Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Själv påminnes jag härom genom ankomsten av denne magre, lugne, tigande, högtidlige gäst, vars köttlösa panna
I kransat med ängens rosor, till vars mun, som döden förseglat och förruttnelsen åter öppnat, I fört den fradgande pokalen.
Till er, världens barn, säger han: njuten, medan tid är, ty I skolen en gång vara lika hålögda, köttlösa, kalla och stumma som jag.
De tomma ögongroparna hava blickar, som fråga mig: vad gör du här?
Hon förskräcker mig väl icke, men hon nödgar mig gå.
Jag vördar glädjen och erkänner nöjets konungsliga rättigheter.
Jag erkänner dem, även när det rasar som tyrann.
Jag erkänner dem, men lämnar, lik Petus, rådkammaren, tills det åter för sin spira med sansad hand.
Hellre än att göra uppror avlägsnar jag mig.
Därmed fredar jag tillika min katekumeniska känsla och min teologiska övertygelse.
Jag går för att återvända, när samtalet, som nu synes mig male prжcinctum, illa gördlat, ordnat sin kiton i blygsammare veck.
Det är på detta sätt jag löser det stora problem, som jag gjort till uppgift för en levnads forskning, huru nämligen förena levnadsglädjen med katekumenens plikter, huru iakttaga de skyldigheter, som åläggas mig av min tro, samma tro, som det höga och heliga majestätet, Konstantius Augustus, min kejsare och herre, så varmt bekänner, och som därför bör stå högt över varje inkast--huru, säger jag, förena dessa skyldigheter med njutningen av ett sådant förtjusande umgänge som edert.
Annaus Domitius hade talat ut.
Han tömde sin bägare och avlägsnade sig.
- Vid Dionysos, en härlig förevändning för att gå och intaga ett vomitiv!2 utbrast Karmides.
2 Ett bland romerska rumlare vanligt medel, varmed de satte sig i skick att förnya dryckeslaget.
- Där ha vi orsaken.
Gissat!
Riktigt! ropade de andre.
- Älskliga Myro, fortfor Karmides, när han talade om en illa gördlad kiton, så anspelade han väl icke på din?
- Nej, han anspelade på Praxinoas, inföll Olympiodoros; Praxinoa, du förstår alls icke konsten att ordna din kiton; jag vill nu genast lära dig både de mycket blygsamma och mindre blygsamma vecken, så att du hädanefter kan skilja mellan båda slagen samt undgå att såra såväl en katekumenisk känsla som en teologisk övertygelse.
- Praxinoa, inföll Karmides, tag icke Olympiodoros till lärare!
Hans konst att ordna en kiton är förmodligen icke större än hans konst att dikta ett epigram.
Häng en kiton över vår vän, benrangelsmannen, och låt honom förevisa de mer och mindre blygsamma vecken på denne!
- Hu, vilket skämt! utbrast Myro.
Palladios, giv mig bägaren och låt mig nedskölja det i vin.
Karmides, vad lider tiden?
- Tiden?
Vem talar om tiden här?
Överlämna det ordet åt människorna.
Fast står evigt Olympen, där gudarne äga sin lugna hemborg.
Av stormar den ej omskakas; av skurar ej sköljes; aldrig av snö den skyles; beständigt en ljusare luftkrets välver omkring den, och klart omflyter dess hjässa ett skimmer.
Där förlusta sig dag från dag lycksalige gudar.3
3 Homeros.
- Mina vänner, fortfor Karmides, sträckande sig i sin soffa, låt oss komma överens därom, att vi äro gudar och lyckligare än gudar.
Till slut beror alltsammans på överenskommelse.
Varför skulle vi då icke göra oss lyckliga och odödliga?
- Överenskommet!
- I vår egenskap av gudar äro vi ingalunda nyfikna, mina vänner.
Annars skulle vi måhända fråga: huru ser det ut vid denna timme i Aten?
Men jag förmodar, att ingen av oss faller så platt ifrån Olympen ned på den usla jorden.
Således: en skål för Aten!
- Och taga våra fordringsägare med sig!
- Aten!
Vad är Aten?
- Myro, här är plats på soffan vid min sida!
Beklagligtvis, Myro, är det egentligen icke du, som jag önskar i min famn, när jag nu svävar etern över en förintad värld.
- Jag frågar än en gång, vad tiden lider, stammade Palladios, rusig som de andre, ty då jag nu är gud, vill jag vara en ordentlig gud med goda borgerliga husvanor, som släcker min lampa vid midnattstiden, aldrig förr och sällan senare.
Vad lider tiden, frågar jag?
- Det lider över midnatten.
- Nåväl, ut med lamporna!
Var är Praxinoa?
-Inga närgångna frågor! svarade Olympiodoros.
Men benrangelsmannen finns på sin plats, Palladios.
-Nej, nej, vi skola dansa.
Varför har musiken tystnat?
- Vem begär Kalabis?
- Benrangelsmannen.
- Giv mig en friskare krans!
- Tag benrangelsmannens!
- Kalabis!
Jag figurerar mot min unge syrier.
- Fyll min bägare!
- Slavar, ut med lamporna!
- Slavar, spelen upp Kalabis!
- Ut med lamporna!
- Kalabis, Kalabis!
Sedan ropen och det allt oredigare samtalet fortgått en stund på detta sätt, återvände Annжus Domitius till sina gäster.
Han hade i aulan väntats av den kejserlige kuriren.
Det brev, som denne medfört, bar prokonsuln av Akaja nu i sin gördel.
Det låg i detta ögonblick i hans anlete och väsen något, som förut icke varit synligt där, något alldeles motsatt den nyss försvunne silenen.
- Mina vänner, sade han, ödet var starkare än min skyddsvakt.
Min ämbetsplikt kallar mig till Aten, där ett förskräckligt upplopp sköljer gatorna med blod ...
- Bah, låt kristianerna sönderslita varandra! avbröt honom en av gästerna.
- Varandra?
Ja, varandra och er!
Staden genljuder nu av ropet: död åt avgudadyrkarne!
- Bah, låt dem ropa!
- Låt Aten brinna!
- Låt dem i fred slå ihjäl våra fordringsägare!
Vad vidkommer det dig?
- De ropa väl även: död åt judarne, som korsfäst vår Gud!
- Död åt judarne!
Död åt hela människosläktet!
- Kalabis, Kalabis, I slavar!
Den ende i sällskapet, som lyssnade till prokonsuln, var Karmides.
Han sprang upp från sin soffa och utbrast:
- En häst och en mantel: jag följer dig till staden!
- Vänner, ropade Annжus Domitius över sorlet, för prokonsuln över Akaja går det icke an att låta Aten brinna, om han kan släcka branden, vore det även med sitt blod.
Aten, det härliga, minnesrika!
Aten, vetenskapens och konstens amma!
Aten, kejsarens ögonsten!
Mina gäster, jag måste lämna er ... kommen efter till staden ... där skola vi fortsätta festen.
Här återstå endast två skålar.
Upp, du slöa, likgiltiga, fördärvade ungdom!
Upp envar, som ännu älskar fädernas minnen!
En skål för de gamla, evigt unga gudar!
- Hör på katekumenen!
- Tyst, här finns ingen katekumen! ropade Annжus Domitius.
Gudarnes skål!
De rusiga gästerna följde föredömet.
Karmides betraktade Annжus Domitius med förvåning.
Han kände denne och anade plötsligt av hans uppförande, hans hållning, tonen i hans röst, att något utomordentligt hänt eller förestod.
- Sista skålen, men den främsta av alla! ropade Annжus Domitius, i det han fattade den väldiga, mitt på bordet stående bålen.
I botten, tömmen den i botten för världens herre, Roms kejsare, Julianus Augustus!
Karmides fattade Annжus Domitius i armen och viskade:
- Vet du, vad du säger?
Eller vad har hänt?
- Tyst, tyst!
Han talar huvudet av oss!
Slavarne ha hört hans rop.
Gästerna hade plötsligt blivit nyktra.
De viskade och betraktade varandra med förskräckta blickar.
- Vad? utbrast Annжus Domitius.
Vad betyder denna tystnad?
Jag svär vid Julianus' namn att lägga samtliga edra huvuden för mina fötter, och det före solnedgången, om I neken att dricka skålen för vår rättmätige kejsare, sanctissima majestas, dominus Augustus Julianus, Imperator, pontifex maximus, pater patriж, restitutor orbis!
Han förde bålen till sina läppar och slängde den i golvet.
- Din häst är framme.
- Här ditt svärd och din regnkappa.
Kammarslaven fäste svärdet vid sin herres gördel och manteln över hans skuldror.
Domitius ilade ut, besteg sin Akilleus och red bort.
På vägen mötte honom det sista bud, som Pylades avsänt.
Prokonsuln höll in sin häst och genomögnade brevtavlan, som innehöll följande ord:
»En talrik folkmassa närmar sig Tripodgatan, då jag skriver detta.
Man ropar, att Krysanteus smädat Kristus.»
Annжus Domitius manade på sin häst.
- Förbannelse över Pylades!
Om jag skulle komma för sent för att rädda Krysanteus! O, min Akilleus, om du nu hade vingar!
Här gäller rida till sig konsulatet eller knäcka halsen på försöket.
Då Annжus Domitius red in på Tripodgatan, var hon uppfylld av människor.
Däruppe på översta sluttningen av Akropolis stod en skara bävande åskådare, Krysanteus' trosvänner.
Domitius förbannade deras feghet; de hade måhända, utan att röra sig från stället, sett hans hus stormat, honom själv och hans dotter, den av hedningarne älskade Hermione, sönderslitna av fanatiska kristianer.
Och ändå skulle ett plötsligt angrepp av en beslutsam skara, nedstormande från denna höjd, hava krossat den sammanpackade hopen på gatan där nedanför.
Prokonsuln hade dragit kåpan tillbaka för att vara igenkännlig för massan.
När han banat sig väg ett stycke genom hopen och närmat sig arkontens hus, där trängseln var starkast, såg han framför porten en man till häst, omgiven av soldater, vilkas spjut och hjälmar syntes över hopen.
- Giv rum för prokonsuln av Akaja!
Vad är å färde?
Vad betyder denna folkskockning?
Giv rum i kejsarens namn!
Annжus Domitius ropade detta och lyfte över sitt huvud en brevtavla, på vars skulpterade och förgyllda ram man igenkände ett kejserligt dekret eller en regeringsskrivelse.
- Leve Annжus Domitius! skreks i hopen, ty prokonsuln föreställde homoiusian och hade alltid bemödat sig om mängdens gunst.
Leve prokonsuln av Akaja!
Leve homoiusion!
Dessa rop efterträddes omedelbart av andra, som höjdes längre bort på gatan:
- Ut med kättarne!
Den tystnad massan iakttagit vid prokonsulns ankomst hade endast varit tillfällig.
Man hade lyssnat till en präst, som just i det ögonblicket slutat att tala till folket.
Prästen hade nu försvunnit genom dörren till Krysanteus' hus.
- Annжus
Domitius! mumlade Pylades, när han på avstånd upptäckte honom.
Han här?
Men när tribunen strax därefter tillika upptäckte vad det var, som prokonsuln lyft i handen, fattades han av en aning.
Han red prokonsuln till mötes genom hopen, som i dennes närmaste omgivning hade tystnat vid åsynen av den vördnadsbjudande tavlan, förkunnaren av Guds smordes vilja, medan på längre avstånd ropet: ut med kättarne! fortfor och vart starkare.
- Pylades, utbrast prokonsuln i viskande ton, fattande tribunens arm, vad har hänt?
Vad har man företagit mot Krysanteus?
- Lysande och ädle herre, ni kommer tvärtom för bittida ...
- Fort, svara mig, lever han?
- Vår plan är i sista stunden fördröjd ...
- Fördröjd?
Vilken plan är fördröjd?
- Ammianus Marcellinus hör massans rop, förstår dess uppsåt, ilar till kyrkan, underrättar genom en diakon Petros ...
- Förbannelse över dina långa omsvep!
Jag begriper icke ett ord av vad du säger.
Lever han ännu, frågar jag!
- Petros sände mig hit att skydda hans hus, jag kommer, medan hopen gör min av att storma det, en präst ledsagar mig, prästen talar till folket och lyckas åvägabringa underhandlingar, folket fordrar till en början de i huset varande kättarnes utlämnande, underhandlingen fortgår i detta ögonblick ... och vi äro här för att till sista man försvara arkontens liv ...
- Prisad vare min lyckliga stjärna!
- Ah! mumlade Pylades bleknande, jag börjar förstå ...
- Underhandlingarna äro slutade, fortfor Annжus Domitius med höjd röst.
Vad betyder detta oväsen, dessa rop, denna folksamling?
Vad har hänt under min frånvaro?
Är ett upplopp å färde?
- Lysande och ädle herre!
- Jag överlämnade, därtill pliktig, förfogandet över trupperna åt biskopen av Aten.
Har han brukat dem till att störa i stället för att upprätthålla ordningen?
Nåväl, det är prokonsuln av Akaja, som i sista hand är ansvarig för lagarnes helgd och upprätthållandet av kejsarens myndighet.
Hopen skall avlägsna sig eller sprängas med våld.
Ordningen skall återställas med ämbetsmännens, truppernas och alla goda medborgares bistånd.
Var äro trupperna?
- Större delen i Pirжus....
- Vad djävulen göra de i Pirжus?
Och de övrige?...
- Uppställda vid storkyrkan....
- Vad djävulen göra de vid storkyrkan?
Icke en enda man behövs vid storkyrkan.
Du hitkallar genast hela den vid storkyrkan uppställda styrkan, du tystar ropen, påminner folket om upprorslagen och tuktar de uppstudsige.
Pylades, fortfor Annжus
Domitius med sänkt röst, det är i dag du grundlägger din framtid....
- Ah ...
Jag anar....
- Jag avsänder genast en centurion för att hitkalla förstärkning.
- Och jag går att tala med arkonten av Aten....
Prokonsuln steg av sin häst och lämnade tyglarne åt en soldat.
I detta ögonblick visade sig prästen.
Så snart han fick sikte på prokonsuln, ljusnade hans ansikte, och han utbrast:
- Du kommer, som om du vore skickad av Herrans ängel, ädle herre!
Som du hör, fordra de rättrogne, att arkonten skall utlämna kättarne, som fått tillflykt i hans hus.
Det svar han givit är mig svårt att frambära.
Han vill utlämna kättarne, men endast till världslig och laga myndighet, och sedan folket avlägsnat sig....
Prokonsuln avbröt honom tvärt.
- Är du underhandlaren mellan Krysanteus och dessa människor....
- Ja; min högvördige fader biskopen har....
- Underhandlaren mellan arkonten av Aten och dessa skrikhalsar?
- Mellan honom och de rättrogne, min lysande herre.
- Mellan en laglig myndighet och en uppstudsig folkhop?
Jag svär vid Gud och kejsaren, att du skall hängas med första bästa rep som folkuppviglare och orostiftare, om du icke genast drager hädan och lagar, att packet följer dig.
Under detta samtal fortforo ropen:
Ut med kättarne!
Leve prokonsuln!
Prästen stod slagen med häpnad och följde med ögonen Annжus Domitius, medan denne genom vestibulen gick in i aulan.
Aulan företedde ingalunda den anblick av förvirring, som man under sådana omständigheter kunnat vänta.
Under portiken, som skyddade mot det fallande regnet, befann sig kring Hermione ett talrikt sällskap: filosofer och retorer, som tillhörde högskolan i Aten, de flesta lärjungarne i Akademia, krigstribunen Ammianus Marcellinus och några av Atens anseddaste medborgare tillika med deras familjer.
Åt de förföljda kristianer, som funnit tillflykt hos Krysanteus, var husets övre våning upplåten.
Husets samtliga tjänare och tjänarinnor voro samlade på fruntimmersgården.
Domitius' ankomst väckte stor och angenäm överraskning.
Än mer det sätt, varpå han uppträdde.
Krysanteus, som gått honom till mötes, slöt han med hjärtlighet i sina armar.
Därefter hälsade han sällskapet, skyndade till Hermione och förde hennes hand till sina läppar.
- Och vi, som trodde dig vara i Korintos! utbrast Krysanteus.
- Mina ädla vänner, jag skulle också varit där, om ej en aning ... jag må väl säga: en ingivelse från gudarna ... kallat mig tillbaka till Aten.
Vårt annars så lugna, glada och sköna Aten är, som jag funnit, i händerna på brottsliga uppviglare, vilda trosgalningar.
Inom en timme skall ordningen vara återställd.
Till dig, Krysanteus, kan jag icke nog varmt frambära min tacksamhet för den fristad, du öppnat åt sådana medborgare och kejsarens undersåtar, som annars skulle fallit offer för det teologiska raseriet.
Tiden är ond, den teologiska smittan går som en farsot genom världen; men vi åkalla icke de gudomliga maktema förgäves om hjälp i nöden.
Mina vänner, jag bär till eder en underrättelse av stor vikt.
Försynen att hädankalla det heliga majestätet, vår kejsare och herre, Konstantius Augustus, till gudarnes och cesarernas himmel.
Fäderneslandet har en ny fader.
I dag är Roms och världens härskare Julianus.
Allmän tystnad följde dessa ord.
Yttrade någon timme förut, av vilka läppar som helst, skulle de varit högförrädiska och medfört döden.
De ljödo djärva, förfärliga även nu, från Annжus Domitius' läppar, även här bland människor, åt vilkas innersta önskningar de gåvo verklighet - som av dem hade att vänta liv och räddning undan en överhängande fara--som i den händelse, de förkunnade, sågo mer än sin egen lycka: en borgen för romerska rikets fred, mänsklighetens välgång, sanningens seger.
Det var, som om varje enskilt hjärta i denna församling känt med hjärtat i hävdernas barm betydelsen av detta skifte.
Men när den första häpnaden var överstånden, skyndade man, envar på sitt sätt, att giva luft åt en känsla, som ej förmådde uttrycka sig i ord.
Krysanteus och hans dotter gjorde det sinsemellan med en blick, en handtryckning; andra omfamnade varandra, andra jublade högt.
Prokonsuln sade till Krysanteus:
- Jag äskar nu ditt verksamma biträde till ordningens återställande.
Du är icke förgäves atenarnes arkont.
Låt oss genast skrida till verket!
Dina trosbröder äro ju till betydligt antal samlade på Akropolis?
Vill du, att vi väpna dem?
- Du uttalade min tanke.
- Jag ansvarar för deras värdiga och sansade uppförande.
De hava oförrätter att hämnas, men skola överlämna hämnden åt gudarne och Julianus.
- De skola följa dig, sin ledare ... det är nog.
Det passar just förträffligt, att det finns en vapensamling i Pallas Atenas' tempel ...
- Och att jag har nyckeln till opistodomen, där vapnen förvaras.
Skall jag genast gå dit upp?
- Vi följa varandra.
Jag borde i dag endast vara din skugga, tillade prokonsuln leende och med en anspelning på Konstantius' hovmäns gyckel över Julianus, ty det är ju du, som lärt vår kejsare krigskonsten i Akademias trädgårdar.
Du har heder av din lärjunge.
Germaniens skogar, frankernas och allemannernas konungar veta det ...
Frukta icke, tillade han till Hermione, som höll sin faders hand och lyssnade till de ännu fortfarande ropen därutanför, frukta icke, min ädla Hermione.
Vi gå att tysta skrikhalsarne.
Ammianus Marcellinus, följ oss till Akropolis, innan du återtager befälet över palatinerna!
Annжus Domitius lämnade aulan med Krysanteus och Ammianus Marcellinus.
Mängden trängdes, skuffades och ropade, ännu som förut, utanför porten.
Hennes otålighet växte.
Man tyckte, att underhandlingen drog för mycket ut på tiden.
Prästen, som hitintills lett den, hade, för att helskinnad komma ur leken, försäkrat att prokonsuln numera övertagit saken, samt hade därefter smugit bort.
Pylades och hans soldater vaktade porten, och pöbeln hade ännu icke antagit en hotande hållning mot den väpnade styrkan.
Emellertid förstärktes massan varje ögonblick av nya hopar, som dragit igenom de närgränsande kvarteren under plundring och blodsutgjutelse.
En, som förgäves sökt inkomma i den överfyllda storkyrkan, anfördes av den ohyggliga Kyriaka, furien från Kolyttos.
Åsynen av Krysanteus vid Annжus Domitius' sida verkade några ögonblicks tystnad.
Man undrade, vad detta skulle betyda.
Under tiden bytte prokonsuln några ord med Pylades.
Soldaterna öppnade dem väg tvärs över gatan.
Ropet: leve prokonsuln! blandades med ropet: död åt ärkehedningen!
Man hade icke många steg att gå för att hinna sluttningen av Akropolis.
På denna sida ledde en brant stig till höjden.
De hunno den utan fara.
Det kostade prokonsuln endast några svettdroppar.
Några minuter därefter hörde homoiusianerna, som trängdes på Tripodgatan, ett jubel från Akropolis.
Julianus Augustus, hävt av tusen röster, mäns, kvinnors och barns, föll med blytyngd över massan därnere.
I samma ögonblick visade sig i gatans mynning de första leden av de från storkyrkan anryckande legionärerna.
Pylades ordnade trupperna i en lång linje.
På sluttningen av Akropolis sågos väpnade skaror rycka ned.
Den outtröttlige prokonsuln visade sig åter, besteg sin kappadokiska häst, red till mitten av fronten, utsträckte sin hand med den kejserliga brevtavlan och talade till soldaterna:
- Romare!
Vår herre och kejsare Konstantius har gått till sina fäder.
Hans ende överlevande frände, den höge, bragdrike Julianus, som våra stridskamrater de galliska legionerna utropat till kejsare, är vårt rikes ende rättmätige härskare, enhälligt hyllad av romerska senaten, folket och legionerna.
Han står i dag i Nya Roma, Konstantinus' stad, omgiven av västerlandets alla härskaror, omgiven av ett glädjedrucket folk.
Stridsmän, instämmen i världens allmänna jubel!
Hyllen Julianus Augustus!
Pylades steg av sin häst och böjde knä.
Centurionerna och soldaterna följde hans föredöme.
Utefter linjen skallade ropet:
Därefter kom ordningen till kristianerna.
De behövde endast sansa sig något, få en klar uppfattning av ställningen och siktas från de vildaste troskämparne och blodsmännen, som självmant smögo bort--för att, även de, av alla krafter förena sig i hyllningsropet.
All överhet är ju av Gud, och överheten bär icke svärdet förgäves.
Skövlingslystnaden och det enskilda hatet, klädda i den rättrogna teologiens mantel, funno för gott att smyga undan och gömma sig, varhelst de kunde.
Några skyndade till sina hem, instängde sig i sina rum och bådo till Gud för den rätta läran, som nu hotades av en förskräcklig framtid.
Andra--och de voro vida flera--förundrade sig över sig själva och förmådde icke begripa, att det lilla »i», som skiljer homoiusion från homousion, nyss kunnat förefalla dem så stort och viktigt.
Nu var det för deras ögon minskat till en omärklig prick; ja, vid närmare besinnande tyckte nu en och annan, att den gamla läran och kristendomen ingalunda vore så skiljaktiga--att klyftan mellan bägge ingalunda vore bredare, än att man kunde ha en fot på vardera sidan och i denna ställning avvakta framtiden.
Men de fleste bävade för efterräkningar.
De mördade atanasianernas blod ropade ur jorden, och antingen deras trosfränder eller den kejserliga makten bleve deras hämnare, måste hämnden varda förskräcklig.
Allteftersom underrättelsen om Konstantius' död och Julianus' fredliga tronbestigning utbredde sig över staden, bortsopade hon de kringströvande homoiusianska hoparna; och de patruller av legionärer eller väpnade medborgare, som snart genomtågade alla gator, funno intet motstånd, inga oordningar att dämpa.
Så snart Annжus Domitius ordnat truppfördelningen över staden, begav han sig, följd av Pylades i spetsen för en centuria soldater, till storkyrkan.
De i storkyrkan samlade homoiusianerna hade ingen aning om vad som timat i staden.
Händelser kunna inträffa, så ödesdigra och likväl så ögonblickliga, att det som nyss var medelpunkten i dagens liv i nästa stund är utanför hans omkrets och står utlevat bland nya förhållanden.
Storkyrkan hade samlat en massa trosvarma, andäktiga eller nyfikna homoiusianer, och de känslor, som fört dem dit, hade ingalunda svalnat under tempelvalvet.
Vad man sett och hört, vad man ännu såg och hörde, hade tvärtom uppdrivit känslorna till svindlande höjd.
Då man inträtt genom kyrkans huvudport, befann man sig i det mellersta långskeppet, som bildades av väldiga, från antika tempel tagna kolonner, förenade av valvbågar och stigande mot ett tak av tre kupoler.
Över sidoskeppen voro kvinnornas läktare.
Framför detta under den mellersta kupolen, där mittskeppet och tvärskeppet korsade varandra, ett skrank med två stolar, den ena för föreläsaren av evangeliet, den andra för predikanten.
Skymning rådde i hela det vidsträckta rummet med undantag av koret, genom vars höga fönster en ljusmassa strömmade över katafalken, varpå Simon pelarhelgonet vilade.
Kring katafalken uppstego välluktande skyar ur rökelsekar och omgåvo helgonet, medan de sakta höjde sig mot korets kupol.
Skeppens mosaikgolv, läktarne, pelarnes baser, fönsterfördjupningarna, väggutsprången upptogos av människor.
Endast koret och rummet närmast skranket voro fria från trängsel.
De voro förbehållna prästerskapet i och för de heliga ceremonierna.
Ej långt från skranket, mitt emot predikstolen, hade man ställt de kättare, som voro livdömda för hemlig gudstjänst.
Där voro män och kvinnor, gamla och unga, förmögna medborgare och fattiga slavar.
Deras armar voro bakbundna, och soldater vaktade dem.
Man hade åt kättarne utsett denna plats, emedan det var till dem predikanten ämnade rikta sitt tal, och för att de ständigt skulle se framför sig honom, som de sades hava mördat.
Deras avrättning skulle äga rum efter gudstjänstens slut.
Mellan denna grupp och det på katafalken vilande liket voro församlingens blickar delade.
När rökelseskyarna glesnade och avslöjade Simons bleka ansikte, förekom det de rättrogne, som om hans läppar ville öppna sig för att styrka anklagelsen, som om hans drag förvrede sig för att skrämma mördarne.
Det viskades, att Petros ville åkalla himmelen, att ett sådant måtte ske till vittnesbörd om homoiusions sanning och till kättarnes omvändelse i den avgörande stunden.
Hymnen och bönerna, med vilka gudstjänsten öppnats, voro slutade.
Klemens, den unge föreläsaren, hade med darrande röst uppläst ett messianskt kapitel ur Daniel och ett stycke ur evangeliet.
Därefter hade biskopen trätt upp på predikstolen.
Han avhandlade först försoningsläran, sådan hon den tiden uppfattades av båda de stora kristna lägren.
Genom våra första föräldrars fall hade döden och djävulen fått makt över världen.