Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta ämne förekommer i nästföljande punkt; men jag vill nu i afseende på den förevar, nämna, att jag föreställer mig, att, äfven sedan dessa creditiver blifvit nyttjade, man kunde komma under ifrågavar. minimum, och frågar: hvad Den a,j Juli f. m. 87 skall Bancostyrelsen då göra?
Det Ur denna fråga, jag anser böra besvaras.
Dernäst ber jag att få upptaga hvad som sades af Hr v.
Troil i afseende på den andra här ifrågakommande synpunkten, nemi. näringarnas behof och den successiva ökningen af rörelsecapitalet för att motsvara detta behof.
Deri bekänner jag mig till alldeles motsatta åsigter, och jag befarar att icke i denna fråga, allraininst genast, kunna vinna mycket medhåll, åtminstone af den värde talaren, hvars yttrande jag nu går att besvara.
Han synes tro, att näringarnas fortkomst och stigande förkofran skall bero derpå, att R.
Bank successivt accumulerar silfver och utsprider ett större rörelsecapital för näringarna.
En annan värd talare har yttrat nära nog detsamma.
Han har sagt, att det tillhör en statsbank att så agera, och han har t. o. m. gått så långt i detail, att han föreslagit, att silfverfonden måtte årligen ökas med 100,000 r:dr.
Han har icke sagt, huru länge denna ökning skulle äga rum, hvarföre jag ej kan tro, att någon limiterad tid blifvit afsedd.
Är meningen endast, att sådant bör ske intill nästa riksdag, så skall jag icke motsätta mig förslaget; men här är fråga om principen, och då vågar jag framställa, huruvida det är principenligt, att It.
St:s Bank ständigt skall accumulera silfver och deremot utgifva sedlar.
Jag vet alltför väl, att en statsbank bör hafva ett så betydligt capital, att det svarar emot dess värdighet att vara statsbank.
Jag vet också, att en sådan banks sedlar, äfven om denna bank icke, såsom vår, hade privilegium uppå, att dess sedlar skola gälla sorn mynt i landet, likväl skulle åtnjuta fördelen af ett sådant privilegium genom bankens egenskap att vara statsbank.
Jag motsätter mig icke heller hvarken Bankens privilegium i detta fall eller den opinion, som fordrar, att statsbankens papper skola vara allmänt gällande, tvärtom, jag önskar ett sådant förhållande; men hvad jag motsätter mig är, att man skall ideligen accumulera capitaler i Banken och föröka dess verksamhet till den grad, att det blefve omöjligt för andra associationer att täfla med densamma.
Jag vill icke alltför mycket gå från ämnet, då jag vågar anföra Engelska bankens stora inflytande på hela Brittiska rörelsen, som den erhållit icke genom ett privilegium, sådant som vår Banks, att dess sedlar skola utgöra mynt i landet, utan blott derigenom, att den har ett ofantligt capital, i följd hvaraf den kan tyrannisera rörelsen i landet.
Ett sednare, ännu mera exstant exempel på samma förhållande hafva vi uti Amerikanska bankens försök att sätta sig öfver sjelfva landets styrelse, och vi hade, i händelse försöket lyckats, fått se hvilka följder deraf uppkommit.
Det är på dessa grunder, jag motsätter mig, att
Banken skall successivt accumulera silfver, ty jag tror, att effecteti deraf hos oss skulle blifva densamma.
Långt ifrån att medgifva, hvad Ilr v. Troil sagt, att det är nödigt att låta Ban - 88 Den a4 Juli f. m. ken successivt öka sin fond, på det näringarna måtte vinna förkofran och privata bankassociationer må kunna uppstå, tror jag, att man just derföre ej bör tillåta en sådan accumulering.
För öfrigt instämmer jag fullkomligt med hvad flr v.
Troil i svarsväg yttrat örn den oro, som skulle uppstå derigenom, att Banken förstärkte sin metalliska cassa, och jag tror lika som han, att en sådan oro skulle försvinna, då man ser Bancostyrelsen vara verksam att öka cassan, i fall åtgärderna blifva vidtagna så fort som möjligt och icke så sent som möjligt.
Jag instämmer äfven deruti, att man dervid icke får considerera hvad som är dyrt, utan hvad som är nödvändigt.
Deremot kan jag icke underlåta att yttra, det jag anser, att det vöre en skam för landet, om R. St., som äga Banken, skulle anse såsom nödvändigt för Bankens credit att i sina grundlagar för Bancostyrelsen tala ens om creditiv på utländsk ort.
Jag tror, att i detta såsom i andra fall böra moraliska grundsatser appliceras, och deribland är, att den, som icke bjuder credit, då han har credit, han får ingen credit.
Jag tror, att, efter det beslut, jag tror komma att fattas i afseende på myntevalvationen, hvarigenom det är klart, att vi hafva inne en emot mer än hälften af Bankens sedlar svarande metalliska cassa, Svenska statsbanken kan bjuda credit.
Jag säger derföre icke lika med Frih. Cederström, alt Bancostyrelsen kan, utan att bjuda hypothck, på sina blotta namn när som helst upptaga hvad summa som helst.
Detta vore önskligt; men jag har hört så mångå olika opinioner om denna credit, att jag icke vågar såsom ett axiom framställa, att Bancostyrelsen i alla händelser skall kunna bjuda en sådan credit.
Jag hoppas, att R.
St. i sitt val till Bancostyrelse ådagalägga den önskan, att dessa personer må blifva sådana, som kunna göra det möjligt.
Jag får således tvärtom antaga, att R.
St. förse Bancostyrelsen med möjlighet att hålla det stadgade myntet i värde; men jag tror, att dertill icke behöfves att ens tala om creditiver och än mindre att bestämma dem till siffran.
Dertill behöfves icke heller en sådan mängd af föreskrifter, som förekomma i punkterna 4 t. o. m. 11.
Dessa många punkter tror jag, inom parenthes sagdt, hafva det felet, hvarom anmärkning i går så naivt framställdes, att vara alldeles för långa.
Kan nu korthet vinnas, så vore det så mycket bättre, och jag ser mig nästan nödsakad att gå litet längre in på saken, hvarvid jag likväl möter det möjliga inkastet, att jag går från den förevar. 2:dra punkten.
Jag ville föreslå, i stället för den 3:dje t. o. m. d. g:de punkten, en redaction, helt simpelt lydande så här:
Bancostyrelsen bör städse hafva till högsta ögnamått att bibehålla sedelmyntet i dess genom myntbestämningen stadgade silfvervärde; och som dertill möjligen kan behöfvas att genom köp eller annorlunda, på sätt Bancostyrelsen i hvarje särskildt fall
Den 24 Juli f. m. »9 fall finner lämpligast, bereda Banken en extra tillgång af vexlar eller silfver, berättigas styrelsen att i föYsta rummet till större eller mindre belopp pantsätta eller försälja Bankens, såsom grundfond, innehafvande statsobligationer, och dernäst, om så skulle behöfvas, de ytterligare statsobligationer, som emot pantsättning i Riksg.cont. af Bankens inteckningar i fastigheter R.
St. vilja ålägga dess Riksg.cont. att på Bancostyrelsens reqvisition utfärda.
Jag skulle ej vågat mig fram så tidigt med ett förslag till förändrad redaction af de följande punkterna, då vi nu blott tala om den2:dra, derest det ej varit nödvändigt för alt inse sammanhanget.
Nu likväl måste det vara klart för livar och en, som följer denna debatt och ärenderna, att om man är af samma tanke, som jag i afseende på de följande punkterna vågat yttra, är det nödvändigt att förblifva vid den af så många bär yttrade tanke om 2:dra punkten.
Det skulle illa stå tillsammans med afsigten att på detta sätt redigera allt, hvad soin rörer liufvuddetaillerna i detta betänk., nemi. sjelfva Bankens ändamålsenliga garanterande i afseende på dess säkerhet såsom sedelbank; det skulle, säger jag, strida mot denna afsigt att antaga en punkt, som bestämmer proportionen af 1 till 3.
Blifver åter den andra punkten sådan, som jag till Hr Gr. o. Landtnäs propos. nu vågar framställa den, tror jag, att det blifver sammanhang i det hela.
Den andra punkten skulle, för att begagna något af BancoUtskrs redaction, blifva så lydande: ”att Bankens metalliska cassa, eval"verad efter myntbestämningsgrund till r:dr b:co, icke får sjun”ka under ett belopp af 00 millioner r:dr silfverspecie, och ”så snart
Bancostyrelsen anser ett sådant förhållande ej klinga undvikas, åligger densamma att göra underd. anmälan ”derom hos K.
M. uti den afsigt, att R.
St måtte sammanfallas.
Efter att sålunda hafva expectorerat mig, hvilket, såsom jag hoppas, ej måtte anses hafva skett alltför vidlyftigt, får jag endast upptaga till besvarande, hvad Hr Nordenanckar sagt, att intet minimum borde bestämmas.
Jag kan icke instämma deruti, och orsaken torde vara lätt funnen af hvad jag förut yttrat, nemi. att man måste för alla händelser hafva en sådan punkt bland de s. k. grunderna, hvarigenom hvar och en utom och inom landet tydligen och klart kan inse, att Banken ej kan komma på obestånd äfven i den otroliga händelsen, att sedan Banken begagnat alla sina ressourcer, fonden skulle sjunka under minimum, utan att förhållandet i sådant fall blifver framstäldt för dess principaler, hvilket endast kan ske i följd af en underd. anmälan hos K. M.
Det fattas visserligen i denna utveckling, såsom jag sjelf inser, en närmare critik af de punkter, som stå i lJtsk:s betänk., i stället för den redaction, jag haft äran föreslå; men jag anser mig icke böra börja denna critik, enär 10 H. 12 g* D t n a4 J u 1 i f. m. frågan nll egentligen angår den aldra punkten, oell jag hein» ställer till Hr Gr. o. Landtm., huruvida icke, sedan 2:dra punkten blifvit afgjord, de, följande 8 punkterna kunna tillsammans blifva föredragna för att i ett sammanhang discuteras.
Jag har varit bland de ledamöter, som gillat BancoUtsk:s framställning i 2:dra punkten, sådant betänk, var, då det första gången för It. o. Ad. framlades; men jag har i detta fall ändrat öfvertygelse och anhåller att få redovisa för orsakerna dertill.
Utsk. har gjort sitt förslag i den bästa afsigt, och visst icke opåkalladt, emedan röster beständigt höjt sig med den önskan, alt i samma mån Bankens styrka tilltoge, skulle äfven rörelsecapitalet ökas eller större utvägar till näringarnas förkofran beredas.
Utsk. har trott sig kunna vinna detta derigenom, att det utsatte en viss proportion , i hvilken försträckningar skulle kunna lemnäs, allt efter som Bankens styrka ökades.
Men med denna förökning af sedelstocken efter Bankens ökade silfvervaluta var nödvändigt att också förena rättighet för Banken att, i samma mån dess silfvertillgångar minskadeä, äfven indraga de utgifna lånen.
Jag tror för min del, att fruktan i detta land bland näringsidkarne för en uppsägning af erhållna lånebiträden är större än deras tillfredsställelse öfver en utsigt att kunna erhålla ökade lån, emedan en hvar hellre försakar en fördel, som han icke äger, än mister någon, som han redan åtnjuter.
Fruktan att nödgas återbetala de gamla lånen uppväges således icke af hoppet om någon andel i de nya, och således har delta förslag visserligen icke den glädjande verkan på allmänheten, som mången torde föreställa sig.
Under de enskilda öfverläggningar, som vi öfvervarit, hafva vi hört farhågor yttras för de uppsägningar, som af förslaget kunde följa och hvilkas möjliga behöflighet BancoUtsk. äfven förutsett.
Jag befarar dessutom, att den uppgifna proportionens noggranna vidmaglhållande skulle i verkställigheten blifva alltför svår för Bancofullmägtige.
För att kunna bedöma, huruvida tillgångarna medgåfve nya låns beviljande, borde Fullmägtige vid. hvarje tillfälle kunna bestämdt beräkna förhållandet emellan Bankens silfvercassa och utelöpande sedelstock, hvilket biefve alltför svårt, eller ock ovisst.
Man har äfven talat derom, att Bancofullmägtige skulle bedöma rörelsens behof.
Huru skola de väl kunna det?
Skulle det ske efter de låneansökningar, som göras, så tror jag, på grund af den erfarenhet jag inhemtat äfven såsom Bankofullmägtig, att näringarna ständigt skulle komma att anses behöfva lånebiträden; och rättade Fullmägtige
Sig icke derefter, så vet jag ej, hvarpå de skulle grunda sitt bedömande af rörelsens behof.
Den proportion, som BancoUtsk. utsatt, och hvars antagande jag tillstyrkt, innebar, att silfvercassan skulle utgöra -§• af sedelstocken.
Om man tilläte
Bancofullmägtige att utgifva så mycket nya sedlar, som, med bibehållande af denna proportion, skulle kunna utfar - D «•» 24 J«li f. ni - das, sa hade man måhända redan gått för långt.
Än värre Liefve det, om man antoge TJtskts sednare förslag, att proportionen endast måtte blifva såsom i till 3.
Den nu befintliga silfverlillgången i Banken bör visserligen minskas genom den påkänning, som Banken vid ulvexlingens början får vidkännas.
Men som ingen kan beräkna huru stark denna påkänning blifver, mäste alla beräkningar för närvarande rätta sig efter den fond, som nu finnes.
Med en silfvertillgång af millioner r:dr silfverspecie skulle, efter proportionen af 2 till 5, kunna utfärdas sedlar till ett belopp af ungefär 4^ millioner r:dr b:co. R. o. Ad. finner, att denna summa med 9 millioner r:dr öfverstiger den sedelstock, som efter den största beräkningen, eller den som gillades i går, verkligen förefinnes.
Antages nu proportionen af i till 3, skulle på den silfverfond, som redau finnes, kunna utfärdas 52 millioner r:dr b:co, eller 19 millioner r:dr b:co sedlar mera, än som redan finnas, kunna på samma silfverfond sättas i omlopp.
St. besluta det, skall, enligt min öfvertygelse, Bancostyrelsen hvarken få panter, som vore goda nog, eller ens våga utfärda så mycket sedlar, utan att befara realisationens undergång.
Jag kan således icke tillstyrka ett förslag, som dels i verkställigheten möter så mycken svårighet, och dels är så äfventyrligt, att det skulle motarbeta realisationens framgång och bestånd.
Jag öfvergår derföre till deras mening, som yrkat, att ett bestämdt silfverbelopp alltid må bibehållas i Bankens hvalf till säkerhet derför, att den vid sina sedlars uppvisande skall kunna inlösa dem.
Men på det ingen näringsidkare må frukta för att derigenom förlora något af den lånerättighet, han hittills haft, skulle jag vilja med detta stadgande förena det förslag, att R.
St. måtte vid denna, såsom vid föregående riksdagar, bestämdt utsätta, huru många millioner tillhandahållas till utlåning åt hvarje näringsgrens idkare, med bestämd försäkran, att dessa millioner ej skola dem undandragas.
Det är ej nu ögnablicket att bestämma, huru mycket hvar och en bör få, utan detta hörer till de sednare punkterna, och jag talar nu blott om grundsatsen.
Är man öfverens om den, så återstår frågan, huru stor är den summa, som alltid bör finnas att i Banken tillgå?
Åtskilliga ledamöter hafva yttrat sig för 2 millioner gammalt specie, eller, efter i83o års myntfot, 5-Jmillioner r:dr b:co; andra hafva yttrat sig för 2^- millioner specie.
För min del anser jag 3 millioner specie efter 1664 års myntfot, eller 8 millioner r:dr b:co efter i83o års myntfot, vara behöfliga.
Om man antager, att af inneliggande silfverfonden, 17^ millioner r:dr b:co, skola g-J millioner vid första påkänningen och under första åren möjligen utgå ur Banken, vore följden deraf, att endast 8 millioner r:dr b:co eller den summa af 3 millioner gammalt specie, sorn jag yrkat, funnes qvar.
Om deremot sedlar löpte ute såsom 3 till i , eller 24 millioner r:dr b:co, och dertill lades de 9^ mil - 92 Den Juli f. ra. lionel-, som förmodades hafva utgått i silfver, vore rörelsecapitalet detsamma som nu, och proportionen såsom i till 3 äfven iakttagen, ehuru under en annan förutsättning än Utsk:s.
Min öfvertygelse är, att ju större silfvercassa Banken underhåller, blott den ej är större, än hvad behofvet synes fordra, ju säkrare är Bancostyrelsen att icke behöfva använda sina creditiv, för hvilket åtskilliga ledamöter yttrat så stora farhågor; ty i samma mån som styrkan hos Banken Ur större, blifva också försöken att förvissa sig om denna styrka så mycket färre.
Jag tror ock denna större summa böra bestämmas derföre, att Bancostyrelsen må vidtaga anstalter att få mera silfver förrän i det ögonblick, då sista stvfvern utöfver den fastställda proportionen är utgången, emedan man då måhända torde göra så mycket flera påkänningar.
Man bör äfven komma ihåg, att vår communication med fasta landet ofta är stängd 4 månader af året, då en hvar inom Riket Ur lika oförhindrad att uttaga silfver.
Man bör således icke heller genom för liten silfverfond äfventyra den skada, som kunde uppkomma genom stark påkänning under den årstid, då silfverinförseln är afskuren.
Min mening är således, att när bancofonden nedsjunkit till 3 millioner, bör Bancostyrelsen vidtaga åtgärder för att vidmagthålla silfvercassan, så att den åtminstone ej sjönke under 2-£ millioner.
Bancostyrelsen hade då million att löpa på ifrån den tid, då silfret införskrefves, intill dess det kunde inbekommas.
Jag har förut yttrat och jag förblifver vid den tanke, som jemväl Frih. Gederström framställt, att Bankens krafter böra ökas i samma mån, som rörelsen inom landet tilltager, och Banken möjl. skulle behöfva vara förläggare åt flera eller större näringsidkare.
Det vore visserligen väl, om enskilda bankassociationer uppstode, som gjorde detta Bankens åliggande umbärligt; men så länge vi ej sett sådana, åtminstone icke i större mått än de 2tne nuvarande, och då vi veta, att privatbanken i Skåne redan skulle hafva upphört, om icke dess ägare för hederns skull ville till octrojens slut fortsätta en rörelse, som inbringar mindre vinst, än mödan Ur värd, så tror jag, att det är bättre, att R.
St. bygga på den fasta grund, som finnes, än på den lösa sand, man vill anskaffa.
Då man vid en kommande riksdag sett, huruvida sådana associationer lyckats, kan man, efter vunnen erfarenhet, taga sina åtgärder.
Nu skulle de endast på förmodanden kunna grundas.
Men huru skola Bankens fonder ökas? frågar man.
Jo, Banken har en årlig räntevinst, som betydligt öfverstiger dess utgifter.
Att denna vinst skall i begynnelsen ansenligt minskas genom införskrifningar af silfver, det tror jag nog; men jag tror äfven, att sedan rörelsen stadgat sig, skall denna kostnad icke blifva stor.
Om man för hvarje år ville låta den räntevinst, sora i Banken influtit, minska Bankens skuld, om den ingått i sedlar, eller skrin - Den 34 Juli f- m. 93 Jaggas, om den ingått i silfver, så skulle landets rörelsecapital i samma mån förminskas, hvilket väl icke lärer vara Ståndets mening.
En del af dessa medel kunde antingen användas till Riksg.contrs behof, på sätt jag förut, ehuru med ringa bifall, yttrat, eller begagnas till utlåningar eller creditiv för hypotheksföreningar m. m. d. I sednare fallet ökades Bankens tillgångar, utan att sedelstocken eller 10- relsecapitalet i samma mån förminskades.
Ingenting skulle jag anse vara olämpligare, än att ej begagna sig af creditiven, utan i det stället, på sätt en ledamot yttrat, förklara, att i det ögonblick, Bankens silfverfond sjönke under det minimum, man kan komma att bestämma, B.
St. borde sammankallas.
Detta skulle vara att så mycket som möjligt skada Bankens credit och att borttaga allt förtroende till realisationens bestånd; ty tror man ej, att hon skall vara åtminstone i 5 år, och väntar man sig att vid första tillfälle, som Bankens silfverfond nedsjunkit till minimum, få en ny riksdag, så befarar jag, att våra göromål nu blifva alldeles fruktlösa.
Jag har också, likasom Gr.
Frölich, velat föreslå en annan redaction af 2 §. i stället för den, som finnes i Utsk:s betänk.; men då jag hört så många ledamöter, på hvilkas yttrande jag dels i anseende till deras erfarenhet och dels i anseende till deras theoretiska kunskaper fäster mycken vigt, begära ordet, förbehåller jag mig att efter deras afhörande få framställa den redaction, som jag, enligt de grunder jag uppgifvit, skulle anse lämpligast.
Den talare, som sökt att utveckla och karakterisera Utsk:s förslag, har ställt det på medellinien emellan de två ytterligheter, som vid denna och föregående riksdagar sökt göra sig gällande i financeväg och blifvit försvarade dels af dem, som anse hela realisationen och Bankens ordnande endast vara en sterbhus-utredning, och dels af dem, som anse intet qvantum af sedlar vara nog, emedan de anse dem såsom i jorden nedlagda sädeskorn, hvaraf en rik skörd skall uppväxa.
Mellan dessa ytterligheter har talaren placerat sig sjelf.
Äfven jag önskar intaga en sådan ställning och har sökt göra det vid de tvenne sistförflutna riksdagarna.
Hvilkendera af oss vid valet af sin ståndpunkt varit lyckligare är likgiltigt, och det kan vara nog, om R.
St:s föreskrifter och de beslut, som fattas, komma att framdeles anses såsom det rätta och bästa.
Men hvad som vore i sin ordning att öfvertänka är, hvaruti denna medelväg består.
Vi äro alla ense om, att Bankens första function är att göra rätt för sig, och alla äro ense om, att den sedermera bör äfven sträcka ett understöd till Rikets näringar.
Sådan har R.
St:s mening alltid varit.
Men om Banken, under det att den fullgör sina förbindelser och således allt mer och mer förvärfvar sig förtroende, äger magt att lemna lån till näringarna, uppkommer frågan, hvilket utlåningssätt är det bästa?
Det är naturligt, attoni Ban - 91 Den 24 Juli f. tfi.
1 ken kan gifva dessa lån samma natur, sorn den gifvit sina egna sedlar, att nemi. vara ställda på silfver eller metallisk valuta, så vore sådant bäst.
Derföre blef vid sista riksdagen beslutadt, att Banken ägde belåna metalliska effecter, och jag är öfverlygad, att man äfven nu skall finna, att en sådan belåning är det bästa och säkraste medlet att understödja näringarna.
BancoUtsk. har jemväl medgifvit en så beskaffad förökning af sedelstocken, som kan uppkomma genom lån på exportabla effecter och understöd till sådana associationer, som hafva till föremål belåning af spannmål.
Det är första gången, jag ser en allmän opinion uttrycka sig till förmån för spannmålsbelåningen, — en sak, som jag anser vara bland de vigtigaste för såväl Banken som landet.
Jag är således, så vidt jag förstår, af samma tanke med den värde talaren, som talat om näringarnas behof af understöd; men då det åligger oss att hufvudsakligen fästa oss vid den punkt, sorn är i fråga, skall jag nu uppskjuta alla vidare detailler i denna fråga.
Jag ber likväl att få upptaga en anmärkning, sorn af samma talare blifvit riktad emot mitt förra anförande.
Jag har yttrat, att.
Bankens sedlar hos oss aro enda rörelsecapitalet.
Detta kan ej så fattas, som skulle den privata assigneringen helt och hållet vara öfversedd; men jemnför man förhållandet i Sverige med förhållandet i andra länder, t. ex. England, så finnér man en betydlig skillnad, och det är den jag omtalat, och det anser jag vara det karakteristiska för Sverige, att den största synliga penninge-transactionen sker genom Bankens sedlar.
För ingen kan det dock vara obekant, att den största delen af rörelsen uppgöres medelst räkning man och man emellan.
Samma värde talare har äfven yttrat, att den oro, som jag föreställt mig skulle uppkomma, i händelse Bancostyrelsen vore nödsakad att förstärka Bankens silfverfond till återställande af en viss proportion, skulle lika säkert uppkomma genom dylika åtgärder till bibehållande af det silfverqvantum, som, efter min tanka, borde vara minimum af Bankens cassa.
Vid denna punkt önskade jag att få framställa en ganska enkel beräkning.
Sedelstocken utgör nu, efter de sista uppgifterna, 33J millioner r:dr.
Jag förmodar, att Utskrs förslag att belåna exportabla effecter vinner bifall.
Låt belåningen uppgå till 44 millioner, så skall sedelstocken växa till 38 millioner.
Jag föreställer mig, att 8 millioner deraf skola blifva invexlade.
Då återstår en sedelstock af 3o millioner och en cassa af 9-4 millioner, och således är redan förhållandet 1 till 3 öfverskridet, emedan dertill fordrades, att metalliska cassan vore 10 millioner, då sedelstocken är 3o millioner.
Om deremot det vore stadgadt, att ingen åtgärd till fondens förstärkande å styrelsens sida skall vidtagas, förrän den nedsjunkit till 2 eller 2million, finner man, att en betydlig skillnad i förhållandet skulle uppkomma.
Enligt nyss uppgifna beräkning skulle, i fall Utskäs föl - Dth 24 Juli f. hi. »5 slag Liefve aWtaget, Bancostyrelsen, dä cassan ännu uppgingc lill nära 4 millioner, nödgas anskafFa silfver, enär 10 millioner r:dr b:co motsvara 3| millioner i silfver.
Skulle åter minimicassan bestämmas tili 2 millioner r:dr silfver, så skulle 12 millioner i sedlar kunna invexlas, innan styrelsen nödgades inträda i denna verksamhet för att anskaffa silfver, som skall väcka uppmärksamhet i hela Riket.
Man har föreslagit alt successivt öka silfverfonden med 100,000 r:dr om året, och å en annan sida vill man gå in i en stor ökning af sedelstocken, och anser industrien icke kunna vara belåten, utan att realisationen förenas med en sedelemission.
Jag tror, att båda dessa frågor äro för tidigt väckta.