Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inkomna i salonen, der de knappt kunde komma ur stället, sökte de imellertid fåfängt den lilla tjocka herrn och den vackra flickan; de funnos icke mera der och hade troligen redan lemnat balen, generade af trängseln och värmen derinne.
Helt misslynt öfver sin otur och förargad att icke genast hafva följt dem, skildes Alf ifrån fransmannen för att på egen hand uppsöka Malkolm, som han lemnat i ett af de inre rummen.
Der inne var likväl nästan lika trångt som i salonen, de öfriga rummen voro fulla af folk, Alf kunde icke komma fram till spelborden genast och stannade ett ögonblick vid dörren, under det hans blickar likgiltigt öfverforo alla dessa okända ansigten och händelsevis stannade vid en liten obetydlig person, ett slags vaktmästare eller ”kellner”, som det tycktes, hvilken stod helt undanskymd i ett hörn af rummet.
Han hade ingenting anmärkningsvärdt, men ett slags besynnerlig ingifvelse sade Alf genast, att det var samma person, som han tvenne gånger förut sett; först i Dresden och sedan för ett par dagar sedan i skymningen vid fästningsvallen.
Det var honom imellertid omöjligt att med bestämdhet kunna igenkänna honom, och ehuru
Alf trängde sig fram för att komma honom närmare, skulle han troligen alltid förblifvit osäker derom, om icke i detsamma den lille mannen kommit fram till honom bugande och under en ström af tysk vältalighet och räckt honom ett tryckt papper.
Alf glömde af öfverraskning helt och hållet att höra på hvad han sade, ty hans blickar föllo genast på den hand, som höll papperet framför honom, och fingrarne på denna lilla blekgula knotiga hand hade alldeles svartblå naglar.
Det var imellertid ett program till ett lotteri, med fabelaktiga vinster och utan möjlighet af förlust, som han utbjöd, och då Alf låtsade interesse för saken, försäkrade han heligt och ifrigt, att det vore den sannnolikaste sak i verlden att, i händelse
Alf ville deponera en större eller mindre summa hos honom, skulle han om en månad, då nästa dragning skedde, vara egare af en million; han vore nyss kommen till Langenau och skulle endast dröja öfver morgondagen, så att Alf borde gripa sin lycka i flygten.
Alf hade imellertid, under det den främmande talade, så småningom lyckats inkomma i det rum, der han lemnat Malkolm, och alltjemt betraktande det tryckta programmet med interesserade blickar, bad han den lilla tysken medfölja till en af hans vänner, som kanhända äfven ville taga i öfvervägande att försöka sin lycka på denna högst kombinerade och lofvande affär.
Malkolm satt mycket riktigt qvar på sin plats vid spelbordet, men Alf blef en smula distraherad i sin tankegång, då han äfven i detsamma upptäckte den långa vackra engelsmannen, som Garonnier nyss visat honom såsom lord Hawerfield, stå bakom Malkolms stol och allt imellanåt betrakta honom med ett uttryck af bekantskap och vänskaplig förtrolighet, alldeles som på terrassen i Dresden, och hvars orsak
Alf alls icke kunde förstå.
Imellertid hade den lilla lottförsäljarens ögon följt Alfs blickar bort till de båda herrarne vid spelbordet, och då denne nu uppmanade honom att följa sig, tyckte Alf sig märka, att han såg villrådig och generad ut; han bugade sig likväl med ett jakande och förbindligt leende, och Alf ämnade tränga sig fram till sin vän, då han i detsamma såg Malkolm resa sig upp och, med tydlig förvåning att återfinna en bekant, besvara engelsmannens förtroliga helsning.
Det låg likväl en uppenbar köld i Malkolms bugning och ett så frånstötande uttryck i hans min, att den elegante lorden drog sig tillbaka efter endast ett par ord.
Alf hade nu kommit fram, och som det sista intrycket hos honom var det lifligaste, frågade han genast, huru Malkolm kunde känna lord Hawerfield.
— Lord Hawerfield! — upprepade denne förvånad.
— Det var Darney, den der engelsmannen, hvarom jag talat med dig, som jag råkade vid Gustafsberg och gjorde bekantskap med.
— Darney, Saras älskare?
— Ja, just han.
Jag är alls icke sinnad att upplifva denna connaissance, jag kan icke fördra honom, och jag visade honom det äfven temligen tydligt, som jag tror.
— Det gjorde du verkligen, men man har nyss sagt mig, att han heter Hawerfield.
— Det är ganska möjligt; jag hörde, att han var arfvinge till stora gods, hvarmed namnet och lordskapet troligen följt.
— Han skulle då vara densamma, hvarom Cameron talar i sina bref?
— Ja, troligtvis.
— Men detta var ett eget sammanträffande, — sade Alf, som i en hast fått alltför många besynnerliga tankar i sitt hufvud och nu vände sig om och sökte upptäcka den lilla mannen, som han helt nyss haft bredvid sig, och som han ämnade presentera för Malkolm, i hopp att få upplyst, om han vore samma person som den lille juden, hvilken kastat sig i sjön vid Gustafsberg.
Den vältalige lottförsäljaren fanns der imellertid icke mera.
Han var försvunnen, och Alfs blickar spanade förgäfves omkring bland mängden för att upptäcka honom.
Antingen hade han ännu samma skäl som då att undvika Malkolm, eller hade han bland de församlade herrarne kring spelborden funnit någon, som syntes honom ännu mera lättrogen och vinningslysten än Alf och hans vän, och aflägsnat sig med detta nya byte.
Huru som helst, så hade han åter undkommit, och förtretad öfver sin bristande uppmärksamhet, sade Alf hastigt, i det han vände sig om för att lemna rummet:
— Om du icke vill dröja här, så vänta mig under träden utanför brunnshuset, jag återkommer snart.
— Nej, hör på Alf, du finner mig på värdshuset, jag souperar tillsammans med d’Honfleur och ett par af hans kamrater.
— Godt, jag kommer då dit.
Alf skyndade ut i salonen i förhoppning att kunna återfinna den lilla mannen med de små runda, röda ögonen, den judiska fysionomien och de mörkblå naglarne.
Der ute böljade man om hvarandra i den guppande vals, som då var bruklig, och det var ganska svårt att komma fram; imellertid såg han i detsamma Hawerfields vackra hufvud öfver mängden alldeles vid dörren, och utan någon egentlig afsigt beslöt han att följa honom och lyckades verkligen att hinna ut, innan den unge lorden, som gick helt ensam, försvann i en af de mörka gångarne af parken utanför.
Det är imellertid alltför oegentligt att kalla den lilla plantering, som omgaf det gulmålade brunnshuset, för park, ty den utgjordes endast af några temligen glesa alléer omkring en gräsplan, i hvars midt en forelldam och ett vattensprång utgjorde glanspunkten; på ena sidan vidtog den trädplanterade chaussén åt
Kranach och på den andra den lilla köpingens små oregelbundna gator.
Det var åt detta håll Hawerfield tog vägen.
Han gick med raska och lätta steg, svängde med käppen och hvisslade melodien till den vals, hvars toner ännu ljödo ifrån brunnssalonen.
Klockan var tio, och flere af brunnsgästerna, som voro mera noggranna med ordningen på stället, hade redan kommit ut från balen, men åt denna sida fanns ingen enda promenerande, och Alf, som följde efter Hawerfield på något afstånd, upptäckte icke genast i halfmörkret, hvarför denne stannade helt tvärt.
Då han närmade sig ännu några steg, hörde han honom helt högt uttala några ord på engelska i en uppretad och förargad ton, och när Alf smög sig ännu längre fram och stannade i skyddet bakom ett träd, såg han just den lilla juden, som han sökte, stå framför Hawerfield midt på vägen.
Han kunde nu icke se hvarken hans ansigte eller de utmärkande naglarne, men ställningen och figuren voro desamma som lottförsäljarens der inne i spelrummet, och ännu mera igenkänligt var ljudet af hans röst, då han nu yttrade några ord på engelska.
Alf fördömde i detta ögonblick den lättja och likgiltighet, som gjort honom nästan alldeles okunnig i detta språk, ty han förstod nu icke ett ord, ehuru han kunde höra allt, så mycket bättre som Hawerfield vändt om ett par steg och nu stannade helt nära det träd, som dolde Alf, hvilken kände sig litet generad af sin ställning och helt tyst inom sig motiverade den med sin vänskap för Malkolm och nödvändigheten att upptäcka den hvita pierrot’n.
Det föreföll honom imellertid, som om den lille tysken begärde någonting, hvilket Hawerfield med otålighet nekade, och slutligen hörde han dem båda uttala namnet Zeyern och skifferbrottet i Frankerskogen.
De skildes slutligen åt, och juden, som vände tillbaka åt staden till, sade på tyska helt tydligt:
— Klockan fem i morgon, det är sista gången jag erbjuder er det.
— Jag skall komma, — svarade Hawerfield långsamt, äfven på tyska, vände sig om och gick tankfull och med sänkt hufvud tillbaka, under det han häftigt med sin käpp piskade af gräset vid vägkanten.
Alf såg honom gå in på värdshuset, der han troligen ämnade soupera och der alla rum voro fulla af folk.
Den unge läkaren kände imellertid ingen lust att genast uppsöka Malkolm och hans franska vänner; han satte sig i stället ned på en bänk under träden för att i stillhet några minuter reda sina intryck och fatta ett beslut om sitt handlingssätt.
Hvad var det väl egentligen han hade sett: två personer, som efter alla anledningar händelsevis sammanträffa och samtala med hvarandra helt högt, midt på vägen, och slutligen öfverenskommer om att mötas, för hvad?
Kanhända för att uppgöra en affär med lottsedlar till det vinstgifvande och märkvärdiga penningelotteriet.
Ja, så skulle hvar och en annan menniska uppfattat saken, men — den der lottförsäljaren har en gång drunknat och sedan lefvat upp igen, han har röda ögon och blå naglar, och deri ligger det besynnerliga, det hemlighetsfulla.
Alf måste småle åt sig sjelf.
Var han icke smittad af Malkolms inbillningar, och lät han icke hänföra sig af lockelsen i det mystiska, af det berusande hoppet att likväl till slut finna något underbart?
Om han haft mera erfarenhet och mindre öfvermod, så skulle han kanhända icke ansett detta hopp så barnsligt.
I erkännandet af vår okunnighet ligger första steget till vår upplysning, och om den unge läkaren icke fann det ”spöke”, hvarpå han i detta ögonblick tänkte, så skulle han kanhända finna ett annat, en gåta, som hvarken hans vetenskap eller hans framtida erfarenhet skulle kunna fullkomligt lösa.
Den hvita pierrot’n fanns ju imellertid, och det dyrbara schatullet var försvunnet.
Detta var nu imellertid faktiskt och måste ega sammanhang med hvartannat, derom var Alf öfvertygad.
Men om så var, skulle juden väl då stanna qvar och sälja lottsedlar?
Hans tankar förvillades, han försjönk under några minuter i en villervalla af motsägelser, som lemnade honom helt och hållet rådlös, ty det inträffar stundom, att händelserna omkring oss likna ljusets strålar, som äro både färgade och ofärgade, och hvaraf vi se endast den ena sorten.
På samma sätt uppfatta vi endast en del af hvad som föregår omkring oss, då vi äro intagna af något lifligt och ensidigt intryck, och blifva derigenom helt och hållet oförmögna att döma om rätta betydelsen af hvad vi erfara.
Då han ändtligen gick in för att uppsöka sin vän, hade han likväl kommit till till tvenne beslut.
Det ena var att i alla händelser dagen derpå gå till skifferbrottet i skogen och det andra att icke ännu nämna någonting åt Malkolm om sitt sammanträffande med den tyska juden och sina misstankar, att Hawerfield kunde hafva någon del i hans besynnerliga spökerier, förrän han fått dessa misstankar antingen upphäfda eller bekräftade.
”Menniskan och potatesen kunna vänjas vid allt,” säger Onkel Adam, och säkert har han fullt rätt i sin humoristiska jemförelse.
Vi kunna verkligen vänjas vid allt och antaga, liksom den hedervärda rotfrukten, endast smak och egenskaper af den jordmån, vi hafva omkring oss.
Detta lif, hvars bräckliga och invecklade mekanism beror på utbytet af några gaser i våra lungor, som tyckes hafva så oändligt många anledningar att rubbas och förstöras, det fortgår imellertid, oftast haltande, ojemnt, krossadt och i olag på tusen sätt, men det fortgår likväl, och i åratal kan man med förundran lyssna till de osäkra och svaga knäppningarna af ett urverk, som i hvarje ögonblick tyckes hafva röjt sin sista lifsyttring, under det att den nyckfulla och obegripliga lifslågan stundom kan slockna liksom utan orsak.
Det gifves imellertid knappt något förhållande, hvarvid kroppen har så svårt att vänja sig som vid själens öfverretning.
Och då Alf såg sin väns ögon för hvarje dag blifva allt mera ihåliga och glänsande, hans kind allt mera insjunken och hektisk, så blef han förtviflad öfver sin oförmåga att bota den sjukdom, hvilken redan tycktes vara öfverens med döden.
Denna natt hade den hvita pierrot’n åter visat sig, och nu var det en rock, som legat på en stol vid sängen, hvilken var försvunnen.
Man talade icke vidare om saken, ty Malkolm syntes mera dyster och retlig än vanligt och svarade icke på Alfs frågor, men den unge läkaren insåg, att i denna strid med en osynlig och okänd fiende berodde segern på den skyndsamhet, hvarmed man handlade.
Det var derför naturligt, att han icke ville försumma ett tillfälle att möjligen få upplysning om denna fiende, och ehuru det föreföll honom ledsamt att lemna Malkolm, gjorde han sig likväl i ordning att fara till Zeyern.
Alf, i hvars själ det nyväckta interesset för den vackra främlingen, som var hans granne, och som han likväl aldrig lyckades få se, blifvit nästan bortskymdt af gårdagens upptäckt och den hemlighetsfulla gengångarens nya uppenbarelse under natten, hade af uppassaren fått veta, att majoren och hans niéce voro bortresta på morgonen.
De ämnade göra en längre utflygt, för att bese åtskilliga ställen i trakten och skulle icke återkomma på flera dagar, och Alf, som kände, att han icke kunde slita sina tankar ifrån denna okända qvinna, med sina allvarsamma ögon och sitt nunnelika sätt, var nästan nöjd att icke ega det minsta hopp att återse henne under denna tid, för att kunna med odelad uppmärksamhet vaka öfver den tyska judens person och handlingar.
Han uppgjorde inom sig flera planer att få honom fast, men som han egentligen icke hade någon annan anledning att misstänka honom än hans likhet med Malkolms nattliga drömbild, en anledning, som han omöjligt kunde offentligen åberopa, så måste alla hans åtgöranden i denna sak inskränka sig till bemödandet att träffa juden ensam och då fordra en förklaring.
Att denna förklaring icke skulle lemnas frivilligt, var naturligt, förutsatt att han verkligen var den, som Alf misstänkte honom för, och Alf var derför beredd att på hvad sätt som helst, genom list eller våld, söka erhålla densamma.
Imellertid skulle han alltid först öfvervara mötet i skogen mellan honom och Hawerfield och låta de möjliga upplysningar, han deraf kunde vinna, bestämma sitt handlingssätt.
Om man imellertid äfven då talade engelska, hvilket var mycket troligt, så hade Alf ringa eller ingen utsigt att begripa, hvarom saken handlade.
Och att meddela Malkolm alltsammans och bedja honom medfölja tjenade till ingenting, då han icke var mera hemmastadd än Alf i detta språk; dessutom syntes Malkolm så nervös och illamående, att Alf fruktade för följderna af ett möjligen våldsamt uppträde.
Det syntes honom bäst att redan på förmiddagen resa till Langenau, för att der möjligtvis få någon kunskap om den tyska handelsbetjenten, som utan tvifvel bodde der, och som alla i köpingen troligen hade sett.
Uppassaren på hotellet hade skaffat en vagn, och sedan Alf gifvit Malkolm en tillfredsställande förklaring öfver sin resa och anbefalt Johan att icke ett ögonblick lemna sin sjuka herre, i hvars yttre rum han borde uppehålla sig, tills
Alf återkom, satte denne sig upp i den lilla kärran eller schäsen, som väntade honom utanför hotellets port.
Den skakande vagnen och den muntre körsvennen i sina hvita skjortärmar, sin röda väst med små silfvermynt till knappar, blomsterbukett i sin toppiga hatt och en piska så lång, att man tycktes kunna stå qvar i Kranach och låta snärten klatscha någon olycklig häst i Langenau, och under hvars skaft deras egen häst gick i fullkomligt lugn, föreföll Alf helt egendomligt, och den gladlynta pojkens sång och prat roade honom så mycket, att vägen, oaktadt hans otålighet, föreföll honom mycket kort.
Då han steg ur strax utanför staden, fick han genast se kapten Garonnier, som helt ensam promenerade i solbaddet utanför brunnshuset och med vänskapliga vinkar och svängningar med käppen helsade honom redan på afstånd.
Alf kunde icke begära ett bättre möte, ty, ehuru den lille fransmannen nästan ständigt gick för sig sjelf, emedan han alls icke kunde tala tyska, och ganska få af brunnsgästerna förstodo franska, så var han likväl underrättad om allt och kände alla menniskor.
— Ah, monsieur Stjerne! — utropade han entusiastiskt.
— Jag är förtjust att se er, huru kommer det till, att ni redan, så här bittida på morgonen, är här och utan er vän?
Ni ser upphettad och orolig ut, skulle ni kanhända vara på jagt efter la charmante blondine?
Hon passerade just nyss Langenau med sin onkel, för att fara till skifferfabriken i Geraldsgrün, jag talade vid dem, de hade icke dröjt på balen i går mer än några minuter.
Ni gick miste om en presentation, men vi skola passa på, när de återkomma.
Hon var i dag vackrare än någonsin i sin stora halmhatt; imellertid har den unga damen verkligen ett fel i mina ögon, hon har en min à la religieuse, hon är alltför helig, det passar icke för en qvinna af verld, hvar sak har sin tid och sin plats, det är beundransvärdt i biktstolen och messan, men att med en dylik min bevista en bal eller åka i en gammal postschäs för att se en skifferfabrik, åh, ma foi, det duger icke, det blir ridikylt; om jag vore hennes onkel, så skulle jag kunna tout sincèrement säga så här: ma petite, denna englamin och dessa ögon à la mater dolorosa äro mycket förtjusande, men endast vid vissa högtidliga tillfällen.
Min Gud, hvad vill du väl, att man skall kunna säga till en qvinna, då hon har ett dylikt utseende?
Det aflägsnar, det afkyler äfven den hetaste beundran, man blir helt konfys och tappar alldeles hufvudet, och hvem vinner derpå?
Garonnier hade talat så ifrigt och utan det minsta afbrott, att Alf icke fått tillfälle att säga ett enda ord.
Imellertid hade han hunnit stiga ur sitt åkdon, betala sin kusk och arm i arm med den vänskapliga kaptenen vandra ända fram till brunnshuset, innan denne tystnade ett ögonblick
— Ni är verkligen skarpsinnig, min bästa Garonnier, då ni gissade, att jag var ute på jagt efter någon, — inföll Alf, lemnande hans långa tirad om den unga flickan i sitt värde, för att icke i en vidlyftig diskussion om detta ämne tappa bort sin egentliga afsigt.
— Åh, dertill behöfves icke synnerlig skarpsinnighet; jag såg det på edra ögon redan i går.
— Åh, ni misstar er, kapten, det är ett långt mindre behagligt föremål jag i dag söker.
Det fanns i går afton på balen en resande handelsexpedit, en kommissionär för ett lotteri i Frankfurt, och jag skulle vilja träffa honom.
— Aha, jag vet hvem ni menar, den lilla juden, som bjöd ut lottsedlar, han reser omkring med prof på en patenterad blanksmörja och flera andra saker, det är en marktschreier, en industririddare.
Har han spelat er något spratt, eller hvarför vill ni träffa honom?
— Åhjo, han gaf mig ett program öfver sin affär, och den synes mig så invecklad, att jag ville begära några upplysningar derom.
— Bry er alls icke derom, min vän, det är bara skoj och bedrägeri alltsammans, derom kan ni vara öfvertygad.
Det blir dessutom icke lätt att träffa honom; dylika personer dröja icke länge på hvart ställe.
— Vet ni icke, hvar han bodde här i Langenau?
— Jag vet, att han alls icke har bott i Langenau, utan i Kranach; ni har sprungit öfver ån efter vatten, min vän.
Jag såg, när han kom i går, och jag igenkände postiljonen, som var ifrån Kranach, och dit återvände han äfven.
— Ja, det är ju ganska rätt, han har ju i natt varit i Malkolms rum, — mumlade Alf för sig sjelf, flat öfver sin egen tanklöshet.
Det var i Kranach han bort söka honom, men smittad af Malkolms besynnerliga föreställning om denna person, hade Alf icke varit särdeles logisk i sina slutsatser denna morgon.
— Hör på, min vän, bry er icke om den der lotteriaffären!
Jag kan försäkra er, att det vore detsamma som att deponera edra penningar i en brinnande ugn.
Då må ni hellre göra affärer i den patenterade blanksmörjan, ehuru jag fruktar, att äfven den är en chimère, i fall man får döma efter kommissionärens egna skor.
— Min Gud, kapten Garonnier, är det väl möjligt, att ni äfven märkt, hurudana skodon juden hade? — sade Alf skrattande.
— Jag ser och märker allt, ser ni, en soldat och en tidningsskrifvare måste hafva goda ögon, det är nödvändigt; men, apropos, huru är det, har ni redan frukosterat?
Jag hör klockan ringa, vill ni icke komma med, man har ypperliga foreller i Langenau?
Alf var verkligen handfallen öfver sin missräkning, han visste icke, hvad han skulle taga sig för ända till den tid, då han ville gå till Frankerskogen; det skulle derför passa rätt väl att tillbringa dagen med Garonnier, men i detsamma såg han flera af brunnsgästerna, som samlades vid ljudet af frukostklockan, och midt i en grupp af karlar lord Hawerfield.
Ehuru denne icke kände honom och kanske icke ens märkt honom i går på balen, ville han imellertid icke nu bli sedd af honom i Langenau, och dömande sig derför till ensamhet, som alls icke var i hans smak, ursäktade han sig hos Garonnier, tog afsked af honom och beslöt att promenera till Zeyern, der han i alla händelser ämnat afvakta tiden för det öfverenskomna mötet.
Tiden hade förefallit den unge läkaren mycket lång, ifrån klockan tio då han for ifrån Langenau till klockan tre då han ätit middag i Zeyern och begaf sig till skogen, inom sig glad öfver att händelsen fogat så, att Hawerfield valt ett ställe, som redan var honom bekant, för mötet med juden.
Alf gick raskt, utan att behöfva frukta att begå något misstag om vägen, ty han hade ju en hel dag med Malkolm ströfvat omkring i denna trakt, och begagnande sig af en liten gångstig, som han påminde sig förkortade vägen till skifferbrottet, ankom han dit, innan klockan ännu var fyra, och hade god tid att utvälja sig ett passande gömställe.
Om de båda vännerna eller kanhända, såsom det föreföll Alf, de båda fienderna, hvilka här skulle mötas, valde öppningen af sjelfva den igenrasade gången i berget, så erbjödo alla dessa stenblock och busksnår deromkring mer än ett ställe, der man kunde vara dold, och Alf valde med mycken omsorg det, som på en gång var det beqvämaste och det som medgaf honom att ändra plats, utan att blifva upptäckt, i händelse af behof.
Mellan tvenne stora stenar, hvilkas mellanrum var fyldt med torra löf och mossa och som gömdes af hasselbuskar så täta, att man skulle haft svårt att genomtränga dem, men som likväl nere vid marken tilläto honom att hafva utsigt åt öppningen af minan och platsen deromkring, lade sig nu
Alf ned med ”Werthers lidande” bredvid sig, för att fördrifva tiden under sin väntan.
Den tidens ungdom var oändligen uppbygd af Lottas dygd och Werthers tårefloder, men det oaktadt blefvo Göthes sentimentala fantasier vid detta tillfälle olästa.
Alf var alltför upptagen af sina egna tankar och funderingar öfver det sällsamma deri, att Hawerfield valde detta ensliga och aflägsna ställe till ett möte, som väl långt beqvämare kunnat gå för sig i hans egna rum på värdshuset i Langenau.
Om dessa personer verkligen mötts af en händelse, om deras samtal endast rört den interessanta lotteriaffären, och judens förmenta anhållan varit endast ett erbjudande af lottsedlar eller blanksmörja, och Hawerfields häftiga svar ett afslag derpå, hvarför skulle man då komma hit för att vidare diskutera saken?
Nej, det måste vara något annat och vigtigare skäl, och Alf kunde icke frigöra sig ifrån den idén, att denne engelsman med den sorglösa minen och den eleganta hållningen i sjelfva verket var helt olika mot hvad han syntes, att han stod i någon sällsam gemenskap med handelsexpediten, och att hans interessen voro på ett fiendtligt sätt sammanbundna med hans båda vänners.
Den hederlige Alfs trofasta hjerta klap pade vid föreställningen, att just han, som älskade både Cameron och Malkolm som bröder, skulle kunna blifva medlet för bådas räddning ur den kritiska ställning, hvari ödet försatt dem.
Han tviflade icke mera på Malkolms sällsamma syner; han hade ju nu sjelf alltför många bevis på verkligheten deraf, och det fodrades nu blott att kunna öfvertyga hans vän om den lilla judens menskliga natur och brottsliga afsigter.