Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ljuset, som liksom upplyste honom innefrån, hade slocknat, och mellan ögonbrynen låg en våldsam rynka, en af de där som lifvet aldrig plånar ut.
»Jag har kommit för att säga adjö», sa han dödt, »och för att tacka tant Lova.
Jag reser till Stockholm i morgon.»
»Till Stockholm!» sa jag alldeles häpen.
»Och pängar!»
Tyst lade han fram tre alldeles nya ett hundrakronorssedlar af riksbankens framför mig.
»Men kära du», stammade jag riktigt het om hufvudet.
»Hvar — hur —?»
»Från farbror Janne», sa han enstafvigt.
»Från farbror Janne!» skrek jag.
»Vill du värkligen påstå, att du fått tre hundra kronor af farbror Janne?»
»Jag ville bara säga — att jag reser i morgon», sa han i samma döda ton, alldeles som om han upprepat en läxa, och så gick han långsamt ut utan att ens ta pängarna med sig.
Jag stirrade på sedlarna.
Om det var så, hade väl farbror Janne blifvit spritt tokig nu.
Kanske det var min plikt höra efter?
Men det brydde jag mig inte om — inte alls om!
Det unga pinade ansiktet stod alldeles för lifligt framför mig till det — för öfrigt är det riktigt bra, om han blifvit af med litet.
Men gossen!
Hvad hade hon gjort med honom?
Stackars fattiga barn!
Det måste ju komma, när hon är sådan hon är, men ändå så.
Väl han får resa!
Ett par timmar senare:
Jag har packat blå matsäcksskrinet så fullt det kan bli och letat fram en platt koffert, som inte tar för stor plats.
Lyckligtvis hade vi redan Thores julklapp, en helblå cheviotkostym, färdig.
Den, och litet riktigt varmt underylle, lade jag fram på hans säng, medan tårarna droppade så fort de hann.
När jag kom ned igen, så kom jag alldeles lagom för att möta Maja, som rödblommig och »söt» kom utifrån.
»Moster, moster!» ropade hon strålande.
»Hvad är det om?» sa jag kort —mycket kort, men det märkte hon inte.
»Jag tror bestämdt han friar!!
»Hvem!»
»Provisorn!
Moster kan aldrig tro hur tokig han är!»
»Det ska bli så roligt höra — hur han bär sig åt!
Tror moster han skrifver — eller faller på knä?
Ack, om han skref!
Tänk, så förtjusande ha ett eget, glödande kärleksblef att visa — när man blir gammal, som faster Bina hemma i prästgården!»
Och för det där satt han däruppe och sörjde kanske ihjäl både ungdom och tro!
Jag tänkte säga något riktigt ampert, men jag häjdade mig.
Jag unnade henne inte den glädjen höra, hur han led, ty koketter, vare sig naturliga eller uppdrifna, är som kattor: största njutningen ligger i att veta att inte råttan kan fly, sedan de väl bitit honom.
Men den här råttan kunde fly han, Gud ske lof!
Efter kvällsmaten lade jag några smörgåsar på en tallrik och smög mig upp till gossen igen.
Det är inte den första hjärtesorg, som jag lindrar med smörgåsar, fast det förstår inte ungdomen utan äter bara »för att få vara i fred sedan.»
Det var inte alls svårt att få den här hjärtsorgen att äta.
Annat var det med Beda!
Han åt på samma frånvarande, underliga vis som han talade, och sedan stannade jag hos honom, Gud vet hur länge.
Jag satt i Orienten; han på en pall i mitt knä.
Nej, jag menar han höll hufvudet i mitt knä.
Besynnerligt, att folk alltid ska välja sådana rysligt obekväma platser att sörja på!
Men inte nändes jag röra mig, utan där satt jag utan ryggstöd och med hufvudet i knäet, i timmar, och blef alldeles afbruten i veka lifvet.
Om jag skulle säga honom, att hon inte är honom värd?
Men då skulle det naturligtvis gå som med Beda.
Det var just med de orden, som jag lyckades ordna det partiet mot min vilja.
Om jag skulle berömma henne litet i stället, så får jag se hvad verkan det kan ha.
»Tro mig», sa jag sakta — »hon är nog god och trofast, fast hon är ung och oerfaren och inte förstår — —.
Hon har ju växt upp i en sådan enslighet.»
» Trofast, hon!»
»Jag är säker på att hon älskar dig.»
»Mig!?»
Nu sprang han upp.
»Åh, tant Lova vet inte!»
»Unga flickor är unga flickor — — hon — — jag menar — i botten bryr hon sig nog bara om dig.»
»Falsk är hon, falsk!»
Det var som om orden brutit sig ut genom tänderna med våld, så hväste han fram dem.
»Men jag ska kämpa mig igen —!
Jag ska glömma henne! — Glömma, glömma, glömma!»
Han gömde hufvudet i mitt knä igen, och så kom ändtligen hvad jag så ifrigt hoppats att få se: tårarna!
Morgonen därpå var jag uppe i otta, för att hinna få litet frukost i ordning åt Thore, innan han for.
Han hade haft tur nog att få dela skjuts med en profryttare och skulle fara klockan 5.
Maja visste fortfarande ingenting utaf.
Jag hade skrifvit ett rekommendasjonsbref till Villy och till en annan god vän i Stockholm, doktor Holzen, — det var allt jag kunde göra.
För resten fick Vår Herre styra.
Som vanligt hade jag berättat allt för Ruffen, men som han bara sa hm, hm, så antog jag att saken intresserade honom ofantligt litet.
Också blef min häpnad stor, när jag strax före 5 fick se honom komma ut ur sängkammaren, fin och prydlig som vanligt, och slå sig ned vid kaffebordet så lugnt som om det var hans dagliga vana att dricka kaffe klockan fem om mornarna.
Sedan följde vi gossen till vagnen båda två.
Då var det liksom Thores förstening gifvit med sig litet.
Han slog armarna kring halsen på mig och sa så många kära ord att — —
Hvad Gustaf i detsamma passade på och smusslade ned i hans ytterrockficka, vet jag inte riktigt, men bra likt en af hans gamla portmonäer var det, och att den inte var tom, det är jag säker på.
Så länge vi såg en skymt af vagnen, stod vi kvar och vinkade, fast Gustafs kinder var alldeles kittelblå i morgonkylan.
»Ser du», sa han sedan harklande, när vi väl kom in i salen igen, som, trots brasan, såg så där kall ut som rum alltid gör, när någon rest.
»Ser du», sa han, »jagville stiga upp — så gossen skulle känna, att det var ett hem han lämnade — —.
Jag menar — om något händer — att han vet — han är välkommen igen till oss båda!»
Så pallrade han sig af in i sin sköna säng igen, medan jag satt där så skamsen och så full af glädje och tacksamhet och lycka, att jag rakt inte kan beskrifva hur det kändes.
Älskade, älskade Ruffen!
Hur ska jag någonsin bli värd att ha fått en sådan make!
Men det blir jag aldrig!
Det är så ljuft att ha någon att kunna se upp till, någon, som man vet innerst vara idel godhet, heder och kärlek och allt vackert som finns!
Det var först när äfven jag hade laggt mig, som jag kom att tänka på hvad
Thores resa betydde för mig som direktör — —!
Det var helt enkelt döden!
Den morgonen kom Maja rödögd ned till frukosten — mycket rödögd.
Hon hade legat i tandvärk hela natten, sa hon.
Till middagen kom hon inte in —
Men på aftonen koketterade hon med provisorn igen!
Barnen vill inte höra talas om, att vi ska uppge sällskaps-spektaklet.
Men jag har alldeles kommit ur stämningen, och så begriper jag inte, hur vi ska bära oss åt, när det fientliga slottet späckadt med fiender, som vi ovilkorligen måste ha i fonden, fattas.
Inga dörrar ha vi häller, men det gör ingenting, vi kan gå ut genom väggarna.
Barnen ger sig inte.
Om jag skulle gå till målar Alfvén och försöka, fast — —!
Målar Alfvén bor i ett litet rödmåladt trähus med hvita knutar och ljusgrön förstugukvist, beläget på en stor gård, där lummiga syrenbersåer och kryddland fulla med blommor doftar så skönt om sommaren.
Så snart man öppnar grinden på spjälstaketet, som stänger in hela lilla ägendomen, är det som en fläkt och ro och frid slår en till mötes.
Samma intryck får man, när man kommer in i det ljustapetserade rummet, där gardinerna alltid är snöhvita, rutorna blanka och aldrig ett damkorn finns.
Fru Alfvén, fyllig, skär, vacker, ovanligt stillsam, satt, nu som alltid, vid fönstret och stickade midt emot dottern, en ung flicka med nedslagna madonnaögon och en liten grön sidenschalett lagd i kors öfver den hvita halsen, så lik modern som en vildrosknopp är lik en fullt utslagen ros.
Herr Alfvén, lång och mager, med ett tåligt liksom ingräft drag kring munnen, höll på att konstmåla ett bord, och i det klara solskenet, som strömmade öfver det enrisbeströdda golfvet, satt en gulhvit katt och putsade sina tassar.
Det enda ljud som hördes var klockans sakta: tick tack, tick tack!
Jag hade inte varit inne i fem minuter, förr än jag tyckte, att hela världen med dess oro gled ifrån mig, långt, långt.
Ja, det blef nästan en riktig plåga komma i håg, hvarför jag egentligen kommit hit.
Men slutligen gjorde jag en ansträngning och lyckades få fram hvad jag hade på hjärtat.
Alfvén lyssnade under tystnad, men ett par gånger sköt blodet upp mot kinderna, som om det gällt behärska sig.
»Nej», sa han till sist lugnt, »från sådan synd är jag, Gudi lof, kommen!»
»Synd?» sa jag fogligt, för man blef foglig här inne vare sig man ville eller inte.
»Tror värkligen herr Alfvén, att vår Herre tycker det är synd, att vi människor försöka roa oss litet i all oskuld?
Han, som skapat allt så förunderligt vackert och skönt — måtte väl tillåta att — — »
»Just därför, att Han skapat allt så förunderligt vackert och skönt, så är det också meningen att vi ska vara nöjda, och inte söka syndig fröjd och syndig glädje!»
Hustrun böjde bifallande sitt vackra hufvud, dottern böjde bifallande sitt vackra hufvud, själfva katten sträckte ut sig i det varma solskenet och började spinna, som om den velat säga: »Rätt, alldeles rätt!»
Jag teg, och sedan jag talt litet om andra saker, tog jag ett vänligt adjö och gick.
Den plikttrogna pojken!
Hvad såg jag nyss, när jag var i Thores rum?
Jo, det fientliga slottet, som han målat färdigt sista natten, hängande på en vägg.
Men hvad hjälper det!
Jag har ingen gammal döf, och nu har Alma postmästare, »min dotter», till på köpet skickat återbud!
Jag trotsar den argaste direktör att kunna spela utan trupp: jag ger tappt — fast nog kostar det på, det får jag lof att medge — kostar på mer än ord kan uttrycka — att behöfva ge vika för de där!
Fullständig revolusjon!
De har råkat i lufven på hvarandra, som jag spådde, och springer nu här om hvarandra för att få angaschemang hos oss.
Jag håller mig naturligtvis stram och säger, att vi är fulla — pin fulla för längesedan!
Då kröp de till bön-boken med fru Enberg och Fanny Flax i spetsen.
I det ögonblicket kände jag, att äfven direktörer ha stunder af sann och ädel glädje!
Jag sa jag skulle ge svar skriftligt.
Sedan tänkte jag på att inte ge något svar alls, utan låta dem springa här förgäfves och säga mig borta, men så tyckte jag det var väl ohöfligt, efter som jag bara var en amatör-direktör, och så skref jag och sa, att de var välkomna allesammans, om de förde pjäs med sig.
Vi har slagit ihop våra program!
Det enda jag håller orubbligt fast vid är, att vi ska fira Carl den tolftes dödsdag i stället för Gustaf den andra Adolfs.
Om det också inte passar ihop så noga med data och sådant där, så är väl inte det så noga.
Hufvudsaken är väl att han är död, och det kan väl ingen förneka.
Det tycker Kullen med.
Jag har ett stöd i honom!
Han hyllar sig till mig, nästan som om han vore Villy eller Thore!
Enberg har fått bli Den gamla döfven, »af gunst och nåd», och Fanny Flax får spela Ada af samma orsak.
Visserligen är hon litet antik, som dotter betraktad, men som jag anser det vore en stor fördel, om smaken för det antika äfven utsträcktes till döttrar, så gör det mig inte så mycket.
Jag känner mig som framförarinna af en idée, inte af en dotter.
Det kommer att bli mycket mer storartadt än vi tänkt.
Vi ska spela i Brunnshuset, som förra borgmästaren förde upp i tanke att vi var mineraliska, ta 1 krona biljetten och skicka behållningen till Kvinnoföreningen för Norrlands fasta försvar!
(Det är min idée).
Programmet är:
Epilog, Ängeln, De Båda Döfva, Den Brasilianska Apan, (deras pjäs, en förfärlig smörja!) och så Tablån!
Postpoetens sångmö har blifvit trampad på tårna igen — ett obegripligt ömtåligt fruntimmer det där, så han är inte med, men gamla Holmen, som nog skäms öfver sin ogenhet, har krupit fram ur sitt ide och erbjudit sig att bli sufflör.
Hur underbart det känns att ändtligen vara i hamn!
Det var sannerligen hög tid!
I hamn?
Snygg hamn.
Hela truppen står i uppkok!
Är kära mest hvar eviga en, naturligtvis i galna personer, och svartsjuka!
Axel är värst —, han är vild!
Hvart man går, stöter man på hans rullande ögon och hår, som står på ända, och boden ser han inte åt.
Han är svartsjuk på grefven, som värkligen visar Beda en så fin ömhet, att det borde vara en riktigt god leksjon för en äkta man.
— Men Axel vill hvarken ta reson eller leksjon, utan bara gråter och väsnas ömsevis.
Grefven behandlar
Beda som om hon vore en juvel och han den parfymerade bomullen, som omger den.
Men jag vet inte hur det är, det parfymerade bomullshållet ligger i allmänhet inte för äkta män — och för Axel allra minst, tycks det.
Maja gör som solen: strålar åt alla håll, men hennes tänder måste värka fasligt; nästan hvarenda morgon kommer hon ned med röda ögon.
Det gör mig riktigt godt.
Koketter har jag inte något fördrag med.
För att muntra upp henne än vidare, har jag hängt upp hennes porträtt, som den duktiga pojken lämnade efter sig, öfver soffan i hennes eget rum.
Måtte det henne väl bekomma!
Generalrepitisjon med ramp!
Nog var vi morska alltid, så länge vi rörde oss i skumrasket och inte såg hvad vi sa!
Kom af oss hvar-eviga en!
Att rampfeber är en svår åkomma, har jag hört.
Maja var för söt i sin korta hvita kjol och kudde under armen, men stå på hufvu’t kan hon inte.
Grefven påstår, att hon saknar den rätta konstnärliga underbyggnaden — och det tror jag med.
Obegripligt med bråk!
Dröjer det här länge, får de allt se sig om efter mig.
Direktörskap är en utmärkt Bantingskur, fast bra våldsam!
Vi spelar om tre dagar!
Finns inga ord vidare för mina lidanden.
Skeppsbrott i själfva hamnen!
Vår nya landshöfding ska på inspeksjonsresa, och kronofogden, som spelar den unga döfven, måste resa med!
Man talar om konstens törnen — men man borde tala om dess hasselkäppar!
Och vi som har anongserat!
Jag tror, jag går i sjön!
Sjöbotten förefaller mig snart vara det enda naturliga förvaringsrummet för direktörer!
Räddad igen!
Jo af Axel!
Jag har inte tid uttala min häpnad!
Det tycks, som om han lärt sig rollen bara genom att höra på, och spelar gör han med ett lif och en glöd, så jag bokstafligen gapar — men så spelar han också mot Beda!
Där ser man hur uppfostrande det teatraliska är — åtminstone för visst folk.
Själfva representasjonsdagen på förmiddagen.
Jag sitter instängd i vår stora garderob för att få vara riktigt i fred några timmar.
Känner mig förfärligt närvös.
Hela stan kommer!
Till och med kikuten ska låta bära sig dit.
— — Alla är så intresserade, utom Vendla Ax, som är ursinnig därför att ingen af hennes döttrar (mycket fula!) fått spela med, men som Kullen påstår, att alltid någon är ursinnig vid ett sällskapsspektakel, så är det ju bra att lotten föll på henne, som är gammal och van!
Pepita, raringen, sitter och kammar mig — det är det roligaste hon vet, och det lugnar mig litet att känna hennes små händer glida genom de tunga hårmassorna — för tunga är de.
Holmen har åtagit sig alla yttre bestyr — så jag kan vara lugn för allt sådant, som väl är — —
Måtte bara inte Axel rusa på grefven, provisorn
inte skjuta ihjäl järnkramhandlaren och skrifvar Svensson inte vrida halsen ur led för att titta efter Alma postmästare i salongen!
Alf ska stå i tablån och är så öfverlycklig att ha fått igen sina vingar, att —.
Men det var grufligt så orolig jag känner mig!
Om jag skulle kalmera mig med att stoppa in kommor i mina anteckningar?
Det är det värsta göra som finns, ty sätta dem hvar man vill, så upptäcker man alltid efteråt, att man bort sätta dem på ett helt och hållet annat ställe – men tankar tar arbetet!
En timme därefter, eldröd och het:
Jag önskar, att något sådant som kommor inte fanns!
Nej, jag lägger mig och hvilar litet i stället!
Jag tror det är mera praktiskt!
Själfva representasjonen.
Straxt efter fyra gaf vi oss i väg till brunnshuset allihopa, med undantag af Ruffen och Pepita, som ska sitta i salongen.
Ingen människa behöfver veta af att hon är med, för öfrigt så är jag säker, att hon förstår konst lika bra som hvilken som hälst här i stan.
Jungfruarna har burit klädsängar hela dagen.
Grefven ska sminka — —.
När vi kom upp i brunnshuset, såg där ut, så Gud sig förbarma!
Allting huller om buller, och inte syntes Holmen till, fast han så bestämdt lofvat att –.
Laxéns dräng och Bedas dräng, vår ska hala ridån, var uppbådade till »rekvisitakarlar».
Har ingen aning om hvad det är för slags karlar; ovanligt dumma såg de ut, men inte hade man väl behöft båda upp särskildt folk till det.
Hvad i all världen skulle jag ta mig till, och klä mig måste jag, för oklädd kunde jag ändå inte uppträda, då skulle de ha kännt igen mig hvar eviga en.
Det var ingen annan råd, jag måste sta och kommendera!
Men det var som att kommendera i bäck.
När jag sa uppåt, gick karlarna nedåt, och sa jag höger, så gick de till vänster.
Att jag inte tänkte på att stänga in Styfven först!
Att jag inte tänkte på det!
Eller att bjuda Holmen på middag eller att skicka Alf till honom.
Men ingenting!
Tänka efteråt är just min fors, det!
»Se upp, edra förbannade lymlar!» dånade Holmens röst just i det ögonblick jag var drifven till förtviflans högsta spets.
»Ska ni sätta soffan där, edra kaniner?
Och lampan?
Så’na förbannade drummlar!
Eljest ska jag rycka upp er, edra murflar, och det så ni mins det, edra tjockhufvade svinpälsar!»
Karlarna flög i väg, som om de haft vingar under fötterna.
»Gud, herr Holm», sa jag alldeles häpen, »hvad är det för språk ni begagnar?»
»Teaterspråk», sa Holmen belåtet.
»Jo, så ska man ta dem, fru Lovisa!»
Och jag, som alltid trott, att teaterspråket var det finaste språk som fans!
Måtte jag bara inte glömma af, att rekvisitakarlar betyder sådana som får ovett — den högsta graden af ovett!
Hvem kom i detsamma flygande emot mig med rosenröda kinder och guldgula lockar, om inte Fanny Flax!
»Hur ser jag ut, hur ser jag ut?
sa hon ifrigt.
»Som din egen dotterdotter», sa jag beundrande.
Teatern måtte då riktigt vara platsen för antikviteters förskönande!
»Var så god och sitt ned, fru Petterkvist», sa Grefven med sminkpytsen i hand.
»Nu är det er tur.»
Jag tänkte säga, att det inte lönade stort mödan att kosta krut på döda kråkor, men så kom jag att tänka på, att Ruffen nog skulle tycka om att få se sin Lovisa påbättrad litet, och så kunde det ju inte skada häller, att de i salongen fick se hvem barnen brås på.
Visst var grefven litet öm i ögonen, när han sedan gned in Beda med vaselinet och nog drog han sin stol bra nära, men, Herre Gud, skulle vi kvinnor bry oss om allt sådant där, så skulle det väl bli ett evigt väsen.
Också gjorde den oskyldiga ängeln alldeles rätt i att sitta där och se ut som om hon inte begrep en smul, hvilket inte kunde hindra Axel att ställa till en stor scen bakom vår stora byk-så, som blifvit uppflyttad för brandsyns skull.
»Jag såg, att han trampade henne på foten», halftjöt den vilden.
»Nå, hvar skulle han eljest trampa henne», sa jagond.
»På näsan kanske?»
När jag väl skiljt dem åt och fått på mig min svarta siden, så hvem nästan rent föll jag i armarna på, om inte på unga Laxén, kostymerad som apa, om det kan kallas kostym att ha en lång svans bak, eljest ingenting alls.
»Gud, så Carl ser ut!» skrek jag.
»Det är ju trikå.»
»Snygg trikå, som inte syns», sa jag förargad.
»Carl sätter på sig ett par byxor och det genast.»
»En Apa i byxor!» vrålade han.
»Nå, än se’n då?» sa jag.
»Jag vet inte hur många jag såg, när jag var i Stockholm.»
Men han hjulade i väg ut, utan att en smul bry sig om mina moraliska betänkligheter.
Om nu också möjligen en apa är en apa för mig, så är jag alldeles säker på, att han inte är det för de andra.
För dem är en apa nog en karl, och att en karl inte är anständigt klädd med en två tum tjock svans bak, måste man väl medge!
Fattas bara, att jag till mina öfriga lidanden äfven ska få klicken på mig att ha infört osedlig repertoar!
Det vore rättvist!
Kanske att det är på det viset som osedlig repertoar uppstår!
Direktören vill inte, sysjetterna vill — och så, pang! får den pin oskyldiga direktören lida både för sig och för hela truppen.
Lyckligtvis kom Kullen i detsamma, så vacker i sin nya frack, att han såg ut som en brudgum i förväg.
Han var så innerligt rar och lofvade att ta Laxén på sin anpart, och nu vågade jag ändtligen helt hänge mig åt den underbara stämning, som jag visste, att de bräder, som föreställer världen, alltid för med sig.
Men inte erfor jag något särdeles underbart, och hvad det där berusande lamposet angår, som jämt brukar slå folk åt hufvu’t som champagne, tyckte jag för min del luktade presis lika illa som allt annat lampos — —
Det var först när jag tittade i ridåhålet — vi har en ridå med en ängel på — som någonting underligt öfverlägset och obeskrifligt började att röra sig i min själ.
Jag kände tydligt — att där satt de — och här stod jag –.
Men det var också det högsta jag kom till.
»Svär-mor — svär-mor!» hviskade Axel och kom rusande, nu vild igen, med en mustasch under näsan och den andra i hand.
»Lofvar svärmor att stå vakt medan jag är inne?»
»Du borde blygas», sa jag.
»Jaha — då spelar jag inte.»
»Axel! »
Tonen var så sträng, att den borde ha kunnat skrämma ett helt kompani med mågar till lydnad, så mycket mer då en enda fattig en.
»Då — spelar — jag — inte!»
»Skäms du inte alls?»
Nej, han skämdes inte alls!
Till hvilka moraliska fall blir inte en direktör, som vill hålla uppe sin repertoar, tvungen!
Tänk, att nödgas lofva hålla vakt om mitt eget rena, pin oskyldiga barn!
»Från scen!» skrek Holmen i detsamma.
Naturligtvis stannade vi kvar allesammans för att få höra hvad han menade.
»Från scen!» nu fullkomligt röt han, och vipps försvann vi som agnar för vinden.
Teaterspråkets makt igen.
Underbart!
Men hvilka förfärliga rytande måtte det inte behöfvas för att sätta upp en hel Opera!
Jag fullkomligt bäfvar, när jag tänker på’et!
Nu började fru Ungfraus posetiv, som vi fått låna, att vefva Ouvertyren till Norma.
Det lät fullkomligt högtidligt.
Naturligtvis hade vi hälst velat ha något fosterländskt, men det måtte inte ha funnits några fosterländska posetiv på den tiden Rosens bild var modärn, hvarför vi fick nöja oss.
Nu ringde Holmen, en gång, två gånger, tre gånger!
Så det kändes!!
Presis som om jag varit en Kunglig och dramatisk storhet minst Och så flög ridån i luften, d. v. s. skulle ha flugit i luften, om den inte föredragit att stanna på halfva vägen och betänka sig.
Kullen kom att ställa sig midt under ängelens afhuggna ben.
Det såg litet hämskt ut, men det gjorde ingenting — det var tvärtom stämningsfullt, såsom krigs-illustrasjon betraktadt.
Kullen deklamerade »Kung Carl den unga hjä-älte» – så vackert, att jag tog till lipen, och det tror jag säkert, att Kung Carl gjorde med, där han sitter i skyn omgifven af sina bussar och känner sig bortglömd!
Jag riktigt hörde hur han sa:
»Tack, Lovisa, fast du är ett fruntimmer!»
Det var aftonens helt lyckliga, korta och oförgätligt sköna ögonblick!
Nu tyckte ridån, att var han väl uppe, så var det ingen orsak att ge sig af ned igen.
Lyckligtvis blef Kullen inropad gång på gång, och medan han var inne och bockade sig, passade Holmen på och oljade repen, något, som de jämt måtte göra i Stockholm, ty där flyger ridån ofta i höjden före applåderna.
Inom tio minuter var allt klart till ängeln, och strax därpå kom grefven, maskerad som för-förare, så hämskt skön och så lik min älskade Fredrikson, att jag inte kunde återhålla ett sakta och förtjust:
Det var inte mycket, men det var nog.
I sådana där fall är männen ovanligt finkänsliga —.
Också fick jag mig en riktigt nådig blick — trots mina 49 år.
Lyckligtvis skulle jag inte in förr än på slutet, så jag hann hämta mig litet.
— Pjäsen är inte alls lång, efter som vi har strukit nästan allt där inte ängeln är med!
Kullen påstår, att det är »ett mord», men jag stödde mig på mina erfarenheter från Stockholm — och fick min vilja fram.
Herre je, om nu också sammanhang och innehåll tar litet skada, så hvad gör det, om bara folk får skratta.
Och skrattade gjorde de — Gud ske lof!
Och ändå var hon inte Urängelens direkta kopia!
»Nu, tant Lova», hviskade Kullen.
»Hu, nej, nej», sa jag — »inte än!
Inte alls än!»
»Hysch, passa på repliken!» fräste Holmen.
Gud, sådana lidanden, tänkte jag, bara för att roa folk!
I detsamma flög det genom luften som en hviskning:
»Landshöfdingen är här!»
»Nej — säg – det — inte —!» skrek jag, färdig att dåna.
»Hysch!» sa Holmen så argt, som om han bitits.
»Jo, han sitter på första bänken — —» lät det i luften igen.
»Kronofogden sitter bredvid i uniform —»
»Nu!» sa Holmen.
»Aldrig!» sa jag bestämdt.