Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på Landsh:gs rätt att förelägga domare vitén, har redan förut blifvit uplvst, att detta stadgande ingalunda är nytt, men då Hr Dalman undrat om Lan.dsh. också skulle äga rätt att uttaga dessa vitén, får jag hänvisa till K. Brefvet d. 1 Mars 1782, der det heter: »att som Lands!), åligger, såsom Wår Befb:de i orten, att till verkställighet befordra Wära bud och befallningar, de. måga komma ifrån oss omedelbarligen eller genom Wäre och Rikets Colleg:r; och HofR:ne genom Universaler för detta antydt underdomare på landet, att i rällan tid ingifva förteckningar på saköresmedien, alltså är utom all fråga, det, enär underdomare åsidosätta deras skyldigheter häruti, Landshm ju äger makt, att genom böters föreläggande cch uttagande hålla dera dertill.» 154 Den i April e. m.
Ehuru åtskilligt mera af hvad emot Instruktm blifvit anfördt, lätteligen skulle kunna vederläggas med facta, som icke blifvit af föreg:de talare åberopade, inskränker jag mig att yrka bifall till Betänk:t, för att, icke vidare uptaga R. o.
Min fåordighet förra gången jagyttrade mig bar tillskyndat mig ett hardt tillmäle af den talare, som näst derefter upträdde.
Han sade nemi., att jag hade lösligt behandlat frågan.
Det är möjligt att denna åsigt delas af Husets öfriga medlemmar; och jag ber i sådant fall att få erinra, att, då jag icke har den förmätenheten att tro mig kunna genom långa anförarden vinna och bibehålla It. o. Adis upmärksambet, jag gjort mig till en regel, att vara så kort som möjligt i mina yttranden.
Jag trodde således äfven den gången, att, då jag till en början förklarade Utsk. hafva fullständigt utvecklat skälen för sitt Betänk., det icke tillhörde mig annat än att tillägga något ur min egen erfarenhet.
Denna erfarenhet har emellertid ej kommit den värde talaren till godo.
Han trodde nemi., att stadgandet i 24 §:n af den gamla Instruktm gällde ensamt för det fall att någon tjensteman var på balans, och att Landsh:n således kunde med en sådan förfara likasom med andra personer, som gjorde sig skyldiga lill brott.
Jag får då uplysa, att i det särskildta fall, som inträffade under det jag var Landsh., och som jag tog mig friheten omnämna, det i afseende å LandsSekretrn icke var fråga om upbörd, utan härledde sig från andra skäl, dem jag dock icke nu vill omtala, då mannen är död för 15 år sedan.
Beklagligen var jag icke vid mitt tillträde af Landsh:geEmbetet så lycklig som Hr von Troil upgifvit sig vara, att nemi. hafva all anledn. till belåtenhet med LandsSekretrn och LandsKamerm, ty jag såg mig innan kort försatt i den högst bekymmersamma nödvändigheten, att tillämpa 24 §:n i hela dess vidd.
Om nu Landsh:n icke hade en sådan makt., som blifvit honom genom både den gamla och den nya Instruktm tillerkänd, så förstår jag sannerligen icke, huruledes han under vissa möjligen inträffade förhållanden skulle gå tillväga.
Om t. ex., i följd af en tvist emellan Landshm och de honom biträdande Depart:tsCheferne, desse skulle förklara, det de icke ville kontrasignera någon expedition, så, ehuru detta icke voro att hänföra till brott, och följaktligen, efter Hr Dalmans åsigt, icke kunde berättiga Landshm alt suspendera de tredskande, hemställer jag, om icke derigenom all Landtregering blefve omöjlig, ty innan den person, som skulle kontrasignera, blefve genom laga dom suspenderad, kunde Landshm icke förordna någon annan att verkställa dennes expeditions-åligganden.
Landshm får dessutom ganska ofta under sina resor i Länet använda en Kanslist som Sekret., då den ordinarie ej är tillstädes.
Den värde talaren har också sagt, att det åtminstone borde vara Landshms skyldighet att underställa sitt åtgörande domstolens pröfning, likasom om en dylik åtgärd skulle kunna ske i hemlighet, eller den suspenderade icke skulle kunna begagna sin rätt att klaga, eller en Landsh. icke, likasom andra embetsman, vara utsatt för ansvar, om han i oträngdt mål skiljt Den 4 April e. m. 155 sitt biträde från tjensten.
Den värde talaren yttrade äfven bland annat, att dessle Landsbrns embetsbroder, såsom han kallade dem, kunde, med stöd af den klandrade Instruktin, af den förre behandlas såsom drängar.
Det var ett något skarpt uttryck.
Jag beklagar den Landsh., som, såvida han har skickliga underlydande, icke egnar dem den aktning de förtjena, och icke ställer sig till dem i ett vänskapligt förhållande, om äfven titeln embetsbroder aldrig, efter min åsigt, kan blifva den fullt lämpliga.
Ett sådant förhållande, bygdt på ömsesidig aktning och förtroende emellan Landsh:n och hans embetsbiträden, är förden förre så mycket angelägnare att söka åstadkomma, som utan tvifvel både en LandsSekret. och Kärner., utan att öfverskrida sin lagliga skyldighet, ulan att gifva tillräcklig apledn. till suspension, skulle kunna för det fall, akt Landsh:n emot dem förhåller sig på ett dem alla ovärdigt sätt, göra Landsh:ns tjenst för honom så obehaglig, att han snart skulle finna för sig bäst att begära afsked, medan de andre sute qvar vid sina tjenster.
Om, t, ex., i följd af ett ovänligt förhållande emellan Landshin och LandsSekretrn, det fölle denne in att tidigt hvarje morgon infinna sig hos Landsten, medförande alla de mål som under dagens lopp skulle handläggas, samt för Landsten föredrog dem och begärde hans decision i hvarje särskildt mål, så skulle Landsten, äfven om han ägde för beslutens meddelande tillräckliga kunskaper, häraf uppehållas hela dagen; och jag hemställer, om icke blott en dylik omständighet voro tillräcklig att göra Landshms tjenst obehaglig.
Hr Dalman har vidare sagt, för att ådagalägga vigten af dessa embetsmäns ställning, att det vore på dem som arbetets hela tunga hvilade.
Detta kan i viss mån vara sannt och riktigt, såvida desse embetsman, såsom vanligen torde vara förhållandet, upfylla sina åligganden.
Men äfven i detta fall kan jag med exempel visa att undanlag finnas.
Jag hade vid början af min embetstid som Landsh. en LandsSekret-, som gjorde rakt ingenting, om jag undantager upsättning af ett och annat utlåtande, ty för öfrigt inskränkte sig bans verksamhet till att kontrasignera de bref och expeditioner som författades af tillfälliga extra biträden vid Kansliet.
Jag kunde således icke teckna mitt namn under ett enda utslag, utan att först underkasta det en sorgfällig granskning.
Motionären, och äfven J, mine Hrr! kunnen således vara öfvertvgade, att det icke alltid är hvarken så lätt eller så angenämt att vara Landsh., som man synes föreställa sig.
' Vidare är sagt, att den Landsh. tillagda rättighet att förelägga domare vitén, icke vore behöflig, emedan desse ändå äro underkastade ett ganska stort ansvar, om de icke upfylla sina åligganden.
Men i detta fali torde den värde talarens erfarenhet icke heller bålla stånd emot den jag äger.
Jag har nemi. äfven under flera år varit ledamot af HofR:n, och jag erfor derunder att man då ofta var ganska bekymrad att hitta på ett lagligt eller passande ansvar, då man skulle döma försumlige embetsman för tjenstefel.
Man hade nemi. icke annat lagrum att använda än 1 Kap. 12 §:n RättegisBin, och Hr Dalman känner troligen detta lagrum lika väl 156
Den i April e. m. som jag; enl. hvilket, dä fråga icke Srom orätt dom eller uppenbar väld, man icke kan döma till annat än penningeböter.
Då jag finner att lt. o. Ad. önskar ett snart slut på denna diskussion, skall jag söka vara kort.
Hr von Troil har ådagalagt en talang, som jag verkligen afundas honom, och som vid andra tillfällen jag måhända skulle bättre behöfva än han.
Det är nemi. förmågan att med en sällsynt advokatorisk skicklighet tolka lagen.
— Den förebråelse, som mot mig blifvit framkastad, att jag skulle citerat §:n oriktigt, kan jag dock icke erkänna.
Jag har citerat en § i den gamla Landsh:gelnstrukt:n och af dess innehåll gjort ett sammandrag, efter den mening deri jag upfattat densamma, hvilket väl måtte vara min rättighet; och då §:n var i tryck för allom tillgänglig, kunde det icke naturligtvis vara min afsigt, att deraf undanhålla hvarken det ena eller andra.
Men att jag icke tolkat den på samma sätt som Hr von Troil, beror icke på någon oriktighet i citationen, utan på vårt skiljaktiga sätt att läsa och förstå densamma, i hvilket hänseende jag vidblifver elen öfvertygelse, att min tolkning är den rätta — en åsigt, som delas både af andra motionärer, af reservanterna och af do många ledamöter i de öfriga Stånden som yttrat sig emot den nya Landsh:gelnstrukt:n.
För öfrigt skulle Hr von Troil med lika fog kunna förebrå icke tolkat densamma såsom Hr v. Troil velat hafva den förstådd.
Den värde talaren har anmärkt, att ordet brottslig, som förekommer i mitt sammandrag af §:n, icke skall finnas der i den mening jag upgifvit.
Emellertid står der, efter Hr v. Troils egen citation, att Landsten eger från tjensten suspendera en tjensteman, derest hans brott det förtjenar, hvilket väl måste förutsätta att tjensteman skall vara brottslig för att kunna skiljas från embetets utöfning.
Detta gäller dessutom endast LandsKamer., F^ogdar och Häradsskrifvare, d. v. s. ensamt dem som hafva att göra med räkenskapsverket och upbörden, i afseende å hvilka är stadgadt, att om de öfverträda de för dem utfärdade JnstrukUr, de kunna angifvas hos KammarRevisionen, »för att der stå Fiskalen för sitt brott till svars.»
När nu nyss ofvanför förutsättes att bemälte tjenstemän »skola hafva satt K.
M:ts tjenst tillbaka, och uti dess inieresse med sin vårdslöshet någon afsaknad förorsakat o, samt angifningen af brottet skall ske, icke hos HofRätt, utan hos Kammarllevisionen, så synes ju häraf uppenbart, att frågan här icke gäller andra tjenstefel än öfverträdelser af upbördsförfattningarne.
Det är sannt, Häradsskrifvare hafva icke Kronans medel directe om händer, och deraf hade man dragit den slutsats, att föreskriften skulle omfatta äfven andra fel; men de hafva att kontrollera upbörden, och uraktlåtenhet af denna kontroll föranleder enahanda ansvar som för upbördsbrist.
För öfrigt lärer det väl blifva lika omöjligt att öfvertyga Hr v. Troil att han haft orätt, som mig att jag misstagit mig i min tydning, än mindre att jag mot bättre vetande tydt §:n på annat sätt än jag ansåg och fortfarande anser vara det rätta.
— Den rätt, som den gamla författnm medgifver Landshm, Den 4 April e. m. 157 må han gerna behålla, ja, på sätt min af Utsli. citerade motion innehåller, må suspensionsrätten raedgifvas äfven för andra »brott» än mot upbördsförfattningarne, endast med vilkor att suspensionsåtgärden omedelbart underställes vederbörlig domstols pröfning.
Det har blifvit sagt, att man utan fara kunde åt Landshm lemna den ifrågav:de vidsträckta makten, emedan han säkerligen icke skulle begagna den annat än i högsta nödfall.
Med lika skäl kunde man säga, att det icke vore fara att lemna hvilken förman som helst rättighet att suspendera sina underlydande; ty säkert skulle han sällan eller aldrig missbruka sin makt!
Detta torde likväl vara en alltför stor optimism.
Dervid förekommer tillika den svåra omständigheten, att grundlagen förbjuder sjelfva Konungen att utan dom och ransakning afsätta Sina och Rikets embetsman.
Grundlagen lärer således icke helier ansett det rådligt, att, blott på grund af ett slags blindt förtroende, lemna de högre envåldsmakt öfver de lägre i samhället.
Hr von Troil har, för att bevisa nödvändigheten af Landshms suspensionsrätt, anfört ett exempel, alt en sådan åtgärd kunde blifva af högsta behofvet påkallad, äfven utan alt någon oredlighet varit begången, t. ex. om LandsSekretm vägrade att underteckna en af Landshm beslutad qvarstads-resolution.
Detta exempel synes dock vara föga bevisande; ty en tjensteförseelse af denna art skulle medföra ett svårt ersättningsansvar, som icke kunde af Landshm åläggas, utan måste blifva föremål för åtal vid domstol, inför hvilken såväl Landshm som den lidande parten ägde anklaga den skyldige.
Och om en suspension ansåges nödig, så vore det väl intet äfventyr för Landshm att derom omedelbart göra anmälan bos MofRm, för att hemställa beslutet till dess pröfning.
Och något annat har jag icke fordrat.
Jag frågar blott, för att fullfölja det af Hr v. Troil valda exemplet, huru skulle LandsSekretm bete sig, om t. ex. han vore nitisk att hastigt låta verkställa qvarstaden, men deremot Landshm, i anseende till vänskap, skyldskap eller af andra orsaker råkade vilja fördröja densamma?
Troligen vore sådant kinkigare att afhjelpa, än om LandsSekretm vore den som villé gynna eller förhala. llär har äfven blifvit ytträdt, att Landtstats-tjenstemännens ställning blifvit förbättrad genom den nya Instruklm.
Detta må för Hrr Landshm gälla hvad det kan, men om man talar vid LändsSekret. och Kärner., så tviflar jag att de sjelfva skola vara af samma åsigt; åtminstone hafva de flera Landtstats-tjenstemän, vid hvilka jag talat, varit af en alldeles motsatt, och i hög grad beklagat sig öfver det godtycke, som gjort dem nästan suveränt beroende af sina chefer.
Man har vidare påstått, att jemförelsen mellan LandsSekret. och LandsKamer. samt Collegmas tjenstemän vore riktig, emedan de hade samma slags befattning, nemi. den alt expediera beslut, fattade, de förre af Landshme och de sednare af Collegma.
Härvid förekommer likväl en högst väsendtlig omständighet, som jag förut omnämnt, nemi. ansvarigheten för de beslut som undertecknas.
En sådan ansvarighet existerar vanligen för de förra, men icke för de sednare.
Hvad som deremot låter 158 Den 4 April e. m. sig med LandsSekretms och Kamerrns förhållande till Landsh:n fullkomligt jemföra, är det mellan Depart:tsChef:ne i Tullstyrelsen och FångStyrelsen samt GeneralDirekt:ne i dessa Verk.
Ej heller dessa Depart:tsChefer hafva någon beslutande, utan blott rådgifvande röst.
De torde dock icke kunna anses som GeneralDirektörernes underlydande, utan som deras embetsbroder.
Hed lika skäl kunde man fördenskull yrka, att chefme i dessa administrativa
Verk skulle få rätt att suspendera sina kolleger, om de voro misshagliga.
Är det i öfrigt så, som Hr von Troil och andra förmena, eller att
Landshtne aldrig tänka begagna sig af denna förhatliga suspensionsrätt, utan blott vilja hafva den som ett Damoldes-svärd hängande öfver sina underlydandes hufvuden, så vet jag sannerligen icke hvad det skall tjena till alt så mycket fäkta för densamma, Slutligen får jag bedja om ursäkt, alt jag begagnat ord, som måhända varit stötande.
Sådant kan lätt hända under farten af en discussion, och så var fallet med mig, då jag begagnade ordet drängar.
Jag öfverlemna!- för öfrigt åt R. o. Ad. att besluta i frågan, och ber eder blott, mine Hrr! vara öfvertygade, alt jag icke väckt denna motion för att åstadkomma skrän, eller för att göra opposition quand méme mot Hrr Landsh:r, utan derföre att jag anser den nya Landsb:gelnstrukt:n i den här afhandlade punkten vara lika mycket stridande mot Sveriges grundlagar, som mot hvad som i frågor om Landshms förhållande till sina kolleger är rätt, tillbörligt och nyttigt, vare sig för det allmänna, tjenslomännen eller Länens Höfdingar sjelfva.
Otto Probus:
Som tiden är långt framskriden, vill jag fatta mig helt kort, och endast, under fullföljande af ett Hr Dalmans yrkande, till det Höglofl.
Ståndet hemställa, huruvida det icke vore skäl, att Landshms beslut rör:de suspension af LandsSekret. och Kärner, underställdes öfverdomstol pröfning, utan afbidan af besvärs anförande, så att föreskriften i detta fall blefvo fullt enlig med hvad i 1734 års Instrukt. stadgas, der det heter, att suspensionen äger rum till dess svar från KammarRevisionen följt.
Orsaken hvarföre'jag begär en sådan rättelse, är den, som troligen också varit grunden till stadgandet i 1734 års Instrukt., att svårligen någon menniska, hon må vara huru ren som helst, kan vara helt och hållet fri från passioner, eller i saker, som röra honom så nära, som frågan om en sådan suspension rörer Landsb:n, döma fullkomligt oväldigt.
Det är visserligen sannt, att ett sådant beslut kan öfverklagas, men det vore rätt enfaldigt gjordt af den som derför blifvit föremål; och för min del bekänner jag upriktigt, att, om något dylikt träffade mig, skulle jag låta beslutet vinna laga kraft.
— För att vinna den rättelse, jag nu haft äran omförmäla, tager jag mig friheten anhålla, att R. o. Ad. behagade återremittera Retänk., emedan den derförutan icke lärer kunna ske.
Men det finnes äfven ett annat lika stort skäl för återremiss.
Jag tror nemi. icke att grundlagen medgifver en sådan behandling af ärenderne, att ett Utsk. i sitt Den 4 April e. m. 159 Betänk. öfver motioner kan underlåta att upgifva hvari motionerna beslå, eller de motiver och de fel, som af motionären blifvit upgifna.
Utsk. relaterat några §§, säger det pag. 7: »Förutom de sålunda föreslagna ändringar af vissa stadganden uti Instruktm, har emot denna författn. blifvit anmärkt, dels af Hr
Dalman, att åtskilliga föreskrifter deruti vore alltför obestämda och ofullständigt affattade, såsom exempel hvarpå åberopats 3, 4, 5, 8, 9, 19, 27, 31, 43 och 63 §§:na, och dels af Hr Ekholm, att bristfälligheter och oriktigheter förekomme uti 13 §m, 14 §:n 2 mom, 18 och 19 §§:na, 26 §:n 5 mom, och 27 §:n samt att gränsen för K. M:ts Beftndes embetsbestyr blifvit utsträckt längre, än ske bordt och med andra gällande för fa ttn :r vore öfverensstämmande», etc.
— Alla dessa §§:r tillika med motionärernes anmärknrr dervid hade bordt intagas i Betänk.
Nu deremot får man icke veta huru motionärerne tänkt sig saken.
Kunna nu R.
St:r till pröfning uptaga ett sådant Betänk.?
Jag tror det icke, och får derföre anhålla om återremiss.
Denna fråga synes mig kunna betraktas från två sidor.
Den ena är huruvida Landshm skulle kunna behöfva f. n. mera makt än de hittills haft, och den andra synes mig vara, huruvida icke den äfgärden, att vilja föröka Landshmes makt, står i strid med vårt nuvarande statsskick.
Hvad beträffar första delen af frågan, så vill jag dertill svara ja.
Jag anser att en Ländsk, behöfver mera makt nu än förr, på det ärenderna måtto skyndsamt expedieras och dröjsmål icke upstå.
Likaledes är det med hänseende till den exekutiva makten af vigt, att
Landshm kan afsätta eller suspendera en underlydande tjensteman, så snart sådant finnes nödigt, men derföre har jag icke, af de många anförda skälen, blifvit öfvertygad om den nya instruktins förträfflighet.
Hr Akerman har sagt, att, han började sin tjenst som Landsb. med att suspendera och arrestera underlydande.
Det var på den tiden då den gamla instruktm gällde, och bevisar således att äfven då denna rättighet förefanns.
Då kunde ju någon förökning af Landshms makt, genom den nya instruktm, icke behöfvas.
Den gamla har gällt i öfver 100 år, och i allmänhet hafva Ijensterna blifvit skötta till både K.
M:s och menigheternas belåtenhet.
Under sådana omständigheter finner jag de skäl, som nu blifvit anförda, icke vara tillräckligt talande för en förändring deruti.
I början af mitt anförande antydde jag, att jag ansåg en statk makt hos Landshm vara behöflig; men organisationen af Landsh.-embelet står i sammanhang med organisationen af embetsverken i allmänhet, och det är denna som man påbörjat, då man nu begynt med att utvidga Landshmes makt.
Det är detta jag icke anser nog välbetänkt, att företaga denna organisation nu, emedan jag anser att om embetsverken skola organiseras i ett sammanhang, så bör det också ske på en gång och efter ett system.
Den andra delen af frågan var, huruvida det står i öfverensstämmelse med vårt statsskick att göra denna förändring.
Vi veta att fordom sorterade embetsverken under 5 RiksRåder, som voro 100 Den i April e. m.
Presidenter på samma gång de suto vid rådsbordet, och genom dem utgingo alla befallningar öfver hela Riket.
Men tillika voro dessa embetsman underkastade stranga kontroller, och med hänseende till juridiskt ansvar äro dessa kontroller bevarade i vårt nuvande statsskick, genom den säkerhet, som tjenstemannen i vårt land äger, att icke kunna afsättas utan laga dom och ransakning.
När man vet, att den första förändring af Landsh.-embetet på sednare tider ägde rum under Carl Johans regering, och undersöker följden af de förändringar
Han vidtog i detta afseende, finnér man att derigenom Landtstaten utvecklat sig till en mera direkt centralisationsstvrelse. och det är en följd af de konstitutionella idéerna, att man söker gifva åt Styrelsen mera centralisation, för att gifva den mera kraft och styrka.
En sådan organisation måste med embetsverken vidtagas, till dess vi få våra kommunala institutioner och våra representativa former mera ställda på konstitutionel grund.
Orsaken till den allmänna opinionens rop öfver den nya instrukt:n har också, efter min tanke, icke så mycket gällt de deri meddelade föreskrifter, ulan fastmera att Regeringen utfärdat denna instrukt. utan att deröfver böra R.
Man kan nemi. föreställa sig, alt Regeringen ville ännu en gång förändra densamma och ännu mera centralisera makten, och man kan äfven föreställa sig, att den kunde centralisera äfven de öfriga embetsverken, utan att R.
St:r deri finge taga del; och då hemställer jag till Eder, mine Hrr, om vi icke snart stöde på en helt annan basis för vårt statsskick än vi nu göra, och dit ingen af oss önskar komma.
På denna grund begär jag återremiss af Retänk.
Åkerhjelm, J o h.
Det är med anledning af en talares, IIr af Sillens yttrande, hvilken sagt att Utsk. icke besvarat de anmärkn:r, som blifvit af motionärerne framställda, som jag begärt ordet.
De anmärkn:r, han afser, äro af motionärerne anförda som exempel på de felaktigheter, som dessa trott sig uti instrukt:n finna.
Om man läser pag. 15 i Utsk:s Betänk., skall man finna alla dessa anmärktur besvarade.
Manga ledamöter hördes ropa på propos.
Sedan discussionen räckt så länge, hade jag visserligen icke ämnat begära ordet; men då en § i detta Betänk, icke blifvit vidrörd, har jag icke ansett mig kunna med tystnad förbigå densamma.
Betänk, belyser Instrukt:n från flera sidor, och denna belysning tyckes mig utvisa, att densamma icke är sådan som den borde vara.
g 10, som jag vill fästa mig vid, innehåller att »K.
M:ts Bef:h:de äger, för ordningens »handhafvande, uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, »stadga erforderliga vitén.»
Mig synes att K. M:s Bef:h:de hitintills icke behöft en sådan makt, och jag kan icke föreställa mig, hvarföre de skulle nu behöfva den mera än förut.
Jag tror således att härmed är afsedt något annat syftemål, och är, deraf föranledd att förmoda, det helt andra ordningar än hittills skola komma att blifva gällande.
De anmärkmr, som blifvit gjorda mot sjelfva In struktm, Don 4 April e. m. 161 Struktm, synas mig vara af så bra beskaffenhet, att jag hoppas R. ■o.
Ad. icke vägrar den återremiss, som blifvit begärd, och hvarom jag förenar mig, emedan det tyckes vara nödvändigt att Utsk. får del af dessa anmärknrr.
Det är i anledning af Frih.
Akerhjelms ytt rande, att jag skulle påstått Utsk. icke hafva besvarat motionerna i åtskilliga delar, som jag begärt ordet.
Jag sade icke så, utan att Utsk. ej upgifvit hvari motionerna bestodo, utan blott helt enkelt upräknat, att i de och de §§ hafva i öfrigt anmärkmr blifvit gjorda.
Nu vill Frih.
Åkerhjelm påstå, att Utsk. besvarat dessa anmärkmr, och på sätt och vis har verkligen Utsk. gjort det; men huru?
Jag anhåller att få upläsa Utsk:s Betänk, i denna del: »Uti det föreg:de har Utsk., med afseende å vigten af den instrukt., hvarom nu är fråga, samt den större upmärksamhet, som vid densamma blifvit fästad, trott sig böra till fullständig granskning uptaga de hufvudsakligaste af de framställda anmärkmne.
Att deremot, på sätt en motionär yrkat, ingå uti en genomförd granskning af instruktms samtliga stadganden, för att derpå grunda förslag till de förändringar, som tilläfventyrs kunde förmenas vara erforderliga, har Utsk. icke ansett lämpligt eller ens med Utsk:s öfriga göromål och åligganden förenligt.