Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. icke derföre uraktlåter att vid de gamla skolorna göra de förbättringar, som ovedersägligen behöfvas, isynnerhet hvad apologistskolorna beträffar.
Jag hade väntat mig, alt Ekon.Utsk., i anledn. af de inkomna motionerna, skulle hafva tagit närmare kännedom om skolväsendet i allmänhet, och till följd deraf föreslå åtgärder till apologistskolornas behöriga ordnande.
Hvar och en hade då sina fordringar uppfyllda, och Utsk. hade med skäl kunnat förelägga R.
St. de brister, som, i min tanka, finnas i dessa skolor.
Alt sammanblanda båda bildningslinierna är enligt min erfarenhet och efter mitt begrepp alldeles olämpligt, och ingen tager mig ur den öfvertygelse!!, emedan jag anser delta lika obestridligt, som att två gånger två är fyra.
I afseende åter på den ambulatoriska ämnesläsningen må det vara Ulsk. förbehållet alt hafva aprofonderat de philosophiska åsigterna.
Jag vill icke dömma derom.
Jag bar erfarenhet af den undervisningsmelhoden och har högsta aktning derför; men ehuru jag således har kärlek för hvad Utsk. i detta afseende har tillstyrkt, sä vågar jag likväl icke, såsom ledamot af ett RiksSt., tillstyrka densammas antagande i våra allmänna skolor.
Gr. Frölich, David; Det torde måhända anses mindre be? hörigt af en person, som dels icke är prest, dels icke nu åtminstone kan prestera några qvarlefvor af ett längesedan förmultnadt testimonium academicum, att uppträda i en fråga, som, enligt de tvenne föreg:de talarnes omdöme, icke borde behandlas af dem, som icke derom ägde full sakkännedom.
Icke destominde tager jag mig friheten att göra några anmärkrur emot de värde talarnes yttrande, i den mån det förefallit mig, dels att det råder lemligen mycken inconseqvens uti deras yttranden, dels att de behandlat saken nog ensidigt.
Man skulle till och med nästan kunna säga, alt den förste värde ledamoten, som yttrade sig i denna fråga, och som lade Hr Doctor Wallins reservation till grund för sin bevisning, liar ingått i undersökning om värdet af presterskapet, i st. f. alt bedömma det förevar, betänk.
Ilan har gifvit oss tillkänna sin opinion om presterskapets allmänna bildning på ett sätt, som skulle denna bildning vara ett föredöme för natioqen i sin helhet.
Utan att för min del säga någon ling till klander emot Svenska presterskapet, torde det dock tillåtas mig förklara, alt jag anser deras bildning vara hufvudsakligen presterlig, och icke i allo så nationel, som Svenska folket kunde önska och fordra.
Jag tror mig härvid icke uttala någon enskild opinion, ulan 24 Den 1 Februari f. m. vädjar till den sedan längre tid qvarstående och ofta af folket och R.
St. yttrade önskan om förändring, icke allenast uti det presterliga, utan isynnerhet i det fack, som man kan säga rationel!; alldeles icke hör till det presterliga, nemi. uppfostran.
Under sådana förhållanden torde det vara nog mycket för en enskild ledamot att vilja såsom ledning för R.
St. och för hela nationen förklara, att det är bäst att låta allt förblifva vid det gamla, emedan presterua derom äro de bästa domare, och emedan de äga den bildning, som kan bäst meddelas lill det öfriga folket.
Jag lemnar likväl deras opinion i sitt värde, som tro, att Svenska folkets bildning i närvar, stund är ett tillräckligt prof pä den förträffliga beskaffenheten af den bildning, som vi fått af de gamla läroverken, såsom de blifvit styrda af consistorierna och der befintliga prester.
Jag vill ytterligare reservera mig emot hvarje sådan tydning af mina ord, som skulle kunna innefatta ett klander emot presterskapets bildning, såsom prester.
Jag tror, att det är icke först nu, som nationen, efter de nya tidernas ideer och menniskoslägtels utveckling, fått begrepp om en annan bildning än den egentligen preslerliga och den del af läroämnena, som af presterna pä ganska goda skäl blifvit hufvudsakligen inskränkte lill de classiska språken och några få praktiska vetenskaper.
Jag tror, att det är det allmänna behofvet af bildning, som framkallat de opinioner, som redan börjat yttra sig om nödvändigheten af ändringar i våra undervisningsverk.
Den förste värde talaren har sagt, att ändamålet med uppfostran skulle vara att vinna färdighet i att lala och skrifva.
Jag tror likvisst, att han förbigått en högst märklig omständighet, nemi. förmågan att länka.
Talandet och skrifvandet kunna vara högst ypperliga och länka’t icke dessmindre ganska klent.
I alla fall, utan att inlåta mig i en så vådlig undersökning, der det är omöjligt att bevisa någonting visst, tror jag dock, att man icke behöfver, såsom den sednare talaren, förklara, att det är omöjligt alt begripa hvad som till uppfostran och undervisningen rätteligen hörer, så framt man icke är vetenskapligen bildad.
Det har visat sig och jag väntade genast, att den siste värde talaren skulle, genom sin slutmening och sin hänvisning till den satsen, att två gånger två är lika med fyra, hafva hufvudsakligen i minnet den exacta vetenskap, uti hvilken vi alla känna att han äf sä utmärkt; men jag tager mig friheten att erinra, om det icke är en allmän opinion i landet om behof af förbättring i uppfostringsverken, som möjligen för närvar, är mera utbredd öfver folket än öfver de s. k. egentliga vetenskapsmännen, nemi. kännedomen om nutidens behof af utveckling i alla riktningar, känslan af detta behof och omdömet om det praktiska, hvilket de theoretiskt utmärkta vetenskapsmännen alldeles sakna.
Den ledamot, som först yttrade sig, har medgifvit bristen på skickliga lärare, och deruti ungefärligen har äfven den siste värde talaren instämt.
Det vöre då verkligen roligt nog att få veta huru de värde ledamöterna kunnat låta de begge begreppen samman - Den 1 Februari f. m. 25 mänsta med hvarandra, att våra närvar, lärdomsskolor äro så förträffliga och att det är en så allmän brist pä skickliga lärare.
Mig synas de derigenom hafva råkat i ett dilemma.
Antingen skall det vara ett gifvet och bestämdt bevis på lärdomsskolornas förträfflighet, att det finnes en mängd skickliga lärare ibland pre sterna och andra, som icke velat taga kappan och kragen, eller också måste det vara ett bevis emot dessa skolors förträfflighet, att det är en så allmän brist på skickliga lärare.
Den förste värde talaren har sedermera öfvergätt till en undersökning af Elementarskolan, som jag icke vill upptaga till besvarande.
Jag förmodar, att det må vara någon annan, som gör det.
Han har kallat de elever, som blifvit skickade derifrån, drifhusplantor, och endast vid detta ord vill jag fästa mig, emedan jag anser, i motsats deremot, de elever, som gå ifrån de öfrige offentliga läroverken, icke hafva blifvit drifna alls, och detta är således en annan ytterlighet.
Ilr Bråkenhjelm har med egna ord, som jag genast uppskref, förklarat, att han icke nekar, alt de af Ulsk. föreslagna förändringar äro af behofvet påkallade och möjligen nvliiga.
Della uttryck har han väl sedermera så förklarat, att det egentligen skulle gälla apologistskolorna, men då den värde ledamoten så synbarligen utbredde sig öfver ett fält, der jag icke vill neka, att han äger mycken kännedom, nemi. om Tyska skolornas nuvarande beskaffenhet, sä vill jag endast säga honom, alt jag i min tanka icke kunde i detta omförmälande af de Tyska skolornas beskaffenhet, linna någon fullgiltig grund för hedömmande af detta förhållande.
Icke eller kunde jag undgå att finna, alt den värde talaren betydligen misstagit sig, angtde orsakerna hvarföre någon förändring uti det gamla systemet der ägt ruin, nemi. helt och hållet politiska orsaker; dä man allt för väl känner, att i Preussen har det ännu icke lyckats folket att betydligen inverka pä sin absoluta Regerings äsigter, och man icke behöfver hafva gjort sig särdeles underrättad om den nuvar.
Preussiska Regeringens styrelsesystem för att finna att det går ut på att snarare draga nationen tillbaka till hvad den var för 300 år sedan, än att föra den framåt, åtminstone i sådana saker.
Jag lemnar helt och hållet det ekonomiska af frågan åsido; men det har hört till samma ledamots subjectiva mening att tillika förklara, det vära förfäder med så stor sakkännedom ordnade skolorna pä det sätt, som de nu äro inrättade.
Denna sats är för mig icke ny, utan framställes ofta af dem, som uti allt vilja motsätta sig alla reformer.
De anse alllid vära förfäder vara klokare än den nu lefvande generationen.
Att anställa en exact jemförelse emellan den försvunna generationen och den närvarande är, såsom hvar och en inser, omöjligt, och af denna omöjlighet härleda dessa personer ett argumentationssält för att emotsälta sig hvarje reform.
För min del har jag sä ofta hört detta och trott mig finna, hvad man skulle kunna kalla, ulan ohöfviskhet, bara fraser deruti, att jag icke anser att Ståndet dervid bör fästa någon uppmärksamhet.
Visserligen voro våra förfäder ganska käcka och kloka män; men att vilja neka den nu7 H. 4 26 Den 1 Februari f. m. varande generationen större kännedom i detta ämne, torde ieke numera böra erkännas såsom ett axiom, fastän det icke kan inpassas i den siste värde talarens mathematiska vetenskap.
Sedan jag nu yttrat mig öfver de egentliga skälen, hvarpå de båda talarna fotat sin anhållan i sak, så kan jag icke undgå, att i allmänhet reflectéra öfver hvad som blifvit sagdt om Ekon.Utsk. och om dess obehörighet och oförmåga att behandla detta ämne.
Det tillhör icke mig att taga Ekon.Utsk. i försvar, men det tillhör mig, såsom ledamot af representationen, att fälla ett allmänt omdöme öfver alla våra Ulsk., och jag vet i sanning icke alt detta Ulsk. har visat sig på något sätt mindre qvalificeradt att uppdaga de dit remitterade motioner än de öfriga Utsk:n.
Jag skulle tro, att om det vore i allmänhet rätt att, såsom man säger, slå personer öfver en bank, man skulle kunna tilldela Ekon.Utsk. samma testimonium academicum, som de öfriga Utskm.
Det särskilda förhållande äger dock rum uti Ekon.Utsk., att detta Utsk. är i den lyckliga belägenheten, att icke hafva annat än hvad man kallar önskningsmål alt behandla.
Hvad som föreslås, veta de med visshet skall blifva af en vis och välvillig
Regering ytterligare granskadt, hvilken icke behöfver fästa sig vid några §§ uti deras förslag, ulan är fullkomligt oförhindrad att deraf ändra eller antaga så många som den behagar.
Jag skulle derföre tro, att, äfven med antagande af den förutsättning de värde talarne gjort, och hvarom de synas hafva varit särdeles angelägne att förena sig med reservanterna inom Ulsk., Ulsk;s arbete icke hör mera i delta än andra ämnen fördömmas, helst det i alla fall, såsom jag tror, alltid blifver angenämt och upplysande för Regeringen, att få känna hvartåt nationens önskan är riktad, då nemi.
Regeringen allt för väl vet att man icke fordrar, att den skall anse sig hunden vid denna önskan.
Nu har Hr Bråkenhjelm egentligen yttrat sig om nödvändigheten af att få apologistskolorna annorlunda inrättade.
För min del kan jag icke anse det vara annat än en högst obetydlig del af hela frågan alt reformera apologistskolorna.
Pä detta sätt skulle de gamla classiska ämnenas exclusiva läsande och den gamla föråldrade lactiken vid denna läsning, ulan alla considerationer till samhällets nya skick, anses vara riktigt och fullt tillräckligt.
Sådan är den conclusion man nödgas draga af Hr Bråkenbjelms sats, och ehuru jag visst icke vill neka honom det omdöme om erfarenhet, som han behagat gifva sig sjelf, så vågar jag likväl tro, att detta möjligen icke kan blifva den större allmänhetens opinion om saken.
Jag har här hört några talare förespegla oss vår oförmåga att kunna hedömma ett sådant ämne, som nu är under öfverläggning, och nästan håna Ekon.- Utsk. för det att detsamma ens vågar bjuda till att deröfver yttra sig.
Detta borde visserligen afskräcka mig ifrån att här uppträda; men jag har antagit vanan att icke låta afskräcka mig så lätt, och jag tror, att just i detta ämne äro de s. k. lärde de sämsta domarne.
De befinna sig in i sjelfva focus af strålarne och kun - Den 1 Februari f. m. na derföre icke bedömma beskaffenheten af den eldstad, hvarifrån ljuset utgår.
Jag kommer ihåg en af de sljernor, som ifrån Upsala spridde sitt ljus öfver hela verlden, nemi.
Han var så dålig i Wexiö skola, att han fick det rådet att aflägsna sig derifrån och taga till lästen eller något annat handtverk.
En annan stjerna, som ifrån Lunds academi har spridt ljus åtminstone öfver fäderneslandet, nemi.
Lagerbring, var sä klen uti sina lärda studier, att han aldrig kunde erhålla magislerkransen, ehuru man vet huru ganska medelmåttig man kan vara och ändock erhålla den utmärkelsen.
Man har sagt, att presterskapet vore de enda behöriga domare i detta ämne.
Men låtom oss dä betrakta hvad det är för classisk lärdom, som de hafva insupit.
För att blifva prest fordras i lärda studier icke mer, än att hafva läst litet af Cicero, Livius eller på sin höjd af Virgilius eller Horatius.- 1 Grekiskan fordras det att kunna explicera nya Testamentet, och i Hebreiskan fordras det icke så mycket sorti en judegosse vid 10 års ålder kan prestera, nemi. att läsa innantill några psalmer eller några capitel i någon af Mose böcker.
Dertill inskränker sig egentligen deras lärda bildning i allmänhet.
Man har sagt, att vi hade ingen erfarenhet i sådana ting, emedan vi icke sjelfve hafva varit lärare och derföre icke kunde bedömma dessa ämnen.
Men i st. f. att resonnera in abstracto eller i allmänhet om dessa ämnen, vill jag blott taga mig friheten att gifva ett litet utdrag af min egen bildningshisloria.
Vid tio års ålder hade jag njutit privat undervisning och blifvit intagen i Wexiö skola i den s. k. 3:dje classen.
Efter ett är blef jag uppflyttad i den 4:de classen och efter två års vistande i denna class ansågo mina kamrater mig vara en af de bästa i Latin och Grekiska.
Men en nykommen biskop ville vara sträng i examen, och han examinerade i en theologi på Latin, som kallades Ilepetitio theologica, hvars innehåll ingen gjort sig mödan lära oss förstå, utanlexor, som hade blifvit lästa en föregående termin.
Jag stapplade pä några ord, och fick blott derföre qvarstanna i classen.
Detta grämde mig mycket, och min far var nog svag att låta mig få min vilja fram och komma ur skolan.
Sålunda kom jag vid 13 års ålder ur skolan till en reg:ts-skrifvare, för att lära räkna och skrifva.
Efter ett år kom jag till en häradsskrifvare, för att lära hvad som åtföljer denna syssla, och var i detta slafveri ett och ett halft år.
Emedlertid hann jag att tillräckligt glömma den lilla Latin och Grekiska, som jag lärt i Wexiö.
Men vid 16 års ålder fick jag tillfälle att komma lill Lunds academi för att lära lefvande språk och arithmetik, för att kunna komma i handel.
Der var jag ett år, under hvilken tid jag lärde mig försvarligt Franska och Tyska samt mycket väl arithmetik samt att någorlunda läsa Engelska innantill.
Det yppade sig likväl icke någon möjlighet för mig att komma in i handel, och mina tillgångar tilläto mig icke att vara längre i Lund, ulan dä måste jag ut att läsa för barn, och det var naturligtvis icke annat än små barn, jag kunde läsa för, isynnerhet litet Franska, 28 Den 1 Februari f. ra. och Tyska.
Der var jag fyra år på ett ställe, men då blefvo barnen mig öfvervuxna.
Då kom jag till ett annat ställe, der det fans ännu mindre barn, der jag var ett år.
Jag var då 22 är gammal.
Då kom jag lill Lund och tick en acaderaisk condition.
Jag lick en helt ung discipel, som var ett genie, så att jag mäste arbeta mycket, blott för att kunna följa med honom.
Dä skulle jag läsa Latin, i hopp att kunna taga en juridisk examen.
Nu hade jag under liden lärl mig mycket väl Franska och Tyska och temmeligen väl Engelska samt kunde obehindradt läsa äfven gammal Franska.
Under sådana förhållanden började jag läsa Latin för Professor Lindfors.
Inom några dagar sade han: ”Ni kan mer Latin än ni behöfver för att blifva jurist.”
Jag beslöt då att gå den medicinska vägen, och på två är tog jag den philosophiska graden, d. v. s. philologiae och philosophiae caudidatexamen, utan något admittitur och med åtminstone 5 cura laude.
Efter ytterligare tvenne år tog jag min licentiatexamen och skref min gradualdisputation sjelf, samt utgaf och försvarade på de följande 3 åren ytterligare fyra latinska dispntationer.
Jag har sålunda en erfarenhet om båda methoderna, både den gammaldags och den som jag skulle önska antagen, och jag kan försäkra, att Latinet blir lika så lätt som Tyskan eller Franskan, när man kan de andra språken förut.
Med språkstudier förhäller det sig så, som Herrarne torde veta, att det första språket alltid är det svåraste, men sedan blifva de följande allt lättare och lättare.
Om man sålunda börjar med del lättaste främmande språk, som för oss är Tyskan, såskola sedermera Franskan, Engelskan och slutligen Latinet blifva lika så lätta alt läsa, sorn något af de andra.
Jag kan derföre icke annat än fägna mig åt, att Ekon.Ulsk. har gjort något för att komma ur fläcken med våra gamla läro verk.
Långt ifrån att anse Utsk. hafva gått för långt, skulle jag önskat, att det hade gått ännu längre, och tagit ut steget riktigt.
Och jag måste bekänna uppriktigt, att när jag läste detta i mitt lycke mycket väl skrifna betänk., så hoppades jag komma till mycket radicala resultater, och blef mycket förundrad att finna, att Utsk. stannat pä halfva vägen.
Efter min erfarenhet icke blott pä mig sjelf, utan äfven på de barn, jag haft att göra med, så är det två ting, som nedtynga och förlama Svenska barnasinnet.
Det ena är den Latinska grammatikan och det andra vår Svenska cateches.
Att vilja börja med grammatikan är en tokighet.
Hvad är grammatikan annat än ett språks philosophi?
Alt vilja lära ett barn att philosophera öfver ett språk, hvars glosor det icke har något, förråd af, är löjligt i högsta grad.
Jag vill icke att man skal! lära ett barn någon grammatik förr än det kommit till 12 å 13 års ålder, och ännu mindre sätta Latinska grammatikan i handen på ett 9 eller 10 års barn.
Det samma säger jag om catechesen.
Jag har vid flera riksdagar motionerat, att någon bättre lärobok i religion borde utfinnas än vår cateches, uti hvilken barnet kastas in i mysterier.
Det får lära att Gud till sin varelse är en aude, utan att vidare veta något om honom, Om det deremot finge i sin band en bok, hvaruti det finge ett begrepp om natu - Den 1 F e b r u a r i f. m. 29 rens förunderlighet, såväl i det lilla som i det stora, och att Gud vore det oändliga väsende, sorn gifvit denna natur dess tillkomst; så finge det något föremål för sin tanka, och då kunde det få något begrepp om Skaparen.
Jag har haft en särdeles olycka härutinnan.
Vid en riksdag hade jag skrifvit en motion i detta ämne och communicerat den med många af det Högv.
Ståndet, en och en i sänder, och till och med en af de högst uppsatte, som sjelf ulgifvit en cateches.
Ue erkände alla riktigheten af min idé, men när de kommo tillsammans i Ståndet, var det blott en eller tvä, som yttrade sig till försvar för min åsigt, Dermot tror jag, att religions-undervisningen borde börjas med en god Biblisk historia; men den fä barnen icke lära förr än långt efteråt, sedan de fyllt minnet med hela den för dem alldeles obegripliga catechesen.
Oaktadt jag således icke är till fyllo nöjd med hvad Utsk. har föreslagit, så är jag likväl glad, att den tunga sten, som sä länge legat jordfast, har kunnat blifvit litet rubbad, och om man icke kan nu fä bort honom alldeles, så hoppas jag att det framdeles skall lyckas.
Om betänk, icke bifalles, så anhåller jag om återremiss, samt att de aumärkmr jag gjort, mätte fä lill Utsk. medfölja.
Oaktadt tiden är långt framliden och oaktadt jag föreställer mig, all inom delta Ständ en stor pluralitet kommer att finnas för bifall till Utsk:s betänk.; så äro dock några af de anmärkn:r, hvilka här blifvit framställda, så beskaffade, att jag icke kan undgå att besvara dem, emedan satserna deri kunna hänföras till många andra ämnen än det nu förevarande.
En värd talare har, såsom äfven af andra före mig blifvit anmärkt, bestridt R.
St:s rättighet att befatta sig med detta ämne, emedan saken skulle stödja sig pä fullkomligt vetenskapliga grunder, hvarom R.
St. icke skulle vara competente att yttra sig.
Vi vete alla ganska väl, att det är mycket vanligt, så snart man inom detta Hus vill affärda en sak, utan att göra något dervid, att förklara, det R.
St. icke äro competente tili dess bedömmande; men sä vida ett skäl härtill skulle hemtas ifrån det argument, sorn den värde talaren har framställt, så ber jag alt fä fästa den värde talarens och Ståndets uppmärksamhet derpå, att det finnes intet ämne, med den mest praktiska tillämpning, som icke i sjelfva verket från början hvilar pä rent vetenskapliga grunder.
Är det frågan om huru en bank skall styras, sä bör dess afgörande naturligtvis hvila pä kunskaper i financeläian.
Ar det fråga om en ändring i de borgerliga eller politiska lagarna, sä måste den bero på de begrepp, hvilka ytterst hvila på den philosophiska forskningen och läran om det borgerliga samhällets grunder, hvilka äro de djupaste af alla spekulativa vetenskaper.
Är det fråga om en lullafgift eller annan beskattning, så beror den till en stor del pä åsigterna i nationalekonomien och kameralvelenskapen.
Det finnes icke någon gren af menskligt vetande, som icke hvilar på någon vetenskap; och likväl har man hos fria folk icke ansett re - 30 Den 1 Februari f. m. presentationen någorstädes vara utesluten för att befatta sig med sådana ämnen.
Således förstår jag icke, hvarföre denna fråga särskildt nu skall behöfva på mera rent vetenskapliga grunder än någon annan behandlas, eller för vetenskapens skull afvisas.
Det borde åtminstone vara ett åliggande för den värde talaren att uppgifva den vetenskap, som här bör läggas till grund.
Han vill måhända säga, att det är den pedagogiska vetenskapen; men denna vetenskap har då redan, långt för detta, varit afhandlad hos R.
St., såsom äfven andra talare yttrat.
En värd talare har sagt med ironisk mening, att de nu af Utsk. föreslagna methoder, i Preussen fått namn af philanthropiska.
Detta anser jag icke vara något skäl till deras fördömmande; jag tror fastmer, att de vore ett mycket skymfligare namn, om man skulle gifva dem ett epithet af motsatt egenskap.
En värd talare har sagt, att den moderna bildningen är så olika med dea gamla rent menskliga hos forntidens folk, att man icke kan hafva hopp om att komma dit tillbaka.
Säkerligen hafva dessa folk stått högt uti de ämnen, i hvilka de underviste; men icke har jag någonsin hört, att deras elementarundervisning hufvudsakligen var baserad pä att studera de språk, som då hos dem måhända tillhörde de döda.
Hvad den värde talaren har yttrat om, att vära förfäder förstodo att skilja emellan de båda bildningslinierna, torde till en viss grad innefatta ett misstag.
Om man går tillbaka 40 ä 50 är, så fans icke då apologistskolan, som är en skapelse af den sednare tiden.
I den gamla tiden deremot var förhållandet sådant, att då undervisning särskildt gafs i något af de ämnen, som nu tillhöra apologistskolan, så fans det endast en särskild class för dessa ämnen.
En annan värd talare har anfört, såsom ett skäl emot Ekou.Utsk:s betänk., att han tror, att hvar och en skola kan bilda skickliga män.
Detta är en allmän sats, som icke lärer bevisa någonting i den nu specielt förevarande frågan; men jag tror likväl, att den värde talaren mäste billigtvis tillstå, att efter de methoder, som begagnas vid de olika skolorna, så kunna mer eller mindre skickliga män bildas.
Han har också talat om, att de nuvarande lärda skolorna egentligen åsyfta att producera praktiskt dugliga menniskor.
Jag skulle i motsats mot honom tro, att om det är något att anmärka emot de nuvar. läroverken, så är det just att de sakna det inre elementet, som tjenar till att bilda praktiskt dugliga menniskor.
Vi veta ganska väl, att det är en vetenskap, som hvar och en anses behöfva, då han inträder ur skolan i det praktiska lifvet, den vetenskapen nemi. huru han skall sköta sig sjelf för sin utkomst.
Det är denna vetenskap, som endast ganska få af de lyckligast lottade kunnat förvärfva.
Jag hemställer till dem ibland Ståndet, som haft en längre erfarenhet, såväl af de lägre undervisningsverken, som af lifvet vid universiteterna, olli icke de nuvarande behofven till en viss grad a'ro sådana, att det academiska lifvet ingalunda är någon tjenlig förberedelse i den vägen, och att den, som kommer ifrån academien och kastar sig in i det praktiska, ganska väl känner saknaden af en sådan förberedelse.