Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Varför får jag aldrig vara i fred för syndernas förlåtelse?
Men Kerstin sov allt hårdare.
När han suttit en stund och småpratat för sig själv ramlade han baklänges i bädden bredvid henne och somnade som en sten, med kläderna och skorna på sig.
När han sedan vaknade, sjuk och dödstrött och ångerfull, ty han mindes ej om han verkligen omfamnat henne, var hon redan ute.
Han fann ett handfat med vatten, sköljde händerna och ansiktet noga.
Därpå tittade han i plånboken -- nej, hon hade inte bestulit honom, de återstående femtio fanns där.
Han smög sig i väg, kom upp till ateljén och sov länge, varpå han gick raka vägen till Hartmans bostad.
I Haschischland
En tjänsteflicka med mycket allvarligt, nästan lantligt utseende kom och öppnade, sägande att “doktorn inte mådde riktigt bra“.
Han trängde sig ivrigt förbi henne.
Hartman kom honom till mötes, blek men ofantligt glatt överraskad.
Som vanligt var han bedövad av några gifter.
Lugnet i hans smala ansikte verkade nästan lik, han gjorde snabba, krampaktiga rörelser. -- Välkommen, vi ska genast få något att dricka.
Du kan få rent brännvin och saltgurka om du vill.
Det är hälsosammare!
Och nu ska vi ha det här dygnet tillsammans, du äter kväll här -- nej, jag är inte sjuk, det är bara Greta som tror så, hon är med i armén och har gitarr, du sjunger ju sjömansvisor -- det här börjar riktigt bra, gosse!
Han var så upplivad att han försökte dansa runt på golvet och gnuggade ideligen sina smala, vaxfärgade händer.
Slutligen gick han helt tvärt och satte sig i en högkarmad stol framför brasan.
Han förde cigarretten med små, onaturliga rörelser som om han varit en mekanisk docka. -- Mitt hjärta är litet i olag, sade han, ibland slår det inte på långa stunder, ibland går det som en hackelsemaskin.
Jag ids inte gå till läkare så föraktar jag läkare, utom kirurger.
Han talade sakta och kallt.
Med kniven kan dom verkligen hjälpa en och annan -- både till livs och hem till Gud -- de säger att jag skall dö, jag börjar också tyna av och jag är verkligen så ensam!
Ansiktet drogs ihop som om han känt någon fysisk smärta i huvudet.
-- Det kanske är snart slut med det ursinniga, sköna, smutsiga livet.
Han gjorde en snabb rörelse som om han ämnat flytta sig från elden men sjönk trött tillbaka igen.
Nu när han satt och talade med sin egendomligt kalla, men ändå brännande röst slog det David att umgänget med denne man för varje gång tyngde ned honom, gjorde livet omöjligare, lade mera ved på den förtärande ångestbrasa som brann i honom.
Han blev mer sönderriven i stället för att lära sig förnuft av Hartman.
Aldrig hade han gått ifrån denne utan en känsla av alltings bottenlöshet.
Hade Hartman ej någon andakt inför naturens skönhet?
Han talade aldrig med hänförelse om våren, och när David försökte ge honom en föreställning om vildmarkens berusande vår i de avlägsna dalarna vid Rousannas åsar, om den stora blommande ljungheden vid Tervalax och de tusen rödrandiga humlorna där, då satt Hartman bara och nickade stelt.
Var vildmarken för denna människa ett främmande ting, vars drag hade stenåldersmoderns, den vilda kvinnans grovhet?
Eller såg han in i en långt skönare vår -- lyssnade han till årslag och sång från “Adrias’ gondolier“ -- såg han in i en vildmarksvår med långt skönare blommor, kanske direkt in i paradiset?
Stirrade han med sina brännande ögon på någon brinnande rosenbuske i närheten av den Outsägliges tron?
Men sedan de druckit ganska mycket vin blev Hartman återigen glad. -- Men du, kära du, hur bråkar du med själen nu för tiden?
Har han civiliserats?
Eller är han fortfarande lika obändig?
Jag tror man håller på att bli gammal.
-- Jag funderade på att bli en kristen -- --
-- Ja ja ja, det är den gamla sjukan, det har du visst hållit på med lika länge som jag, men vi orkar inte ta steget.
Vi är för sjuka och bräckliga för att tåla denna värld, nöjena har vi sugit ut, och vart ska vi sen ta vägen?
Ingen kärlek mer -- bara passioner, ingen tro mer, bara förakt!
Det är förfärligt när Gud talar, men när han tiger är han värre.
Man ville gå och löga sin själ nånstans, Luther var en bra mycket dummare inrättning än skärselden.
Att ge sig till att ta bort räddningen från synden och helvetet men sen lämna bägge kvar åt oss!
-- Det är ju nästan omöjligt att leva! utbrast David.
Och Hartmans röst kom som ett eko:
-- Alldeles omöjligt att leva! och så blev det så tyst i rummet att de kunde höra sina hjärtan slå.
-- Ibland tar jag det gladare, fortsatte Hartman med skälvande röst, i det han drack ur resten av sitt glas.
Då tycker jag det enda jag behöver är en revolver, en grammofon som spelar en slagdänga medan jag siktar mot tinningen -- -- vi har många fel, vi är för fördärvade för frälsningsarmen, annars vore vi bäst placerade där.
Botgörare och lastbara kräk -- ena dagen bönhuset, andra hos -- ja den eller den frun eller horan eller -- erotomaner hela högen, degenererade as, som sjunger botpsalmer vid tjugo år.
Strindberg var liksom signalen.
Det är märkvärdigt så västerländsk han var i alla fall, i fråga om sin tro.
Och i fråga om kvinnorna hade han ingen förmåga att bli tränad på dem och skratta åt dem.
Han tog dem på allvar -- dom skar alltid som knivar i hans hjärtekött -- och å, så han skrek!
Såna är vi.
Livsviljan negera vi med prat, mystik talar vi om med en min som om det gällde Rehnströms akvavit -- men vi orkar inte ens sluta upp att röka!
Såna asketer är vi -- dumheter!
Du får inte tycka illa vara att jag är talträngd, du ska få mera vin, du ska få säja litet ibland, sedan, hör du, men just i kväll är jag så laddad -- om du bara hör på --
Han hade piggat upp sig till den grad att han nu stod på golvet och nästan skrattade. -- Skål!
Hur var det nu jag menade -- i alla fall, roliga är vi, fast vi tar oss själva alldeles förbannat allvarligt, och det skulle vi inte göra.
Vi har en liten tillflykt i galghumorn, ser du, den är liksom själva kännetecknet på västerlänningens hjälplöshet.
Får vi inte skoja bort döden, så ligger vi nere.
Tänk om jag skulle göra mig en riskoja och leka Kiplings Purun Bhagat i sommar!
Sätta ut en skål utanför riskojan -- i Haga kunde den stå -- som snälla löjtnanter och grosshandelsdöttrar finge lägga mat i åt den stackars Hartman som samlar visdom och blir Brahma!
Ha ha, är det inte roligt, men jag skulle inte få någon mat alls, jag skulle svälta ihjäl, eller när jag späkt min kropp länge skulle dom sätta mäj i cell.
-- Ja, vad ska man egentligen göra med själen, ropade han plötsligt häftigt.
Jag diskuterar inte med folk som förnekar själen, jag avfärdar dem som andlig ohyra, löss!
Nu är jag visst full.
Jag spottar på alla som diskuterar!
Har du läst Kant? fortfor han saktare, ja visst, hur dum jag är -- visst har du läst Kant -- --
David hade ej läst en rad av Kant, men han teg, log för sig själv och serverade sig själv mera vin.
Han kände sig ofantligt vis och observerande gent emot Hartman nu, tack vare vinet.
-- Kant, ser du, han gick och lagade upp den gamla gärdesgården kring förnuftet så att de snälla fåren fick reda på att dom var instängda.
Det var meningen att det skulle motverka högfärd och dumhet, men den vart bara värre av det, alla som inte begrep vad det var fråga om lärde sig honom utantill och sitter nu och förhör andra på det -- såna som ska leva på det.
Sen så kom den store sanningssökaren Schopenhauer och tittade och vart förbannad för han inte hittade utgången, och till sist bröt han opp ett hål i stängslet.
Därutanför ville han vara.
Men tackorna bara bräkte åt honom, de tordes inte gå ut för dom trodde att det möjligen inte fanns nånting alls utanför.
Och si nånting skulle det vara!
Födoämnen letar dom över allt.
Läsarna har hittat en genväg ut ur förnuftet: dom hoppar bums över stängslet och dom andra går därinne och en del av dem blir vansinniga av fasa, en del bara äter och äter.
Hartman teg länge, rökande sakta och betänksamt.
Plötsligt bröt David tystnaden.
-- Jag har blivit kär i Ziri, sade han hastigt.
Och jag har talat om det för henne och hon -- hon älskar mig troligtvis inte.
-- Såå, du är rask i vändningarna, du.
Jag tycker mig se hur du såg ut när hon fick höra det där.
Skönt att ha något att slåss för.
Du släpper väl henne inte?
Så länge du ännu ej vunnit henne är det ju alltid något att kämpa för.
Skatta dig lycklig, du, att hon gör litet motstånd.
Begriper du inte sånt?
Men varför ska jag lägga mig i det där, låt oss tala om annat, det där reder du nog upp själv.
Och gör du det inte, så gör hon det, du kan bara vänta.
Egentligen -- varför talade du om det?
Tänker du gifta dig med henne, få henne skild, menar jag?
Om jag skulle gifta mig skulle jag bedja så här:
Käre himmelske Gud fader, jag skall hålla alla din kyrkas bud, men jag ber att få tillgift för att jag alltid ljuger för min hustru.
Så skulle jag be.
Tala aldrig sanning till en Ziri -- du fördärvar henne, öppna aldrig ditt hjärta för henne -- hon begriper bara en sak: att du haft att göra med kärlek förr än med henne.
Alla förklarande orsaker och psykologiska motiv ger hon fan!
Å ni släktlösa, hemlösa litteraturluffare, vad ni har det bra! utbrast han plötsligt.
Men hör du, låt oss få haschisch än en gång.
Han steg upp och började laborera med en glasmonter.
-- Men vi ska låna Lisas gitarr och spela på.
Lisa! ropade han, får vi låna gitarren?
Hon bar in den, en gammal sprucken tingest med spröd, klirrande ton.
Och så småningom stämde
David den och hans ännu rätt goda röst fyllde det lilla rummet:
Och konungen han bodde i en borg av ädel sten, han bodde där med vänner och med fränder.
En natt han vaknade i svett, han fann han var allen, som aspens löv då darrade hans händer.
Och högt han ropade på ljus och på sin bästa vän men ingen ingen svarade i mörka kammaren.
-- Det är så, ropade Hartman i det de sväljde var sin liten vit kapsel, fortsätt, kommer då ingen till konungen i mörka natten?
Låt oss dricka också, nu lever jag igen!
Då steg ur tunga mörkret till sängens purpur fram en prins med törnekrona och sår i sina händer.
Hans rivna mantel grånade av långa vägars damm.
Han sade: jag vill föra dig till glädjens fjärran stränder.
Gå bort, jag känner icke dig! då ropar konungen, och ekot svarade:
Gå bort! i mörka kammaren.
Man ropade: gick konungen till andra sköna land, att bära där en krona i ovansklig makt och fred?
Ej röcks han bort att bota synd, av dödens stränga hand?
Säg for hans själ med kroppen i den svala graven ned?
Och hela folket ropade: vart gick väl konungen, och ingen ingen svarade i mörka kammaren!
-- Jag kan slå vad om att David diktat den visan enkom för att reta Saul för att han ingenting vet om döden, sade Hartman.
Det var en vansinnig idé att sjunga nu -- tål det inte!
För övrigt kanske jag redan är vansinnig -- --
-- På dårhus kanhända vi kommer, skrattade David.
Men nästan alla dårar är roliga.
Jag kände en mjölnare Ekberg på B. hospital.
Han sitter dag ut och dag in och skriver sitt namn på en griffeltavla, beundrar det och stryker ut det och skriver nytt igen, för varje gång säger han med stigande hänförelse till sig själv:
Du Ekberg, du Ekberg, en sån stilig, fin, bildad kar du ä!
Du kan skriva å du kan räkna å du kan skriva ditt namn så fint, så fint!
Ack du Ekberg, du Ekberg!
Och så har dom en gammal dödgrävare, som varje dag drar av sig stövlarna utanför celldörren, kysser vardera stövelklacken, håller ut bägge stövlarna på rak arm och säger med hög röst:
Tiden tar -- Karlskrona å Boston -- Gud bevare kungen och fäderneslandet!
Han tror inte att prästen kan jordfästa någon om han, galningen, inte först hinner spotta tre gånger i en knut för den döde.
Alltmera dimmiga och virriga satt de till långt in på natten och bara berättade om dårar.
De fann dem allt roligare.
Och de nickade till varandra och skrattade.
Det fanns en dåre i U. som bara höll på att bygga små palats av sin egen träck, han gjorde sedan små kulor av den och gick omkring och siktade och sköt på palatsen, alltid glad.
Och de nickade igen till varandra och skrattade och sade:
-- Tänk när vi blir såna!
Men plötsligt lade sig en liten töcknig dimma över Davids ögon.
Han slöt dem och tyckte han såg ändå, men allt var så ljust och tilltalande, ibland så strängt gråblått och så fjärran.
Han log, han visste att han var i porten till haschischland.
Och vinet gjorde honom sömnig.
Han satt plötsligt och skrattade åt Hartman.
-- Jag skall strax gå till Ziri, utbrast han, jag skall, du får ursäkta mig -- --
-- Dåre -- nej, stanna, vad tänker du på!
Det är ju mitt i natten!
Men David sprang redan ut på gatan, utan att bry sig om vännens varningar.
Den kyliga luften därute eggade honom -- och dock fanns det en svag röst inom honom som sade att han borde akta sig för att göra en dumhet.
Han beslöt att inte alls bry sig om Ziri i kväll, han skulle gå hem och lägga sig.
Det var verkligen “mitt i natten“.
När han kom upp fann han Terje ensam, sittande i sängen och stirrande på honom som om han varit rädd.
Men han satt endast och begrundade gamla minnen -- och så var han hungrig och hade inga pengar.
David blev genast så rörd över detta förhållande att han i sitt nuvarande tillstånd kände lust att gråta.
Hastigt plockade han upp fyra tiokronor ur fickan och lade dem i Terjes hand.
-- Ät gosse, skrek han, du får alltihop, alltihop!
Och han omfamnade den stackars hungrige målaren, klappade honom och tröstade honom.
-- Ät upp för alltsammans.
Terje tog bara en av tiorna, reste sig, såg noga och prövande på David, varpå han frågade med låg röst:
-- Säj, tycker du aldrig att ditt huvud sväller och blir så stort att det inte får plats inne i rummen?
-- Din skojare!
Nej, aldrig i världen.
Varför frågar du så?
-- Det gör ingenting.
Men jag hade en farmor som vart galen, och hon bar sig åt ungefär som du, men strax innan det bröt ut tyckte hon att huvudet blev så stort att hon måste gå ut i fria luften för att få plats med det.
Detta meddelande mottog
David med ett så ohejdat gapskratt att Terje i största förskräckelse skyndade ut med tian i ena handen.
-- Sov litet, sade han i dörren, så kanske det går över.
Han funderade på att lägga sig, han var ganska säker på nu att Ziri inte menat riktigt allvar.
Och medan han rumlade omkring i rummet kom han att titta på bordet.
Där låg ett brev, het om kinderna röck han det till sig och bröt det och läste:
Jag ljög, men det var mot min vilja, jag har inte någon ro förrän jag får säga detta.
Hela världen synes mig förtvivlad, jag vet ingen utväg och ur detta anar jag en förestående olycka.
Du får inte resa från staden utan att ha träffat mig, jag är så olycklig och jag har gråtit hela natten.
Men du är så ung och så sann.
Du får aldrig besöka mig i mitt hem, jag vill träffa dig där du bor.
Möt mig på gatan nedanför trapporna i morgon klockan två, jag sitter i bilen tills du kommer, när jag får se dig gör jag tecken och du går före och jag följer efter på avstånd.
Svik mig inte!
Din sorgsna
Ziri.
Sakta lade han brevet på bordet och satte sig stilla på en stol.
En hemlig fruktan blandades med våldsam glädje.
-- Du älskar mig -- du älskar -- viskade han med tårar i ögonen -- och det -- det börjar nu.
Är det inte härligt?
Men det börjar således nu -- vad är det då som börjar -- vad är det?
Jag tager -- min broders -- hustru -- -- och dig är icke lovligt att taga din broders hustru!
Men vad menar jag då -- visst älskar jag -- hur var det Maupassant låter den gamla damen säja -- jo -- ser du, äktenskapet är en institution till statens bestånd, men kärleken, den är en instinkt, och den kommer från Gud!
Den kommer från -- jaha, jag bryr mig för övrigt djävulen i Maupassant -- den kommer från Han.
Han är det.
Och vi har bara att känna oss som ett spån på strömmen -- ingen botten under oss -- då lever vi, då lever vi! Å, älskade, stolta lilla vackra Ziri!
Jag skall kyssa din mun -- jag skall kyssa din mun!
Den där munnen som din -- man kysst så många tusen gånger -- du kanske var lika kär och olycklig innan han fick dig -- du sover i hans famn och sedan går du hit -- vem rår för att du går hit?
Jag, bara jag.
Å nej, nu får det vara nog, jag reser, jag reser!
Men vad gör det nu då om hon går ur hans famn i min?
Om han inte vet det?
Och den där Han.
Gud, han vill det.
Och när vi då känner oss som ett spån på havet, när vi då älskar och bedrar en man, då lever vi alltså i Gud.
Å nej, nu tar jag det för lätt, ändå.
Vad är det där som ropar i mig att jag gör orätt i att låta Ziri gå hit upp?
Det är det som sitter innanför alla skal och aldrig kan bli orent.
Jaså, blir du oren av att älska henne?
Vad är det då, varför kan jag inte vara glad ens över detta?
Varför jublar jag ej, sjunger, skrattar?
Han steg upp och läste brevet ännu en gång.
Sedan kysste han det och gömde det i plånboken -- jag vill, jag älskar, men jag är feg, sade han.
Vad är det jag är rädd för?
Mitt onda samvete, ja, jag måtte vara en liten okunnig fördomsfull stackare, bara.
Jag älskar henne, men jag är rädd för Gud.
Alltså tror jag ännu på den där som skrev upp alla mina barndomssynder i en stor bok, och hade boken på en hylla till domedag, då tog han ner den och såg efter hur debet och kredit gick ihop.
-- Men kanske, kanske, mumlade han ändå, att det inte är den där guden i alla fall.
Kan det vara möjligt att jag skulle vara lika osäker på om detta var rätt även om jag vore alldeles säker på att all tillvaro upphörde i och med döden?
Jo då, jag skulle tycka att det hela vore orätt ändå.
Mot -- mot den andre!
När hedningarna, som icke hava lagen, ändå gör det lagen bjuder! ropade han.
Nu lade han sig på sängen.
Men hon skall komma.
Jag ämnar inte leva utan henne, jag kan det inte, hon är redan i hela min varelse.
Vad tjänar det till att bråka om saken då.
Dåre, du vet, att du skall äga henne, du har ägt så många att du vet det.
Du vet det.
Vi ska synda, ty vi kan ej annat.
Så länge världen står, kommer de att göra så, de flesta människor, de allra flesta.
Han fick en idé, han började städa ateljén, fast klockan redan gick på två.
Under det han var sysselsatt med detta kom Terje tillbaka.
David stannade förläget med sitt arbete att sopa golvet.
Då först kom
David ihåg den sena timmen, klockan var redan över ett, och Husfadern skulle nog finna det konstigt att han städade just nu.
Men den gode mannen var tydligen van vid åtskilligt, han klev lugnt över dammborsten och sophögen, satte sig i sängen, stack ett stycke tobak i munnen och lade en tidning utbredd framför sig att spotta på.
-- Väntar du främmande? frågade han sömnigt.
Och David fann att han måste röja en del av sin hemlighet, annars var han inte övertygad om att de fick vara ensamma.
-- Jag väntar en flicka hit i morgon klockan två, svarade han nästan blygt, en bekant, för resten en anständig -- en anständig familjeflicka som händelsevis är i stan.
-- Ja, dom är värst dom, sade Husfadern allvarsamt.
Emellertid ska jag varna grabbarna, så kan du ta nyckeln på insidan, så får du vara ostörd.
Det är för resten -- han lade sig ner och tittade stint i taket -- eget att -- det var klockan två, du sa? -- eget att jag alldeles kommit ifrån det där -- jag har inte haft ett fruntimmer häruppe på ett helt år, ända sen den där finskan slutade.
Jag är inte sådan, jag -- men vad tusan är det med däj?
Du ser ut som ett lik!
Du är kär, förstås.
Husfadern vände sina milda ögon mot David och strök sitt bruna skägg.
Det är eget när en är kär.
Jag hade en käresta en gång, en enda gång, det är eget att vara kär.
Jag kunde inte äta -- eller rättare, det gjorde ont när jag sväljde, det satt en klump i halsen jämt och bröstet kändes hopkramat.
Inte sov jag, inte åt jag, men si supa, det kunde jag.
Är det inte eget?
-- Jo mycket.
David fraktade undan soporna och ordnade bädden på golvet, tog av sig rocken och skorna, det var för kallt att klä av sig alldeles, och släckte lampan.
-- Men om det inte beror på kärlek utan kanske på förkylning, då ska du koka varmt vatten på spritköket och dricka toddy.
Det finns en skvätt konjak i skåpet, hördes Husfaderns röst genom mörkret.
Han nästan låg och pratade för sig själv.
Det är länge sen, sade han stilla, jag var bara tjugu år, nu är jag tretti.
För resten, må hin ta henne!
Har du tänkt på varför jag ligger i den här kupan egentligen?
Kommer jag någonstans, blir det nånting?
Ä de nån mening i att leva så här?
Han tycktes vända sig mot väggen.
Jag ger även detta fan, sade han, i morgon ska jag ut i Haga och måla, nu har jag fem dukar hos juden.
Tre kronor på stycket.
Ganska billigt, god natt, du galgfågel!
Han drog täcket över huvudet, men sömnen ville inte komma.
En timme låg han och funderade under det han blev allt vaknare.
Detta går ej an, tänkte han.
Husfadern snarkade redan.
David smög sig sakta upp och fram till skåpet för att få tag i konjaksflaskan han talat om.
Men han stannade häpen över den plötsliga förändring han tycktes genomgått.
Han blev plötsligt helt omotiverat glad, kände sig uppsluppen. -- Kommer du först nu med drömlandet, kung Haschisch, skrattade han.
Det skymtade som små, hoppande lågor för synen när han slöt ögonen.
Gud vet vad Hartman lagat ihop, tänkte han, bäst jag kryper ned igen!
Han lade sig på rygg och slöt ögonen.
Framför honom stod med ens en liten man av trä, han såg ut som en japansk husgud. -- Jag heter Tao, sade trämannen, det betyder det högsta förnuftet, som icke kan fattas med förnuftet.
David satte sig upp.
Där var han -- ah, det var bara en liten lermodell som stod i hörnet, han såg den tydligt i månljuset nu, hur kunde han -- -- -- nu lade han sig ned igen och stirrade på lermodellen.
Han rörde sig, var det inte den lilla japanska husguden, David handlat till sig i en lumpbod i New York?
-- Jag är Tao, sade han.
Ja visst, välkommen, Tao!
Det vanställda träansiktet grinade, han såg ut som porslin och väggen bakom var blodröd.
Nu kom Tao fram till bädden, han höll en kniv i handen, en gammal slidkniv med masurskaft.
Han hade växt till storleken av en fullvuxen man.
-- Kom med! pep han gällt, jag skall visa dig all världens härlighet.
Han stannade med David på etthundratjugonde gatan.
-- Här var det, sade Tao, fortfarande med kniven i handen, det är en kvinna här som du känner.
De gick in, det var i samma hus han köpt Tao, en sexton års flicka stod bakom disken och klinkade på en gråmålad gitarr och sjöng den gamla “Old Robin Gray“:
Young Jamie loved me veel an’ sought me for his bride -- but saving a crown he’ad naething else beside --
Under tiden dukade Tao te i rummet innanför.
Fönstret stod öppet och tonerna av en orgel strömmade in från huset mitt emot.
-- Mamma är i kapellet, sade flickan, vi måste rymma innan hon kommer, du ville ju att vi skulle ta nattåget till Brook Cherry i natt och gifta oss.
Vi ska väl äta i palmsalongen, älskade?
Men Tao vill inte, akta dig för Tao!
De gick till tebordet, där Tao satt och läspade en visa till musiken från orgeln.
När David stirrade på honom krympte han ihop och blev allt mindre.
Så släppte han slidkniven, vars skaft blev för grovt för hans lilla trähand.
Ziri! ropade David till flickan, Tao sover igen, Tao är bara en gud!
Då tog Ziri och ställde upp honom på hyllan igen där han stått innan David köpte honom.
-- Men nu får vi skynda oss innan min man kommer in, sade Ziri, men ännu var hon bara sexton år, tåget går inom tio minuter, sade hon, men tag mig först!
Då bävade David av rädsla, det skall jag aldrig göra, skrek han.
Vi måste packa och resa nu.
Och de packade, å, så mycket de packade.
Den ena kappsäcken efter den andra bars ut, allting i butiken skulle med.
Inte ens det minsta skräp fick bli kvar, det var minnen, sade Ziri.
Svetten rann utför Davids panna, armar och ben värkte men han packade alltjämt med förtvivlans raseri, det blev aldrig färdigt, det var hela berg av kappsäckar.
De stängde vägen, de låg i staplar på hyllorna, på disken, upp mot taket.
Alltjämt packade de.
Orgeln i kapellet vrålade allt högre.
Tao stod ensam på sin hylla och grinade som en djävul -- David stupade kull bland alla kappsäckarna, hans huvud var så hett och ryggen värkte.
Tao gnolade igen, hans röst var som ett råttpip.
Ziri kysste David.
-- Nu ger vi oss i väg, viskade hon.
Och de lämnade alltsammans och sprang.
-- Det är en täppa hemma som heter Juskus, efter den finnen som först bodde där, sade han, han blev mördad och begravd nära tomten.
Kring källargropen växer snår av al och björk, det är min lekplats som barn -- vi flyr dit! skrek han till Ziri.
Orgelbruset tystnade, gatan vidgade sig, skogen började, hand i hand sprang de genom väldiga ödemarker, gröna skogar, silvervita bäckar och gick på stränderna av smala, mörka åar.