Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes vänner buro mat till henne och förde den till hennes läppar, ty hon fick ju icke begagna sina händer.
Kom så en qvinna skyndsamt.
"Wainahée! höfdingarnes höfding, han den unge, de hundra öarnes beherrskare, segraren öfver Tongatabus fiender kommer hitåt.
Skynda att bada, att han må kunna befria dig från tabu".
Och Wainahée badade i insjöns våg, och hennes kind var frisk och hennes öga log och hennes hår pryddes af blommor, då hon gick emot höfdingen.
Djupt ödmjukade sig Wainahée inför honom, nedsättande sig vid hans fot.
Höfdingen stadnade och Wainahée vidrörde sina axlar med hans fot; men då höfdingen skulle upplyfta och omfamna den unga för att upphäfva tabu, då bäfvade den starke ett ögonblick tillbaka, men slöt henne sedan häftigt till sig, i det han sade:
"Wainahée, icke allenast nu skall du hvila vid höfdingens hjerta; för alltid är din plats der och vid hans sida".
Och han tog af sitt hufvud sin röda fjäderprydnad och fastade den på Wainahées hufvud.
Men Wainahée darrade som magnoliens blomma på sin stjelk och blickade sedan opp, såsom om hon sett solen gå opp ur hafvet, och hennes blick glänste, men sjönk åter ned, ty hon kände sig så ringa som det minsta strå vid höfdingens fot.
Men öfver hafvet simmade en underbar bygnad mot Tongatabus strand.
Tvenne gånger hade man sett dylika förut.
Der voro hvita män och deras djur, det var deras ö och deras boning.
Men af deras sällsynta djur försvann ett, och deras höfding vredgades.
Men icke ens öns store höfding lyckades att återskaffa djuret och han sade:
"Gerna ville jag återskaffa ditt djur, ty rätt är rätt, och djuret är ditt; men den, som tagit det, har lyckats dölja det äfven för mig".
De hvites höfding vredgades allt mera och hotade att förstöra Tongatabus ö, om icke hans djur återskaffades.
Och öns höfding bjöd sina krigare väpna sig, och de stodo mellan träden färdiga till försvar.
Men då lät de hvites höfding åskan rulla och viggen ljunga från sin stora kanot, och palmerna föllo och krigarena föllo som rör för den mäktige, och i vanmäktigt raseri stod Tongatabus stolte höfding.
Han vek icke och krigarena veko icke, men de föllo, de flesta i döden, de andra sårade, de kunde intet mot den fjerran ifrån drabbande makten.
Och den stare hvite höfdingen steg i land med många sina män och sönderhögg och uppbrände krigskanoterna, som lågo på stranden.
Tongatabu, hafvets smycke är utan skydd, utan värn mot fienden.
Ack, många, många år gå förbi innan Tongatabus värn hinner ersättas.
Kanoterna voro icke få dagars arbete.
Öns stolte höfding var som en slagen man, der han satt på mattan under ett träd.
Hans blick var vild, hans händer hårdt sammanknutna.
Han var som ett vanmäktigt barn inför de hvites höfding, som egde blixten och åskan.
Wainahée satt vid hans fot, hon vågade icke tala, ty höfdingens sorg var som elden i etoa trädets bark; men sakta smekte hennes hand hans nedböjda hufvud.
Slutligen kunde hon ej längre se hans sorg.
Hon steg upp och gick till de hvites höfding, satte sig ned inför honom, tog hans fot, vidrörde med den yttre och inre sidan af sin hand och förde den sedan till sina axlar i det hon sade:
"Höfding, du är stor och mäktig, var ock stor i mildhet och rättvisa, som i vrede.
Se du har gjort oss till ett värnlöst folk, vi kunna ej mera motstå någon fiende; låt nu din hämnd hvila".
De hvites höfding gaf ett tecken, och med hast grep hans folk Wainahée och förde henne bort till sin kanot, och han sade:
"icke förr blir du fri, än det stulna djuret återhemtas".
Och på Tongatabu blef stor sorg, och qvinnorna foro omkring den stora kanoten och klagade högt och ristade med snäckor sönder ansigte och bröst; ty Wainahée deras höfdings sköna maka var fången på fremlingens flytande ö.
Men ändtligen, när ett dygn hade gått om, fördes Wainahée åter till stranden, ty nu hade en qvinna på en annan ö funnit och återhemtat det stulna djuret och fremlingarna lemnade nu den härjade ön.
Glad, som den befriade fogeln, lätt som vinden far öfver sjön, hastade Wainahée till sin make, till hennes ögas ljus, men hon mötte icke ljus, hon mötte natt.
Med foten stötte han till Wainahée, i det han sade:
"Hvite mäns qvinna, bort från mig", och Wainahée nedsjönk som dimman på stranden.
Höfdingen gick.
Värnlöst låg oceanens smycke, perlan bland hafvets hundrade öar, den hade intet försvar.
Länge dröjde ej heller fienderna, innan de anföllo den värnlösa.
Panu var en ringa höfding, men han segrade dock snart öfver den, som intet värn hade.
Tongatabus mäktige höfding irrade omkring, sårad och ensam som ett jagadt djur och nedföll slutligen dignande i ödslig skog.
Men i skogens djup följde honom, utan att han det viste, ögon, som följt honom alltsedan fienden kom.
På afstånd hade Wainahée följt den sårade och aldrig lemnat honom.
Nu hastade hon fram, letade och fann blad, med hvilka hon förband hans sår.
Men förgäfves sökte hon en droppe vatten att dermed läska den försmäktande.
Allt mera ångestfullt sökande gick hon omkring och fann slutligen en inhägnad plats.
Der lågo tre friska kokosnötter på en ställning, men ack, de voro heliga, de voro tabu, det fanns ingen möjlighet att tvifla derom, det syntes på sättet af deras uppställning bland platangrenarne.
Att borttaga dem vore döden, men hvad mer!
Wainahée må dö, men skall dock kanske lefva, till dess höfdingen hunnit läska sig af kokosnötens mjölk.
Med darrande hand grep Wainahée en nöt, ännu drabbas hon icke af straffet, fastän hon brutit tabu.
En hvass sten, en annan till klubba och nöten är öppnad.
Wainahée gjuter några droppar mjölk i den afdomnades mun, hon gnider hans tinningar och se hans ögon öppnas.
Men han vänder dem med afsky från Wainahée.
Wainahée, du arma, hvarföre drabbar dig icke straffet?
Du bröt mot gudarnes tabu, och du lefver ännu.
Wainahée kan du lefva då din make föraktar dig.
Men åter slötos den sårades ögon af matthet, och åter gick den unga makan och satte sig vid hans sida.
Hon vakade öfver hans slummer, hon jagade från honom hvarje fluga och fläktade svalka öfver hans brännande kind, men när han åter uppslog ögat, var redan Wainahée som en fläkt försvunnen.
Dock än en gång slår höfdingen hastigt upp sin blick; han varsnar Wainahée, innan hon hinner hasta undan, han störtar upp och stöter henne med ett slag af sin hand ifrån sig, så att hon sjunker ned blödande; men ej långt derifrån dignar han sjelf åter maktlös ned i vild feberyra.
Wainahée, hvarföre skall du vakna än en gång, hvarföre låter du icke din blod förrinna, kan den stolta icke dö?
Wainahée måste lefva; höfdingen skulle utan henne försmäkta.
Wainahée säg åt höfdingen din oskuld! ack då han icke tror på Wainahée, skulle han väl då tro hennes ord!
Ändtligen hade Wainahée funnit en källa i nejden, hon sköljde af sig bloden och bar i ett kokosskal vatten till sin make.
Vattnet svalkade den sanslöses tinning, drog hettan ur hans sår och febern brände mindre våldsam.
Nu syntes han vakna till fullt medvetande, och som en skugga skymtade hans unga maka undan.
Men krigaren vill ej längre sofva, höfdingen vill ej längre hvila; upp stiger han häftigt, fastän hans steg ännu äro osäkra.
Wainahée följer på afstånd hans spår.
Snart finner han några af sina spridda krigare, deras mod vaknar åter, då de återfinna sin höfding.
De genomströfva ön, de samla alla krigare, som ännu finnas der och på närmaste öar, och ännu engång öfverfaller den lilla hären Panu, den fremmande inkräktaren.
Men den lilla hopen faller som småskogen, när orkanen far fram öfver ön, och Tongatabus höfding ligger slagen bland sina män.
Ingen sjunger dödsklagan öfver den fallne, ty från hans lik rycktes af Panus händer hon, som bordt sjunga hans dödssång, hon som bordt följa honom i döden.
Hvite man, sannas dina ord, Wainahée slafvinna åt en fiendtlig höfding?
Se äfven Panu är stolt och mäktig nu, och Panu befaller öfver Wainahée.
Men hela ön är i hans våld, hvi skulle han neka den sköna Wainahée att gå till stranden, för att afskölja bloden från sin drägt, från sina händer, blod af hennes hjertas lif.
Wainahée stod vid vikens strand, hon blickade öfver hafvet.
Hon sjöng som vågen sjunger mot stranden:
"Fri är Wainahée, fri som kormoranten i skyn, som vågen i hafvet, som vinden i löfven.
Fri är Wainahée, hon är icke vattenöst, hennes själ är icke bunden, hennes ös gud säger icke: du skall vara mannen undergifven, Wainahée behöfver icke lyda slafvens lydnad".
"Wainahée lefde gladare än rosenskyn, ljufligare än doftande blomman, ty hon lefde som en droppe i den starkes hjerta, hon hade gerna varit ett stoft under hans fot; hon kunde ega hjertats fria, vackra ödmjukhet, ty ingen befallte henne lyda slafvens lydnad".
"Hvite fremling du sofver, men Wainahée är fri, hon måste icke vara slaf, ty hon är icke vattenöst, och hennes gud befaller henne icke att lyda".
"Wainahée älskar icke Panu, höfdingen.
Wainahée vill icke vara honom undergifven, se hon är fri".
"Fria haf, fri som du är Wainahée, emottag henne i ditt sköte".
Wainahée sjöng ej mera; men ännu sjunger hafvet sin dödssång öfver hennes graf i dess djup.
Oleandern.
Har ej vexten lif, har ej vexten känsla?
Man gråter vid berättelsen om en menniskas lidande, man anser det värdt att skildras och målas; men blomman lider, och hvem skänker henne en medlidsam blick.
Min moder var ett stort, skönt träd, dess präktiga, hvita blomklasar höjde sig rika och doftande öfver Callor, Heliotroper, Cactéer och en hel verld af små vexter, som stodo vid hennes fot och äfven vid hennes sida, ty de stodo radade högre opp och lägre ned på ett blomsterbord.
Glad vexte jag i min moders hägn och blef allt större och tänkte:
Ack hur roligt skall det icke bli den dag, då äfven jag får bära blommor.
Hvad jag skall dofta, huru skära och rena skall jag icke bibehålla dem i sin hvithet.
Men en ung flicka kom och slet mig från min moder.
Jag gret, och alltsom hon bar mig bort, droppade mina tårar på hennes hand.
Hon märkte det och skyndade att ställa mig i vatten.
Ryckt från mitt hem, hvad kunde jag annat, än bjuda till att blifva vext på egen rot.
Det lyckades mig, och snart stod jag ung, förhoppningsfull och lefnadsfrisk i flickans fönster.
Och åter började jag tänka på den tid, då jag skulle få bära hvita doftande blommor.
Men ack, min vårdarinna glömde mig snart nästan alldeles.
Hvem tänker på en stackars vext, då man har sin paryr att lägga på hjertat, hvem bryr sig om att vattna en blomma, då man skall på bal.
Jag trånade och orkade ej vexa.
Jag saknade mitt lifs källa, det klara, friska, lifvande vattnet.
Jag fick blott sällan en droppe deraf, jag sörjde och egde allt mindre och mindre kraft att utveckla mig.
Slutligen glömdes jag, i en mörk vrå, två hela veckor utan vatten.
Förtorkad och bladlös stod jag, en usel sticka, och mina jemnåringar, vårdade af vänliga händer, stodo redan med svällande knoppar, fulla af lifskraft och ungdomsmod.
En gammal qvinna tog mig i sin vård.
Hon skötte och ansade mig, och än en gång lefde jag upp, fast icke mera i friska, raska former, blott i små sjukliga grenar.
Men qvinnan vårdade mig allt fortfarande.
Hon bortskar de dåliga skotten och hägnade de bättre och, se, ännu en gång började jag lefva och sträfva uppåt, ännu en gång började jag redan drömma om att äfven jag skulle blomma, ja kanske ren nästa år, fast jag nu ej var mer än ett qvarter hög.
Den unga flickan tog mig åter till nåder, men ack jag hade ingen lycka hos henne.
En dag då fönstret stod öppet igenslogs det af vinden, kullkastade min kruka och afbröt min krona.
Mina tårar strömmade utefter den nakna stammen, jag trodde, att jag skulle förrinna i gråt.
Förtretad kastade den unga flickan undan mig och min kruka, och jag var glad att få dö, jag hade känt nog af lifvets bitterhet.
Men nu upptog mig en ung gosse, han vårdade och vattnade mig och ställde mig i solskenet och kastade solvarma blickar på mig, och nu började jag rätt åter att trifvas.
Jag reste mig i höjden, jag tänkte på, huru jag skulle bli ett stort präktigt träd, ja jag tror bestämdt att jag skulle fått blommor samma år.
Men ack, min glada tid var kort.
Den unge gossen reste bort.
Han gaf mig åter åt flickan.
"Vårda Oleandern väl, ser du huru rask den är nu åter".
Men nu blef det höst och vinter.
"Blommor öfvervintra godt i källare", sade flickan, och i källarn kom jag, och der var natt och mörker, och råttorna uppåto min krona, och när kökspigan om våren hemtade opp mig, sade de, som sågo mig:
"nu är det slut med den olycksoleandern".
Men det var ännu icke slut.
Jag stod i köksfönstret, man gaf mig stundom litet vatten, solen såg varmt på mig och småningom började jag åter vakna ur den domning, som angripit mig.
Öfverallt slogo fram blad och små skott och alla sade nu: "se Oleandern lefver ännu!
Ja, men ett träd kan det omöjligt bli numera.
Den måste få vexa till blott en buske".
Må vara, kan jag ej bli ett stort träd, så vill jag gerna vara en liten buske, blott jag finge bära skära, hvita doftande blommor.
Hvem vet, kanske nästa år, eller efter två år; jag skall vänta och bida.
Fast jag blir bra gammal ren, måtte jag ej bli för gammal att blomma.
Strålbarnen.
I solen var mycken rörelse och liflighet.
En hel mängd af småbarn, dem vi kalle strålar, skulle ut på resa till jorden.
"Hvad vi längta till de sköna nejderna, som våra resande beskrifva, der rosorna svälla i yppig fägring, der palmerna svaja, der fjärlarne glänsa som flygande blommor, och blommorna dofta ett haf af vällukt, dit, dit, låt oss fara, låt oss skynda i glada lekar, att strö guld på vågen, att förgylla med glänsande glöd hvarje blomma, hvarje strå, och måla i purpur och brinnande färger skyar och jord".
Och så ilade de åstad.
Men några sade:
"Värme och guld och glöd och färgprakt, det ega vi hemma, hvad bry vi oss om att söka sådant, nej låtom oss fara till andra trakter.
Se den eviga isens verld, hur dess stolta skönhet gömmes i natt och mörker.
Flytande klippor af demant kämpa med brak i stormande strid mot grundfasta demantberg och endast död och natt herrska, och intet hjerta slår der i glädje.
Dit, dit, låt oss fara, att ge glans och ljus och värme och lif".
Solen var allt litet bekymrad för barnen och fruktade, att de skulle förkyla sig.
De måste mätta sig väl med värme och ljus, innan de gåfvo sig på färd; men visst voro de ändå litet kalla och bleka, när de hunno fram.
Men i skimrande prakt strålade dock isens verld vid solbarnens lek.
Och en liten strålflicka sökte opp en fläck, der en smula jord samlat sig, och framkallade der en vext så liten, att den knappt kunde synas; men den lefde ändå och den var hennes fröjd.
En annan flock åter begaf sig litet mera söderut men de skälmarne kommo i fängelse.
Med samma fart, som de rest hela vägen, foro de in genom glasen på ett litet vexthus, och der blefvo de fångade.
De svängde och återstudsade hit och dit, men hittade ej tillbaka.
I början tyckte de små strålbarnen rigtigt illavara.
De höllo sitt jordlif för ett fängelselif och greto så, att små tårar satte sig helt tätt på glasen.
"Barn äro vi ej rätt oförståndiga som gråta och sörja öfver att vi befinna oss här.
Här äro vi ju en hel mängd församlade ren, och allt flere komma.
Varmt och godt är här och vi kunna ju hafva rätt en liten solverld för oss.
Seså ingen sorg mera!
Ser ni, här äro ju helt många små blomsterbarn: de äro ännu blott gröna och späda, låt oss taga vård om dem.
Här kunna vi ju måla och leka och glöda så mycket vi vilja".
"Det blir roligt, ja så roligt", ropade strålbarnen, och med ifver börjades nu leken.
Och se, innan kort stod drifhuset fullt af de skönaste rosor och deras blomstersyskon af alla former, och strålarne hade ej tid att tänka på sin fångenskap mer, utan blott på att hinna måla deras sammetskinder med glans och fägring.
Rankvexten.
En resande hemtade tvenne frön från fremmande land.
Han gaf mig dem, men jag fruktade att ej rätt förstå deras vård och gick för att begära råd af min granne, som var trädgårdsmästare.
Han var en lagens man, regelrät och hatare af all obundenhet.
I hans trädgård fanns ej ett grässtrå, träden stodo saxade och raka i häckar, rundlar, åttkanter och fyrkanter, ej en gren stack utom sin plats.
"Det blir rankvexter", sade han om mina frön, "ställ dem vid unga träd på skuggsidan".
"På skuggsidan?" sade jag förvånad.
"Ja", sade han, "hon planteras alltid så, och det duger ej annorlunda.
Nog får hon sol ändå genom återskenet af trädets löf, hvad skulle en ranka mera behöfva, hon får lefva på trädets bekostnad, icke duger hon till sjelfständig vext.
Bind och basta henne i bestämda former och fasoner allt efter som hon vexer opp, skär bort alla skott, som vilja sväfva i luften, och du skall få se huru vacker och ändamålsenlig hon skall bli".
Mig syntes min rankas öde tungt, men jag lydde mannens råd, ty han var ju så mycket klokare än jag.
Men jag planterade dock blott det ena fröet.
Det vexte opp, min ranka sköt i höjden, jag bastade och band henne.
Hon sköt ut lena, fina trådar, liksom för att omfatta eller fästa sig vid något, men ofta då jag vridit och format och bundit henne, hade just den sida råkat vändas utåt hvarifrån trådarna skulle vexa ut och så sköto de fladdrande i luften, och så skar jag bort dem.
Trädets stam var på sina ställen skroflig och knölig.
Min hårdt bundna ranka blef vid sådana ställen kantig, underlig och liksom knuten.
Småningom stego dock de bleklagda stänglarna uppåt, de trängde sig fram med list emellan många af de finaste af trädets grenar och tvungo dem att vridas ur sin rigtning, sammansnärjde och hoptrasslade andra, och mitt träd och min ranka stodo hoptofvade till en underlig skepelse, der väl trädet egentligen syntes stödja rankan, men mången påstod också, att det var rankan som beherrskade trädet.
Små bleka blommor prydde ändå här och der min stackars ranka, men hon såg så sned, så kantig och så bortkrånglad ut, att jag tänkte: nej ranka, så var visst icke ditt väsendes rätta art!
Invid ett annat träd satte jag nu mitt andra frö, sålunda att rankan och trädet skulle dela lika af Guds sol och luft och dag.
Mitt frö vexte opp, jag lät stängeln vexa fritt utan att binda den i konstladt tvång.
Trädgårdsmästaren, min granne, kom och såg det, han hånlog och sade.
"Jaså, du vill göra ett träd af den der rankan, men se det blir den ändå i evighet icke; rankan blir aldrig annat än en ranka".
Skall det då nödvändigt fordras tvång, för att kunna bli, hvad man är skapad till att vara, tänkte jag.
Behöfver Gud hjelp af menniskolagens tvång, för att få sin skapelse fulländad; men jag svarade intet.
Jag såg ju, huru i Guds fria sköna verld allt artade sig väl utan bojor och band, och jag trodde på min ranka.
Och hon vexte och hon skickade ut sina fina trådar och fäste sig med dem vid trädet och slingrade sig om trädet och utvecklade sig allt rikare och smög sig allt närmare.
Och äfven detta träd var skrofligt och knottrigt här och der, men i fria, mjuka vågor smög sig min ranka fram deröfver och fäste ofta just vid dessa ojemnheter sina trådar och slog ofta just der ut sina vackraste blommor.
Och många skott, som först tycktes sväfva i luften några dagar, blefvo sedan just de lätta trådar hvilka fäste sig vid trädet och dess grenar, och smögo sig mellan grenarne mjukt, ja man kunde säga harmoniskt.
Men dessa drag af ett den förtrycktas listigt tillkämpade välde, som den andra rankan så ofta framställde, de funnos icke här, utan skön och rik i sin vekhet och fägring blomstrade min ranka i fulla, svällande och doftande blommor.
Allt större och präktigare vexte mitt träd, allt mjukare och rikare min ranka; och se de voro min trädgårds skönaste prydnad och mitt ögas glädje.
Myggdansen.
"Sköna mygga, vågar jag anhålla om nästa galoppad?"
"Jag är uppbjuden".
"Den följande?"
Jag är uppbjuden till alla danser".
"Hvilken olycka!
Jag är förtviflad öfver att ej förr ha lyckats få reda på er ibland den talrika myggsvärm, här är församlad i qväll".
"Söta du, såg du hur gudomligt söt han var, när han bugade så der litet gratiöst, då han bjöd upp mig?
Ack hvad han är väl vext.
Min gud, har du sett en så smärt taille, sådana långa och smala ben.
Ack den som med honom finge dansa genom lifvet, genom evigheten, ja genom en hel dag.
Hvad jag kan vara förtretad, att jag lofvade dansa med den der klumpiga ladugårdsmyggan".
"Nå söta du, nog tycker jag han kan vara lika god som den der andra.
Jag försäkrar han var rätt söt, nyss när jag dansade med honom".
"Mon dieu, ser du inte hur gammalmodigt han för sitt hufvud, så der bär ingen mygga comme il faut numera sitt hufvud; så här skall man hålla det, gadden mot nacken".
"Men, söta du, det är ju bra obeqvämt.
Och alla ha ju här sina hufvun på gammalt sätt".
"Mauvais genre, ma chère.
De ha ingen smak.
Hm, jag skulle minsann ej lemnat hufvudstan och kommit hit, om jag ej råkat glömma mig qvar ombord på en ångbåt och måste derföre följa med.
De tongifvande myggorna i hufvudstan tänka nu på att införa bruket af kläder, man har enkom införskrifvit skräddare från Paris.
Det blir högst elegant.
Så kan man hädanefter ock få tala om myggvärde, ej allenast om menniskovärde.
Värde betyder ju naturligtvis, hvad ens kläder kosta eller äro värda.
Icke säljer man ju hvarken myggorna eller menniskorna sjelfva, så att de utom kläderna skulle kunna ha något värde.
Men så få ju ock menniskorna värde i den mon de kläda sig väl".
"Kors, lilla du, hvarför håller du ditt hufvud så der vidunderligt?"
"Det är märkvärdigt, hvad vi här på landet kunna vara utan smak!
Jag rigtigt skäms för att vara en af er!
Ser du då inte, huru hufvudstadsmyggan der håller sitt hufvud; just som jag.
Så bära alla det nu".
"Jo, men du vrider ändå ditt dubbelt mer än hon.
Aj hvad det blir svårt att lära sig.
Är det bra nu".
"Kom, söta du, låt oss dansa bort från det här sällskapet, de äro så gammalmodiga med sina hufvuden".
"Hvarthän sköna mygga?
Får jag ej lof att bjuda en liten droppe blod?
Jag försäkrar den är delikat.
Se här barnet som sofver i gräset, hur präktigt, mjukt och varmt det mjella hullet höjer sig på den runda armen.
Eller kanske det behagas kindblod?
Se så röd och blossande kinden är, bloden rigtigt spritter upp der, nästan utan att man behöfver sticka.
Haf blott godheten att välja.
En sång vid droppen, jag ber".
"Jag är så hes, det är mig omöjligt att sjunga i dag".
"Ack förlusten att icke få njuta af edra sköna toner vore alltför stor.
Låt beveka er?"
"Jag försäkrar, jag får knappt ut en ton, jag kan knappt sjunga det vanliga veli kulta, veli kulta".
"Ack blott några toner".
"Hvad ni är envis!
Nå för att ej vara oartig!
Men då måste ni sjunga med".
Surr surr, surreri surr, O njutom gladt den flytande glöd, Mer eldig än vin, mer än rosen röd.
Du läskande dryck, du ger rusande mod, Du herrliga, djupröda, svallande blod.
CHORUS.
Surr surreri surreri surr.
Surr surr, surreri surr!
Och stupa vi än vid din källas rand
För slag af en jettelik, drabbande hand, Vi hämne oss djerft dock innan vår död
Och falla som hjeltar vid källan röd.
O ve, ett slag af barnhanden!
Der ligger den elegante myggungherrn med krossadt ben; ett af de beundrade långa och smala.
Myggdansen sväfvar längre bort.
Säkert qvarstannar väl den sköna hos sin lidande riddare och belönar hans sjelfuppoffring genom att dansa sin verld igenom med honom, ehuru han numera dansar endast med fem ben!
Miriam.
I Bagdad bodde en köpman vid namn Sindbad.
Hans egodelar voro icke stora, men han var rik nog för att lefva lyckligt med sin hustru Miriam och sina barn.
En dag inträdde Sindbad hos Miriam och sade:
"Se, min vän Ibrahim är död, jag rädes Fatima, hans hustru, har svårt att kunna uppföda sina barn.
Gerna toge jag en af dem till oss, men jag fruktar att icke ha nog för en person till.
Hvad säger du härom, Miriam?"
"Min herre och min make", sade Miriam, "icke skall din önskan möta hinder der din hustru kan något förmå.
Jag kan bära en slöja af simpelt tyg, i stället för en dyrbar, och likaså barnen.
Vi äro så många att när hvar och en umbär litet af det goda vi eljest skulle ha, så kan det räcka för en till".
"Välan", sade Sindbad, "äfven jag kan röka med en billigare pipa.
Allt skall gå bra".
Åter inträdde Sindbad efter en tid till Miriam.
Han var blek och sade bekymrad:
"Karavanen, som skulle hemta mina varor, har blifvit plundrad, jag äger nu nästan intet, men jag får icke låta modet falla, jag vill börja på nytt.
Jag äger endast fyrahundrade penningar.
Deraf lemnar jag hälften åt dig.
Kan du dermed lefva med barnen, så far jag med de öfriga tvåhundrade till Bassora, och bjuder till att åter börja som småkrämare.
Här kan jag det icke, der jag förlefvat mina välmaktsdagar.