Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var den förste kämpen af verklig betydelse, som utan andra hänsyn än sin egen öfvertygelse började striden för den landsflyktige mästaren, och ännu en tid skulle han blifva så godt som den ende.
Upptagandet af » Lohengrin » på teatern i Weimar betecknar den första vändpunkten.
Han beledsagar detta med den ofvan nämda studien » Tannhäuser och Lohengrin », i hvilken han » med den öfvertygande vältalighetens och den brinnande hänförelsens verkan » utvecklar sina åsigter om de båda musikdramerna och de principer, som ligga till grund för dem.
» Brillant i framställningen, full af den varmaste hänförelse, illustrerad med väl valda notbilagor, verkade den lilla boken », säger Ambros, » hvad Wagner sjelf med sina talrika skrifter ej förmått Verlden blef uppmärksam och det var, som om först nu förhänget för all den verkliga skönheten i de båda verken dragits åt sidan.
Framgång » blef nu hastig och allmän, trots de lidelsefulla röster, som höjdes deremot » Ja väl, det blef den första afgörande segern för Wagner, men de » lidelsefulla stämmorna » voro fortfarande mycket kraftiga — de hafva ju ännu ej tystnat — och ännu länge fick Liszt så godt som ensam hålla stånd mot den skara af motståndare, hvilka med alla brukbara vapen sökte undanrycka det förhatliga nya den tumsbredd mark det vunnit Ännu- under år måste den, som ville hora Wagner, vallfärda till Weimar, men med ofbrsvagad kraftoch öfvertygelsens orubbliga mod fortfor Liszt att kämpa.
Och så småningom växte den ringa flocken af hänförda anhängare, som från början slutit sig kring honom, växte till skaror, som slutligen skulle göra den lilla tumsbredden mark till ett vidsträckt område, der den nya konsten hade god plats att i lugn utveckla sig.
Och hur den gjorde det, sedan Wagner sjelf återkommit, huru han sjelf förde den vidare först i München, sedan i det egna konsttemplet i Bayreuth, samt huru den nu dagligen mer och mer tar herraväldet på skådebanan öfver hela den bildade verlden, detta veta alla, och det hjelper ej, äfven om motståndarne fortfarande söka häfda, att rörelsen är på återgång samt förlorat sin betydelse.
Här som öfver allt är det fakta, som tala, och dessa säga det motsatta.
Men att så kunnat ske, och detta på mindre än fyra decennier, dertill har Liszts både arbete och inflytande varit en af de mäktigaste häfstängerna, kanske väl så mycket som Wagner sjelf.
Afven sedan framgången tagit vid, stod Liszt fortfarande såsom » der Altmeister », till hvars ord alla obe-tingadt lyssnade, såsom den vältalige tolken, hvilken upplyste, förtydligade och mången gång försonade, troget vid Wagners sida, och efter hans död var det Liszt, som ensam utgjorde den stora rörelsens medelpunkt.
Med en sällsamt vacker lek af ödet blef det honom också beskärdt att under lifvets sista timmar lyssna till de toner, som han skattat högst af alla, och att sluta sin långa och sköna lifsgerning der, hvarest den konst, som för honom förverkligade idealet, erhållit sitt fulltonigaste uttryck.
Med afseende pä den titel ofvanstående skizz erhållit, tillåter sig förf.
anmärka, att den, såsom hvar och en lätt kan finna, blifvit något för omfattande, då visserligen allt som knnde sägas om Liszts betydelse för den modema konsten dermed ingalunda är uttömdt.
Meningen hade från boijan varit att utarbeta den efter en något olika måttstock, men då tid och omständigheter hindrat detta, har förf.
nödgats inskränka sig till denna mer # fragmentariska bild, och har han då framför allt bemödat sig om att upptaga sådana synpunkter, som ansetts företrädesvis egnade att belysa denna betydelse i sitt sammanhang med den stora allmänna konstutvecklingen samt att förmedla en riktig uppfattning af Liszt inför en läsekrets, der han kunde antagas vara jemförelsevis okänd.
Beträffande källorna, haf han utom Liszts egna skrifter företrädesvis begagnat det hittills utkomna af L. Ramanns vidlyftiga biografi, deijemte Ambros,Berlioz, La Mara m.
fl., atom hrad han möjligen sjelf k annat i utlandet inhemta.
Något slags anktorsära Till han i intet afseende tillmäta sig, tvärt om har han med fulla händer öst af det tillgängliga materialet, och der andras ord adeqvat uttryckt, hvad han velat säga, till och med i regeln föredragit att begagna dessa framfor sina egna.
Skulle man slutligen till äfventyn anmärka, att teckningen väl mycket framhållit endast föremålets ljusa sidor, så får han öppet tillstå, för det första att enligt hans ringa mening konsthistorien endast sällan kan uppvisa en gestalt, der Ijo spartierna verkligen varit så förherskande och för det andra, att de gifvas, hvilka så nitiskt och så intresseradt framdragit endast hvad de betraktat såsom skuggsidor, att han nu ansett sig berättigad företrädesvis hålla sig på solsidan, utan att bilden derigenom förlorat något i sanning.August Strindbergs &gt;Jäsningstid. »
Betraktad i sammanhang med hans litterära produktion
Hvad som gör Strindberg så intressant för litteraturkritikern är hans gränslösa subjektivism.
I nästan alla hans arbeten, äfven de mest obetydliga, återfinner man den stämpel, hans personlighet påtryckt dem.
Äfven om han icke sjelf är den, som der uppträder, den, hvilken döljer sig bakom hans diktnings menniskor, gifver han dock åt dessa sina egna tankar och känslor, — intryck och stämningar, hvilka han sjelf genomlefvat.
Detta är nu visserligen intet säreget for Strindberg.
Det är snarare en regel, ty författaren öser oftast ur sina minnen och erfarenheter, omdiktar situationer ur sitt lif eller sin samtid och skänker sina hjeltar de drag, han sjelf eger, eller dem, hvilka han iakttagit hos personer ur sin omgifning.
Men att så inkarnera sig i dramats och berättelsens hjeltar, att till den grad återgifva sig sjelf och ständigt sig sjelf, så uteslutande göra framställningen beroende af sin stämning, detta är dock ovanligare och skulle ej heller lyckas, om författaren icke egde den begåfning, den originalitet, som gör hvaije verk, hvilket härleder sig ifrån honom, så egendomligt och pikant.
Mäster Olof är hans själshistoria vid slutet af 1872; Röda Rummet hans sjelf-biografi från^medlet och slutet af sjutti-talet; samlingen Svenska Oden och Äfventyr hans funderingar om samhället, om betydelsen af ordet utveckling, förhållandet mellan stad och land, med andra ord ett uttryck * för ett nytt utvecklingsstadium.
Lycko-Pers resa är hans historia i sagoform, och Utopier i Verkligheten hans erfarenheter från Schweiz.
7Kanske är det hans subjektivism, som låtit hoDom misslyckas, då han pröfvade sina krafter såsom Svenska folkets häfdatecknare.
Oomtvistligt är, att den ej duger for historieskrifvaren, att denne framför allt måste se klart för att kunna döma, måste frigöra sig från åskådningar, som vilseleda omdömet eller injaga det på områden, der stamningen är förherskande.
Och hur kunna begära en så objektiv granskning!
Kräfva det af Strindberg, som nu, i » Jäsningstiden », följdriktigt kommit dit, att han undrar, om ej sjelfbiografien, » det enda ämne en förf.
kan någorlunda be-herska », möjligen kommer att afsluta den litteratur, » den öfvergångsform », som nu går under benämningen realism och naturalism!
Sjelf har han förverkligat denna egendomliga fundering.
» Tjensteqvinnans son » är den titel, han använder — titeln på en sjelfbiografi, som hittills kanske står ensam.
Så uppriktig är den och så hänsynslöst framställs den.
Uppriktig, ty den visar oss hvaije sida af sitt föremål; den döljer icke en skrymsla, den skyler icke en linie.
Hänsynslös, ty den använder inga andra färger, än sanningens; den fula, elaka verkligheten i sin råaste nakenhet
Och ingenting göres för att försköna denna verklighet Med skoningslös band drager förf.
den i dagsljuset Han blottar tankar och känslor, han berättar oss sina handlingar, och hur dumma eller eländiga eller låga de än äro, hor nedsättande för honom sjelf, hur dåliga eller löjeväckande, skyr.
han icke ordet, när det gäller att tala sanningen.
Han säger om det inträdestal, han höll i förbundet » Runa »: » Det hela var en blandning af blygsamhet och oförskämdhet betecknande för mannen ».
Han uttrycker sig om sig sjelf vid elevernas afskedskollation: » Han höll eu skål på vers för att göra sin sortie så litet fiaskoartad som möjligt Blef full som vanligt, har sig dumt åt och försvann från den skådebanan. » Han berättar om sin Zerrissens-tid, att 9han var full nästan h varannan q väll », och han undviker icke en skugga, icke något, som kan uppenbara, bur han verkligen betedde sig, hur han verkligen lefde lifvet under sin jis-ningsperiod.
Dock synes motivet, som drifvit honom till haos uppriktighet, icke fullt tillfredsställande.
Dertill fordras, anser han, att » förf.
är fullt medveten om sin viljas ofrihet och sålunda icke känner sig brydd för att vara ¿uppriktig, hvtt-ket han endast kan van), om han är fullt på det klara med sin oansvarighet. » Att på detta sätt frigöra sig från ansvarighet och skuld är visserligen en modern lära, en lära, som importerats, liksom mycket annat, från Frankrike.
Men att helt och hållet undanskylla sig med viljans ofrihet går dock icke an, är ej rätt, ej sanningsenligt Beqvämt blir det alltid, men farligt blir det också, och glädjande hade varit, om Strindberg egt nog styrka att äfven utan öfvertygelsen om sin personliga oansvarighet nedskrifva sin sjelfbiografi.
På våren 1867 tog Strindberg studentexamen.
Redan följande höst begaf han sig till universitetet, i afsigt att idka studier för den filosofiska doktorsgraden.
Nyp intryck er-öfras, nya erfarenheter vinnas.
I studenterna anträffar han ett stånd, ett slags öfverklass.
De få bryta ned stängsel, slå ut fönster, störa gatufriden, med ett ord göra allt, som ej var tillåtet för andra — och » andra », det är » brackorna ».
I nationen ser han en qvarlefva af den öfvergifna land-skapsförfattningen, dessutom så antik, att Skåne, Halland pch Blekinge icke äro representerade.
Universitet är intet annat än en gammalmodig examen sanstalt; föreläsningarna så vidlyftiga, att de icke kunde användas.
En professor behöfde 40 år för att genomgå filosofiens histora, och Shakspeares Henrik 8: de, som tolkades af en adjunkt, kräfde med hans kommenteringssätt, en tid af 8 år.
Att auditoriet, för hvilket han läste, utgjordes af fem personer, förefaller ej så underligt, då en och annan erinrar sig, att tio år senare en adjunkt tolkade Plato för en publik af — en student.
Professorerna medelmåttor och det hela småstadsaktigt
Ville man nu komma fram, var man tvungen att taga kollegier.
Men kollegier voro dyra, och Strindbergs 80 kronor skulle räcka hela terminen.
Han hade inga böcker, ingen frack, inga bekanta.
Han hade sålunda god tid att göra, hvad man rådde honom till.
» Första terminen orienterar man sig », hette det omkring honom.
Och sättet för » orienteringen » har han omtalat i » Lättsinnet ».
» Man såg honom uti Eklundshofskogen slå käglor och dricka punschbålar kl. 11 på förmiddagen.
Han anförde alla nattliga uppträden på torget; han sjöng första bas och försummadealdrig allmänna sången; han blåste b-kornett i nationen.
Hans hem var oordentligt, och der spelades bräde och dracks öl hela förmiddagame. »
Allt detta gjorde han.
Men han är icke Strindberg, ty Strindberg var för fattig att kunna uppträda så storståt ' ligt.
Deruti voro de lika, att båda blåste b-kornett, att båda ingenting gjorde, men slogo dank och spelade brade.
Liksom hjelten i » Inackorderingarna » kommer nan med den frågan, om Atterboms » Svenska Siare » läses utantill i examen.
Omdömet öfver Geijer är redan nu färdigbildadt; icke ett grand bättre, än det, han sedan uttalat *.
Vidare gör han bekantskap med en kamrat i samma läge.
Hela hans bibliotek var en salmbok i kofferten.
Denne fick stå modell, då han lät hjelten i » Lättsinnet », sökande efter sina böcker, hitta dem i en gammal koffert; der lågo de gömda bland han« orena kläder — » en salmbok, ett testamente och en Anna Maria Lenngren ».
Hans ställning var sålunda hvarken lycklig eller afiinds-värd.
Han längtade ock ifrån den.
Han längtade att komina bort, att bli sjelfständig, böija ett nytt lif, och han tankte på att bli folkskollärare.
Han sökte flera lärareplatser, misslyckades och for till Stockholm.
Der fick han slutligen anställning i Klara folkskola.
Samtidigt skulle han studera.
Men han passade ej att undervisa.
Han var för blyg och såg för ung ut, och han injagade ingen respekt Pedanteriet fann han onaturligt, rottingen motbjudande.
Dessntom var.
han för fin att kunna uthärda denna lukt, dessa trasiga kläder och sjuka barn.
Behållningen från hans skoltid blef dock ingalunda obetydlig.
Dels började Strindberg att fundera öfver undervisningen.
Han fann i den ett fel, en brist, att afhjelpa.
Dels gjorde han iakttagelser vid besöken i barnens hem.
Der såg han ett elände utan bot och utan gränser.
Der gjorde han ock förstudier till åtskilligt i » Roaa Rummet ».
Beskrifningen af Klara fattighus, som var upplåtet under bostadsbristen, erinrar alldeles slående om det gamla trähuset i » Hvita Bergen ».
» I en stor sal lågo och stodo vä ett dussin familjer, som delat golfvet med kritstreck.
Der stod en snickare med sin hyfvelbänk, der satt en skomakare med sitt bord, och rundt om krälade barn och qvinnor på
* I » Svenska Folket. » båda sidor om kritstrecket, som var för smalt att dölja, hvad som brukar döljas. » Både kritstrecket och snickaren och skomakaren återfinnas.
Detaljerna kan man studera i kapitlet » I Hvita Bergen ».
Hans betraktelser öfver barnen gå igen i » Odlad Frukt. » Han tycker, att han hos alla ser, hur stadsarbetarens yrkessjukdomar nedärfts och fortplantats.
» Häx; såg man 1 miniatyr gasarbetarens genom svafvelångor förderf-vade lungor och blod, smedens skuldror och utvikta fötter, bokbindarens inklämda bröst, urmakarens närsynthet m. m. » Den unge Sten Ulffot, som egentligen är en återspegling af Strindbergs eget jag, gör, ehuru han tillhör en mycket afläg-sen medeltid, liknande observationer under sitt bad i badstugan.
» Dessa bagare », tänker han, «hade ju benen vuxna som bokstafven X, och deras fötter voro vända inåt, så att tårna möttes.
Dessa smeder med skulderblad som renslar, armar så långa som släggskaft och med nedtrampade, utåt-vikna fotblad; dessa skräddare med tunna bröstkorgar, krokiga ben och böjda ryggar, voro de medvetna om, att de genom att stympa sig gåfvo andra tillfälle att vara vackra! » Endast slutklämmen är tillagd; den är en produkt af ett något senare utvecklingsstadium.
Allt detta tryckte honom.
Här var något galet, något i olag, det kände han.
Olusten växte, och den ökades af hans naturkärlek.
4c ♦
Redan under sin Upsalatid berättar han om sin naturkärlek.
Han led af den flacka Uplandsslätten.
Längtan efter Stockholmstrakten med dess omvexlande naturtaflor säger han var så stark, att när han återvände vid jultiden och fick se den vackra Brunsviken, rördes han till tårar.
Hagaparkens löfskogslinier stämde honom harmoniskt; öga mot öga med naturen blef han vek och sentimental.
Att sinnet för den, kärleken till den.
länge bott inom honom, tjenar blott att bekräfta, hvad man anat af hans land-
* Under denna period inträffar hana förhållande till flickan på Stallmästaregården, hvaraf sedermera i » Röda Rummet » uppstått Rehnhjelms förhållande till Agnes och Falks till Beda.skapötaflor.
Tanken att få lefva på landet stod framför honom som en skön dröm.
Den var ett af motiven till hans önskan att bli folkskollärare.
Vidare är hans samhällshat redan nu fullt utbildadt Samhället är ett konstsamhälle och som sådant föraktar han det Han tycker, att det är gjordt genom ett våldförande af naturlagarne.
Han längtar derifrån, ut i naturens enkelhet, och då staden var en produkt af detta konstlade samhälle, hatar Strindberg staden.
Han befinner sig i samma stämning, som Sten Ulfiot i » Odlad Frukt ».
Torg och gator, tycker han, voro gjorda liksom för torgföring af » de yttre tecken, hvilka angåfvo stigande eller fallande på den orimliga sociala skalan.
Han hade kulturfientlighet i blodet. » Han trånar, såsom det vilda djuret, bort, ut i skogame.
Icke ens det lilla Upsala tolererar den unge svärmaren.
» Såsom ett mindre stadssamhälle borde småstaden Upsala ha tilltalat honom mer än storstaden, hvilken han hatade.
Hade småstaden verkligen varit en utvecklad form af landt-byn, så hade den varit att föredraga.
Nu är småstaden en tarflig, anspråksfull kopia af storstadens misstag. »
Här se vi, med andra ord, att Strindbergs rousseauism, hans kulturfientlighet och samhällshat ingalunda äro ett hugskott, som han senare uppfunnit.
Tvertom ega de djnpa rötter, då han nu, endast adertonårig, kan tänka sådana tankar.
Och tankarne blefvo verklighet Han skrifver om dem, han kämpar för dem.
De öfvergå till en idé, en fix idé, så outrotlig, att han icke allenast omsätter den i studier och afhandlingar, men rent af låter den inverka på sin roman- och historiediktning.
Hans afsky för kulturmcnni-skan, rättare dock för stadsbon, urartar helt följdriktigt till en dyrkan af naturmenniskan.
Denna blir nu bonden, och bonden idealiseras af idealhataren Strindberg.
Idén är honom så öfvermäktig, att den ständigt återvänder.
Det är den, hvilken inspirerat honom i företalet till » Giftas »; den, som lik en röd trad genomlöper Utopierna; den, som i reflexionsform går igen i hans sjelfbiografi.
Dessutom kan man spåra den i » Svenska Öden och Äfventyr », och den erhåller sitt förnämsta uttryck i berättelsen » Per och Pål. » Andemeningen är den: att » landet föder staden.
Staden suger ut landet; den tar bara emot, men ger dåligt igen.
Stäng stads-portame, och staden skall svälta ihjel, ty det växer intet på gatorna. » *
Här se vi ett återgifvande af den adertonåriges tankar.
Staden, det är eldstaden, som uppslukar allt lefvande.
Der-för måste den utdömas i det blifvande natursamhället
Allt detta hade insmugit sig i Strindbergs känsliga sinne.
Han fann, att han egde förråd, » materialsamlingar af erfarenheter », af iakttagelser, anmärkningar, kritik och tankar, ehuru jäsande och sjudande i en ännu oordnad massa.
För att öppet kunna få tala om dem, fritt få utlopp för dem, sökte han efter sällskap.
Då sådant icke erbjuder sig, börjar han deklamera.
En dag får han rätt på, hos en bekant elementarlärare, Schillers » Röfvarebandet » Här finner han sig sjelf med sina tvifvel och sin samhällsleda.
» Jag äcklas af detta bläcksuddande sekel », ropar Carl Moor, » då jag läser i min Plutark om store män.
Prometheus ’ gnista har slocknat, och derför tillgriper man nu nichteldar från teatern.
Der bomma de för den sunda naturen med vidriga konventioner, kyssa fotterna på skoputsaren, för att han skall göra dem påminta hos » Hans Nåd », och hunsa den stackars satan, som de icke frukta etc. »
Detta var ju han sjelf, hans egna tankar och intryck, hans drömmar omsatta i ord, hans revolterande kritik i tryck.
» Det fans sålunda en annan och en stor, berömd förf., som känt samma äckel för hela skol- och universitetsbildningen, och som hellre velat vara %n Robinson eller en stråtröfvare, än låta inskrifva sig i denna armé, som kallades samhället » Här predikades upproret, krig mot det bestående.
Röfva-ren blef hans hjelte, hans ideal, hans andra jag.
Och » han imiterade honom ej, ty han var så lik honom, att han ej behöfde efterapa.
Lika uppstudsig, lika vacklande, lika oklar. »
Sådan * hade han blifvit Han var led vid det hela; han tänkte på att fly bort ur det civiliserade samhället, på Algier och på främlingslegionen.
Här spirar sålunda redan
* Se » Likt och Olikt » .nu denna framtidstanke.
Sedermera förverkligas den — i böckerna och på tiljan.
Presten i » Högre ändamål » flyr till Vestmanland8 urskogar; Kristian i » En Ovälkommen » seglar ut till hafs, och medeltidens skogsman blir en missnöjd revolutionshjelte.
Strindberg ser hos honom denna hemlängtan efter naturen, » som visar samhället icke såsom en sund utveckling, utan såsom en förkonstling, samma längtan, hvilken brutit ut i revolutioner eller tagit uttryck i siares fantasiskapelser. » Bland siarne anför han, jerate Rousseau och Yoltaire, Schillers Carl Moor.
Äfven Kristus blir en missnöjd, en annan August Strindberg.
» Kristus, » heter det, » kunde icke vara så glad af naturen, då han varit nog olycklig att få upp ögonen för det bakvända i verlden, och han gick ofta i ensamheten att låta tankar och tvifvel mogna ut Han gick ut ur samhället » * * Sjelf har han förverkligat denna flykt ur samhället Schweiz blef det paradis, som Strindberg uppsökte.
Småningom förbättrades dock hans ställning och hans ut-sigter.
Han erhöll ett par elever, gaf lektioner och arbetade.
Sommaren tillbragte han i en sommarkoloni på djurgården.
Lynnet är antingen svårmodigt eller ysterst eller patetiskt Vintern far han framlefva i en judisk läkares hus.
Rikedom och umgänge och bildning och konstnärer.
Nu tänker han bli läkare, men studierna få stå efter för teater och skönliteratur.
Umgänget med artisterna väcker hågen att bli skådespelare.
Han börjar såsom elev, blir statist och profvar — misslyckas, tar opium och dränker sorgen i ett rus.
Hans besök på teaterkansliet och hans anhållan om debut åter-gifvas i karrikerad form, då Rehnhjelm, i » Röda Rummet », har audiens hos teaterdirektören.
Intressant är att iakttaga, hvad som dref honom till
* Se » Svenska folket. »
* * Se » Lifsglädjen » och » Somngångarnätter », der man Ar en teckning af Strindbergs Kristus-bild.
* * * Den judiske läkaren skaffar honom tillfälle att skrifva artiklar i Aftonbladet, och i en af deosa, bearbetad efter » The Lancet », uttalar han sig, liksom i » Giftas », mot qvinnoemancipationen.
Boccaccio är, enL hooom, den forste, som kommit till insigt af den äkta mannens löjliga stålhunf s&amp;som familjeförsörjare, » sedan qvinnan fann för godt kasta arfe stol på mannen. » Jemför » Giftas » !teatern.
Först var det artistlifvet, som är friare än andra menniskors; vidare den omständigheten, att artisterna på sätt och vis hafva trädt ut ur samhället; slutligen var det en afhand-ling af den 25-årige Schiller: » Om Teatern såsom sedlig uppfostringsanstalt * Der blef han tjusad af all den härlighet,som ut-lofvas.
Der — på teatern — af kastas alla band; menniskorna för *, brod ras och de fjettras ickepängre af » förkonstlingens och modets kedja »; der skulle han ock återfinna den drömda idealnaturen.
— Således en ny form för naturkärleken och samhällshatet
Strindberg ville debutera såsom Carl Moor och Lucidor.
Orsaken är förklarlig.
» I dem » säger han sjelf, » hade han i tryck funnit sitt inre uttaladt, och derför ville han tala med deras tungor.
Lucidor tog han nu som en förolyckad och missnöjd, af fattigdom undergräfd högre natur.
* Han deklamerade, gymnastiserade, läste roller och öfvade sig.
För att riktigt fa vara i fred, höll han till på Ladugårdsgärdet.
» Här rasade han mot himmel och jord, och staden var samhället, under det han stod härute i naturen.
Han knöt näfven åt slott, kyrkor, kaserner.
Det var något fanatiskt i arbetet. »
Här spelar Strindberg, ensam på Ladugårdsgärdet, förspelet till den kamp, han i böckerna skulle förverkliga.
Här står han och dundrar mot den fiende, han hatade.
Några år till, och han genomlefver fantasikanipen.
Och var det icke en ödets lek, att just detta Stockholm, staden, som han knöt näfven åt och som inneslöt hans samhälle, först skulle bli den, mot hvilken kampen riktades!
Han böljar med » Röda Rummet », han fortsätter med » Nya Riket »; hela hans produktion är en lång strid mot samhället
DerfÖr blifva hans hjeltar i de flesta fall revolutions-män.
Olof är en grubblare, som vill omskaka det bestå-eude; Falk är en missnöjd, som revolterar och kritiserar; Presten i » Högre Andamål » sätter sig upp mot den heliga kyrkan; Bosse i » Beskyddare » gör ett djerfl angrepp mot skråväsendet samhällete skyddssystem, som hindrar hvaije förändring.
Bokpräntaren Hans * är en fanatisk frihetsdyr-kare, och äfVen hans mer möderne hjeltar, såsom Paul * * och Herr von Bleichroden * * *, ega detta samhällshat, detta missnöje, denna upprorslust
* Se » På Godt och ondt ».
* * I » Återfall » (Utopierna)
* * * I » Samvetskval. » Och alla bafva de sv&amp;rt att låta inskrifVa sig i samhället.
Strindberg sjelf berättar, att orsaken till hans om-bytlighet, hans vacklande mellan livsuppgifter icke var någon annan än hans fruktan för att inordnas.