Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min herre och manns lilla svaghet består däri, att han alltid svarar på frågor i den ordning de kommer.
Han liknar en sådan där maskin, som de förevisade på stadshuset här om dagen.
När man stoppar in en femöring, så får man alltid ut sitt paket och ingen annans, hur många femöringar, som än blifvit instoppade efteråt.
Det är en litet besvärlig egenhet, men rätt skött har den också sina fördelar, hvilket jag hoppades nu skulle bevisa sig – –
Vi vet inte af något modärnt miss-masch med två sängar och sådant där krafs, utan Gustaf låg nu som alltid helt hyggligt och anständigt bredvid min sida och sof, och så gaf jag honom hans första lilla dufning.
»Gustaf», sa jag, och nöp honom helt litet i armen.
(Alltid börja med mildhet, det är min prinsip.)
»Hm», sa Gustaf.
»Gustaf», sa jag om igen och nöp honom litet hårdare (alldeles som prinsessan gjorde med jätten i sagan).
»Aj för – – !
Hvad vill du?»
»Jag ville bara fråga», sa jag honungsljuft, »om du vill ha stekt kalfnjure till frukost?» (Stekt kalfnjure är det bästa han vet!)
Gustaf sken till som en kopparkastrull träffad af solskenet, öppnade munnen för att svara, men sjönk i detsamma tillbaka mot kudden med en sömnig liten grymtning – alldeles som beräknadt var.
Ja, nog är det fasligt, att en hustru ska tala om beräkning, när det gäller hennes egen mann, men hvad ska jag göra.
»Smygvägar är kvinnovägar», brukade min salig far säga, och det må så vara, det.
Man går den väg som man vet, att man kommer fram på, och för öfrigt: dum den, som inte smörjer det hjul man vill ska rulla.
Gud, så slarfviga de pigorna är!
Jag undrar, om jag ska få se något bättre i Stockholm?
Ack, Stockholm!
Soporna låg kvar i förstugan och i fönstret låg Kristin, kokerskan, och gafflade med skomakaren midt emot, medan njuren fräste öfver elden, så det var både synd och skam att höra på’et.
Det hade bara fattats det, att jag blifvit utan njure den morgonen!
Hvad skulle jag då ha opererat med?
Nej, förr hade jag då hundra gånger velat bli både svedd och bränd själf.
Hur fort jag fick en sjö grädde öfver den stackaren, det vet jag inte, och hvad Kristin fick öfver sig, det bryr jag mig inte om att berätta – fullt så lent som grädde var det inte.
Presis en timme efter sedan han »fått in», kom Gustaf, nyrakad och nyter – det var söndagsmorgon – ner till frukostbordet, som jag dukat med damastduktyg och blommor, för sådant tycker han om, dessutom hade jag bjudit människan (d. v. s. svägerskan) och hennes kräk till mann, för det tycker han också om.
Jag antar, att det nästan i hvar familj finns en »människa», med eller utan mann?
Vår människa är ett stycke gallblåsa, gift med en f. d. sjökapten, som spekulerat ihjäl sig på omöjliga uppfinningar, – eljest stans allra förnämsta skvallersyster.
»Se så, gubben», sa jag nytert, fast jag riktigt skakade invärtes, så upprörd var jag.
»Kom nu och sätt dig, maten väntar.»
Njuren var gulbrun och läcker, Gud ske lof, och just som Gustaf förde första biten till munnen, lät jag minan springa.
»Nå du, Ruffen lilla», sa jag alldeles oskyldigt, »du vill väl, att vi ska resa till Stockholm snart?»
»Jaha, det vill jag visst det», svarade den raringen, redbart och ärligt på njurfrågan, fast han spärrade upp ögonen i den djupaste förvåning.
Människan och hennes mann spärrade också upp ögonen, men jag låtsade ingenting om, utan började att tala om annat, men hålla mig från att ge Gustaf ett par ordentliga smällkyssar midt bland njurflottet, kunde jag inte, ty dem hade han ärligt förtjänt.
Strax efter frukosten flaxade människan i väg tvärs öfver torget, och nu visste jag, att nyheten skulle vara spridd kring hela stan innan aftonen.
Ja, på det viset fick jag en anknytningspunkt, ty när Gustaf sedan sa nej, så sa jag:
»Du har svarat ja.»
»Du vet mycket väl, att det inte var på det jag svarade.»
»Det vet jag nog, men du har svarat ja ändå.»
När det inte hjälpte, så gick jag i »lurka» i tre hela dagar.
Lurkan är en hög, svart mössa, ett slags stridsflagg, som jag hissar, när Gustaf eller någon ann för mycket sätter sig på tvären.
I fjol förskaffade den mig nya gångmattor i salen och Ada – min äldsta – ett pianino, men den här gången var Gustaf ovanligt motsträfvig.
Han grufvade sig för resan, han grufvade sig för pängarna, han grufvade sig för allting.
Jag började just undra, om jag skulle bli tvungen gripa till mitt stora medel, men det begagnas bara vid utomordentliga fall, som till exempel när Gustaf inte ville släppa till pungen, och Beda, min yngsta, gick och sörjde sig både gul och grön, innan hon fick den där onosliga karlen, som nu är hennes mann.
Mitt stora medel består i att vara mild, tiga eller svara »som du vill» till allting.
Då tror Gustaf alltid att jag ska dö och vore färdig att svara ja, till jag vet inte hvad.
Men som sagdt, det begagnades endast vid utomordentliga fall, ty dels ska man inte missbruka Guds gåfvor, och dels är den där mildheten obegripligt tröttsam, när man inte är van vid’en.
Men jag slapp den här gången, Gud ske lof.
Stan hjälpte mig – alldeles som jag hoppats.
Alla människor talade om den där resan.
Till sist blef Gustaf riktigt utledsen, och då passade jag på och smidde medan järnet var varmt.
Ja, Gud signe mina höns, det säger jag!
Hvilken glädje de djuren gjort mig, kan jag inte ens tala om.
När flickorna växte upp och naturligtvis behöfde ett och annat, så hade det varit roligt att behöfva springa till pappa och be om hvar styfver!
Nej, då skaffade jag mig en hönsgård i stället, och med hvad den inbringat mig och med räntorna på mina aktier, har jag redt mig riktigt godt, och kärleken med, ty om någonting gnager på kärleken, så är det det där oupphörliga käxet om kronor och ören!
Det var ett högtidligt ögonblick, ska jag säga, när det afgörande ordet väl var uttaladt, och Gustaf stoppat mina 500 res-bidrags-kronor i plånboken.
Jag satte mig ned och gret en skvätt vid tanken på hur många år jag gått här hemma och varit oförstådd, ty att jag varit oförstådd, tror jag bestämdt.
Det skulle förklara så mycket.
Min närvositet; i synnerhet när Gustaf sitter på stadskällaren och glömmer att skicka hem bud; mina stora vyer för mina barn; mina från sömnen stulna timmar ägnade åt romanerna, mina stora kraf, framför allt på mina mågar, och allt sådant där, som gjort, att stugan ibland kännts mig för trång.
Så länge jag hade mina små kära gossar i lifvet, och flickorna var hemma, och vi inte fått ärfva den lilla smulan efter föräldrarna, hade jag minsann ingen tid att försjunka i spekulasjoner.
Fast man förstås alltid måste välja sina stunder.
Men här sitter jag och alldeles glömmer af hur mycket jag har att göra!
Tvätten ska ju in, och mycket annat.
Också raskade jag undan gråtandet så fort som möjligt.
Värst blir med mahognibenen, de kommer naturligtvis att bli alldeles igenpyrda af damm, innan jag kommer igen, ty att bildhuggerier måste borstas rena och inte suddas rena, har jag ännu inte lyckats att lära Stina.
Hon är ett riktigt våp!
Väl att inte det här ska tryckas, för då fick jag allt hålla mig inom skacklorna, och framför allt måste jag då försöka att uttrycka mig changtilt, och det har allt sina svårigheter ännu.
Men det ska snart bli bättre – det lofvar jag!
Jag lär mig utantill en sida i ordboken hvar dag, och det gör en säker, ska jag säga, i synnerhet i inkonsekvenserna, och de är ändå de allra svåraste att få i sig.
Ack, ack, ack!
Snart!
Den rara Ruffen.
I går kväll kvistade jag öfver till Alida Malm, sömmerskan, som har varit i Stockholm en tid, ty hur det än är, så känner jag mig allt litet kuslig till mods vid tanken på allt nytt jag går till mötes och ville gärna tala med någon, som har litet erfarenhet, fast helt apråpå, förstås!
Det vill minsann inte säga så litet, att vid mina fyllda 46 år för första gången pröfva världslifvets frästelser, och hvad Gustaf angår, så kan jag inte räkna på honom en smul.
Hela hans praktiskhet sitter i boden, eljest är han inte mera värd än ett nyfödt barn.
Ja, det var också en historia, jag menar den där med Alida Malm!
Människan hade blifvit 40 år, utan att ha haft något slags kånk för sig, men då blef hon pin tokig i tapetseraren, som var här för att ställa i ordning sosietetshuset.
Naturligtvis var karlen en skojare, ty när det vill otura sig så vill det.
Han lurade åt sig hennes fattiga slantar och lofvade henne äktenskap, bara de kom till Stockholm.
Sedan hon väl betalt hans resa dit och underhållit gunstig herrn där så länge hennes medel räckte, så – –
Ja, det värsta af alltsammans är, att hon rent sörjer sig fördärfvad, den stackaren, inte öfver att han lurat henne, men öfver att hon mistat honom.
Nu var det hälgdagskväll, och som vanligt satt hon i mörkret och ugglade, bara för att få gråta sig mätt öfver den där toffshjälten.
Det har nu varit hennes enda förströelse i fem hela år, d. v. s. allt sedan hon kom hem igen.
»Alida», sa jag strängt – vi ha varit skolkamrater, och jag visste, att det inte lönade att ta i med silkeshandskarna – »sitter du nu i mörkret och tapetserar igen?»
Hon tiger alltid och ser så bruten och trött ut, att ingen människa kan stå ut med att vara sträng i mer än 5 minuter.
Nu kröp en påse kaffe och litet hembakta kringlor fram ur min pirat, och snart satt vi och språkade vid den rara kaffetåren i all sköns trefnad.
Men Alida visste ingenting.
»Stockholm var mycket stort, slottet var platt som en låda, paraden var så grann, och så hade hon varit på operan med honom och sett honom, och så hade hon varit i Blanchs salong, och där hade hon hört honom-»
Nej hon var omöjlig!
Hon kunde hvarken beskrifva frälsningsarmen, spårvagnarna eller några andra af tidens tecken.
Hon hade inte ens sett Konungen och Drottningen, dem Gud allra nådigast täckes bevara, och som man ändå får se alldeles gratis!
»Alida, du är en gås», sa jag, »och det är alla kvinnor, som förgapar sig i ett par mustascher utan stolthet.»
Ja ja ja, stoltheten borde förstås ha stått före mustascherna, men ska man så där oupphörligt tänka sig för, så blir man alldrig någon författare.
Hade jag nu till exempel börjat fundera på hvar jag skulle sätta mustascherna, så hade jag också hunnit glömma af hvad jag ville säga under tiden.
Och vet man inte hvad man vill säga, då är det väl kaf slut att få ihop en bok, skulle jag tro, eller också måste man vara en ovanlig slängd person.
Hur det smakade att gå på afskedsvesiter!
Det var som om jag promenerat på skyarna!
Jag tyckte att alla hade blifvit så små, och jag såg också att alla tyckte, att jag blifvit så stor, och det, fast jag riktigt bjöd till, att inte på något vis förhäfva mig.
Hos Lundgrens träffade jag borgmästarinnan.
Hon var gulgrön af förargelse och snörpte på mun för hvart ord jag sa, som om hon fått ättika på läpparna.
Till sist kom det.
»Jaså, att herrskapet värkligen ska hedra Stockholm med ett besök?»
»Ja–a», sa jag, »och sedan reser vi troligtvis vidare utrikes!»
Det var en lögn så svart som sot, men den hade sluppit ur mig rent innan jag hann blinka.
Och se’n så tänkte jag: »har du nu syndat, Lovisa, så kan du lika gärna ha nytta af’et.»
Och så bredde jag ut mig det värsta jag kunde, om både Köpenhamn och Paris, men det bekom henne inte en smul.
Till slut sa hon, utan att det minsta låtsa om utlandet.
»Jag är öfvertygad, att Stockholm ska bli mycket glad få göra bekantskap med ett par så originella och betecknande typer från vår vildmark.»
»Åhå», svarade jag, eldröd af förargelse, ty man är väl inte mer än människa häller, »de är ömse vana.
Herrskapet var ju där i fjol!»
Därmed svassade jag i väg ut, för att åtminstone få ha den glädjen att ha sagt sista orden, men jag frågar, bör en sådan människa, som narrar andra att säga osanningar, ha rättighet att höra till höga öfverheten om också bara på kjortelsidan?
Nej, utrustas med en varnande etikett som en giftflaska, bör hon!
När jag kom hem, var jag riktigt fnurrig och sa, att jag inte brydde mig om hela resan, att vi mycket gärna kunde sitta där vi satt och mögla i fred, och Gud vet inte allt för smörja, men då var Gustaf så där öm och lugn och förståndig, som han är ibland, och som ger honom ett sådant öfvertag, fast han hvarken har mina vyer eller min smak för det som är högre.
Ja, Gud välsigne honom, gamla Ruffen!
Jag håller så mycket af honom, att jag skulle kunna göra som den där greken, som lade sin högra hand på ett halster och stekte den lefvande, bara för att – för att – – – –
Ja, med ett ord, det var för någonting.
Jag tror det var för att rädda sitt fosterland – och detsamma skulle jag kunna göra för Gustaf med, om jag också håller honom litet kort ibland – eller korrt?
Eljest låter det som om jag höll honom med kort.
»Åh, den gramattikan!»
Skuggsidor.
Från vår lilla håla går naturligtvis ingen järnväg, utan måste vi knoga landvägen till Umeå och därifrån på tåg.
På tåg!
Det är ett bra eget uttryck, men jag tycker om det.
Det låter så hvardagsbekant, alldeles som om man vore uppammad vid de stora Europejska samfärdselmedlen, i stället för att inte ha sett några andra tåg än sina egna klädstreck.
Vi måste naturligtvis ta ett särskildt lass för sakerna, ty på kursläden kan vi bara surra fast en koffert, och hvad i all världen får man rum i den!
Bara linnet åt mig och Gustaf för sirka tre månader, (ty så länge hoppas jag vi får bli borta), fyllde en stor kista, och sedan kom allting annat.
Man kan ju alldrig veta hvad man kan komma att behöfva, och att göra som Gustaf säger, bara ta med sig det allra nödvändigaste och köpa resten i Stockholm, är då så opraktiskt, att jag inte ens brydde mig om att höra på’et.
Min äldsta, gift med kronofogden, kom för att hjälpa mig att lägga ned klädningarna.
Stackars min vackra flicka, så blek och mager hon har blifvit!
Men också!
Fyra barn på fem år!
Är det mänskligt det?
De sista är då visserligen tvillingar, men tvillingar sitter inte utanpå de häller, och när de kom till världen, så tog jag bladet från munnen och läste lagen för min kära herr måg.
Han ursäktade sig och skyllde på vår herre.
(Jag skrifver hans vår herre med små bokstäfver, ty mer andakt låg det inte i’et.)
Vår Herre!
Ja, det är naturligtvis bra att ha någon att skylla på, men det första jag ska göra, när jag kommer till Stockholm, blir att ta reda på de där federasjonsdamerna, och får jag bara klart för mig att karlen är osedlig, så lyckönskar jag honom, när jag kommer hem igen!
Hvad hjälper det, att flickungen säger sig vara den lyckligaste människa på jorden?
Snygg lycka!
Nu kom hon emellertid, den älsklingen, för att hjälpa mig.
Min andra flicka, gift med en handlande, har ett så stort hushåll, att hon nästan alldrig kan komma ifrån.
Två betjänter, tre pigor och två drängar i maten!
Jo, den mannen vet ta rätt på hvad hon duger till, det är säkert!
Men det var ju om packningen jag skulle tala.
»Pappa skulle se efter tvillingarna, (kantänka!) så mamma skulle kunna vara ifrån dem med lugn.»
Jag önskade i mitt stilla sinne, att tvillingarna skulle öppna alla de dolda slussar till trefnad och glädje, som lindebarn bär inom sig, men högt sa jag: »Så ovanligt snällt!»
Och nog var det ovanligt alltid, emellertid var hon nöjd med berömmet, och så började vi rådpläga, sedan jag först bjudit henne på förmiddagskaffe med hennes favoritkransar till.
Efter kaffet tog vi oss en liten likör ur flaskan, som jag hade kvar sedan sista kalaset, och så började vi med packningen på fullt allvar.
Det kunde jag då alldrig tänka mig, hur mycket saker man går och drar med i hvardagslag, utan att ens veta om’et!
Två stora koffertar, utom kistan, blef så propp fulla, att både Kristin och Stina måste in och dunsa på locken, innan vi fick igen dem, och sedan blef jag tvungen att rifva upp den ena kofferten nästan i botten för att se efter, om jag tagit ordentligt med näsdukar med mig.
Så sprack ena nattsäcken, och så gick botten ur hattasken.
Klockan var 12 på natten, innan jag hade matsäcksskrinet och medikamentlådan klara; också var jag så utsläpad och förbi, att jag inte var mera värd än mina egna gamla tofflor.
Ada hade naturligtvis blifvit efterskickad, just som vi höll på med den viktiga öfverläggningen, om vi skulle sprätta upp veckningen på min bruna sidenklädning eller inte.
Tvillingarna hade hedrat sig, och det till den grad, »att kronofogden var alldeles ifrån sig».
De älskade ungarna!
De ska få hvar sin silfverskallra i morgon, det lofvar jag dem, men nu var jag för trött att orka glädjas åt något, och så måste jag till på köpet ha en dust med Gustaf om sängkläderna.
»Det kan så vara», sa jag, »men förr än jag ligger på andras sängkläder, när jag kan slippa, så ligger jag inte alls, och hvad sängkammarnyckeln angår, så tar jag den med mig, du må säga just–hvad – du – vill!
Tror du kanske, att jag vill låta det här rummet, som är mig så kärt, bli en röfvarkula?»
Men här tystnade jag, ty Gustaf ville inte säga någonting.
Det har gjort mig riktigt godt att skrifva litet, men nu är jag också så trött, att näsan litet emellan studsar mot papperet som en smällkautsjuk.
Vi reser – usch, en sådan plump! i morgon bittida klockan 8.
Det förefaller mig ofattligt, otroligt!
Måtte bara ingenting hända innan dess!
Måtte det inte det!
Rent hjärtslitande.
Nej, märkvärdigt nog har det inte händt någonting, fast jag legat vaken hela natten och väntat på att klockorna skulle klämta eldsvåda, eller det komma bud, att någon af barnen blifvit sjuka, men det säger jag, att själfva afresan var förfärlig.
Det kändes rent hjärtslitande, när kurslädan körde fram, och vi skulle hoppa i!
Människan, som ska se efter huset, stod där så skadeglad med min nyckelknippa i handen; köksan gjorde miner åt skomakaren, som om hon velat säga: »pass på, nu ska det bli glada dagar af!» Solsken låg i rummen, blommorna doftade och hela vårt kära älskade hem tycktes ropa:
»Far inte, far inte!»
På bron stod båda mina älskade barn med hvar sin ljuslockig älskling vid handen, bestämdt hundra gånger vackrare och ljufvare än alla de där madonnorna, som jag läst om, och som jag så många Herrans gånger längtat efter att få se.
Och hvem kom där smygande nerför gatan, om inte Alida Malm med en nejlika insvept i litet silkespapper.
»Hälsa», mumlade hon, »hälsa.»
Mer kunde hon inte säga, och mer behöfdes inte häller.
Jag lofvade mig själf, att om jag så skulle söka igenom hvarenda sadelmakar- och tapetserarbutik i Stockholm, så skulle han få hennes hälsning och så – litet extra från mig själf!
Gustaf i vargskinnspäls och så tätt lindad med ett rödt resskärp, att han såg ut som en julklapp, föreföll mig riktigt grufsamt främmande, ända till dess han vek ned kragen, så jag fick sikte på det kära trinda ansiktet med den lilla näsan och de märkvärdigt vackra blå ögonen, som tittar fram som ett par förgät mig ej mellan ett par vallmo.
»Välkommen igen, mamma!» ropade barnen.
»Vältommen igen, mo-mo!» sa barnbarnen.
Nej, jag kunde inte fara!
Det kändes presis, som om jag slitit hjärtat ur bröstet på mig.
»Hvarför ska vi fara!» snyftade jag.
»Kan du då inte nöja dig hemma, Gustaf! Vi ha ju varit så lyckliga förut!
Hvad ha vi med världen att göra?
Vår värld är ju här!»
»Kör!» sa Gustaf ovanligt tjock i rösten äfven han.
»Töp någe vackert, mo-mo!»
»Adjö, adjö, mamma! adjö pappa!»
Näsdukarna fladdrade, bodbetjänterna viftade, till och med gamla buttra Hellin, som varit hos oss i 25 år, tog af sig mössan.
Karo, som var instängd, tjöt också ett farväl, och så satte sig hästarna ändtligen i rörelse.
»Ptro!» skrek jag efter ett par minuter.
Kusken höll in kamparna, och innan Gustaf ens hann öppna fotsacken, hade jag kastat mig ur, rusat tillbaka, kysst barnen och barnbarnen en gång till, hvarpå jag med näsduken för ögonen tog en sådan satts upp i slädan, att den rent knakade.
Lyckligtvis tog kusken vägen förbi borgmästarens, och när jag såg borgmästarinnans röda nästibb – ty hon har en röd nästibb – sticka fram mellan neriebladen som en blomknopp, kände jag mig märkvärdigt lugnad.
Jag vinkade förnämt med näsduken och böjde mig så långt fram som möjligt, för att se, om lasset med sakerna ordentligt följde efter.
Och så var vi på väg ut i vida världen, vi två gamla dufvor, som för första gången lämnade vårt bo!
Det hade varit ovanligt lite med snö det året, och
fast vi inte var längre än i sista dagarna af Mars, syntes bara fläckar här och där i bärgen.
Det luktade sol och vår.
Jag var så märkvärdigt lycklig!
Jag måste ge Gustaf en kyss, men så kände jag mig på en gång så förlägen, nästan lika blyg som den gången när han för 28 år se’n friade, fast egentligen friade han inte alls.
Han bara slog armen kring lifvet på mig och kysste mig så där säkert och tryggt, som om han vetat på förhand, att jag hörde honom till för alltid.
Huru som hälst, kyssen fick vara, men Gud, hvad det är härligt att resa!
Härligt att resa!
Jag hade inte mycket erfarit, när jag skref de orden.
Väglaget var uselt!
Bäst jag satt i mitt hörn, så slungades jag i Gustafs hörn och tvärtom.
Ibland skar medarna igenom, så det ilade i tänderna, och ibland fastnade vi i riktiga bärg af snö.
I backarna åkte hästarna kana och skjutsbonden »hängde bak» och bromsade med klackarna.
Det var möjligt, att det var roligt för honom, inte var det roligt för oss.
Gästgifvargårdarna var iskalla, och hvad det där välsignade lasset angår, så passade det alldrig på.
Än gick fimmelstången af och än hade hästen tappat ena framskon.
Jag minnes särskildt en kväll, när jag var så hungrig, att jag kunde dö, och så trött, att jag var färdig att gråta, men lasset kom inte ändå.
Hade jag nu för en enda gång fått min vilja fram, så hade vi haft matsäcksskrinet i vår släda, men Gustaf ville inte han, Gudbevars.
»Det skulle bli för trångt – och när man nu en gång hade lass, så!»
»Ja, men då skulle du också ha skaffat en skjutsbonde, som inte har för vana att litet emellan tappa framskon och bryta af fimmelstången», sa jag spetsigt.
»Vi få väl äta hvad som finns», föreslog Gustaf saktmodigt.
»För det första finns det ingenting», sa jag, »och för det andra, så kanske du vill vara så god och säga mig, hvad vi ska göra med matsäcksskrinet, om vi inte ska äta upp det?
I detsamma kom värkligen det välsignade lasset uppkörandes på gården, och hur äggen, köttbullarna, skinkan och den rökta laxen smakade, kan jag inte ens be-skrifva.
Min tro är, att det där fasliga fransk-tyska kriget alldrig blifvit af, om bara diplomaterna ätit sig mätta, innan de börjat förhandlingarna.
Ingen människa vill slåss, då hon är mätt, och om så illa blir, att Ryssen en vacker dag ämnar sluka oss, så tror jag, att Hans Majestät, den Gud allra nådigast täckes bevara, bara behöfver hålla Käjsar-Storfursten med festmiddagar alltjämt, för att komma från saken.
Det blir nog inte något lätt arbete, men om någon är villig att äta ihjäl sig för sitt folk, så är det Han, det har Han redeligen bevisat förut!
Nu var världen idel solsken igen, och åter var det förtjusande att resa.
Men så kom natten! – – –!
Det är möjligt, att det finns folk så utomordentligt milda, undergifna och allt sådant där, att ingenting biter på dem, men till dem hör olyckligtvis inte Lovisa Petterkvist!
Men nog undrar jag ändå, om det kan finnas någon människa tillräckligt mild för att inte bli upprörd, när ens egen skjutsbonde tapper ens egen tagelmadrass i en råk, så den blir pin våt, och så torkar den helt lömskt utvändigt i solskenet, utan att säga till, och man lägger sig på den i all sin oskuld och drömmer, att man träffats af en sprutslang, vaknar och trycker ner sig igen, förtjust öfver att alltsammans bara var en dröm, men trycker i detsamma upp lika mycket vatten som en vattenkonst, utan att man en smul begriper hvarifrån det kommer!
Det var just hvad som hände mig den natten.
Gustaf, som bara för att retas, sof som en stock på gästgifvaresängkläderna, hörde ingenting, och inte nändes jag väcka honom häller, fast Gud ska veta, att jag hade lust.
Utan där satt jag på en stol och nickade och grät hela natten.
Jag skulle narras mer än jag kan stå till svars för, om jag sa, att mina känslor under de timmarna var kristliga och förlåtande, ty det var de inte, åtminstone inte förr än efter klockan 5, då den präktiga gästgifvarmor kom in med varmt kaffe och pin färska rån.
Hur det kaffet smakade, kan ingen förstå, som inte befunnit sig i min situasjon.
Gustaf fick till och med en kopp med i glädjen, fast han egentligen borde ha haft alla mina under natten fallna tårar till morgondryck i stället.
De skulle ha varit de nektar, nej, tvärtom de marter – – –
Jag undrar, om det säger »surr» i hufvudet på andra poeter med, när de vill fundera ut något riktigt vackert?