 H, 8 lii Den 22 Mars.
Jag anser det icke vara qvanliteten utan qualiteten, hvarå afseende bör fästas, och tror att förslaget skulle hafva lill följd, alt målen kunde bättre beredas och hastigare afgöras än hvad nu är fallet.
Jag anhåller om ålerremiss af betänk.
Hr Cederschiöld: Hr Gr.
Mörner har anmärkt, alt det icke bör vara färre ledamöter i Ofver-rält än i Under-rätt och deruti har han visserligen rätt, men följden skulle icke heller blifva sådan af mitt förslag, ty antalet af ledamöter i Hofrätt skulle enl. detsamma blifva tre, och det är icke färre än hvad ledamöternes antal utgör i Rådslufvu-rätt.
Hr Gr:n har förklarat, att man vill lia rättvisan för allt för godt pris: lill svar derpå, får jag äran tillkännagifva, att den beräkningen aldeles icke ingått i mina motiver, helst jag tvärtom anser rättvisan snart sagdt icke kunna köpas för dyrt, så vida man kan vara säker ej allenast alt få rättvisa, utan ock att få henne i tid, så att när hon erhålles, det ej må vara för sent att deraf njuta frukterna.
Kunde detta ändamål vinnas, om de dömandes antal bestämmes till 5 ledamöter, så skulle jag visst icke hafva något deremot, men jag har i min reservation antydt, att jag ej anser det vara tänkbart, med den erfarenhet jag har af riksdagarne, alt få det anslag till ett så stort antal ledamöter, sora motsvarade ändamålet.
Hr Gr:n har vidare anmärkt, alt arbetet för 3 ledamöter skulle blifva vida strängare än för 5 eller G och alt de i följd deraf skulle bli utarbetade i förtid: men om Gr:n behagat gifva akt på innehållet af min reservation, så hade han funnit alt jag deri visat, att följden icke skulle blifva sådan, emedan arbetssättet skulle undergå en sådan förändring, att, i st. f. ett tungt arbete, det skulle tvertom bli vida lättare, ty det måtte icke tynga så mycket på kropps- och själs-krafterne, om man 3 dagar af 6 i veckan får silla hemma i sina rum och studera sig in i de ärenden man sedermera skall föredraga, som att 5 dagar i veckan sitta uppe på embetsrummet, der tiden, som jag tror, ofta onödigt förspilles med läsning af en mängd handlingar, som icke hafva den ringaste inverkan på målet.
Men hufvudändamålet, som man vill vinna, är ju det, att få de betydliga balancer, som i Hofrätterne finnas, borlarbetade, och jag förmodar att ingen ledamot derstädes kan undgå att intyga, alt desse i en förskräckande mängd till vuxit, så att parlerne i mål, som inkomma t. ex. nu, kunna som det aldraförsta hoppas att erhålla slutligt afgörande två år härefter; men ganska många få vänta derpå både tre och fyra år.
Jag hemställer huru det står till med rättvisan under sådana förhållanden, och om det kan gå an att låta härvid bero utan att vidtaga någon kraftig åtgärd deremot.
Kan något bättre medel än det jag föreslagit, uplänkas, så skall det vara mig oändligen kärt, och jag skall med min röst, allt hvad jag förmår bidraga till framgång deraf, ty det vore allt för olyckligt om vi vid Den 22 Mars. 115 en koramande riksdag skulle finna oss stå qvar på samma punkt i förevar, hänseende.
Det är i allmänhet ett naiionalfel hos Svensken, att, om jag får begagna ett kändt uttryck, sila mygg och svälja kameler, men detta ordspråk har verkligen sin tillämpning här.
Man vill hushålla med några tusende r:dr, men ser icke alt detta förfarande innebär misshushållning med hela landets väl; ty, om icke rättvisan kan ha sin jemna gång, så kommer det i sanning att stå illa till med allt annat.
IIr Weidenhjelm, Ernst Aug.:
Det är ej möjligt för någon att missförstå de välgörande afsigter, som ligga lill grund för Konungens i detta ämne till Ständerne afgifna nåd. propos.
Dessa afsigter hafva också inom LagUtsk. varit insedde och tacksamt erkände.
De åsyfta uppenbarligen, att genom en om-organisation af Hofrätterna bereda en möjlighet att minska, eller undanarbeta deras nu öfverhopande balancer af nafgjorda mål, utan att rättssökande parters anspråk på en omsorgsfull pröfning äfventyras elter
Staten för nämnda ändamål belastas med allt för dryga utgifter i en tid, då allmän klagan förspörjes öfver skatternas ändå nog kännbara tyngd.
Det är dessa syften äfven LagUtsk. önskat vinna, och det har derföre varit med synnerlig ledsnad som Utsk., vid öfvervägande af ifrågavar. nåd. propos. funnit sådane betänkligheter möta, alt Utsk. icke kunnat tillstyrka R.
St. att densamma obetingadt antaga.
En del af dessa betänkligheter finnas anförde i det utlåt.
Utsk. afgifvit.
Det händer icke alltid, att hvarje ledamot i en Ofver-domstol i och för sig sjelf är Under-domaren öfverlägsen i skicklighet och skarpsinne.
De högre löneinkomster, den sednare åtnjuter, skulle fast hellre leda till antagandet, att de större kapaciteterna företrädesvis egnade sig åt Under-domare-kallet; men hvad som tryggar parten om målets mera mogna och sorgfälliga pröfning i Ofver-rätten är just dennas flcrtaliga sammansättning, den mångsidigare åskådning, som af öfverläggningen emellan detta flertal blir en följd, det kollektiva omdömet, som vanligen är det enskildta öfvervägande, och den på erfarenhet grundade sats, att sanningen oftast framkommer sofrad utur konflikten af olika åsigter.
Rådstufvu-rätt är domför med tre ledamöter, synes, i tillämpning af hvad jag nyss anfört, Hofrätt böra bestå af flera, och Utsk. har blott ökat detta antal med en; men på det alt icke den händelse må inträffa, att lika röster stanna emot lika, samt för undanrödjande af de i betänk, vidare utvecklade oegentliga och för parternes upfattning tvetydiga förhållanden, som häraf skulle upkomma, har Utsk. då Hofrätt endast utgöres af fyra ledamöter, bibehållit samma pluralitet, som utgör flertalet af fern, med hvilket sednare antal Hofrätt, äfven enl. nu gällande lag, alltid är domför.
Grunderna för detta Utsk:s förslag ligga alltså 8* 116
Den 22 Mars. i öppen dag och lära lill riktigheten icke kunna bestridas, då deremot förslaget om Hof-rätlens domförhet med tre ledamöter skäligen framkallar grundade betänkligheter.
Jag vill mot detsamma bland annat anföra ett praktiskt skäl, som jag dock helst önskat förtiga.
Ingen skall heldre, eller i högre grad än jag, åt ålderdomen hembära vördnad och högaktning; men jag tror mig icke fela deremot då jag påstår, att Ilofrätls-domarens embete, om del skall skötas med det nit, den ihärdighet och drift, som vederbör, erfordrar mannaålderns hela obrutna och oförminskade kraft.
I följd af pensionernas ringhet, tvingas Hofrätts-ledamöterne, såsom andra tjenstemän, alt vid embetet i det möjligaste längsta qvarstanna och kunna således, i följd af naturens vanliga lagar, vid en hög ålder icke alltid innehafva den friskhet och skarpsinnighet i omdömet, som vid pröfningen af mera invecklade mål är för domaren oundgänglig.
Genom sjukdomsförfall eller andra hinder inträffar ofta att, i st. f. en ordinarie ledamot, måste en tjensteman förordnas, hvilken icke alltid då ännu förvärfvat den mognad och erfarenhet, som för detta vigtiga embete erfordras, och det skulle således lätteligen kunna hända, alt en Hofrälts-division komme att bestå af en ålderstigen ordf., en oerfaren adjunkt och den tredje ledamoten, som för det domföra antalet behöfdes.
Ad., om, vid ett sådant förhållande, icke både arbetsbördan och målens utgång hufvudsakligen komme att hvila på den sistnämnde: om ändamålet med en Öfver-domstols flertalighet derigenom kunde anses vunnet: och om, äfven i det fall, alt dessa tre vore om slutet ense, den tappande parten skäligen kunde på riktigheten af deras kollektiva omdöme sig förlita.
Den förespeglade större skyndsamheten i målens afgörande genom antagande af tretalet såsom domfördt antal, förmår jag icke heller att inse.
Då Ordfm, i följd af sine öfrige åligganden, mäste vara rotelfri, återstode endast tvenne referenter på hvarje division.
För vinnande af nödigt rådrum till målens beredning och öfverläsning, måste, genom denna sammansättning, sessionsdagarnes antal i veckan inskränkas till en eller högst två, och mig förefaller det uppenbart, att fem divisioner med fem sessionsdagar i hvarje vecka skola uträtta mera, än sex divisioner med två sådana dagar.
Den farhåga, som blifvit yttrad, att, genom antagandet af Utsk:s förslag, ett hinder skulle upsla för befordrandet af den organisation, K.
M. med den nåd. proposm afsett, kan jag icke dela.
Götha flof-rält har nemi. redan med sin nuvar. arbetsstyrka och under de försvårande förhållanden i afseende på det domföra antalet, som i nu gällande lag eger rum, på längre och kortare tid arbetat på fem divisioner med fem ledamöter å hvarje, och om än, i följd af stundom inträffade förfall, en och annan svårighet härvid upkommit, äro likväl, genom antagandet af Utsk:s förslag, dessa svårigheter i samma mån lättare att afhjelpa, som ej i allmänhet bör kunna motses, att utom i sällsynta fall, icke tre ledamöter af fyra skola om slutet blifva ense.
Hr Cederschiöld har här förordat det förslag, som finnes innefatladt i hans vid betänk, fogade reservation, och han har sjelf 1 Den 22 Mars. 117 icke insett något annat hinder dervid, än att Presidenlernes inflytande skulle minskas.
Meningen med detta yttrande förmår jag icke fatta, ty Presidenternes inflytande beror naturligtvis af deras personliga värde och ej af divisionernas sammansättning; men då, efter Hr Cederschiölds förslag, i Hof-rätt icke flere än tre ledamöter (inge i något mål silla till doms, skulle Presidentens inträde å en på sådant sätt redan fulltalig division, verka derhän, att en af de arbetande ledamöterna måste bortgå; och olämpligheten af en dylik lagstiftning är uppenbar.
Så vidt jag rätteligen upfaltat Hr Gr.
Mörners yttrande, har Hr Grin ogillat hvarje förändring i Hof-rätternas nuvar. sammansättning af sex ledamöter å hvarje division, och såsom en oegentlighel betraktat frågan att en besparing i utgifter genom förän-, dringen kunde vinnas.
I begge dessa hänseenden är jag icke med Hr Gt :n ense.
Sex ledamöter medföra den ofta öfverklagade olägenheten att vid omröstning lika antal kunna stanna mot hvarandra.
Genom en så mångtalig personal, torde ock kunna antagas, att diskussionen, mer än behöfligt är, förlänges, och genom fem ledamöters deltagande i besluten bör icke kunna ifrågasättas, det saken ej blir nog mycket mångsidigt afhandlad och bedömd.
Kan man derjemte komma lill målet för en lindrigare kostnad, är otvifvelaktig! ett förslag i en sådan syftning att företrädesvis värdera, serdeles om en oundviklig förhöjning i Hofrätts-ledamöternas otillräckliga lönevilkor på samma gäng beredes.
Erik Sparres föreslagna förändring i ordalydelsen af Utsk:s upgjorda lagförslag vill jag deremot för min del understödja, och har alltså icke något alt invända, derest betänk, för sådant ändamål varder lill Utsk. återremitterad!.
Jag lärer något otydligt hafva uttryckt mig, då jag förra gången hade ordet, enär min mening af en talare så upfattats, som skulle jag påyrkat bibehållandet af .divisionerne inom Hof-rätlerne vid ett oförminskadi antal af sex ledamöter.
Detta har jag icke trott vara oundgängligen nödigt, ehuru jag icke nu vill yttra mig om den eflect, som man af förminskningen kommer att skörda.
Deröfver torde framtiden blifva den säkraste domaren.
Närvarande tid har redan i en annan fråga fällt sitt domslut mellan mig och dem, som haft en annan åsigt.
Då fråga här var om Lagmans-rätternes indragning, tog jag mig friheten framställa mina betänkligheter derom, att Hof-rätterne skulle genom den ifrågasatta indragningen försättas ur möjlighet att fullgöra sina åligganden på ett sätt, som motsvarade allmänhetens billiga anspråk.
Jag sökte ådagalägga denna min åsigt genom utdrag af de berättelser, som Just.
Stats-ministern årligen publicerat, åberopande derutur huru många mål, som stadnat vid Lagmans-räilernes beslut och huru många, som derifrån kommit till Hof-rätterne.
Dessa siffror talade dock icke tillräckligt till andras öfvertygelse: man påstod att ingen betydlig förökning skulle upstå, men nu kan förhållandet icke längre betviflas, det kan ej undandöljas eller förnekas. 118 Dea 22 Ulars.
Vid början af det förledna året, bade jag på mia rotul icke mera än ett enda mål, som var öfver års-gammalt, och hela antalet af balancerade mål utgjorde ej mera än 15, men nn är förhållandet helt annorlunda, icke allenast på min, utan äfven på alla andras rotlar inom K.
Hofrätten.
Medeltalet af balancerade mål lärer nu upgå till emellan 40 och 50.
Jag känner lika lifligt, som någon annan, behofvet af en förändring, af förbättring, men fortfar i den åsigt, att denna förändring, icke bör köpas med villkoret af domstolens försämring.
Denna följd måste, enl. min tanka upstå genom det domförda antalets allt för stora förminskning.
I samma mån, som instantiernes antal inskränkes, skulle jag tro att allmänheten med rätta kan hafva ett stegradt anspråk deruppå, att de återstående, till hvilkas pröfning dess angelägenheter hänskjutas, må vara organiserade på det för rättvisans betryggande fördelaktigaste sätt; och om icke den högsta domstolen skall af mål blifva aldeles öfverlupen, så ligger äfven största vigt uppå, att målens pröfning i Hofrätlerne blir sådan, att allmänheten till densamma fortfarande kan hafva förtroende.
Det är af denna orsak, som min protest egentligen afsågett bestridande af Hr Cedersehiölds framställning om det normala antalets nedsättning till 3, såsom maximum, hvarigenom man, ibland annat, äfven utsättes för den olägenheten, att i händelse af jäf, sjukdom eller dylikt, få den afdelning, på hvilken en sådan casus inträffar, till åfventyrs försatt utur verksamhet för någon tid, utom det att målens pröfning i allmänhet blir inskränkt till för få personer.
Det är äfven denna nedsättning af del domföra antalet till 3, som är hvad jag för min del hufvudsakligen har att anmärka mot Konungens nåd. propos. hvars goda syfte det visserligen icke kan vara min mening alt på minsta sätt ifrågaställa.
Della syfte framlyser allt för klart för att icke erkännas; men jag kan det oaktadt icke undertrycka min enskilda åsigt alt lösningen af problemet på det föreslagna sättet icke är den, som bäst kommer att upfylla ändamålet.
Vi hafva medel till andra behof, vi hafva millioner att använda på brottslingars underhåll och vård, vi ställe till dessa ändamål förslags-anslag till obegränsadt belopp till K.
M:s disposition, vi tilläte att på detta anslag fängelser upbyggas och inredas, utan all på förhand känna eller pröfva kostnaderne.
För en enda sådan, på senare tider upförd arbets-inrättning, har, efter hvad jag vill tro, kostnaden upgått till mera, än hvad som erfordras för alla Hofrätternes iordningställande.
Ar det vid sådant förhållande lämpligt att förebära brist på medel till lagskipningens behöriga ordnande?
Ar ett sådant förfarande nationen värdigt?
Ar det den rätta hushållningen att såluuda ifrågasätta att ingen skärf finnes lill hjelplig aflöning åt rättvisans skipare, under det man har rikliga tillgångar för att i palatser inhysa lagens brytare.
Den 22 Mars. 119 Jag kan ej dela den åsiglen och förnyar ruin anhållan om återremiss.
Hr Weidenhjelm har framställt mot mitt förslag ett s. k. factiskt skäl, som skulle bestå deruti, att ålderdomen icke alltid vore deD, till hvars omdöme man kunde hysa största förtroende: detta är visserligen en sanning, som jag icke vill bestrida, ty det kan inträffa; och då det så lögade sig att den ålderstigne Ordf:n icke vore den visaste i sitt omdöme, så kunde det hända, säger Hr Weidenhjelm, att man förordnade en mindre erfaren adjunkt, och alt, när ledamöterne icke voro flere än tre, skulle följden blifva, alt den tredje ledamoten, som vore den ende skicklige, äfven komme att ensam afgöra målet.
Men jag hemställer huruvida icke detta factiska argument har sin fulla tillämpning äfven på LagUtsIcs förslag, som Hr Weidenhjelm biträd), ly om ledamöterne endast äro fyra och deribland finnes på sätt Hr Weidenhjelm antagit, en ålderstigen, mindre skicklig Ordf. och en förordnad, mindre erfaren adjunkt, blifver då ej följden, att den af de två återstående, som besitter den största skickligheten, den största skarpsinnigheten, kommer vid beslutets fattande öfver ärendet, att laga ålderdomen och ungdomen med sig?
Samme talare har vidare sagt, att om mitt förslag antoges, följden deraf skulle blifva, alt om Presidenten komme in på ett rom, der Hofrätten hade sin session med endast trenne ledamöter, så, och enär det bestämda antalet af trenne derstädes redan funnos, måste antingen Presidenten gå sin väg igen, eller en af ledamöterne afträda: jag tror deremot att intetdera fallet borde inträffa.
Likasom Presidenten nu, då han inträder på ett sessions-rum, tager sin plats och låter Hofrältens ledamöter afgöra målen, ulan att vara pligtig att i afgörandet deltaga, om han icke vill, (och jag tror alt lian sällan deruti deltager, fastän han blir qvar på sin plats) på samma sätt kunde det äfven tillgå hädanefter, men Presidenten ulöfvade fortfarande del inseende han bör utöfva öfver ärendenas jemna gång, och kunde, som jag nyss nämnde, verkligen åstadkomma ett stort gagn, om han satte sig som Ordf. på en division den ena veckan och på en annan den andra.
Mörner inslämmer jag fullkomligt deruti, att det icke är Staten värdigt att hushålla med de medel, som erfordras för befrämjande af rättvisans skipande på ett fullt tillfredsställande sätt, och beklagar djupt alt, tyvärr! så varit förhållandet, befarande alt det äfven hädanefter dervid kommer alt förblifva.
Detta är motivet, hvarföre jag framställt mitt förslag, och kan det lyckas alt få sådane löner ät Hofrätternes ledamöter, som de böra åtnjuta fastän de äro fem på hvarje division, så skall jag visst icke sätta mig deremot.
Flere talare hafva särskildt ordat om och prisat syftemålet af Konungens nåd. propos. jag har ej yttrat mig derom, emedan jag icke tror det böra ifrågasättas att K. M:s nåd. afsigt med någon af dess proposir kan vara annan än god; och hvad denne fråga teo
Den 22 Mars. särskildt beträffar, kan jag ej föreställa mig att någons syftemål i afseende derå kan vara annat än godt.
Jag tror således att vi alle vilje komma till ett godt mål, fastän våra åsigter äro olika om bästa sättet att upnå detsamma.
I händelse förevarande betänk, återremitteras, vore det emedlertid väl om LagUtsk. vid remissens besvarande, ville utlåta sig öfver den frågan, om genom det nya förslag, som Utsk. kommer att föreslå, man verkligen kan vänta det resultat, att rättvisan komme att gå som den bör, d. v. s. att man slipper att vänta i åratal, för att slutligen få veta hvaruti rättvisan bestått.
Då så många talare yrkat ålerremiss, förmodar jag att den af Ståndet beviljas, och aubåller att dervid få foga en anmärkn.
Skälet, hvarföre man vill inskränka del domföra antalet ledamöter i Hofrätterne, synes vara icke blott målens skyndsammare behandling, utan jemväl att hädanefter förskaffa dessa Ofver-domare högre löner.
Vore det görligt i Hofrätterne, såsom det skett i Collegierne att, så till sägandes, taga målen på entreprenade och mellan de qvarblifvande ledamöterne dela de indragnes löner, så kunde del lyckas.
Men så kan del icke ske i Hofrätterne, emedan ledamölernes antal är af den allmänna lagen bestämdt.
Derföre är ock saken rätteligen behaudlad i LagUtsk.
Men, månne Hofrätls-ledamöternes antal kan inskränkas såvida, att de ålerståendes löner blifva tillräckliga blott genom besparingar på de afgåendes?
Om della icke inträffar, hvad har man då vunnit med indragningen?
Om tillgångar bruste och SlatsUtsk., när frågan följagteligen komme till dess behandling, förklarade sig icke vilja åt de qvarvarande
Hofrältsledamölerne tillstyrka erforderlig löne-1 illök ni ng samt R.
St. gillade en sådan StalsUlsk:s åsigt, så bade man minskat ledamöternes antal och ändock gjort de återstående, med arbete mera betungade, nära nog eller lika obelålne som de nuvarande.
Frågan är derföre, efter min förmening, af den beskaffenhet, att LagUtsk. borde med StatsUlsk. sammanträda på det Ståndet mätte hafva någon ledning för sitt omdöme om beloppet af de löner, hvilka blifvande Hofrätts-ledamöter borde och kunde påräkna.
I annat fall befarar jag alt nyttan af den föreslagna förändringen kunde förfelas.
Del är denna anmärkn., jag anhåller måtte få medfölja återremissen.
Jag ber att få fästa Hr von Hartmantdorffs upmärksamhet uppå den omständigheten, att här icke endast är fråga om att förhöja lönerne för Hofrätlens ledamöter, utan att egentliga ändamålet med Konungens propos. är beredande af skyndsamhet i ärendenas gång.
Afven om mitt förslag anlages, skulle det icke leda till den följd, att någon minskning för det närvar, kunde äga rum i antalet af Hofrätternes ledamöter, ty de fordrades alla; men, ehuru jag anser nödvändigt att deras löner förhöjas, har det dock ej varit min åsigt att den besparing, som efter det minskning i antalet af ledamöter egt ruin, fram - Den 22 Mars. 121 deles efter mitt förslag skulle upkomma, kunde blifva tillräcklig att höja de återståendes löner som sig borde.
Jag har dock trott mig böra antaga alt både StalsUlsk. och R.
St. skulle blifva mera beredvillige att bevilja löner, värdige och motsvarande embetenas vigt, då man, derest mitt förslag antogs, för framtiden kunde påräkna att få 12 ledamöter mindre än om man antager LagUtsk:s förslag.
Att ett sammanträde mellan Stats- och LagUtsk:n för pröfningen af lönefrågan kommer att ega rum, lager jag för gifvet.