Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tyckte just dä va’ som en lättnad att få se’na från dän sian först, för där fans dä då någe’ att se på.
»Guds fred», hälsa han.
»Dä samme tebakars», sa hon.
»Ja’ skulle liksom titta in å hälsa på», sa han.
»Ser dä», sa hon.
Så for hon me’ förklä’ öfver en stol å ba’n sitta.
– Men nu visste’n inte ett lefvanes grand hva’ han skulle säje.
»Så pynta’
I ä», sa hon.
»Då ä int’ fritt dä», sa han.
»I ä bra ensam hanne», la han te’ ä hoste i däsamme så hon skulle begripe, att han mente’ någe apart me’et.
»Int’ just», svarte hon.
»Ja ha ’Docka’ i fängse, på vinna ha ja’ två sängar fjäderklä’r, i kista dänne ha ja’ två äkta sölfverskedar å på sparbanka’ ha ja’ tjugufem riksdaler kontant –»
Johannes börja’ tycka att dä liksom ’lätta lite’.
– – Nu drack’n fem koppar kaffe.
– – Ja, hur dä bar te, så vart dom sams, å så skulle dom gå te prästen å ta ut lysninga me desamma, för Petronella tyckte, att dä int’ då va’ någe att dröje me’ – å dä va int’ fritt att Johannis tyckte dä samme.
Surt dricka ligg’ int’ te sej, dä visste han då ’utan’.
Nu gick dom på gärde å hälsa på Docka.
Så nöp han i sängklära, som nog aldri’ sett nå’n fjäder – å syna märke på sölfre’, som va’ tunt som ett löf.
Men Docka, hon va’ nu då riktig som hon skulle, som väl va’.
När dom så kom in igen tebakars, så ba’ Petronella, att han skulle hålle igen yga, me’ns hon ömse kjol, för att gå till prästen, å dä gjorde’n å så regalt, att hon mått’ nypa’n i armen, för att få’n att titte upp igen.
– Men den lede har då så många sätt att fördärfve folk.
Ätter en stunn, när dom skulle öfver en stätta, kunde’n inte hålle sej, utan skulle ’sta å titte bara en endaste smul på bena hennes, men se’n gick han, som om dä gällt att gå i grafva.
Dä hvarken halp att läsa Fader vår eller välsignelsen invärtes.
Till sist tog han i hop me’ bordsbönerna, men int’ vart’n nå gladare för dä.
»Ja, anden ä’ villi’ men kötte’ ä’ svagt», sa han högt som för att styrke sig.
»Amen», sa Petronella å neg.
Hon trodde, att han hatt en betraktelsestund, å dä hadde’n å hatt, fast just inte en åf de vackra.
När dom kom halfvägs, så mötte dom Sven Erik Svensson i Skärhult, som körde i åktyg å hadde en blomkvast i knapphåle’.
»Hvart gäll’ kosan så tidt?» frägte han.
»Te prästen för att ta ut lysning», svarte Petronella.
»Kan dä int’ göres om?» frägte Sven Erik.
»Jesses!» sa Petronella å blef blo’rö’ i syna.
A beträffanes Johannes så vart han så ända gla’, att han tänkte skrika ja me’ däsamme, men så kom han att tänke på kon, på grisen å på dä andre – för små smulor ä å brö’ ...
»Ja’ kom först», sa’n drygt.
»Strunt i dä», sa Sven Erik.
»Ja’ ha tänkt, att om
Petronella å ja’ lägg’ i hop våra två ingärden, så blir dä rikti’ granlåt åf!»
Petronella visste rakt inte te sig.
En tocken ätterfrågan va’na inte van’ me’, å om Sven Erik å bare va en lillbonne, så va’n ändå en bonne – å en storbonne kunde hon nog aldri’ få – – för till dä hadde’na för lite’.
Hon hadde längta å trängta att bli bond-mor nu i snart tjugo år.
Johannes hade bara vuri som ett nöd’bud.
Men hvem hadde å kunna’ tro att ...»
»Vill I ta fem kronor för besväre’», frågte ’na fästman sin så kallanes.
»Neej», sa Johannes.
»Nå än sex då?»
»Kom’ aldri’ på fräga», sa Johannes.
»Dä fins vittnen på att I å ja ’skulle följes te prästen.»
»Strunt i’et», sa Sven Erik.
Ja, hur dom gorma å käfta, så vart dom sams att följes åt te prästen å låte honom döme.
Karla’ satt sej upp i kärr-sitsen, Petronella hala sej upp i knäna på dom, å så bar dä i väg i all sköns trefvenhet, för int’ va’ dä värt att bli osams för tocken strunt.
Prästen han sa, att ett sagdt ol va’ ett sagdt ol, å dä va’ synd att ändre sinne för gods å gull.
Petronella slog te å gråte dä värsta hon orke.
Johannes tumma mössa’ å såg fridsam ut, men ge vika ville’n inte.
Förr fick dä bli tingssak åf’et, sa han.
Han hadde vittnen.
Petronella ba’ så innerligt vackert hon nånsin kunde, att vördi’ pastorn ville vara så gemen å låta lyse för henne å Sven Erik me däsamme.
Erik ville’na inte miste för brinnande lifve’, å blef dä bara tingssak åf, så dömde dom nog åf’na både Erik å Johannes å tog allt hon hadde för besväre’.
Men prästen sa, att nå’n lysning kunde han inte färda ut, som dä nu sto’ till.
Sven Erik bare sög på piskskafte’.
Han hade smort, å nu fick hjule’ rulle bäst dä ville.
Prästen talte om försoning å uppgörelse i godo.
Petronella grät så näsa vart lika rö’ som håre’ å öka bud ätter bud.
Till sist va’na uppe i fem å tjugo.
Nu förstod Johannes att vår Herre va’ me’n å att dä gälde vise hva’ han, Johannis, dög te.
»Tror I», sa han, »att dä ä pängarna – (dom trodde han förreksten inte mycke’ på) – att dä ä pängarna ja’ åtrår», sa han, »kommer aldri’ på fräga», sa han.
»Dä ä er själf ja’ trår ätter», sa han, »å dä ha ja’ länge gjort», sa han, »fast jag ingan velat säja förr än ja fått fängse unner tak», sa han.
»Men frid ä bätter än strid», sa han.
»Vill I ge mej ’Dockan’ i mellangift, så ska’ ja’ tåle mej», sa han, »för dä ä ändå så godt som I själf», sa han.
»Å nu ha
I hört fredsbude’», sa han, »äljes gå vi till tinge’», sa han.
Petronella slog te å böla, så prästen måste stänga te fönstren, för att inte skrämme folk, som gick förbi. »Miste Docka!
Nej, förr fick dom flå’na lefvandes.»
»Ge’n kon», sa Sven Erik å tog piskskafte’ ur munna.
Dä va dä enda ol han sa, men dä va’ tockna som tog.
Petronella vart så ända perplex, att han ville ha’na utan ko, att hon inte kom sej för att säje ett knytt; själfva prästen blef baxen (häpen), å anbelangar Johannes så ba’ han te vår Herre så rappt han nå’nsin kunne, att han skulle vara så nådi’ å inte ge Sven Erik vette’ tebakars förr än dä va’ ti’ på.
Ja, en stunn ätteråt hadde prästen skrifva’ ut lysningssedel för bonnen Sven Erik Svensson i Skärhult å jungfru Petronella Johanna Rönbärg i Backa.
Men på kvälla, när Johannes kom hemledandes me’ Docka, som va’ så hulli’ att man int’ fick in fingre’ i kötte’ på’na, skramla bena på’n som ett par koskällor, så ända rädd hadd’n vuri till dä sista, att Sven Erik skulle få förstånde’ tebakars i otid – men dä fick’n inte, som väl va’.
När han väl hadde
Docka i fängse å sett ’na ta för sej åf klöfverfodre’, som hon fick te välkomst, så tog’n upp salmen ’Lofva Herren Gud min själ’ å sjöng alla fjorton värserna igenom.
Dä va’ dä minsta han kunne göra, tyckte’n, när han blifvi’ så grannt hjälpt igenom.
Ofvanpå läste’n bön för dom, som vurti hulpna ur lifsfara, å dä gjorde’n riktigt godt ...
Men grisen den slog han ur hågen.
En tocken obegripli’ tur, som han hatt i dänna da’ kunne nog en människa bara ha en gång i sitt lif.
Å så skaken va’ han å, att han rakt inte orke me’ att tänke på nå kjol-tyg.
På tredje lysningsdagen sto’ Petronella å Sven Erik brudfolk.
En tocken brådska va’ dä.
Folke’ sa, att brua nog va’ ängsli’ att bli mera mögli’ än hon va’.
Strax ätteråt så fick man höre, att
Petronella fått ärfve tie tusen ätter en moster, som ingen trott stå för en smul.
Sven Erik hadde vuri me å vitna testamente’.
Den kvälla sjöng inte Johannes ’Lofva Herren Gud’ alla fjorton värserna igenom.
Ja, Gud vet, om han inte glömde att läsa aftonbön å.
Ett Gläd’lik.
»Rynka’ ska’ garneringa vara!»
»Nej, säj’ ja’, hä dug’ int’!»
»Dug’ hä int’!
Ja’ ska’ säje er, att ja’ ha svept grannare lik än I ha sett!»
»Tockna lik som ja’ ha sett, ha int’
I fått lukte på en gång, å vecka’ ska’ garneringa vara.
Patron på Hillsjö låg i kista vecka’ båd’ uta å innantill, så mycke’
I dä vet.»
Röd i ansigtet som en tuppkam, sökte Jon Jonsmor att rycka åt sig den omtvistade garneringen, men den försvarades tappert af Nylunda- mor, som fast, fet, med bångstyrigt hår och fnysande näsborrar, inte tycktes hågad att ge tappt i brårasket.
Midt emellan de båda sveperskorna, som skulle pynta gårdens egare till den sista färden, stod husets inpiga, en tjugoåring med flottig hy och håret så hårdt tillbakastruket, att rötterna stodo ut som hvitglödgade taggar.
I handen höll hon en väldig fårsax, färdig att klippa af tvistefröet, bara kampen väl blef afgjord.
Rummet var kalt, stort och otrefligt, med instängd luft och dåsiga flugor i taket.
För fönstren hängde lakan, och från den öppna spisen spred en nyligen inflyttad granrisruska en så riktig grafölslukt, den någonsin förmådde, men det var också det enda »riktiga» som fans.
Trots bombasinförkläden, »sörjkläen» och passande neddragna mungipor (när någon kom), låg det ett solsken öfver gården, som mer tydde på bröllops– än på grafölsstämning.
Saken var den, att man hade ett »gläd’lik» i huset, och »dä ett riktigt ett ändå», som Kolare-Jans uttryckte sig, när han kom hem från milan och fick höra att husbond’ »vurti all» för två dagar sedan, efter bara några timmars illamående.
Man hvarken svalt eller frös hos Olof Karlson; inte slogs, svor och domderade han som många andra; ullen var god och lädret torrt, som folket fick till lön-pålägg; det var bara så, »att man inte kunde me’n».
Mager och tunn tassade han fram som en katt på marken i sin långa, bruna rock och »snålmössa» af lappar.
Bäst han var på åkern, så var han på vedbacken och tvärt om.
Man påstod att han brukade gnida sulorna med pimpsten, så de skulle glida lätt, men om det var sant, visste nog ingen.
Säkert är, att Ladugårds-Kalle, som haft ett godt öga till kokpigan ett helt års tid, aldrig hunnit att få säga »ett knyst», bara därför att »husbond’ kom på’n alltjämt».
Det retfullaste af alltsammans var likväl hans sätt att »fnittra invärtes» och vana att rota i allting med sin tjocka, bruna käpp – »alldeles som om han snokat tjufgods öfverallt», sade Kolare-Jans, som var en missbelåten natur, men ändå stannade kvar af gammal vana, fast han ärligt »sa opp» hvart halfår.
Lögdefar hade ropat in gården på tvångsauktion efter förre egaren och kom flyttandes sent en kväll, körande husgerådet på en flakvagn, medan hustrun gick bredvid, bärande ett barn på ryggen och två kopparkastruller i händerna – »alldeles som ett annat tattarbyke», som grannarna uttryckte sig.
Sedan arbetade och sträfvade hvar och en på sitt håll, till dess hustrun, som spottat blod i flera år, dog af »idel lätja».
»Hon la’ omkull sej ett tag å kom sej int’ för att stige upp nå’ mer», sade mannen, som körde henne till grafven på samma flakvagn, som en gång hade herbergerat det andra husgerådet, »utan att bju’ en katt på hvarken vått eller torrt», och prutade med prästen för att få henne i jorden som fattiglik, men det gick då inte för sig, eftersom Lögde var en af de större gårdarna i byn.
Sedan dess delade grannarna folkets ovilja, men det gjorde honom tydligen detsamma.
Han tassade omkring som vanligt, utan att tyckas märka alla föraktliga ögonkast.
Så tog han sig en »husstyra», som han låfvade äktenskap, om hon visade »att hon dög nå’ te».
Nu blef det fart på Lögde.
Hus-styran arbetade nätter och dar, så fingrarna kroknade och hullet försvann, ty lockelsen att bli stormor var oemotståndlig, men när ett år gått till ända, förklarade den blifvande äkta mannen, att det var så godt hon såg sig om på annat håll: »hon va’ alltför picklig att sköte hushållet i en tocken gård som hans.»
Så fick han en annan genom samma lockmedel.
Därpå en ny och så åter en ny.
Far »skrattade invärtes», så det skrynkliga ansigtet blef blodrödt, när han såg huru den sist anlända satte i, för att hinna tappen i krubban, som de andra icke kommit åt.
En hustru!
Gu’ bevara’n!
Lefde hon, så vart hon utsliten, dog hon, så måste han låta begrafva’na.
Ingendera delen frestade honom, men nytta skulle man dra’ af allting här i världen, det var hans åsigt.
Egentligen fans det en permanent husmoder på Lögde, men henne kom ingen ihåg
– Lisa, sonhustrun, en lång, mager, enfaldig kvinna med fromma, blå ögon, förvirrad uppsyn och lemmar, som inte tycktes passa ihop.
Hon såg ut som om hon blifvit sönderslagen och hopsatt igen hur det fallit sig.
Hon tjenade piga i grannsocken, när unge Olof Carlson gjorde hennes bekantskap.
Rent på trots gifte han sig med henne, strax efter moderns död, rent på trots tog han hem henne på gården, men så öfvergaf han henne och reste till Amerika, när fadern gjorde honom hemmet för hett.
Nu hade visserligen svärfadern kunnat köra både sonhustrun och barnkräket hennes, som råkat bli födt några månader för tidigt, på porten, eftersom hon aldrig »bönat» för bröllopet, men han lät nåd gå för rätt – isynnerhet som han visste, att han skulle bli tvungen att draga försorg om dem, ifall de kommo i nöd, hvilket naturligtvis skulle bli fallet.
Men första gången modern vågade ta in »lillen» i köket, frågade farfadren »hocken dä’ va’ som skrek; dä fans ju inte någe’ småfolk i huse’?»
På samma vis höll han i framgent.
Det var som om gossen varit ett damkorn: han såg honom aldrig – och knappast modern häller.
Men henne hade han ändå ett sätt att jaga genom huset, som var rent otroligt.
Hon sprang från morgon till kväll med nedkippade skor och okammadt hår, yr, trött, konfys och blef till sist nästan som om hon inte »varit slug».
Att hon kunde ha några slags rättigheter, föll ingen in.
– Det var just en sådan inbillning svärfadern önskade förekomma.
Intet system är fullkomligt, det skulle Lögdefar få erfara i tidernas längd.
Efter nio år började tillgången på hus-styror att minskas.
»Man va’ trött på att arbeta ihjäl sej för bara snack.»
Han fick krusa, locka och förespegla bäst han ville, så stod platsen obesatt ett helt år.
Hade det nu varit någon ruff i sonhustrun, så skulle hon ha tagit tömmarna om hand, men hon var nu en gång så ohjälplig, att hon inte ens dög att »gö’ svin me’», som svärfadern uttryckte sig.
Slutligen förklarade enkan efter socknens orgeltrampare, en fyllig, fyratioårs kvinna, med svart hår, rödflammig hy och små hvita tänder bakom de röda läpparna, att hon skulle »försöka».
Lögdefar tog emot henne med öppna armar (i sitt hjärta) och skulle snart ingenting haft emot att få upprepa manövern i verkligheten.
Orgeltramparmor var en klok kvinna.
Hon hade inte varit i huset i två månader, förrän hon styrde allt efter sin vilja – och husbond’ med.
Endast denna fasa att »läsa fast sig», som med åren växt rent till panik, afhöll Lögdefar från att åter träda in i det fruktade äkta ståndet.
Slutligen, när hon till sin harm fann hvarje ansträngning vara förgäfves, gjorde hon själfva nederlaget till en seger, genom att förmå honom lämna sig ett bevittnadt »papper», hvari han efter sin död tillförsäkrade henne: sextusen kronor kontant, en ko, en gris, fyra får, möbler till ett rum, så mycket linne hon ville hafva och dessutom piphyllan till ett minne – denna sistnämda på hennes egen, blygt uttalade, men innerliga begäran – allt mot förbehåll, att hon icke skulle lämna honom så länge han lefde.
Affären var tämligen nyss afslutad, hvarför man får ursäkta att Brita, som hus-styran hette, mer än någon tyckte, »att gubbtrolle’ la’ sej ne’å dödde rent ut preksis».
Emellertid skulle hon visa grannhustrurna, som just hållit sig litet strama, hvad hon dög till.
Det skulle bli en riktigt storgrann begrafning!
Egentligen hade man ju två att fordra!
Förberedelserna bedrefvos så skyndsamt som möjligt.
Dels var det varmt, och dels var man glad att bli af med honom så fort som möjligt.
Stim och bråk öfverallt, bakning, slagt och brygd: hela huset krälade af folk.
Barhufvad och vigtig, med nycklarna skramlande vid sidan, förde Brita kommandot i matbod, kök och stuga, kännande sig stolt och belåten, »nästan som om hon vurti enka för andra gången».
Lisa sprang också med – i hankig kjol, upphalad under linningen, för att inte vara till hinders, och såg mer förvirrad och illa hopkommen ut än någonsin.
Först, när hon hörde att svärfadren dött under natten, gjorde det inte något stort intryck på henne, men småningom började den tanken att arbeta sig fram: då kunde ju mannen komma hem igen!
För henne var mannen »lika go’ som hva’ Guss ängel som hälst».
Att han gift sig med henne, föreföll henne så »grannt», »att han rent som sto’ i ett ljus».
Tanken på hans hemkomst upptog henne så uteslutande, att hon på två hela dagar icke förmådde draga någon ny slutledning, men i dag, när hon sprang från den ena till den andra, arbetade sig efter hand en ny tanke klar.
»Å så skulle ju gossen bli något på gården!»
Det tog henne så, att hon, glömsk af allt, satte sig i ett baktråg, som blifvit öfvertäckt och flyttadt ut i solen, »för att få lif i sig».
Förskräckt rusade hon upp, tog en pinne och började peta bort degkransen, som fräste kring tråget, men så kom det helt plötsligt öfver henne, att det värsta varit just med pojken.
Han va’ lika styfsint å »grann» som far hanses .....
»Hva’ stå’
I der å fundamenterar på», ropade kokmor i detsamma.
»Raske’ på me’ salte’!»
Lisa sprang, men det kändes rent af som om »hufvu’ seta’ i fötterna», så tunga voro de, och blicken flög oupphörligt mot svepningsrummet.
Hon erfor en sådan längtan att få se kistan.
Förr än hon sett den, vågade hon inte tro, att »det där andra, var riktigt sant.
Slutligen tog hon mod till sig och smög sig in, drog djupt efter andan samt satte sig försigtigt ned vid spisen.
Nylunda-mor och Jon Jons-mor hade nu stiftat fred eller rättare gått in på en kompromiss.
Midt i rummet, på ett par stolar, stod »den där», som Lisa kommit för att betrakta, »skinanste svart och med sölfverstjärnor på locke’», omgifven af de nyss så heta motstånderskorna, som lågo på knä och sydde »utvärtes» under det att »Sy-Malena», hålkindad och fräknig, med syring på fingret och blyringar i öronen, »skar till» och sydde svartkläder åt husfolket.
Ett slags domning af belåtenhet smög sig öfver Lisa.
Det kändes alldeles som om hon varit ute i storm och kommit i hamn.
Men så rusade hon upp, förvirrad och yr.
Hon tyckte sig ha hört den gäckande rösten, som brukade drifva henne som en piska, men så kom hon ihåg sig och satte sig igen »på ett försök». – »Sitt I», sade Nylunda-mor beskyddande, »å hvile ett tag Hä behöfs nog.
Han ha hålli’ ätter er nog, tänk’ ja’.
Släng hit knappnålsbrefve’, Sy-Malena!»
Lisa lydde rådet, »sjönk efter» på stolen med en känsla af oändlig njutning och började göra upp oklara, förvirrade framtidsdrömmar »Om ja’ begrip’», inföll nu Jon Jons-mor och grep tag i kistkanten för att resa sig upp, »hva’ a Brita flyg’ me’, som int’ kan komme hit å tale om hur han va’ på dä sista, dä vore väl då int’ för mycke’, tycke’ ja’.» »Ja ha», sade Nylunda-mor och följde Jon Jons-mors exempel med en stånkning, som talade godt för hennes lungor.
»Dä’ va’ väl hon, som tog emot dödspusta, kan ja’ tro.» »Hon ha tagi’ emot mycke, hon», tillade hon med en moralisk fnysning, som dock ingen lade märke till.
I detsamma öppnades dörren, och Brita trädde in, svettig, röd, varm, med håret litet på sned, bärande en väldig kaffebricka, vid hvars åsyn de båda sveperskornas ansigten klarnade.
Ett par minuter därefter öppnades ånyo dörren, och in steg socknens klockare, en medelålders man, klädd i full förrättningsdrägt, svart bonjour, hvit halsduk och bakvänd peruk, under hvilken hans eget hår stod ut som en rödgul gloria.
Klockarfar såg mild och belåten ut som en haj, hvilken nyss fått frukost, och hälsade sällskapet med en nedlåtande vänlighet, som väl passade i stycke med hans imponerande personlighet.
»Jag gick förbi», sade han, »å då skulle jag höra, hur det stod till.»
»Åh, dä krallar», svarade Brita och slog ned ögonen.
»Var så go’, Nylunda-mor!
Ta för sej, Sy-Malena – å mor se’n!»
Detta sista till Lisa, som spratt till och såg på henne med förvirrade ögon.
Hon var just inte van vid den blida tonen, och aldrig hade hon blifvit kallad för »mor» förut, men Brita tyckte »att dä i hva’ fall som hälst va’ så godt att ställe’ sej väl i förgångs».
Klockaren hade på senare tider varit en flitig gäst på Lögde.
Det var han, som fick i uppdrag att sätta upp »papperet» till Britas förmån och....
Ja, alltnog, en människa, som »liksom gör sitt testamente», är så godt som död – hvilket också besannat sig – och alltnog – en klockare är också en människa – fast en som vill lefva... alltnog – klockaren hade nyss förklarat sin kärlek för den blifvande arftagerskan bakom mjöllåren i boden.
Att påstå att Brita blef »som fallen från skyarna», hvilket hon sade sig blifva, är icke att göra henne rättvisa.
Det var att stiga i graderna, att komma från tramporna upp till orgeln, och när man inte kunde komma högre så....
Visserligen tog klockarfar sig ett glas och var oregerlig i affärer, men....
Ja, de djupa rosorna på Britas kinder voro blyga fästmörosor, men det skulle ingen få veta af tills vidare, så att fästmannen »opåtald» skulle kunna hjälpa henne att få ut sin rätt vid arfskiftet.
Kaffet var ypperligt, brödet likaså.
Först talade man litet dämpadt, ty den döde låg i lillkammaren på andra sidan förstugan, men, hur det var, så kom konversationen i full gång.
Allra högljuddast var Lisa.
Det var som om hon riktigt njutit af att höra sin egen röst.
På kindknotorna brunno två röda fläckar, ögonen riktigt som gnistrade, och hon drack kopp på kopp af kaffet med den otillfredsställda passionens hela glupskhet.
»Ja, dä behöfs allt nå’ stärkande, när sorga står för dörra», sa Nylunda-mor, som tyckte synd om kräket och ville hjälpa henne.
»Vore värre om’en sto’ inna’för dörra», sade hus-styran raskt.
»Ta ett rå te, klockare, var så go’».
Lisas nervösa öfverretning lade sig.
Hon rent som skämdes och smög sig tillbaka till spisen och började åter grubbla på sitt oklara vis.
Stor-Olle (mannen) skulle bli belåten – lill- Olle (sonen) skulle bli belåten, å hon skulle å bli belåten – därför att de andra blefvo belåtna.
Om hon kunnat se hur »lill-Olle» både gret och skrattade, när han fick dödsbudet, med hvilket jubel han red de afmagrade kamparna, som han varit ute och letat efter i nära tre dygn, rakt in i väpplingsåkern, så de skulle få sig ett mål, ja, då skulle hon visst ha känt sig än mera belåten.
Samtalet började att sacka af.
Ett dödsfall var fullt ut lika »omständligt» som ett giftermål, och man väntade med spänd uppmärksamhet att få höra några intressanta detaljer, men Brita, som kände sin vigt och hade diverse små förödmjukelser att hämnas, gjorde sig inte brådt.
Till sist kunde inte Nylundamor »hålla sej länger».
Hon hade åtagit sig svepningen af bara nyfikenhet och kände sig »färdig att gå åt».
»Ja, int’ att ja’ tyck’ dä ä’ nå’ behändigt att höre tales om tocke där», sade hon slutligen, »men en ska’ väl ändå veta, om han slet mycke mot slute’».
– Det glänste till i Britas klipska ögon, men hon slog strax derpå ned dem helt blygsamt.
»Om dä också gjorde’na godt att dom liksom måste be’na, så va’ dä inte något skäl att visa’t.»
Hon nappade på hufvudduken, som rent såg ut som en »enke-klut», harklade och började, entonigt och långsamt, som om hon läst upp en kungörelse: »Han hadde klaga sej ett par da’r att dä koka å puttra i hufvu’ på’n, som i en potatispanna, å att bena liksom vek sej då han gick.
Men på lögdan vart’en som bätter.
På kvälla tog han sej en sup bränvin me’ krut i för att orke gå i körka på söndasmåron, men juss som’en skull’ sta å lägge sej, så vart’en som blåakti’ i syna å ville ja’ skull göre opp ell, för han skaka invärtes, sa’n.
Dä gjole ja’ å’, å så gick ja ätter apodeldocken, som ja’ hadde i kista, för att gni’n me’, men när ja’ så kom tebakars, hadd’en trilla åt sia å bliga på mej så könstit, att ja’ rakt som kände mej misstänksam.
Hur ä dä me I, far, frägte ja’, men aldri ett knytt svarte’n.
Han bara blinke å blinke, som om’en vela’ säje någe me’ yga, om dä bara gått för sej.
Nu gne’ ja’n i hufve’ me’ apodeldocken, ätter ja’ int’ kom åt’en nå’n an’stans, men då grinte’n te så illa, att ja’ rakt tappe kurasche å börje rope på hjälp.
I däsamma såg’n på mej så bedjanste, bedjanste, att dä rent va’ ynkelit, – stånka’ te’ ä tag å trille i golfve’ alldeles blo’ rö’ i syna.
– Ja ha, så va’ dä slut.»
»Sa’n int nå’ mer?» frågade Nylunda-mor, som rott fram och tillbaka hela tiden, alldeles som om hon setat i kyrkan.
»Allri’ ett knytt.
Han bare pillre me’ högre pekfingre’ ett tag, men så släppte’n dödspusta mä’samme.»
Sy-Malena, som hade ett lättrördt hjärta, snöt sig innerst i näsduken, som varit i kyrkan fem gånger och således »inte va’ för skadlin att väte ner».
Klockaren strök sig öfver magen, som om han känt sig få desert på frukosten, de båda sveperskorna gjorde hvad de kunde för att se »anständiga» ut, men det misslyckades alldeles.
Ingen hade likväl lyssnat med mer spänd uppmärksamhet än Lisa.
Munnen var vidöppen, det burriga håret stod rakt på ända, under det rysning efter rysning drog öfver ryggen.