Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till denna gemensamhet af sinnesart och smak hörde, att, med bortseende från lefnadens låga delar och privata händelser, endast skildra religion och fosterländska häfdeminnen; att aldrig välja det pittoreska ur en söndrig och nyckfull natur (såsom att sira grafvårdar med dödskallar); och att så i sina ämnen alllid söka blott det vackra, att man, sedan hufvudsaken var tagen, uteslöt en hop accessoirer, som stundom utgjorde det fula dervid.
Hvad man i moderna arbeten träffar, är nästan alltid motsatsen af allt detta.
Eller, när ser man der en tafla med full värdighet framvisa ett stort ämne?
Antingen har konstnären glömt skönheten, och sökt täckheten; eller har han sökt skönheten, och glömt behaget; aldrig har han fattat det i menniskokroppen fullt friska; och själens uttryck har han öfverdrifvit, eller lagt i det låga (såsom i ett smicker med fint skinn, len färg, lat ställning, lysande draperier och häftigt skuggspel, – under det teckning, composition, färg och expression gå miste om måtta och ärbarhet.)
Men sådant passar för artisternes tidehvarf, eller ock för deras egna känslor.
Mestadels vilja de blott gifva en städad afbildning af hvad ögat dagligen ser, och der accessoirerne intaga äfven så stora fält, som hufvudämnet.
I allmänhet sker, att artisten, i detsamma han tycks visa begrepp om Konsten, syndar emot Smaken, och i detsamma han tycks söka Smaken, syndar emot Konsten.
– Endast den Italienska Skolan, som väl ock är en ny byggnad, men uppförd på en gammal god grundval, har denna i sin smak verkligen bibehållen; men byggnaden svarar ändå ej alldeles till grundvalen.
Antikens konstnärer ha ägt smak; Nordens konstnärer ha sökt smak; Italiens konstnärer (de störste nämligen) befinna sig i ett mellanförhållande.
Men genie och skicklighet ha de Nordiska konstnärerne lika mycket, som både Italiens och Antikens.
Häraf den tvistfråga, som hos Nordens folkslag länge varat, ännu varar, och alltid skall fortsättas: åt hvilkendera formen af Konst – den Antika, eller den Moderna – företrädet bör tillerkännas?
Särskilda tillämpningar på Byggnad, Måleri och Bildhuggeri.
Ursprungligen äro Målningen och Bilden ornamenter, eller prydnader, som leda sin nödvändighet och tillvarelse från Byggnadens väsende.
När en vägg har fått sin golflist, sin taklist, sina hörnlister, står en fyrkantig tomhet qvar, som begär fyllnad och prydnad.
Detta sker genom en Tafla; likaså genom ett Bildhuggarverk.
För Byggnaden, så framt den skall sammanhänga med det Skönas lagar, gälla i allmänhet samma två föreskrifter, som för hvarje annat Konstens verk.
Af dessa föreskrifter är den ena, att byggnaden bör vara verkställd efter menniskans sanna behof i ett friskt tillstånd.
Men vanligtvis bygger man med afseende än på högfärd, än på veklighet; båda förhindra möjligheten af sannt omdöme.
Så har man t ex. af högfärd, ehuru af ett slags välment, byggt St.
Petri Kyrka i Rom – andra misstag att förtiga – så stor, att hon, genom idel afvikningar från menniskobehofvens och menniskoögats naturliga synmått, oaktadt sin ofantliga storlek förlorat storhetens uttryck; man har fallit i det felet, att med den utomordentligaste ansträngning och prakt göra en stor sak liten 40.
Åter, när man, såsom i Norra Italien, ser arcader under hus taga öfverhand: då möter man någonting, hvars nytta är lika veklig, som dess utseende är fult.
Alla ”commoditeter” tillhöra de moderna; ett fullt fyllande af sanna behof tillhörde antiken.
Det är otroligt, hvad en mångfaldig sammansättning till dolda behof är ful; och hvad deremot en sak blir vacker, när ögat röjer en sannfärdig orsak till allt.
– Den andra föreskriften innebärs i den omständighet, att hvarje konst har sin särskilda skönhet grundad på någon viss förebildlig naturskepnad.
Byggnadskonsten äger sin natur-förebild i Trädet: hvars egenskaper (i denna hänsyn) äro räta linien, fyrkanten och stockens cirkelrundning till colonn.
Stenen är ett varaktigare ämne, att bygga af: men den är ämne blott, eller ingenting annat, än hvad jag skapar honom till; han gifver således inga lagar i byggnad.
Endast trädets natur är här den lag-gifvande, och blott enligt den kan ett hus erhålla naturlig skapnad.
Detta grundar sig egentligen på Trädets ursprungliga, och förut omnämnda, förhållande till Menniskan; hvilket igenkännes äfven deruti, att af allt virke till hus är trädvirke både det beqvämligaste att arbeta i, och det som för menniskan gifver den helsosammaste boningen.
Väl finnes i Naturen ännu ett byggnads-mönster: det är Jordkulan; alla hvalf härstamma ifrån den.
Man har förälskat sig i hvalf; men rättast är, äfvensom nyttigast, att ofvanpå jorden härma trädet, och inunder den sätta hvalfven – i källarn.
Äfven de Gamle roade sig stundom med hvalf: så är t. ex.
Pantheon, i Rom, en stor härmning af en jordkula.
Utanpå är det i en styl, som förblandat egenskaperne af träd- och jord-arbete: men inuti är det en fullkomlig likhet af en sann sak; förhållandet af blandningsfelen har en mästerlig måtta; man godkänner massan med nöje, och glömmer gerna att skärskåda.
Sådant är, i byggnader, det Vackra.
Fult i byggnader är, att gifva dem utsprång, och i deras façader sätta den såkallade ”rörelsen”.
Ingen konst fordrar en så allvarsam smak, som Byggnadens: emedan all Byggnad i sig sjelf är utan rörelse, eller ett ständigt stillastående.
Styggt i hus är, att bygga dem med höga tak; emedan dessa tyckas innehålla en förlorad våning.
Men skönt (i sträng mening) är icke ens sjelfva Pantheon; ty genom kärleken för hvalf faller man redan i leksak.
Häraf begripa vi, hvarföre de Nyare finna ett sådant behag i hvalf, att de till och med helst ställa dem på sina torn, liksom sväfvande i luften.
Man tycker dervid ej om, att innefatta dem i mur.
Pantheon är en kupa infattad i sidoväggar, och ej högt i luften; den ger derigenom ett uttryck af säkerhet, och det nöjet, att vid en så stor saks anblick känna sig trygg.
Men man vill just, att hvalfven skola se farliga ut, och förvåna såsom stora i luften hängande massor.
På vissa folkslag imponerar blott den hotande storleken af en massa såsom massa.
Det gifves en förkastlig byggnads-smak, som man i allmänhet kallar Götisk: men det namnet är en orimlighet.
Göterne hade ingen smak.
De apade, eller röfvade; tvenne saker, som med hvarandra beslägtas.
I Pompejis och Herculani arabesker är denna såkallade götiska architektur redan målad.
När uppfyller en Målning, såsom prydnad, fullständigast all prydnads bestämmelse, att vara en behagande ordning för ögat?
När den dertill använder Menniskofiguren, som redan i och för sig sjelf, nämligen i sin friska natur-enlighet, är Naturens vackraste prydnad.
Detsamma, som Trädet är för Byggnaden (naturligtvis redan med ständig hänsyn till menskliga proportioner), är Menniskan sjelf för Målningen.
Det förstås, att när Konsten skildrar en menniska, är det ej nog, att den menniskan ser lefvande ut; den bör ock vara lefvande på det vackraste sätt.
Då uppkommer i sitt rätta skick den tafla, som vi kalla Historie-tafla: skildringen af ett ämne, en händelse, ur den sedliga verlden.
Men ingalunda har man gjort nog med ämnets blotta framställning; man måste äfven iakttaga det framställningssätt, hvarigenom man åstadkommer den verkan man åsyftar.
Härvid märke man, att i sådana framställningar är mycket, hvari man icke får följa Naturen: denna bör både följas på ett stort och ifrångås på ett stort sätt.
Skall ämnet i sin sammansättning utgöra ett vackert mönster, så måste ofta små naturliga saker derföre uppoffras, och vissa orimligheter ej undvikas.
Om t. ex. på theatern två tjenstehjon hviska så, att del höres af hela allmänheten, men icke af deras herre, som står bredvid: så är detta en omöjlighet; men ändå en i theaterstycken oundviklig öfverenskommelse.
Likaså, att skådespelarne icke få efter godtfinnande gå fram och tillbaka, icke ställa sig vända ifrån åskådarne o. s. v.
På samma vis i basrelieffer: såsom på Colonna Trajana, der alla strömmar löpa upp och ner, soldaterne äro stora som de hus i hvilka de tända eld, med mera.
Kan någon inbilla sig, att mästaren sjelf ej insåg detta?
Han gjorde så med flit; ty afsigten med basreliefferna är att framställa ämnets betydelser, och icke dess portraiter.
En taflas eller ett bildverks ursprungliga ändamål, sade vi, är att pryda.
Derföre måste i henne, framför allt annat, iakttagas en städning åt prydnad; d. v. s. ett sådant ordnande, att mönstret behagar ögat och väcker den verkan, som är hvarje taflas första skyldighet.
Mönster kalla vi det ordnade ögonspel, som ritade ting hafva för ögat: så, att alla dessa ting ha, i behöriga förhållanden, en viss storlek, ett visst afstånd från hvarandra, ett visst afstånd inom taflan och ett visst afstånd utur henne.
Hvilka ämnen böra Målaren och Bildhuggaren välja till behandling?
– Dem, som alla (med förutsättning af någon uppfostran) känna, och dem, som tillika – i högre mening – göra en nytta med sitt framställande.
Det ena: emedan första nöjet är förloradt, om det skildrade behöfver uttydas; vid tydande af ett fint sammanhang ser man det långsamt, som bör ses på en gång.
Det andra: emedan i ett välbeställdt samfund allt bör göras för allmänheten, antingen till dess nöje, eller jemväl till dess nytta.
All skön Konst är till sitt väsende offentlig; den står i ett omedelbart förhållande till Staten.
Och hvad följer häraf?
Att landets religion och förfäders dygder innehålla de skildrande konsternas egentliga ämnen.
Äfven Grekernes gudar kan och får man afskildra, så långt, som de kunna nyttjas till egna betydelser.
En särskild fråga blir, om det nu, i ett handels-tidehvarf, medför någon stor nytta, att för allmänheten skildra förfäders dater, stora Regenter, och ett folkslags ära.
Derpå måste vi svara Nej; af det skäl, att nu hafva folkslagen mera uträkning, än känslor.
Se vi frågan endast från Konstens sida: hvad finna vi?
Att öfverflöden sätta ett glitter i lefnaden; att den stora allmänhetens smak ger lagar åt artisten; och att man slutligen förlorar smaken genom smaken sjelf.
Den menskliga svagheten, beqväm i en viss vana, hatar sanning; och hatar följaktligen skönhet, som är en fullkomning af sanning.
Det qvicka och granna försöker hvar dag förgäfves, att ge stora känslor.
I dylikt tillstånd vore hela verldens kraft otillräcklig, att blott genom genie skaffa sig smak.
Det är icke af öfverflöden, som konsterna drifvas till sin höjd; hvilket somlige auctorer mena.
Desse räkna dervid smaken som ett intet, och anse
Regenten för stor, då han endast vet beställa och betala.
Men allt detta tjenar blott att föröka artisternes antal; hvarpå smaken går förlorad i grund.
Se vi frågan tillika från Samhällets sida: månne ej den punkt, der Europa nu står, bekräftar vårt redan gifna svar?
Fordom rådde styrka, och man fick i sina nöjen ordning och varaktighet.
Nu ha nerverna fått en stöt; och man kan icke uthärda hvad som sker allvarsamt.
Man har tappat på utbytet.
Fordom voro olyckorna af en grof art; nu äro de af en känslofull.
Fordom voro lyckorna på ett starkt sätt; nu äro de på ett ovisst.
Innerst kommer sådant från tvenne orsaker: den ena, att Handeln trädt i stället för Moral och Fädernesland; den andra, att Presterne, som äro till för att hämta sitt lefnadsnöje ur det Gudomliga, tvärtom hämta det ur det Verldsliga.
Handels-andan har gjort, att allt i samhället föres med blotta uträkningar, i hvilka Moralen ej är inbegripen; den har lagt grundvalen för orättvisa, och väckt begär för saker utan gagn; den har gått sina egna steg, utan att vara innefattad i Lagstiftningen; den har dagligen gjort uppror mot Lagstiftaren, och tagit ett herravälde utan namn.
Handels-andan är egoismens, materialismens och flärdens anda.
Det var Handeln, som öfverändakastade Prestväldet; den omkullkastar, med tiden, Kungaväldet; den tål inga moraliska sammanband; all sinnesordning skall vika, om icke Handelns yrsel fjettras.
Den motståndskraft, som främst behöfde tillitas, är Religionens.
Men om ingenstädes på jorden är en så sann Religion, som i Europa, och ändock folket ingenstädes på jorden så förderfvadt: hos hvilka ligger felet?
Hos dem, som sköta en sann Religion.
Ty det inträffar med hvilken religion som helst, att den blir illa skött, då Presterne hämta sitt lefnadsnöje ur det Verldsliga; och likaså med hvilken religion som helst, att den blir väl skött, då Presterne vända sig till sitt lefnadsnöjes sanna källa.
Derföre såg jag i de länder af Europa, der jag varit, tillståndet ungefär likadant.
Mesta omsorgen var att skapa straff, i brist på medel att sätta folket ur stånd till fel.
Denna omsorg låg i obehöriges händer.
Ingen sann borgerlig ordning; ingen sann uppfostran.
Regenten kunde ej mer än rätta, men icke tillskapa; allting framfördes i skeppsbrott; ändamålet var ständigt, icke att komma i lycka, men att komma ur nöd.
Detta har förstört allt naturligt nöje, och satt en stor försummelse i det hela; hvadan det hela ock blifvit – hvad det är: en oredig kringspridning af öfverflöd, krigsfolk under gevär, nyheter som skola vara nöjen, oartad föda, ohelsa och hastverk.
Jag såg ingens omtanka kunna rå på folkhopen: och värst är, att en envålds-regent öfver alla regenter har uppstigit; nämligen en samling af varelser, som alla hafva sin lust i väldet.
Häri ligger hufvud-hindret, för de Vise att stifta lagar, och för Folken att komma till ordning.
Sammanlägga vi nu allt detta – hvad följer?
Att man icke bör måla någonting allvarsamt och heligt, innan handels-andan, som förstör sederna, och de nya philosopherne, som förstöra religionen, hafva försvunnit.
Detta tal är hårdt.
Men skall en tafla målas för att göra sann verkan, så bör hon målas med skönhet i sin ton: då blir det ingen, som förstår henne.
Målas hon utan skönhet i sin ton: så är all möjlighet till sann verkan henne fråntagen.
Härvid får ej förgätas, hvilken olycka det är, att saker kunna målas väl äfven med låg styl.
Hvad utväg är då att välja?
Talar man förstånd på en gata – hvem begriper det?
Talar man gatspråk – hvad har man uträttat?
Man bör aldrig gå emot strömmen: om icke vid den tiden, då alla saker ske utan sammanhang41.
Italien och Norden.
Klimat; Lagstiftning; Fädernesland.
Farväl, folk på andra sidan om Apenninerna; farväl, styrka och helsa, orsak till skönhet och smak; farväl, land af trakter, der man blir lycklig att se verlden bebodd; farväl, vackra Natur!
– Norden nalkas: välkommen, oreda!
Gemena folket i ett land utvisar national-arten; det såkallade bättre folket utvisar national-odlingen: men odlingen hos det sednare behåller ett lynne af arten hos det förra.
Hvad framsteg nationens uppodling gör, ankommer på detta lynne – som ytterst grundar sig på klimatet; graden af framstegen ankommer, från begynnelsen, på nationens Prester – som förbjuda, eller tillåta vissa saker; men i hvilka delar odlingen befinnes skedd, eller framstegen äro gjorda, ankommer på nationens Regeringssätt – som behöfver, eller icke behöfver, vissa saker.
Italienarn sätter icke det sanna i klassen af det fåfänga, och icke det fåfänga i klassen af det sanna: han äter i stillhet och tarfligt, är enkel i sina naturligaste behof, men visar prakt i byggnad, i konstsaker och i hofhållning; han har alltjemnt ett slags ordning.
Nordens folk förbyta saken: i sina naturliga behof sätta de prakt, och hvarest prakt skulle göra verkan, der sätta de hushållning; de gå således tvärt emot det förnuftiga.
Sådant kommer deraf, att deras naturliga öfverdrift och lättsinnighet påminner dem i hvart ögonblick om den öfverflöds-lycka, som de möjligen kunna ha; och att detta föranleder en fattigdom, som förbjuder dem, hvad de borde ha.
Italienarn är icke löjlig, icke plump, icke hård.
Superi, skryteri, slagskämperi äro honom obekanta.
Han är allvarsam i böjelser, eldig i lek och stark i hämnd; han har inga öfverdrifter i sättet att lefva.
Just föreningen af detta böjelsernas allvar med (å ena sidan) den stora naturliga lättheten att finna, se, begripa, och med (å andra sidan) en vårdslös Regering, föder det slags skälmstycken och brott, som äro honom egna.
Med uppfostran och tillsyn, skulle samma folk använda sin styrka på helt annat sätt.
Men styrka är der: af styrka komma dess hufvud-odygder, äfvensom dess hufvud- dygder.
Nordens folkslag deremot äro, i stigande alltsom de bo högre upp åt norr, behäftade med öfverdrifning i lynne och lefnadssätt.
De utöfva sin styrka endast med språng.
Detta sätt ger ingen kraft, men en hetsighet; häraf komma inga storverk, men de vanliga hastverken.
De supa, de skryta, de slåss, äro fåfänga, och äga det största smickret i sina ändamål: deremellan hvila de ut sig i en långvarig dvala.
Klimatet, som gifver dem ett slags nöd, en kort arbetstid och en lång hvilotid, bjuder dem således, att ha detta lynne; som i motgången (verklig eller inbillad) alstrar afund, och i medgången obändighet.
Deras hufvud-odygd är Afund; deras hufvud-dygd Våld; källan till båda är Öfverdrift.
Blott om Fransosen, som i sin öfverdrift är mindre tung eller mera hastig, samt i följd deraf mera qvick och mera hård, kan sägas, att Lättsinnigheten är både hans hufvud-odygd och hans hufvud-dygd.
Om man ej i Norden lockades af mat och prål, skulle man kunna glädja hvarandra med ädla och varaktiga foster af nöjen.
Men Norden är ej danad för det varaktiga.
Norden är danad att förstöra, att gripa och njuta, i stället för att skapa och underhålla.
Den förra driften, tillbakahållen från andras förderf, gör det förderfvet, att man förstör sig sjelf.
Driften är gifven, och tål inga hinder; Naturen har befallt – och saken verkställes.
I den yttersta
Norden bor en tung nation, som har sin tröghet full af hetsigheter.
I en sydligare del af Norden bor en glad nation, men också full af hetsigheter: det är Fransosen.
Italienarn är mogen, och full af eld: han söker måtta, och får vällust; då de förra söka vällust, och få öfverdrift.
Han söker i Naturen ett sannt, och får ett stort; de förra söka ett stort, och få ett förmycket.
Han är gjord, att njuta starkt och länge; de förre, att njuta hastigt och ofta.
Derföre – han, att skapa; de – att förstöra.
Uti allt, hvari han tillåtes att tänka och alstra, hinner han fördenskull alltid längre, än de Nordiske.
Just af detta skäl kan han ej lysa i ett tidehvarf, som ideligen philosopherar och politiserar.
Hvad han gör såsom konstnär, visar alltid åtminstone anlaget till ideal smak: det är, äfven i sin medelmåtta (såsom i Neapolitanska Skolan), naturligt, gladt, godt, utan möda; vackra ansigten, täcka lemmar, klar färg, fri, men begriplig sammansättning.
Det kan hända honom, att sätta grannlåt på sak; men aldrig, att förvandla saken i grannlåt.
Den barnsligt lekande Neapolitanska Skolan kan närmast jemnföras med den Fransyska, emedan bägge ha en glad ton.
Men Fransosen, alltid kärf, stympad och öfverdrifven, är ur stånd, att i någon konst hinna ett oskyldigt lynne.
Han har af nöden att stödja sig på andra, och vara qvick.
Fransosen tänker mycket, och är skicklig med ett slags behag (särdeles för fruntimmers-ögat); men liten, och hinner icke halfvägs öfver den omåttliga gränsen, som är emellan det Sanna och det Qvicka.
Egentligen vill Fransyskt säga detsamma, som qvickt, stympadt, obetänkt, torrt, fattigt – och gladt.
Hos Tyskarne är mycket anlag åt grannlåt; men litet eller intet åt sann smak.
I konsterna ha de täckhet, men blandad med tungt; liksom Fransosen har sin täckhet blandad med qvickt, och Svensken sin med torrt.
Hemma i Jockmock. En skildring ur småstadslifvet sådan den är. Af Lovisa Petterkvist
Små Preludier.
»Nej, vet ni hvad», sa jag häromdagen åt Ada, min äldsta, gift med kronofogden, och åt Maja, Gustafs systerdotter, som ska vara hos oss i vinter, »något måste vi hitta på att friska upp oss med efter sommarvärmen.
Jag känner mig lika dufven som en uppslagen å dö kologn flaska.
Snart är det ingen parfym kvar i mig alls, och det är då rakt inte trefligt.»
»Kan vi inte ställa till en spelklubb, som herrarna?» föreslog Ada.
»Nej, vet du», sa jag, »det ogräs man inte vill ska frodas, ska man väl inte plantera i sin egen trädgård.
Skulle bara fattas det!
Nej, jag föreslår någonting litterärt.»
»Litterärt?» sa barnen och spärrade upp ögonen som ett par små andliga fågelungar, hvilka väntade på själaspis.
»Jaha», sa jag, »just litterärt.
Hvarför skulle vi inte?
Har Vår Herre varit så innerligen nådig och låtit mig få odla min själ, när jag var i Stockholm, har det nog också varit Hans mening att jag skulle dela med mig, fast mässling, kikhosta och sådant där måste stökas undan hos barn-barnen först, fast jag aldrig kan lära mig förstå hvad barn-sjukdomarna ska tjäna till, såvida de inte är något slags årsackord, som läkarna har med Vår Herre!»
»Då får hela stan lof att bjudas», sa Ada bestämdt.
»Snygg odling då», sa jag.
»Mycket snygg odling!
Pigodling har vi haft nog af, och — —»
»De blir stötta!»
»Det kan inte hjälpas, kära du», sa jag.
»Vägen till bildning går alltid öfver andras liktornar.»
Ada knep ihop läpparna och teg.
Hon tiger alltid numera.
Jag önskar ibland så, att hon skulle flamma upp som förr.
Men aldrig.
Det är som om hon ville ge mig rätt i allt hon kunde, allt sedan det började »skära i» om barnbarnen.
Det är hon som är mamma åt lilla Alf, en ängel! och åt tvillingarna, två små cheruber, så söta, att man måste äta upp dem, vare sig man vill eller inte! — och åt lilla Gus, ett fullkomligt underverk till barn!
Jag har inte gjort annat än väntat lifvet ur den gossen sedan han föddes, och att han lefver tills nu, är då inte alls min förtjänst.
Han är så klok, att det nästan är hämskt.
Han var inte mer än tre månader, när han slog mig i hufvudet med sin lilla socka och sa’ buuu!’ Tänk, ett så’nt förstånd!
Och när han skriker, skriker han i riktiga melodier.
»Sanna mina ord, Ada», brukar jag säga:
»Innan han fyllt fem år, får vi fara omkring och visa honom som en sådan där Fisk — eller hvad de heter de där sångchenierna från Amerika, som jubilerat i Stockholm, jag vet inte hur många gånger.»
Ada ser kall ut och säger att det hoppas hon inte.
Jo, så tacksam är hon!
Man tycker värkligen, att människor, som varit nog lyckliga bli utsedda till föräldrar åt underbarn, borde känna sig uppfyllda af den största förtjusning.
Men inte har jag sett nå’n förtjusning — inte alls!
Han ska »uppfostras» han med, stackars barn, och att en mormor inte alltid kan finna sig i det under tystnad, tror jag hvarenda kvinna i mitt predikament begriper — — — Ja, med ett ord — världen kunde vara så skön!
Nog är det besynnerligt och hårdt för oss kvinnor, att hela vårt lif ska vara beroende af men eller män.
Stafvade med e eller ä så är de lika tröttsamma!
För öfrigt så undrar jag just, hvar de skulle ha fått sina barn ifrån, om inte jag funnits till!?
Därför så tycker jag värkligen att — — —
Men det var sannt, det, det var om det litterära jag skulle tala.
Det minsta en människa kan begära, när hon vill kämpa för en stor idée med hela sin själ, är väl att bli ordentligt motsagd?
Hur ska hon eljest komma åt att känna sig vara en insatts, och det var en insatts jag ville bli.
»Jag tycker», sa nu Maja, som är 18 år, har burrigt hår och rosiga kinder och ser ut som ett gammalt porträtt, »att det är så bra som det är!»
Men det var ingenting att rätta sig efter.
Hon har aldrig förr varit utom hemmet, ett fattigt lappländskt prästhus, och kan således inte veta, att det aldrig är bra som det är.
Litet senare kastade jag kappan på mig och kvistade i väg till Beda, min yngsta, gift med handelsman, för att få höra hennes tanke om saken.
Ja, inte vill jag säga något ondt om mina mågar — det tror jag ingen enda svärmor vill, om de bara inte blir tvungna — men så mycket kan jag ändå säga, att jag är glad, att det inte föll någon af dem in att fria till mig, när jag var ung, ty då hade de fått sig en korg, och det en riktig.
Kronofogden är så vacker, och så bara vacker, att man vill klistra upp honom på en karamell — men inte är det platsen för en äkta man, och hvad Axel, Bedas man, angår, så har jag inte än i dag lyckats leta ut, hvad hon såg för rart i den där stora luffsiga karlen med hår åt alla väderstreck och ögon, som aldrig tycks ha vuxit från barnkammaren, hon, som kunnat få både en doktor och en lärare för att inte räkna alla skolpojkar, men de räknas inte, efter som vi bara är femklassiga.
Därtill är han så fullkomligt blottad på alla högre intressen, jag menar Axel.
Vete Gud, om han ens kan läsa rent innantill, men det kan han väl ändå, efter som han fick gå fram för prästen.