Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag antog med glädje alla tre författ:ne, just i förhoppning att det skulle vara att bryta isen för ett vidare framåtgående.
Jag anser nemi. att man i sådana Den 22 Juli. 565 fall sorn dessa icke bör gå allt för brådstörtadt till väga, utan att man måste taga hänsyn till och icke stöta de allmänna tänkesätten.
Men just af denna anledning kan jag icke biträda deras mening, som anse, att man, på den grund att författnme gällt endast ett par år, icke bör ändra dem, ty jag tror, att under de år, som förflutit sedan striden utkämpades, allmänna tänkesättet i detta, som andra fall, gjort stora framsteg, och jag styrkes i denna min åsigt deraf att 2:ne Stånd, och deribland jemväl Bonde-St., återremitterat förev:de Betänk.
Jag vill likväl säga att det icke förundrat mig att Lag-Utsk:t, på den punkt frågan stod före återremissen och i betraktande af den stora mängd ärender, som då berodde på Utsk:ts handläggning, icke kastat sig in på detta ärende, på grund af en så vidtomfattande motion, som den af Hr Henschen väckta.
Sedan det emellertid visat sig, att tänkesätten inom de 2:ne Riks-Stånd, som redan fattat sitt beslut öfver detta Betänk., synas mogna för ett framåtgående, tror jag att man redan vid denna riksdag, väl icke bör gå så långt, som motionären föreslagit, men dock kan försöka att afhjelpa de brister, som vidlåda dessa författningar.
Jag vill derföre säga huru långt man, enligt min tanka, vid denna riksdag kan gå, utan att stöta allmänna tänkesättet och utan att behöfva inlåta sig på de svåra theoretiska strider, som sannolikt skulle uppstå, derest man redan nu ville gå till botten af frågan.
Hvad först beträffar 1858 års konventikelplakat, tror jag att man snart skall alldeles kunna umbära denna författn.; men att dermed bör något anstå.
Emellertid hafva anmärkningar tidt och ofta vändt sig mot det i denna författn. stadgade förbud mot att, under tiden för allmän gundstjenst, hålla religiösa sammankomster.
1 afseende härå har, såsom mig synes, med fog blifvit erinradt, att tiden för allmänna gudstjensten kan vara temligen obestämd, i synnerhet i de landsorter, der gudstjenst af samme prest förrättas i flera kyrkor, då man ofta kan säga, att gudstjenst hålles nära nog hela den ljusa delen af en vinterdag.
De personnr, som bevista konventiklar, äro i allmänhet sådana, som icke infinna sig vid den allmänna gudstjensten, och då synes mig hardt att förvägra dem att sammankomma till andaktsöfningar under högmessogudstjensten, vid hvilken tid de hafva mest behof af att sysselsätta sig med andliga ting.
I afseende å denna författn. vill jag äfven anmärka, att den bestämmelse, enligt hvilken kyrkorådet eger förbjuda en predikant att uppträda, är affattad i alltför obestämda ordalag.
Jag är tveksam, om det är lämpligt att fråntaga kyrkorådet denna makt, och vill icke nu yrka dess upphäfvande, men anser att ordalagen kunde vara mindre sväfvande.
Jag yrkar återremiss af Betänk:t och föreslår följ:de förändrade lydelse af 1858 års förordn.:
»Medlemmar af den Evangeliskt-Lutherska kyrkan vare ej förment att sammankomma till gemensamma andaktsöfningar utan vederbörande presterskaps
Dén 22 Juli. omedelbara ledning; dock mä icke vid religions-öfning, som ej är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras församlingens presterskap, medlem af dess kyrkoråd eller den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnda myndighet, i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Uppträder någon, som ej är prest eller enligt kyrkolagen berättigad att offentligen predika, vid dylik sammankomst såsom lärare med andliga föredrag, som anses störa samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, ankomme på kyrkorådet att honom förbjuda att i berörda egenskap inom församlingen vidare uppträda.
Hvar som föranstaltar så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdt är, eller dertill upplåter hus etc.,» lika med författningens n. v. lydelse.
I afseende å 1860 års förordm, ang:de ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, måste jag bekänna, att det är en lycka så länge dess lista § icke föranleder mer olägenhet, split och förföljelse är den, så vidt för mig är bekant, hittills gjort.
Detta måste likväl, i min tanke, tillskrifvas den omständighet, att §:n icke får tillämpas med mindre domkapitlet förklarat skäl till åtals anställande vara för handen; och att ännu domkapitlen visat sig fogliga.
Någon garanti har man dock icke för fortvaro häraf, och således kunna hvilken dag som helst för den menskliga känslan sårande uppträden föranledas.
Jag tror det förtjenar att tagas i öfvervägande att §:n kan för närvide qvarstå endast derigenom, att temmeligen uppenbara lagbrott tolereras.
Men då den är alldeles onödig, synes mig att den bör så snart som möjligt borttagas, ty att bestämmelser qvarstå, som icke kunna tillämpas, främjar ingalunda i allmänhet lagens helgd.
Helst skulle jag derföre önska att lista och 7:de §§:ne alldeles upphäfdes och citaterna i 3:dje och 6:te §§:na derefter rättades, men om Lag-Utsk:t skulle finna betänkligt att gå så långt, vill jag alternativt föreslå, att den magt, som 7:de §:n tillerkänner domkapitlet, lades i K.
M:s egna händer, och domkapitlet ålades att inkomma med utlåtande i målet.
Då följdes öfver hela riket samma princip och man behöfde icke befara anställande af rättegångar, som utmärkte religiös förföljelse. 7:de §:n skulle då ändras till följide lydelse: »För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i lista §:n sågs, må ej åtal ega rum med mindre Konungen, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang och domkapitlets hörande, förordnat att åtal anställas må».
Mot syftningen med § 2 i denna förordn. tror jag icke att någon grundad anmärkning kan framställas.
Jag tror att hvar och en, af hvad bekännelse han vara må, måste gilla, att lagen bestraffar försök att genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar inverka på personers religiösa tro; men det har blifvit anmärkt, och detta med rätta, att §:n är så redigerad, att den lätt han kringgås.
Sådan den nu är upp - Den 22 Joli. 567 ställd, drabbar nemi. straffbestämmelsen endast den, som genom sädana medel söker förmå någon till affall från den rena evangeliska läran.
Men om man tror på en propaganda, ehuru jag icke lyckats komma någon sådan på spåren, då inträffar det att en ledamot af statskyrkan, som först ansluter sig till en sekt och derefter till en annan, slutligen, efter att hafva tillhört alla sekter, får fältet öppet för hvarje propagar.ism, utan att man kan komma åt honom efter denna §.
Derföre skulle jag tro, att §:n borde redigeras så, att den kunde erhålla en något säkrare tillämpning, hvilket skulle vinnas derigenom att orden »eller till öfvergifvande af den trosbekännelse han tillhör» inskjötos. 2:dra §:n skulle således lyda: »Söker någon genom bedrägliga medel, hotelser, eller löften om timliga fördelar förmå annan till affall från den rena evangeliska läran eller till öfvergifvande af den trosbekännelse han tillhör; vare förfallen till böter» etc.
Jag tror nemi. att det måste anses lika straffbart, att genom sådana medel söka förmå en separatist att öfvergifva sin religiösa tro, som att söka förmå en statskyrkans medlem att öfvergifva sin.
Slutligen har Hr Henschen väckt förslag till ändring i 1860 års förordn. ang:de främmande trosbekännare och deras religionsutöfning.
I afseende å denna förordning måste jag bekänna, att det synes mig möta större svårigheter att afhjelpa de brister, den nu kan hafva.
De anmärkningar, som mot denna förordning blifvit framställda, hafva egentligen riktats mot 14:de §:n.
Man säger nemi. att presterskapet med stöd af denna § skulle kunna huru länge som helst uppehålla en person, som ville utträda ur statskyrkan.
Men ehuru jag medgifver att ordalagen äro sväfvande, tror och hoppas jag att, med någon vaksamhet från offentlighetens sida, sådana missbruk lätt kunna förekommas.
Väl har en person, som velat öfvergå till Katholska läran, hos Justitie-kanslers-embetet fört klagan deröfver, att han blifvit allt för länge uppehållen; meri jag får tillika säga att, så snart vederbörande presterskaps uppmärksamhet derå fästes, klaganden blef af detsamma förhulpen till sin rätt och vann sin åstundan.
Jag är icke beredd att bedöma om det vore lämpligt att ändra denna förordning, men möjligen skulle en omredigering af 14:de §:n komma klagomålen öfver denna förordning att afstadna.
Jag anhåller att dessa mina anmärkningar måtte till Utsk:t få åtfölja den återremiss af detta Betänk., å hvilken jag hos Hr Gr. o.
Landtm, anhåller om propos.
Ehuru jag hufvudsakligen blifvit före kommen af den siste värde talaren, föranlåtes jag dock att begära ordet för att göra några erinringar vid Gr.
Sparres anförande.
Hr Gr:n yttrade, att han, beträffande 1860 års förordning, visserligen vore af den åsigt att den vore felaktig, men att nämn - 568 Den 22 Juli. da förordning dock skulle vara för ny för att nu underkastas en omarbetning.
Hvad innebär detta i sjelfva verket annat än ett undanskjutande af frågan?
Lagen har icke tillämpats och kan icke tillämpas utan att stöta.
Och likväl vill man bibehålla deni
De med tusentals namn försedda petitioner, som sedan sista riksdag blifvit till K.
M. aflemnade, äfvensom det förhållande, att redan 2:ne Stånd återremitterat Betänk:t, torde dock vittna om åsigten i landet.
Beträffande 1858 års konventikel-plakat, är det hufvudsakligen förbudet mot att sammankomma till gemensam andaktsöfning å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, som förefaller mig orimligt och som måste synnerligen såra den religiösa känslan.
Jag kan icke biträda deras åsigt, som anse, att förbudet mot konventiklar under tiden för gudstjenst bör upphäfvas.
Detta skulle endast föranleda till oordningar, ty resultatet kunde blifva att församlingens kyrka blefve tom och folket begåfve sig i stället till konventiklarne.
Ett sådant förhållande kan jag icke gilla, utan önskar att förbudet måtte qvarstå.
Sedan jag sist hade ordet, hafva flera an märkningar blifvit af Hr von Koch framställda mot omhandlade författningar.
Hamilton åter har icke ingått i detaljer, utan blott åberopat sig på Hr von Köchs anförande, och jag vill derföre till besvarande upptaga sagde anmärkningar i den ordning, hvari de blifvit framställda.
Hvad då först beträffar klandret mot det i 1858 års förordning stadgade förbud mot sammankomster under tid, då gudstjenst pågår, ber jag att få upplysa, att nämnde förbud icke är absolut, utan att förordningen säger, att »sammankomst ej utan särskildt tillstånd må ega rum å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas,» hvilket innebär altman kan, om särskildta omständigheter dertill föranleda, efter anmälan erhålla tillstånd att hålla sådan sammankomst.
Men jag hemställer till Eder, Mina Hrrl om det är tillbörligt att, så länge vi hafva en statskyrka, särskilda konventiklar anställas i huset bredvid kyrkan och församlingen lockas att der, under tid, då allmän gudstjenst förättas, åhöra en vinkelpredikant.
Hr von Koch har äfven sagt, att, då samme prest predikar i flere kyrkor, det skulle kunna inträffa, att sådana sammankomster icke finge ega runi den dagen, emedan gudstjenst hölles i pastoratet under hela den ljusa tiden.
Men förordningen omnämner icke »pastorat», utan »församling»; och när gudstjenst hålles i församlingens kyrka vet hvar och en, emedan detta alltid söndagen förut från predikstolen kungöres.
Det är således endast under de, i vanliga fall 2:ne timmar, då gudstjenst i församlingen förrättas, som förbudet tillämpas.
Den 22 Juli. 569 Vidare har Hr von Koch ansett en otydlighet förefinnas deri, att kyrkorådet eger förbjuda den som ej är prest och uppträder med andliga föredrag, »som anses leda till söndring i kyrkligt hänseende eller förakt för den allmänna gudstjensten eller eljest till undergräfvande af religionens helgd», att såsom lärare vidare inom församlingen uppträda.
Och han har föreslagit att dessa ord skulle utbytas mot orden: föredrag, »som anses störa samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.
» Nu frågar jag, om dessa ordalag äro mer lämpliga än de i förordmn begagnade.
Mig synes att de innebära, snart sagdt, precist detsamma, och dessutom torde i en förordning, som har afseende å religiösa sammankomster, de nu begagnade orden vara bättre än de hvilkas antagande Hr von Koch förordat.
Sedermera öfvergick den värde talaren till granskning af 1860 års förordning, ang:de ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Härvid anmärkte han att lista §:n skulle vara illa redigerad.
Jag erkänner detta, så mycket hellre som det var mot redaktionen af denna §, jag vid förra riksdagen ifrigt uppträdde.
Det förvånar mig likväl att jag icke kan erinra mig, att den värde talaren då gjorde gemensam sak med mig, utan lät mig kämpa ensam mot nästan samtlige talare.
Jag är icke nog envis för att, då min mening en gång blifvit af alla Riks-Stånden underkänd, vid nästa riksdag uppträda och vilja vräka ikull en författning.
De anmärkningar, jag anser lämpliga, gör jag på förhand och dröjer icke dermed tilldess författningen jemnt och nätt hunnit blifva antagen.
För öfrigt erkände den värde talaren att §:n blifvit tillämpad med en moderation, som vållat att den icke blifvit föremål för klagan; och vid sådant förhållande finner jag tidpunkten icke vara riktigt väl vald att nu yrka en förändring i detta fall.
1 fråga om 2:dra §:n föreslog Hr von Koch en redaktionsförändring, hvarigenom §:n skulle blifva strängare än den nu är, och det skulle förekominas att affällingen först öfverginge till en sekt och sedan från denna affölle, för att inträda i en ny sekt.
Så vill likväl icke motionären, och Utskit måtte vara ursägtadt, om det icke, på grund af ett af Hr Henschen väckt förslag om utvidgad religionsfrihet, tager sig före att, på yrkande af Hr von Koch, inskränka den redan beviljade friheten.
Slutligen har Hr von Koch i afseende å 14:de §:n i den andra förordmn af den 23 Oktober 1860 gjort den anmärkning att §:n skulle kunna gifva anledning dertill, att själasörjaren uppehölle den person, som ville utträda ur kyrkan.
Han tillägger dock att han icke vet mer än ett fall, då anledning till klagan i detta hänseende egt rum, och att, så snart vederbörandes uppmärksamhet derå fästades, den som ville utträda, vann sin åstundan.
Den värde talaren har föreslagit, att §:n skulle omredigeras, men på hvad sätt skall den det?
Skall ti - i 570 Den 22 Juli. den bestämmas till 8, eller kanske 14 dagar?
En sådan preskriptionstid synes mig icke vara på sin plats, och dessutom kan själasörjaren, om han begår någon felaktighet, ställas under åtal.
Sedan jag nu besvarat de framställda anmärkningame, den ene efter den andra, hemställer jag, om det kan vara skäl att underkasta de icke mer än ett par år gamla författnme en ny och fullständig omarbetning.
Jag kan icke finna anledning dertill; utan vidblifver mitt yrkande om bifall till Utsk:ts hemställan.
Svårligen torde kunna förnekas, att det ämne, som behandlas i Hr Henschens förev:de motion, är ett af de vigtigaste, som kunna utgöra föremål för R.
Stms behandling.
För hvar och en som lefver i ett fritt samhälle mäste det vara af stor vigt att ega frihet för sin själ och att få bekänna sin tro enligt samvetet.
I alla Europeiska länder, med undantag af Spanien och vissa delar af Tyskland, eger man redan fullkomlig religiös frihet.
Också hade jag trott, att, då Hr Henschens motion endast åsyftar att vi i detta hänseende skulle komma i likställighet med de förhållanden, som finnas i det med oss förenade Norge, nämnde motion skulle få en bättre utgång, än den nu erhållit hos Lag-Utsk:t.
Utsk:t har, för att slippa ifrån den obehagliga pröfningen af denna fråga, på det sätt affärdat motionären, att det säger att de öfverklagade författningarne blifvit antagna för kort tid sedan och först efter långvariga och ifriga strider emellan hvarandra skarpt motsatta meningar.
Sannt- är visserligen att de lagar, hvilkas upphäfvande här blifvit yrkadt, tillkommit efter allvarliga strider, men dessa strider, som nu fortgått nära ett 30-tal af år, kunna icke afstadna förr än den naturliga rättigheten att fritt få bekänna sin religion blifvit tillerkänd hvar man.
För en och hvar som oförvilladt vili bedöma frågan, måste vara klart att staten icke eger annat att fordra än att hvarje dess medlem skall vara en lugn och laglydig medborgare; men att staten icke kan och icke bör föreskrifva mig hvad jag bör tänka och tro.
Historiens vittnesbörd ådagalägger att straffbestämmelser i detta fall icke tjena till något, och just religionstvång åstadkom reformationen.
Den Heliga Skrift skall vara grunden för min tro, men att söka binda menniskans öfvertygelse och söka qvarhålla henne vid en kyrka, på hvilken hon icke tror, hvad är det annat än skrymteri"?
Dessa åsigter blelvo redan af 1809 års män uttalade, och vid behandlingen af I6:de §:n Regerings-Formen yttrade en ledamot, att man icke borde införa några band, emedan erfarenheten visat att alla sådana bestämmelser antingen alstra fanatiska sekter eller ock vålla skrymteri.
Det måste för hvar och en, som är mån om sitt fäderneslands ära och anseende, vara förnärmande, att Sverige hos utländningen anses i detta afseende såsom ett nästan barbariskt
Dea 22 Juli. 571 land.
Här är endast begärdt, att man måtte inhibera dessa för 2 år sedan stiftade författningar, hvilka äro felaktiga.
Sparre har visserligen sagt, att det icke försports någon klagan öfver dessa författningar, men så är icke förhållandet, ty ehuru det icke kommit till åklagaremakten, hafva dock de fall varit många, då personer, som velat utträda ur församlingen, blifvit utsatta för trakasserier.
Så t. ex. hafva sådana personer, sedan de länge gått till pastorn i församligen, blifvit hänvisade till konsistorium och, sedan de der ytterligare blifvit uppehållna, visade till pastorn tillbaka.
Vidare har mycken klagan försports öfver förbudet mot att hålla sammankomst å tid, då allmän gudstjenst förrättas.
Hvad ondt kan vara deri att menniskor komma tillsammans och läsa Guds ord?
Vare sig sådan sammankomst eger rum i kyrkan eller enskildt, gäller dock Hans ord, som sade: hvar 2 eller 3 äro församlade i mitt namn, der är jag midt ibland dem.
Afven om vi antoge Hr Henschens förslag, komme vi icke så långt, som i flera föga liberala länder, ty det qvarstode likväl, att man icke finge bekläda civilt embete.
Men t. o. m. i Ryssland, der öfvergång till främmande lära visserligen icke är omtyckt, får dock embetsman bekänna sig till hvilken lära som helst.
Stor-kanslern Nesselrode bekände icke statens lära, utan var protestant, och vi hafva här haft Ryska Ministrar af, snart sagdt, alla trosbekännelser.
Då härtill kommer att detta Betänk, blifvit af Borgare- och Bonde-St:n återremitteradt, hoppas jag att R. o, Ad., som alltid visat sig gå främst på upplysningens bana, äfven beviljar en återremiss, på det Hr Henschens motion måtte inom Lag-Utsk:t vinna den behandling, den så väl förtjenar.
Jag ber att få med några ord besvara Gr.
Sparres sednaste anförande.
Hr Gr:n yttrade, att jag i afseende å 1858 års förordn. skulle hafva förvexlat orden »församling» och »pastorat.»
Möjligt är att jag uttryckt mig mindre tydligt, men förhållandet är dock sådant som jag påpekat, emedan samme prest ofta predikar i flera kyrkor och tiden för gudstjensten i församlingen då varierar.
Så är t. ex. i ett pastorat, der jag eger en egendom, förhållandet det, att i ena kyrkan börjas gudstjensten kl. 10 och i den andra kl. 1, men dermed alterneras och då de personer, som bevista sådana sammankomster, vanligen icke infinna sig vid allmänna gudstjensten och icke taga kännedom om vid hvad tid gudstjensten börjar, kan konfusion lätt uppstå.
1 städerna hålles dessutom, såsom bekant, gudstjenst ofta flera gånger under söndagen i hvar kyrka och å olika tider i olika kyrkor och derigenom kunna sådana sammankomster den dagen nästan omöjliggöras.
Denna sak är dock mindre väsendtlig; hufvudsaken är, att jag anser olämpligt att förbjuda personer, som icke bevista gudstjensten, att få idka andakt under den tid, då högmessogudstjenst förrättas.
572 Deu 22 Juli.
Vidare har Hr Gr:n ansett den af mig i afseende å sednare mom:t af 1858 års förordning föreslagna redaktionsförändring vara otjenlig.
Detta kan visserligen vara en småsak, men jag föreställer mig att de föreslagna ordalagen äro bättre, emedan de äro desamma, som förekomma i 16:de §:n af Regeringsformen.
Dessutom torde det vara uppenbart att uttrycket »ledande till söndring i kyrkligt hänseende» kan dragas till nästan allting, och att de af mig föreslagna ordalag äro mer bestämda.
Hr Gr:n har i afseende å mitt förslag att ändra lista §:ri af 1860 års förordn. yttrat, att han förgäfves sökt någon af mig vid föreg:de riksdag mot denna § rigtad anmärkning.
Häri har Hr Gr:n visserligen rätt, men jag har redan förut tillkännagifvit anledningen vara den, att jag ansåg K.
M:s förslag vara ett steg framåt, och att Borgare- och Bonde-St:n icke skulle vilja gå längre.
Jag hyllar den åsigt, att man, i fråga om detta slag af reformer, icke bör gå tidsandan i förväg, men bör taga emot hvad som kan fås, för att en annan gång, då allmänna tänkesättet sådant medgifver, kunna taga vidare steg i reformerande riktning.
I afseende å 2:dra §:n i 1860 års förordn. har Hr Grin med rätta anmärkt, att mitt förslag snarare innebär en inskränkning än en utvidgning, men det är en inskränkning, hvarigenom förbjudes använda bedrägeri, hvarigenom lika rätt lemnäs alla, och sådane inskränkningar älskar jag i lagstiftning.
Hr Grin har deremot icke rätt då han anser att motionen icke skulle omfatta mitt förslag, ty Hr Henschens förslag till redaktion af denna § lyder sålunda: »Den, som genom bedrägliga medel, eller hotelse om timlig skada, eller löfte om timlig fördel, söker förmå annan, som är äldre än femton år, antingen till affall från den rena evangeliska läran eller till öfvergifvande af den religion, i hvilken han är uppfostrad, eller den trosbekännelse, han enligt lag tillhör, eller ock till öfvergång från ett kyrkosamfund till ett annat, — bote högst 300 rdr.
Sker verkligt affall eller öfvergång, då må till fängelse under högst ett år dömas.»
Ingenting hindrar således Lag-Utslct att taga saken i närmare öfvervägande, hvilket väl torde vara behöflig!, enär Lag-Utsk:ts ordförande icke tyckes hafva uppfattat innehållet af motionen.
Saken synes älven väl värd att behjerta, ty ingen religiöst sinnad person kan gilla att man söker genom bedrägeri eller timliga fördelar locka en person till öfvergång från hvilken religionsbekännelse det må vara.
Det må i sanning erkännas vara hårdt för de personer, som vid förra riksdagen voro ledamöter i LagUtsk:t, och som då föreslogo stadganden i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad af Hr Henschen nu blifvit yrkadt, att vid detta tillfälle behöfva uppträda, för att söka motivera, att det är skäl att bibehålla de stadganden, hvilkas antagande de Den 22 Juli. 573 då motsatte sig.
Sådan har blifvit ordförandens i Lag-Utsk:t lott; sådan är äfven min.
Jag uppbjöd inom Utsk:t alia mina krafter, för att åstadkomma förändringar i den K.
Det lyckades ock, men endast Borgare-St:t ingick på de af Utskrt ^förordade förändringar.
Dessa förändringar afsågo just de §§, som bär blifvit föremål för anmärkningar, nemi. lista oell 7:de §§:na i förordnm ang:de ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, och 14:de §-n i förordningen om främmande trosbekännare och deras religionsutöfning.
Att det förslag Utsk:t, med afseende på lista §:n framställt, var mycket liberalt, torde vara nogsamt kändt.
I 7:de §:ri hade Utsk:t föreslagit en bestämmelse, som Hr von Koch, i anseende till sin ställning, nu icke velat upptaga, att nemi.
Konungens Just.-kansler skulle förordna om åtal; och i afseende å den 14:de §:n hade Utsk:t, på den grund att, såsom Hr von Koch yttrat, §:n i sin ntivide lydelse innebär något obestämdt, föreslagit följande redaktion: »Faller någon af från den rena evangeliska läran, och anmäler han för sin själasörjare att han förthy vill ur Svenska kyrkan träda, då skall han undervisas och förmanas af själasörjaren, som förelägger honom en månads tid att sig betänka.
Framhärdar han ändå i sin villfarelse, varde, efter anmälan, ytterligare varnad af domkapitlet eller dess förordnade ombud.