Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pojkarne slängde sig ner på magen och delade bytet under slagsmål och skrik, men en liten pojkvasker tycktes ha fatt brorslotten, ty han reste sig plötsligt upp och kilade blixtsnabt in på kyrkogården, foljd i hack och häl af de andra.
Öfver kors och grafvar flög den vilda jagten och försvann till sist bak den hvitmenade kyrkan.
Till en början skrattade borgmästaren hjertligt åt trasvargarne, men skrattet dog bort, när han kom att tänka på det sorgliga öde, som väntade dem, och med en melankolisk suck öppnade han det broderade cigarrfodralet och tände en ny » La Modesta ».
Det sista huset i byn gled förbi, och vagnen rullade fram mellan rödaktiga gräsmarker, der några magra getter betade.
Långt borta till höger syntes en mörkblå strimma.
Det var Linneboda skog.
När de kommo till vägskälet, svängde ekipaget åt höger.
Marken började bli backig och stenig.
Kusken släpte efter tömmarne, så att hästarne saktade farten.
Skogen ryckte allt närmare och n armare.
Snart hade de träd på båda sidor — präktiga bokar, som bredde halfskymning öfver den smala stigen.
Kråkorna lyfte sina tunga vingar och flögo, hest kraxande,upp mot den blå himlen.
De allvarliga bokarne aflöstes så småningom af lifliga björkar, som sträckte sina hvita stammar ut öfver vägen, daskande till kusken med de långa, gulprickiga vipporna.
Men så glesnade skogen allt mer och mer.
Då och då trängde vinden fram mellan öppningarna, • hvirflaude upp i luften de citron- och orangegula löf, hvilka betäckte marken i stora högar, för att sedan låta dem falla ner som ett regn af guldstycken.
— Ha vi långt igen?
sporde borgmästaren, trött på att betrakta de härliga naturscenerierna.
— En mil ungefar, lät det från kuskbocken.
— Så långt!
suckade borgmästaren.
— Men nu fa vi allt låta kräken pusta ut ett slag, sade kusken, de satans backarne ta annars lifvet af dem.
Ptro!
Dermed stannade han de svettdrypande hästarne.
Sänkande nosarne mot jorden och nickande med hufvudena lato de andedrägten i hvita pelare hvirfla ut genom de skalf-vande näsborrarne.
Borgmästaren packade upp sin matsäck.
Hvad supen smakade godt — och maten sen!
Under hela den föregående dagen hade han knapt fortärt en bit Den ena smörgåsen efter den andra smälte bort mellan tänderna.
Han skulle ensam kunnat tömma hela matsäcken, men han rördes af kuskens snåla ögon, som tycktes räkna hvar enda tugga, och gaf honom derför resten af smörgåsarne.
— Skall det vara en liten sup?
sporde borgmästaren, hvilken lade märke till att kuskens blickar hängde vid bran-vinsflaskan.
— Ja, jag säger tack!
Borgmästaren räckte honom bränvinet och ville äfven lemna glaset, men kusken gjorde en afvisande åtbörd.
— Inte nå ’ t fjesk, sade han, satte flaskan till munnen och tömde den i ett drag.
— Det smakade, hvad?
sporde borgmästaren skrattande.
— A-a-ah, det smaka ' patent, sade kusken och slickade sina knäfvelbårar A la Viktor Emanuel.
Och derefter expedierade han med beundransvärd hastighet sex smörgåsar ner i det stora gapet
Sedan hästarne hvilat ut, steg kusken upp på bocken, gaf dem ett rapp, och så bar det åstad igen.Skogen upphörde snart, och i stallet bredde vidsträckta ljunghedar sig ut på ömse sidor om vägen.
Landskapet liknade en ofantlig kyrkogård, der de roströda tufvorna bildade milliontals grafvar, der de höga enrisbuskarne togo form af cypresser, och de otaliga björkstubbarne skeno som hvita kors.
Då de åkt en timmes tid, vardt borgmästaren otålig.
— Jo strax ... der borta ser borgmästaren Stigsmåla kyrka ... men hvar träskomakaren bor, det vet jag inte.
Midt på vägen låg en gammal gumma framstupa, sysselsatt med att bilda kors och krumelurer af granris och sand.
— Hvad finner hon på?
— Här ä ’ nå ' n, som ska ’ begrafvas, sade kusken, och for att fa sej ett par skilling lägger hon ut så * na der grannlåter.
Han slog en klatsch och skrek af alla krafter: se opp der!
Men gumman tycktes döf, ty hon rörde sig ej ur fläcken, utan fortfor med sitt arbete.
Han kunde knapt hålla hä-starne tillbaka, hvilka blifvit skrämda.
De tryckte sig in mot hvarandra, spetsade öronen och slogo hofvarne så hårdt i marken, att det riktigt gnistrade.
Och nu ändtligen såg gumman den hotande faran.
Ett oartikuleradt ljud undslapp hennes läppar, och med gapande mun haltade hon ett godt stycke åt sidan.
— Kan mor säga, hvar träskomakare Ola Persson bor?
skrek borgmästaren.
Gumman svarade ingenting, utan stirrade på honom i mållös skräck.
— Stendöf!
utbratt borgmästaren förargad och kastade en slant till henne.
Kusken gaf hästarne fria tömmar, och så bar det åstad igen, nästan halft i sken.
Något längre borta mötte de en liten barhufvad, ljushåmg flicka, som ledde en getabock vid hornen.
— Kan du säga, hvar träskomakare Ola Persson bor?
sporde borgmästaren, sedan kusken stannat hästarne.
Flickan stack fingrarne i munnen och tycktes fundera.
— Menar du halte Pelle?
sporde hon efter en långpaus och föste sina blå, genomskinligt klara ögon på borgmästaren.
Borgmästaren, som erinrade sig, att Elins mor nämnt om ett olycksfall vid timmerhuggning, sade ja.
— Han bor der borta, sade flickan och pekade på ett omåladt träruckel bak ett stenröse.
— Tack for underrättelsen, sade borgmästaren och gaf henne en tjugofemöring.
Hon neg djupt, synade slanten noga, innan hon stoppade * den i fickan, kände sen efter, om den låg der, och drog så vidare, släpande efter sig getabocken, som bräkte gudsjemmerligt.
När de kommit ett litet stycke fram, sade borgmästaren till kusken, att han skulle stanna.
skrek kusken och hejdade hästarné.
— Invänta mig här, sade borgmästaren och steg ur vagnen.
Du kan vattna hästarne och ge dem litet foder, tv det kommer allt att dröja en stund, innan jag är tillbaka.
Mellan två långa stenrösen slingrade sig en smal stig, hvilken förde till den stuga, som flickan utpekat Det var ett fallfardigt ruckel, hvars små, fyrkantiga fönster sutto i jemnhöjd med marken.
Taket var öfvervuxet af mossa.
Han knackade på den spruckna dörren.
Han lyfte då upp klinkan och trädde in.
Det var ett mörkt kök, belagdt med röda tegelstenar.
En nerrökt stenspis upptog största platsen.
I fönstret satt en hvit katt och lapade ur ett krus.
När han fick syn på den ovanlige gästen, hoppade han ner på golfvet och skuttade bort i en vrå, der han gömde sig bak en rishög.
Hvilken unken källarelukt der rådde!
Den fine herrn gick fram till dörren midt emot spisen och knackade på, men resultatet blef det samma som nyss — ingen svarade.
Då vred han om nyckeln och öppnade.
Det var ett stort rum, nästan lika skumt som köket Till venster stod,en omålad soffa, upptagen af en sofvande karl.
sEcce homo », d. v. s.
» Der ligger min svärfar », tänkte borgmästaren, då han fick se den sofvande vara utrustad med ett träben.
Denne väcktes inte af dörrens knarrande, utan snarkade lika godt som förutI fönstret öfver soffan prunkade två stora lerkrukor.
I den ena stod en vissen rosenbuske; i den andra en liten myrtenqvist, öfver hvilken hvälfde sig ett spetsglas, hvars fot gått forlorad.
Rummets fonddekoration utgjordes af en skinande jern-ugn, på hvilken S: t Göran och draken voro afbildade.
Ofvan på ugnen syntes en sprucken, blårosig porslinsmugg, ur hvilken vajade två lysande pafagelfjädrar.
Till höger reste sig en klumpig väfstol, i hvilken var uppspänd en matta, ’ hvars grådaskighet upplifvades af ränder i skrikande gult och anilin.
Den främmande betraktaren rörde sig emellertid ej från dörrtröskeln.
Då ljöd bakom väfstolen ett svagt qvidande.
Med hjertat bultande så våldsamt, som om det skolat sprängas, ilade han åt det håll, hvarifrån jemmern kom.
Under fönstret stod en vagga, och deri låg ett gråtande barn — hans pojke utan tvifvel.
Först kände han sig illa till mods, tv for dibarn hade han alltid haft sådan respekt En gång, da hans syster, strålande af modersfröjd, visat honom sin förstfödde, en sex månader gammal verldsmedborgare, hade han vändt sig bort och utropat: fy, hvad han är otäck — ord, som hans syster på lång tid ej kunnat förlåta honom.
Men nu — nu lade sig borgmästaren på knä och skärskådade med nyfikna blickar barnet.
Åh, det var i sjelfva verket inte så fult, tvärtom!
Hvilket silkesglänsande, hår, hvilka fina ögonbryn, hvilken skär hy!
Han strök handen öfver dess kinder.
Lena som dun — och hvilka vackra, små knubbiga händer!
Medan han höll på med denna granskning, trädde mor Persson in.
Hon gick rakt fram till jernugnen för att taga ien strumpa bak porslinsmuggen.
Då hon sträckte upp armen, kom hon att vända hufvudet mot vaggan.
Hvem kunde det väl vara, som låg hukad deröfver?
Hon lät armen falla ner och närmade sig borgmästaren, som blickade ät sidan, när han hörde sockornas tassande bakom sig.
— Nej, se borgmästaren!
skrek gumman, slog samman händerna och gapade af pur förvåning.
Och efter att ha hemtat sig från öfverraskningen, tilläde hon med sitt sötaste leende: se, det var då rart främmande!
— Men hvad säger ni nu, om jag tar pojken med mig hem?
y — Åh nej, åh nej, det kan han väl inte mena, utbrast gumman och såg med * ängsliga blickar på borgmästaren.
— Jo, det är just, hvad jag menar.
— Och pengarne — vill han ta dem också?
skrek gumman.
° - Åh nej, dem far ni behålla — för Elins skull.
— Åh jösses så skickelig han ä \ sade gumman och kysste sin fina svärson på hand, medan stora tårar trillade ner för de skrynkligå kinderna.
Borgmästaren drog undan sin hand, vände sig om och blickade ut genom fönstret.
Bak den lilla, ovårdade hagen syntes liksom eh mörk bergvägg, för hvar sekund svällande ut i bredd och tornande sig upp i höjd.
De spetsiga tin-narne vordo allt ljusare och ljusare, ända tills de slutligen skeno så hvita, som om evig snö hvilat der uppe.
Då och då bugade sig mot marken de spinkiga fruktträden i hagen, och på gångarne lekte hönsfjädrar och smutsiga papperslappar en vild » tag fatt », och det skallrade till i de små fönsterrutorna, hvilka skimrade som såpbubblor.
Gumman, hvilken satt sig på en pall vid vaggan och gömt ansigtet i händerna,•började stormgråta.
— Hvad gråter mor för?
sporde borgmästaren utan att vända sig om.
— Åh, det blir så fasligt ledsamt att mista heren, snyftade hon, för han har varit så skickelig af sej ända se ' n han blef född, och jag menade alltid på, att han skulle bli min ålderdomströst.
Se ’ n Elin dödde, och heren min for till Amerika, har det här barnet varit min enda glädje.
— Mor har ju sin gubbe, sade borgmästaren deltagande.
— Jo, det ä * en skön glädje!
skrek gumman, det svinet kunde gerna Vår Herre ta, för mig gör han då # bara förtret ... Kan borgmästaren tänka sej ...
— Hvad heter pojken?
afbröt borgmästaren henne och vände sig från fönstret
— Gunnar!
sade gumman och reste sig upp frän pallen.
Gunnar!
Åh, det var ett vackert namn, sade borgmästaren och såg bort till vaggan.
Pojken sof.
— Kan mor låna mig en tjock sjal att svepa om ho-^om?
sporde borgmästaren efter en kort paus. — Jo bevars.
— Vill mor nu ta ut diflaskan och skölja den ren och sedan slå ny mjölk på?
— Jo bevars.
Gumman grep om flaskan.
— Mens jag värmer mjölken till heren, ska ’ jag sätta kaffepannan på och koka en tår åt borgmästaren.
— Gör sig inte besvär, mor lilla,
— Alls inte nå ' t besvär, borgmästare lille, sade hon och gick.
Borgmästaren tog plats på pallen vid vaggan, och der satt han och lade framtidsplaner för Gunnar.
Efter en stunds förlopp återkom gumman med en svart, rostig bricka, hvarpå stodo två blåblommiga koppar, en sockerskål af glas, starkt naggad i kanten, en gräddsnipa af hvitt porslin och ett grönt kakfat, formadt som ett vin-ranksblad.
Sedan hon satt brickan på ett bord invid väf-stolen och placerat två trästolar framför detsamma, hemtade hon kaffepannan, hvilken ej tycktes ha blifvit skurad på många Herrans år.
På hennes vänliga uppmaning tog borgmästaren plats vid bordet.
— Får jag hälla opp?
Huh, hvilket vämjeligt kaffe!
Det smakade bara af sirap och kanel.
Men han höll god min i elakt spel och drack ut hela koppen.
För de » femton droppar », som gumman med all makt tfille truga på honom, betackade han sig.
Gummans ansigte sken af välbehag, medan hon sörplade i sig fyra koppar af den grumliga drycken.
När hon slutat den fjerde, reste borgmästaren sig upp.
— Tack för välfagnaden, mor lilla — nu få vi allt bege oss åstad.
Var snäll och lemna mig den der sjalen, som mor lofvade.
Gumman lyfte upp locket, på en blåmålad kista och tog fram en lavendeldoftande, svart och hvit flltsjal, hvilken hon svepte så väl om Gunnar, att blott den lilla klumpiga näsan syntes.
Sedan vände hon ansigtet mot soffan, der Ola Persson låg.
— Opp med dig, Ola skrek hon, och ta * ajöss med Gunnar, för borgmästaren ska ' nu resa bort med honom.
O la Persson brummade till, men rördesig ej ur fläcken.
4 — Lät honom vara i fred, sade gasten, småleende, och tog Gunnar upp på armen.
Nar de kommo ut i köket, bad han om diflaskan.
Gumman lyfte den rykande mjölken från elden och slog den på flaskan, hvilken sken klar som kristall.
— Nu ä ’ den allt for het, sade gumman, men jag tanker den blir lagom, tills han vaknar, det kära Hfvet.
Borgmästaren såg upp åt himlen.
Ett tjockt, skiffer-fargadt moln, med trasiga, ljusgula kanter, kom vältrande fram öfVer stugan, och de isande kalla vindstötarne voro sa häftiga, att han med den lediga handen måste hålla fast i hatten.
— Det blir oväder, sade gumman, hvars gråstripiga hårtestar fladdrade som .små vimplar.
Pappa påskyndade sin gång.
Han var rädd, att pojken skulle bli förkyld.
När han ändtligen nått fram till ekipaget, befalde han kusken, som stod och gned de blåfrusna händerna, att slå upp kuren.
— Farväl mor lilla, sade han efter att mottagit di-flaskap.
— Ajöss, ajöss, skrek gumman.
Gud välsigne Gunnar
— och borgmästaren med.
Kusken, som klifvit upp på bocken, gaf hästarne ett rapp, och inom kort var gumman ur sigte.
De hade ej kört mera än ett par minuter, förr än ovädret bröt ut Först kom regnet i stora, enstaka droppar, som dunkade med ett plask mot taket, men efter hand växte det till riktiga störtsjöar, som trummade örondöfvande hvirflar.
Stormen ryckte och slet i kuren, så att det knakade i alla fogar.
Och mörkt var det som i skymningen.
Borgmästaren fruktade, att barnet skulle väckas af larmet, men det gaf ej ett ljud ifrån sig, När de kört en timmes tid, började han bli orolig för dess tystnad.
Han hade kanhända qväft det i sjalen.
Hjertat nästan stelnade af ångest, och med skälfvande fingrar fick han fönstret ner, och, resande sig upp, skrek han till kusken, att han skulle stanna, men just nu smattrade en så våldsam hagelskur, att hans röst drunknade bort i dess buller.
Full af förtviflan sjönk han ner på dynan, och med handen för ansigtet satt han en lång stund orörlig som en staty.
När han tog den bort, föll en svag ljusstrimma in i vagnen.
Han lyfte undan sjalen från pojkens hufvud.
Kinderna hade en blygrå farg, och ögonen voro slutna.
Han lade sitt öra till parf-velns halföppna oraun.
Andedrägten kom i jemna, fast knapt hörbara drag.
Åh, Gud ske lof, han var inte död!
När Kersti, borgmästarens hushållerska, såg sin husbonde träda in med ett stort bylte på armen, blef hon mäkta förundrad, men forvåningen ökades, då ett svagt qvidande trängde fram ur detsamma.
Borgmästaren lät sjalen glida ner och presenterade:
-- Kersti — Gunnar!
Häh, hva ’ ä ’ det för ett litet kräk, som borgmästaren fått fatt i?
sporde hon och stirrade på barnet med vidöppna ögon.
— Min pojke.
År han inte vacker, hvad?
— Åh, borgmästaren ska ’ inte drifva spektakel med en gammal menniska, utbrast Kersti förtrytsamt
— Se så — blif nu inte ond, det är mitt fulla allvar.
Jag är verkligen hans pappa — och mor hans var Elin, som tjente här.
Nu skall Kersti ta honom i sin vård och vara som en mor för honom, ända tills, hm, ända tills, hm, fröken Beckman blifvit fru här i huset.
Kersti hade god lust att fråga borgmästaren om mycket angående barnet, men vid fästmöns namn rynkades hans ögonbryn så olycksbådande, att alla spörsmålen fastnade på tungan.
Till följd af befallningen bäddade hon åt Gunnar på
v chåslongen i sängkammaren.
Pojken tycktes befinna sig förträffligt i den nya bädden, ty ett leende lekte kring den lilla munnen, och det dröjde ej länge, förr än han somnade in.
Så fort borgmästaren ätit qvällsmat, gick han in och lade sig.
Den långa resan, den friska luften, de många sinnesrörelserna hade mattat ut honom, så att han genast foil i sömn.
Under det Kersti och borgmästaren uppehöllo sig i sängkammaren, rusade Greta, städerskan, ner i kamrer Stenströms kök och berättade för pigorna, hvad som passeratder uppe; pigorna rapporterade det strax till frun; frun anförtrodde det åt sin man; kamrern utbasunade det för alla bekanta, som träffades på Stadshuset, och alla déqsa bekanta spridde sladdret från gård till gård, så att när borgmästaren vid tiotiden den följande dagen slog upp ögonen, fans det ej ett enda hus, der man inte hade reda på den stora nyheten.
Borgmästaren brukade aldrig skära sig af rakknifven, men den morgonen skar han två djupa hak i kinden, ty han gaf Gunnar ilera blickar än spegeln.
En sådan snall pojke dét var — ej ett enda skrik under hela natten!
Då klockan slog elfva — den tid, han bestämt för ett samtal med Ebba — böljade han promenera af och an.
Var det inte bäst att uppskjuta förklaringen till eftermiddagen?
Åh nej — åh nej — intet dröjsmål.
Han måste överrumpla Ebba, innan folk hade fätt henne i sina klor.
Naturligtvis kom det att vanka tårar till en böljan, men han?
glödande vältalighet skulle snart stilla hennes gråt, och med ögon, strålande af kärlek, skulle hon tacka honom, derfor att han lyssnat till .hjertats röst.
Han sprang ut i tamburen, kastade ytterrocken på sig, satte hatten på hufvudet och vred om nyckeln, men då han lade handen på låset, ljöd en så häftig ringning, att han hoppade till.
Hvem tusan kom nu och sökte honom?
Han öppnade smås väljande dörren.
Utanför stod konsul Beckmans betjent i skimrande livré.
I den ena handen höll han ett bref, i den andra ett stort paket.
— Jag ska ’ helsa så mycket från konsuln och lemna det här, sade han och bugade sig.
Borgmästaren mottog brefvet och paketet
— Vänta litet, du skall kanhända ha svar.
— Nej, der ska ’ inte nå ’ t svar, sa ' konsuln.
— Jaså, der skall inte något svar.
Dermed vände borgmästaren ryggen åt betjenten, som spekulerade på en 25: öring, och ilade in i sitt arbetsrum, lemnande alla dörrarna på vid gafvel.
Paketet kastade han bort på en stol, men brefvet, hvilket omslöt ett hårdt föremål, bröt han med feberaktig brådska.
Ut ur kuvertet gled en guldring och slog, skarpt klingande, mot golfvet, hvarest den rullade i en halfcirkel, innan den lade sig till ro vid spottlådan.
, Brefvet var af följande lydelse:
» Herr Borgmästare Albert Hallner!
Härmed återsändes den förlofningsring, som jag fatt af Eder, jemte alla de presenter, Ni förärat mig.
Åt en man, hvilken så öppet trotsar anständighetens och moralens bud, anser jag mig ej kunna racka handen, ty sin make bör man ovilkorligen kunna akta.
Den skam och det åtlöje, som Edert handlingssätt kastat öfver vårt hus, skall jag bära utan klagan, men jag vågar knapt hoppas, att mina grå- » åriga, aktningsvärda föräldrar skola kunna finna sig i det hårda öde, som drabbat dem på gamla dagar.
Lef väl och glöm den som tecknar.
Ebba Ikckman
Borgmästaren kramade ihop brefvet, och ett bittert leende krusade, hans läppar.
— Herre Gud, ett sådant nonsens!
mumlade han.
Han promenerade fram och tillbaka ett slag med händerna på ryggen, njen så stannade hap, vecklade upp papperet och läste det om igen, låtande blicken dröja vid hvart ord.
Handen var Ebbas, men rösten konsul Beckmans!
Hon skref, att hon inte kunde akta honom, och likväl slutade brefvet med ett högaktningsfullt Der hade konsulns diktamen spelat henne ett fult spratt.
Att han förbrutit sig mot anständigheten, det lät då höra sig, ty det att skaffa sig barn på halsen, när man är ungkarl, kan inte precis kallas anständigt.
Men att han sårat moralen genom barnets hemtagande var något tanklöst snack.
I fall han ej bekymrat sig om barnet, hade han just brutit mot moralens bud.
Och följderna af att han begått en i verldens ögon skamlig och löjlig handling kommo uteslutande pä hans rygg.
Han ensam drabbades af folkets spott och spe, men hvarken hon eller hennes gråhåriga, aktningsvärda föräldrar!
Gråhåriga?
Nej, det var då allt för komiskt!
Konsuln bar ju rödbrun peruk, och hans kära hälft var svart i hnfvudét som en korp.
Och aktningsvärda?
Det epitetet hade allt konsuln godtat sig åt, Trodde han då, att ingen hade reda på alla de fuffens, som be-gingos, när han rådde om Andrarums bränneri?
Och troddehan, att man inte visste, att konsulinnans präktiga hemgift skrapats ihop af långa fingrar, dä hon hushållade för en gammal enkeman?
Stackars Ebba, om henne var det i alla fall synd, ty en flicka, som en gång varit förlofVad, har sedan så svårt for att bli gift!
Men hon var ju rik, och det fins ju här i verlden en sådan uppsjö på anständiga och moraliska äktenskapskandidater.
Han ref sönder brefvet och plockade fram alla de gaf-vor, som han erhållit, af Ebba, och svepte in dem i ett papper.
Och så skref han på ett af sina visitkort:
¿ Förlåt allt det obehag, som mitt i Ert tycke så skamliga handlingssätt vållat Er.
Jag var så säker om Ert bifall, att brytningsbrefvet kom som en kall dusch.
Lyckligtvis är min kärlek till barnet så stark, att den i någon mån kan ersätta de känslor, som jag hyste för Er.
Och Gunnars genkärlek, hoppas jag, skall uppväga det åtlöje, hvarmed man helsar hans pappa. »
Sedan drog han af förlofningsriugen och stoppade den tillika med visitkorten i ett kuvert, hvilket han adresaerade till Ebba Beckman.
När allt detta var gjordt, ringde han.
Efter en stunds väntan uppenbarade sig Kersti i dörröppningen.
— När vaktmästare Friman kommer hit, så lemna honom det här brefvet och det här paketet och säg, att lian går upp till konsul Beckmans med dem.
Och så begaf borgmästaren sig till rådhuset, och der satt han ända tills klockan slog tre.
Skrifvaren, som oupphörligt sneglade bort till honom med sina vattniga ögon, lade märke till, att han inte skref mycket, utan nästan hela tiden satt och tittade ut på torget
När han strax efter borgmästarens bortgång skulle taga en handling, upptäckte han, att borgmästaren på ett af utslagen ritat ett barnhufvud — ett sådant der barnhufvud, som åstadkommes af nybörjare i den ädla teckningskonsten.
En cirkel bildade ansigtet; två punkter ögonen; ett lodratt streck näsan; tre vågräta ögonbryn och mun.
Detta porträtt syntes honom till den grad lustigt, att han kastade sig i en af de högkarmade länstolarne och, hållande för den insjunkna magen, brast ut i ett gapskratt, som aldrig tycktes vilja ta slut.
Och alla de bistra kun-garne på väggen och alla de stela drottningarna skrattade i kapp med den utsvultne, fordruckne skrifvaren.Borgmästaren gick från rådhuset bort till boklådan och sporde om der fans professor Abelins bok: » Vården af barn under de första lefnadsåren. »
— Hm, jag skall se efter, sade biträdet, en blek, skranglig femtonåring, och vände sig om.
Men då han klef upp på trappan för att skärskåda öfversta hyllan, kunde han ej längre undertrycka sin skrattlust, utan lät höra en fnissning som trängde ända bort till borgmästaren.
— Jo, den fins här, sade han och kom pionrod fram till disken med den åstundade boken, hvilken slogs in.
— Skrif upp den, röt borgmästaren, halft ond, och lemnade boden utan att säga farväl.
Dä han hunnit ut i förstugan och lade fingrarne om låset, trängde der ut till honom genom den på glänt stående boddörren en gäll qvinnoröst:
— Hvad var det för en bok, som borgmästaren köpte?
Derpå svarade biträdets målbrottsstämma:
— Vården, hm, af barn, hm, under de första lefnadsåren, hm.
Och så följde en bullrande skrattsalva, hvari öfvertaget än låg hos den tunna sopranen, än hos den tjocka basen.
Han slog upp gatdörren och hade så nära stortåt ut för de höga trappstegen.
Som en larmklocka ringde den der skrattsalvan i hans öron under hemvägen, och den fortfor att klämta hela eftermiddagen.
Borgmästarens hänsynslöshet hade väckt blandade känslor i staden.
Ett par tre personer skrattade åt hans dumhet, men den öfverväldigande majoriteten upptändes af en glödande harm.
Det var ej nog med att han trampat sedelagen under fötterna, utan han hade till på köpet gifvit det heliga äktenskapet en bastant örfil.
Ty följde man hans föredöme och betraktade ej längre de oäkta barnen som en skamfläck, så skulle man snart komma att lefva som djur och ej bry sig om giftermål.