Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Barnkammaren låg åt gården och från dess fönster såg man ett plåttak och några vindskontor.
Derinne stodo gamla aflagda möbler och annat husgeråd.
Dessa möbler utan menskor verkade hemskt.
Pigorna sade att det spökade. -- Hvad var det?
Spökade.
Ja det kunde de inte säga, men det var närmast döda menskor som gingo igen.
Så uppfostrades han af pigorna, och så uppfostras vi alla af underklassen.
Det är dennes ofrivilliga hämd, att den ger våra barn vår aflagda vidskepelse.
Det kanske är detta som hindrar utvecklingen i så hög grad, om ock det utjemnar klass-skilnaden något.
Hvarför lemnar modern detta det vigtigaste bestyret ifrån sig, hon som får brödet af fadern för att hon skall uppfostra sina barn?
Johans mor läste endast stundom aftonbönerna med honom, men oftast var det barnpigan.
Denna hade sålunda lärt honom en gammal katolsk bön som lydde: »Det gick en engel kring vårt hus, han hade två förgylda ljus etc.»
Om det är menskans dröm att komma ifrån arbete, så synes qvinnan genom äktenskapet ha realiserat den drömmen.
Derför står familjen såsom social institution mycket nära hjorden: hanen, honan och ungarne, och icke ett steg öfver horden, då slafvarne (
Derför uppfostras man för familjen (
De andra rummen lågo åt Klara kyrkogård.
Öfver lindarne höjde sig kyrkans skepp som ett berg och på berget satt jätten med kopparhatten, som förde ett aldrig hvilande buller för att ange tidens lopp.
Den slog qvarter i diskant och timmar i bas.
Den ringde morgonbön klockan fyra i en liten pingla, den ringde morgonbön klockan åtta, den ringde afton klockan sju.
Den klämtade tio på förmiddagen och fyra eftermiddagen.
Den tutade alla timmar från tio till fyra om natten.
Den ringde midt i veckan vid begrafningar och det var ofta den ringde nu under koleratiden.
Och om söndagarne, o, då ringde den så, att hela familjen såg gråtfärdig ut och ingen hörde hvad den andra sade.
Tutningarne om natten, när han låg vaken, var mycket hemskt.
Men värst var eldklämtningen.
Första gången han hörde i denna djupa, dofva klang om natten föll han i fross-skakning och grät.
Huset vaknade alltid.
-- Elden är lös! hördes någon hviska.
-- Hvar är det?
-- Man räknade slagen och så somnade man igen, men han somnade icke.
Han gret.
Då kunde mor komma upp, stoppa om honom och säga:
Var icke rädd, Gud bevarar nog de olyckliga! -- Det der hade han icke tänkt om Gud förr. -- Om morgonen läste pigorna i bladet, att det brunnit på Söder och två menskor brunnit inne.
-- Det var så Guds vilja, sade mor.
Hela hans första vaknande till lif ingick med klockklang, klämtning och tutning.
Alla hans första tankar och förnimmelser voro ackompagnerade af begrafningsringningar, och hans första lefnadsår utminuterades med qvartslag.
Det gjorde honom åtminstone icke glad, om det också icke gaf någon afgjord färg åt hans kommande nervlif.
Men hvem vet!
De första åren äro lika vigtiga som de nio månaderna före.
Vid fem år kom han i småbarnsskolan.
Han kunde sina lexor och läste rent innantill.
Kamraternas samlif tog bort enformigheten i hemmet, och umgänget med samåriga från andra samhällsklasser vidgade hans tankar, tog bort den monotona kritiken på syskon och föräldrar och gaf uppfostran.
Långt efter, när han tänkte på denna tid, stodo endast två minnen qvar af betydelse.
Det ena, som sedan väckte hans förvåning: att en sjuårs gosse uppgafs stå i könsforhållande till en jemnårig flicka.
Hans könslif hade ännu icke vaknat, så att han ej visste hvarom fråga egentligen var; ordet som betecknade handlingen erinrade han.
Fenomenet lär emellertid ej vara enastående efter hvad läkare relaterat i böckerna, och hans egna senare iakttagelser på bondens barn visade att uppgiften åtminstone var trolig.
Det andra var detta: en gosse hade på griffeltaflan ritat en gubbe och derunder skrifvit Gud, hvarför han straffades.
Denna gosse, som redan kunde böner och läst katekes, hade sålunda icke förvärfvat några högre begrepp om det högsta väsendet än det, som uttrycktes genom den figur, föreställande Gud Fader, som var tryckt före Tio Guds bud i katekesen.
Det rätta gudsbegreppet synes sålunda icke vara medfödt, och när det sålunda skall förvärfvas genom uppfostran borde icke regeringens lärobok ingifva så låga föreställningar som den om en gammal man, hvilken behöfde hvila sig efter sex dagars arbete.
Barndomsminnena utvisa alla huru som dels sinnena först vakna och absorbera de lifligaste intrycken, känslorna röras vid minsta flägt, huru senare iakttagelserna hufvudsakligen rigta sig på bjerta företeelser, sist på moraliska förhållanden, känsla af rätt och orätt, våld och barmhertighet.
Minnena ligga oordnade, vanskapligt tecknade såsom bilderna i taumatropen, men snurrar man på hjulet, så smälta de ihop och bilda en tafla, betydelselös eller betydelsefull, det beror på.
Han ser en dag stora granna bilder af kejsare och kungar i blåa och röda uniformer, som pigorna satt upp i barnkammaren.
Han ser en annan som föreställer en byggning, som springer i luften och är full med turkar.
Han hör någon läsa högt ur ett blad om huru man sköt med brinnande kulor på städer och byar borta i ett fjerran land och mins till och med detaljer, såsom att modern gråter när det läses om fattiga fiskare, som med barn måste ut ur sina brinnande kojor.
Detta skall föreställa: kejsar Nikolaus och Napoleon den tredje, Sevastopols stormning och bombardemanget af Finska kusten.
Far är hemma en hel dag.
Man ställer alla husets dricksglas på fönsterbrädena.
Fyller glasen med skrifsand och sätter stearinljus uti.
På qvällen tändas alla ljusen.
Det är så varmt i rummen och så ljust.
Och ljus i Klara skolhus och i kyrkan och i prestgården och det kommer musik ur kyrkan.
Det var illuminationen vid kung Oskars tillfrisknande.
Stort buller i köket.
Det har ringt på frukostklockan och mor har blifvit utkallad.
Der står en man i uniform med en bok i handen och skrifver.
Köksan gråter, modern ber och talar högt, men mannen i kasken talar ändå högre.
Polisen, ljuder det i hela våningen.
Polisen.
Och det talas om polisen hela dan.
Fadern är kallad i polisen.
Skall han i arrest?
Nej, han skall betala 3 riksdaler och 16 skilling banko, för att köksan på dagen slagit ut ett diskämbar i rännsten.
Han ser en eftermiddag huru man tänder lyktorna nere på gatan.
En af kusinerna fäster uppmärksamheten på att der icke fins olja och veke; det är bara en metallpinne.
Det är första gaslyktorna som tändas.
Han ligger till sängs i många nätter utan att stiga upp om dagarna.
Han är trött och sömnig.
Det kommer en sträf herre till sängen och säger att han icke får ha händerna ofvanpå täcket.
Han får ta in elaka saker ur en sked; äter intet.
Man hviskar i rummet och mor gråter.
Så sitter han uppe igen vid fönstret i sängkammaren.
Det ringer hela dagen.
Gröna bårar bäras öfver kyrkogården.
Ibland står en mörk klunga med menskor kring en svart låda.
Dödgräfvarne komma och gå med sina spadar.
Han får bära en kopparplåt med ett blått sidenband på bröstet, och tugga på en rot hela dan.
Detta är koleran 54.
En dag går han mycket långt bort med en af jungfrurna.
Han går så långt, att han längtar hem och gråter efter mamma.
Jungfrun går in med honom i ett hus.
De sitta i ett mörkt kök bredvid en grön vattentunna.
Han tror aldrig han skall komma hem mer.
Men de gå längre bort.
Förbi skepp och pråmar, förbi ett otrefligt tegelhus med långa höga murar, der fångar sitta.
Han ser en ny kyrka, en lång allé med trän, en dammig landsväg med maskrosor i kanten.
Nu bär flickan honom.
Slutligen komma de till ett stort stenhus, vid hvilket står ett gult trähus med kors på, och en stor gård ligger der med gröna trän.
De se hvitklädda menskor, bleka, halta, sörjande.
De komma upp i en stor sal med brunmålade sängar.
Bara sängar med gummor i.
Väggarne äro kalkhvita, gummorna äro hvita, sängkläderna äro hvita.
Och det luktar så illa.
De gå fram förbi en mängd sängar och stanna midt i rummet vid en säng på höger hand.
Der ligger en yngre qvinna med svart krusadt hår, hvit nattröja.
Hon halfligger på rygg.
Hennes ansigte är utmärgladt, hon har en hvit duk öfver hufvud och öron.
Hennes magra händer äro till hälften lindade med hvita trasor, och armarne skaka oupphörligt inåt, i båge, så att fingerknogarne gnidas mot hvarann.
När hon får se barnet skakas armar och knän våldsamt och hon brister i gråt.
Hon kysser gossens hufvud.
Gossen känner sig illa till mods.
Han är blyg och gråtfärdig.
-- Känner han icke igen Kristin? säger hon.
-- Han måtte icke göra det.
Och då torkar hon ögonen igen.
-- Hon beskrifver nu sina lidanden för jungfrun, som tar fram små matvaror ur en pirat.
De hvita gummorna öppna nu halfhöga samtal och Kristin ber jungfrun icke visa hvad hon har i piraten, ty de äro så afundsjuka, de andra.
Och derför smyger jungfrun in en gul riksdaler i psalmboken på nattbordet.
Tiden är gossen så lång.
Hans hjerta säger honom ingenting; icke att han druckit denna qvinnas blod, som tillhörde en annan, icke att han sofvit sin bästa sömn vid denna sjunkna barm, icke att dessa skakande armar vaggat honom, burit honom, dansat honom, hjertat säger honom ingenting, ty hjertat är bara en muskel som pumpar blod, sak samma ur hvilken brunn.
Men när han går och mottagit hennes sista, brinnande kyssar, när han ändtligen efter att ha bockat sig för gummorna och sköterskan kommer ut ur sjukluften och andas under träden på gården, så känner han liksom en skuld, en illa placerad skuld, som icke kan betalas med annat än evig tacksamhet och litet mat i en pirat och en riksdaler i psalmboken, och han skäms öfver att han är glad att vara ifrån lidandets brunmålade sängar.
Detta var hans amma, som sedan låg i femton år i kramp och utmärgling i samma säng tills hon dog, och han fick sitt porträtt i gymnasistmössa återsändt af direktionen för Sabbatsbergs sjukhus, der det hängt i långa år sedan den vuxne ynglingen slutligen endast en gång om året offrat en stund af obeskriflig glädje åt henne, en stund af lätta samvetsqval för honom sjelf.
Om han ock fått brand i blodet af henne, fått kramp i nerverna, så kände han ändock en skuld, en representativ skuld, ty personligen var han ej skyldig henne något, då hon ej skänkt honom något annat än det hon var tvungen sälja.
Detta att hon var tvungen sälja sitt blod, det var samhällets brott.
Som samhällsmedlem kände han sig äfven i någon mån skyldig.
På kyrkgårn är han ibland.
Der är allt främmande.
Stenkällare med lock, som ha bokstäfver och figurer, gräs som man ej får trampa på, trän med löf som ej får röras.
Morbror tar en dag ett löf, men så kommer polisen.
Den stora byggningen, hvars fot han öfver allt törnar emot, förstår han ej.
Der går folk ut och folk in; der höres sång och musik inifrån; och den ringer och slår och klämtar.
Den är hemlighetsfull.
Och på östra gafveln sitter ett fönster med ett förgyldt öga på.
-- Det är Guds öga! -- Det förstår han inte, men det är i alla fall ett mycket stort öga, som bör se långt.
Under fönstret är en källarglugg med galler.
Morbror visar gossarne att dernere stå blanka likkistor. -- Der bor Clara Nunna. -- Hvem var det?
-- Det vet han inte, men det var väl ett spöke.
Han står inne i ett förfärligt stort rum och vet icke hvar han är hemma.
Det är mycket vackert; allting i hvitt och guld.
En musik såsom af hundra fortepianon sjunger ofvanför hans hufvud, men han ser icke instrumenten eller spelmannen.
Bänkar stå i en lång allé och längst fram är en tafla, ur bibliskan troligen.
Två hvita menskor ligga på knä och ha vingar, och der stå stora ljusstakar.
Det är troligen engeln med de två förgylda ljusen, som gå omkring vårt hus.
Och der står en herre i röd rock och är tyst med ryggen vänd ut åt.
I bänkarne luta sig menskorna ner som om de sofvo. -- Tag af er mössorna, säger morbror och lägger hatten för ansigtet. -- Gossarne titta sig om och nu se de strax invid sig en brunmålad, ovanlig pall, på hvilken ligga två män i gråa kåpor och kapuchonger öfver hufvudet; de ha jernkedjor om händer och fötter, och gardister stå bredvid dem.
-- Det är tjufvar, -- hviskar morbror.
Gossen tycker det är hemskt härinne, oförklarligt, ovanligt, strängt, och kallt också.
Det tycker visst bröderna också, ty de be morbror att få gå och han går genast.
Det är hans intryck af den kult, som skall måla kristendomens enkla sanningar!
Grymmare än Kristi milda lära.
Det der med tjufvarne var värst.
Jernkedjor och sådana rockar!
En dag när solen skiner varm blir det oro i huset.
Möbler flyttas, lådor tömmas, kläder ligga kastade här och der.
En morgon strax efter kommer en långkärra och en droska och hemtar; och så reser man; somliga på roddbåtar från Röda Bodarne, andra i droskan.
Vid hamnen osar olja, talg och stenkolsrök; de nymålade ångbåtarne skina i lysande färger och flaggor svaja; långkärror skramla förbi de stora lindarne, gula ridhuset ligger der qvar dammigt och ruskigt bredvid vedskjulet.
Han skulle fara på sjön.
Men först helsa de på fadern inne på kontoret.
Han förvånas att i honom träffa en glad, rask man, som skämtar med brunstekta ångbåtskaptener och som har ett vackert, välvilligt leende.
Ja, han är till och med ungdomlig och har en pilbåge, som kaptenerna bruka skjuta med på ridhusets fönster.
Det är trångt på kontoret, men de få komma innanför det gröna skranket och dricka ett glas porter bakom en gardin.
Bokhållarne äro artiga, men påpassliga när fadern tilltalar dem.
Han hade aldrig sett fadern i hans verksamhet förr; bara sett honom hemma som den trötte och hungrige familjeförsörjaren och domaren, som föredragit bo tillsammans med nio personer i tre rum i stället för att bo ensam i två.
Han hade bara sett den sysslolöse, ätande och tidningsläsande fadern på hans nattliga visiter i hemmet, han hade icke sett mannen i hans verkningskrets.
Han beundrade honom, men kände att han äfven fruktade honom mindre nu och han trodde att han skulle kunna tycka om honom en gång.
Han var rädd för sjön, men innan han vet ordet af sitter han i ett ovalt rum med hvitt och förgyllning och med röda sammetssoffor.
Så fint rum hade han aldrig förr sett.
Men allt bullrar och skakar.
Han tittar ut genom ett litet fönster och nu ser han gröna stränder, blågröna vågor, höskutor och ångbåtar tåga förbi.
Det var som en panorama eller som de sagt att teatern var.
På stränderna marschera fram små röda hus och hvita, utanför hvilka stå gröna trän med snö på; stora gröna dukar surra förbi med röda kor på, alldeles som i julklappsaskarne; solen svänger rundt och nu går man in under trän med gula fransar och bruna maskor, bryggor med vimplande segelbåtar, stugor med höns utanför och en skällande hund; solen skiner på fönsterrader, som ligga på marken, och gubbar och gummor gå med vattenkannor och krattor; så blir det idel gröna trän igen, som luta sig ner öfver vattnet, gula badhus och hvita; det smäller ett kanonskott öfver hans hufvud, bullret och skakningen upphör; stränderna stanna; han ser en stenmur ofvanför sitt hufvud och menskors byxor och kjolar samt en hop skodon.
Han ledes opp för trappan, som har en ledstång af guld, och han ser ett stort, stort slott.
-- Här bor kungen, -- säger någon.
Det var Drottningholms slott; det vackraste minnet från hans barndom, sagböckerna medräknade.
Sakerna äro uppackade i en hvit stuga oppe på en backe, och nu rulla barnen i gräset, rigtigt gröngräs utan maskrosor som på Klara kyrkgård.
Det är så högt, så ljust och skogar och fjärdar grönska och blåna i fjerran.
Soplåren är glömd, skolrummet med lukt af svett och urin är förgätet, de svåra kyrkklockorna dåna ej mer, dödgräfvarne äro borta.
Men om aftonen ringer det i en liten klockstapel strax bredvid.
Han ser med förundran på den lilla beskedliga klockan, som svänger i fria luften och sjunger så lagom hårdt ut öfver park och vikar.
Han tänker på de grymma basarne i tornet derhemma, som han bara fått se ett ögonblick som ett mörkt gap, när de slängde ut genom gluggarne.
Om qvällen, när han somnar trött och nytvättad efter alla svettbad, hör han hur tystnaden ringer i öronen och han väntar förgäfves höra klockan slå och tornväktaren tuta.
Och så vaknar han nästa morgon för att stå upp och leka.
Han leker dag ut, dag in, en hel vecka.
Aldrig går han i vägen mer och det är så fredligt.
De små sofva inne och han är ute hela dagen.
Fadern syns inte.
Men på lördan kommer han ut och så har han halmhatt och är glad, nyper pojkarne i kinden och berömmer dem för att de växt och blifvit bruna.
Han slåss aldrig mer, tänker barnet.
Men han förstår ej att det kunde bero på något så enkelt som att det var bättre om utrymme härute, och att luften var renare.
Sommaren gick lysande, hänförande som en trollsaga.
Under poppelalléer silfverbeslagna lakejer, på sjön himmelsblå drakskepp med rigtiga prinsar och prinsessor, på vägarne gula kalescher, purpurröda landåer och arabiska hästar i fyra spann, som sprungo efter piskor så långa som tömmar.
Och kungens slott med speglande golf och guldmöbler, marmorkakelugnar, taflor.
Parken med sina alléer som långa, höga, gröna kyrkor; vattenkonsterna med oförståeliga figurer från sagböckerna, sommarteatern, som förblef en gåta, men begagnades som labyrinth, Götiska tornet, alltid stängdt, alltid hemlighetsfullt, utan annan uppgift än att återge ekot af de talandes röster.
Han promenerades i parken af sin kusin, som han kallade tant.
En nyss utvuxen, vacker flicka med fina kläder och parasoll.
De komma in i en skog, som är dyster med mörka granar, de vandra ett stycke längre bort, längre; nu höres sorl af röster, musik och slammer af tallrikar och gafflar; de stå framför ett litet slott olikt allt annat.
Drakar och ormar slingra sig ner för takåsarne, gubbar med gula, äggrunda ansigten titta ner med svarta, sneda ögon och hårpiskor i nacken, bokstäfver, som han icke kan läsa, och som likna något och ändå äro olika allt annat, krypa utmed taklisten.
Men nere i slottet för öppna fönster sitta kungar och kejsare till bords och äta på silfver och dricka viner.
-- Der sitter kungen, -- säger tanten.
Han blir rädd och ser efter om han trampade i gräset eller är på väg att göra något ondt.
Han tycker att den vackra kungen, som bär vackra, välvilliga drag, ser midt igenom honom; och han vill gå bort.
Men hvarken Oskar
I eller de franska marskalkarne eller ryska generalerna titta på honom, ty de tänka nog nu på freden i Paris, som skall göra slut på orientaliska kriget.
Poliserna gå deremot omkring som rytande lejon, och dem har han ett obehagligt minne af.
Bara han ser en sådan känner han sig brottslig och tänker på tre riksdaler och sexton skilling banko.
Han har emellertid sett den högsta uppenbarelsen af magten, högre än brödernas, moderns, faderns, vicevärdens, värdens, generalens med plumagerna, polisens.
Det är en annan gång.
Återigen med tanten.
De passera ett mindre hus vid slottet.
På en sandig gård står en man: civil, i panamahatt och sommarkläder.
Han har svart skägg och ser stark ut.
Rundt omkring honom löper i en lina en svart häst.
Mannen rör på en harskramla, smäller med en piska och lossar skott.
-- Det är kronprinsen! -- säger tant.
Han såg då ut som en vanlig menniska och var klädd som morbror Janne.
En annan gång, i parken, djupt inne i skuggan under de höga träden, stannar en officer på en häst.
Han »gör honnör» för tant, håller in hästen, tilltalar tant och frågar gossen hvad han heter.
Han svarar som sanningen är, ehuru något blyg.
Det mörka ansigtet ser på honom med goda ögon och han hör ett djupt, dånande skratt.
Derpå försvinner ryttaren.
-- Det var kronprinsen!
Kronprinsen hade talat till honom!
Han känner sig lyftad och liksom tryggare.
Den förfärlige magthafvaren var ju snäll.
En dag får han veta att far och faster äro gamla bekanta med en herre, som bor på stora slottet och går i trekantig hatt och har sabel.
Slottet får ett annat, vänligare utseende.
Han är liksom bekant med dem deruppe, ty kronprinsen har talat med honom och pappa kallar kamrern du.
Numera förstår han att de granna lakejerna stå under honom, i synnerhet när han får veta att köksan promenerar med en sådan om qvällarne.
Han har fått nys om den sociala skalan och upptäckt att han icke står lägst åtminstone.
Innan han vet ordet af är trollsagan slut.
Soplåren och råttorna stå der igen, men vicevärdens Kalle begagnar icke mer sin auktoritet, när Johan vill gräfva upp stenläggningen; ty Johan »har talat med kronprinsen,» och herrskapet har »bott på sommarnöje».
Gossen har sett öfverklassens herrlighet i fjerran.
Han längtar dit som till ett hemland, men moderns slafblod uppreser sig deremot.
Han vördar af instinkt öfverklassen, vördar den för mycket att våga hoppas komma dit.
Och han känner att han icke hör dit.
Men han hör icke till slafvarne heller.
Detta blir en af slitningarne i hans lif.
Dressyren börjar.
Stormen hade gått förbi.
Slägtassociationen började upplösa sig.
Man kunde gå sjelf.
Men öfverbefolkningen, familjens tragiska öde, pågick.
Dock, döden gallrade.
I huset fans alltid svarta papper från begrafningskarameller klistrade opp på barnkammarväggarne.
Modern gick beständigt i kofta, och alla kusiner och tanter hade konsumerats som faddrar, så att numera bokhållare, ångbåtskaptener och restauratriser måste anlitas.
Detta oaktadt tycktes välståndet småningom återvända.
Som utrymmet började bli trångt flyttade familjen ut på en malm, der man fick sex rum och kök i en malmgård vid Norrtullsgatan.
Samtidigt inträder
Johan vid sju års ålder i Klara högre lärdomsskola.
Det var lång väg att gå fyra gånger om dagen för korta ben, men fadern ville att barnen skulle härdas.
Detta var rigtigt och lofvärdt, men så mycken onödig muskelförbrukning borde ha blifvit ersatt med stark föda, men dit sträckte sig icke husets tillgångar, och dessutom kunde icke det öfverdrifna hjernarbetet uppvägas af den ensidiga gångrörelsen med bärandet på en tung bokväska.
Det blef brist på jemvigt i plus och minus och nya slitningar uppstodo som följd.
Om vintermorgonen väckes sjuåringen och bröderna klockan sex vid kolmörker af husan.
Han är icke fullsöfd, utan har ännu sömnfebern i kroppen.
Far och mor och småsyskon och pigor fortfara att sofva.
Han tvättar sig i kallt vatten, dricker en kopp kornkaffe med ett franskt bröd, under det han störtar igenom fjerde deklinationens ändelser i Rabes grammatika; durkar igenom en bit på »Joseph säljes af sina bröder» och rabblar opp andra artikeln med förklaring.
Så stoppas böckerna i väskan och man går.
Utanför porten på Norrtullsgatan är det mörkt än.
Hvarannan oljelykta vinglar på sina rep för en kall vind och snödrifvorna äro djupa.
Ingen dräng har ännu varit ute och skottat.
Mindre gräl om hastigheten i marschtempot uppstår mellan bröderna.
Endast bagarkärrorna och polisen äro i rörelse.
Vid Observatorium äro snödrifvorna mycket höga, hvilket gör att byxor och stöflar bli genomvåta.
I Kungsbacken inträder man hos bagarn och köper frukostbröd, ett franskt bröd, som vanligen uppätes på vägen.
Hötorgsgränden skildes han från bröderna som gingo i ett privat realläroverk.
När han slutligen anlände till hörnet af Klara Bergsgränd slog klockan, den fatala klockan i Klara.
Han fick vingar under benen, väskan slog honom i ryggen, tinningarne bultade, hjernan hoppade under pulsarnes våldsamma slag.
När han kom i kyrkgårdsgrinden såg han att klasserna voro tomma.
Pligten var för honom som ett gifvet löfte.
»Force majeure», tvingande nöd, intet kunde lösa honom.
Sjökaptenen har tryckt på connoissementet att han förbinder sig leverera varan oskadd den och den dagen, »om Gud vill».
Om Gud ger storm eller snö är han löst.
Men gossen hade inga sådana försigtighetsmått för sig vidtagna.
Han hade försummat sin pligt och han skulle ha straff: det var allt.
Han gick tunga steg in i klassen.
Der var endast kustos, som log emot honom, och hans namn skrefs opp på svarta taflan under rubriken:
Sero.
En qvalfull stund gick, och så höras starka nödrop i secunda och rappen af en rotting falla tätt.
Det är rektorn, som gör sin razzia eller tar sin motion på de senkommande.
Han faller i häftig gråt och darrar i hela kroppen.
Ej för smärtan, men för vanäran att läggas opp som ett slagtdjur eller en delinqvent.
Då öppnas dörren.
Han far opp.
Men det är städerskan, som skall putsa lampan.
-- God dag, Johan -- säger hon.
-- Har han kommit för sent, som är så ordentlig annars.
Hur mår Hanna?
Johan upplyser att Hanna mår väl och att det snöat så mycket på Norrtullsgatan.
-- Har ni flyttat till Norrtullsgatan, Gubevare oss.
Nu öppnar rektorn dörrn och rektorn kommer in.
-- Nåå, du!