Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan har man kunnat gjort sig någon ledighet i behandlingen, och det är denna ledighet, som vållat hvad förr icke var, — stridighet; det är den ledighet man vill taga sig, som innebär striden.
Jag har nu sagt huru jag ser saken, och underställer min åsigt Husets öfvervägande inflytande och beslut.
Hvad mig sjelf beträffar, måste jag rätta mig efter hvad grundlagarna bjuda och föreskrifva, och kan derföre ej finna mig berättigad att vid Const.Utsk:s nuvar. förslag framställa annat, än hvad som kan vara tjenligt till ändring deruti, men ej till upphäfvande deraf och framställande af något nytt.
Här har mycket och under långan tid blifvit taladt emot ståndsrepresentationen.
En hvar som inkommit med något nytt förslag, vare sig i stora eller små brochure!', har alltid haft till inledning att öfverklaga det nuvarande förhållandet och framdraga alla dess brister så under en närvarande som förfluten tid. 8 H. 33 258 Den 13 Mars f. m.
Det är först nu vid denna riksdag, sorn ifrån Const.Utsk. inkommer ett förslag till en betydlig förändring i representationens sammansättning, genom upptagande af ett 5:te Stånd, och representationens fördelning på 2:ne kamrar m. m.
Alt fästa sig absolut vid den ena formens oöfver.tråfflighet framför den andra, är naturligtvis en villomening, när icke något system har kunnat upptänkas, som för alla folkslag, i alla tider, i olika localer kan vara det enda och rätta.
Här i Sverige hafva vi länge haft ståndsfördelning; man har upptagit alla dess brister oell påbördat den ännu flere, än som i den egentligen har sin rot.
Jag ber Herrarne erinra sig en sak, allom väl bekant, ett yttrande af den store Fredrik, att ingen Stat är mäktigare och starkare än Sverige, som visas deraf, att det i 50 år arbetat på sin undergång, utan att deruti lyckas.
Hvaruti denna styrka egentligen bestod, så att landet icke förstördes, torde icke böra förbises hafva varit just ståndsfördelningen, som hindrade från fullkomlig upplösning, den deruti inneboende segheten i dess sammanhållning, som under partitiderna förhindrade partimännen att decimera hvarandra, såsom man sett i representationer lösligt sammansatte till följd af samfällda val, der ingenting annat bundit delarne tillsammans än den allmänna opinion, sorn för dagen blåst, och der den svagare fått underlägga den starkare.
Hvad hos oss egentligen fattats, har varit, att
Konungamakten icke alltid visat sig nog stark' i afseende på representationen, på annat sätt än när hon öfvergått till envälde, i följd af Adelns fordom öfvervägande makt och de andre Ståndens, till en del deröfver visade afund; men att nu säga, alt denna fördelning i Stånd nödvändigt skall innebära en splittring i nationen, en delning i tänkesätten, en större otreflighet i umgängeslifvet nu än förr, det har jag icke funnit, och jag vädjar till en och hvar af eder, mine Hrr, som någon längre lid vistats i andra länder af Europa, om J funnit något enda land, hvarest en sådan amalgamation äger rum, som här i Sverige mellan alla stånd, och om J ej funnit, att i andra länder stånden mera skilja sig ifrån hvarandra, om ej samhällslifvet der är mera afskuret och afmätt, och om ej den treflighet, vi här i Sverige finna och hvilken af utländningen prisas, just ligger i frånvaron här i landet af dessa dass- och ståndsskillnader, och det, — oaktadt vi äga dem i vår representation, men der de åter försvinna i Utskrn, der ledamöter af de olika Stånden sammanträffa under rådplägningar och der den ene har lika mycket att säga som den andra.
Det är möjligt och äfven troligt, att man kommer till något bättre i denna del, men icke lärer man i så djuptänkta saker kunna improvisera, d. v. s. för stunden bygga hvad som i sekler skall äga bestånd, och icke eller kan man så der stante pede kunna granska sådane uppstående förslag.
Det fordras en mera allvarlig behandling deraf.
Det förslag, som nu är före, innehåller i korthet, att R. o. Ad. skulle förklara Const.Utsk:s betänk, för oantagligt.
Jag frågar: hvad har Adeln dermed sagt?
Const.Utsk. behöfver veta Den 13 Mars f. m. 259 hvad Adeln vill, och Medstånden hafva rätt alt fordra det.
Vill R. o. Ad. genom förklaringen af betänk:s oantaglighet, förändra hvad Ståndet vid en föregående riksdag beslutat, nemi. att afsäga sig sin sjelfskrifna representationsrätt?
Jag skulle ej förmoda något sådant af de motionärer, som väckt frågan; emedlertid kan saken så uttydas.
Vill R. o. Ad. å andra sidan förklara på förhand, alt det vill afsäga sig att som
Ständ deltaga i valet af representanter?
Detta har R. o. Ad. åter vid en föregående riksdag förbehållit sig, och jag tror ej alt pluraliten inom Adeln kan finna skäl uti att nu lemna en sådan förklaring.
Den erfarenhet och det factum, som vunnits öfver bedragna förhoppningar vid en nyss föregången riksdag, gör alt jag tror försigtigheten bjuda alt icke inlägga grundsatser, som kunna användas huru man behagar, förrän man får se det resultat, hvartill de leda.
Blir meningen här att säga, att såsom det nu till alla delar är sammansatt, finna vi det icke rätt antagligt, så är ju ingenting sagdt, och anmärkningar böra göras för att åstadkomma ändring; så bjuder lagen och den bör följas.
Men när man ser på detta betänk. med alla sina reservationer, ser huru opinionerne äro delade inom Const.Utsk., lärer det väl vara en alldeles påtaglig sanning, eller förmodan vill jag säga, att det icke är möjligt för Const.Utsk. att uppgöra ett annat förslag vid denna riksdag, ty det skulle ju inkomma vid slutet, och derföre icke sagdt att det då ens komme att blifva antaget af R. o. Ad.
Denna representationsfråga har först på sednaste år blifvit allmänneligen och allvarligt behandlad; den fordrar mera tid för alt allvarligt genomgås; upplysningar behöfvas i alla delar och ingenting kan vara en ursäkt för, likasom ingenting tvinga till att sig förhasta.
För min enskilda del, och under så beskaffade förhållanden som nu, ser jag ingenting annat, än att detta förslag, till fullgörande af lagens bokstaf, må blifva hvilande; ty att kunna öfverenskomma om någon gemensam tanka, som skulle tillfredsställa alla, dertill ser jag ingen möjlighet.
Jag får till en början an hålla om ursäkt, i händelse jag skulle komma att upprepa åtskilligt af hvad möjligen af föregående talare redan blifvit yttradt, emedan jag icke öfvervarit discussionen ifrån dess början, äfvensom för alla öfriga brislfälligheter, som kanske torde vidlåda mitt framställningssätt, helst jag i förstone ej varit sinnad att annorlunda uttala min opinion än genom den tysta voteringssedeln.
Jag har likväl funnit mig föranlåten att afvika ifrån denna föresats, hufvudsakligen för att yttra min förundran deröfver, att någon så betydlig discussion kunnat uppstå ang:de detta förslag, hvilket, såsom endast negativt, och hufvudsakligen just genom uteslutandet derifrån af allt det positiva, jag trott skulle vara det mest qualificerade för att blifva en gemensam tanka.
Uppriktigt att säga, var det väl icke eller just mycket positivt i det förslag, som i går på e. m. sysselsatte R. o. Ad.
Det anmärktes deremot som en brist, att det saknade bestämdhet; men t 260 Den 13 Mars f. m. i min tanka låg just i denna brist förslagets största förtjenst, åtminstone det som bäst qualificerade detsamma, alt anses uttrycka en gemensam tanka, i dessa tider, då meningarne i detta ämne för öfrigt troligen äro lika delade, som de kunna hafva varit vid Babylons tornbyggnad.
Detta förslag lyckades likväl icke alt få för sig mer än 82 röster, men just jemnt 82, en siffra fullkomligt lika med den, som uttryckte minoriteten den 28 sistl.
Augnst, i, en dag, så märkvärdig i många afseenden, en dag, då Hr Akerman, gårdagsförslagets uppgifne författare, efter hvad lian yttrat, så lifligt kände värdet af den utmärkelse, som vederfarits honom genom inträdet i detta Ständ, men då jag, och några åtminstone med mig, alldeles icke funno att R. o. Ad. utmärkte sig som något annat, än jemnt och rätt som ett Svenskt Riksstånd, och det ej en gång i den modernare bemärkelse, hvarmed man försökt försvara alla Stånd, ulan just efter den temligen antika vid ordet fästade mening.
Jag hörde jemväl i går en annan talare, hvilken d. 28 Aug. benämnde det förslag, som dä föll, såsom fostradt af sveket, förorda Hr Åkermans förslag, ehuru jag deremot ifrån ett annat håll äfven hörde uppgifvas, alt sistnämnde förslag icke eller skulle vara så alldeles utan att kunna kallas svekfullt, då del just syntes afse att inleda olika länkände alt likafullt votera för detsamma.
Af detta och åtskilliga andra tecken i stjernorna, som man småningom lärer sig alt tyda, tror jag mig finna, att de 82 af d. 28 Aug. 1844 måtte vara helt andra personligheter än de 82 af d. 12 Mars 1845.
Då jag likväl icke kan förmoda annat, än att de sistnämnde 82 personerne fortfara i den sats, som i går så ofta åberopades, att ”en gång tala och dervid förblifva,” så förväntar jag, att det förslag, som nu är föremål för öfverläggning, och som i så många afseenden har likhet med det i går föl kastade, men af 82 ledamöter gillade, nu äfven får tillgodonjuta åtminstone samma 82 röster.
Dertill förmodar jag komma än ytterligare alla de, hvilka, efter hvad jag hörde af flere bestämdt uttalas, önskade att närmare känna verkliga beskaffenheten af det, hvartill de lemnade bifall, och anade, att motsatta tankar till hvad de sjelfve hyllade, möjligen kunde ligga under det som var föreslaget jemte afslaget, eller förklaringen, att Const.Utsk:s förslag, sådant det kommit till oss, icke är antagligt.
Alt detta förslag vore antagligt har jag verkligen icke hört förrän just i dag.
Det hufvudsakligaste af skälet för vidblifvande, åtminstone af de grunder, hvarpå Const.Utsk:s förslag hvilar, skulle väl vara det, att man derigenom kunde anse sig hafva räddat den kära ståndsförfaltningen, hvilken också ganska många gånger måst rycka fram för att göra tjenst.
Jag delar icke denna tanka; jag finner i ståndsförfaltningen alldeles icke något arcanum, som skulle kunna stödja, — sedan fästen ramlat öfver och under, och således rätteligen ej vore något att stödja.
Jag skulle tvertom anse ståndsfördelningen just vara den materia peccans, sorn borde helt och hållet försvinna, innan sjukdomen kan anses vara botad.
Jag inser ganska noga, att då man befinner sig väl på sina fyra, och Den 13 Mars f. m. 261 endast någon gång vill resa sig på två, för att göra pirouetter efter dressering, så måste man deremellan kasta sig framstupa på femte foten.
Jag vill ej, och t. o. m. anser olämpligt att närmare utveckla mina egna tankar härom; jag måste bekänna, att de äro så radicala, att jag kanske aldrig under min lifstid kan förvänta några sympathier.
Men jag hoppas på det framåtskridande, som visar sig i det allmänna tänkesättet i alla riktningar, och på Försynens skickelse, som icke skall öfvergifva oss, och icke tillåta oss att gå tillbaka, utan framåt.
Jag liar också, då jag fästat mig vid utvecklingen af våra ståndsförhållanden, hufvudsakligen för deras historik, alldeles icke kunnat finna ståndsförfatlningen sammanväfd oåtskiljaktigt med den Svenska nationaliteten, så som jag ofta hört sägas.
Jag har tvertom funnit
Stånden vara en helt och hållet utifrån importerad vara, och torde, för att icke falla besvärlig med upprepande af allmänt kända förhållanden, få hänvisa till de upplysningar i detta hänseende, x som vår förtjenstfulle häfdatecknare Erik Guslaf Geijer lemnat i en skrift, kallad bihang till Litteratur-bladet, hvilken skrift troligen af de flesta är känd, och eljest högst förtjent att genomläsas.
Deraf ser man tydligen progressionen af ståndsförfattningen här i Sverige, huru den småningom utvecklat sig, huru den blifvit hvad den varit, men numera upphört att vara.
Det förefaller härvid nästan mest märkvärdigast, att just ungefärligen vid den tid, då det förhållande tog sin början, som Hr von Hohenhausen nyss så väl utredde, alt ståndsfördelningen i det 'närmaste försvunnit i allmänna sammanlefnaden, alt just då, säger jag, vid uppgörandet af det statsskick, hvaruti vi nu lefva, förklarade Sveriges Ständer sig sjelfva för Svenska folkets representanter genom 1 § uti Iliksd.Ordn. af d. 10 Febr. 1810.
Äfven uti ingressen till nu gällande Reg.F. kalla Ständerne sig för Svenska folkets ombud; men förut, och lill och med under den så kallade Frihetstiden, den tid, då Ständerne, för att nyttja den nyssnämnde hädatecknarens ord, ”ryckt till sig ifrån Konungen makten och ifrån folket friheten,” ville dessa Ständer icke erkänna, att de representerade något annat än sig sjelfva.'
Det var också egentligen en frihet för Ständ, en frihetstid sådan den kan af Ständer åstadkommas.
Det var då, för ungefär 100 år sedan, som just det påståendet, som nu allmänt drifves, alt Sveriges Ständer representera Svenska folkel, fick umgällas med förlust af lif, ära och gods, i den så kallade principalatsfrågan, som då icke väckte mindre uppseende än ståndsfrågan nu.
Ständerne gjorde nemi. då anspråk uppå att vara en egen sjelfständig statsmakt, och ville framförallt icke passera för folkombud.
Ilär har också just i dag uti ett dylikt påslående hörts ett echo från dessa tider, hemskt, som det måste vara, då det kommer så långt ifrån.
Jag kan icke tro att derpå behöfver svaras.
Det är bekant hur det går när man talar med echo, och att det är bäst låta det förklinga i den tomma rymd, der det uppkommit.
Likväl, och om någon jemförelse mellan 1740- och 1840-talet skulle kunna uppslå, måste man erkänna, att liderna 262 Den 13 Mars f. m. gått framåt, och att allmänna opinionens utveckling icke är så mycket att förkasta.
Det gafs elen tiden vid hvarje tvist anledning till den framställning, som hos en af våra stora skalder förekommer, då på frågan: ”hvem har rätt af dessa hnfvu’n”? svaras: ”den som slår den andras af.” Sådant kommer numera icke i fråga.
Jag vet egentligen icke om det varit den allmänna opinionen den tiden, eller någonsin, som utgjutit blod; det vet jag, att den allmänna opinionen nu är så långt kommen, alt sådant icke är att befara.
Jag delar för öfrigt den öfvertygelse, som en talare här midt emot uttryckt, att vid denna riksdag ingenting kan i denna fråga uträttas, och att ett uppskof kan vara att önska; men anledningen till denna önskan hemtar jag från helt annan föreställning om framtiden än denne talare.
Jag tror nemi. ingalunda någon sådan förändring i tänkesätten kunna vara att förvänta, att tiden kan anses tillbakaskriden; det är en ibland de inrättningar, som Försynen i vishet gjort och upprätthåller, att i detta afseende endast framskridande kan äga rum.
— Jag skall således endast slutligen fästa uppmärksamheten derpå, att om det visserligen kan anmärkas mot det nu framställda förslaget till gemensam tanka, att i fall den i sitt nuvarande skick försändes till Const.Utsk., detta Utskott i anledning deraf kan göra såsom i går yttrades, ”just som det behagar,” så torde det icke vara något betydligt annat än hvad det troligen komme alt göra i alla fall, hvaremot ett sådant evasivt och rent negativt yttrande, som detta förslag innebär, skulle vara den fullständigaste bilaga lill den åtgärd, hvarom Hr Akerman väckt särskild motion, och hvarom ännu är för tidigt att tala, men hvarigenom, om den beslutas, R. o. Ad. skulle kännas vid sin svaghet all, alt någonsin på egen hand kunna komma till ett önskligt slut, under önskan, att de öfrige Stånden måtte göra detsamma, och att Konungen måtte täckas taga hand om saken.
Jag begärde ordet un der det alt den talare, sorn öppnade discussionen i dag, Hr Lefrén yttrade sig, till förkastande af Hr Lagerhjelms förslag till gemensam tanka och till försvar för det af Const.Utsk. uppgjorda förslag till nationalrepresentationens ombildande.
Lefrén stödde detta sitt försvar på 2:ne grunder: den ena, att ståndsvalsprincipen vore bibehållen i sistnämnde förslag, och den andra, att de båda kamrarne genom detsamma hade blifvit gjorde nästan alldeles lika.
Hvad först beträffar ståndsvalsprincipens bibehållande, så vill jag öfver denna del af ämnet icke nu ingå i någon utveckling af mina egna åsigler, enär jag långt före detta förklarat, att jag mera hyllar principen af samfällda val, än den af ståndsval.
Men äfven om jag skulle antaga, att principen af ståndsval vore den, som uteslutande borde tillämpas, då man vill ombilda representationen, så tror jag dock, att Const.Utsk. uti sitt försök att använda denna princip har gatt helt och hållet felak - Den 13 Mars f. m. 203 tigt tillväga, i det att Utsk. förmedelst detsamma har i betydlig mån försvagat den nationalrepresentation, som det velat dana, mot hvad denna representation för närvarande är; försvagat ståndsprincipen och splittrat sönder den i oändligheter af många classer, elem det velat sammanfatta under gemensamma benämningar, och kalla Stånd, men som dock icke äro det; hvadan ock af Const.Utsk:s förslag skulle följa, icke att Stånden derigenom blefve bibehållna, utan tvertom, att de till sin bestämda karakter skulle komma att upphöra, och endast linnas qvar till namnet.
Man skulle kanske säga, att jag, som ifrar emot denna princip, icke borde hafva någonting emot att förhållandet så är; men jag ber få förklara, att min mening är, det man, vid en nationalrepresentations ombildande, det må nu vara efter hvilken princip som helst, alltid bör eftersträfva, att åt de särskilda elementer, hvaraf representationen skall bestå, gifva så mycken styrka, som möjligen kan för dem åstadkommas.
Det är en fast och varaktig byggnad man skall uppföra, icke en som ramlar vid den första stöt, den får att emottaga.
— Hvad deremot kamrarnes likhet beträffar, så får jag förklara, det jag i denna del är af ännu mera motsatt tanka med den värde ledamoten, än i afseende på ståndsprincipens bibehållande; ty, hvad denna princip vidkommer, så ehuru jag lifligt önskar, att man vid representationens ombildande måtte öfvergifva densamma, skulle jag likväl, för att snart komma till en reform i detta hänseende, möjligen kunna till en del medgifva dess tillämpning, hvaremot jag aldrig någonsin skall lemna min röst till bifall för en representationsförändring, som är byggd på någonting annat än ett fullständigt tvåkammarsyslem med fullkomlig karaktersskillnad de båda kamrarne emellan.
Jag anser detta vara en bland de största och väsendtligaste hufvudegenskaperne, som en nationalrepresentation måste hafva; och då den Svenska representationen, med korta mellantider, oupphörligt varit i besittning deraf, så vore det, enligt min förmening, en den mest genomgripande förändring i det Svenska statsskicket, som kunde verkställas, om denna representalion, som för det närvarande i sjelfva verket är grundad på ett tvåkammaresystem, fastän den är på 4 rum fördelad, nu ombildades till ett fullkomligt enkammarsystem, såsom Const.Utsk:s förslag, enligt min åsigt, är.
Om alla intressen, alla idéer vore lika för alla medborgare i samhället, och man kunde anse, att de emellan alla samhällsindivider, vare sig enskilde, eller licia classer eller stånd, vore fördelade alldeles oberoende af några, vare sig stånds- eller classförhållanden, så att den ena classen icke kunde antagas mera än en annan med förkärlek omfatta vissa idéer eller vissa intressen; då först kunde man tänka på att införa ett enkammarsystem och deruti inrymma alla dessa för alla medborgare lika kära idéer, lika vigtiga intressen.
Men då nu förhållande icke är sådant, utan, om man rätt betraktar dessa idéer och intressen, sådane de i samhället visa sig, man finnér, att, under det att de vanligen dela sig i tvenne hufvudgrupper, som oupphörligt tälla och strida med hvarandra om öfvermakten, de mate - 264 Den 13 Mars f. m. riella intressena emot de högre intressena, frihetens emot ord ningens, rörelsen emot stiileständet, o. s. v., de äfvenledes ännu alltid anträffas företrädesvis representerade, försvarade och förnyade, hvardera hufvudgruppen inom sin motsvarande stora samhällsclass, — de som arbeta för samhällets materiella ändamål då räknade till den ena hnfvudclassen, och de som lefva och verka för de högre samhällsidéernes befrämjande tillhörande den sednare; — då anser jag en förändring i ofvannämnde syft ning, till införande af en enkamrig representationsform, vara pä det aldra högsta skadlig.
— Hr Lefrén har sagt, att denna strid emellan idéer, intressen och samhällselasser icke är förderflig, att just den utgör Statens lif, länkar och utvecklar alla slumrande samhällskrafter.
Jag medgifver detta fulleligen, såvida man nemi. ställer så till, att under den pågående striden intet element får tillfälle att helt och hållet förqväfva det andra, och della kan endast förebyggas derigenom, att man gifver åt dessa två och två med hvarandra stridande principerne eller elementerne en viss öfvervigt hvardera inom sin särskilda kammare, hvarigenom den ena principen kan fritt och med full sjelfständighet röra sig, och aldrig behöfva frukta att blifva undertryckt af den andra, som deremot, såsom nyss nämndes, får sitt skydd, sitt öfvervägande inflytande i den andra kammaren.
På detta sätt skyddar man båda principerne, hvilket aldrig kan lyckas om man inrymmer dem i en och samma kammare och der försöker alt afväga dem emot hvarandra; ty då måste nödvändigt antingen den ena eller andra ibland dem få en skadlig öfvervigt.
Låtom oss, såsom ett exempel på, huru de materiella intressena strida med de s. k. högre intressena och derunder representeras af olika samhällsclasser, anföra den nyligen af RiksSt:n behandlade frågan om ett anslag till uppbyggande af ett nationalmuseum. K. M. begärde detta anslag.
Inom detta Stånd fans icke en enda röst, som höjde sig annat än till bifall af den K. propos.
Inom PresteSt. åter fans der väl icke någon röst, som höjde sig för afslag, ehuru man emot ett ovillkorligt antagande hyste åtskilliga betänkligheter, hvilka så när hade föranledt frågans återremitterande.
Men när den K. propos. kom till BorgareSt., så ville väl de fleste densamma afslå, men åtskilliga yrkade dock att saken skulle till Utsk. återförvisas, hvaremot slutligen inom BondeSt. ingen enda ledamot fans, som ens på det blott villkorliga sättet af en begärd ålerremiss, i någon mån förordade den K. propos.
Detta synes mig väl skildra de olika samhällsclassernes ställning och uppfattning af samma ämne.
Men lika angeläget, som det för ett samhälle måste vara att befrämja de högre intressena, som innefattas i de nödvändiga omkostnaderne för den inre och yttre säkerhetens upprätthållande, för främjande af konst och vetenskap m. m., lika angeläget måste det äfven vara, alt, genom iakttagande af klok hushållning och sparsamhet med Statens medel, gifva skydd åt de materiella intressena och deras representanter de industriidkande classerne, som fordra att icke blifva allför hård t
Den 13 Mars f. rn.
2C5 hardt betungade med tryckande pälagor.
Men om man skulle inrätta en nationalrepresentation, på sätt Const.Utsk. nu föreslagit, så kan man nästan taga för gifvet, att denna representation skulle blifva så beskaffad, att de s. k. högre intressena finge en betydlig öfvervigt och således något återhåll icke komma att finnas för alt beskattningen icke skulle småningom kunna blifva uppdrifven till alltför skadlig höjd.
Ett motsatt förhållande skulle deremot sannolikt hafva uppkommit, i följd af del af förra riksdagens Const.- Utsk. framställda reformförslaget, genom hvilket de skatlgifvande hade erhållit en lika obegränsad makt, som enligt hvad nu föreslås skulle tillfalla de skattagande.
Den utvägen är derföre den enda riktiga, att det ena intresset får sitt fria veto i den ena kammaren, det andra sitt i den andra kammaren.
— Hr Lefren sade väl, att det. icke var rätt alt man skulle göra de båda kamrarne hvarandra absolut motsatta.
Delta är visserligen ganska sant, men det har icke eller någonsin någon påstått; man yrkar blott, att den ena kammaren mätte blifva i den mån på annat sätt beskaffad, än den andra, att den hufvudsakligen — alltså icke uteslutande — kommer att bildas och sammansättas af olika beståndsdelar med denna sednare, hvilket dock icke låter sig göra på det sätt, att man bibehåller de båda kamrarnes ursprung lika, och blott gör dem olika i hänsigt till deras ledamöters ålder.