Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är klart att lexan från Hrr tidningsreferenter var af mig väl förtjent, ty ingenting har bekräftat riktigheten af min förmodan, icke en gång den omständigheten, att Hr Grin begärde min föreslagna inbjudning för andra gången på bordet, hvarigenom dess aflåtande till MedStånden än ytterligare fördröjdes.
Naturligtvis låg uti detta Hr Grins handlingssätt ej något bevis för sanningen af hvad jag hade yttrat.
Nej långt derifrån, förfarandet af Hr Grin bevisar tvärtom med huru stor beredvillighet han understödt min framställning, hvilken också föll just i följd af bordläggningen, samt huru förskräckligt jag försyndat mig emot Hr Gr.
Lagerbjelke i denna sak.
Hvad annat återstår väl då för mig, stackars man, än att såsom botfärdig syndare afbedja min svåra förbrytelse mot Grin och i likhet med barnet, som erhållit förebråelse för ett begånget fel, förklara, att jag aldrig skall göra så mer.
Grins bemödanden haft till påföljd att min inbjudning komifiit att hvila intilldess prot.utdrag ankommit från MedStm, så visa just till fördel för densamma dessa prot.utdrag att 2:ne RiksSt. lemnat saken in suspensö, d. v. s. de hafva icke yttrat sig öfver frågan genom fattande af formelt beslut; de kunna således när som helst åter uptaga och öfver densamma besluta; således är saken i det skick att, tvertemot hvad den ädle Grin påstått, inbjudningen kan få lagligen försiggå, så vida häfd får gälla, om nemi. It. o. Ad. bifaller mitt förslag.
Men äfven om man vill antaga att beslut i denna fråga skulle anses vara fattadt, så hemställer jag, om väl detta beslut är af beskaffenhet, att det icke grundlagsenlig! kan ändras.
Här är nemi. icke fråga om ringaste förändring i sak, här är endast fråga om ett obetydligt tillägg, hvarigenom man får in samma ordalag som i alla förutvarande Bevilln.-förordningars ingresser.
Då synes det mig både naturligt, riktigt och billigt, att inbjudningen får afgå, för att derigenom ådagalägga R. o.
Adins benägenhet att icke vilja frånträda ett bruk, som är långvarigt och hvarigenom man alltid ger Svenska folket en garanti att man ingalunda velat i något hänseende handla mot dem i beskattningsväg annorlunda än man gjort tillförene.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. täcktes bifalla den af mig föreslagna inbjudning. l)eu 29 Augast! e. m. 361 Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, förmälte H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till Hr Printzenskölds förevrde förslag och dels att, enär tre RiksSt:d redan fattat sammanstämmande beslut rör:de den ifrågav:de ingressens lydelse, samma förslag måtte anses hafva förfallit; och finge H Exc. förklara, att då Preste- och BondeStm, hvilka vid behandling af Bevilln.Utsk:ts Betänk.
N:o 20 lemnat ulan anmärkning Utsk:ts förslag till den nya Bevillu.Stadgans ingress, sedermera lagt till hatidlingarne samma Utsk:s, af återremisser från R. o. Ad. samt BorgareSt;t föranledda, i början af Utlåt.
N:o 34 afgifne yttrande, att Utsk:t funnit sig böra vidblifva sitt uti ifrågavtde hänseende förut framställda förslag, utom hvad beträffade det i ingressen förekommande årtalet 18G1, om hvars förändring Utsk:t skulle göra särskild hemställan; samt BorgareSt:t, vid föredragning af Utlåt:t N:o 34, bifallit Utsk:ts ofvanomförmälda yttrande och följaktligen antagit det af St:t förut återremitterade förslaget; funne H.
Exc. vid sådant förhållande det vara uppenbart, att tre Stånd gillat lydelsen af oftaomnämnde ingress i allt hvarom nu vore fråga, hvarföre H.
Exc. ansåge sig vara af stadgandet i 75 g
Riksdagsordningen förhindrad att framställa propos. å bifall till Hr Printzenskölds förslag om inbjudning i frågan, utan hemställde, att detsamma måtte anses hafva förfallit.
Besvärs- och Ekon.Utsk:ts den 15 och 18 dennes bordlagde Betänk.
N:o 147, i ani. af väckta motioner derom, att qvinna må kunna förordnas till bestridande af vissa för henne passande tjenstebefattningar.
Den 15 Juli f. m. 301 tydligen bevisat dem.
Jag vill således icke ingå i någon vidlyftig utredning af dessa vådor, hvilka för en hvar, som vill tänka sig in i ämnet, måste vara påtagliga.
Ty om man tillåter bränvinsbrännare, att anmäla sig till bränvinsdistillering med ett verk af hvad form och storlek som helst, på hvilken liten jordtorfva som helst, under loppet af 10 månader, blir det ju icke möjligt, att förekomma lönbränning i en ganska stor skala, hvarigenom det välgörande syftemålet med författningen tillintetgöres.
Jag anser förslaget på det högsta farligt och afstyrker dess antagande.
Deremot tror jag, på sätt jag i min reservation äfven angifvit, att förslaget, så vidt det afser städerne, är rigtigt, ty der upptäckes lätteligen lönbränningen.
Dranken, om icke annat, gifver tillkänna tillvaron af dylikt underslef.
Jag måste understödja Hr Braunerhjelras förslag, dock med den förändring, ali, i enl. med min reservation, pannerymden bestämmes från 21 till 30 kannor, men jag erinrar mig nu, att Hr Braunerhjelm föreslagit pannerymden till minst 21 kannor och således finnes ingen gräns för pannerymden.
Hr Braunerhjelras förslag hufvudsakligen af det skäl, att en annan §, nemi. 21, som jag i min reservation föreslagit, har, enl. hvad jag tror mig känna, icke vunnit sympathier i de andra Stånden, och då det är nödigt att fä likstämmighet i besluten, tror jag den af mig föreslagna 20 §:n icke bör antagas.
Jag har emedlertid föreställt mig, att antagandet af den 21 §:n varit nyttigt, enl. hvilken man borde hos K. M:t anhålla, att under den tid af året, då bränvinstillverkning icke är tillåten, få till distillering begagna annan än den i 20 § medgifna redskap.
Derigenom blir dislilleringen inskränkt till de större fabrikerne, hvarest kontrollör är tillstädes, och någon fara kan således icke upkomma.
I milt förslag förekommer ett fel, som jag vill anmäla till rättelse, nemi. att jag föreslagit afgiften till 100 R:dr om dagen, som motsvara den minsta afgiften för de större brännerier.
Jag tror att denna afgift kan nedsättas till 4 sk. för hvarje kanna 20-gradig sprit.
Jag väntar mig den invändningen, som vid ett föregide tillfälle blifvit gjord, att pressjästberedniugen medfört eller åstadkommit missbruk, och att sådane vöre att befara af mitt förslag.
Jag beliöfver till vederläggning endast nämna, att pressjästberedningen är förenad med brävinsbränning, hvaremot den sednare är förbjuden vid distillering, och alt vid pressjästberedningen icke finnas kontrollörer, då enl. mitt förslag sådana skola hafva tillsyn å de större distilleringsfabrikerne.
Då nu, såsom jag nämnt, detta milt förslag icke vunnit sympathier på della rum eller inom öfriga Stånden, så, heldre- än alt åstadkomma olika beslut inom olika Ständ, afstår jag från begäran om propos. å mitt förslag, ehuru jag i protokollet vill hafva anteknad!, ali jag anser det hafva varit nyttigt, om det blifvit antaget.
Jag anhåller om bifall lill Hr Braunerhjelms förslag och detta destoheldre, sorn deri föreskrifves, alt endast enkel redskap får begagnas, af minst 21 kannors rymd, och således nära nog lika med mitt i detta afseende. 302 Den 15 Juli f. m.
I den reservation, som åtföljer Betänk., hatjag tillkännagifvit den mening, att Utsk. bordt stadga andra grunder för distillering såsom serskild näring, än dem, hvilka af majoriteten anlogos.
Så t. ex. hade jag föreslagit alt för sådan distillering ej borde få begagnas mindre redskap än af 21 kannors rymd och att åtskilliga föreskrifter skulle stadgas om redskapens beskaffenhet, som åsyftade att göra den mindre användbar för bränvinstillverkning, än för distillation.
Afven har jag utgått från den åsigten, att denna näring företrädesvis borde blifva förlagd i stad och endast undantagsvis på landet.
— Således är jag för min del ingalunda obenägen att foga mig efter Hr Braunerhjelms mening i hvad det rörer att upställa lagstiftningen så, att distillerings-yrket hufvudsakligen blefve en stadsmanna-näring, hvilket jag också tror skulle blifva följden om det förslag, jag längre fram skall upgifva, blefve godkändt.
Men Hr Braunerhjelms framstälda förslag till 20:de § omfattar icke blott föreskriften, att näringen skulle förläggas ensamt och uteslutande i stad, utan äfven 2:ne andra bestämningar, nemligen alt distilleringen skulle blifva belagd med en hög skatt, och att ingen annan redskap skulle få användas för denna näring, än af alldeles samma beskaffenhet, som redan 3:ne
Stånd antagit för bränvinstillverkning i mindre brännerier, och i dessa delar kan jag omöjligen lämpa mig efter Hr Braunerhjelms förslag.
Hvad nu först angår skatten, ligger just häri hufvudfrågan.
Utsk:t föreslår att distilleringen ej skulle draga annan skatt, än vanlig bevillning, och dertill så stor afgift, att den kunde ersätta Kronan kostnaden för kontrollen.
Hr Braunerhjelm åter vill beskatta distilleringen lika högt sorn tillverkningen.
Jag vet väl att Hr Braunerhjelm icke beräknat denna skatt att upgå till melan 4 sk. b:ko per kanna; men om det också skulle slå in efter Hr Braunerhjelms kalkyl, att den ej utgör mera, då bränvinet en giing distilleras, bör man ihogkomma att allt finare bränvin måste distilleras 2 gånger, i hvilket fall skatten skulle utgöra 8 sk., och det finasto t. o. m. 3 gånger, då skatlep gjorde 12 sk. b:ko kannan, hvartill kommer räntan på större förlager, som skulle erfordras så väl af bränvin som kärl, om distilleringen skulle forceras en månad i sender, än då den kan idkas mera efter beqvämlighet och i förhållande till efterfrågan.
Jag har trott och jag fortfar tro alt man, långt ifrån att genom en hög beskattning lägga hinder för bränvinets förbättrande genom distillering, borde befrämja det.
Och jag vill försvara min mening både ur moralisk, sanitär och ekonomisk synpunkt.
Det är en känd sak, M.
Hrr, att de, söm fått den olyckliga smaken för fylleri, föredraga finkel framför det finare bränvinet; den råa finkeln måtte ega någon ting i smaken retande och lockande, efter den begagnas äfven af sådana drinkare, som skulle kunna bekosta sig finare vara.
— I en högst intressant öfversigt af bränvinets historia i Stor-Brittanien, som genom Utrikes Departementet kommit Utsk:t tillhanda, finnes bestämdt upgifvet Den 15 Juli f. m. 303 såsom orsak, hvarföre superiet är mindre i England än i Skottland och Irland, alt smaken i England är så pass förfinad, att der aldrig begagnas rått bränvin, utan alltid genom destillatorer renadt, kryddadt och förfinadt, hvaremot det begagnas i Skottland oell Irland, liksom bos oss, helt ratt, sådant det kommer ur pannan.
Väl torde — det vill jag tro — den högre skatten i England, än i de 2:ne andra länderna, äfven verka till ett inskränktare bruk af varan i förstnämnda land, men den af mig åberopade författaren upgifver, att man vida mindre sökt orsaken dertill i skalte-skilnaden, än i den omständighet, att den förfinade varan aldrig så missbrukas, som den råa.
Jag har här i min hand den ifrågavande berättelsen, men vill ej' besvära med upläsande af de stycken derur, som jag åberopat.
Alltnog, jag bar angifvit källan.
Detla i moraliskt afseende.
Hvad åter angår bränvinets större skadlighet, då det är rått, än dislilleradt, instämma ju alla Läkare i den upgifteu, att finkeloljan innehåller ett gift, hvars förtärande är lika skadligt som öfvermåltet af den rusgifvande drycken.
Denna sats lärer icke behöfva någon bevisning.
Väl vet jag att Hr Braunerhjelm härpå skall svara alt bränvinet kan renas på kall väg genom filterering på kol, utan att distilleras; men då jag erkänner, att finkeloljan kan genom omsorgsfull sådan behandling afskiljas, får jag dervid likväl anmärka, att dels fordras dertill en synnerlig noggranhet, om det skall lyckas, dels måste bränvinet då vara ulspädt till cirka 2 graders styrka eller derunder, hvarefter distillering i allt fall är nödvändig, för att få upp det till den styrka, alt det är användbart.
Äfven de begagnade kolen måste genom distillering utkokas.
Genom flere omdislilleringar kan bränvinet deremot ulan filterering blifva fullt renadt.
Alltså kan man erhålla ren och stark sprit genom distillering, utan behof af filterering, men icke genom filterering utan distillering.
Jag påstod att äfven ur ekonomisk synpunkt distilleringen borde befordras, och jag skall bevisa det.
Redan under sednaste 10-tal af år har Sverige öfver hufvud exporterat några hundra tusende tunnor spannemål årligen.
Då nu, såsom vi hoppas, bränvinstillverkningen kommer att betydligen inskränkas, måste exporten i förhållande dertill betydligt ökas.
Spannemålspriserne här i landet blifva vid sådant förhållande städse beroende af priserne å försäljningsorten och kunna omöjligen hålla sig högre, än i de länder, som ligga närmare och bätlre till för exporten, än vårt land.
Med andra ord, spanncmålsprisen komma af ofvännämnde skäl alt sannolikt stå lägre i Sverige, åtminstone på östra kusten, än i Preussen och Danmark.
Men nu veta vi att sistnämnda länder, serdeles Preussen, årligen exporterar icke ringa belopp sprit.
Vid sådant förhål lande och för så vidt våra bränvinsförfaltningar icke lägga hinder och vi förstå att af vår spannemål producera lika mycket bränvin, som de af sin, mäste vi kunna med ifrågavande länder konkurrera i exporten af bränvin; men för att kunna exporteras, 301 Den 13 Juli f. m. mäste bränvinet förvandlas till ren oell stark sprit genom distillering.
Vidare: det är en känd sak, att flere hundra tusen kannor sprit årligen användas till tekniska behof, till uppspädning af utländska spritdrycker, såsom arrac, rum och cognac; och äfven till beredning af sådana, till likörer, luktvatten, m. m. -—
Månne det vore skäl att lägga hinder i vägen för denna användning af Svenskt bränvin, för att införskrifva destomera utländska varor?
Jag ber nu att få öfvergå till en annan del af Hr Braunerhjelms förslag, nemligen om redskapen.
Hr Braunerhjelm har föreslagit att ingen annan redskap för distillering skulle få begagnas, än den i'6:te § beskrifna.
Men alla föreskrifter i denna § gå derpå ut, att söka förhindra all reklifikation; de hafva således ett syfte, som är aldeles motsatt del, som är afsigten med distillation, och det skulle vara — jag vill ej säga mer — åtminstone beklagligt, om en lagstiftande församling skulle besluta så ändamålsvidriga vilkor för denna näring.
I 6:te §:n heter det: ”Att pannan icke får drifvas annorledes, än genom eldens verkan omedelbart på dess botten och sidor.”
Således skulle det blifva förbudet alt drifva distillerings panna med ånga, som ledes antingen omkring eller i rör genom pannan, till medelbar upvärmning af den vätska, som di stilleras, hvilket erkännes vara det bästa och ändamålsenligaste sättet.
De redskap, som nu äro inrättade efter sådan förbättrad princip, blefve obrukbara, oaktadt de äro patenterade för ett visst antal år.
Månne det kan vara rätt och billigt att sålunda beröfva näringsidkare de förmåner och rättigheter, dem de på laglig väg blifvit tillförsäkrade?
Vidare föreskrifves i 6:te §:n ”att bänkrum ej får finnas”, ”att bränvinsångan ej får ledas i upåt gående riktning” och att ”icke något slags rektifikations-apparat får vara med redskapen förenad.”
Alla dessa föreskrifter, inlagda i 6:te §:n för bränvins-redskap, åsyfta naturligtvis att förekomma det produkten matte under afrinningen befrias från vatten, emedan man, för att kunna beräkna sådan redskaps afverkningsförmåga, velat försäkra sig om, attbränvinsbrännaren skall vara nödsakad att omkoka produkten, d. v. s. genom så kallad klarning först erhålla bränvin.
Distilleringens ändamål är att vinna möjligaste valten- och finkel-fria sprit och de flesta distilleringsredskap äro derföre nu inrättade med ett s. k. bäcken, eller rektifikations-apparat.
Månne, M. Hrr! det då skulle kunna försvaras, såsom ett uttryck af vår slats-ekonomiska vishet, att ålägga distillerings-idkaren att använda sä beskaffad redskap, som sämst och ofullkomligast upfyller ändamålet?
I Sverige har clisti II erin gen, så långt vi minnas tillbaka, verkligen varit en fri näring.
Enhvar, som varit berättigad att tillverka bränvin, har ock haft rättighet att distillera med en 6 kannors O e n 15 Juli f. m. 305 kannors panna utan ali afgift, och en hvar, som velat anlägga ett större distilleringsverk, har dertill kunnat erhålla KommersKolhii tillstånd.
Kasta vi blicken utom vårt Iand, erfara vi först i Norrige att distilleringen är fullkomligt fri och obeskattad.
Lagstiftningen derom återfinnes i 4:de §:n af Tillverkningslagen af den 6 Sept. 1845, så lydande: ”Redskap, som begagnas till omdistillering af redan tillverkadt bränvin, må icke drifvas genom insläppande af upheltad ånga.
Derigenom är det dem, som icke äfven tillverka bränvin, förbudet att på samma ställe, der de företaga distillering, hafva mäsk- eller jästkärl.
Så vida de, hvilka tillverka bränvin, vilja företaga distillering i sitt bränneri å annan lid, än det är uplåtet till bränvinsbränning, skola samtiga mäsk- och jästkärl sättas linder försegling.”
I Danmark och Preussen får distilleringen utöfvas så väl af bränvinstillverkare, utan all beskattning, som af serskilda näringsidkare, utan annan beskattning, än den andra fabrikanter äro underkastade.
Inga hinder äro lagda för distilleringen i England, icke för sä vidt jag vet i Finland. —■ Sverige skulle, hvad jag tror, blifva det enda land i Europa, der man skulle lägga hinder för en näring, sorn både i moraliskt, sanitärt och ekonomiskt afseende snarare förtjenar upmuntras, än att förtryckas.
Och delta afsteg från civilisalionens fordringar skulle man tillåta sig af panisk förskräckelse för missbruket af distilleringsrättigheten.
Så fri den är i ofvannämnde länder, har man aldrig hört att den der missbrukats, och Gud bevare oss för så kolossal lönn-bränning, som den, hvilken egt rum, i Skottland och äfven i Danmark!
Afven jag har ogillat Utskrts förslag i den del det gynnar distillering med små redskap på landet, och finnér allt för väl att, om ej någon rättelse deri gjordes, skulle det vara fara värdt att missbruk der skulle kunna upstå.
Men derföre att man ogillar den ena ytterligheten, behöfver man ej kåsta sig öfver på den andra.
Jag har sagt att jag, lika med Hr Braunerhjelm, önskar att distillerings-näringen mätte företrädesvis blifva idkad i stad, der naturligtvis kontrollen är mycket lättare, än den är på landet; men att i lag bestämma att den uteslutande skall tillhöra staden, misshagar den nog förut med bränvins-lagstiflningen missnöjda allmogen, hvars representanter i Utsk:t fästade synnerlig vigt vid att äfven landet måtte deraf komma i åtnjutande, och jag ser icke något det ringaste behof alt dermed förfördela, stöta och reta landtmannen, om man föreskrifver, att der distilleringsverk anlägges, vare sig på stads-område, eller på landet, sä aflägset från andra dylika, att ej samma person kan hålla daglig tillsyn öfver flera, eller der annars Landshöfdingen pröfvar nödigt, skall en särskild tillsyninsman anställas vid dislillerings-verket, och alt den kostnad, Statsverket derför får vidkännas, skall ersättas af distilleringsidkaren.
Det är ju uppenbart, M. Hrr! att, om dessa villkor anloges för distilleringen, 9 H. 20 306
Den 13 Juli f. m. ingen skulle kunna missbruka densamma.
Äfven om någon kumle lönnbränna, skulle vinsten på lönnbränningen icke ersätta kostnaden.
Men lönnbränningen blefve omöjlig, då tillsyningSmannen vore på stället, och att paralysera hans verksamhet genom mutor, om det annars kan sättas i fråga, blefve distilleringsidkaren för dyrt, ty han skulle uppväga både den stora vinst, som ett beslag skulle medföra, och den stora risk lillsyningsmannen löpte, om han blundade.
För att tydligare, än genom det nu antydda, åskådliggöra min tanke om sättet att försäkra sig mot missbruk af distilleringsrätten, anhåller jag att i så målto få gå den nu föredragna frågan i förväg, alt jag upläser tvenne efterföljande §§ elter den ordalydelse, som jag skulle vilja gifva dem, om jag skulle lyckas att vinna majoritet för mitt förslag i förevar:de §.
53:dje §;n skulle då erhålla följande lydelse; ”Den, som distillering, såsom särskild näring, enligt 20 § utöfvar, skall, utom den bevillning, som Taxerings-Romité kan, enligt Bevillnings-förordningen, honom ålägga, i ersättning för det arfvode, som efter 66:te §:n till Tillsyningsman utgår, gälda för hvarje till distillering upgifven redskap, en afgift af 1 R:dr om dagen, der flere distilleringsverk äro ställda under upsigt af gemensam Tillsyningsman, hvilken afgift utgår för hela den tid, han anmält sig vilja distilleringen utöfva, utan afdrag för sön- eller helgedag.
Den särskild Tillsyningsman blifvit, enligt 65:te §:n 2 mom. förordnad att å distilleringsverket uppsigt utöfva, skall han gälda hela den derföre belöpande kostnad.”
Och 65:te §:n skulle, efter mitt förslag, lyda som följer: ”Konungens
Befallningshafvande förordne behöfligt antal personer att hafva tillsyn vid distillering, som enligt 20:de §:n utöfvas, och bestämme hvilka distilleringsverk under hvarderas tillsyn ställas må.
Der distilleringsverk är så beläget, att Tillsyningsman, sorn för annat tillsatt är, ej skulle kunna derå daglig uppsigt utöfva, eller der det annars nödigt pröfvas, eger Konungens Befallningshafvande att serskild
Tillsyningsman för detsamma förordna.”
Jag vill icke nu beskära R. o.
Ad. med upläsande af de öfriga §§, i hvilka jag upgjort förslag till ändring, emedan de hvar för sig kunna anses vara af underordnad vigt, ehuru de föreskrifter, som de samfäldt innehålla, hafva för ändamål att förekomma underslef.
Jag förbehåller mig endast att, så vida icke Hr Braunerhjelms system för distilleringen varder antaget, få i sinom tid framställa dem till föremål för pröfning, och tillåter mig nu begära propos. på följande förslag till 20:de §:n. ”Bränvinsdistillering må derjemte under tid, då bränvinstillverkning icke är tillåten, nemi. från 15 Dec. ena året till 15 Okt. det nästpåföljande, kunna såsom särskild näring utöfvas af den, som enligt 1 § må tillverka bränvin.
Ansökning om sådan distilleringsrätt göres hos K:s Befh:de, med bifogande af bevis, som sökandens behörighet styrker, och upgift på stället, der näringen skall idkas.”
Den 15 Juli f. m. 307 Hr Hjärne, Harald:
St. beslutat, att bränvinsbränningen skall skiljas från jordbruket och blifva en fristående näring, tillgänglig för alla, ansåg jag det vara af stor vigt, alt, så vidt möjligt var, man lagstiftade lika för såväl städerne sorn landet, på det att stadsboerne icke skulle få skäl alt klaga öfver landtmannen tillerkände större fördelar i fråga om denna näring.
När nu inom Utsk. fråga uppstod om en särskild distilleringsrätt emellan de omnämnde bränvinsterminerne, mäste jag motsätta mig en sådan, emedan jag ansåg det omöjligt att kunna föreskrifva så stränga vilkor i afseende på kontroilerne för landet, att missbruk kunde förekommas.
Jag fann visserligen, alt kontroller kunde lättare utfinnas i städerne än på landet, men min öfvertygelse är och blir, att om man icke har en ständig tillsyn öfver distilleringsverken i städerne, skola missbruk der lätteligen upstå.
Derföre ville jag icke tillstyrka en särskild distilleringsrätlighet emellan de särskilda bränvinsterminerne.
Jag befarade vidare, alt R.
St. skulle bibehålla de distilleriugsverk, som redan upstätt, men jag anser distillerigen mindre skadlig än bränvinsbränningen, och derföre föreslog jag inom Utsk., hvad Frih.
Kraemer i sin reservation anlydt, nemi. att K. M:t, uppå särskilda derom ingifua ansökningar, kunde medgifva tillstånd till distillering emot skatt och de vilkor K.
M:t i öfrigt ägde att bestämma.
Jag har likväl sedermera erfarit, att ehuru denna åsigt tycktes vinna någon framgång inom Utsk., har den likväl inom de öfrige Stånden icke vunnit sympalhier, hvadan och då jag alltid hyst den åsigten, att man bör gå praktiskt tillväga i denna fråga, måste jag afstå från denna önskan och antaga det medelvägsförslag
Hr Braunerhjelm framställt.
Jag bekänner att jag gör del ogerna, men jag gör det på den grund, att det är ett sådant medelvägsförslag, som kan hafva skäl för och mot sig, ehuru jag för närvaride har svårt att säga, hvilka af dessa skäl äro mest öfvertygande, men jag tror, att detta förslag bör vinna R.
Jag hoppas alt, om så sker och K.
M:t lemnar sitt samtycke dertill, man söker vidtaga sådane åtgärder, som kunna förekomma de olägenheter jag befarat.
Raabs anmärkn. emot Hr Braunerhjelms förslag rör:de det höga beloppet kan jag icke instämma.
Raabs förslag bifallas, så blir förhållandet alldeles enahanda såsom nu.