Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från de trotsiga klipporna återstudsa de i yrande fart framrusande jätteböljorna med krossade, skumomhöljda pannor -- en storartad kamp, evigt förnyad med outtröttliga krafter, ty det är sann natur, ett ståtligt stycke gudaverk i denna skapelse.
För dem af våra läsare som icke sjelfve sett denna, onekligen den största fors i Europa, må följande tjena såsom ett slags beskrifning.
Den stora Wuoksenelfven, genom hvilken Saimas vattensystem uttömmer sig i Ladoga, sammantränges ungefär en half mil från sitt utflöde ur förstnämda sjö emellan höga klippväggar och bildar i den genom graniten sprängda, smala rännan en fors, hvars vattenmassor med åsklikt dån i en enda lavin af nedstörtande skum med otrolig hastighet och vittnande om en oerhörd kraft ila att uppnå ett rymligare becken.
Stället är beläget ungefär sex mil ifrån staden Wiborg i sydöstra Finland samt i en ödslig, vid elfstränderna romantisk trakt.
Forsens hela längd torde vara trehundra famnar och fallets höjd ungefär sextio fot.
För att rätt förstå detta naturskådespel måste man se det flera gånger.
Det första intrycket är ganska egendomligt.
För den från forsens fot uppåt det långa skumbandet blickande åskådaren förefaller det i början som stode hela denna massa alldeles stilla, och först sedan ögat en stund vant sig vid den imposanta synen urskiljer detsamma den hastiga rörelsen framåt i de bokstafligen öfver hvarandra störtande och liksom sig sjelfva uppsväljande vattenhvirflarne.
Ett moln af fina vattendunster sväfvar öfver det i sina granittjettrar vildt rytande elementet och solens strålar bryta sig i alla regnbågens färger i de genomskinliga, af och till böljande dunstmolnen.
När månen en klar Augustinatt kastar sitt trollsken öfver Imatra, då är det som skulle vidunderliga luftgestalter sväfva öfver detta dånande kaos, än kommande den hänförde åskådaren alldeles nära och liksom erbjudande honom ett famntag med löfte om evig ro dernere i det evigt oroliga djupet, än hastigt vikande tillbaka liksom vid menniskans åsyn uppskrämda elementarandar eller måhända flyende skuggor af de olycklige som i Imatra sökt och funnit sin graf, men hvilkas själar dock ingen ro hafva, änskönt deras kroppsliga hyddor krossats.
Tid efter annan tyckes forsen fordra en sådan tribut af den öfriga verlden och sägner om sorgliga tilldragelser af denna art äro mycket gängse i trakten.
-- Icke allenast talrika resande från hela Finland utan äfven från S:t Petersburg samt andra utländingar besöka om sommarn Imatra, hvarest vid tidpunkten för vår berättelse ett godt hotel var inrättadt.
Men industrien hade icke då ännu, hvilket numera är händelsen, här uppfört fabriker af hvarjehanda slag.
Då var Imatra ännu blott målet för skådelystne resandes och naturbeundrares besök.
Det är till detta "berömda ställe" vi nu fört läsaren och läsarinnan.
Det är förmiddag och få eller inga besökande tyckas ännu ha anländt den dagen.
Osedda, såsom författare och läsare städse äro för de i en berättelse uppträdande personerna, gå vi framåt och, se der, vi mötas snart af en blid företeelse i det vilda fallets omedelbara grannskap.
Behagfullt lutad emot ett klippblock står ensam en ungdomlig qvinnogestalt, försänkt i betraktande af forsens nedvältande vattenlavin.
Jag ser, sköna ungmö, att ditt hulda anlete förklaras i stum beundran och att din blick med ett otolkbart uttryck i sin varma glans följer de brådstörtande hviflarnes dundrande tåg framåt.
Jag ser att din själ tjusas af hvad dina sinnen förnimma, och forsens språk tror du dig förstå bättre än den ensliga skogens sus.
Här fattar dig naturens storhet omedelbart, utan att din tanke först väckes, du är öfverväldigad, sköna betrakterska, -- hela din själ har samlat sig i ditt öga och du bildar, tillsammans med den skummande forsen, en herrlig tafla för min inre syn: behagen, beundrande den otämjda naturkraften.
I ett målningsgalleri skulle jag måhända kalla denna bild "Gracen och titanen", men här måste jag sanningsenligt nämna den vackra betrakterskan vid hennes menniskonamn, ty det är -- Jenny Bertram vid Imatra fall.
Ja, så långt hade de kommit på sin nu förverkligade "inkognito-resa", och tant
Agatha satt på en klipphäll icke långt ifrån det ställe der vi sett skön Jenny stå.
Tanten tycktes vilja mera med örat än ögat egna sig åt njutningen af det vilda skådespelets storhet, som åstadkom en för henne alltför stark nervskakning.
Hennes hufvud svindlade då hon blickade ned i hvirflarne, hade hon sagt, och den goda damen hade ganska rätt i hvad hon sade, ty detsamma har händt och händer mera än en af de talrika Imatra-besökande.
Inkognito resande.
Jenny och tant Agatha hade anländt till trakten för ungefär en vecka sedan.
De bodde icke på hotellet utan en half mil derifrån på den andra, östra sidan af elfven, der de, för den återstående delen af sommaren, genom den artige hotelvärdens bemedling, åt sig förhyrt det vid forsens början belägna, af sin egare nu icke bebodda, vackra landstället Ojala.
Härifrån företogo de dagligen promenader utmed forsens östra sida, men i dag hade de beslutit sig för en utflygt till den vestra, "paviljongsidan" af Imatra, som i allmänhet erbjuder en mera storartad vy af foren.
Våra damer hade passerat Wuoksen vid
Siitola färja och derifrån, under många suckar från tant Agathas sida, medelst infödingarnes i trakten vanliga fortskaffningsmedel, en tvåhjulig kärra förspänd med en häst, begifvit sig till fallet, der de hade för afsigt att tillbringa hela dagen.
Värden på hotellet, hvilken i yngre år varit kammartjenare hos en grefve, var sjelfva artigheten personifierad, ty han ansåg damerna på "Ojala", hvilka icke kunnat ditflytta utan att väcka ett visst uppseende i den aflägsna landsorten, för "ett mycket förnämt folk".
Han var svensk till börden ooh bibehöll "midt i bondlandet" sitt svenska uttal.
För öfrigt respekterade han på det högsta herrskapets "inkognition" ehuru han inom sig beklagade detta förhållande, ty han visste af erfarenhet att äfven de förnäma då kunna lefva mera "oskinneradt".
Hvarföre de svenska fruntimren just hyrt Ojala, kunde han icke få reda uppå, trots alla sina diplomatiska frågor, och han kom slutligen för sig sjelf till den slutsatsen att antingen var unga fröken "alldeles tokig i vattenfall", eller ock hade han fått i sitt grannskap ett ganska hemlighetsfullt herrskap, måhända polska flyktingar, fast de talade så bra svenska.
Det var under den polska uppresningens sista dödsryckningar.
Kanske att mannen, den polske grefven, stupat och familjen, ty att "frun" var svenska det var han säker på, återvände nu till överge.
"Ja, ja", så tänkte herr Pettersson, "dom ä' allt polska 'emigramanter', det börjar jag nu sätta all tro till.
Och länsmannens frågor i går, hvad kunde de väl betyda?
Men jag är sjelf svensk och dom är förnämt folk; jag vill inte förråda dom, men jag skall vid middagen ge dom en fin vink om saken.
Imellertid skall jag gå åstad och säga till att bordet är serveradt."
Och herr Pettersson gjorde så.
En kort stund derefter syntes tant Agatha och Jenny långsamt promenerande komma genom "parken", såsom en liten inhägnad skogsdunge invid "hotel-paviljongen" benämdes.
Vid middagen, som var ganska smakligt anrättad, passade herr Pettersson sjelf upp.
Till hans synnerliga belåtenhet sade herrskapet till om en butelj godt, lätt vin.
En viss fruktan deröfver att "den goda middagen eftersom det var bara fruntimmer" skulle aflöpa utan vin, på hvilken artikel vår värd förtjenade mera än på den feta laxforell, den kycklingsstek och de delikata hallonen som serverades, hade ett ögonblick uppfyllt hans ganymedessjäl med oro och det verkligen mera för det goda skenets skull än förtjenstens.
Nu var dock allt såsom det skulle vara och icke utan en smått löjlig högtidlighet ställde herr Pettersson fram en butelj "Chateau Yquem", det fina, doftande franska vinet.
Med en åtbörd af oefterhärmligt behag och en enkel artighet som icke tillät någon misstydning frågade vår lilla fröken om icke deras snälle herr "kommissionär", så kallade Jenny alltid hotelvärden, ville göra dem nöjet att sjelf smaka ett glas af det ypperliga vinet.
Pettersson, smickrad af kommissionärstiteln, hvilken han gaf utsträckning af "kommissarie", blef hänförd af det nedlåtande anbudet.
"Alldeles som salig grefven gjorde på resor", tänkte före detta kammartjenaren och hans hjerta svällde af välvilja för "gentila" middagsgäster.
"Nu eller aldrig skall jag säga dom allt", mumlade han för sig sjelf i det han ställde det gröna, slipade vinglaset på kanten af bordet.
Jenny slog leende uti af den doftande, ljusgula drufsaften.
Fruntimren drucko vänligt herr
Pettersson till och denne smakade med välbehag på vinet, samt ställde glaset blygsamt längst bort vid bordsändan.
"Vigtiga nyheter från Polen", började vår Imatradiplomat, "det står i tidningarne att 'insurschanterne' förlorat en stor batalj."
Damerna utbytte en blick sinsemellan, men ehuru de befunno sig så nära ryska gränsen, kunde den frimodiga Jenny dock icke underlåta att yttra: "Stackars Polen!"
"Herre min Gud!" utropade Pettersson, "om jag på något sätt sårat, så var det emot min vilja, men se det är så att, att om deras nåder ha slägtingar der i landet, så..."
"Hvad då?" frågade den yngre af damerna nyfiket.
"Så då, då", stammade hotelvärden, "se våran länsman..."
"Hvad då?" upprepade
Jenny sin fråga med en min af komiskt allvar, ty hon började nästan ana hvad det gällde.
"Herre Gud i himmelen!" utropade nu den olycklige värden, som genom den öppna dörren hade fri utsigt åt gården, "när man talar om den onde är han inte långt borta, der kommer han nu i egen person!"
Och med en rörelse snabbare än vi kunna omtala densamma skyndade han fram till Jenny och hviskade:
"Varen lugna, jag skall försöka att arranschera allt till det bästa."
Han ilade ut.
Nu sågo tanten och vår vackra, käcka hjeltinna något förvånade på hvarandra.
"Det måtte vara något löjligt missförstånd i det här", utbrast Jenny och försökte skratta.
"Blott vi inte få något att skaffa med den rysliga ryska polisen!" hviskade tant Agatha, "ack barn, barn, nu ser du huru det går till i Finland."
"Annu har då ingenting händt, som kunde vara oroväckande", sade Jenny med återvunnen fattning.
"Se så, der ha vi dem, var blott lugn, tant lilla, och låt mig föra ordet."
Dörren, som värden stängt igen efter sig, uppläts och med bondaktig vigtighet i sina åtbörder, inträdde en herreman med rödblommiga kinder och plirande ögon.
Han var iklädd ett slags uniformsrock och på hans mössa, hvilken han icke aftog förr än han gjort några steg inåt rummet, glänste en kokard.
Det var länsmannen; han åtföljdes af Pettersson.
Den höge funktionären bevärdigade de närvarande fruntimren till en början icke ens med en blick utan aftog långsamt sin mössa och läggande den på ett sidobord, så att den ofvahnämda kokarden var fullt synlig, tilltalade han värden.
Han kom härvid att vända damerna ryggen.
Troligen ansåg han detta sätt att uppträda fullt enligt med sin tjenstemannavärdighet.
"Pettersson", frågade länsmannen i nedlåtande ton, "är här mycket resande i dag?"
"Endast några få,", svarade denne, "men annars har det varit mycket besök i år."
"Jag tror vi taga våra sjalar och sätta oss i lilla paviljongen", sade Jenny.
Damerna stego upp, hvilket föranledde länsmannen att något tvärt vända sig om.
Jenny hjelpte tanten med sjalen och de togo några steg åt dörren.
"Vi önska dricka kaffe i lilla paviljongen dernere," sade Jenny, med en lätt helsning, till Pettersson.
Denne bugade sig.
Länsmannen, som, trots sin påtagna myndiga uppsyn, blifvit något förlägen för den värdighet i hållning och skick, som damerna ådagalade, uraktlät att helsa, och förargad öfver sitt eget oskickliga beteende, öfvergick han med en hos obildade men egenkära personer ofta inträffande vändning från tafatt förlägenhet till framfusig påflugenhet; de tro väl detta höra till goda ton.
"Herrskapet är från utlandet, tror jag?" sade han, helsande med löjlig nedlåtenhet.
"Nå, hvad tycks om Imatra?
Vacker utsigt här, inte sannt och..."
"God middag!" svarade
Jenny alldeles allvarsam, neg mycket djupt och hoppade lätt och graciös som en gazell genom dörren, i det hon sände den förbluffade länsmannen en blick, så full af återhållen skrattlust att denne, alldeles förvirrad af dess uttryck, knappast märkte att äfven den äldre damen med en stum, afmätt helsning lemnade rummet. --
Sedan Jenny och tant Agatha intagit sitt kaffe och under till större delen stillatigande beundran egnat den herrliga forsen ännu någon timme, tänkte de omsider uppå att anträda hemfärden.
De begåfvo sig alltså upp till hotellet, der de möttes af en öfverraskning, hvars art och natur vi dock först meddela i ett följande kapitel.
En "administrativ tjensteman".
"Fördömd liten satunge!" hade den värde länsmannen förargad utbrustit då han såg att fruntimren så der utan vidare krus lemnat salongen, och han gjorde min af att följa efter.
"En himmelsk sötunge, ville väl bror säga", inföll Pettersson i det han framräckte den kokardprydda uniformsmössan.
"Ja, f-dt vacker är hon, den yngre menar jag", brummade länsmannen, tog mössan och lade den åter på bordet samt fortfor sedan, lugnande sig:
"Jasa, det der är nu de omtalade utländskorna, Hm, hm, vi administrativa tjenstemän böra ha reda på allt som försiggår i vårt distrikt, men, Pettersson, gif mig imellertid en butelj bäijerskt, det är f-dt varmt i dag."
Värden skyndade efter ölet.
Under tiden kastade länsmannen en forskande blick på middagsbordet.
"Tre vinglas", mumlade han, "hå, hå, det börjar se besynnerligt ut.
Kanske att någon smugit sig ut genom fönstret?
Den der saken tål en liten undersökning.
Jag skulle just nu behöfva någon sådan der affär för att visa hvad jag är för en karl."
Pettersson inkom och serverade ölet.
Efter en grundlig styrkedryck vände sig länsmannen till honom och sporde:
"Nå, hvar är den tredje i sällskapet?"
"Den tredje i sällskapet?" sade hotelvärden förvånad, "dom äro bara två fruntimmer, det jag vet."
"Men det tredje vinglaset, hvarom vittnar det?" återtog kronans man i sträng ton.
"Sätt sig inte i omständigheter, Pettersson."
Hotelvärden bleknade något och ville svara, men länsmannen fortfor:
"Jag är din vän, Pettersson, men det säger jag dig på förhand att vi administrativa tjenstemän ha inga anseende till personen när det gäller för staten, vigtiga frågor, och all vänskap tiger då.
Hvar är den person, som druckit ur det tredje glaset?"
Och länsmannen pekade med en storinqvisitors uppsyn på det vid ena bordsändan stående till hälften urdruckna vinglaset.
"Det tredje vinglaset", sade nu den åter lugnade värden med komisk förlägenhet, "det tredje glaset,bror Smilander, var för mig."
"Hvasa", utbrast länsmannen, "för dig?
Det tror jäg inte.
Jag befaller dig i lagens namn att du lyder lagens befallning denna gång -- eljest är jag tvungen att gå helt annorlunda tillväga."
Med möda lyckades det Pettersson, som tillika på intet vis ville förråda sina egna tankar om fruntimren, att öfvertyga den i sina förhoppningar något svikne tjenstemannen om sannfärdigheten af sin omständliga berättelse rörande den af fruntimren honom visade artigheten.
Smilander drack ur sitt öl och mumlade halfhögt:
"Att bjuda en värdshusvärd på vin -- är simpelt, eller också är det ren beräkning för att ha en vän i viken.
Men jag uppoffrar
Pettersson om jag blott kunde göra något af den här historien, någonting som å högre ort ådagalade min tjensteifver och mitt nit.
Hm, om det varit mig de inviterat, då kunde jag inte säga någonting om saken, ty jag har alltid haft god tur hos fruntimmer, de må nu vara födda här eller der -- men att såder 'göra sig grön', han tänkte härvid på de gröna vinglasen, för en värdshusvärd bebådar någonting helt annat."
Som han imellertid icke ville låta sin i eget tycke qvicka ordlek gå förlorad, vände han sig, redan på förhand skrattande, i det han pekade på de gröna glasen, till värden och sade:
"Jaså de der fruntimren 'göra sig gröna' för dig?"
Pettersson blef åter smått ängslig, men länsmannen märkte det icke, ty han fortsatte sin tankegång högt:
"Ja, ser du, det hade varit en annan sak om de bett mig göra sig sällskap, jag är fruntimmerskarl, jag, och alla flickor ä' galna i mig, Pettersson, och det är inte att undra öfver heller, -- tretio år, god inkomst, hygglig karl, hvasa?"
"Nej, gu'bevars", svarade den andre förbindligt, "bror är allt en helt 'douschuant' karl, ska' jag säga."
"Åh ja, när man så vill", återtog länsmannen och kråmade sig sjelfbelåtet.
"Men när ämna de sig hem igen?
De bo ju på Ojala?":
"De ha till i qväll beställt min häst och 'trilla'," skyndade sig Pettersson att svara.
"Jag har lust", sade herr Smilander, "att göra en visit hos dem.
Ganska täck varelse, den yngre.
Nå, Pettersson, hvad heter din skönhet?"
"Den äldre damen heter Stråle", svarade den sålunda tillfrågade, "och den yngre är väl hennes fröken dotter, kan jag förstå."
"Ingen titel?"
"För mig uppgåfvo de ingen titel -- rätt och slätt Stråle."
"Adligt namn kantänka", återtog länsmannen, "men det kan finnas ganska vanliga 'strålar' också, till exempel dina strål-likörer, bror Pettersson."
Och Smilander skrattade godt åt sin ordlek numro två och herr
Petterson ansåg för sin pligt att skratta med "höga öfverheten".
"Får det kanske lof att vara en sådander 'vanlig'?" frågade han inställsamt.
"Qvickt sällskap skärper vettet", utbrast Smilander, "tag hit då en 'stråle', så skall jag dricka fröken Stråles skål."
Sedan det ljudliga skrattet, som följde på denna tredje upplaga af de smilanderska qvickheterna, lagt sig samt likören förtärts, tog länsmannen afsked i det han tillade:
"Helsa de utländska damerna och säg att jag i morgon gör min visit på Ojala.
Adjö."
"Dumt", mumlade Pettersson efter den bortåkande, "att jag skulle nämna Ojala-herrskapets namn, då dom ändtligen vill vara 'inkognischonerade'!
Emellertid vill jag inte omtala det för andra frågare härnäst, ty inte behöfver jag ju känna till det.
Men se, minsann, der kommer en vagn med resande", -- och han skyndade att emottaga de nya gästerna.
Öfverraskningar.
Då tant Agatha och den älskvärda fröken Jenny i akt och mening att anträda hemfärden nalkades hotel-paviljongen, hade det nyss anlända ressällskapet, som bestod af två herrar och ett fruntimmer, redan hunnit göra sig hemmastadt i salongen.
Fruntimret och den ene af herrarne tycktes vara gamla goda bekanta med värden på stället och de helsningar som blifvit utbytte å ömse sidor hade varit ganska vänskapliga.
Derefter hade den ene af herrarne och Pettersson dragit sig tillbaka för att, såsom den resande sagt, likså godt först som sist tala om affärer.
Då tanten och Jenny inträdde, voro derföre endast två af de nya gästerna i salongen och dessa tycktes vara i begrepp att företaga en promenad för att bese fallet.
Kavaljeren, som stod med ryggen åt dörren, yttrade just i detta ögonblick till den unga damen, ty ung och vacker var hon, det kunde Jenny genast se:
"Jag har oaktadt det mäktigt manande dånet inte ens kastat en blick genom fönstren och jag skall helt och hållet underkasta mig fröken Ainas anordningar.
Skall jag nu kanske binda en duk för ögonen?"
"Det skall jag göra", klingade en munter stämma och Jenny sprang behändigt fram samt betäckte bakifrån med sina små händer den talandes ögon.
Tant Agatha stod mållös af förvåning öfver den oerhörda frihet hennes ystra systerdotter tagit sig emot en främmande mansperson och den unga finskan, ty läsaren har väl gissat att det är Aina Ros, tog först ovilkorligen ett steg tillbaka, men hennes förvirring gaf snart rum för en skälmsk känsla af sympati och i det hon vexlade en tyst helsning med den leende Jenny sade hon:
"Gissa, herr Stenrot, gissa hvem det är; jag nästan anar det."
"Vid alla himmelens makter, jag befinner mig i trolleriets hemland! -- Jenny, vackra, tokiga, snälla Jenny, -- det kan inte vara någon annan än du!" utropade vår vän Erik alldeles "forbaused" af öfverraskning.
"Men huru i himmelens namn befinner du dig här?
Och", -- han hade nu fått ögonen fria, -- "hvad ser jag?
Tant Agatha också!
Jo, det var en nätt sommartur, det här!"
Men ingen hörde på honom, icke ens tant Agatha, som nedsjunkit på en stol och med händerna i kors på sitt bröst blott yttrade de orden:
"Erik -- alltså det var Erik; nå då var det inte så farligt."
Ur Aina Ros' vackra öga föll i all hemlighet en hastig blick på Erik.
Kanske hon ville utleta hvilket intryck den mångomtalade Stockholms-kusinens plötsliga uppträdande gjort på hennes artige reskamrat och hittills oinskränkt hängifne riddare.
Emellertid vände sig Jenny till den unga finskan och sade:
"Förlåt, fröken Aina -- men min kusin har ju redan presenterat mig såsom den tokiga Jenny?
Fröken Aina Ros -- inte så?
Min tant, fröken Stråle."
"Jaså", tog nu Erik, som i någon mon hemtat sig från sin förvåning, till ordet, "jaså, all vidare presentation är onödig -- ja, det liknar verkligen Jenny.
Se, sådan är hon; har jag kanske sagt för mycket, fröken Aina?
Men låt mig nu riktigt helsa på er.
Goddag, snälla tant och välkommen till Finland", han kysste den vänliga damen på hand och fortfor sedan:
"goddag äfven du, putslustiga yrhätta.
Alltså, detta var målet för den hemlighetsfulla inkognitoresan?"'
"Ja, käre Erik", sade Jenny och räckte honom sin hand, "sådana turer gör man utan resehandbok."
Erik rodnade vid denna anspelning på hans egenskap af Jennys vanliga resekavaljer, men han kunde dock icke bli förargad på den vackra kusinen såder vid det första återseendet.
Medan de två damerna gjorde hvarandras bekantskap medelst det slags frimureri, som i dylika fall är egendomligt för unga flickor, vände han sig derföre till tanten med en fråga huru allt detta gått till?
"Jenny gaf sig ingen ro förr än äfven hon skulle komma till Finland", blef svaret, "och, gode Erik, du får allt höra ännu besynnerligare saker och ting om och när allt sker såsom Jenny planerat, -- men det är ju sannt, jag får inte sqvallra ur skolan."
Jenny, som kanske befarade att tanten under inflytande af den första öfverraskningen skulle göra Erik några alltför förtroliga meddelanden, gaf dock snart samtalet en mera allmän riktning.
Nu återkom Ros, som af hotelvärden fått veta att till trakten anländt två förnäma damer från Sverge, äfvensom att den äldre af dem bar namnet Stråle. Blott med möda hade han kunnat dölja sin öfverraskning och sinnesrörelse då han derjemte af den meddelsamme värden erfor att dessa damer nu befunno sig inne i salongen och att de sannolikt sammanträffat med hans ressällskap.
Då han inträdde var han visserligen något blek, men till det yttre lugn, och han helsade nästan hjertligt på tant Agatha i det han påminte henne derom, att då de sist togo afsked af hvarandra, hade detta skett vid brädden af ett litet vattenfall i Skotland och nu egde deras alldeles oförmodade återseende rum vid dånet af en fors i hans undangömda hemland.
Mötet mellan Jenny och Ros var af helt annan art; det vittnade väl icke om ömsesidig förlägenhet, de voro ju båda för stortänkta att behöfva bli "förlägna" för sina känslor, men der låg ändock ett visst tvång öfver dem.
Det var liksom hade de frågat hvarandra: och hvad skall nu hända?
I Jennys blick låg dock mera förtröstan än oro, medan Birger, så godt han kunde, sökte dölja sin inre rörelse.
Det skulle ha gifvit de tre öfriga personerna i det lilla sällskapet mycket att tänka på, detta sätt att helsa på hvarandra, om de fått rådrum dertill, men tant Agatha som småningom började "finna sig i situationen" afbröt alla hitåt lutande betraktelser genom att vända sitt tal direkte till den ena af de icke handlande utan fastmera lidande personerna.
"Jenny, min skatt, betänk huru egendomligt!
Då vi sist råkade herr
Ros var det vid ett vattenfall och nu träffas vi åter vid ett sådant!"
"Ganska egendomligt", ljöd Jennys svar i nästan hviskande ton.
"Mår du illa, Jenny lilla?" frågade nu tanten oroligt.
"Kanske det evinnerliga bullret angripit dina nerver?"
"Åh nej", skyndade Jenny att svara och försökte att le, "men härinne är så varmt."
Nu kom Ros den stackars Jenny till hjelp.
"Skola vi inte bese fallet?" inföll han, "Erik börjar väl bli otålig?"
"Hm", svarade denne nästan torrt, "min förvåning öfver tants och Jennys härvaro har gjort att jag nästan glömt bort hela Imatra."
"Derom borde du dock alltjemt påminnas af dånet", sade Jenny, och tillade i det hon gick förbi honom:
"Snälle Erik, spela inte längre förvånad."
"Spela?" mumlade Erik.
"Det är fullaste allvaret."
"Men din förvåning är plågsam för mig", återtog Jenny i samma ton som förut.