Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Grefven har dessutom directe till mig förklarat, det Hr Grefven vore ledsen öfver den erfarenhet jag sagt mig äga i afseende på förhållandet emellan tjenstehjon och husbönder.
Det är onekligen sannt, att genom den nya riktning landthushållningen tagit inom den provins, der jag är bosatt, hafva andra förhållanden, än som fordom existerat, inträdt emellan husbonde och tjenstefolk.
Om församlingarnes storlek i den provinsen gör det mera synbart och verkar mera concentreradt på de orter, der detta systeme blifvit gällande, så vill jag dock tro, i anledn. af hvad jag hört af ledamöter i Utsk:n, alt ungefärligen samma förhållande existerar öfverallt.
Man finner barmhertighet och välvilja öfverallt, men öfverallt finner man också egennytta och obillighet.
Jag tror för Den i3 Mars f. m. 4i5 öfrigt, hvad principen beträffar, som Utsk:n följt, alt densamma står i fullkomlig öfverensstämmelse med dessa förändrade förhållanden.
Fordom låg fattigförsörjningen som en religi ös pligt på hvad man kallar kyrkan; men den tiden ägde kyrkorna förmögenhet, och den användes till stor del till fattigförsörjningen, från hvilken communerne och enskilde i följd deraf nästan helt och hållet voro frikallade.
Delta upphörde.
Kyrkornas egendom försvann och tillfäll vanligtvis enskilda personer.
Skåne beträffar, om hvilken provins jag äger en speciellare kännedom, så gafs sedermera en tid, då socknarne, i stället för kyrkorna, ägde gemensam egendom.
De hade stora jordar, som tillhörde dem gemensamt, vanligtvis benämnda by marker eller sockenmarker.
På dessa egendomar sattes vanligtvis öfverbefolkningen.
De afgifter, som socknarne erhöllo för dessa egendomar, användes för cornmunernes behof, och således äfven för fattigvården; men äfven det har försvunnit, ty sedan ägorna blifvit odlade, hafva dessa sockenmarker blifvit enskiftade och fördelte pa enskilde personer.
Socknarne hafva således icke mera samma tillgång på medel för fattigförsörjning som de fordom ägde.
Äfven detta förhållande hör tagas i beräkning vid uppgörandet af en ny fatligvårdsstadga.
När man nu dertill lägger de förändrade förhållanden, som äro en följd af den förändrade riktning industrien tagit; att man gör mera afseende på varan och sättet att förädla den, för att bringa den till så högt pris som möjligt, än att förädla arbetaren, hvars icke blött lifsuppehälle, utan äfven moraliska ställning i samhället alltid måste utgöra ett vig ligt föremål för lagstiftningen; så tyckes densamma i detta hänseende böra komma emellan; ty då måste barmhertigheten blifva lag, och lagen blifva barmhertighet.
Från denna åsigt hafva de sammansatta Ulsk:n utgått.
Jag vet visserligen, att missbruk kunna äga rum; men jag hemställer till herrarne, om icke missbruket först inträffar, derest icke vi räcka dem armarna medan tid är, utan vänta till dess de med sina armar göra sin rätt gällande.
Uti principen instämmer jag med Hr von Rosen; men jag kan icke finna, att hans vackra grundsatser på något sätt gjort sig gällande i Utsk:n i afseende på io och ri §§:na; ty dessa §5 innehålla blott åliggande för husbonden att försörja sina underhafvande, så länge contractet med dem fortfar, utan att en sådan skyldighet qvarstår, i händelse han vräker bort dessa underhafvande, ehuru de mest ömmande omständigheter kunde tala för billigheten att de fingo tillgodonjuta något underhåll.
Den ii §:n, långt ifrån att underlätta den fattige arbetsföres förmåga alt förvärfva sig hvad han behöfver, eller bereda honom ökadt anspråk på understöd, ifall han der - 4i6 Den i3 Mars f. m. af skulle komma i behof, tvertom minskar hans förmåga att kunna sjelf förvärfva något, derigenom att den lägger band på den som vill använda honom, så länge han äger sin fulla arbetskraft.
Detta stadgande leder således till ett mål, som är rakt motsatt hvad Hr von Rosen ansett vara TJtskrns afsigt.
I öfrigt får jag förklara, att jag i afseende på åtsk il lige andre värde talares yttranden kunnat hafva mycket att tillägga, om jag icke fruktade att för länge upptaga R. o. Ad:s tid.
Jag inskränker mig derföre till att blott förnya min anhållan om afslag på denna §.
Jag kan icke neka, att ehuru åsigter, som äro mina motsatta, framställas af personer, som äro mig mer och mindre nära, så intresserar det mig dock på det högsta att erfara en sådan värma för denna sak.
Jag kan icke inbilla mig, alt man vid be handlingen af detta ärende har något annat syftemål, än att söka utfinna bästa sättet att ernå ett önskadt mål, och att vi blott skilja oss i frågan om sättet att på genasle och bästa vägen uppnå detsamma; säker härom, drager jag så mycket mindre i betänkande alt yttra mig i samma anda som förut.
Man har framställt temmeligen säkra spådomar om ett tillstånd, för hvilket en hvar borde rysa, om man ansåg det möjligen kunna inträffa.
Fruktade jag derför, så skulle jag genast tystna; men jag är öfvertygad, att hans skildringar äro öfverdrifva, och att följderna icke kunna blifva sådana, som Hr von Hohenhausen förespeglat oss.
Den värde talaren har misstagit sig, då han trott, att jag uti milt förra yttrande sagt, att §:n vore overkställbar, blott derföre att den, som från annat samhälle intoge fattiga personer, kunde råka i obestånd.
Det finnes många andra fall, då ett sådant lagstadgande blefve overkställbar och orättvist, såsom vid dödsfall, eller vid flyttning från en tjenst till en annan, hvaraf följden kan blifva den jag nämnde.
Den författning, som utgafs 1788, finner jag vara byggd på en ganska god grund, och kan icke, lika med Frih. Cederström, finna densamma vara af i6§:nReg.- F:n upphäfven.
Jag tror att det är ganska nyttigt, om den bibehålies till sin kraft och verkan, sådan den är.
Granskar man den och jemför den med innehållet i förevar.
1 r §, så skall man finna helt olika principer i dessa stadganden. ii §:n talar icke om annat än arbetsfolk.
Naturligtvis menar man med arbetsfolk sådane, som kunna arbeta, d. v. s. fullt arbetsföre personer; deremot talar 1788 års förordn. om inhyseshjon och mindre arbetsföre och orkeslöse tjenstehjon.
Skilnaden är således i detta hänseende ganska betydlig.
1788 års förordn. utfärdades således på den grund, att mindre arbetsföre och gamla tjenstehjon blifva allt mer och mer oförmögne att sjelfva försörja sig.
Med in - Den |3 Mars f. m.
4*7 inhyseshjon deremot nienas sådane, som antingen icke kunna eller vilja arbeta; och det är sådane, sorn författningen afser, och som icke skulle få dragas in i en främmande församling, emedan de förr eller sednare komma att ligga samma församling till last.
Det är en helt annan följd man kan förutse med sådane personer, som omtalas i i i §:n, nemi. arbetsföre personer, som äro gifte och hafva minderåriga barn.
Dessa minderåriga barn gifva med hvarje år mera hopp att kunna försörja sig sjelfva, då deremot sådane personer, som omnämnas i 1788 års författning, med hvarje år äga mindre förmåga att kunna bidraga till sin försörjning.
Sålunda synes rakt motsatta principer ligga till grund för denna 11 § och för 1788 års författning.
Jag anser den sistnämnda böra bibehållas såsom ett nödvändigt correctiv, men deremot 1 1 §:n icke böra antagas, såsom af en helt annan syftning.
Då min uppmärksamhet blifvit fastad derpå, att en annan § i detta lagförslag, nemi. den 24, innehåller nära nog samma bestämmelser, som 1788 års författning, så kan jag med så mycket större trygghet tillstyrka borttagande af den 11.
Hr von Rosen har val sökt öfvertyga oss derom, att stadgandet i denna § icke skulle gälla för den, som från ett annat samhälle intagit ifrågavar. personer, derest desse sedermera flyttade till någon annan inom församlingen.
Denna åsigt kan jag icke dela, emedan första ordet i 1 1 § tillkännagifver ett annat förhållande.
Den, som från annat fattigvårdssamhälle intager arbetsfolk etc., skall vidkännas en fjerdedel af den fattigvårdskostnad etc.
Det är således den som intager folk. från annan församling, och ingen annan, som skall vidkännas ifrågavar. kostnad.
Jag har visat, att hvad som finnes stadgadt uti 1788 års författning är så olika med innehållet af 11 §:n, att de icke kunna jemföras med hvaraudra, och då 24 §tn innehåller ungefärligen detsamma som 1788 års författning, och det icke går an att låta den skyldighet, som i 1788 års författning finnes föreskrifven, upphöra, enär ett band behöfves på församlingen, att den icke intager sådant folk, som ovillkorligen skulle falla dess fattigvård till last, så tror jag icke att ri §: 11 är ett tillräckligt surrogat för 1788 års författning, som jag önskar måtte till principen blifva bibehållen, men att deremot den princip , som ligger till grund för 11 §:n, icke måtte qvarstå; ty enligt detta stadgande skulle personer, som vore mindre samvetsgranna, kunna förfara på det sätt, att sedan de från annan församling intagit folk, och under 5 års tid begagnat deras arbetsförmåga, kunde de säga: nu vilja vi icke längre hafva eder, och derefter förfara på samma sätt med ett annat från annan församling intaget hushåll.
Jag skall icke längre uppehålla R. o. Ad. med mina tankar i detta ämne, utan öfverlemnar lill hvar och en att fatta sitt beslut och förnyar min anhållan att ti §:n måtte afslås. 2i H. 53 413 Den i3 Mars f.m.
Hr Ribbings yttrande liade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Statsrådet m. m.
Johan af Wingård, sorn aflemnade en nådig skrifvelse från K. M. till R.
Hr von H ar tina nsd orf f, A ug.:
De talare, som förut hafva yttrat sig, eller åtminstone några af dem, synas mig hafva antagit alt det gåfves motsatta intressen för fattighjon, som behöfva försörjning, och församlingarne, som åro skyldige att lemna den.
Det kan så lyckas; men jag tror att begges intressen i grunden åro desamma.
Den fattige behöfver arbetsförtjenst för att kunna lefva; för att om möjligt blifva sin egen och förädla sig, på sätt en värd talare ganska riktigt anmärkt.
Men dessa ändamål kan han icke uppnå, med mindre honom tillåtes att använda sin arbetsförmåga der, hvarest något är att förtjena.
Om det tillåtes, så behöfver församlingen icke betala för honom, och befrias merendels äfven från omsorgen om hans förädling.
Ju mera frihet man i detta fall kan lemna arbetaren , ju lyckligare är det för honom sjelf, för hvarje särskild församling och för samhället i det hela.
Det nu föreslagna stadgandet är i sjelfva ordalagen friare än 1788 års författning; men deremot i sjelfva verket hårdare, emedan det gör arhetskretsen för den fattige inskränktare derigenom, att man af dem, som emottaga arbetaren, fordrar större skyldigheter än 1788 års förordning utsätter.
De, som kunna lemna arbetsfört jenst, afskräckas genom dessa åligganden från arbetarens emottagande.
Denne blifver således för sitt uppehälles sökande inskränkt inom den församling, der han föddes, eller der omständigheterne tillfälligtvis förlagt honom, eller ock, såvida lian tillhör en församling, der fattigvårdsrotar äro inrättade, inskränkes han inom en sådan.
Kretsen för användandet af hans arbetsförmåga blifver följaktligen ännu mindre.
Jag nämnde i går, att landshöfdingebostället i Calmar län med sina underlydande lägenheter utgör en fattigvårdsrole.
De personel-, som höra derunder, skulle således, om förordningen blefve strängare än hon redan är, vara bundne vid egendomen för hela deras lifstid.
Från den lifegenskap, som fordom ägde rum under en viss herremans egendom, skulle man komma i en annan lifegenskap till följd af en sådan författning.
De fattige arbelarne blefve på det sättet adscripli gleboe, och man ginge i lagstiftningsväg, just när man som bäst fäktar för upplysning och frihet, tillbaka till mörkrets och tvångets tidehvarf.
Jag erkänner, att den omtalade sockenlagstiftningen visserligen är den hårdaste af alla, emedan lion icke gör afseende på någon annans fördel än den enskilda socknens.
Men så gäller lion icke heller för andra än dem, som antagit henne; ty om någon klagar deröfver, måste, hvad hans rätt rörer, den af församlingen stiftade lagen vika för den lag, som hela Riket är skyldigt att lyda.
Till bevis för mitt yttrande att socknarnes fördel öf - Den i3 Mars f. m. 4 '9 verensstämmer med arbelarnes, anhåller jag att få anföra några exempel, hemtade från erfarenheten linder den hörta tid, jag utöfvade landshöfd.embete! i Calmar län.
Det hände att man upptog en ny koppargrufva i församlingen E.
Till arbetare dervid kunde man få folk från församlingen T på lindrigare villkor an i församlingen E.
Men der ville man icke mottaga dessa arbetare, hvadan de der icke blefvo skattskrifne.
Församlingen T förklarade, att desse arbetare icke längre finge skattskrifves der, emedan lie ej mera bodde der eller der förtjenade deras uppehälle.
Följden blef, att de icke skaltskrefvos på någoldera stället, och att ännu värre händelser inträffade.
Presterskapet uti begge församlingarna vägrade att befatta sig med religionsvården om dessa menniskor.
Deras barn mottogos på intetdera stället lill nattvardsläsning.
Klagomål häröfver ingåfvos både till landshöfdingen och consistorium.
Det är klart att uti den församling, hvarest desse arbetare funno deras bergning, behöfde ingen draga försorg om dem, men alt 0111 de blifvit qvarhålloe i församlingen T, hvarest de saknade arbetsför tjenst, så bade de måst falla församlingen till last.
Nu betungade de ingen och funno sig sjelfve väl belåtne att lefva genom egna krafter.
En annan händelse är denna.
En enka af den bildade samhällsclassen bodde uti en landsförsamling, hvarest hon ej kunde förtjena sitt uppehälle.
För att ej falla fattigvården lill last, ville hon inflytta till en större köping, der hon kunde bereda sig utkomst genom flickors undervisning.
Det vägrades.
Hade det tillåtits, så hade bon åtminstone för flera år kunnat gagna köpingen utan att falla någon till last.
N11 deremot mäste hon, ehuru på sitt sätt arbetsför och arbetsvillig, betunga den församling, der hon var boende, emedan en annan icke vågade lemna henne tillfälle att försörja sig sjelf.
Jag erkänner visserligen svårigheterna af den lagstiftning, som är i fråga, och jag har under flerårig handläggning af dylika mål mycket tvekat om hvad som vör e det rätta.
Men min slutliga öfvertygelse är, att man mäste i möjligaste måtto lemna hvar och en flitt att använda sina krafter på det ställe han finner förmånligast.
Derigenom blifva ock församlingarne längst befriade från underhållsskyldighetens fullgörande.
Att uppsigt öfver inflyttningar måste riga rum erkänner jag; men den, som 1788 års författning bestämmer, anser jag drifven så långt det skäligen tål.
Ilon medförer rättighet för en församlings medlemmar att kunna sälta sig emot öfverdrift i ena eller andra hänseendet.
Skulle den likväl äga rum, så kan rättelse sökas hos landshöfdingen.
Att sträcka inskränkningarna längre måste jag afstyrka, både för de fattiges och församliogarnes skull.
Jag tror således, att ifrågavar.
1 1 § bör i sitt närvar, skick uteslutas.
Jag nekar dock icke riktigheten af deras anmärka., hvilka tro att något större bidrag borde lemnäs af dem, som uti en socken intaga en mängd Den i3 Mart f. m. folk, utan att sedermera vilja vårda sig om dem, på sätten husbonde egnar och anstår.
Men huru en sådan skyldighet skulle bestämmas, nödgas jag erkänna mig vara oberedd att ögonblickligen uppgifva.
Sprengtporten, Jac. Wilh..* Jag instämmer med de värda talare, som ansett 10, 11 , 12 och i3 §§:na uti förevar, lagförslag böra utgå; men deremot kan jag icke antaga, alt någon lagstiftning i afseende på fattigvården icke behöfves, och att, om R. o. Ad. skulle helt och hållet förkasta den princip, som Utsk:n hufvudsakligen framställt uti de af mig nu anmärkta §§, något annat icke behöfdes sättas i stöllet.
Jag tror det dels derföre, att verkligen ett correctiv kan behöfvas med afseende på den inom vissa provinser öfverhandtagande metoden att bruka jorden, hvilken i sin mån bidrager att öka fattigvården , och dels emedan jag tror att nationen eller folket i allmänhet med skäl väntar af R.
St. någon upplyst lagstiftning i detta fall, och alt det är nödvändigt att ett dylikt correctiv äger rum, om icke af annat skäl, åtminstone för att lugna de häftiga strider, som emellan församlingarna uppstått.
Lika med Hr von Hartmansdorff anser jag det vara billigt och rättvist, alt, om någon person uti ett samhälle utöfvar sin näring på ett sätt, i följd hvaraf fattigvården betungas mera än genom andra personers brukningssätt, eller sorn icke motsvaras af det bidrag han lemnat tili fattigvården, honom må kunna åläggas en högre beskattning proportionerlig mot det större fattigvårdsbidrag han vållar församlingen.
Denna arbiträra beskattningsrätt för fattigvårdsstyrelsen lärer icke kunna undvikas.
Uti andra länder, t. ex. i Norrige, finnes ingen annan gräns för beskattningen i detta hänseende, än fattigvårdsstyrelsens egen öfvertygelse.
Den handlar nästan under jurymanna-ansvar i fråga om bestämmande af beskattningsbeloppet.
I öfverensstämmelse med denna grundsats, hvilken i verkställigheten visat sig ganska fördelaktig, nämner jag det förhållande, som för närvar, äger rum på de ställen på landel, der pligt och hederskänsla råder hos husbonden.
På sådana gårdar undandraga sig icke godsägarne, att, då deras arbetsfolk anlita församlingen om hjelp, i högre mån än dem enl. författningarna åligger, bidraga till deras underhåll.
Jag anhåller att i stället för den io§:n, som R. o. Ad. förkastat, samt 11, 12 och i3 §§:na, enny mätte antagas af följande lydelse: ”Då någon medlem af ett fat tig— vårdssamhälle sysselsätter ett större antal gift arbetsfolk, eller i allmänhet utöfvar sin näring på ett sådant sätt att derigenom fattigvården betungas i en högre mån, än som må anses motsvaras af de bidrag, som af honom erläggas , må en enskild fattigvårdsafgift kunna honom af fattigvårdsstyrelsen åläggas, icke öfverstigande fjerdedelen af hans andel i de allmänna fultigvårdsbidragen.”
Jag har fäslat mig vid den me - Den i3 Man f. m. 4n ning, som Utskln fiamstullt, då jag trott att någon grän* borde bestämmas, efter fråga är om en ny lagstiftning i afseende på fattigvårdsstyrelsens rättighet att taxera efter samvete, och jag liar ansett mig böra antaga proportionen af en fjerdedel, hufvudsakligen derföre, att ingen ny ide'e derigenom införes.
Hos Hr Frih. o. Landtm, anhåller jag vördsamt, att detta mitt förslag måtte underställas R.o.
Uti all lagstiftning gifves en pligt, som man icke oklandradt förgäter.
Det är conseqvens, d. v. s. systemernas, principernas conseqvens.
Hr von Hohenhausen tyckes hafva gifvit Frih.
Cederström och följaktligen äfven mig, som i detta ämne råkat vara af samma tanke som Hr Frih:n, den förebråelsen alt gå för långt i liberalismen.
Hörde jag till antalet af dem, som hylla tidens liberala anda, så skulle jag finna mig smickrad af förebråelsen . men jag har icke sökt popularitet och söker den icke.
Mina motiv ligga i mitt förstånd och i min känsla.
Det qvittar mig lika, om man finner mig liberal eller icke; men jag anhålleratt få göra R. o. Ad. lill domare öfver den frågan: hvilkendera håller mest vid principer, vid systeme, antingen Utsk:n, eller Frih.
Cederström och jag, som tala mot Utsk:n ?
Hr von Hohenhausen har ganska rätt deruti, att genom för mycket liberala principer lössläppes begreppet, lill att börja med, och friheten sedermera.
Jag fruktar att det beklagligtvis redan inträffat.
Då Utsk:n gåfvo oss en lag, som angick hemmansklyfning och jordafsöndring, så gick man så långt i liberalitet, att man tillskapade en mängd tiggare af arbetslösa personer, som förr eller sednare måste falla fattigvården till last, och sedan man gjort det, så kommer man med en § i denna lag, som sätter alla dessa tiggare i belägenhet att icke finna någon bostad i Svea land.
Är det conseqvens?
eller är det mera conseqvens hos Frih.
Cederström och mig, som, sedan man berea t ett tillstånd, hvarigenom Sverige öfversvämmas med proletärer, önska alt denna samhällsclass måtte beredas utväg att förskaffa sig sin försörjning utan alt hindras derifrån genom lagar, som stänga individen inom en för trång krets för möjligheten att bereda sig tillfälle till arbetsförtjenst.
Hr Ribbing har försökt att binda oss vid 1788 års författning; men föremålet för öfverläggningen är nu endast 11 §:n af detta lagförslag, och oss tillkommer således icke att resonera om 1788 års författning.
Dock får jag lill den värda talaren ställa den förfrågan: försvåras väl det stränga stadgandet, som ligger uti denna §, af det lindrigare uti 1788 års författning?
Jag förnyar min anhållan om propos. till afslag, och nödgas förklara , att jag måhända har felat i uppfattningen af Frih.
Sprengtporten förslag, men att, såsom jag uppfattade det, kan jag icke understödja detsamma, emedan det Jcmnar rum för ett godtycke, som icke bör tillåtas.
Hr von Hohenhausen har förklarat, att England skulle iiafva varit ett Irland , om det icke för 60 år sedan infört en lagstiftning sadan som den Utsk:n föreslagit.
Jag anhåller att få lemna några korta upplysningar i detta fall, som här kunna vara på sitt ställe.
Den lagstiftning, som England införde 1780, medförde den olycka för England, i följd hvaraf England , om det i proportion icke ägt större krafter än Irland, skulle varit långt under Irland.
Jag hänvisar den värda ledamoten lill Underhusets förhandlingar vid 18'i3 års parlament, sid. hvaraf man kan finna huru dermed sig förhåller.
För att återkomma till förhållandet inom Sverige, får jag förklara, att jag har utgått från den grundsats, som öfverensstämmer med hvad jag 1111 och fordom yttrat i detta ämne, att hvarje Svensk man bör lemnäs rättighet att med sin arbetsförmåga och med de medel han äger besörja om sitt och de sinas underhåll, emedan man i annat fall rubbar den uti grundlagen nedlagda grundvalen för samhällets bestånd.
Med erkännande deraf, måste man medgifva, att det icke kan vara hvarken enskild eller allmän ratt eller nyttigt att hindra sådant; ty rättigheten har grundlagen lemnat oss, och nyttan bör förståndet visa oss.
När man icke vill utgå från den enkla grundsatsen, att den, som förslösar sin arbetskraft, ingenting kan samla, och att den , som ingenting vill samla , står på samma punkt, derest han ej blir fattigare, så skall man alltid stifta felaktiga lagar för fattigvården.
Sprengtporten har framkommit med ett biförslag, som vid första åhörandet kunde synas grundadt på en slags billighetsidee, men som, vid en närmare analysering deraf, torde finnas lika obilligt som skadligt till sina följder.
Det är klart, att om eri person lemnar arbetstillfälle åt dem, som sakna det i andra socknar, så har han dermed gagnat det fattigvårdsdistrict, hvarifrån de komma, emedan det slipper att genast försörja dem.
Denna nyttiga åtgärd skulle nu belönas dermed, att honom ålades en fjerdedel högre beskattning än socknens öfrige lill fattigvården bidragsskyIdige innevånare.
Jag hemställer då hvad följden skall blifva deraf, att man visar sig obillig mot de personer, som gagna samhället derigenom att menniskors arbetskraft, som på ett ställe blef obegagnad i brist af föremål, på ett annat ställe användes till frambringande af nyttiga produeter till consumlion inom landet, eller afsättning hos utländningen , och hvarigenom desse behöfvande arbetare sjelfve bereda sin utkomst i stället för att nödgas af samhället begära sin försörjning.
Månne icke de personer, som på så sätt gagna samhället, snarare dertill borde uppmuntras än derifrån afskräckas genom ett obilligt lagstadgande?
eller månne det är mera gagneligt för samhället och för den enskilde, att arbetskrafterna icke användas?
eller hvart skall det leda, om principen utsträckes?
Skall icke, i samma mån som de sysslolöses antal ökas, utgifterna till deras underhåll
Den i3 Mars f. m. 4a3 för de återstående arbetande i samma mån tillväxa?
Häraf torde hvar och en utan svårighet komma till den slutföljd, att hvar och en, som har tillfälle att använda en persons arbetskraft, bör äga rättighet dertill, såvida man icke uti de prohibitiva föreskrifter, som häremot kunna uppställas, snart nog skall få se en ökad anledn. till ökad sysslolöshet, fattigdom, och brottslighet, ledande i en mer och mindre aflägsen framtid till samhällets omstörtning eller upplösning, sedan vi först förvandlat denna socknebegränsning till ett legalt slafveri, vida ohyggligare än den fordna lifegenskapen.
Yi hafva förkastat den med afsky; och vi skulle* vilja antaga ett förslag, som leder till någonting vida sämre?