Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Aikyn såldes, är det honom lika, huru eländigt hans lif blir; men han skall gå med dig, som varit vänlig mot Aikyn“.
„Aikyn kom, jag betalar Mirgán trettio renar för dig, dermed är du löst.
Kom, Aikyns yngling följer, i mitt land lär du känna Gud; der blir du ynglingens maka, der blir du menniska“.
Ynglingen sade: „jag bad Tadibén, att han skulle fråga andarne, jag sade: man har tagit min hvita ren och sålt den åt en annan, som ej vill lemna den.
Jag betalar honom, hvad han betalt, och röfvar ej min hvita ren“.
„Tadibén frågade andarne, han slog på sin trumma, han lyssnade till andarnes svar.
De svarade:“
„Bed ynglingen lemna i tältet lösen för renen och bortföra den, så är den åter hans“.
„Främling, så säga våra sägner; Fordom lefde en Tadibé, han hette Urier.
Låt mig återvända“.
„Och Urier tillät henne att vända om, men den andra hustrun delade med honom himmelens herrlighet, åkte med dess starka renar, hade aldrig brist på villebråd eller annat godt“.
„Främling, du är vis som Urier; vän, hos dig vore himmelen; men i Aikyns drägt sitter ett band ur barnets linda: hon kan ej följa dig“.
„Hvem är du, landets skönaste dotter?“ frågade konungen.
„Måtte konungens lefnad vara lyckosam!“ svarade tärnan, „din tjenarinna är enda barnet af Moabiten Bosnai, den hängångne“.
„Rikedomar äger du mera än ditt hjerta kan önska, ty hans ägodelar äro vida omtalade för deras storleks skull; hvad vill du begära för en nåd af mig?“
„Konungens sällhet vare evinnerlig!
Vågar din tjenarinna hoppas att konungen vill höra hennes bön?“
„Dig vare din bön beviljad innan du utsäger den, du nejdens skönaste prydnad!
Arthahsastas makt är vidsträckt som solens, han skall gifva dig hvad du fordrar, ty du har funnit nåd inför hans ögon“.
„Ära och pris vare konungen, och seger och makt omgifve honom alltid!
Gif henne, o konung, till äkta, Bani den Israeliten, som tjenar i ditt förmak“.
Konungen sammandrog sina ögonbryn och sade: „Bosnais dotter, konungens godhet är helig!
Du, landets ädlaste dotter, din faders slägt skulle förskjuta dig“.
„Vågar din tjenarinna tala?“
„Tala“.
„Denne Bani är uppvuxen i min faders hus; dottrens själ har fäst sig vid hans, som vinrankan vid trädet.
Din tjenarinna vet att ditt ord är ett fast berg!“
„Höra är lyda“, svarade mannen och gick för att fullgöra konungens befallning.
„Nu“, ropade den gamla i jubel, „nu få vi föra mitt hjertas dotter till våra fäders land, och alla hennes rikedomar blifva dina, min själs son!
Gläd dig, Bani, gläd dig du lyckans utkorade!“ När Bani förnam hennes mening, bad han henne bedja Simrith, att han finge ett samtal med henne.
Då de nu möttes, sade Bani: „Simrith, o Simrith, skall jag väl tro hvad amman sagt mig, skulle väl du, din faders dotter, vilja följa med den fattige och föraktade fången?“
„Bani, jag har talat för oss, jag visste att du ville äga mig, men intet hopp hade, nu är jag din.“
„Tack, o Simrith, för denna ljufliga stund!
Jag reser i morgon till mitt land, der skall jag arbeta för mitt folks väl, du Simrith får icke följa mig, här är du aktad, här har du vänner.
Blif här i ära och rikedom“.
Nu såg Simrith opp, lyfte högt sitt hufvud och sade:
„Nej, Bani, med dig vill jag följa, hos dig är mitt hem, här är jag främmande.
Hälften af mina ägodelar skola vi helga åt din Guds hus, och du skall vara min herre“.
„Bani, o min herre!“ sade hon ofta till sin man, „mycket godt hafver
Herren gifvit mig, huru skall mitt hjerta tillfyllest lofsjunga och prisa?“
Och när de andra qvinnorna, af de Moabiters och de Cananiters och andra fremmande folkslags döttrar, prydde sig med gyllene klenodier och smyckade sitt hår och gingo prydda inför allt folk eller dansade inför sina afgudar, då sade de till henne: „Simrith, hvarföre skall du ensam stänga dig inne, se, vi hafva nog mycket uppoffrat, som lemnat hem och vänner för att följa med fängelsets barn till deras förstörda stad, icke skola vi dock neka oss alla nöjen“.
Men då sade Simrith: „Låter oss vara glada, hvar efter sin håg, jag har glädje mer än mången“.
Och Barn välsignade sin son och sade till sin hustru: „Herren vare med dig Simrith, jag går till Jerusalem“.
„Herren gifve dig en lycklig hemkomst; mitt hjerta är tungt!“
1 Och Esra, presten, stod upp och sade till dem: „J hafven förtagit eder i det att J hafven tagit „främmande hustrur, på det J skullen ännu föröka „Israels skuld“.
„Så bekänner nu Herren edra fäders Gud, och „görer det honom ljuft är och skiljer eder ifrå land„sens folk och ifrå de främmande hustrur.“
„Då svarade hela menigheten och sade med „höga röst: ske såsom du oss sagt hafver“.
„Men folket är mycket, och regnväder, och „kan icke stå ute: så är det icke heller ens eller „två dagars gerning: ty vi hafve sådane öfverträ„delse mycken gjort“.
„Låt oss beställa våra öfverstar i hela menig„hetene, att alle de i våra städer, som främmande „hustrur tagit hafva, komma på bestämd tid, och „de äldste i hvar stad, och deras domare med: till „dess vår Guds vrede må från oss vänd varda i „denna saken“.
„Håll, utöfven icke orättvisa i Herrans Israels Guds namn!
Må de som bedrifvit afguderi och otillbörligt väsende, må de fördrifvas; men se, äfven jag har en moabitisk qvinna till hustru, hvem känner icke hennes fromhet och gudsfruktan; skall det oskyldiga lammet förjagas med rofdjuret“.
„Hvarföre skulle Bani ensam blifva undantagen, på det Herrans vrede må drabba oss för hans skuld“.
„Simrith“ ropade han genast då han inträdde.
„Låtom oss draga hädan.
Lägg in dina och barnets saker och nödigt husgeråd; åsnor och kameler skola snart vara tillreds, vi resa“.
„Bani, o min herre, hvi vredgas du så, hvad har händt?“
„Dig lemnar jag aldrig.
Jag vill öfvergifva fader och moder och blifva när mina hustru, vi skola vandra till främmande land“.
„Ingalunda, o Bani, skall du öfvergifva ditt folk och blifva en främling ibland hedningar för din qvinnas skuld.
Herren gaf och Herren tog, välsignadt vare Herrans namn“.
„Ingalunda till min slägt, ty de hafva förskjutit mig, emedan jag omvändt mig till Israels Gud, och följt hit med Bani“.
Då kom Esra gående den samma vägen och sade: „hvem är denna unga qvinna?“
Och Esra frågade vidare, då svarade honom Simriths gamla amma, som gret omkring sin matmoder: „Herre, när furstar och konungar ville qvarhålla denna mitt hjertas dotter i hennes land, ja, då sjelfva den man, hon ville följa, bad henne qvarstadna i ära och rikedom, då sade hon lik Ruth: din Gud skall blifva min Gud och ditt land skall blifva mitt land, och så sade hon: hälften af mina rikedomar vill jag gifva din Guds hus, och så har hon gjort, och från barndomen har jag, din tjenarinna, lärt henne att dyrka Israels Gud, och nu bortjagas hon, lik en missdåderska, och fråga alla dessa här hurudan hon varit“.
„Du Guds man, låt icke förjaga henne.
Se hon har varit en mor för våra barn, hennes visthus har varit den fattiges, och hennes gudsfruktan har varit vår lykta“.
„Herren varder henne upptagande för hennes fromhets skuld“.
„Herren låter sina nåd väldiga vara öfver dem, som frukta honom“.
Herren för den stora nåd henne vederfarits: „Lofvad vare Herren, att han mig en underlig godhet bevisat hafver, i enom fastom stad; ty jag sade i min häpenhet: jag är bortdrifven ifrå dina ögon: likväl hörde du min böns röst, då jag till dig ropade“.
„Glädjens Herranom all verlden, sjunger, priser och lofver!“
Manala2 Jungfrun.
„Lif är kärlek“.
Vill du höra sagan om Kalmas 3 dotter?
Dunkel framrinner Tuoniströmmen 4.
Hvem nalkas mörka Manala hemmet?
Hon kallar Manalas jungfrur: „Kalmas döttrar, Tuoni 5 nalkas det dunkla hemmet, den starke mannen, jordens herre, nalkas med byte.
Kalmas dotter, du den yngsta af dina systrar, fatta årorna, flytta båten till strömmens andra strand“.
Tuonelas 6 flicka ror med tysta åratag, hennes blick hvilar i fjerran der Tuoni nalkas.
„Det är för sent, du gamla sångare „ropade Kalma på stranden.
„Tuoni återger ej det rof han fattat.
Skynda med färjan, från Manala återvänder ingen“.
Maktlös fällde
Tuoni den mot rofvet sträckta handen.
„Ha du gamle deroppe, öfvar du ännu dina trollrunor?
Din makt skall dock snart se sitt slut“.
Åter ljöd Kalmas stämma hotande i dunklet: „Kalmatar, du din moders yngsta, gå, följ det flydda rofvet ut i verlden; fäst dig vid hans sida, sug blodet ur hans sår, kraften ur hans senor; återhemta till din moders hem hvad henne blifvit frånröfvadt
Icke må lifvet vinna seger öfver döden!
– Kalmatar gå!“
„Vik hädan spöke, vik under jorden om du dädan kommit, eller till luften om ditt leda hem är der, eller i vattnet, om du är fiskens syster eller äfjans dotter; eller sök dig ett hem i luftens alla fyra väder, du troll“.
„En kyss på dina läppar och du vore min; men ack, i min moders gårdar, der förstöring och tillintetgörelse bo.
Förskjut ej den arma från lifvet, från ljuset, från dig“.
„Kalmatar, du långt bort burna,
Hvarför vill du söka värma?
Ägde väl din moder glädje
Der i Manala, det dunkla?
Ägde dina systrar glädje
Uti mörka maskars hemvist?
Ack ej glädje jag ju söker;
Söker blott en droppe värma,
Liten, som i svalans hjerta,
I än mindre fågels inre,
Som i minsta blommas fibrer
Som i minsta stoftkorns gömma.
Söker blott af ljus en stråle,
Ej så rik som lysmask skenet,
Mindre än ett fjäril ögas.
Men hos honom blott finns värme,
Men blott han är ljus och glädje,
Han som, arma, dig förskjuter!
Domna, dröm ej falska drömmar“.
„Om jag dock den siska vore
Till hvars röst han villigt lyssnar.
Om jag helst den blomma vore
Som hans hand så vänligt bryter.
Som förfriskar mildt hans kinder,
Ljust och rikt mitt öde vore.
Milde skapare mig unna
Till en flinga snö att bytas,
Som får smälta på hans lockar;
Eller till en liten bubbla,
Som försvinner vid hans händer;
Eller blott till stoft på marken
Som utaf hans fot får krossas“.
Tiden gick framåt och den sjuke tillfrisknade, och gick så en dag till sin bruds föräldrar och sade: „gif mig jungfrun att jag må föra henne hem till maka“.
„Den som vill betsla den snabba elgen skall ej dröja, den som vill gripa det ilande forsfallets vatten skall ej bida.
Jungfruns sinne älskar den raske, icke den bleke sjuklingen och bort for hon med den rike friaren från södern“.
„Vik hädan, troll, hvi förföljer du mig?“
„Tjockna natt kring Kalma dottren
Att ej någon henne skönjer.
Brusa storm med vilda vingar,
Att ej någon hör min stämma.
Skog, du dystra, drag dig samman
Att en fot ditt djup ej hinner.
Dölj den arma i din gömma,
Mig, förutan hopp den enda!
Uti lifvet, än i döden
Gafs hvar varelse att hoppas;
Blott den arma
Tuoni dottren
Gafs ej ens att hoppas döden“.
„Fader, se ynglingen, Suomis stolthet!
Skola maskarne föröda denna kropp, den skaparn gjort så fast som berget, så skön som dagens sken?“
„Jungfru“ sade den höge, „du är en Manala dotter!“
„Fader“ svarade jungfrun ödmjukt sänkande sitt hufvud, „mitt hem var i Manala, men din sång gaf mig i kärleken ett skönare hem.
En gång förr har du återgett honom lifvet med din sång, den alltförmående; Fader foga ord vid ord, låt ej Suomis yngling föras till mörka Manala“.
„Tuoni jungfru, äfven min makt viker för den starkare.
Sök honom som är starkare än sången, ty han är kärleken; starkare än den som vet ord, ty han är ordet“.
„Drömmar som strömmar“, säger man, och anser det ej löna mödan hvarken att berätta, eller att höra berättas om dem; men jag har alltid älskat dem, och isynnerhet då jag var ung, drömde jag äfven ofta vaken.
„Syster, du som i många, långa år bott med mig i denna kammare, och som så ofta sett på mig med medlidande, ser du hvad jag är fin och lätt, och jag är ändå ingen annan än den olyckliga kakelugnsdörren.
En dag tog min fader mig på sin hand och förde mig i sin smedja och sade: „ja visst är du för dålig och klen att gifta dig, men vänta, jag skall väl smida dig en bättre kropp“, och så lade han guld i elden och silfver, och började smida.
Jag blef rädd och kröp bakom min far, men han sade: „göm dig icke, flicka, utan låt din fästman se på dig“.
„Fy far, en så’n ful karl, honom tar jag aldrig till man!“
Men då blef det värre af, ty min far blef ond, kastade guldet och silfret ur ässian, och lade dit en bit jern, som han smidde och smidde under det han mumlade: „så skall du väl få försöka, din näsperla, huru godt det smakar att vara ful“.
„Gå nu och tjena menniskorna“, sade min fader, „och lär dig att vara ödmjuk; förr blir du ej fri“.
Men år ha kommit och år ha gått, hundrade och flera, och fåfängt har jag längtat! men nu – hör du deras röst, hör du min faders och min sköne brudgums röst, de komma, de komma på stormens vingar, men de föröda, de förstöra.
Vakna, vakna!“
„Skynda, stig upp, elden är lös, vakna då!“ sade min moders röst invid min säng, i det samma jag började reda mig ur sömnen.
Brinnande purpur på molnen,
Flytande guld vid himlens rand,
Skimmervågor, viggar af färger,
Glödande skyars fria lek,
Hvad sägen j väl?
Viljen j väl
Herrligt berätta om dagen,
Dagen som klar uti vestern bor,
Hatar dunklet, forskar i djupet?
Slumrande rosor på bäddar,
Svällande, veka, söfver du.
Sakta vaggar dimmiga slöjan,
Sagornas tärnors lätta drägt,
I aningens land.
Rosornas lund,
Öster, du sagornas hembygd,
Kulna, sorgsna Suomi-sångens,
Rika, varma, blomstrande syster,
Dunkelt glödande öster, du,
Du lockar mig mer.
„Sköna Alhejdi“, sade han, „öknens son har trotsat döden för att se dig, men han ångrar det icke, dröj blott ett ögonblick, och han är mer än belönad“.
„I morgon vid den tid, då solen går till hvila, sköna Alhejdi“, sade fremlingen och försvann, i det han betydelsefullt lade fingret på munnen.
Aftonen kom och ännu stodo middagens doftande frukter orörda, ännu lågo hennes svällande lockar endast löst sammanfättade och utan smycken.
„Alhejdis väninnor, lemnen mig ensam, jag vill slumra en stund, låten ingen nalkas“.
„Alhejdi, skönaste, ljufvaste sol!
Hvar finnes i verlden den, hvars skönhet ens skulle synas en stjerna invid din!“
„Fremling, vet du icke, att Ben Hamouns slafvar skulle döda dig, om de funno dig här.
Skynda dig bort, jag ville se dig blott för att varna dig“.
„Sköna Alheidi, om än tusende dödar skulle hota mig, aldrig kan jag lemna dig.
Skynda, kom Alheidi!“
„Alhejdi, älskade, snart äro vi utan fara“.
„Salik, jag är trygg hos dig“.
„Salik, se mina väktare, de hinna oss, låt ej Alhejdi lefva, för att se dig dödas.
Icke är det tungt att så dö“.
„Allah hafver tillåtit att röfvare bortfört mitt lifs ära, mitt sköna smycke.
Och nu är hon borta, borta utan hjelp“.
„Herre, ville du höra mitt ringa råd, så kunde du ännu återfå din dotter“.
„Du skulle hafva vaktat henne“, röt Ben Hamoun, „det hade varit bättre än att råda nu“.
„Åh!“ sade amman med sådan ton, som gamla tjenare bruka:
„Allah bevare Ben Hamouns förstånd.
Men vore Ben Hamoun klok, så skulle han nu genast sända mig till sin slägtinge, den sköna Zayda, för att genom henne förmå Schachen, Allah låte aldrig hans skugga bli mindre, att han sänder folk för att förfölja röfvarene“.
Men när Schachen en stund derefter inträdde, störtade den sköna Zayda emot honom med utslaget hår, gråtande och ropande: „O, att jag skulle upplefva den dag, då jag skulle se en sådan skymf öfvergå min herre, hvars ära kringstrålar hela verlden“.
„Skall det icke fylla mitt hjertas bägare med smärtans bittraste dryck, att se huru min herre och konung skymfas.
Konung, kan du förlåta en sådan skymf, så låt aldrig mer ditt anlete lysa inom harems portar, ty dina qvinnor skola icke se dess ljus för tårar“.
„Hvem var denna Alhejdi, som blifvit bortröfvad?“ frågade Konungen.
„O herre, den skönaste klenod.
Hennes fader skulle blott behålla henne till nästa nymånad, för att bereda henne att värdigt mottaga sin lycka“.
Emellertid anlände Storviziren, som Schachen låtit kalla; „Sadrazam“, tilltalade honom Schachen strängt: „oduglige tjenare, hvarföre underrättar du mig icke om, huru man skymfar min hufvudstad?
Röfvare våga sig ända till dess portar“.
„Allah är stor, konungens makt varar evinnerligen.
Konungen täcktes låta sin nåd skina öfver sin ringaste slaf, som ätit stoft och sofvit med uppmärksamhetens öga, så att han försummat sin pligt“.
„Välan, jag vill gifva dig nåd, om du, innan morgonbönen förkunnas, har återhemtat flickan och förgjort den djerfve röfvaren och hela hans anhang.
Endast hans hufvud kan friköpa ditt“.
„Alhejdi, älskade, i morgon hinna vi de mina.
Och jag nänns dock knappt be dig derom, jag finge ej då se dina ögons glans och höra din rösts ljufhet“.
„Jag kan ej, jag är så underlig i mitt sinne, så många tankar tränga sig in på mig, och jag kan dock blott tänka ett – att jag funnit dig“.
„Du saknar dina veka kuddar i ditt hem“.
„Aldrig har jag hvilat på kuddar så veka som detta gräs!“
„Salik Sardar Khan, hör du ej hästarnes hofvar?
Har också du blifvit bedårad af en qvinna“.
„Abbas! dock på dig vill jag icke vredgas“.
Dessa hästar äro många, det är visserligen Schachens utskickade, som förfölja oss.
Vi få ej blottställa Alhejdi“.
„Till öknen, tyst försigtigt som den lurande tigern, men snabbt som vingade fogeln“.
Ett susande for genom bergen, snabba skuggor skiftade öfver marken, – var det lätta moln, som skuggande flögo öfver fältet? var det en sakta nattvind som fläktade?
„Flygen, söken om det är möjligt finna en källa.
Alhejdi, den minsta fläkt af blekhet på din kind, det minsta dunkel i ditt strålande öga sårar mitt hjerta värre, än någon af Schachens dolkar kan göra det“.
Salik bar
Alhejdi dit på sina armar och, knäböjande invid henne, uppfriskade han henne med det svala vattnet.
„Bäfva icke Alhejdi, vi skola segra för dig“.
„Till häst, till häst, stridom för Alhejdi.
Död åt enhvar, som vill nalkas att störa hennes ro“.
„Alhejdi du är vår, vi hafva drifvit dem på flykten.
Innan de hinna utsända nya förföljare, äro vi säkra bland våra berg hos de mina“.
„Gifven rum för den visa, som mycket vet och förmår“.
„I öknen, två timmars vandring härifrån, växer ett träd.
Den balsam, som droppar, när en skön qvinna, vid middagens stund, bryter dess qvistar, helar genast jernets sår, men hon måste gå ensam den senare timmans väg“.
„Följer du mig den första timman, visar du mig vägen?“
„Rädes icke den unga späda rankan från de blomstrande trädgårdarna att ensam sväfva i öknen?
„Moder, Salik är sjuk! skyndom att jag må hinna till middagen uträtta mitt värf“.
„O Alhejdi, min själ bäfvar vid tanken på, att du vågat dig ensam i öknen.
Du som är mig mera än lifvet, du hade kunnat råka ut för vilddjur“.
„Nå Abbas“, sade Salik vänligt, „hvart ärnar du dig utan att jag hört deraf, du, min trogne följeslagare, som ännu aldrig lemnat mig“.
„Jag går till Ispahan“.
„Du går i lejonets kula; blodet af Schachens män, som föllo i öknen, har knappt upphört att röka“.
„Lejonet skulle väl föga väntat till dess vi sjelfva infinna oss i hans kula, om icke hans krigares anförare berättat, det du ju vet, att de nedgjort oss alla, sedan vi förut hade dödat flickan, stridens orsak.
Men om också ej så blifvit sagdt, icke var Salik Sardar Khan alltid så rädd att trotsa lejonet, om ock i hans kula“.
„Nå hvad ernar du i Ispahan?“
„Handla“.
„Vid profeten, det skulle jag aldrig gissat.
Jag har öfverflöd af hjordar och annat, som jag icke behöfver“.
„Jag har ernat be dig att få sälja allehanda onyttigt“.
„Säg hvad du vill, du skall ega valet“.
„Din stridshingst, ditt spjut och din dolk“.
„Abbas, du är missnöjd med denna ovanliga ro af några månader?
Låtom oss göra ett ströftåg snart, jag vill ordna allt“.
„I den barmhertige och milde Gudens namn, ära vare verldens beherrskare.
Jag är beredd att följa dig hvart du vill, mina tjenare kunna försälja mina hjordars öfverflöd“.
„Det är han!
Späda äro mina fötter, men de skola dock bära mig till ditt möte“.
Salik trädde mot Alhejdi. „Alhejdi, jag bringar dig en syster, vårda henne väl.
Dyrbara smycken och kosteliga tyger hemtar jag dig dessutom“.
„Salik, endast du återhemtar din kärlek, så är den mig öfver alla verldens skatter“.
Alhejdi omfamnade henne vänligt i det hon sade: „icke kan jag vredgas på dig, du dufva“.
„Alhejdi, min häst, min älskling, är sårad; gå Alhejdi i öknen att hemta balsam för såret, att det må läkas“.
Alhejdi såg ett ögonblick på Salik: „Salik Sardar Khan, tigrar bo i öknen.
Älskar du din häst mera än mig“.
„Är Alhejdi barnsligt rädd?
Vill du ej göra mig en glädje, icke rädda min häst, den som burit äfven dig hit“.
„O Salik förstör rosen, men kasta den icke ifrån dig att ensam vissna; mindre tungt är att dö, än att lefva förgäten“.
„Alhejdi, mannens hjerta är en rosengård, har rum för många blommor.
Men äfven Alhejdi är kär för Salik“.
Gå, att du må hinna dit innan middagens timme och vara hemma vid den tid, då jag med mina män återkommer från jagten“.
„O Salik, jag hörde rytandet af en tiger, då jag hemtade balsam för din häst“.
„Salik Sardar Khan gifver icke en befallning två gånger“, sade Salik långsamt.
„Min själs dotter, den gamle kan ej ledsaga dig på färden.
Se dess tre kanter äro hvassa, vidrör dem icke, minsta vidrörande sårar, och minsta sår ger död på ögonblicket!“ Sakta som hon kommit, smög sig den gamla bort.
„Tre dödar! ha!
Ljusa fremmande flicka, icke hatar Alhejdi dig“.
Rop höras i öknen, lätt störtar en skara fram, det är Salik Sardar Khan, som återvänder hemåt med sina män, för att hemta sin sköna brud.
„Ha, en nyss dödad tiger.
Jag vill sända slafvar att bära henne hem“.
Redan lyfte Saliks häst foten till språng, då bad Alhejdi med sakta röst:
„Salik, innan du far, stig ned af din häst och gif mig din hand, om ej för annat“, tillade hon med ett besynnerligt leende, då Salik tycktes tveka, „så för att tacka mig för tigerns hud“.
„Nå, hvarföre skulle jag icke ega tid dertill“, sade Salik, kastade sig af hästen och räckte henne handen, den hon fattade och förde till sitt hjerta, i det hon sade:
„Lef väl Salik!
O Salik, tag ännu en gång min hand mellan dina båda och tryck den vänligt, som du brukade förr“.
Salik tog Alhejdis slutna hand och sade förströdd: „Icke äro dina sår väl så farliga.
Jag rider nu hem förut“.
Men se nr qvinnornas boning störtar den ljusa fremmande flickan.
„Alhejdi död?
Men se, hvad glimmar i din halfslutna hand, tack Alhejdi“.
„Fader, o fader, styrk ditt svigtande barn, att hon må tåligt lida, hvad du ålägger henne.
O min Gud, o min Gud, styrk mig, att jag må tåligt och undergifvet säga: icke min vilja utan din“.
„Långsamt röres redan den gamle, långsamt röras ock Suomis män, de springa ej som haren, de skutta ej som ikorrn, lång är vägen rundt om sjön, bro behöfves“, och se: nu sjöng han Pungaharju det sköna, öfver Puruvesis vatten det klara.
„Syskon, hvita, doftande konvaljer, huru kunnen j blomma och dofta så friskt och hvarföre tråna vi?“
„Vi blomma och dofta i björkens skydd, vi veta ej annat.
Men fråga rosorna se huru rika de blomstra“.
„Rosor röda, glödande, huru kunnen j blomstra så rikt, så yppigt, hvad gläder så edert hjerta, hvarföre måste vi arma tråna“.
„Se vi vexa här fritt, den resandes hjul krossar oss icke, knappt når oss ett damkorn af dem hans vagn sätter i rörelse, och vi äga hela den sköna verld, som här utbreder sig för oss; vi äro rika, vi äga sol, vi äga dagg, men – vi äga af allt dock endast den ena hälften, derföre att vi stå här på åsens ena sida, men se björken, den äger all vida verldens fägring rundt omkring sig, den äger sol, luft och lif, hvadan de än må komma, derföre är björken stor, derföre är björken stark och fager mer än någon annan“.
„Vackra björk, i dig vill jag hänga min krans, högt upp på en af de svajande grenarna“; och högt uppe sväfvade nu blomman, och hon lefde ett ögonblick af ljus, der intet stoft föll på hennes skönhet; nästa ögonblick var hon död.
„Fremlingens lära är vacker, fremlingens lära är mild; Wainahée älskar fremlingens lära, Wainahée hör gerna fremlingens röst, när han talar fridens ord, när han bjuder stridsklubban hvila och menniskorna älska hvarandra.
Wainahée ville blifva fremlingens syster och låta honom vattenösa sitt hufvud – men hon vill det ej numera.
Wainahée vill icke blifva slaf i sin själ“.
„Flicka, är du mindre slaf, då en fremmande krigare bortröfvar dig?
Han krossar dig i stoftet för sin fot“.
„Ja då är Wainahée fri, fri som fogeln i luften.
De många öarnes gud är qvinna, hon bor i skyarna, men hon säger icke, att Wainahée gör orätt om hon är stolt; Wainahée kan dö, det är lätt“.
„Fremling från fjerran, hvarföre skulle du lemna ditt land, för att dö i Tongatabus våg?
„Fremling från fjerran land, egde du på hemlandets kust ingen, som älskade dig? egde du icke en moder, egde du icke en maka?