Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle uti eli eller annan ort eller vid något tillfälle svårigheter förefinnas el - D c it 4 November c. ra ■ ler visn sig ren! af omöjligt alt verkställa ifrågavnr. ränleförva. ndliug, så liar, SlatsUtsk. för sådana händelser tillstyrkt, alt K.
M. matie äga rättighet tilt för sådana särskildta fall vidtaga de åtgärder, sorn kunna finnas af behofvet påkallade, och Stil tsTJ t sk. har således icke tillstyrkt något, sorn kunde medföra stora förluster, eller som i tillämpningen kunde vara overkställbar!.
Ett vigtigt skäl liar af en talare mot SlatsUtskts tillstyrkande blifvit anförd!, bestående deruti, att om indelta lönerna försvinna, skola Statens embetsman komma att direete hero af Staten.
Huruvida sådant vore någon olycka (einnar jag derhän.
Min öfvertygelse i detta fall har jag redan uttalat.
Jag anser det samhälle, som icke aflönar sina embetsman så, alt de kunna vara belåtna; icke känna sina egna fördelar; och skulle olyckligtvis ett samhälles förhållande vara sådant, så bevisar det ingenting annat, an att man måste skynda med att förändra delta statsskick för att komma till något bättre.
Jag vill icke neka, att så besynnerligt som Svenska statsverket varit uppstäldt, så utan all form, som det hittills varit och ännu i denna stund befinner sig, så är det visserligen en sanning, att embetsmanna-corpsen i Sverige stått på en punkt, nära nog skild från samhället och Slaten.
Jag skulle derföre önska, alt, genom upphörande af ett sådant rättlöst tillstånd i en ordnad
Stat, vi mätte snart komma derhän, alt Sveriges Regering och embetsman gemensamt bidraga till samfäld nytta, trefnad och båtnad i landel; hvilket svårligen kan ske under nu rådande förhållanden.
Jag skulle derföre tro, att den värde ledamoten, som i detta fall uppställt skräckbilder och häntydt på en framtid, då Staten måhända skulle gä alldeles omkull, i brist på medel att allona sina tjenstemän, — att den värde ledamoten, säger jag, icke ville se tillhaka ulan framom sig, och icke tro att det alltid skall blifva nödvändigt eller ens möjligt för ett StatsUlsk. att arbeta i den anda, som [Jr von Hartmansdorff förmodat att delta Utsk. gjort sig till en pligt att handla.
Jag skulle tro, att det förhållande, hvarunder närvar.
StatsUlsk. uppträdt och handlat, bör upphöra och aldrig mer inträda;och för att komma till en så lycklig tid, anser jag det steg, som StatsUlsk. föreslag i t, vara stort och vigtigt, hvarföre jag äfven tillstyrker att det måtte af R. o. Ad. gillas.
Hr Ribbing, Re ngt:
Man har i allmänna termer förespått stora olägenheter utaf bifall lill StatsUtsk:s förevar, betänk.
; men lör ingen af dessa olägenheter har man förmått framlägga något g i 111 i g t skäl.
Horn, som rättat åtskilliga misstag om innehållet af SlatsUtskts betänk., har afven till besvarande upptagit de gjorda inkasten och desamma fullkomligen vederlagt.
Man beklagar, att ofta sa väl i Utsktn sorn uti Stånden, personer föranlåtas att deltaga uti afgöi andel af saker, hvarom de icke äga tillräcklig kaune - Den 4 November c. m. dom; denna klagan är ingalunda ogrundad.
Hvad förevar, (råga speciell angår, vågar jag påstå, att de personer, som icke haft desto mera beröring med förhållandena på landsbygden uti delta ämne, icke heller derom kunna äga fullständig kännedom, och jag är derföre fullkomligen öfvertygad att de värde ledamöter, som upplrädt emot detta betänk.
, skulle förändra åsigt, om de (inge tillfälle att inhemta huru del tillgår i detta afseende.
Då denna fråga i min öfvertygelse är en af de vigligasle, som under riksdagen förekommit, skulle jag på del högsta beklaga, om majoi iteten inom Ståndet afvek från Utsk;s tillstyrkande.
Jag är sjelf både räntetagare och räntegifvare, och har varit det så väl under min tjenstemannniid, sorn under loppet af hela dea lid jag varit landtbrukare.
Det torde derföre ursägtas, om jag tilltror mig någorlunda säkert kunna bedömma följderna utaf att längre bibehålla det hittills gällande sältet nit utgöra räntorna.
Man har åberopat protester vid förra riks dagen utaf några inom Östergöthland boende räntegifvare.
De voro tio å tolf personer och följaktligen en alltför obetydlig minoritet, för att kunna åberopas såsom bevis emot den stora majoriteten, som hyser en motsatt önskan.
Dessutom torde desse värde män från Östergöthland, om de nu blefvo hörde i saken , hafva förändrat öfvertygelse.
Man har äfven såsom skäl emot Utskrs betänk, anfört, att det på många ställen skulle vara svårt för räntegilvaren alt genast vinna afsättning för sin spanmål till ett lämpligt pris.
För min del kati jag icke inse af hvad anledn. räntegifvaren skulle finna sig tvungen alt så skyndsamt, och utan afseende på mer eller mindre gynnande omständigheter dertill, afyttra sin spanmål; ty när han på förhand känner icke blott beloppet, som han skall utgöra, utan äfven tiden för dess erläggande, så må han skylla sig sjelf för de förluster, som kunna blifva följden af brist på omtanke att i lid på lämpligt sätt rangera sig för betalningen.
Om det skulle så vara, alt uti en eller annan sädesi ikare provins ränteförvandlingen blefve för räntegifvaren mindre förmånlig, än i de öfriga delarna af Riket; så torde dock hvad som är fördelaktigt för den större delen af Riket böra afses framför förbållandet inom några mindre delar deraf.
Uti skogstrakterna, hvarest sädesproduetionen är mindre ymnig, hafva sammankomster ägt rum, dervid allmogen föreslagit alt ingå lill K.
M. med särskild petition om ett sådant stadgande, som det ifrågavarande.
Det har skett af okunnighet om formerna , och derest de icke erhållit upplysning om hvad grundlagen derom stadgar, så hade säkert flere sådana petitioner i samma anda blifvit beslutade.
Den som känner alla de trakasserier, alla rättegångar, oenigheter och bråk, som uppstå emellan räntegifvare och räntetagare, han skall säkert önska att anledningen dertill måtte undanrödjas.
Jag har sjelf ofta varit ögonvittne de i till, och hvarje år ser jag
Den 4 November e. m. ««9 della olideliga krångel förnyas.
Både jag och nästan de fleste öfrige räntegifvare, uti min ort hafva måst ingå särskilda accord med l änletagarne om erläggande af en viss afgift för tunnan, blott för rättigheten alt få erlägga räntan med penningar efter markegångspris.
Jag betalar sjelf flera r:dr om året blott för denna rättighet, oberäknadt ersättning för forselskyldigheten.
Horn har tillrättavist ett misstag i afseende på augments- och frälseräntorna.
Jag beklagar, att icke äfven dessa (vänne räntor kunnat blifva inbegripne uti StatsUtskts förevar, förslag; ty jag är öfverlygad, att det skulle varit ett välkommet beslut för så väl dem sorn utgöra, som för elem, hvilka emottaga den ena eller andra räntan.
Då jag sjelf både uppbär och utbetalar augments- samt är ägare af frälseränlor, skulle jag för min del anse det högst nyttigt och väl, om äfven dessa räntor förvandlades i penningar efter markegång.
Då man som skäl anför, att icke det bör borttagas, som af ålder varit häfver; så torde väl ändock böra medgifvas, att en sådan princip endast är tillämplig på det som af ålder varit och ännu befinnes vara nyttigt, och att följaktligen hvad som är onyttigt eller odugligt bör undanrödjas; ty illa är det , om man låter det gamla stå qvar till dess det murknar och faller ner, i stället för att genom en i lid anställd reparation förekomma den totala förstörelsen.
Sådant kan icke bestå med ändamålet att befordra landets fortfarande välmåga.
För öfrigt beklagar jag, om en bestämd vrede emot StatsUtsk. skulle inom detta
Hus taga så öfverhand, att alla de som äro beioende af detta betänk, deraf blifva lidande.
Jag hoppas att R. o. Ad. behjerta!- den belägenhet, i hvilken landsorten i detta fall sig befinner; och jag är ledsen att nu icke tillstädeskommit flere ledamöter af landt-adeln, af hvilka jag i annat fall visserligen blifvit understödd.
Om StatsUtskts betänk., af den anledn. jag nyss nämnt, aldrig så mycket skulle häklas och icke vinna bifall, tror jag likväl alt Utsk. kan lrösta sig dermed, att detta betänk, i alla lider kommer att förvärfva Utsk. den största tacksamhet af landsorternas innebyggare.
Jag tillstyrker bifall till betänk., under önskan och förhoppning, alt de, som talat mot detsamma, icke måtte fortsätta sitt motstånd.
Pehr: T anseende till min enskilda tanke om denna fråga befinner jag mig i en ganska sällsam belägenhet.
Jag har såsom ledamot af StatsUtsk. vid 1828 års riksdag, så vidt jag förmått, ifrigt bemödat mig alt bereda en bättre ordning i fråga om löneräntornas utgörande.
Jag har sedermera vid påföljande riksdag, och äfven vid denna fortfarit alt önska detsamma, och jag gör det äfven i närvar, ögonblick ganska lifligt.
Men mine herrar! jag fäster mig vid en högre synpunkt än det tillfälliga beredandet 110 Den 4 November e. m. af en ekonomisk fördel.
StalsUtsk., för hvilket jag icke, såsom en talare yttrat, hyser någon vrede, men väl fruktan, har upplyst mig om elen vådliga ställning i hvilken saken sig för närvar, befinner, och derigenom framträdt såsom varnare för mig alt icke såsom hittills lemna flitt lopp ät mina önskningar i detta fall.
Jag liar på sidorna g och i3 af Utskts utlåt, funnit de varningsord jag anhåller fä uppläsa.
Sidan g heter det:
"För öfrigt följer ock af det förslag Utsk. framställt, att, då för de stater, för hvilkas aflöning indelta räntor nu äro anvisade vid uppgörandet af nästa riksstat och sedermera allt framgent, likasom för öfriga stater och corpsen, bestämdes contaota löneanslag till det belopp R.
St. anse behofvet påkalla, tillgången för dessa löneanslag icke mera än för andra utgiftsposter blef\e särskildt beroende af inkomsten utaf de indragne lönings-räntorna, hvilka bland kronans öfriga behållna räntor såsom statsverkets inkomster beräknades.”
Detta yttrande synes väl icke vara fullkomligen klart, och vid lörsta genomläsningarna fattade jag icke heller rätta meningen med denna strof, förrän jag jemförde densamma roed följande fi sid. i3 stående mening, som jag ber att äfven få uppläsa : ”Beträffande sedermera de olika erinringar, som blifvit gjorda i fråga om förändringens bestånd; så kan Utsk. för dess del, icke anse lämpligt, att R.
St., derest en sådan förändring, som nu är i fråga, skulle varda antagen, tillika besluta, att ilen endast på försök eller för någon viss lid skall införas, bolst sådant otvifvelaktig! skulle leda lill en osäkerhet, som kornme att menligt inverka på flera af de åtgärder, hvilka för ändamålet böra vidtagas; samt för öfrigt kommande Ständer icke kunna förhindras att vidtaga de förändringar uti nu fattande beslut i ämnet, hvartill de möjligen skulle kunna anse sig befogade; och lika så litet finner Utsk. lämpligt att, i afseende å de contanta löneanslag, hvilka, i stället för indragna indelta lönerna, anvisas, mera än för andra dylika anslag stadgas, att rubbning deruti icke utan Konungs och Ständers sammanstämmande beslut må äga rum; hvadan Utsk. hemställer, att de i berörde hänseende framställda förslag och erinringar må lemnäs utan afseende.” R. o.
Ad. finner här klart uttryckt, och jag tackar särskildt StalsUtsk. för denna uppriktighet, alt den plan förehafves alt undandraga K.
M:s sanction förändringar uti sådana beslut, som angå de indelta räntorna.
Detta nekande af garanti root framtida enrädiga förändringar; detta fikande eller vidsträcktare myndighet, efter större uteslutande makt i styrelse-åtgärder, än grundlagen nu medgifver, är det som varnat mig.
Jag beklagar hjertligen, alt jag för denna riksdag nödgas ifrångå den åsigt jag länge haft på grund just afStatsUlskts nu af mig upplästa tydligen förklarade grundsats, att icke vilja medgifva garanti mot de möjliga vådorna af dess förslag.
Den 4 November e. m. in slag.
Jag är van alt öppet säga hvad jag tänker, så val nng:de SlalsUtskrs förhandlingar, som i afseende på andra ärenden.
Jag är ledsen öfver att StalsUtsk. skall tvinga mig, alt uti en förståndig reform-fråga gå tillhaka eller hejda mig; men hoppas att en kommande riksdag skall visa mindre benägenhet att öfverskrida den gräns, inom hvilken reformer böra ske, och medgifva de garantier, utom hvilka man icke är saker att en förändring äfven blir en förbättring.
Jag vill icke inlåta mig i sjelfva ämnet, hvilket redan af andra talare är utredt, men blott tillägga, del jag tror alt allmogen i många provinser kan komma att lida af en absolut contant betalningsskyldighet af räntorna.
Vore det irrig soni icke är räntetagare tillåtet anföra ett exempel, så skulle jag vilja erinra huruledes det ofta händer vid landtegendomars utarrenderande, alt arrende-afgiflen bestämmes i persedlar i st ii I let för contant betalning, och att arrendatorn ikläder sig högre afgift, då arrendet bestämmes uti persedlar, af fruktan att vid afradstiden icke vara stadd vid penningar; men jag vill icke ingå i delta ämne; landtmäunen känna det bättre, ehuru vi stadsboar också veta alt säden ej växer på träden.
Jag upprepar att det gör mig innerligen ondt alt nödgas afstyrka StatsUtsk:s förslag i denna punkt.
Cederström; Det är i anledn. af Gr.
Horns yttrande jag anser mig befogad att åter uppträda för att åter nämna några ord i denna sak, ehuru jag tillförene fullständigt framlagt mina tankar deruti, och dervid jag utgått från en ärlig behandling af målet; d. v. s. att en livar skulle ske rätt, och att ingen skulle gynnas på den andras bekostnad.
Jag anhåller att få uppläsa rubriken på betänk.
N:o 170, hvilken lyder sålunda: ”Utlåtande angtde väckta frågor om förändringar uti grundräntorna och sättet förderas godtgörande, indelle räntornas och tionde-spanmålens indragning till statsverket, samt ändring lili markegångs-sättningarna, äfvensom dermed sammanhang ägande åtgärder för räkenskapsverkets förenkling.”
Nar man vidare läser under andra punkten litt.
C., så finner man hvad Gr.
Horn sagt nemi., att de tjenstemän, som enligt fullmakter eller conslitutorial, der endast sådane i stället för fullmakter utfärdas, för närvar, innehafva indelta löner, äga att efter eget val, antingen vid dessa löner, så lange de tjensterna innehafva, bibehållas, eller ock ifrån och med nästa år derför åtnjuta contant ersättning.
Månne ej inveckling i stället för förenkling af räkenskaperna skulle blifva följden af detta förslag, åtminstone under ett trettiotal af år, innan saken kommer till fullbordan.
Då man går längre i detta betänk, och kommer till hvad Utsk. föreslagit i afseende på markegångs-sättningen, så får man ett klart begrepp om afsigten med den anstallt, som Utsk. föreslagit.
På grund af derom afgifven 16 II. 16 122 Den /| November e. m. motiort föreslog nemi.
StatsUtsk., viel riksdagens början, herrimanstalsräntans indragning; men då detta förslag icke lyckades, bar Utsk. på samma väg velat komma till samina mål i ännu vidsträcktare mån; ty låt oss bifalla detta betänk.
; låt följden deraf blifva att markegången nedsättes år efter annat; livart skall det taga vägen?
Jo, det leder dertill, att man på en omväg kommer lill grundskatternas borttagande, och att man således de facto vinner livad man de jure icke förmått genomdrifva.
Man förvandlar den skattskyldiga jordens natur.
Den blir lika god med vanlig frälsejord, ja kanske med säterihemman.
Om markegångs-sältning kommer att ske på sådant sätt, att markegångspriset öfverensstämde med priset i orten icke någon viss dag, vare sig i November, Januari eller Februari månad, utan hvad tid som helst på året, d. v. s. utgjorde medelpriset för hvarje år, så att det icke berodde hvarken på räntegifvaren eller räntetagaren att höja eller minska det öfver eller under verkliga priset; om man sedermera stadgade att indelta räntorna skulle lösas efter markegången, då hade det varit ett redbart beslut, hvarmed alla kunnat vora belåtne, emedan räntegifvaren då icke hade vunnit på räntetagarens bekostnad.
Vi måste minnas, alt räntegifvaren icke äger annan rätt än att på afradsdagen leverera spannmålen in natura eller i contant, men att då sådant ej fullgöres, åligger dem att lösa räntan efter gångbart pris.
Ett annat förhållande är lagstridigt och rubbar förhållandet inom samhället, räntegifvare och räntetagare emellan.
Ehuru så väl detta sorn flerfalldiga andra anmärkntr blifvit framställda, då betänk.
N:o 170, förevar, och ehuru dessa anmärkntr genom återremisseti kommit Utsk. tillhanda, har Utsk. likväl icke aktat nödigt att uti sednare betänk, ens referera dessa anmärkn:r, hvilka Utsk. blott summariskt förkastat.
Vid sådant förhållande, och då man icke kan med visshet veta hvar man stannar i de beslut, sorn komma under omröstning i förstärkta StatsUtsk., så kan ingen som vill bibehålla samhället i det skick, hvaruti det för närvar, sig befinner, rösta för bifall lill StatsUtsk:s förslag i denna punkt, hvarå jag förnyar min anhållan om afslag.
Jag har begärt ordet blott för att yttra, att enligt den kännedom jag äger om serskilda delar af Skåne, är det min öfvertygelse, alt allmogen i dessa trakter skulle anse det vara högst nyttigt, alt det förslag, som StatsUtsk. tillstyrkt, verkställes.
Såsom bevis derpå kan nämnas, att en ledamot af BondeSt. från denna provins vid innevar. riksdag väckt motion derom, att den ränteskyldiga allmogen derstädes måtte få lösa den till läroverken ingående räntespannemålen efter markegångspris, med förhöjning för forselskyldigheten, och att alla ledamöterne från samma provins förena sig med honom.
Den 4 November e. m. 123 Jag lior alt delta afven skulle vara gagneligt för räntetagare, ifall den contanla lönen komme att någorlunda motsvara hvad de nu, då räntorna utgöras in natura, per medium åtnjuta.
En Professor t. ex. skulle utan tvifvel finna sig mera belåten med att erhålla sin lön uti contanla penningar, som man kunde lägga uti sin pulpet, än att erhålla den uti spanmåi, hvilken försäljes så alt räntegifvaren blir prejad, räntetagaren bedragen, och vinsten tillfaller köpmannen.
Ehuru jag såsom bevis för nödvändigheten af detta förslag hört flera talare upprepa att BondeSt. bifallit detsamma, vågar jag dock för min del tro, alt den omständigheten icke innefattar ett sådant bevis; tvertom måste jag beklaga, att BondeSt. härutinnan icke insett sitt eget bästa, och måhända förtjente detsamma svar, som Cancellern vid Lunds academi lemnade academi-staten på dess begäran om deras räntors förvandling till contant.
Han sade nemi.: ”J veten icke hvad J bedjen."
Jag behöfver blott gå lill tredje punkten, för att finna hvad följden blir för räntegifvarne af detta förslag.
Värdet af de indelta räntorna utgör öfver två millioner r:dr.
Indragas dessa räntor till Staten och bifalles 3:dje punkten, så kommer det contanta beloppet, som går ur de skattdragandes fickor, att ökas med dessa två millioner; men det contanta skattebeloppet utgör omkring sju millioner, hvilka utgå på samma tid som de öfriga skatterna; och då hela den contanta uppbörden sålunda bomme alt utgöra circa nio millioner, så frågar jag, om icke derigenom en ganska kännbar penningebrist skulle uppkomma.
Utsk. har också uti en annan punkt af betänk, sökt alt i viss mån afhjelpa detta missförhållande genom en uppbördsstämma för en obetydlig del af uppbörden vid en annan tidpunkt, än den, då den hufvudsakliga uppbörden äger rum.
Då det är klart, att om den skattdragande skall utgöra skatten med penningar, han måste afyttra den qvantitet spanmåi eller andra persedlar, som han skulle utgjort in natura; så kan jag icke finna, att det skulle leda till stabilitet i spanmålspriset, att på en gång en större qvantitet spanmåi afyttrades.
Dessutom, om man betraktar saken blott från den sidan som rör sjelfva Staten, sä finner man, att
Staten skulle förlora icke blott de 16 sk:r, som räntetagaren erhåller i förhöjning på hvarje tunna spanmåi, utan äfven remisslaget, som icke utgjorde ett obetydligt belopp på dessa två millioner, hvilka komma att ingå till landtränterierna och derifrån insändas till Riksg.cont. och Statscontoret.
Betraktar man saken vidare, så finner man äfven, att uppbörden af dessa räntor skulle i betydlig mån Öka uppbördsmännens göromål.
Med den kännedom jag ager om räkenskaperna, kan jag upplysa, att dessa räntor al'kor!as efter kronovärdi uti räkenskaperna och synas i a 4 De n 4 November e. m. icke vidare; men räntetagarne sjelfve uppbära detn, så att man icke har vidare dermed alt skalfa.
Nu deremot skulle dessa räntor gå samma väg som den öfriga kronouppbörden, hvarigenom göromålen blefvo så betydligen ökade, att jag förutser det I«.
St. vid nu kommande riksdag skulle fä emottaga propos. eller motioner om tillökning i lönerue för landtstaten i Riket, i anseende till de ökade göromål delta förslag kommer att medföra.
Nar man vill göra förslag, sorn skola vara ändamålsenliga, så måste man se icke blott på den ena partens fördel utan på begges, så att rättvisan väger jemnt emellan båda.
Jag kan icke finna att Staten är skyldig att göra den ifrågaställa uppoffringen för räntegifvarne, hvilka förvärfva! sine hemman endast under de villkor, som enligt gällande författningar vidlåda jorden.
Jag afstyrker förslaget oell kan icke, lika med en värd talare, beklaga att StatsUtsk. icke kunnat i sitt förslag inberäkna så väl augment»- som frälseräntörne, enär sådant skulle varit en alltför stor inkräktning på privaträtten.
Jag vågar tro att StatsUtskrs förslag icke är så ogrundadt som flere värde talare behagat föreställa sig, och jag styrkes i denna förmodan af den omständighet, att man för detsarnmas kullkastande behöft deruti inlägga andra ämnen, än som deruti verkligen finnas.
En värd talare bredvid mig bar bland annat trott, att StatsUlsk. genom della tillstyrkande skulle haft för afsigt alt införa ett nytt systeme till markegångs-sättning, som skulle leda derhän, att markegångssättniugen kunde blifva ytterst låg.
Jag ber att R. o. Ad. täcktes af betänk, inhemta, att StatsUlsk. haft en motsatt syftning i denna del.
Hvad conlrollen derå beträffar, så är det ju alltid augments- och frälse-ägarnes intresse alt bibehålla markegången vid sin rätta och naturliga höjd.
Men sjelfva markegångssätlningen är en annan sak; derom öfverlägga vi icke nu.
I det hänseendet beror det af Statsmakterna att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom underslef kunna förekominas, så att de verkliga prisen blifva noterade.
Efter det systeme, som StatsUtsk. föreslagit, kan markegångssätlningen blifva sådan, att den uttrycker det verkliga förhållandet.
En värd ledamot har ganska riktigt uppskattat räntorna till värde af omkring två millioner r:dr; men han har haft orätt uti sin förmodan att följden utaf detta systeme skulle blifva, att dessa två millioner r:dr skulle komma all ingå till Staten på samma gång sorn de öfriga skatterna.
Sådant kan förhållandet icke blifva; ty till en början äro alla indelningshafvare i oqvald besittning af sina räntor, och indragning deraf till Staten kommer blott att ske successivt i mån af nuvar. indelningshafvares afgång.
Dessutom bör man erinra sig alt en stor del af dessa räntor för det närvar, lösas med penningar, till ett vida högre värde än det rätta.
Det ar just detta prejeri, Den 4 November e. m, 125 sorn verkar på den penninge-omsättning, som en värd ledamot ansett så vådlig för samhället.
Då Sverige numera är så lyckligt att äga ett mynt, sorn man så länge saknat, så finnes icke mera den våda för räntornas förvandling i penningar, som man länge velat finna uti osäkerheten i våra myntförhållanden.
Vi måste väl i vårt samhälle nu söka att komma en hårsmån längre, än till ungefär samma slags byteshandel, som för mer än 2000 år sedan gällde i liom.
Vi behöfva numera ej göra liqvider och betalningar med ägg, oxar, höns och dylikt.
Vi böra tillse på hvilken ståndpunkt vi befinna oss; och vi finna då att för Sverige icke mera kan åberopas det der gamla tillståndet, som från hedenhös ägt runi, och som blott visar huru litet vi förstått alt tillegna oss fördelarna af den allmänna civilisationen.
Man klagar öfver bristande rörelsekapital.
Jag hemställer, huruvida i ett land, sådant söm Sverige, rörelsekapitalet kan stå i verkligt förhållande med varu-omsättningen, enär så mycket i skatter och så mycket i andra liqvider sker genom natura-prestationer.
Af förändrade förhållanden i denna del uppstår utan tvifvel en annan penningerörelse.
Sverige skall se sitt rörelsekapital ökadt, i samma mån som behofvet af denna varumätare tilltager.
Uti de af mig nu upptagne och besvarade omständigheter kan jag således icke finna någon våda att antaga förslaget.