Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång upphof väl Alfred sin röst till följande ord: ”Men Pappa, om jag är artig mot Onkel Wahl och säger Onkel till honom, fast han inte är Adelsman, så kan det ju hända” ... men ”meningen han ej till slut,” ty Fadern kallade honom hastigt till sig, för att ställa något till rätta på hans dolma, och lika tyst blef det igen.
Det tycktes vara öde, att allt störande den aftonen skulle komma från ett och samma håll i salongen, ty i den vrå, hvarifrån Gösta gått fram till Grefvinnan, hördes sent omsider ganska ljudliga snyftningar.
Äfven dessa misshagade Grefvinnan.
”Hvad gör Elin derborta?” frågade hon strängt, allt utan att se upp ifrån arbetet.
Hvad gjorde också Elin?
Jo – vid Moderns hårda ord till Gösta hade hon liksom velat qväfvas och börjat gråta, och på det hennes gråt ej måtte höras, lindat sin halsduk om hufvudet samt krupit under en ländstol, och, med händerna hårdt tryckta till munnen, legat der med ansigtet mot golfvet.
”Hvad gör Elin der borta?” upprepade Modern efter en stund, då intet svar följt hennes första fråga.
”Kom hit!”
Så fort ske kunde, kröp Elin fram och gick, under fåfänga försök att nedsvälja sin smärta, fram till Moderns sybåge.
Grefvinnan såg på henne.
Ehuru skön och rörande i sin sorg att skåda, var den hulda sexårsflickan med sitt rika, ljuslockiga, men nu något orediga hår, med märken efter alla tio små fingrarna på sitt fina genomskinliga skinn, m. m. ej i det städade skick Grefvinnan satte värde på.
”Så Elin tygat till sig!
Hvad lipar hon nu för igen?” – frågade hon slutligen.
”För att .. för att Gösta är näsvis, som säger Onkel och Tante till Onkel och Tante, som äro så goda”, framsnyftade stackars liten Elin.
Hvad mening Grefvinnan lade i dessa sanningsenliga ord är svårt att säga, men emot vanan rodnande starkt, fattade hon i Elins ena axel, skakade henne tämligen omildt och befallte henne hålla inne med sina onödiga tårar, annars skulle hon få nog att gråta för.
Elin, redan förut upprörd och nu tillika skrämd, ville försöka att lyda, men ju mer hon bemödade sig att låta bli att gråta, dess värre gret hon.
Snart började konvulsiviska ryckningar att skaka hennes späda kropp och hon anfölls af en dof, rosslande hicka, den der lät så ynkligt, att sjelfva Grefve
Ringschöld, som, midt uppå sitt sträfvande att medelst två cartes de grace bringa sin patience till en salig ändalykt, börjat märka att det ej stod så alldeles riktigt till borta vid sybågen, nu verkligen, i ställe för att taga upp det sista, afgörande, oåterkalleliga gracekortet, vände sig mot sin hustru och i afbedjande ton sade: ”Men hvad står på?
Au nom de Dieu, ma chère Amie! – Pour toute chose au monde, Madame de Ringschöld, laissez donc cette pauvre enfant pleurer – – au nom de Dieu laissez-la donc – pour toute chose au monde – au nom de Dieu.”
Men ma chère Amie, Madame de Ringschöld, som, med undantag af en viss flyttbar döfhet på det örat som vette åt hennes Man, var begåfvad med de flinthårdaste nerver i verlden, gaf icke akt på Grefvens böner.
Hon hade haft oförsigtigheten att debutera med en hotelse, hon misstänkte dottern om att spela en komedi, för hvilken lusten en gång för alla skulle henne fråntagas, hon var dessutom sjelf uppretad.
Långsamt, men hotande, höjde hon ena handen, med den andra höll hon allt fast i den mot golfvet neddignande Elin ......
Grefve Ringschöld ryckte på sin stol, Fru Wahl reste sig med ovilja, till och med Alfred lät högmössan ligga och började se på sin stackars syster, och Gösta, som från sitt gömställe sett, huru Elin misshandlades, och det till för hans skull, – Gösta skulle just rusa fram, kasta sig emellan mor och dotter, och på sig afvända det Elin tilltänkta slaget, när i det samma dörren till salen öppnades och Wahl inträdde.
Hvem är lycklig nog att ej någongång under sin lefnad ha erfarit, huru det blotta, oförmodade framträdandet af någon oväntad, tredje person mera lugnande verkar på stormiga uppträden, än alla vältaliga och bevekliga föreställningar, än alla pour toute chose au monde samt au nom de Dieu, (brukadt som talesätt) af en eller annan, som ifrån början deltagit i oredan eller ock endast åskådat den!
När nu tillika denna tredje, här rättare sjunde, person hade, ehuru son af en kolare, ett väsen som gerna kunnat anstå den högstbetroddaste Man, så är väl mindre underligt, att, vid Wahls inträde, ovädret i Högesta stora och vackra salong i blinken lade sig.
Grefvinnan släppte alldeles Elin, hvilken hon med sänkt röst befallde att genast gå till sin kammare och blifva der i tre dagar ensam.
Att Gösta smög sig ut efter Elin, som med möda kunde släpa sig fram, såg Grefvinnan icke eller ville icke se det, utan var genast färdig att på det artigaste emottaga Brukspatronen.
– Så ock Grefven, numera vid det briljantaste humör i verlden, för det lilla gråterskan lyckligen sluppit undan, utan att han behöft sätta sig en frais – något äfven för det sista gracekortet, hvaraf han under uppstigandet för att gå emot Wahl sett nog, att veta Patiencens långvariga förtrollning ändtligen häfven.
Alfred höll sig genast framme med militärisk honnör hos Onkel Wahl, och sjelfva högmössan satt riktigt qvar öfver hjessan, efter att så många gånger hafva fallit ned från venstra örsnibben.
Allt var åter mycket bra, utom ett moln på Fru Wahls panna, som icke ens den älskade mannens ankomst förmådde skingra.
Wahl måste nödvändigt samma afton inträffa på Stånga, men deremot hade Grefve Ringschöld, en så artig värd att hans gäster knappast hunnit sätta fötterna inom hans dörrar, innan han begynte persuadera dem att qvarstadna, många invändningar att göra.
Under det Grefvinnan, som egentligen uti ingenting mankerade sin Man, utom måhända deri att hon ej aktade honom, sökte bringa å bane ett angenämare samtal, än persuasioner å ena och afslag å andra Herrens sida, gick Fru Wahl sina färde – bort till Elins rum.
Äfven nu så många år sednare runno strida tårar ur Fru Wahls ingalunda stoiska ögon, för den syn hon såg, när hon den der olycksaftonen inträdde i Elins kammare.
Det var ett stort, högt, mörkt rum.
Genom dess enda djupa fönster föllo fullmånens strålar in på väggen, der Elins säng stod.
Nedanför den, med händer och hufvud stödda mot dess hårda kant, låg Elin på knä på golfvet och rörde sig ej.
Fru Wahl trodde först att hon sof.
Men Elin sof icke.
Under djup tystnad ledsagad af Gösta till tröskeln af sin dörr, hade Elin der visat honom ifrån sig.
Ack, Elins Mamma hade ju sagt att Elin i tre dygn, (i hastigheten brukade Grefvinnan det ordet i stället för dagar) skulle vara ensam, och Elin visste ej hvad dygn var!
Gösta hade blott släppt in Elin, kysst låset och gått – Gud vet hvart; men Elin, inkommen i sin svarta kammare, hade krupit bort till sängen, der nedfallit, knäppt sina små händer och sett, i mörkret, upp mot höjden.
Småningom blef hon lugnare – hennes tårar stadnade – sakta sjönko händerna ned på sängkanten och hufvudet ner på dem; så förblef Elin länge – under det månen steg upp och äfven sedan Fru Wahl kommit in .....
Frun gick slutligen fram till henne, klappade henne lätt på hufvudet och kallade henne lilla söta Elin.
Elin lyftade ansigtet litet upp – månen lyste nu derpå – Herre Gud, Herre Gud, hvad var det också icke för en syn!
– Fru Wahl måste vända sig bort, hon ångrade nästan hon kommit in.
Hvad kunde hon säga det barnet?
”Ack är det Tante?” sade Elin slutligen matt.
”Hvad
Mamma är god, som inte låtit Elin vara för länge ensam!”
Fru Wahl kunde ej svara.
Elin fick förblifva i sin tro.
”Se Tante” – återtog
Elin efter en stund – ”nu gråter Elin inte mer.”
Elin liksom log härvid.
Allt sitt förstånd måste Fru Wahl taga till fånga, för att, som hon sedan sade till sin Man, ej bli galen af detta leende.
Slutligen satte
Fru Wahl sig bredvid
Elins säng och ville taga henne upp på sitt knä.
Men det vore för godt för en flicka, som varit olydig, menade Elin – men gjorde sedan intet motstånd, när Fru Wahl sakta lyftade henne upp på sängen.
Frun stadnade tämligen länge hos Elin, sade väl ej många ord, men hennes närvaro gjorde Elin synbart godt.
När Elins sköterska sent omsider kom med ljus, gick hon först.
Då hon vid bortgåendet kysste Elin, knäppte denna åter ihop sina små händer, såg med en blick så obeskrifligt ängslig, så outsägligt bedjande på sin Tante och hviskade:
”Ack, goda Tante! håll af Gösta och be
Onkel göra så med, fast han varit näsvis.”
Det löftet kunde Fru Wahl med godt samvete göra.
När hon snart derpå befann sig i vagnen med sin Man, bestormade hon honom med böner och tårar, ej för att han skulle hålla af Gösta, det gjorde han nog ändå, men på det han skulle hitta på något sätt att frälsa Gösta och Elin, dem hon i sin ifver kallade Martyrer, undan deras hårda och känslolösa vård.
Ja, vår goda Fru, som förut aldrig fråntagit sin nästa så mycket som en knappnåls värde, slutade med att rent ut proponera sin Man att stjäla de båda barnen, om man ej på hederligt vis kunde lägga sig till dem, men Mannen, som annars intet begärt bättre än att kunna kalla dem för sina, Mannen sade att man skulle tänka och – och sofva på saken.
Elin hade fått tre dagars arrest på sitt rum.
Hon lemnade det ej på många gånger tre.
Efter att slutligen ha somnat från dagens alla vedermödor, vaknade hon om natten i skrik och full feberyra.
Den tillkallade
Läkaren förklarade henne insjuknad i en å orten allmän nerffeber, samt utgången mer än osäker.
Då visade sig att Grefvinnan Ringschöld var Elins Mor.
Så länge dotterns lif var i fara, lemnade hon ej hennes säng.
Endast sällan och med näsduk för munnen syntes Grefve Ringschöld deremot i Elins rum – framme vid sängen aldrig; och hade det ej varit för skam skull, torde han nog hafva gjort sonen sällskap, när detta familjehopp undan smittan skickades till närmaste stad, dit Gösta äfven skolat följa honom, men dels förklarade Gösta kort och godt att, så länge Elin lefde, lemnade han ej Högesta – sedan – kunde man göra af honom hvad man behagade – dels brydde Grefven, som på egen hand skulle anstalta om gossarnas afsändande, och dessutom aldrig var sträng mot Gösta, sig ej om att upphetta sig, då han ganska väl visste att alla sinnesrörelser vore smittledande, utan lät Gösta i Guds namn vara – och Gösta fick ostörd bära sin sorg och sin ängslan bäst han kunde.
Bäst hade för honom varit inne hos Elin, men der var ju Grefvinnan ....
Utanför dörren kunde han väl dock få stå – der tillbragte han också sin mesta tid.
Ibland hördes huru Elin i yran ropade på honom – ofrivilligt lade Gösta då handen på låset – men han besinnade sig, tog handen åter bort – och den tioåriga gossen gret så, som annars endast ynglingar pläga gråta.
För ögonblick hade Elin sans – igenkände sin Mor, bad då om förlåtelse för sig och Gösta, och försäkrade hon ej gret mera, men vid Moderns vänliga, lugnande svar blef flickan åter oredig, kallade Grefvinnan än Onkel, än Tante, någon gång Pappa – allraoftast Gösta.
Vid detta sednare namn drog Grefvinnan sig alltid litet tillbaka och hennes läpp krökte sig föraktfullt, som vanligt.
Hvad Grefvinnan Ringschöld för öfrigt tänkte, under de dagar hon vakade öfver sitt mellan lif och död sväfvande barn, om hon, som Fru Wahl nödvändigt ville, kände ånger, kan ingen åtaga sig att säga.
Icke ens till Läkaren undföll henne något ord om möjligheten af att uppträdet i Salongen, aftonen för Elins insjuknande, stode med sjukdomen i närmare eller fjärmare förhållande, (Det allranärmaste hade Fru Wahl deremot gerna inför domstol edeligen besvurit, i följd hvaraf hon – utan all malice likväl – tröstade Grefven med att Elins nerffeber ej var smittsam,) och det enda hvaraf kunde slutas, att Grefvinnan icke helt och hållet glömt hela den qvällen, var, att hon, efter att ha ingifvit sin Man första idéen till Alfreds bortskickande, tillade: ”Den der oförskämda gossen skall åtminstone icke kosta oss båda våra barn.
– Men menade hon ock härmed, icke blott som tydligt var, Gösta, utan äfven särskilt hans näsvishet mot hennes slägtingar, så betecknade yttrandet snarare ovilja och hat mot honom än någonting annat .....
Hvad Grefvinnan tänkte och kände, kan också nu och alltid qvitta lika.
Handla gjorde hon denne gången bra – och näst Gud och Doktorn hade Elin henne att tacka för sitt tillfrisknande.
Vid underrättelsen att dottern numera vore utan fara, rusade Grefve Ringschöld utan näsduk in i sjukrummet – ända bort till sängen.
Elin sof – för första gången på länge, stilla och lugnt.
För allt i verlden hade Grefven ej velat väcka henne, men hjertans gerna gifvit sin hustru den kyss han ämnat deras återupplefvande barn.
Men Grefvinnan Ringschöld, mot hvilkens bröst Elin, i det hon somnat, under ett svagt utrop af: ”Ack hvad Elin ligger godt,” lutat sitt hufvud, märkte icke Grefvens mening eller ........
Hvar gång han på tå närmades henne, vyssade hon sakta för barnet – och Grefven flög tillbaka.
Hela tiden han oroligt fjeskade af och an derinne, såg hon ej ens på honom – måhända derföre att hon skämdes att visa det hon gråtit.
Den stolta Grefvinnan Eleonora Ringschöld hade gråtit, när
Doktorn sade att Elin kunde lefva; när Elin fann sig hvila sött vid Moderns bröst, hade äfven ett par tårar droppat ned på den somnande lilla ...... måhända var Grefvinnan ännu rörd och skämdes för det, när Grefven kom in.
– – – I sin glädje kysste han Doktorn och en mössa borta på soffdynan, som han i hastigheten tog för Elins gamla sköterska – och begaf sig åter ut.
När han väl stängt dörren till sjukrummet, kom han ändtligen ihåg att sätta näsduken för munnen.
Gösta, hvars säng man under Elins sjukdom icke alls behöft bädda och som hela tiden blott ätit hvad Fru Wahl, vid sina besök, då och då för Elins skull bedt honom nedsvälja, dånade rent af, när han fick höra det Elin ej tänkte öfvergifva honom.
”Se så, Gudskelof, nu är den der stackars välsignade gossens tur,” hade Grefve
Ringschöld yttrat, som just kom att springa förbi der han låg afsvimmad i gången – Men det blef icke Göstas tur.
Buren till sin säng, sof han i goda aderton timmar och vaknade frisk och sund.
Men Elins tillfrisknande gick långsamt –så långsamt att Läkaren, en utmärkt skicklig man, och såsom vän ofta sedd på Stånga, snart icke visste hvad han skulle tänka.
En så mild, så ljuf, så genomälskvärd varelse, som denna sexåriga flicka, hade Doktoren aldrig träffat på – icke ens gjort sig föreställning om ett så fogligt, nycklöst, qvinligt väsende, – men så mycken vilja, så många, om än ej alltid de allraförståndigaste önskningar (kapriser), att man måste kunna lefva, tyckte Doktorn likväl icke skada, och allt dylikt saknade han hos sin lilla patient.
Ödmjuk, lydig mot alla, tacksam öfver sin ålder för hvarje sig bevisad ringa tjenst, tog Elin mot ingen med barndomens sorglösa oberoende leende, som gör en så godt att se ... höra henne glädtigt skratta var aldrig att tänka på .....
Doktorn blef brydd, och med hvar dag så mycket mer, som han började märka att Elin, trots all viljelöshet och foglighet, ändock ville – längtade efter någonting, ja lefde egentligen endast och allenast i denna längtan.
Men hvarefter?
Hvad eller hvem väntade hon oaflåtligt att få se inträda genom den dörr på hvilken hon, så snart hon fick vara i fred, fästade sina oskuldsfulla ögon?
Modern var det icke ....
Ehuru Doktorn aldrig nog kunde prisa Grefvinnan under den kritiska tiden, hade han sett nog af hennes förändrade uppförande sedan, för att veta det Elin icke kunde längta efter henne.
Fadren var det icke .....
Elin hade synbarligen mindre räddhåga för honom, men hennes kind var än hvitare, pulsen än mattare efter den oroliga Faderns apparitioner i hennes rum ....
Fru Wahl icke heller ... fastän vid hennes åsyn en svag glädjerodnad färgade Elins hulda anlete, men ögonen förblefvo häftade vid dörren, för hvarje dag med mera längtansfullt, smäktande uttryck ....
Doktorn, en femtiårs ungkarl blef otålig.
Åtskilliga vreda tankar begynte spöka i hans hjerna om qvinfolkens skapelse blott till karlarnas plåga, hvilket allrabäst bevisas nu, då till och med en flicka utan något af sitt köns vanliga lyten, utan ens något af hvad man kallar hufvud nog, för att troligen nånsin komma att begripa, huru det går till att förställa sig, ändå kunde vara sådan, att icke sjelfva f–n förmådde taga reda på henne.
Trött att gissa på egen hand, gick han en dag bort till Elin, som låg som vanligt och såg på den välsignade dörren.
”Hvad är det lilla Fröken vill? säg mig det –” frågade han mildt, men eftertryckligt.
Elin såg mycket, mycket vänligt på Doktorn, vände sig sedan mot väggen och teg.
Grefvinnan
Ringschöld, som, obemärkt af Doktorn, stått borta vid fönstret, närmade sig nu.
I en ojemförligt mycket mindre vänlig ton, än den hon haft, när Elin yrade, sade hon: ”Hörde
Elin icke att Doktorn var god och frågade hvad Elin ville?”
Elin såg afbedjande på Doktorn, slog sedan något skyggt upp sina milda ljusblå ögon mot Grefvinnan och hennes röst darrade litet, i det hon framhviskade: ”Elin vill ingen ting.”
Detta svar tillfredsställde ej Grefvinnan, men hon yrkade ej på något annat; icke Doktorn heller, som märkte att, huru obetydligt det än torde synas, var Elin dock upprörd deraf.
En annan gång som Doktorn var säker att ingen annan än han fanns inne hos Elin, tog han hennes hand och frågade muntert:
”Säg nu vackert hvad lilla Fröken längtar efter! kan inte gamla stygga Doktorn få veta det?”
Elin knäppte ihop sina små afmagrade händer, vände blicken bort ifrån dörren mot
Doktorn och sade mycket lågt: ”Elin längtar efter att få veta, om hon ej snart varit tre dygn i sin kammare.”
Doktorn, som allt fann denna längtan bra liten för att vara så stor – skyndade att säga det hon redan varit der mer än tre dygn, och väntade sig få se henne gladare efter denna upplysning, men ett sorgset ack! var allt hvad
Elin svarade derpå, och mera smäktande, längtansfullare än någonsin hvilade hennes ögon på dörren.
Doktorn började allvarligt frukta trånsjuka och beslöt att rådfråga sig med Fru Wahl.
Knappt hade han sagt ett ord, innan hon afbröt honom, utropande: ”Åh, det är ingenting annat än att hon längtar efter Gösta.
Det borde jag långt för detta sagt Doktorn.”
Doktorn, kanske litet stött öfver att Fru Wahl, så alldeles sans facon, löste det problem han så mycket bråkat med, invände nu med ett visst tviflande, förnämt leende: ”Frun skyller väl inte min lilla söta patient för att vara kär heller, vill jag hoppas?”
”Alltid skolen J Herrar tala om kärlek.
Det trodde jag åtminstone
Doktorn öfver,” genmälte Fru Wahl mycket piquerad – men sedan drog hon fram med så många skäl, hvarföre Elin nödvändigt måste, och icke kunde annat än längta efter Gösta, att den hittills i Högesta inre historia föga bevandrade Doktorn, för att icke af dem låta öfvertyga sig, sprang ifrån Fru Wahl ända in till Elin, som han fann fördjupad i sin vanliga dörrbetraktelse.
Efter att ha ordat om allahanda små ting, sade han i likgiltig ton: ”Rättnu kan väl lilla Fröken börja leka?”
Elin log, men i hennes matta leende var ingen lekfullhet.
Doktorn yttrade ett och annat om åtskilliga lekar, innan han slutligen frågade: ”Skulle det roa lilla Fröken att leka med Gösta?”
Fru Wahl hade rätt.
Det dröjde en stund innan Elin svarade – och hon hade icke alls behöft göra det.
Doktorn såg nog huru Göstas namn liksom åter upplifvat henne.
”Kanske Gösta får smittan, om han kommer – då ville Elin ändå inte se honom,” blef Elins svar och för hvarje ord deraf andades hon synbart lättare.
(Grefve Ringschöld hade inne hos Elin talat om smitta så att hon hört det.)
Gösta fick komma in till Elin, der ingen fråga om smitta var.
Från den stunden tillfrisknade Elin, och tapisseri-templet i salongen förlorade alldeles sitt fordna ruinlika utseende.
Doktorn upphörde med sina besök, efterlemnade han ett slags regime för Elin, som bland annat föreskref, att hon skulle aktas för förkylning och i allmänhet för all ansträngning.
”Således kan man ej behöfva sätta i fråga någon Guvernant,” yttrade Grefve Ringschöld, vid genomögnandet af denna punkt.
Grefvinnan Ringschöld läste och teg.
Mindre sträng, men så mycket kallare blef hon hädanefter emot sin skrala Dotter.
Elin ingen Guvernant fick, lärde hon både läsa, skrifva, räkna m. m. och föga fattades att ju Elin blifvit ganska kunnig; ty Gösta, som underviste Elin i de första grunderna till menskliga vetandet, hade ej ämnat stadna vid dem; men när Lärjungens fina, blekblommande kind hvitnade, och hennes annars så milda, rena blick blef oredig och skum, under de fåfänga försöken att följa läraren i Latinska Grammatikans samt
Matematikens irrgångar, såg denne sig tvungen att afstå från all egentlig lärdom.
Med tårar i ögonen försäkrade Elin, att hon så gerna ville förstå, bara hon kunde, och Gösta tröstade henne dermed att han, både för henne och sig sjelf, skulle sköta af de der svårfattliga tingen.
I Göstas ställe hittade Elin å sin sida på att sy – och om hon för öfrigt ej blef lärd, vardt hon dock ganska snäll, äfven i bokliga konster.
Icke dess mindre var hon ej qvick, hade icke lätt för att lära – mindes t. ex. aldrig bokens ord, men väl Göstas förklaring af dem – men Elin hade ett så innerligt och själfullt sätt att fatta det hon kunde förstå – hon hade också en ganska god och ingalunda pedantisk lärare – hvilket väl kanske härledde sig derifrån, att som Elin hade sitt minne i hjertat, så hade Gösta sin pedagogik i sitt.
Gösta hade ej Elins lycka med lärare.
Vid sin ankomst till
Ringschöldska huset, som egde ett helt Jus och ett Alternativt, hade Alfreds Magister sökt utforska, från hvilket håll vädret blåste.
Att det var motvind för Gösta, är öfverflödigt att här upprepa.
Magistern, ställande sig sjelf i lä, blåste äfven af alla sina krafter mot Gösta, som derunder härdades och vid tolf år var den inbilskaste, trotsigaste, obehagligaste, otacksammaste, besynnerligaste gosse Magistern förklarade sig någonsin hafva sett.
Vid den tiden anlände Grefvinnan Ringschölds Brorson, Baron Magnus H. till Högesta.
Ett år äldre än gossarna der på stället, Fideikommissarie lika som Alfred, var han af råare, men dock i grunden kanske bättre skrot och korn än denne.
Af deras tillkommande yrke, (båda
Fideikommissarierna skulle nämligen blifva militärer) hade Magnus åter uppfattat en annan sida än hans kusin.
Älskande slagsmål, buller och oroligheter, hade Magnus hemma varit beryktad såsom en väldig slagskämpe särdeles mot sina yngre syskon.
På Högesta var ingen annan att slåss med än Gösta.
– Men Gösta ville icke......
Uppenbart krig – det veta större makter än begge fiendtliga pojkarna på Högesta – är icke alltid så lätt att åstadkomma.
Sedan Gösta med köld, att icke säga förakt, undfångit flera ganska tydliga proklamationer, beslöt Magnus slutligen och oåterkalleligt att kriget skulle begynnas.
I följd häraf ställde han sig en dag midt i vägen för Gösta, som tänkte sig in till Elin.
En bok Gösta hade i handen slogs föraktligt på golfvet.
Utan att vidare tyda detta Manuskript 3, tog Gösta upp boken och ämnade helt lugnt fortsätta sig gång.
För andra gången slängdes boken på golfvet.
Gösta tog åter upp den.
”Hvad vill Baron H?” frågade han kallt, i det han å nyo sökte att komma förbi honom.
Baron H. ville först och främst stå der han stod, och sedan icke heta Baron.
Hvad det förra beträffade, menade Gösta att Baron H. rätt väl kunde få sin vilja med, så snart han blott släppt honom förbi; för öfrigt, när Baron H. fritt fick gifva Gösta hvad namn honom behagade, ville Gösta äfven begagna samma rättighet tillbaka.
Baron H. ej nöjd härmed, öfverföll Gösta med allahanda oqvädingsord.
(Ett eget sätt att proponera Du.)
Gösta, som förmodligen icke på något vis ville vara näsvis mot Grefvinnan Ringschölds slägtingar, bad ännu en gång om fri passage, men vi åtaga oss ej att afgöra hvad som följt på Magnus’s i de mest skymfande termer affattade afslag, om icke Alfred Ringschöld, som hittils med största interesse på något afstånd beskådat detta uppträde, och af Göstas uppförande dragit sina slutsatser, tyckt tillfället inne att spela skiljoman och ädelmodig, och framträdande med theatersteg, mycket pathetiskt samt under ständigt tummande på sin husarjacka, uppmanat Magnus att låta ”den fege uslingen” passera, som ej sjelf kunde bana sig väg, hvarpå Gösta förständigades att hädanefter ej heller kalla Alfred för Du, hvilket hade så mycket mera skäl för sig, som Alfred var Grefve, men Magnus bara Baron, och Magnus’s Mormor dessutom icke en gång Adel.