Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
öfvérflytta till Danmark och slutade så med ett rasande utfall mot den franska doft, som.
skulle hvila öfver den nya riktningens alster hos oss.
Detta utfall mot den nya tidens män måste falla till marken, intet kunde vara löjligare än att gifva dem skulden för våra franska sympatier.
Dem ha vi lärt af de.
nationalliberala, de rotfastes efter 1864 och voro ett natur-.
ligt uttryck för den ovilja, som vi måste nära mot Tyskland, hvars fiender helt naturligt kommo att stå för oss som vänner, och hvilka skola göra det, så länge vi alla ännu kunna minnas 1864.
Det är möjligt, att det kan vara klokt att göra opposition mot Frankrike i de land äer landets eget språk tränges åt sidan för Frankrikes, men derom är icke tal hos oss.
Vi uttrycka oss alla helst på vårt.
modersmål och våra författare begagna intet annat.
Det är omöjligt att om vår literatur påstå att den är fransk, den är ingenting mindre.
Hade derför än måhända Drachmann tänkt att slå ned på de fel, som vidlådde den nya riktningen, så gjorde han det icke.
Han slog, meri han gjorde det vildt, i blindhet, slog till mycket som han säkert i lugna ögonblick icke skulle haft något emot.
Förutom det franska, var det särskildt öfver två saker som han utöste sin harm; den ena var det, att han blifvit vilseledd, harmen öfver att han hade tillhört dem, som han nu angrep.
Men ensamt han sjelf bär ansvaret derför; det år ingen som har tvungit honom.
Känner han nu förtrytelse devöfver, så blir detta en sak mellan honom och hans föregåenden, hvilken borde afgöras inom lyckta dörrar.Har han utan pröfning och kritik störtat sig in i en rörelse, så är det en stark sjelfanklagelse, ingenting vidare.
Det andra, Drachmann gick löst på, var hvarken mer eller mindre än sjelfva vetenskapen.
Han ville väl blott hafva angripit den vetenskapligt anlagda romanliteraturen, men rasande som han var kunde han icke se, och gick löst på vetenskapen i det hela.
Alla de som studera, framför allt de som studera naturvetenskaperna, genom hvilka dock åtskilliga framsteg kommit oss till godo (ångfartygen, telegrafefi och andra småsaker) togos för hufvudet.
Hela hans bok var alltså blott en omogen produkt, men det oaktadt blef den mottagen med öppna armar af hela vår höger, framför allt af godsegarpartiet, som egentligen fann, att han hade galiska rått i att angripa vetenskapen och hvars organ derför också förklarade, att man var villig att taga Drachmann till literär anförare.
Han hade ju väl tidigare begabbat högern och deras ledande män, och han var ju heller icke ännu en man som man ansåg sig kunna fullkomligt lita på, men han var i alla fall en absolut framstående begåfning, och den literära högern har hittills icke kunnat åstadkomma en sådan.
De måste derför vara glada öfver Drachmann, om de kunde räkna honom ibland sig.
Men för enhvar, som förstår Drachmanns personlighet, var det klart, att detta högerns hopp icke skulle gå i uppfyllelse.
Han kan väl i lidelsefulla ögonblick,.
retad öfver den enligt hans mening oriktiga väg, som hans gamla meningsfränder slagit in på, göra hänsynslösa angrepp emot v dem, så hänsynslösa att det kan se ut för den ytlige, som om han gått förlorad för framåtskridandet och kunde tagas som god pris af reaktionen.
Han, hvårs första dikt hette “ Engelska socialister “ och-vitnade om djup sympati för arbetarnes sak, och som sedan dess har skrifvit underbart sköna poem om de fattiges nöd och olycka, han skall alltid uppröras öfver orättvisan och lyfta sin röst mot brutaliteten.
Det har varit det innersta i ho-#
nom då han började, det är säkert på samma sätt ännu, han skall alltid helst vara på den sidan der det kämpas för de mångas rätt emot fåtalets privilegier.
Men oklar som han är, skall han stundom kunna misstaga sig, sällan starkare än i sitt senaste uppträdande, svårligen värre än att hans förtjenster kunna bringa detta i glömska.
Med hans natur skall sådant icke kunna undvikas.
Hans personlighet är icke alltid i stånd att visa honom den rätta vågen.
Det var alltså genast att förutse, att han snart åter skulle visa sig stå till venster, och han har redan gjort det, i det han den 1 januari publicerade en nyårsdikt i ett af våra vensterorgan.
Han är blott icke längre i sträng mening inrullerad i något parti, men det behöfver han ju heller icke vara.
Han hör särskildt icke till den literära venstern, som alltså för framtiden räknar en mindre under sin fana än förut.
Men detta är icke det värsta, som vid nyårstiden har drabbat den nya riktningen.
Långt allvarsammare är det, att brytning uppstått mellan en af dess män, fil.
dr Edvard Brändes och den danska demokratiens ledare, folketingets ordförande, Berg.
Ty Berg är icke, som Drachmann, en lättrörlig natur, hvilken gör täta krumsprång, han är fäst och solid, hans karakter är höjd öfver tvifvel, hans frihets-sirine har bestått profvet och hans handlingar afvägas.
När han bryter med någon, är det icke stämning eller lyrik, det är öfvervägdt, det är allvar.
Det är nu något öfver tre år sedan en allians slöts mellan den politiska och literära venstern, som förut hade hållit sig fjerran från politiken.
Den fick sitt dokument, då Edvard Brändes stälde sig som den radikala venstems kandidat vid ett folketingsval på Langeland och på valdagen uttryckligen förklarade att han “ trodde hvarken på judarnes eller de kristnes Gud. “
Denna allians helsades säkert af de flesta venstermän med glädje, men det fans också många, bland dem under-tecknad, som ansåg &gt; den för ogynsam, och jag framstälde en sådan uppfattning uti denna tidskrifts tredje häfte för 1881.
Jag framhöll då, att Bergs styrka hittills varit det, att / han representerade det stora, breda danska folket med alla dess fel och dess företräden, men det vida öfvervägande flertalet af danskar är religiöst, och fritänkeriet står för det som någonting främmande, hvarifr^n den enkle mannen helst må hålla sig fjerran.
Man kan anse denna religiositet såsom gynsam eller ogynsam, det afgörande är att den är ett faktum.
Intet vore lyckligare, än om de literärt-religiösa och politiska partierna kunde samverka öppet, men när detta under de gifna omständigheterna är oklokt, böra de en tid ännu göra det i hemlighet.
Och denna allians borde flera år ännu ha varit en hemlig, icke en offentlig för-lofning.
Sådan den eklaterades 1880, kunde den blott blifva till skada för begge parterna, för de radikala som fingo en ogynsam ställning i förhållande till befolkningen genom en allians med fritänkare, och för fritänkarne derför att de politiskt taget anteciperade tiden genom att framträda som politici, medan de ännu voro * så få.
Och om de dock kunnat gifva den radikala venstern ett värdefullt understöd, men detta var omöjligt, eftersom de saknade kännedom icke om politiken i dess allmänhet, utan om den politiska detaljen, som de funno under sin värdighet.
De ledo nämligen af aristokratiskt intelligenta, fina förnimmelser.
Det var detta, jag utvecklade strax efter att alliansen var afslutad; inom vensterpartiet funnos säkert de som hyste samma uppfattning, hr Berg hyste den icke.
Han blef i denna punkt starkt påverkad af sin partikamrat Hö-rup, hvilken står fritänkarne mycket nära.
“ Morgenbladet “, den radikala vensterns partiorgan, som väsentligen uppbars af Hörup, som är en lysande journalistisk förmåga, och hvilket blad Berg hade i sin makt, öfvertogs från 1 jan.
1881 af Berg, Hörup och Edv.
Brändes, hvilka alla tre namngåfvo sig som utgifvare, sålunda att Berg reserveradesig ' rätt att efter tre års förlopp kunna uppsäga kompani-skapet och ånyo blifva den bestämmande i bladet.
För så vidt denna förening skulle kunnat ega bestånd, måste, man från alla håll visat en utomordentlig hänsynsfullhet; särskildt borde detta varit fallet med Brandes och Hörup, som fingo att göra med bladets dagliga ledning, hvilken Berg icke hade tid vatt taga sig af.
Det var icke lätt att under samma ledning förena Bergs folklighet och * grundtvigianism, som fordrade positiv, sund näring för landt-mannajüassen, Ed v. Brandes ’ utprägladt kritiska lynne,, som sökte verka på köpenhamnarne genom spirituela, literära x artiklar och genom en följetong som öfversatte Zola, och slutligen Hörup, som hyser vartíi sympati för den brandeska riktningen, men som i alla fall tills vidare icke vill förklara sig för fritänkare, derför att han är rädd.
för att derigenom skada sin politiska ställning.
Denna hänsynsfullhet blef icke iakttagen.
Det har länge varit en offentlig hemlighet att Berg
• kände sig starkt missnöjd och långt ifrån fann sig4 tillräckligt hänsynsfullt behandlad.
Säkert har han under samarbetet vid Morgenbladet mer än en gång stött på fina förnimmelser, hvilka tycktes honom intaga en allför deciderad ståndpunkt, ofta har han väl törnat emot en klick, som han trots allting icke var inne uti och som han fann aristokratiskt afstängd, tillskrifvande sig ett inflytande, som
• ingen annan kunde få det infallet att tillerkänna densamma
och hvars medlemmars existens väl till på köpet var okänd.
för de allra flesta samtida.
Det är svårt att värja sig för en känsla af att särskildt vid vissa tillfällen icke tillräcklig hänsyn togs till Bergs ställning och till det faktum att bakom- * honom stodo tusenden, det stora folket, hvilket tänkte såsom han.
Det var särskildt två bestämda tillfällen, vid hvilka Berg fann att man tagit alltför litet hänsyn till honom.
Det var vid Luther- och Grundtvigfesterna.
Den sistnämda, i hvilken Berg deltog, firades med stor högtidlighet af grundt-vigianerna, och den dagen den egde rum funnos ledande artiklar om Grundtvig i samtliga Köpenhamns tidningar, utom i — Morgenbladet, hvars utgifvare var den ende Kö-penhamnsredaktör, som deltog i festen.
Onekligen såg detta märkvärdigt ut.
Berg genomdref då, att nästa dag stod der en artikel om Grundtvig, men denna artikel, som var undertecknad af Edv.
Brändes, var mycket osympatisk och
* hård mot Grundtvig, och bar tydlig prägel af att vara fram-tvungen.
Berg yttrade sedan, att han mycket väl kunde arbeta tillsammans med en fritänkäre, men icke med en man som var så ensidig, att han icke kunde uppskatta Grundtvigs och Luthers betydelse.
Vid Luthersfesten innehöll icke heller Morgenbladet någon ledande artikel.
Härtill kom också, att alliansen ingalunda gjorde Berg den nytta som han hade väntat.
Han slöt på sin tid alliansen med den literära venstern i den föreställningen att derigenom kunna vinna Köpenhamn.
Han hörde röster om, att vann han än icke på denna väg genast de stora breda samhällslagren i hufvudstaden, så vann han enstaka utmärkta namn, allt flere och flere, och det var på detta det berodde.
Efteråt skulle så mängden komma.
Dét ljöd för hr Berg som en sirénsång, och den drog honom till sig.
Morgenbladets abonnements- ' antal steg blott mycket obetydligt i hufvudstaden och på landet var det icke tal derom.
Berg såg alltså, att hans nya allians icke vann Köpenhamn för hans sak.
Ty säkert * utbredde vensteridéer sig allt starkare i hufvudstaden, otvif-velaktigt fingo köpenhamnarne efter hand en helt annan uppfattning af honom, än de hade haft förut, men det var " icke hans allierade, som åstadkommo detta.
Han ville genom dem träda i förhållande till Köpenhamnarne, han ville få tillfälle att tala till dessa, men ett sådant gafs aldrig.
“ Det var icke klokt, det var icke passande, man borde vänta något ännu, man måste vara försigtig. “ Berg fick ingen nytta af sina allierade.Så stiftades i förliden november månad af frisinnade män från helt andra kretsar “ Köpenhamns liberala valmansförening “ den stiftades icke af, kanske, snarare i trots af Edv.
Brändes och Hörup.
Det skedde utan betänklighet, utan den vanliga skuggrädslan, raskt och beslutsamt.
Det hela försiggick på några få veckor, derpå kom inbjudningen, och 4 ä 5,000 följde densamma.
Styrelsen arrangerade ett Kasinomöte, den inbjöd Berg att tala, här gafs för honom ett tillfälle som hans allierade aldrig hade kunnat eller velat skaffa honom.
Och då Berg framträdde i Kasino, då helsades han med jublande hänförelse; från tusentals köpenhamnare ljödo kraftiga hurrarop upp emot honom.
Han stod midt ibland hufvudstadens män och aldrig hade han blifvit helsad hjert-ligare än här.
Hade han behöft hysa betänkligheter för att tala till köpenhamnarne?
Hvarför hade han icke gjort det för lång tid sedan?
Och var det hans allierades skull, att han nu kommit derhän?
Jag tror att den nya situationen blef uppgjord denna afton i Kasino, medan bifalls-stormen brusade upp emot Berg.
Ty Berg fick denna afton ett intryck af, att hans allierade velat hålla honom borta från Köpenhamn, att de väl velat för sin del genom honom vinna inflytande på landet, men att de icke velat delaktiggöra honom af inflytandet i Köpenhamn.
Nu fick han helt andra män att tacka, i fall han vann ett sådant.
Så beslöt han att till nyåret bryta med Edv.
Brändes, och han gjorde det.
Då han alltså derlfeenom förlorade en kraft, ville han vinna annat i stället, och beslöt att låta Morgenbladet — hvilket stiftades såsom vensterns gemensamma organ — men som under striden mellan radikala och moderata slöt sig absolut till de förstnämda -- å nyo blifva gemensamt organ och lät i stället för Brändes den framstående moderate folketingsmannen F. Boysen inträda i redaktionskomitéen tillsammans med Berg och Hörup.
Den sistnämnde ville emellertid icke hafva något med Mor-genbladet att göra, utan såsom absolut ensamrådande redaktör, och eftersom Berg fruktade att Hörup under sådana förhållanden åter «skulle låta den förra riktningen ensidigt råda, kunde enighet icke uppnås.
Hörup afgick nu och tog i sista numret af Morgenbladet för 1883 afsked af publiken, i det han beklagade att den krets af utmärkta män från konstens, literaturens och vetenskapens verld, som ' under de senaste tre åren blifvit samlad vid Morgenbladet, nu var upplöst och splittrad.
Dessa ord voro i hög grad öfverdrifna, liksom hela den betydelse, som varit tillskrifven denna brytning, öfver hufvuch har varit betydligt öfverdrifven; högerpressen har naturligtvis smickrat sig med att låtsa som om allt nu vore förbi för venstem, liksom Edv.
Brändes och de, hvilka stodo honom närmast, kanske också önskat, att då de icke längre skrefvo i Morgenbladet, detta då skulle vara liktydigt med att ingen af den literära venstern gjorde det, så att man hädanefter kunde förklara hvarje samverkan mellan den literära och politiska venstern för afbruten.
Men så har det lyckligtvis ingalunda gått.
Hvad som skett betyder att Berg förklarat sig ur stånd att samarbeta med Edv.
Brändes, och konseqvensen häraf har varit att den literära vensterns ring blifvit bruten och att partiet förlorat sitt dominerande inflytande på Morgenbladet och följaktligen icke längre har något dagblad till sitt förfogande.
Men det betyder ingalunda, att Berg uppsagt den literära venstern tro och huldhet.
Han önskar tvärtom, att den skall verka i Morgenbladet och flera af dess män ha också redan under förra hälften af januari gifvit bidrag dertill.
Emellertid existerar den literära venstern icke mera som parti och särskildt icke såsom ett parti i hvilket Edv.
Brändes intager en af anförareplatserna.
Genom hvad som skett har alltså ingenting väsentligt gått förloradt för frihetens och framstegets sak.
Det är olyckligt, att en journalist af Hörups rang är utestängd från ett blad, som har honom att tacka för så mycket, mendet antages också att han icke inom synnerligen lång tid skall å nyo vara med i Morgenbladet.
Till ersättning har nu en verklig fördel uppnåtts der-igenom, att den nya situationen åstadkommit en närmare sammanslutning mellan radikala och moderata.
Dessa män hörde naturligt tillsammans och sluta sig alla till gemensamma demokratiska idéer, och blott personliga skäl, hvilka aldrig borde hafva åstadkommit en så långvarig skilsmessa * ha varit skuld till den ty värr alltför stora ifver, hvarmed radikala och moderata nu under en rad af år ha förföljt hvarandra.
Samtidigt spridde sig i Köpenhamn de vildaste rykten om Bergs motiver.
Berg hade varit på flere audienser hos konungen; vid dessa hade Hans Maj: t låtit förstå, $tt han i och för sig icke skulle hafva något emot ett venstérkabi-nett, så vida blott icke detta parti hade slutit sig till fri-tänkarne och visat obenägenhet att främja försvarssaken.
Berg hade då lofvat att genast göra sig af med dessa och erbjudit sig att till försvarsväsendet lemna 50 millioner kronor, hvilket långt ifrån är så mycket som den nuvarande regeringen begär, men likväl alltid bättre än intet.
Nu upp-fylde han första delen af löftet och skulle sedan bli minister for att uppfylla det andra.
Dessa rykten hafva, lindrigast sagd t, varit icke obetydligt öfverdrifna.
Sanningen är den, att enligt hvad flere tecken antyda, önskar man vid hofvet att komma i ett vänligt förhållande till Berg, som varit inbjuden till åtskilliga hoffester, liksom Hans Maj: t visat honom ovanlig artighet, när Berg i egenskap af Folketingets ordförande haft audiens.
Det är antagligt, att detta kan tydas såsom ett tillkänna-gifvande af, att nu äfven konungahuset är uttröttadt af den nu varande sakernas ställning och vill bana vägen för en öfvergång.
Till våren — så vida det icke på grund af en upplösning sker förut — skola nya allmänna val ega rum till Folketinget.
Venstern skall genom dessa säkert icke bli försvagad; tvärtom är det all sannolikhet för, att denskall eröfra någon af.de 27 platser, som högern ännu har qvai * af de 102 folketingskretsarne.
När nu i det hela taget, till och med i de reaktionära högerkretsarne, en något annorlunda stämning än förut synes skola arbeta sig fram, så har säkert den ofvan omtalade bildningen af “ Köpenhamns liberala valmansförening “ mycket bidragit dertill.
Denna ’ förening stiftades för ett par månader sedan med uppgift att samla icke blott ven-stermän, utan äfvén liberala högermän, så att egentligen blott den ministeriela högern var utesluten.
Föreningen blef på det mest lidelsefulla sätt angripen i hela högerpressen.
Den blef kallad “ en maskerad vensterförening “, och Köpenhamns borgare afråddes på det ifrigaste från att ingå deri samt uppmanades att sluta sig till den redan i flera år bestående “ Högerns arbetare- och valmansförening “, som samtidigt ifrigt gjorde reklam för sig genom annonser och på annat sätt.
Det oaktadt hände sig det öfverraskande, att föreningen under- loppet af några dagar fick öfver 4000 medlemmar, flere än högerns förening kunnat samla under åratal.
Och då den liberala föreningen i december höll sitt Kasino-inöte, försiggick en ofantlig tillströmning dit.
Inemot 2000 deltogo i mötet, och lika många måste gå sin väg utan att få plats.
Och sjelfva mötet var ovanligt lyckadt, ett af de vackraste möten som på många år hållits i Köpenhamn.
Bästa beviset på, huru väl det utföll, ligger deruti att högerbladen blefvo ense om att icke göra något referat deraf.
Detta måste nödvändigt göra ett starkt intryck, då det klart visade, i hvilken riktning stämningen går i huf-vufvudstaden.
För få år sedan skulle det varit svårt att skaffa gehör åt en vensterpolitiker, framför allt en så utpräglad som Berg; nu helsades han med ett så uppriktigt jubel, att intet tvifvel kunde ega rum om hans popularitet i vida kretsar af hufvudstaden.Just under denna period, då reaktionen har plats i regeringen, utbreder sig öfver, hela vårt land en äkta liberalism.
Den skall tillintetgöra alla försök att åstadkomma skilnadsmärken bland folket, vare sig efter stånd eller efter religiösa åsigter.
Den skall, trots alla hinder, föra segern med sig och leda traditionerna från 1848 framåt i ett vackert och lyckobringande spår.
5Bref från Finland.
Helsingfors i januari 1884.
En till julen utkommen broschyr — “ Om våra partiförhållanden “ af A. Meurman — gifver mig anledning att begynna mina meddelanden till “ Dagens krönika “ med den fråga, som för närvarande är den mest brännande hos oss, som trycker sin stämpel på allt vårt görande och låtande samt gifver partipolemiken en aldrig sinande fond af tvisteämnen.
En korrespondent, som vill lemna någon inblick i våra förhållanden, kan ej undgå att vidröra denna fråga, och då kan han lika gerna göra det först som sist.
Den broschyr, för hvilken jag går att redogöra, har dessutom väckt ett icke ringa uppseende härstädes, och ännu i den dag som är kommenteras den lifligt i pressen.
Orsaken dertill är väl närmast författarskapet, som härrör af en bland fennomaniens ifrigaste koryfeer.
Motståndarne kastade sig naturligtvis genast öfver skriften, som blifvit granskad och skärskådad ur alla möjliga synpunkter.
Striden flammade upp på nytt, och dock ville .broschyren icke vara en stridshandske, utan snarare ett fredens olivblad.
Att den likväl blef det förra i stället för det senare, beror hufvud-sakligen på dess egen beskaffenhet, såsom längre fram skall visa sig.
Först några ord om författaren.
Kommunalrådet A. Meurman är hufvudsakligen känd som bondeståndets ledare vid våra senaste landtdagar, hvar- *
jemte han uppträdt som en synnerligen hetsig artikelförfattare i den fennomanska tidningen Morgonbladet.
På senaste landtdag väckte han uppseende genom sin petition om judarnes utdrifvande från landet samt genom sin häftiga opposition mot förslaget om gift qvinnas eganderätt, som tack vare honom qväfdes i sin linda.
Som bevis på ståndets förtroende blef hr Meurman emellertid vald till bank-fullmäktig, hvarigenom hans verksamhet förflyttades från provinsen till hufvudstaden, samt utsågs dessutom till bondeståndets representant vid tzarens kröning i Moskwa.
Insig-ten om det olämpliga i att ståndet icke skulle representeras af en verklig allmogeman framträdde dock så oförtydbart i ståndet, att hr Meurman föranleddes att afsäga sig hela representantskapet vid kröningen, för hvilket fall ståndet uttryckligen valt tvänne suppleanter, bägge verklige bönder.
Men när tiden för kröningen närmade sig, blef förmodligen frestelsen att se all den ståt, hvarom tidningarna redan på förhand talade, för stor för hr Meurman.
Ehuru den allmänna opinionen ansåg hans afsägelse för definitiv och af-görande, beslöt han icke dess mindre att resa till Moskwa.
Beslutet blef äfven verklighet.
Hr Meurman afreste, åtföljd af tidningarnas ironiska lyckönskningar.
Jag vet icke hvilka syner mötte honom på färden till “ Rysslands hjerta “ eller hvilka intryck den stora kröningen gjorde på hans sinne.
Kanhända harmades han djupt öf-ver att se Finlands representanter inmängda bland de ryska guvernementsstädernas deputerade, utan att ens å landets vägnar få framföra någon särskild lyckönskan, eller kände han sig sårad öfver att ej i likhet med sin föregångare vid ' Alexander II: s kröning få blifva förestäld för tronföljaren.
Man har gissat så väl hit som dit.
Säkert är att man trodde sig kunna konstatera en förändring med hr Meurman efter # den resan.
De häftiga och hänsynslösa artiklarna i Morgonbladet upphörde med ens, och det berättas att förf.
efter återkomsten under inflytelsen af sina reseintryck yttrat tillnågon eller några af sina härvarande vänner: “ nu kan det vara tid för partierna i Finland att sluta fred. “
Öppnar man den broschyr, som förf.
nu utsändt efter en lång tystnad, så kan man i sjelfva verket finna en bekräftelse på dessa ord.
På tal om det berättigade i partiernas tillvaro och deras nödvändighet för utvecklingens gång, säger förf.
: “ Men om också slitningen mellan partier hör till utvecklingens gång, så kan den dock, utan tvifvel.
leda äfven till förderf.
Det sker, då allmänandan hos ett folk ej är stark nog att tvinga partierna att underordna sina enskilda intressen under det allmännas fordringar. “ Och när förf.
sedan öfverkommer till partistriden i vårt land, konstaterar han, att hätskheten tilltager, och bifogar: “ De yttre förhållandena äro icke heller för * oss lika gyn-samma som för en tid sedan, och lemna ingen garanti för att vi alltid skola beherska situationen. “
Det är dessa symptom, som enligt förf.
tyckas mana partierna i Finland att sluta fred.
Hos mången tänkande, säger förf.
antagligen äfven i tanke på sig sjelf, innebor i djupet af hans sinne en längtande fråga: står ej någon lösning att finna?
Och i slutet, sedan förf.
från sin ståndpunkt anvisat en sådan lösning, utropar han: “ Ty säkrast af allt är: tidens tecken mana de tänkande till sammanslutning i landets gemensamma intresse. “
Innan jag går till den lösning, som förf.
förordar, vill jag först söka uppvisa, huruvida “ tidens tecken “ verkligen äro sådana förf.
antyder, utan att dérvid framhålla några fakta.