Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låtom oss nu tala försonlighetens och den broderliga andans språk, låtom oss 216 Den 4 December. tala ett språk, som hvarje Svensk förstår, samt tillstå, att våra fäder begått ett fel, då de icke insågo, att nödvändigheten af en representations-reform var så stor, som den var.
Jag ber eder, Mina Hrr! noga besinna, att om vi nu skulle antaga det hvilande förslaget, och om detta sedan skulle medföra de vådor, som förespeglats, och leda oss in i samma olyckliga ställning, som Danmarks, så hafva vi begått ett fel, som aldrig kan repareras, och då skall kanske den dag komma, då Svenska folket om oss får säga, hvad den store Wasa-Ivonungen yttrade: »den dag varder kommande, då man vill rycka upp oss ur grafven.»
Men om vi nu uppskjuta frågans afgörande, så kan ju detta, om det är ett fel, repareras, ty vi hafva ju tid dertill; det kan väl icke vara edert allvar, att ställningen alltjemt skall blifva så agiterad, att man icke kan komma tillsammans i en försonlig anda, och att icke en annan stämning då kan uppstå.
Nej, det kan det icke vara, Mina Hrr!
Detta tal om stundens oafvislighet är blott en manöver, en knif, som sättes på vår strupe, och denna manöver, en gång blottad, denna knif, en gång slö, månne den då biter?
Situationen är således ej så farlig, om man blott med lugn möter den.
Man har vidare sagt, att Svenska Adeln måste antaga förslaget, emedan den eljest skulle komma till Svenska folket i en svår ställning, och man har smickrat oss med att vi i förra fallet skulle komma att bäras på dess armar och företrädesvis blifva invalda i de nya kamrarne.
Men, Mina Hrr! om allmänna val blifva antagna i Sverige, så skulle jag anse det för en stor olycka, om
Adelsmän blifva invalda i kamrarne blott af konsiderationer, ty i så fall böra de dugligaste män i landet väljas, och det ligger ingen vigt derpå, att de äro Adelsmän.
Det är en helt annan sak att bibehållas såsom institution, än att uppträda såsom kandidater till representant-kallet.
Detta skäl anser jag således ej gälla något.
Ytterligare har yttrats och man har dervid gått oss ganska nära på lifvet, Mina Hrr, att om vi icke bifalla förslaget, skola vi förlora allt medborgerligt förtroende i våra hemorter, vi skola ej mera erhålla de kommunala uppdrag, man förut lemnat oss, o. v. v.; Mina Hrr!
Sveriges Konung har nyss sagt, att han tänker högt om Svenska Adeln; jag säger alt jag tänker högt om Svenska folket, och jag tror, att om allmänna val inträda, så lalla icke rösterna mindre på oss derföre, att vi följt vår öfvertygelse.
Tvertom tror jag, att hvar och en, som kämpar för sin öfvertygelse, den må nu vara för II. o. Ad:ns intressen eller icke, skall stå lika klar, som de, hvilka rösta för förslaget, äfven om deras namn föras kring i briljanter.
Slutligen får jag ännu en gång förklara, att jag röstar mot det Kongl, förslaget, emedan det ej innehåller garantier för ett konservativt element, emedan'det försvagar konungamakten, och emedan jag ej vill dagtinga med min öfvertygelse.
Den 4 December. 217 Talrika och starka både bifallsrop oell yttringar af missnöje följde på detta anförande, så att Hr Gr. o. Landtm, nöd gades med klubbslag äska tystnad.
Ingen må undra, om det är med stor tveksamhet jag uppträder i denna fråga, dels efter sådane talare, som bär låtit höra sig, dels i en sådan församling som denna, der jag erkänner mig vara en af de ringaste; men det torde icke sakna sin betydelse, att älven de ringare förmågorna få uttala grunden för deras vota.
Vid en förberedande öfverläggning i denna fråga bar en talare sagt, att man skall lemna sin egen individuella öfvertygelse å sido, man skall rösta som — jag minnes icke huru orden föllo — men nog af, man får ej rösta efter sin öfvertygelse.
Detta är, Mina Hrr! en hård dom; en man bör alltid rösta efter sin öfvertygelse, förakt drabbar honom annars.
Här hafva blifvit på ett utmärkt sätt både i tal och skrift så många betänkligheter anförda mot det K. förslaget, att jag ej vill upptaga tiden med att i detalj genomgå detsamma och dess många brister, men då jag ogillar dess anda, kan jag icke underlåta att med några ord vidröra åtskilliga af de fel, hvilka äro af den art, att do förmå mig afgifva min röst mot förslaget.
Man har sagt, att man borde antaga förslaget, derföre att det är endast med detaljerna man är missnöjd; men så är åtminstone icke händelsen med mig, ty det är förslagets anda jag ogillar, och då kan jag icke dagtinga med min öfvertygelse och bifalla förslaget, derföre att allmänna opinionen fordrar dess antagande.
Det är icke precist angenämt att uppträda mot förslaget, då man t. ex. läst i en tidning, att tryckta listor på förslagets vedersakare skola kringskickas i landet, för alt beröfva dem folkets förtroende, och det är verkligen bekymmersamt, att pressen onäpst får busera som den behagar.
Då jag anser mig vara skyldig redogöra för de grunder, som bestämt min öfvertygelse i frågan, vill jag i några få drag nämna felen i förslaget, dervid bedjande en föreg:de liflig förespråkare af detsamma om ursägt för det jag också vågar vidröra frågan om konungamakten; men jag får erindra bonom, att här är fråga om konungamakten, och icke om Konungens person.
Genom den föreslagna nya representationen kommer konungamakten att tryckas ned till följd af de årliga Riksdagarne, genom hvilka representationen, den må bildas huru som heldst, alltid kommer att tillvälla sig bela makten.
Det närmaste exemplet härpå hafva vi i Danmark, hvarest konungamakten, efter det nya statsskickets införande år 1848, inom så kort tid nedsjunkit till en skugga och der partierna ohejdadt rasat midt under de yttre olyckor, för hvilka delta rike nyss varit utsatt.
Stadgandet om årliga Riksdagar är ensamt tillräckligt att föranleda de allra största farhågor för detta förslag, om det äfven för öfrigt hade aldrig så stora lörtjenster.
När man har anmärkt emot förslaget om årliga Riksdagar, 218 Den 4 December. hvad som är grundad! på al! psykologisk iakttagelse och all historisk forskning, »att årliga Riksdagar nödvändigt måste framkalla hvad man kallar ett parlamentariskt styrelsesätt, hvilket styrelsesätt måste leda lill en under representationen alltför mycket nedtryckt konungamakt», så får man å motsidan höra det inkast, »att man icke har bevisat detta påstående.»
Behöfva vi val i detta alseende någon annan erfarenhet än den som hemtas under våra egna Riksdagar?
eller är det icke ett erkändt faktum att under desamma makten till en stor del ligger i Stats-Utsk:ts hand?
I)et har så ofta blifvit sagdt, att makten finnes hos den som håller penningepungen, att för den satsen icke måtte erfordras vidare bevisning.
Om den, som har nyckeln till kassakistan, är en nästan ständigt fortlefvande korporation, i stället för att hvart tredje år sammanträda, måste den tryckning, som sålunda utöfvas, blifva af helt annan art än nu.
Det sätt, hvarpå man hos oss i detalj granskar budgeten, gifver representationen en helt annan och större inflytelse än i andra länder.
Den som känner det vigilerande, som under Riksdagarne sker bos Stats-Utsk:ts ledamöter, den måste erkänna, att der finnes en makt, som, om den blefve nästan permanent, ovilkorligen komme att växa konungamakten öfver hufviidet.
Den nya representationen bjifver också farlig deruti, att den aldrig kan beräknas blifva ett uttryck för upplysningen och bildningen inom nationen, utan kommer troligen att bestämmas af en agitation, liknande den, af hvilken vi redan sett förvånande prof.
Det är uppenbart att, om förslaget inrymmer en stor makt åt de demokratiska intressena, så kommer utan tvifvel denna makt att blifva begagnad — och det kan också löna sig att underkasta sig mödan af en sådan agitation, för att komma i besittning af en sådan makt öfver landets högsta intressen.
Hvad lista kammaren särskildt angår, så vågar jag påstå, att förslagets svaga försök till garantier för upplysningens och den sansade klokhetens välde inom denna kammare stadnat vid blotta chimérer.
De vilkor för sådana garantier, som blifvit uppställde, äro af beskaffenhet att icke kunna påräkna lång varaktighet, utan komma att snart bortskaffas af de demokratiska sträfvanden, som sannolikt icke vilja stadna på halfva vägen.
Dessa sträfvanden äro visst icke alltid ett ondt i och för sig; men de blifva det, de blifva ett förderf för samhället, då de icke hejdas inom tillbörliga gränser, som bjudas af upplysningen och den Sanna statsklokheten.
Jag inser icke hvarföre, vid bildandet af denna kammare, man icke hellre tagit bestående förhållanden till råds, än sökt skapa garantier, som äro utan betydelse.
Sverige har i århundraden, under skiftningar mellan envälde och mångvälde, bibehållit grunddragen af sin representation, derföre att den stött sig på naturliga förhållanden.
Jag skulle för min del föredraga att vid representationens ombildning bibehålla Den 4 December.
219 dessa grunddrag, hellre än att göra nya skapelser, sannolikt af lika kort varaktighet som likartade sådane i andra länder.
De skäl, jag nu haft äran i korthet anföra, äro icke allt hvad jag i hufvudsak har att invända mot förslagets anda (märken skillnaden, Mina Hrr! det är icke mot detaljerna, utan mot andan i förslaget jag hyser betänkligheter); men jag vill icke trötta eder längre, utan lemnar ordet åt dem, som bättre än jag kunna klart framvisa de brister, som vidlåda förslaget.
Men hvad jag ovilkorligen fordrar, det är aktning äfven för deras öfvertygelse, hvilka, liksom jag, sakna högre politisk bildning.
Jag vill utan allt trots, men al mitt hjertås innersta öfvertygelse förklara, att jag anser det K. förslaget bära inom sig frön till sådana vådor, att det vore oklokt att antaga detsamma.
Man har sagt att det ej skulle innebära vådor, men man har ej gifvit skäl derför, och man har icke lemnat någon annan garanti, än förhoppningar, än illusioner; och jag frågar: får en statsman bygga på illusioner?
Så länge man ej har annat än förhoppningar, om än aldrig så rosenröda, att åberopa, anser jag det vara föraktligt att, i förlitande på dessa, frångå sin öfvertygelse.
Jag medger, att man ikläder sig stort ansvar genom att förkasta förslaget, men icke mindre genom att antaga det, och det står dessutom icke i hvarken den ena eller den andra åsigtens anhängares förmåga att med säkerhet förutsäga eller bestämma följderna af det beslut, som kommer att tagas; att bestämma följderna tillhör Gud, hvilken jag hoppas hädanefter som hittills skall styra vårt älskade fäderneslands öden till det bästa.
Jag yrkar afslag å nu förevarande Konst.-Utsk:ts Mern.
På sätt (lera föregående ta lare yttrat, har i denna vigtiga fråga så mycket blifvit anfördt för och mot, att näppeligen här vid detta tillfälle något nytt kan yttras, som närmare belyser frågan.
Jag vill derföre icke missbruka den yttranderätt jag har, och här i något längre föredrag upptaga eder dyrbara tid, Mina Hrr! men jag har trott mig, utan att gå grannlagenheten för nära, böra i några ord uttrycka de motiver, som bestämma min röst i denna nationens och landets lifsfråga, och den ståndpunkt, från hvilken jag betraktar representationsfrågan.
Jag förklarar öppet, att jag tillhör dem, som anse den nuvarande representationen med vördnad, aktning och tillgifvenhet; jag hyser för den representationsform, vi nu ega, samma känslor som sonen för sin fader, hvilken han har att tacka icke allenast för iifvet, utan äfven för uppfostran och utveckling, ty, om vi i detta ögonblick med stolthet kunna säga, att Svenskarne äro ett fritt och sjelfständigt folk, så är det den nuvarande representationen, som vi hafva att tacka derför.
1809 års män planterade på enväldets ruiner det unga frihetsträdet samt gåfvo det ett sekelgammalt stöd i ståndsförfattningen, och vid detta stöd har det unga frihetsträdet vuxit upp och bär den kraftiga krona, i hvars skydd vi lefva.
Men, Mina Hrr! dessa statsmän insågo 220
Dea 4 December. dock, såsom här vid flera tillfällen blifvit anfördf, att de former för statsförfattningen, som voro de bästa 1809, icke borde bestå längre än som behöfdes för att låta samhällsförfattningen lugnt utveckla sig, och att en representationsreform var nödvändig i den rigtning, att de särskilda ostånd och klasser, som då funnos, borde framdeles försvinna.
Ät detta testamente har vår tids starka kraf på en ny och lämpligare form för representationen gifvit en ytterligare styrka, och jag är öfvertygad om, att det f. n. icke finnes någon tänkande man i vårt land, som icke anser en reform vara nödvändig, men så mycket mera olika tankar råda om sättet derför.
Redan för mer än 12 år sedan förklarade jag på detta rum, hvad jag äfven nu i denna stund tänker, att ingen förbättring kan vara lyckligare för vårt land, än den, som utginge ur det bestående och vore en successivt framgående utveckling, samt att, innan man framsätter den ena foten, man bör känna att man står stadigt på den, på hvilken tyngdpunkten hvilar; men, Mina Hrrl om också detta är det önskligaste, så måste man dock medgifva, att om representationsskicket står stolt och oböjligt, under det att samhället genom lagstiftningsåtgärder ombildar hvad som utgör dess fotfäste, borttager dess grundval, borttager alla stånds- och klass-skillnader, på samma gång som en stigande bildning inom sambällslifvet ytterligare utjemnar dessa förhållanden; så blifver deraf en gifven följd, att tidsandan, icke den som ropar för dagen, utan den som tecknas på historiens blad, har blifvit den bestående formen öfvermägtig, hvilken då förlorat förmågan att utveckla sig sjelf.
Detta är, Mina Hrr! den ståndpunkt, från hvilken jag betraktar representationsfrågan.
Hvad åter det föreliggande förslaget i och för sig sjelft angår, så hafva vid flera tillfällen och sednast i dag mot detsamma blifvit framställda allvarsamma och begrundansvärda anmärkningar; men jag anser mig dock icke böra ingå i pröfning eller vederläggning af dem, lika litet som jag med ett obetingadt nej vill bestrida flera af dem.
Frågan gestaltar sig för mig på ett annat sätt; jag ser den, om jag så får säga, från en praktisk synpunkt, oell jag tror, att hvad den sista värde talaren sade, eller att vid denna frågas afgörande man skall aflägsna sig från all teori och ställa sig på praktisk ståndpunkt, nu är rigtigt, och att frågan således icke är om hvilken representationsform är den bästa, utan ställer sig sålunda: om representationsfrågans öde beror på min röst, skall jag rösta ja eller nej, och hvilket är i detta fall för det allmänna nyttigast?
Så gör jag ock i denna fråga och svarar att, då det hvilande förslaget, som af den ena statsmagten framlagts, har blifvit af ett
Stånd enhälligt och af ett annat med öfvervägande majoritet antaget, då det jemte detta bifall från representationen har vunnit den större delen af de bildade klasserna i vårt land för sig, så ligger deri uttaladt, att den bana, som detta förslag har utstakat, kommer förr eller senare att beträdas, och när så är förhållandet, hemställer jag till eder, Mina Hrr! huruvida icke, äfven om man Den 4 December.
221 mot förslaget hyser betänkligheter, man handlar rättast, när den enskildte representanten säger till sig sjelf:
Heldre än att upptaga en strid mot K.
M:ts af de ofrälse Stånden understödda förslag, en strid som skulle lossa samhällsbanden, antager jag förslaget och skall uppbjuda alla mina krafter, för att medverka dertill, att de goda resultater, som dess författare med detsamma åsyftat, må kunna realiseras.
På dessa här endast antydda grunder är det som jag kan rösta för förslagets antagande.
För dem, som uteslutande betrakta representations-förslaget ur synpunkten af teoretisk statsrätt eller från historisk sida, saknas visserligen icke tillfälle till anmärkningar emot detsamma.
Emellertid betviflar jag, att en granskning, sorn endast fäster sig vid dessa omständigheter, kan anses tillfyllestgörande eller bestämmande; ty de stora samhällsfrågorna, som ända ifrån djupet beröra nationernas hela inre lif, kunna icke bedömas, än mindre lösas, utan så framt man jemväl gör sig reda för det inflytande, som tidsförhållandena, det rådande föreställningssättet och — jag tillägger, på grund af alla tiders erfarenhet — de menskliga lidelserna utöfva å desamma.
Men om nu så är, och det icke kan förnekas, att det grundfel, som ifrån begynnelsen vidlåder vår representation, att vara fördelad på fyra karaktärsskiljda kamrar, hvilket, under det förflutna århundradet, varit upphofvet till så sorgliga partistrider och derpå följande flera statshvälfningar, oansett detsamma genom 1809 års R.
F. blifvit i någon mån förmildradt, det oaktadt fortfar att vara lika framstående och till sina verkningar lika förlamande; då, och så framt detta erkännes, vill det synas som om hufvudfrågan vid denna öfverläggning icke vore, om det hvilande förslaget är behäftadt med mer eller mindre brister, som till en del måhända icke kunnat förekommas, utan en annan, om det är tänkbart och möjligt, att i längden upprätthålla ett representationssätt, som i sin sammansättning stannat så långt efter tidens fordringar, och som, efter allt hvad man kan döma och sluta, numera saknar ett fast stöd i nationens tänkesätt?
En hvar må besvara denna fråga efter sin uppfattning.
För min del tror jag icke på en sådan bokstafvens upprätthållande förmåga allena, och anser det derjemte som högst sannolikt, att om detta förslag, vid hvilket så stora förhoppningar synas vara fästade, laller, en rymlig tid kommer att lörflyta, innan något annat och bättre kan komma att sättas i dess ställe.
Vi befinna oss sålunda, efter mitt förmenande, vid den ståndpunkt inom vår konstitutionel samhällsutveckling, då vi ega att välja emellan ett orörligt qvarstående vid våra föråldrade former, och detta i ett ögonblick, då allt är lif och rörelse utom oss, och då enighet, förtroende och samverkan 222 Den 4 December. emellan samhällsklasserna vore måhända mer än någonsin af behofvet påkallade, eller ock, i motsats härtill, att beträda den bana, som vår Regering för oss öppnat, änskönt dess mål för mången ännu kan synas dunkelt eller bortskymdt.
Vid detta förhållande, och då en blick på representationsfrågans ställning, inom och utom Riksdagen, säger mig, att intet, ingenting väsendtligt åtminstone, vinnes genom ett uppskof, men att härigenom mycket och värderikt kan förloras och en kraft förspillas, som bättre kunde användas, anser jag mig uppfylla min pligt mot mitt fädernesland, då jag röstar för förslagets antagande; och detta med godt hopp, att våra efterträdare i lagstiftningskallet, som icke blifva bundne al våra tunga och rnotsträfviga former, icke skola underlåta att rätta eller undanrödja sådana ofullkomligheter i den nya statsförfattningen, som med skäl kunnat anmärkas och icke i tillämpningen af sig sjelfva komma att förfalla.
Jag tillåter mig jemväl uttrycka den förhoppning, att sedan kommunallagarne blifvit lagda till grund för representationsrätten, en upplyst Regering skall vårda sig derom, att de kommunala institutionerna blifva af folket omfattade med kärlek och förtroende, och icke med kallsinnighet eller fruktan; och medlet dertill är att begränsa kommunernas makt på samma gång man befäster deras frihet.
Den Svenska Adelns mission som Riks-Stånd nalkas, efter många omvexlingar och fruktlösa försök att ombilda dess representationssätt, som jag tror, sitt slut; men dess medborgerliga ställning står orubbad.
Användom, Mina Hrrl den erfarenhet vi kunnat tillegna oss under handläggningen af allmänna värf, det inflytande vi kunna ega, hvar i sin stad, till vårt fosterlands gagn.
Görom oss — för att begagna en liknelse — till folkets tribuner, då det gäller att försvara dess rätt, till dess ediler, för att leda det framåt på civilisationens bana; och Svenska folket skall inse och minnas, att Sverige har haft och ännu i viss mån eger en Adel, som, sedan den afstått allt annat, ändock har det bästa i behåll: sitt Svenska och ridderliga sinne.
Sedan jag sålunda framlagt mina tankar i denna sekularfråga, är det utan afsaknad öfver förlusten af rättigheter, som i grunden icke tillhöra mig, utan det Svenska folket, som jag afgifver min röst till bifall af den Kongl.
Exc. Hr Frih. Ihre, Albrecht
Elof:
I motsats med de flesta föregående talarne, måste jag för min de) på det högsta afstyrka antagandet af det nu framställda förslaget till representationens ombildning.
Jag anser det vara allt för demokratiskt för vårt land, emedan, utom andra samhällsvådliga följder, det säkerligen skall till största delen förminska, om icke alldeles tillintetgöra det me - Den i December.
223 delbara och det moraliska inflytande, som den svagare statsmakten nödvändigt måste utöfva på den starkare, såvida hon icke skall blifva en lekboll, ett viljelöst redskap i den sednares understundom nog hårda händer.
Jan anser vidare förslaget vara, om jagså får uttrycka mig, allt för aerostatisk!, emedan det hvilar på de lösaste, de rörligaste, de osäkraste grunder, emedan, ibland annat, den högre bildningen der endast lefver på nåder, utan någon berättigad plats, utan fotfäste, utan eget hem.
Man skulle nästan kunna tro, att de ädle och om fäderneslandet i flera afseenden högt förtjente män, hvilka sammanfogat denna luftiga byggnad, dervid velat nog mycket efterfölja den allsmäktige byggmästarens oupphinneliga föredöme, om hvilken vår store skald säger att Han: »Hängde på intet sitt murarelod, när Han murade verlden.»
Jag anser sluteligen förslaget vara allt för vulkaniskt, emedan det otvifvelaktig!; skall i sin fortsatta tillämpning likt en underjordisk eld småningom undergräfva och förtära det som Svenska folket, näst religionens stöd, främst af allt behöfver, en stark konungamakt, visserligen inskränkt inom stränga konstitutionella gränser, men åtminstone fri och oberoende inom kretsen al sina grundlagsenliga rättigheter och isynnerhet oåtkomlig för de brännbara ämnen, hvilka förslaget — jag är öfvertygad derom, med renaste uppsåt och i bästa välmening — närmar omkring thronens fot och hvilka så lätt kunna blossa upp till förstörande lågor genom dagens politiska hetsigheter och vindkast och vid sidan af en periodisk press, som tyvärr allt för ofta misskänner och missbrukar sin vigtiga, sin välgörande bestämmelse i ett fritt, men lagbundet samhälle.
Annu är det ej »för sent» att aflägsna de vådor, förslaget bär i sitt sköte.
Annu är det ej »för sent» att, utan en fullkomlig omstörtning af våra representativa förhållanden, på den seklersgamla grunden och i den åldriga, men fasta byggnaden införa de förbättringar, hvilka onekligen äro nödvändiga för befrämjandet af allmän rätt, men också med bevarandet af allmän säkerhet; och det är just vilkoren, grundvilkoren för denna allmänna säkerhet, för styrelse och land, som jag förgäfves söker i det nya förslaget och hvilket jag fördenskull, af pligt och samvete manad, afstyrker och afslår.
Talrika och starka bifallsrop följde på detta yttrande.
Visserligen ser jag brister i det föreliggande förslaget, men vida större och flere brister har jag, så länge jag förmått i slikt ämne reflektera, funnit uti vårt närvarande representationssätt.
Redan för 25 år sedan, såsom ledamot af Borgare-St. och af 1840 års Konst.-Utsk., arbetade jag efter förmåga för en ombildning.
Fruktlöst blef den Riksdagens och alla sednare Riksdagars förslag.
Efter sådan erfarenhet är det uppenbart, att endast ett 224 Den 4 December. af K.
M. framlagdt och af nationen på förhand godkändt representations-förslag kan på fredlig väg hos de 4 Stånden genomföras.
Då vi nu hafva ett sådant, som på det mest omisskänneliga sätt redan blifvit af nationens allmänna mening gilladt, finner jag, med all skyldig respekt för en annan åsigt inom detta Hus, att fäderneslandets väl kräfver, att K.
M:s förslag just nu varder af R. o. Ad. antaget.
Denna dess största och sista uppoffring skulle af samtiden med jublande tacksamhet emottagas och af efterverlden aldrig kunna förgätas, samt säkerligen för detta Högh Stånds ledamöter bereda ett välförtjent, stort förtroende inom den nya representationen.
Hr L owen borg, Johan Adolf, anförde skriftligen:
I medvetande af min obetydlighet och ringa parlamentariska förmåga, har jag icke hittills, under de många plena jag bevistat, vågat på detta vördnadsbjudande rum och inför denna Högh lörsamliug höja min röst.
Samma medvetande qvarstår, och det är derföre med bäfvan jag vågat begära ordet.