Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade dock tur i dag, ty lektionen var nyss börjad, då grefvinnan steg in, och vid hennes åsyn släppte grefven genast snöret, med hvilket han höll fast sina lärjungar, låtande dem bäst de kunde förlika sig med hvarandra.
— Hvad viljen I mig? — frågade han med synbar öfverraskning.
— I gå'n förmodligen i sömnen, verte et bleu, ty detta är mitt gemak!
— Melchior! — utropade hon och närmade sig honom.
— Förlåtelse och glömska!
— Hvad knäfveln ha'n
I då gjort? — utbrast han och skrattade.
... druckit ur prestens nattvardsvin?... eller må hända kastat syndiga blickar på unge klockaren?...
Men sådant lappri kommer mig intet vid, blott
I ej fören Edre käre hit i mina rum.
— Kom ihåg, Melchior, att det är jag, som tager första steget.
— Nå, för alle djeflar, hvad är det då I viljen säga? — skrek han och stampade i golfvet med sina tunga ryttarstöflor, så att fönsterrutorna skallrade.
— Hör mig med lugn!
Under många år ha vi lefvat skilde från hvarandre, nästan såsom tvänne oskylde.
Men du har stått för min själ som en grym, obarmhertig tyrann, hvars högsta behof det varit, att gjuta smärta i min sparsamme glädje.
— Jag har icke heller sparat mina böner till den högste, att han måtte hämnas på dig för all hjertlöshet...
Hennes läppar darrade och hon tycktes hafva svårt att fortsätta.
— Han kastade en skygg blick på henne medan hans ansigte vexlade färg gång på gång.
— I stället finner jag, — återtog hon, — att jag varit bedragen.
Jag ensam har varit skuld till min smärta.
Derför, Melchior, ber jag dig nu om förlåtelse.
Jag kan aldrig försona hvad jag brutit, men du kan stilla min sorg, om du säger att du förlåter mig mina misstankar.
— Sapperment, min grefvinna! — utbrast grefven, hvilken småningom återfått sin gäckande min.
— Om jag förstår det minsta... eller tron
I då inte längre att jag är en mördare?
— En mördare?...
Du vet då äfven detta?...
Han skrattade ironiskt och blundade med ena ögat.
— Halte Bertil har då icke omtalat för Er att jag mördat Ert barn?
— Halte Bertil?
Låt kalla hit honom att han genast må ansvara för sina ord.
— Inte här!...
Parbleu, om här är någon kommissorialrätt...
Kan hända jag minnes orätt, kan hända var det någon annan!
För knäfveln om jag lagt alla dessa historier så noga på sinnet.
Om I frågat mig derom skulle jag för aderton år se'n kunnat säga Er, att det barn, som I dolden för mig, drunknade samma qväll, som I bedrogen mig för Sten Bjelke, Er forne älskare.
— Åter... en... lögn!
— Min grefvinna!
— Han närmade sig på en armslängds afstånd.
Hans läppar skälfde af vrede och han syntes färdig att i nästa ögonblick höja piskan mot hennes anlete.
— Det var Sten Bjelke som öfvergaf mig, icke jag honom, — svarade grefvinnan med stadig röst.
— Man sade honom ondt om mig och han trodde det.
Efter mitt giftermål har jag icke sett honom.
Men äfven mitt stackars barn försvann.
Jag trodde att det var min far som dolde det, på det att man ej skulle få kännedom om det förhållande, hvari Bjelke och jag stått till hvarandra.
Men då kom en dag en ond ande och blåste i min själ, att det var I, som röfvat bort min skatt, och i många år har jag närt denne tanke, med allt det hat, mitt hjerta kunnat föda.
Då fick jag i går afton höra, att det jag sörjer ännu lefver, att du är oskyldig... och jag kan derför bedja dig, upptag detta barn i vårt hem!
Medan hon talat, hade grefven gått fram och åter öfver golfvet, smällande med piskan.
När hon slutade, brast han ut i ett cyniskt gapskratt.
— Sapperment! — skrek han.
— Jag skall säga till åt Bertil, att han ger den lilla kostpengar.
Det samma som skrifvarens Anna får... för resten mån
I kälas med henne, hur
I behagen, det tager jag mig icke vid.
— Endast din personliga mellankomst kan rädda henne.
Hon är fängslad.
— Sapristi! — han hånlog ånyo.
— Man skall få se att hon är en trollpacka?
Snart fins ingen flicka i residenset, som ej är behäftad med trolldom.
— Det var hon, som fängslades, I torden minnas det, för några veckor sedan, här utan för vår port!
— Här utanför porten! — upprepade grefven, och stirrade förskräckt på henne.
— Det skulle då vara Elsa Larsdotter...
Guds död!
Han upphörde med ens att skratta.
— Viljen
I hjelpa mig eller icke? — frågade grefvinnan stolt.
Derefter vände han henne ryggen och hvisslade åt sin hund, hvilken, skälfvande i alla leder, smög sig fram utefter väggen.
Grefvinnan såg en stund föraktfull på honom och lemnade derefter rummet.
Stoltheten hade hos henne segrat öfver moderskärleken.
Det dröjde en stund innan grefven åter började sin lektion.
Men han var nu mer icke samme nitiske lärare, som han varit före grefvinnans besök.
Gång på gång rusade han upp och gick häftigt några hvarf på golfvet.
Plötsligt skyndade han till dörren och ropade utåt, så att det gaf eko i korridoren:
— Bertil, hvar djefvulen håller du hus, du halte lymmel?
Några minuter senare stod Bertil, ödmjukt bugande på tröskeln.
Han fann sin herre i största raseri.
Under de värsta svordomar slog han med piskan efter sina stackars lärjungar, hvilka tjutande af smärta kröpo utefter väggarne.
Plötsligt stannade han, och stirrade förvånad på Bertil.
— Du har något att säga mig? — frågade han.
— Ers nåd ropade mig, sa'
Mats Skrifvare.
Han gick honom på ett steg nära och såg honom skarpt i ögonen.
— Hon säger, att Elsa Larsdotter är hennes dotter?
Bertil vardt blek i ansigtet.
Han hade svårt att dölja sin öfverraskning.
— Guds död om du tiger karl! — skrek grefven och stampade i golfvet, så att de länga sporrarne klirrade.
— Du ser att jag svettas blod och vatten, och ändock svarar du mig ingenting.
— Ers nåd vet bäst, om Ers nåde haft skäl att misstro mig, — svarade Bertil undvikande.
— Misstro dig?
För böfveln!
Icke hit tills, men, — han närmade sig och lade sin hand förtroligt på hofmästarens axel.
— Är du fullt säker på, att hon drunknade?
Kan du svärja derpå?...
Kan du det vid din egen salighet...
Vid Guds blod och lungor?
— Som en sten plumsade hon ned ur båten, Ers nåde...
Det vill jag svärja på vid allt hvad heligt är ...
Har hon sedan kommit upp, är det, Gud hjelpe mig, med trolleri...
Men det var så sant, Ers nåd, — återtog han, då grefvens ansigte ljusnade vid denna försäkran, — magister Olaus var här i går med hennes födelsemärke, kan hända tog hennes nåd det för godt.
— Måtte djefvulen strypa den skälmen om han det gjorde?
— Såg det sjelf, Ers nåd, bakom dörren, der jag stod, ja, så visst som jag står här.
Hur han fått det, kan ingen veta, men med trolleri har det nog varit, ty hvad han sade om flickan, liknade bra mycket sanning.
— Guds död karl, om du narrar mig.
Bertil plirade på ett egendomligt sätt med sitt friska öga, när han hviskade:
— Hvad gör det i allt fall, Ers nåd?
I nästa vecka skall hon brännas!
— Hon skall så för böfveln heller! — utbrast grefven häftigt.
— Men Ers nåd...!
— Tyst karl!
Sapperment...
Han tillslöt ögonen och smackade med läpparne.
— Hvilka ögon, Bertil!...
Svarta och eldiga som en sydländskas!
De fördömde svartrockarne, som störa all vår glädje här på jorden...
Om hon bara inte tappat ringen, det lilla trollet!...
— Bertil, du måste laga att vi ännu en gång få henne fast...
— Men Ers nåd, om det vore sant, hvad magister Olaus sade i går?
— Åh, inte just det!...
— Tala då ur skägget karl och hicka inte som en strypt falk!
— Tänkte blott, Ers nåd, att det har händt förr att den som drunknat gått igen, och då har det betydt allt annat än godt.
— Derför skall du rädda henne!
Tänk karl, du qvittar då din räkning?
En är dränkt, en annan friad från att brännas, det blir ju rätt liqvid...
Grefven gjorde här ett uppehåll och återtog derefter:
— Du känner ju långe Sparren vid gardet?
— Ja, Ers nåd!
Han vill slåss med mig, och har flere med sig, men jag har icke lust, att stickas ned som en kalf.
— Förlåt, Ers nåd...
Jag är gammal nu... jag skalle endast bringa skam och nesa öfver Ers nådes hus.
— Gå då för djefvulen i våld, du bönhase! — skrek grefven vred och slungade sin dolk efter honom som sjungande satte sig fast i en golftilja.
I nästa ögonblick stod han vid dörren och fattade i låset.
— Tiga kan du väl, tiga som fisken! — hviskade han och grep honom hårdt i halskragen, — eller vid påfvens tarmar, skall jag icke tvinna dig så tunn som detta snöre.
Bertil bugade sig tyst, utan att svara och skyndade att tillsluta dörren efter sig.
I korridoren utanför hörde han hur grefven lockade på sina älsklingar.
Strax derefter genljödo hvalfven af pisksmällar och klagoskri.
— Lektionen hade åter tagit sin början.
Det var redan sent på qvällen, när grefven stannade utan för mäster Hvittlocks port.
Men det lyste ännu i fönsterna, och grefven bultade derför på utan tvekan.
Det skulle också varit högst ovanligt om mäster Hvittlock varit qvällsömnig en sådan dag, då han haft att fägna sig åt ett fullt halfankare godt spanskt vin, som någre förnäme renlärige gifvit honom för den trägna tjenst, han haft under sista tiden.
— Det är en alldeles för stor ära för mig, — — stammade mäster Hvittlock, raglande till baka inåt rummet, då han i den inträdande igenkände grefvens person.
— Hör du qvinna, en alldeles för stor ära för oss, säger jag!
De sista orden gälde en medelålders qvinna, med hvassa, motbjudande anletsdrag, hvilken emellertid tagit grefven i noggrannt skärskådande.
— Det är längesedan du såg mig, mäster! — sade grefven, i det han satte sig; — men ännu har du väl icke glömt de blanka dalerstyckena, som jag sist gaf dig i hufvan?
— Skulle väl inte lefva om jag gjorde det, Ers nåde!
— Kan hända vill jag nu lägga flere dertill!
— Månntro jag skall stå på hufvudet på Riddarholmstornet eller rulla klot ner för Skinnarviksbergen eller rida grensle på justitiesvärdet.
— Åh hå, för böfveln, så farligt är det väl ej heller.
— Men saken tål endast vid fyra ögon.
— Och här äro, Gud fördubble mig, en, två... sex. — Ut käring, ut med dig i rödaste rappet, — skrek mäster Hvittlock till sin äkta hälft, hvilken nyfiken att höra, hvad en sådan förnäm kavaljer kunde vilja så sent, hade trängt sig alldeles inpå dem.
— Borde du inte förstå det af dig sjelf, kan tänka, att hans nåd blir stucken af din fula spetsnos!
— Nå nå, icke så häftigt mäster Hvittlock, — inföll grefven, medlande, då han af den äkta hälftens vreda min och blixtrande ögon kunde förstå, att ovädret icke var långt borta.
— Din hustru är ju en ärbar matrona, och vore saken endast min hemlighet, skulle hon lika väl som du få veta allt samman.
Gud signe Ers nåd för det ordet, — sade qvinnan ödmjukt nigande, — och får jag gifva Ers nåd ett råd till baka — hon såg härvid, allt annat än mild, på sin man — så säg inte den der pratmakaren för mycket, ty ingen mun ligger närmare örat än hans, nej icke ens på den värste kröningsblåsare.
Det som är fint rinner ut och det som är groft stannar qvar.
— Ut med dig — förbannade hexa! — skrek mäster Hvittlock ursinnig — eller skall djefvulen...
De sista orden dogo bort i ett oredigt mummel, ty Sara hade redan vid de första orden slagit igen dörren bakom sig.
— Hon har blifvit så mungipig på sista tiden, ska'
Ers nåd tro — sade mäster Hvittlock och sköt fram bänken till bordet.
— Men håller man bara stramt i tömmarne, går nog lasset skäligen jemt, om än hjulen en och annan gång falla ur spåren.
— Jo jo, gamle Hvittlock, — svarade grefven skrattande, — sade jag dig icke att ung hustru är gammal mans död!...
Men nu var det om mina falkar, jag ville tala och icke om din hustru.
— Kan du skaffa mig några stycken sådane bestar, men icke af de öländske?
— Slikt handtverk har jag glömt Ers nåd! — stammade mäster Hvittlock förvånad.
— Dertill är Greger Matsson midt emot mycket bättre, fast han kanske inte är uppe så här dags!
— Nå det blir min affär om du handlar dålig vara, förstås, men i de gamla bygderna der ned åt Skåne, der jag alltid köpte mina föl förr i tiden, när jag rustade under fanan, bör du än i dag vara som barn i huset.
— Förstås Ers nåd, nog borde de väl kännas vid mig, kan tänka, — sade mäster Hvittlock och vred sjelfbelåtet sina yfviga knäfvelbårar.
— Hur månge skulle då Ers nåd behöfva och när skalle de vara här?
— Hela dussinet? — ropade mäster Hvittlock, och spärrade upp sina rödsprängda ögon.
— Tolf jagtfalkar!
I Herrens namn, de kunna då inte fås på nära håll!
— Du får fri täring och särskild handpenning för hvarje!
Men jag har brådt om, — tillade grefven och reste sig.
— Jag ville gerna att du gåfve dig i väg redan i morgon afton — senast på lördags morgon.
Hvittlock skrufvade fingrarna åter och fram genom knäfvelbårarne och vindade alldeles förskräckligt med ögonen.
Derpå såg han sig försigtigt omkring, för att öfvertyga sig om att hans hustru icke var i närheten.
— Se, det är så Ers nåd, hviskade han — att om lördag skall det bli exekution utaf.
Hvad bryr jag mig om din exekution, — sade grefven uppbrusande och slog handen i bordet.
— Säger du ja och amen karl, eller skall jag gå till någon annan?
— Det är vackra jäntan här midt öfver, som Ers nåd nog mins, — återtog mäster Hvittlock med ett illparigt grin.
— Och presterna få ingen ro, så länge hon är ofvan jord.
Grefven såg honom stint i ögat.
— Hundra goda dalrar, man, — utropade han — om du lagar att den saken icke blir af!
— Hm, hundra daler!...
Nog godt att ha i byxsäcken, men embetets förlust bör ock något gälla...
— Nå godt! — två hundra, tre hundra, fyra hundra ger jag dig, men då skall du föra henne hem till mig, förstår du, i min malmgård.
— Låt gå då för femhundra, hälften före och hälften efter — men falkarne?
— Om du narrar mig, — sade grefven utan att fästa sig vid hans oförskämda skratt, — ska' jag låta dig springa gatlopp mellan mina hundar.
— Se här emellertid till handpenning!
Han kastade några guldmynt på bordet och reste sig upp.
Justitiesvärdet är icke i riktigt lag, ska' jag säga.
— Studenten här om dagen var något styf och kantig af sig och det fick ett stort hack på väl en tum i eggen.
— Nu bor der borta på norra malmen Johan Skärslipare och det är en rapp karl, ty hans slipsten gör icke mer än två hvarf om året, ett om jul och ett om pingst.
Men då hinner han slipa sin byxknif så hvass, att han kan skafva de största bitarne ur helgdagsmaten för grannarne...
Han ska' nu få börja att slipa svärdet i morgon.
Och om höga magistraten sen brummar, ser hans nåde, så är felet hans, ty inte kan man nyttja en vanlig yxa heller.
Han brydde sig dock icke om, sade han, hur mäster Hvittlock stälde med saken, blott det gick som han önskade, och detta lofvades å den andra sidan med hand och mun under otaliga bugningar.
När grefven lemnade Hvittlocks stuga, för att vända hemåt, var det nära midnatt.
Malmarne voro denna tiden på dygnet allt annat än säkre, och utan fackla hade man till och med svårt att hitta vägen mellan de vattenfylda groparna och de månge högar af afskräde, som under dagen utkastats från husen på sidorna.
Grefven hade icke gått många steg, då ett starkt fackelsken syntes från en af sidogatorna.
Strax derpå framkom om hörnet en sällsam trupp, med rykande facklor och dragna värjor.
De senare slogos oupphörligt mot stenar och husväggar, under rop och skrål.
I spetsen för truppen gick en trasig spelman, hvilken af alla krafter gned på strängarne af en sprucken fiol.
Grefven påskyndade sina steg, för att komma förbi hörnet, men då kom en likadan trupp tågande från andra sidan, rätt emot honom.
Det handlade förmodligen om någon allvarligare excess, de två partierna emellan.
Grefven tycktes åt minstone antaga detta, ty, i stället för att fortsätta sin väg, smög han sig så nära som möjligt intill husväggen, förmodligen i hopp att icke varda uppmärksammad.
Men knapt hade den sist nämnde truppen kommit fram på halft pistolhåll från honom förr än en medelålders, reslig man, som gick bredvid spelmannen, ropade åt honom.
Vi hafva helt visst något obytt!
— Helt visst, mon cher! — svarade grefven kallt, då han i den talande igenkände sin värste vedersakare, långe Sparren vid gardet.
— Också jag har den käppen hemma som är gjord för Er rygg.
— Om förlof, min herre, men denna värja är på närmare håll, och den längtar efter värdigare föremål.
Min lösen är, — tillade han och saluterade artigt med värjan, — Er dödsgång!
— Och min är, — sade grefven, ursinnig, — åt helvetet med Er och hela Er afföda!
Gemen skam öfver Er döda kropp!
— Den skammen skall gå igen öfver Er — svarade den andre med ett hånskratt — Era fränder skola sjelfve varda vitnen dertill — fege förförare!
De intogo skyndsamt ställning, medan de båda följena slogo ring om dem.
Grefven var, trogen sitt hetsiga lynne, ifrig att komma sin motståndare in på lifvet.
Men denne förstod att på utmärkt sätt försvara sig och i hvarje ögonblick tycktes han på väg att ränna värjan genom sin hetsige motståndares underlif.
Men nu hördes plötsligt ljud af taktmessiga steg nedan för backen.
De både stridande sänkte sina vapen.
En patrull så sent och på denna trakt var någonting högst ovanligt.
Grefven saluterade sin motståndare och ville fortsätta sin vandring, då de kringstående plötsligt, som på ett gifvet tecken, sänkte facklorna mot jorden.
Några ögonblick och det vardt kolmörkt och tyst.
När patrullen en stund senare framkom, kunde han af de kringkastade facklorna och den upptrampade vägen se, att en strid nyss förut egt rum.
Knektarne spridde sig derför åt alla håll och började leta utmed dikeskanten, lysande omkring sig med facklorna, för att efterse om något vapen eller något annat lemnats qvar, som det kunde vara skäl att taga vara på.
Det dröjde icke länge förr än de upptäckte grefven, liggande på rygg, med hufvudet nedan för vägkanten.
Knekten, som stod närmast, sökte resa honom upp.
Genom det hvita spetskråset framsipprade blodet ymnigt.
De rosslande andetagen och ryckningarna kring munnen gåfvo likväl till känna, att lifvet ännu icke flytt helt och hållet.
Men knekten ansåg troligen, då hans försök att få honom att stå misslyckades, att föga hopp fanns om dess återvändande.
Han släppte honom derför handlöst till baka i diket och sade, vänd till de andre:
— Den der kan ligga tryggt tills i morgon, utan att någon stjäl bort honom.
Derpå stack han grefvens värja i sitt bälte.
Under skratt och glam marscherade patrullen vidare.
Följande dag var mönstring med borgerskapet på Barnhusgården.
Denna aflopp icke utan mycket stoj och långa deliberationer, tack vare den hetsige mäster Jonas Värme.
Orsaken var följande.
Sagde skråhöfvidsman hade nämligen någre qvällar förut anfört en patrull af borgarvakten.
I den patrullen voro äfven Olof Abrahamsson, stockmakaren, Olof Fibiger, bagaren, Magnus Grå, karduansmakaren, jemte flere mindre betydande.
Det var redan nedmörkt då de lemnade Söderport och mäster Fibiger föreslog derför facklor.
Men, som ofta händer när rådet kommer från en underordnad, lemnades det utan afseende.
Visserligen tyckte Jonas Värme att han var mager och tunn som ett gorån, då Fibiger deremot var däst och uppblåst som en skånsk smörlimpa, men hvad kuraget vidkom ville han icke byta.
Mången grofväxt gesäll hade fått plikta för sin ringaktning rörande hans armstyrka, och äfven om spökena voro af kött och blod, tyckte han, behöfde han icke låta lysa för sig som giftaslystna baljäntor.
Alltjemt ordväxlande härom, hade de kommit ett stycke uppför Hornsgatan, då de plötsligt fingo höra gälla rop om hjelp.
Fibiger ville nu skynda ner åt berget, för att efterse, hvad å färde var, men som vanligt, då han ville något, ville Jonas Värme motsatsen, ty han tyckte, att ropet kom från andra sidan sjön.
Inne i staden var det ofta excess, och dit in kunde de icke löpa.
I stället för att, likmätigt sin pligt och i öfverensstämmelse med konungens stadga och plakat, skynda efter våldsverkarne, föreslog han derför att de skulle helsa på gamle Tunnman, krögaren på “Gyllene Råttan”.
Som Jonas Värme hade makten, följdes de också dit.
Der spenderade han sedan mycket på spanskt och pipor, allt under sitt vanliga skämt öfver mäster Fibigers frodiga hull.
Nu begaf det sig emellertid icke bättre, än att den, som skrikit varit en af enkegrefvinnan De la Gardies frälsebönder, och att de som fått honom att skrika, varit tre anständige värfvare under öfversten Lichtons regemente.
Under förevändning att vilja spela “putte” med honom, hade de lockat honom bort till
Skinnarviksbergen och der tagit från honom både pengar och kläder, samt dess utom några bref från grefvinnan, hvilka denna höga dam ogerna ville mista.
När gerningsmännen sedermera aktionerades för rätten, hade äfven Jonas Värme måst inställa sig, hvilket åter haft till följd, “att en nästan fullständig rebellion och galenskap varit nära att få makt med hela det vällofliga borgerskapet.”
Under mönstringarna denna tid brukades nämligen att öfverståthållaren “ädel och välboren” befordrade eller degraderade inom borgarvakten efter förtjenst och skicklighet samt skråens betydenhet.
Nu hade Jonas Värme i flere år sträfvat efter att från simpel rotemästare, som han var, klifva ett steg högre upp till så kallad “Gefreiter”.
Många tunnor öl hade han för den sakens skull spenderat och många dubbla par hjortskinnshandskar hade han skaffat nye egare.
Men tack vare hans misstänkta uppförande mot Lichtons värfvare, vardt nu på sjelfve mönstringsdagen hans gamle fiende, mäster Fibiger i stället utsedd till Gefreiter.
I Värmes ögon gälde skymfen hela skrået, och hur han pratade härom med sina vänner, fick han dem slutligen att nedlägga vapen, så att, då kompaniet skulle marchera till mönsterbordet, endast fem man utom Fibiger kommo fram.
— “Men då röt, — för att nytja Magnus Grås' ord, — Hans Excellens, den nådige grefven och öfverståthållaren, i egen hög person helt anskrämmeligt till borgarne, att de voro pultroner och bönhasar allihop.
Jonas Värme — svängde visserligen och cirkulerade vidt och bredt häremot, och sade bland annat till hans höggrefliga nåde, att om det bland spetsmakareembetet fans en och annan skälm och bedragare, voro bagarene icke annat allihop än skälmar och pultroner, som i alle sine da'r borde rida galopp på trähästen för sina falska vigters skull.
Men nu vardt den höge herren ännu vredare, förstås, derför att Jonas Värme vågade tala honom till oåtspord, och till sist så förtörnad, att han genast degraderade honom till simpel knekt.
Han hade nog, Gud bättre, satt honom ned i sjelfve tjufkällaren, om inte mäster Fibiger sjelf gått i kaution och borgen för, att han ej skulle rymma. —”
Någre timmar efter detta uppträde suto de gamle vännerne och drucko försoningsskålen i det låga, af gräslök, kumminost och utspildt öl doftande källarrummet på “Tre tunnor” vid Drottninggatan, afvaktande timmen, då de skulle utgå på patrull.
Humöret var, af lätt förklarliga skäl, å ömse sidor mer än vanligt retligt och då mäster Fibiger till sluts råkade tala om de gamla goda tiderna, kom Jonas Värme strax i sådant raseri, att ett halft dussin ölmuggar i ett ryck försvann från bordskanten.
— Nehej, bror! — skrek han, i det han vägde mot det rankiga bordet, så att det utslagna ölet rann ned på golfvet mellan hans ben.
— Nehej, säger jag, tacka vet jag i salig kungens tid... tacka vet jag då, för det var hufvud det!
— Hvad har väl kungen och kronan att skaffa med käre brors otur i dag? — frågade mäster
Fibiger med illparigt småleende.
— Inte ett fnatt en gång!
Men akta dig vackert, ty håller du på än längre, blir du kanske snart så stark, att hvarken krus eller muggar hålla.
— Kommer inte bror i håg, — inföll nu Magnus Grå, — att hans högvälborenhet talade om, att du skräflar både om flamske hundar, jutehjertan och annat slikt, som är farligt att föra på tungan i dessa tider?
— Ser nog, hvart I syften, — svarade Jonas Värme med en min af sårad värdighet.
— Men du kan spara ditt grin till gillet, vän Fibiger, så får du bättre tur hos Sockermaja, hvasa?
— Håll tyst med slikt, — skrek mäster Fibiger, nu i sin ordning krossande några krus, — ty om du än skulle kroma dig värre än hoffröken, som åkte på drottningens släp, ska' jag vrida nacken af dig!
— Nå nå, käre bror — skrek Jonas Värme, en smula häpen.
— När man är ute om nätterna och slår sönder gatstenarne med värjan och ställer till excess med spelare och musikanter...
— Tyst, säger jag, — skrek
Fibiger, allt ursinnigare, — eller krossar jag din syndiga skalle med detta ölkrus!
Mäster Värme var vid detta tillrop icke heller sen att väpna sig, och de gamle gode vännerne hade helt säkert inom kort ansträngt alla sina krafter, för att tillfoga hvarandre så mycken skada som möjligt, om icke en ny man i det samma inträdt och sällat sig till laget.