Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blef dubbelt svårt i en sådan omgifning som hennes.»
Fru Ädelberg hade blifvit nästan rörd.
Hon deklamerade sentimentalt med oefterhärmligt pathos:
»Ensligt lif bland stela klippor,
Oförstådt,
Död af köld, men graf af sippor: –
Sångarlott!»
»Nej, hon var olyckligtvis inte sångerska.
Då hade hon nog tagit sig fram», inföll litteratören med en uppsluppen blick på divan.
»Hon var bara en upplyst qvinna och en aktningsvärd förmåga, som under lyckligare förhållanden kanske kunnat bli något mer.
Som det var blef det bara antydningar; det är allt hvad vi – fattiglappar – ha råd att bestå oss.»
»Jag har aldrig sett så mycket blommor på någon graf», sade sångerskan allvarligt.
»Der kan ni se, pessimist!» utbrast röda atlaslifvet med triumferande inspiration, »ett namn – är det ingenting?»
»Ja, men ett stycke bröd att lefva af är bättre », replicerade författaren torrt.
»Tror ni der var tjugu kransar?»
»Mer än tjugu», försäkrade den röda ifrigt.
»Men vi ta tjugu för jemnhetens skull, och fem kronor i medeltal – för alla hade nog inte råd till niokronorskransar», fortfor den oefterrättlige.
»Det gör 100 kronor.»
»Åh, de realisterna!» utbrast fru Ädelberg med ruelse.
»Joo, man ska’ bara lära känna dem», svarade rådmannen halfhögt.
Sångerskan reste sig, gick förbi räknemenniskan.
I förbifarten gaf hon honom en blick, snabb, gillande, skrattsjuk, – en enda blick, som sade en hel volym små artigheter om småstadsfruar och småstadsluft.
Skrattet lyste också för ett ögonblick upp i hans ögon, men han dämpade det genast, och tvang sig att se lika torrtråkig ut som vanligt.
Han hade icke kommit ned till Skåne för att vara treflig, utan för att skaffa namn på en vexel.
När fru Svensson höll husandakt.
Om man af det plebejiska namnet skulle förledas till den tron, att fru Svensson icke är en dam af verld, vore det ett stort misstag.
Herrskapet
Svenssons umgås hos sjelfva häradshöfdingens och häradshöfdingens äro folk, som icke bjuda hvem som helst i sitt hus.
Värdinnan sjelf är en högvälboren grefvinna, som räknar slägtskap med sjelfva landshöfdingen – »syssling» hörde fru Svensson sägas på sista stora middagen hos häradshöfdingens, der hon och hennes man voro med.
Middagen hölls till ära för värdinnans mor, gamla grefvinnan, en allvarligt sinnad dam, känd för sin rikedom och sin välgörenhet.
Det var kanske för hennes skull som det vanliga salongssqvallret den dagen, åtminstone delvis, lemnat rum för ämnen af djupare innebörd.
Vid desserten hade man kommit in på kapitlet om husbondens pligt att värna om tjenarens barnatro samt med sitt exempel visa honom vägen till himmelen.
Dessa ord hade slagit djupa rötter i fru Svenssons hjerta och gräft sig in i hennes minne.
Gamla grefvinnan hade talat så länge och så varmt och hon hade till sist formulerat sina tankar i ett förslag till en förening för den husliga andaktens befrämjande, med särskildt afseende fästadt på den tjenande klassen.
Fru Svensson hade haft sin plats allt för långt borta från den egentliga medelpunkten för att, som hon annars skulle önskat, kunna deltaga i diskussionen.
Dess mer behagligt öfverraskad blef hon, då gamla grefvinnan efter kaffet, sedan man slagit sig ner i salongen, med en inbjudande gest pekade på en ledig plats vid sidan om soffan, der hon sjelf satt.
Fru Svensson var icke sen att efterkomma inviten och ett samtal kom i gång, fördt i låg och förtrolig ton.
Gamla grefvinnan hade med glädje hört patron Svensson omtalas som en särdeles god husbonde mot gårdens alla underhafvande.
Häri spårade hon en god hustrus välgörande inflytande och detta gaf anledning till åtskilliga ömsesidiga små artigheter, framsagda med den största hjertlighet.
Fru Svensson började nästan tycka, att det artade sig till ett formligt vänskapförhållande de båda damerna emellan och kunde omöjligt finna sig i den tanken, att denna gryende sympati genom hennes förvållande skulle qväfvas i sin linda.
När derför gamla grefvinnan lutade sig fram emot henne och med ett frågetecken i sina ögon uttalade sin förmodan, att väl också hon, fru Svensson, brukade hålla en liten andaktsstund med sina tjenare hvarje söndag, måste fru Svensson taga sin tillflykt till en nödlögn.
»Oftast», sade hon med en stilla suck, »fast tyvärr inte så ofta, som det borde vara.»
Men i samma stund som denna osanning, hvilken Vår Herre nog skulle förlåta henne, halkat öfver hennes läppar, föresatte hon sig att visa Vår
Herre sin goda vilja genom att redan nästa söndag arrangera husandakt.
Nu var söndagen inne, och herr och fru Svensson sysslade just i sin komfortabla sängkammare med att lägga hand vid sina respektive söndagstoaletter.
Patronen stod vid lavoaren och tvättade sig så att tvållöddret steg honom öfver både ögon och öron.
Frun var längre kommen.
Hon hade redan hängt de tunga guldnipperna öfver sin svarta sidenklädning; nu kastade hon ännu en mönstrande blick i spegeln, medan hon gaf håret i pannan en sista lyftning med en gammal kam, som i sin ytterliga anspråkslöshet – att icke säga något värre – stod i afgjord strid mot den omgifvande lyxen.
Fru Svensson var ingen sybarit af naturen; hon hade snarare små anlag à la Diogenes; men hon glömde aldrig hvad hon var skyldig sin ställning.
Derför kunde hon kamma sitt hår med en kam utan prål; derför gjorde det henne ingenting, om linnet under sidenklädningen stötte en smula i grått.
Hon var en kysk natur, och Svensson var inte bortskämd.
Men till sitt yttre motsvarade hon alltid, – och öfverträffade ofta – guldsmidd och skinande, de allra högsta anspråk på yppighet och i ögonen fallande elegans.
Särskildt i patronens ögon var hon fullkomligheten sjelf.
Hennes voluminösa apparition, hvilken på äldre dagar mer och mer närmat sig hans frodiga skönhetsideal, var hans ögons fägnad och hans hjertas fröjd; och hennes goda hufvud, på hvars tillvaro han trodde som på evangelium, var honom en ständig källa till beundran, fast han försigtigtvis dolde det så godt sig göra lät.
De hade börjat smått.
Han var inspektor och hon förestod mejeri.
De voro arbetsamma och praktiska och hade samma önskningsmål: rikedom.
För det målet hade de sträfvat och försakat; att ha nått det var deras gemensamma glädje.
Med rikedom följde anseende och med anseendet sjelfkänsla.
Röda, feta och belåtna rullade de nu omkring i tillvaron, likt två nystan, fröjdande sig åt allt det goda lifvet skänkt dem.
Att de ej hade några barn, hade just aldrig beredt dem någon sorg; medan de ännu höllo på att arbeta sig upp, hade de snarare känt det som en lättnad.
Men nu, sedan de hunnit målet för sin sträfvan, kunde de ibland förnimma en obestämd längtan eller tomhet eller hvad det nu var, snarast efter några små staffagefigurer att lifva upp i den stora våningen.
Fru Svensson hade en känsla af, att en våning utan barn lider under en viss stelhet; och hon kunde icke uthärda den tanken, att hennes våning icke i allt skulle vara mönstergill.
Derför sörjde hon alltid för att ha barn i huset; hon ville höra skratt och glada röster; det tog sig så väl ut, när det kom främmande.
Fru Svensson hade många fattiga slägtingar, rika på barn, som fru Svensson lånade till staffage åt sin våning.
Det var det enda herrskapet Svensson lånade.
För tillfället hade hon två unga flickor och en ung kandidat, alla på långt håll slägt med henne och hvarandra samt glada öfver att få tillbringa sommaren på landet.
»Svensson», sade frun i det hon lade kammen ner i lådan, »det brukas allmänt att hålla husandakt med folket om söndagarne.»
»Jaså», sade herr Svensson i det han stack ett finger i hvart öra; men det var ingen opinionsyttring och frun uppfattade det icke heller så.
»Åtminstone på de större herrgårdarne», fortsatte hon, strykande med handen öfver sin väldiga byst för att få sidenet att sitta ännu stramare.
»Det kan nog hända; det har jag inte reda på», sade herr Svensson.
Han stod nu och gned sig med handduken i ansigtet; och han var blossande röd.
»Du har väl ingenting emot – – ?
Dessutom – – man bör visa, att man håller på ordning och skick – – »
»Ja, Gud bevars, det är bättre med någon ordning än ingen – – » herr Svensson såg i spegeln öfver hustruns axel och borstade fram en hårlock vid hvart öra på sitt gammalmodiga sätt.
»Förstås – drängarne är det väl inte värdt att säga till; det blir bara stallukt i rummen.»
»Jaha – och för resten ha de inte tid.
Höet kan inte stå ute längre.
Det kan hända vi få regn i morgon.»
Med hufvudet fullt af husandakt gick fru Svensson till sina bestyr.
Sedan hon tagit en öfverblick af anordningarna för frukosten begaf hon sig upp till gästrummen för att väcka sin ungdom.
Flickorna voro naturligtvis inte klädda ännu!
De brukade alltid ligga och snattra till långt utpå natten, precist som om inte dagen skulle vara lång nog!
»Nå, sjusofverskor, hur går det?» sade fru Svensson i det hon fryntligt nickade god morgon.
»Jag är färdig, tant lilla», sade den äldsta.
Hon stod just och fäste sista knappnålen i sin klädning.
»Men du» – fru Svensson vände sig till den yngsta, som stod i underkjolen ännu.
»Om du inte skyndar dig, så äta Svensson och Alfred upp alla kräftorna.»
»Åh, Alfred är nog så morgongirig!»
»Jo, han är uppstigen.
Akta dig bara.»
Fru Svenssons hotelse tycktes icke göra något djupare intryck på den unga flickan.
»Har han inte börjat borsta sina mustascher för en halftimme sen, så hinner jag ledigt bli färdig innan han slutat.»
Fru Svensson ryckte nu fram med hvad hon egentligen hade på hjertat.
»Jag kom för resten för att säga, att vi efter frukosten läsa en predikan och att jag gerna vill, att alla äro närvarande.»
»Det vilja vi så innerligt gerna», svarade den äldsta af flickorna i mjölkblid ton.
Den yngre teg.
Fru Svensson stängde dörren och tog vägen öfver vinden till det andra gästrummet.
Der knackade hon endast på dörren och ropade utanför: »Kräftor till frukost!»
Hon visste af erfarenhet, att den trollformeln verkade.
Kandidat Alfred
Ling lade borstarne ner i sin necessär och trädde ut.
Han var en ung man med ett sydländskt yttre: brun hy, bruna ögon, ömsom smäktande, ömsom skadeglada, och ett par svarta mustascher.
Men det var inga mustascher af dussintypen, snodda och tvinnade.
Dessa tvinnades aldrig; de borstades blott.
Det var en kokett och tillgjord liten mustasch, föga längre än näsans bredd, en ramsvart liten tofs ofvanpå öfverläppen; utmanande och originell verkade den som två korta, kraftiga penseldrag.
Det troddes allmänt bland kamraterna att Lingens oemotståndlighet för universitetsstadens
Delilor hade sina rötter i dessa mustascher liksom Simsons styrka satt i hans hufvudhår.
Och många hade sökt imitera dem, men utan framgång.
De hade alltid gått segerrikt ur täflingskampen, och de tycktes för hvarje gång kröka sig alltmer hånfullt upp mot den välformade näsan.
Med ett sådant yttre förledes en ung man lätt till att göra qvinnonaturen till sitt specialstudium; och Alfred Ling hade så gjort.
Med damer konverserade han, med damer korresponderade han, och när intet annat hjelpte, slog han sig ut.
Oftast måste han anlita denna senare utväg; men detta satte honom ingalunda i förlägenhet.
Han höll på individens frihet, och när han hos en dam märkte en viss lust att träda i korrespondens med honom sjelf eller hans ögon, förbjödo honom hans grundsatser att lägga henne hinder i vägen.
Men olik många andra unga män af samma typ var han i det fallet, att qvinnonaturen icke var hans enda studium.
Han var tillika ästetiker, och detta också på fullaste allvar.
Han läste med kläm och han höll sig med åsigter.
Han svärmade för sanning och frihet, och så ofta han lät den sidan af sin natur komma fram – hvilket i allmänhet brukade hända då han icke hade någon att kurtisera – tvingade han sin omgifning att anse honom för en klok och intelligent ung man.
Detta var t. ex. just nu händelsen.
Den äldsta af de två flickorna, som funnos i huset – Hulda – var prestdotter och följaktligen förlofvad eller så godt som förlofvad med en ung pastor.
Kandidaten kunde icke fördraga henne; hennes utseende och hennes sätt ingåfvo honom samma antipati, som han alltid kände för ölsupa – ett slags soppa, kokt på svagdricka och socker.
Hon var mycket blid, hade en utstående, illa modellerad panna med ett hårfäste; som satt för högt; hennes tänder stötte i grönt och hennes ögon hade en försmädlig rödbrun färg.
Och så var hennes namn – Hulda!
Kandidat
Ling hade alldeles ingen smak för att studera henne.
Med den andra af flickorna var förhållandet ett annat; Anna Ling var så godt som hans fostersyster.
Ända sedan han kom till skolan i Lund, hade han varit inackorderad i hennes hem, och detta hade från början alstrat en viss burschikos förtrolighet, som gjorde, att han betraktade henne mera som en kamrat än som en ung dam, för hvilken han borde slå sig ut.
De talade om allt mellan himmel och jord.
Hon såg upp till honom med ett gränslöst förtroende, och hennes glada lynne verkade på honom så obeskrifligt uppfriskande, derför att det var så naturligt och så sundt; ingen ojemnhet, inga tvära omslag, inga omotiverade utbrott.
Hon såg bra ut och hade en vacker figur, fin och smidig, utan snörlif.
Detta förhöjde icke obetydligt värdet af hennes själsegenskaper.
»En ovanligt hygglig ung dam», sade kamraterna i Lund.
»Jag har också sjelf uppfostrat henne», genmälde kandidaten-kusinen med stolthet.
Fru Svensson var dramatiskt anlagd, och hennes första tanke vid allt hvad hon företog sig gälde det yttre arrangementet.
Hon hade en sjuklig känslighet för det allmänna omdömet; det passande var nära nog hennes religion, men innanför dess gränser frodades hennes fåfänga.
Efter moget öfvervägande hade hon bestämt matrummet till skådeplats för sin husandakt; hon hade ingen smak för att låta pigorna sitta ner salongsmöblerna.
Men då hon ansåg det opassande, att maten och religionen serverades i samma rum – och i synnerhet att maten gick före religionen – hade hon låtit duka frukostbordet ute på verandan.
Det var en vacker dag; och det hela tog sig ut: silfverpjeserna på bordet och de röda kräftorna, trappan med sina ståtliga urnor och der nedanför trädgården i solsken, med gröna gräsmattor och gröna träd.
»Tant förstår att arrangera», sade kandidaten, och fru Svensson myste.
Hon visste att sätta värde på ett omdöme från det hållet; han var hennes förklarade favorit.
Fru Svensson såg nästan stramare ut än vanligt, då hon följd af sina gäster skred in i matrummet.
Pigorna kommo tassande in på strumpsockar och satte sig styfva och stela på de högryggade ekstolarne.
Sjelf tog fru Svensson plats i fonden, vid ett litet bord, der hon lagt psalmbok och postilla tillreds.
Vid hennes sida fick patronen sitta i en bekväm länstol; och ett stycke derifrån sutto gästerna på matrumsstolar.
Det hela gjorde intryck af en kröningsakt på Stockholms slott.
Fru Svensson började läsa – och hon läste förskräckligt.
Det var icke djerfhet, som fattades henne, tvärt om; med det största sinneslugn i verlden utslungade hon de obegripligaste ord, och den falska tonvigten och de många missägningarna öfverskyldes icke af hennes falska patos.
Kandidaten våndades; han var ju ästetiker.
För att gifva akten mera omvexling och högtidlighet, bad fru Svensson sin man läsa evangeliet, och herr Svensson grep sig an under synbart bryderi.
Han var ingen from man, och det var längesedan han sett i en psalmbok; han visste knappast hvar han skulle börja; men fru Svensson hade oförmärkt satt ett märke med nageln, och herr Svensson fann det.
Men han var förargad; han var pionröd i ansigtet och kunde med knapp nöd bibehålla fattningen.
Att sitta här och läsa för pigorna!
Det var något, som sårade till och med herr Svenssons finkänslighet.
När det var slut, lade han med lättnad psalmboken ifrån sig, och fru Svensson ryckte fram med textutläggningen.
Hon knagglade sig långsamt igenom predikan, stolt i medvetandet af att hon skötte sitt kall och tjenade sin Gud.
Hennes säkerhet utöfvade ett lugnande inflytande på åhörarnes sinnen.
En af pigorna, som varit uppe och bakat om natten, hade efter en våldsam strid med den lede frestaren sjunkit ihop och sof med slutna ögon och oroligt samvete, hvilket kom henne att fara upp alltemellanåt, hvarefter striden blef ny och resultatet det gamla: att hon öfvermannades af sin dåliga natur.
Men hon var det enda svarta fåret; de andra voro mera uthvilade och hade följaktligen större herravälde öfver sig sjelfva.
De sofvo med öppna ögon liksom det gamla Göta lejon.
Kandidaten var för mycket gentleman att ens med en min antyda, hur odräglig han fann hela tillställningen; men det roade honom att sitta och iakttaga kusinen, som icke kunde dölja sin otålighet.
Han kunde märka den på hela hennes hållning, hennes ansigtsuttryck, hennes nervösa sätt att flytta händerna och byta ställning hvarannan minut.
Sjelf afskydde han allt hvad dogmer hette – högerns såväl som vensterns, de liberala, de socialistiska och de ortodoxa – och han hade inympat sitt åskådningssätt på henne.
I detta mottagliga sinne såg han sina egna åsigter växa upp så friskt och så naivt som han knappast trott det möjligt, och vid deras ensamma tankeutbyten satt han ofta och lyssnade med hemlig njutning till den skära och fina klang de fingo i hennes mun.
Det var något så omedelbart och så hjertegodt; och som hon trodde!
För detta rena sinne, som lifvet ännu icke kommit åt att fläcka, representerade dessa åsigter allt hvad det fans stort och vackert och ädelt och värdt att lefva för.
Det var den fullständigaste frånvaro af hvarje system; men sjelfva den ologiska regellösheten förtjuste honom.
Han höll verkligen af sin kusin, kanske var de just derför han aldrig kom sig för att kurtisera henne.
Det var en lugn och trygg tillgifvenhet; deras förhållande var så naturligt och så enkelt, det föreföll dem båda som kunde det icke vara annorlunda.
Hon satt något hopsjunken, som hon brukade sitta när hon var missnöjd; hennes min visade, hur uttråkad hon var, och som på trots hade hon icke knäppt sina händer samman.
Vid hennes sida satt den andra – Hulda! – han kunde icke ens tänka på hennes namn utan en försmädlig liten grimace.
– – Hennes händer voro sammanknäppta och hennes andaktsfullt uppåtvända ögon veko icke från fru Svenssons ansigte.
– Han kastade en blick hän till pigorna; det fans ett omisskänneligt slägttycke mellan Hulda och dem.
Han kände att han sjelf och hon, som han uppfostrat, lärt att tänka och känna fint, voro menniskor af en annan race än de andre.
Ändtligen tog predikan slut.
»Får jag be dig läsa Fader vår och välsignelsen», sade fru Svensson till sin man; hon ville, att akten skulle få en högtidlig afslutning.
Herr Svensson var nära att ge ett häftigt svar, men beherskade sig i sista stund och började.
Men han hade icke kommit långt, förr än han ohjelpligt trasslat in sig; han började på nytt, men med samma resultat.
Han läste och läste, men hur det var kom han alltid till samma punkt och der tog det emot.
Allt hvad det fans i Fader vår på andra sidan bönen om det dagliga brödet, låg numera i fullständigt dunkel i herr Svenssons hjerna.
Med andäktigt nedböjda hufvud sutto åhörarne der, tryckta af det pinsamma i situationen och alla intagna af en gemensam önskan, att någon lycklig slump måtte hjelpa patronen ur hans olycksaliga kretsgång.
Den arme mannen blygdes inför sina pigor, så att ådrorna svälde på hans panna och svetten i droppar sipprade nedåt hans rygg.
Han erfor en stickande känsla i huden, och i sitt hjerta närde denne hedersman, der han satt som representant för den officiella kristendomen, allt annat än kristliga känslor för Fader vår och välsignelsen; men framför allt förbannade han i stillhet sitt äkta vif, som bragt honom i denna obehagliga situation.
Till sist tog han ett djerft beslut.
»Amen!» sade han, midt i kretsgången.
Det var hans enda räddning och det enda ord han i sin förvirring kunde hålla fast.
Åhörarne drogo ett lättnadens andetag och parodien var slut.
Patronen drog upp näsduken och torkade sin panna, medan pigorna långsamt tassade ut.
»Aldrig i evighet mer», tänkte han energiskt.
Det låg en viss beklämning öfver alla de närvarande; den enda som tycktes helt obesvärad, var fröken Hulda.
Hon tackade fru Svensson, med sitt blidaste leende, för denna upplyftande stund.
Fru Svensson upptog komplimangen mindre nådigt; hon såg förargad ut och gick tigande ur rummet.
»Jag går upp en stund för att skrifva bref», ansåg fröken Hulda sig skyldig rapportera.
Hon hade under predikan tänkt ut en lång sentimental epistel till sin pastor.
Anna Ling följde med.
Herrarne gingo ut på verandan, patronen tände sin pipa, och det kom småningom ett samtal i gång.
Kandidaten stod och såg ut i trädgården.
Långt borta i en gång såg han kusinen komma smygande, barhufvad, så att det ljusa håret glittrade i solen.
Hon brydde sig aldrig om att skydda sin hy mot solen; det var som visste hon, att den icke kunde göra henne ful.
Hvad hennes gång var behaglig!
Han kunde ha lust att följa med.
Men när han kom igen med hatt på hufvudet, var hon försvunnen.
Han sökte henne förgäfves både i trädgård och park.
Sedan förre egarens tid fans det bakom ladugården en gammal förvuxen hage, som ingen brydde sig om nu, sedan boningshuset blifvit flyttadt och ombygdt.
Den låg så afsides, derför lät man den bli som den var och allt fick växa och gro i den mest obundna frihet.
Kandidaten öppnade grinden, som genom en hagtornshäck ledde dit ut från parken, och slöt den sakta igen efter sig.
Gräset derinne stod högt öfver gångarne, och rent instinktlikt började han klifva försigtigt som när man vadar genom vatten.
Så vackert här var.
Sjelfva ställets enslighet verkade lugnande och tilldragande; man kunde tro sig glömd af hela menskligheten.
Gamla äppelträd och kastanier växte om hvarandra; och mellan dem sköto småbuskar upp.
Allt var så öfvervuxet och förvildadt.
En häck af tät hassel stängde vinden ute; man hörde endast suset i topparne.
Hvarför hade han aldrig förr gått hit?
Han som var så hjertinnerligt led åt dessa krattade gångar med de evigt jemna kanterna, bänkarne, sofforna med sin blanka lackering, som skar i ögonen, de finklippta gräsmattorna, der icke ett strå fick sticka upp öfver det andra.
Hur olika, hur mycket vackrare var icke denna förbisedda fläck!
Han kände den våldsammaste lust att kasta sig ner i gräset, som stod der och gick i frö utan att någon mensklig hand vårdade sig om att röra det.
Det tycktes en smula nedtrampadt – aha!
Han blef försigtig som en indian på spår.
Riktigt – der såg han fliken af en ljusgrå sommarklädning; han lyfte ännu högre på fötterna för att obemärkt komma inpå henne.
Hon satt på en förfallen gräsbänk under några björkar.
Han kunde icke se hennes ansigte, ty hon vände sig till hälften bort, med ryggen lutad mot träden; men han märkte att hon läste.
Vid första ljud af hans steg spratt hon till och vände sig om.
Hon rodnade häftigt och dolde boken under vecken af sin kjol.
Han låtsade sig ingenting ha märkt.
Hon bjöd honom sitta ner och flyttade sig för att bereda honom en beqväm plats, hvarvid hon förde boken ännu längre in under kjolen.
Så tog hon på sig den mest bekymmerslösa min i verlden, lutad mot en trädstam och med händerna i sina knän.
Kandidaten slog sig ner.
Hvad kunde det vara för en bok, hon läst i?
Zola?
Nej, hon brukade ju aldrig vara pryd.
Hon böjde sig ännu längre bakut och stödde hufvudet mot stammen för att kunna se upp i den solbelysta grönskan.
Och hon började tala, okonstladt, afbrutet, alldeles som vanligt.
Han var en smula förargad.
Kunde hon inte såväl ha visat honom boken!
Hvad var det för dumheter!
Men han svarade i alla fall som vanligt.
De talade om ingenting, de tänkte icke på hvad de sade, de talade blott för nöjet att höra hvarandras röster.
Hvar gång de tystnade, hördes vindens sus deruppe i trädtopparne – sakta, våglikt – och så kunde de tiga i långa stunder endast för nöjet att lyssna till det.
Solen stod ofvanför det rörliga taket och skickade snabba glimtar genom springorna, ner öfver det gulaktiga gräset.
Kandidaten fixerade förstulet sin kusin.
Hon märkte det väl, men hon var alltför van vid honom att fästa någon synnerlig vigt dervid.
Hon stirrade oafvändt upp mot det gröna löfhvalfvet och den blåa himmelen.
Han kunde ha lust att fråga henne om den der boken...?
Nej, det kändes obehagligt.
Han kunde icke komma sig för.
Dagern föll öfver hennes ansigte, med dess fina släta hy, och rakt in i hennes ögon.
– Det var ett par ärliga, lugna ögon hon hade.
Hvad han höll af de der ögonen.
Han kunde se in i dem som nu, utan att hjertat slog fortare; men de hade en alldeles säregen dragningskraft.