Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Hvad säga de då? – frågade fru Berg, som lyckligt utstjelpt à la dauben och nu med ifver utkallade en klimp pastejdeg framför sig på bordet.
– Jo si, – började Lisa tvekande, – de säga att mamsell Anna, fast hon ser så fin och förnäm ut, är bara en fattig tiggarunge, som prostinnan tagit upp af nåder och . . . .
– Ja, det der har jag nog hört också, men det är bara prat och ingen sanning efter min tro, – sade fru Berg bestämdt och vek ihop degen igen.
– Jo, se det är då dagande sanning, att hon inte är prostinnans dotter, för mina föräldrar bodde på prestgårds egor just när prostinnan flyttade derifrån, och fast jag då var bara barnet, så vet jag förvisst, att hon hade inga barn.
– Ja ja, men mamsell Anna är hennes slägting, och syster till studenten, som kom hem i våras.
– Nej, det tror jag då inte, för de äro så olika som natt och dag . . . men, efter jag icke var så gammal när de der barnen kommo till prostinnan, så vet jag aldrig riktigt hur det hänger ihop . . . nog säga de allmänneligen att de äro syskon, men jag har min tro för mig, – sade Lisa med eftertryck, och skrapade i hop den öfverblefna persiljan i sitt förkläde.
– Jo, bevars, när prostinnans syster dog, så tog hon dem alldeles som egna barn, och derför så låter hon mamsell Anna kalla sig . . .
– Se der kommer Larson med hofmarskalkens kappa, – afbröt Lisa, – nu komma de väl ändtligen, – fortfor hon och sträckte hufvudet utom fenstret så långt som möjligt.
Fru Berg gjorde henne sällskap, och ingen af dem märkte, att en trasig qvinna, med hufvudet inlindadt i en gammal svart shawl, som kommit in i köket helt tyst, genom den öppnade dörren, och stått bakom dem vid spiseln under hela deras samtal, nu gick fram, höjde sitt hufvud öfver dem begge genom fenstret, och blickade ifrigt med sina svarta tindrande ögon ut på gården.
Hofmarskalken kom i detsamma utför trappan, han var snörd så smärt som möjligt, gick rak, som en tambur-major, och genom den hårdt åtdragna halsduken hade hans blekgula ansigte fått en skymt af färg; han var ifrigt sysselsatt att pådraga en trång hvit handske och hörde knappt hvad öfversten, som gick bredvid honom, sade; ändtligen, med Larsons tillhjelp, var han uppe i vagnen och först sedan han flyttat sig ett par gånger för att sitta beqvämt, fått en kudde bakom ryggen och mottagit en flaska eau de Cologne och en bonbonièr af agat, som kammartjenaren räckte honom, fick öfversten uppstiga.
– Se der kommer grefven nu . . . han ser bra ståtlig ut, – sade fru Berg, liksom för sig sjelf helt lugnt, med hela sin uppmärksamhet spänd på scenen utanför, och, utan att höra de tunga flåsande andedragen, som, ifrån den främmande qvinnans bleka, halföppna läppar flägta bakom henne.
– Kors, tycker frun att grefven ser bra ut?
Han är ju som en skogsröfvare med sitt svarta skägg och brun som en tattare är han ju med . . . nej, då tycker jag hofmarskalken är mycket vackrare, aldrig kunde man tro att han . . .
Lisa hann ej fullborda meningen, ty ett lågt och hemskt anskri bakom dem afbröt henne och kom de båda qvinnorna att hastigt vända sig om.
Den svarta shawlen hade halkat ned ifrån deras, ända hittills osedda grannes hufvud, och lemnade hela hennes blekbruna ansigte, skuggadt af det stripiga gråsprängda håret, synligt; hennes hemska glänsande ögon stirrade orörliga på vagnarna utanför, de vidgade näsborrarne och de krampaktigt spända musklerna i hennes bara, mot fenstret utsträckta armar, gåfvo henne ett utseende af förfärande vildhet och vansinne.
Ett ögonblick betraktade de båda öfverraskade och förskräckta qvinnorna henne med stum häpnad; men i detsamma foro vagnarna öfver gården och den besynnerliga synen försvann genom dörren, som ännu stod öppen, hastigt som blixten.
– Åh, herre Jesses Christus, jag tror jag dör! – utropade den halft ihjelskrämda Lisa, och dignade ned i ett mjöltråg bredvid bordet.
– Aldrig i lefvande lifvet har jag sett något spöke så rakt i synen förr.
– Åh, Gud bevars . . . jag fick rigtigt som ett stygn i magen, – pustade fru Berg och satte sig ned på bänken vid bordet med händerna i sidorna.
– Jag undrar hvem af oss det gäller, – fortfor Lisa med döende röst; – ty att en af oss går åt på’et, det är säkert som sex . . . för sådant der, det får en icke se för intet.
– Ja, hemskt var det, det är visst . . . men kanske det kunde vara någon af betjenterna, som ville skrämma oss, – sade fru Berg, sträfvande att antaga en lugn ton.
– Gud vare oss nådig, hur kan frun säga så?
Jag såg väl så klart, som jag ser frun nu, att det var hin håle sjelf, för sådana ögon har väl ingen menniska . . . de lyste som två eldkol i hufvudet . . . och jag känner änn liksom en gemen slank efter’et.
– Ja, aldrig i mitt lif har jag varit ute för sådant . . . jag är väl annars för opplyst att tro på skrock; men herren vet hvad detta var . . . såg du inte hvart det tog vägen, eller hur det kom in?
– Nej, det må Gud veta . . . bäst jag låg i fenstret i all trankalité, så skrek det mig i örat, som med en basun, och i detsamma vreds nacken om på mig.
Jag kände rigtigt hur det grep mig i hufvudet, och se’n försvann det, liksom en svart fogel genom fenstret.
– Ja, jag blef så förbryllad, att jag kom mig rakt inte te säga ett ord; men inte for det genom fenstret, för då skulle jag väl märkt’et.
– Ja, ja, det är det samma; men någon olycka kommer här att ske, det är så visst som amen i kyrkan . . . antingen blir det jag, eller frun, eller brudparet det gäller . . . för värre skråpuk har jag aldrig sett, – sade Lisa rysande och reste sig ur tråget med uppsynen af hjeltinnan i ett sorgspel.
– Ja, det må nu vara hur som helst, så tycker jag att vi tiga som fiskar med den här saken; hör du det, Lisa, – sade fru Berg, med en utomordentligt vigtig min.
– Ja, det förstås, – svarade Lisa, med en min, som vältaligt uttryckte hennes otålighet att råka någon, som hon kunde meddela den mirakulösa och betydelsefulla händelsen, och sin egen fara och förskräckelse.
Emellertid stod mamsell Lovisa i sin kammare vid Krösarp och beundrade sin figur, allt som hon delvis mönstrade den i den lilla fällspegeln på bordet framför sig.
Hon var också för första gången i sitt lif klädd i siden; och den tjocka Maja fumlade med sina stora, stela fingrar bakpå ryggen på henne, för att så godt hon förmådde hjelpa till vid toiletten.
– Har du icke fått fast nålen änn? – frågade mamsell Lovisa, som med ovanligt tålamod och undergifvenhet, i anseende till dagens utomordentliga vigt, en god qvart väntat att Majas oupphörligt misslyckade försök, att fästa den hvita tyllkragen med en knappnål i klädningen, skulle krönas med framgång.
– Nu är det gjordt ändå, – sade Maja triumferande, då nålen ändtligen, fuktig af hennes svettiga fingrar och gnisslande genom det tröga sidentyget, for in i ryggen på den arma mamsell Lovisa, som med ett anskri störtade framstupa emot bordet.
– Det är väl tio som krökt sig, men den här fick jag rigtigt in så han sitter, – försäkrade Maja förnöjd.
– Ja, men du får dra ut’en en smula igen, – stammade mamsell Lovisa, med en martyrs röst.
– Åh, kors, han sitter så bra . . . det är bara hufv’et som syns, – återtog Maja, ovillig att rubba sitt mästerverk.
– Se så, nu är det bra, visst sticks han ändå något, – sade mamsell Lovisa och skubbade på sig; – men det kan ingen menniska hjelpa, – tillade hon med resignation och fästade en liten himmelsblå shawlett, med en bröstnål af hår öfver kragen.
– Vet du om prostinnan och bruden äro klädda änn? – fortfor hon, vänd till Maja, som med hufvudet på sned tycktes beundra en skrynklad och nedsmutsad fläck på sin matmors rygg, frukten af hennes nit och ihärdighet med knappnålen.
– Ja, nog ä de klädda; men just som mamsell Anna . . .
– Du skall inte säga mamsell Anna nu, utan bruden, vet jag, – rättade mamsell Lovisa allvarligt.
– Bruden, – fortfor Maja, kom ned i salen der prostinnan satt, – hörde jag att hon sa’ att hon hade något vigtigt att säga mams . . . bruden vill jag säga, och bad henne följa sig in i sängkammaren; och der ha de varit väl en styf timme . . . men se der kommer brudgummen och de andra herrarne . . .
Ack, du min lefvande lasse, så hästarne konstra . . . de vill inte in genom grinden . . .
Nu köra de ihjel gåsungarna och kalfstackarne . . . ack herr . . .
Men mamsell Lovisa, som sett allt, hörde icke mer; glömsk af dagens högtidlighet och sin egen stora paryr, flög hon ut, jagade undan de skrikande gåsungarne, och fattade den oförsigtiga kalfven vid örat, som, van vid lugn och enslighet och alldeles förbryllad vid åsynen af de stora vagnarne, i sällskap med en liten gris galopperade åter och fram, under konstiga krumbukter och höga språng med svansen i vädret framför de stegrande hästarne.
– Min Gud, hvilken löjlig och opassande figur den gamla damen, som ledsagade kalfven, gjorde, – sade hofmarskalken, ryckande på axlarne, till öfversten, då tant Lovisa försvunnit med sin skyddsling i ett skjul, – och min vagn fick en dugtig skrapa i den förb– smala grinden; men det har man, då man far och hemtar brudar ur torparstugorna med annat än spjelkärror . . .
På min ära jag lånat mig till detta karnevals-upptåg af Edvard, om vi icke varit djupt ned i Småland, så att ingen menniska vet hvad vi ta oss till, – fortfor han föraktligt.
– Din brorson stiger ur vagnen nu och kunde höra dig, – sade öfversten missnöjd.
– Ja, vid himlen, jag bryr mig derom, – sade hofmarskalken, men sänkte ändå rösten betydligt, – jag har sagt Edvard rent ut, att han begär en sottis af första ordningen, som han får fan så svårt att reda sig ur, när kärleksruset är borta, och . . .
Åh der kommer hon . . .
Ventre saint George! hon är gudomlig . . . jag hade ta mig fan glömt att hon var så förtjusande, – sade hofmarskalken och rätade upp sig, vid åsyn af Anna, som, förd af Edvard, kom ut på trappan.
Och hofmarskalken hade rätt; Anna var verkligen förtjusande.
Den tunna hvita klädningen, hvars fina tyg smög sig efter hennes vext, de runda, af en varm hvithet glänsande armarne, de långa, ljusbruna lockarna med den gröna kronan öfver, den fladdrande slöjan, som till hälften dolde hennes hals, och likt ett luftigt silfvermoln bildade bakgrunden, hvaremot den vackra bilden hvilade, gjorde hennes skönhet i detta ögonblick beundransvärd.
Hennes blick var sänkt, och hela hennes ansigte visade spår af djup rörelse, föranledd antingen af stundens vigt, eller af det samtal hon nyss haft med fostermodren; den stora bukett af orangeblommor, hon höll i handen, darrade märkbart, och först då hon vid vagnen uppslog ögonen emot Edvard, färgade en matt rodnad hennes kinder.
– Ta mig tusan dj–r hade jag icke vid Edvards år begått samma sottis, såsom du kallar det, som han, för en sådan qvinna, – hviskade öfversten i hofmarskalken öra.
– Ja, är hon icke gudomlig?
Man skulle, vid min heder, kunna tro, då hon trädde ut ur denna lilla eländiga stuga, att Titania, féernas drottning, par caprice, tagit sin boning i Krösarp, – svarade hofmarskalken, skrattande; – men det der är, ta mig fan, en Chevalier de la triste figure, en olycklig älskare, om jag icke allt för mycket bedrar mig, – fortfor han, med blicken fästad på Konrad, som, tyst och blek, kastade en shawl omkring den nu tillrättakomna tant Lovisas skuldror, och
hjelpte henne upp i vagnen der prostinnan och Anna förut sutto.
– Kör sakta genom grinden, Thorson! – ropade hofmarskalken till kusken; och nu försvunno de granna vagnarna, som för första och kanske sista gången syntes på Krösarps lilla gröna gård.
Biljetten.
Hela planen framför kyrkan och ringmuren deromkring var full af folk, som kommit för att se brudparet, och då den lilla bröllopsskaran gått in, slöt sig folket, som en ström, bakom den, trängde sig in i den lilla kyrkan så många som fingo rum, och man såg ej en skymt af den, förrän vigseln var slut och de kommo ut igen.
Annas sköna ansigte strålade af sällhet, i prostinnans ögon lyste tårar, tant Lovisa snöt sig hårdt och eftertryckligt i flera repriser, Konrad tycktes gå i sömnen och hofmarskalken pratade med öfversten och gjorde anmärkningar om bondflickornas vext och ansigten omkring dem.
Då Edvard lyftat upp Anna i vagnen och sjelf skulle sätta sig bredvid, varseblef han ett litet hopvikt papper i form af en biljett, fastadt med en knappnål vid dynan på baksätet.
– Se der, – sade
Anna leende, – en biljett med adress till dig, som på ett högst eget sätt kommer dig tillhanda.
– Hvad är det der? – sade Edvard, vändande sig till betjenten, som läste igen vagnsdörren.
– Åh! – sade denne förlägen, – medan herr grefven var inne i kyrkan, kom en gammal besynnerlig qvinna, som såg ut att vara vansinnig, och frågade om detta var grefvens vagn . . . och ville nödvändigt att jag skulle mottaga och lemna grefven det der brefvet; det var mycket angeläget att grefven fick det straxt, sade hon, men som hon säkert endast ville tigga och dessutom icke syntes vara rätt klok, så ville jag inte mottaga det; hon var förfärligt envis, och vi hade mycket svårt att köra henne ifrån vagnarne . . . men säkert har hon ändå i trängseln funnit tillfälle att lemna biljetten.
– Tag bort den så länge, och göm den tills jag får tid att läsa den, – sade Edvard likgiltigt.
Men Anna förekom betjenten och tog den i stället.
– Det är kanske någon mycket olycklig, som behöfver snar hjelp, – sade hon bedjande, – se här, tag den sjelf, och läs den då vi kommer hem.
Hennes vackra ögon riglades dervid med ett så oemotståndligt uttryck på Edvard, att den unga äkta mannen höljde hennes hand med kyssar och stoppade brefvet i sin ficka.
– Ah, Edvard!
Edvard! ser du, der . . . der!. . . – utropade Anna i detsamma, bleknande, slöt sig närmare intill sin make och stirrade förskräckt in ibland folkhopen bredvid vagnen.
Edvard följde förvånad rigtningen af hennes blick och såg tvenne vilda, orörliga ögon, som från ett gulblekt och vanställdt ansigte lyste emot honom samt ihärdigt betraktade honom och Anna; men i detsamma utstöttes ett anskri i hopen, hufvudet sjönk ned, den hemska synen försvann, kusken gaf hästarne en klatsch och vagnen for derifrån.
– Hvad var det för ett tumult och rörelse i folkhopen derborta? – frågade hofmarskalken betjenten, som hjelpte honom i vagnen.
– Åh, – svarade denne likgiltigt, – det var bara en gammal tiggerska, som blef sjuk och dånade.
– Hvad fattas dig, min älskade! – sade Edvard ömt, och upplyfte Annas hufvud som fallit mot hans axel.
– Åh, den der qvinnan skrämde mig så, – sade Anna och försökte småle, – såg du hennes hemska och olycksbådande ögon?
– Ja visst, men hvarför just kalla dem olycksbådande, – svarade Edvard, och sökte att i sin röst inlägga lugn och munterhet, ehuru äfven han kände en underlig kyla och beklämning kring hjertat.
Detta ansigte, som han blott en sekund betraktat, så fult, så vanställdt af vansinne eller utomordentlig smärta, hade väckt i hans själ en känsla af ångest, som han icke kunde förklara; det liknade ett blekt och formlöst minne, ett dimmigt spöke ifrån längesen förgångna tider, en röst, som låg och hemlighetsfull hviskade ord, hvars betydelse han icke kunde fatta, men hvars ljud förskräckte honom, som rösten ifrån en graf, och genljöd darrande i hans inre.
Ett ögonblick lutade han sitt hufvud ned emot Annas, öfverväldigad af denna lika obestridliga som outgrundliga känsla, hvilken vi kalla aning.
Men, ännu fanns ingen lidelse, ingen fasa, ingen tanke, hur mäktigt den än gripit vår själ, hvars förtrollning icke kärleken, den mäktigaste af alla känslor, förmår lösa . . .
Då Edvard kände sina läppar vidröra Annas lockar och, med sina händer omfattande detta älskade hufvud, kände henne darrande smyga sig intill hans bröst, då var också den bleka, kalla, paniska förskräckelsen borta: båda sågo upp, deras blickar möttes, smälte i hvarandra och strålade klarare än någonsin.
– Så barnslig jag var, – sade Anna halfhögt, och lågorna, som tändes på hennes kinder, under Edvards eldiga blick, blefvo allt högre och varmare.
– Ja, Anna, hvad fruktar du väl nu, – du är min, min maka för evigt, – hviskade Edvard eldigt och lindade sina armar omkring henne, och som den ljumma, soliga, klara böljan sluter sig till klippans barm, så nära, så förtroligt, sjönk Anna till hans bröst i oändlig kärlek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Supén var redan förtärd; prostinnan och mamsell Lovisa kände sig halfsjuka af sömn, ty klockan slog nu 10.
Hofmarskalken gaf en vink åt betjeningen att kringbjuda deserten, höll ett litet tal till sin nevö och hans unga brud, hvilket började oändligt ståtligt, men hvars mening ingen menniska begrep, icke talaren sjelf engång; man drack brudparets skål, och de få brölloppsgästerna stego upp ifrån bordet.
– Kommer du ihåg brefvet, Edvard? – sade Anna leende, och lade sin hand på hans arm, – du måste läsa det nu genast.
– Åh nej, icke nu, i morgon, – svarade Edvard, och såg in i Annas öga.
– I morgon är det kanske för sent, – sade Anna alldeles ofrivilligt; och liksom förskräckt för sina egna ord, bleknade hon hastigt, ty dessa ord, som undfallit henne tanklöst, syntes henne sjelf i detta ögonblick af en hemsk och underbar betydelse; det var som om en ande talat genom hennes egen mun, och intagen af en lika barnslig som obestämd räddsla, skulle hon nu velat bedja Edvard oläst bortkasta det hemlighetsfulla brefvet, men han, som icke märkt hennes hastiga allvarsamhet, sade glädtigt:
– Nå väl! jag skall då gå in i kabinettet der, och läsa den der tiggarskriften, efter du intresserar dig så mycket derför; den ser icke ut att vara lång.
Supén hade serverats i en stor sal på nedra botten, med fenster och glasdörrar utåt trädgården och parken, der en mängd folk ifrån godset och trakten deromkring samlat sig, för att se bruden, och ehuru det var i slutet af September månad, spred månskenet tillräckligt ljus öfver den fria, gröna platsen – omgifven af gamla, höga popplar framför fensterna, – för att kunna urskilja föremålen med lätthet, men ljusen inuti rummet gjorde att endast de närmast stående af åskådarne kunde ses inifrån.
I det ögonblick Edvard aflägsnade sig, befann Anna sig alldeles ensam nära glasdörrarne, och den sällsamma, ofrivilliga fruktan, som nyss vikit ett ögonblick vid ljudet af Edvards lugna och glädtiga röst, återkom med ens och öfverväldigade den unga flickans sinnen helt och hållet; med en panisk ångest såg hon sig omkring, hon tyckte att ljusen omkring henne brunno med ett hemskt och flämtande sken; de praktfulla blommorna, i höga vaser på borden, syntes henne blekna och sprida en liklukt som qväfde henne; hon lät sina blickar långsamt och med en pinande noggrannhet genomtåga det stora rummet; tant Lovisa stod längst bort vid förstugudörrn, ifrigt samtalande med fru Berg, i en soffa midt emot satt prostinnan, och öfversten, hofmarskalken och Konrad stodo framför, men, ehuru hon såg att deras läppar rörde sig, kunde hon icke fatta deras ord annat än som en låg, oredig susning, afståndet mellan henne och dem syntes henne oändligt, de sjelfva tycktes röra sig som automater, alltsammans förekom henne som en förtrollning, som om en spöklik förstening rådde öfver allt; hon vände hufvudet mot glasdörrn åt parken, en hastig väderil, vanlig om höstqvällarne, susade förbi fensterna och förde en hvirfvel af gula löf mot rutorna.
Anna darrade, som om den vidrört henne sjelf, och ovilkorligt drogos hennes ögon åt glasdörrarne och de mystiska gestalter som närde sig fram och åter der utanför, då – midt bland dessa figurer en gestalt, djupt insvept, hvars ansigte och former hon icke kunde urskilja, – trädde framom de andra, den nalkades till rutan allt mer.
Anna andades knappt, hennes hjerta tycktes stå stilla, en kallsvett fuktade hennes iskalla panna, pupillerna i hennes stirrande ögon vidgades, hon anade icke – hon kände med säkerhet hvem hon skulle få se, och förskräckelsen – stegrad till öfverretning – höll henne upprätt.
Nu var gestalten ända framme . . . dess slöja föll och Anna skådade, hvad hon väntat, den hemska qvinnans ansigte; men i hennes blick låg ingen vansinnig vildhet, som sista gången, utan samma ömhet, som hon sett deri förut, och som då föreföll henne ännu mera förfärande, men nu mildrades af en lugn, djup smärta, som på en gång talade till
Annas hjerta och väckte en obestämd sympati deri.
Qvinnan stod orörlig en minut, såg på henne med en så uttrycksfull blick, att den, utan ord, klart och tydligt sade, att det var sista gången deras blickar möttes, drog sig sakta tillbaka, sträckte armarne smärtfullt och förtvifladt emot fenstret, liksom till ett evigt farväl, och försvann.
Anna drog en djup suck, och såg sig omkring, liksom vaknad ur en dröm; det föreföll henne som hade en evighet förgått sedan Edvard lemnade henne, men då hennes blickar föllo på pendylen öfver soffan hade visaren skridit blott en enda minut, den felade ännu en qvart i elfva.
– Anna lilla, prostinnan vill gerna fara hem snart, vill du icke taga godnatt af herrarne, så få vi följa dig till ditt rum, – sade tant Lovisa, och lade sin stora hand vänligt på Annas axel.
– Åh jo visst, tant lilla; men jag vet icke hvar Edvard tog vägen, – sade Anna tankspridd, och såg at kabinettsdörrn.
– Åh, honom träffar du nog, – sade tanten och log illparigt, – det är bäst att du går förut, tycker jag.
– Ja, tant har rätt, – sade Anna rodnande, gick fram till sin fostermor och aflägsnade sig med henne, sedan hon tillåtit hofmarskalken trycka en, ingenting mindre än faderlig kyss på sin kind.
Brölloppsnatten.
– Godnatt, mitt älskade barn, – sade prostinnan rörd, sönderkramade en tår i ögonvrån, och omfamnade Anna, som, befriad ifrån krona och slöja, i den fina, hvita nattdrägten, med det glänsande håret bortstruket och till hälften uppfästadt, var skön som en Vestal i detta ögonblick.
– Mitt barn, mitt älskade barn; ty jag kallar dig ännu så, du är det likväl för mitt hjerta, ehuru du nu vet att du i verkligheten icke är min dotter, men kärlekens band äro starkare än blodets, och aldrig kunde jag ömmare älskat dig om jag varit din mor.
– Ack, mamma, – hviskade
Anna med tårfulla ögon och lindade sina armar om fostermodrens hals, – hvarför gjorde du den lyckligaste dag i min lefnad äfven till den smärtfullaste, genom yppandet af denna grymma hemlighet, som lärde mig känna det osaliga mörker, som hvilar öfver min härkomst, och att jag troligen är ett stackars brottets barn, utkastad i verlden, utan hem, utan föräldrar och . . .
– Hvad säger du, Anna?
Har jag icke varit dig en mor, som, då min kärlek för dig med hvarje dag tillvexte, ofta varit nog svag – och ogudaktig kanhända, att tacka Gud för din egen mors onaturliga hårdhet, som gaf mig, barnlösa, en dotter att älska.
– Förlåt, förlåt mig, mamma, jag vill icke mera tänka på hvad du berättade mig.
Det förefaller mig som en besynnerlig dröm, och du skall ju alltid älska din Anna, lika mycket, och anse henne som ditt barn.
– Alltid, alltid; men nu, godnatt, din man väntar.
Godnatt! – och prostinnan tryckte ännu en kyss på dotterns panna; rodnande och stum förde
Anna hennes hand till sina läppar; dörren slöts om fostermodren, och Anna var ensam.
Det rum, hvari Anna nu befann sig, och som hon och Edvard valt till sängkammare, låg i öfra våningen, med fenster utåt trädgården med en liten balkong prydd med slingvexter utanför; det var högt, tapetseradt med gammalmodigt rödt och hvitt storrosigt kattun och likadana gardiner, hvilka nu voro fördragna för fensterna.
I taket – prydt med temligen väl bibehållna blomstergirlander och arabesker i gips – hängde en lampa, genom hvars målade glas en mångfärgad och fantastisk dager spred sig öfver det temligen stora rummet, och belyste Annas smärta gestalt, der hon med nedlutadt hufvud och händerna sammanlagda öfver bröstet, liksom för att hejda hjertats slag, satt tillbakalutad i en stor ländstol, hvars kersbärsröda siden bildade en bjert afstickande ram kring hennes figur och kastade ett blekt skimmer öfver hennes hvita drägt och blottade armar.
– En mängd blommande nerier, ställda i en grupp på golfvet, prydde rummets ena sida midt framför
Anna och spredo tillsammans med de gulhvita blommorna af en jasmin – som slingrade sina fina grenar omkring en liten, rund kamin, målad med brokiga, onaturliga figurer, och ofvanpå prydd med en kärleksgud af marmor – ett nästan döfvande doft i rummet.
Visaren på bordstudsaren visade att en halftimme förlidit sedan prostinnan gått, och ännu satt