Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske hade man den genom punschen uppspelta sinnesstämningen att tacka för, att detta hänsynslösa beteende af den danska krigsfången endast väckte munterhet.
Då vi med Åkerhielm midt ibland oss gingo genom den ålderdomliga stadens gator, fingo vi snart en skock gatpojkar bakom oss.
» Ein Däne!
Ein Däne! » ljöd det från dem.
» Hauet ihn! » Åkerhielm förstod, att komplimangen gälde honom, vände sig med förgrymmad uppsyn om och dundrade på Gotlandssvenska till dem: » Drag åt h — e, ungar! » Orden voro naturligtvis för pojkarne mesopotamiska, men den bistra blicken ur » danskens » ögon och hans utsträckta, knutna näfve jagade dem med ens åt-skils, och de lemnade oss sedan oantastade.
Då vi närmade oss norrmännens festplats, hördes på långt håll ett sorl och ett stoj, som gåfvo tillkänna, att ångan bland de festande redan var vederbörligen uppe.
I synnerhet voro några af dem outtröttliga i att afsjunga fosterlandssånger — hvilket emellertid skedde på ett sätt, mera hedrande för deras lungor och fosterlandskärlek än för deras musikaliska begåfning.
Stojet afbröts emellertid för några ögonblick vid vårt inträde i samqv&amp;met.
Men sången hade uppenbarligen slagit an på Åker-hielm, och knapt hade presentationen försiggått, förrän han ut-ropade: Hör Di, gubbar, kan ni qjunga ’ Den tappre landssoldat ’ ?&gt;
Vi åhörde denna proposition med verklig förskräckelse.
Man tanke sig: en krigsfånge, som i fiendeland föreslår uppstämmandet af de sinas mest omtyckta krigsmarsch!
Och detta i det fria, i lmodratals menniskors närvaro.
Emellertid förmådde vi, trots all envishet från Åkerhielms sida, som icke kunde finna det minsta anstötligt i saken, afstyra densamma.
Han roade sig i stället med att, så vidt stojet tillät, för de församlade berätta episoder från kriget.
Och så förflöt qvällen under flitigt anlitande af ölet.
Plötsligt reste sig Åkerhielm.
Han hade kastat en blick på klockan och funnit, att tiden för lians korta frihet närmade sig med stora steg sitt slut.
Efter ett knapphändigt farväl rusade han i väg, följd af oss svenskar.
Att till fots hinna Spandau innan kl. 11 derpå var ej att t&amp;nka.
En vur^t anträffades emellertid snart, men hästarne för denna hade hufvudena vända åt Berlin till.
Kusken förklarade också bcatämdt, att dit ville han och dit skulle han.
Åkerhielm brusade upp.
Utan vidare tog han hästarne vid tygeln och vände dem helt om, allt under det han på en obegriplig tyska gaf sin harm lufr.
Kusken å sin sida utfor i de häftigaste skällsord.
Nu ryckte Åkerhielm till sig en käpp, gaf kusken en däng ttfver ryggen och utropade befallande: » Willst du kören, lymmel 1&gt; Ett stort spektakel var på väg att uppstå, men genom vår be-medling afgjordes saken till slut såsom en ren penningfråga till bådas belåtenhet.
Yi togo ett hjertligt afsked af vår nyförvärfvade broder och landsman, hvilken jag sedermera aldrig återsåg.
Efter ett skiftesrikt lif, på senaste tider fullt af tärande bekymmer, afied » den * iste karolinen » i början af detta år i Förenta staterna.Stackare jag!
Min ofödde 90D80ns klagan.
Fonogram af Qui Vive.
Nog står det i en gammal vördnadsvärd bok skrifvet att man icke skall eäga: hvad skola vi ätaf dricka och kläda oss med.
Men hvad skall jag då säga?!
Nog gir det an för fog-larne ander himmelen och liljorna på marken, ty de ha inga idéer.
Men det har jag.
Och den ena är icke den andra lik; den är om möjligt galnare än den första som är allra galnast.
Och så komma nya idéer som hvar och en för sig äro galnare än alla de andra tilUammans.
Jag brås på slägten.
Redan för hundra år sedan funnos idéer.
Farfars far funderade nästan på att » lägga sig till med en soupçon om serafimerbandet i knapphålet », som en dåtida skämtare uttryckte sig, d. v. s. ingå i en vattendrinkareförening med namnet Blå bandet.
Dessutom inbillade han sig tidtals att han var kvick.
— Farfar var yllemänniska till den grad, att han blef sjuk om han hörde namnet linne eller bomull uttalas.
Och far var generalsuperintendent i Verldsfederationen.
Och alla trodde de på bakterier.
Hvad de voro lyckliga som blott hade att kämpa mot de9sa den mikroskopiska verldens elefanter.
Jag undrar hvad de skulle sagt om våra billimikrokocker, som äro knappt en milliondel af de gamla mikrokockerna.
Farfar blef, då han ännu var för liten för att med framgång kunna opponera sig, » vaccinerad » — på kallades det att ympa in koppgift på människan — men sedan brydde han sig för egen del icke om flera ympningar.
Men far fick på det
* Jag hoppas, att jag ej usurperat någon annans signatur.
Krönikan bor ju, åtminstone för närvarande, ha tillräckligt af sina tre eller fyra » V olon tärer &gt;.
Förf.sättet i sin gröna ungdom genomgå alla både möjliga och omöjliga sjukdomar, och då han kommit in i beväringsåldern, d. v. s. var sjutton år, så var han så usel att han i sju af de tolf öfniogs-åren fick tjenstgöra som öfningspatientbeväring vid elfte träng-bataljonen.
Lyckligtvis hade han en lika elastisk konstitution som den svenska statskroppen och lefde derför tills han dog vid trettiotvå års ålder — ett år innan jag föddes ..
Ja, jag kom litet för sent till verlden.
Möjligen är detta orsaken till att jag ser allt i så mörka fferger och tycker att tiden icke passar mig så bra som jag ville.
Farfar, som öfverlefde sin son i sexton år, dog i ullsjukan.
Som man vet uppkommer sedan omkring tjugo år tillbaka denna sjukdom mycket lätt hos yllemänniskor och visar sig däri, att dessas kroppar beklädas med hastigt växande ull, som hvarje vecka måste klippas för att de ej skola snärja in sig i raggen.
Denna ull bereder dem visserligen en ej så liten biförtjenst, men sjukdomen är dock mycket fruktad, ty då alla kroppssafterna åtgå till ullen, utmärglas de sjuka ända till ytterlighet; vanligen växer till sist ullen inåt också, och då är det naturligtvis slut.
Tack vare dr Pastörrimus ’ trägna forskningar samt våra utomordentligt fina billimikroskop fingo vi ju för några år sedan visshet om att denna sjukdom berodde på en i djurullen befintlig och sjelfva ullen alstrande billimikrokock, den s. k. ullkocken.
Men vi fingo tyvärr också veta så mycket annat fruktans-värdt.
En allestädes närvarande mer än osynlig djurverld, der rofgirigheten står i omvändt förhållande till storleken, afslöjades för våra blinkande ögon.
Sjukdomen, döden lurar öfverallt.
Icke blott i vattnet, iorden och luften utan också i tanken, i viljan, i begäret, med ett ord öfverallt och i allt.
— Visserligen äro somliga både nyttiga och nödvändiga, emedan vi annars ioke kunde göra något eller tänka något, men dels komma dessa så lätt i misshumör, dels komma andra och vi \ ja göra dem platsen stridig.
Och vi fl betala krigsskadeersättningen, ofta med vårt lif.
— Jag har nu alltid varit rädd om mitt lif, ty jag har bara ett och detta är, åtminstone ännu, nödvändigt för att kunna lefVa.
Näst att dö frisk är intet sorgligare än att lefva sjuk.
Men hur skall jag kunna hålla mig frisk?
Pastörrimus ’ rival, d: r Kochiesimus har ju nu uppfunnit linkocken, och förmodligen förvärfvar denna sig snart samma egenskap att kunna växa på människan som ullkocken redan gjort.
Om någon tid finner man säkert bomullskocken och silkeskocken.
Ja, jag blir säkert tvungen att resa till Central-Afrika för att slippa bära kläder.
— Kusligt!
— Kannibalerna ha visserligen för länge sedan ätit upp hvarandra, men en längre vistelse der medför ändå sina obehagligheter på grund att der finnes ett klimat.
Oeh detta klimat är mycket besvärligt för alla som icke i rätt nedstigande led härstamma från den i forntiden berömde resenären Stanley.
— Det är ju dessutom ioke blott fråga om toaletten; mat och dryck bjuda på samma faror.
Äfven våra förfäder anade, ehuru förstås på ett mycket gröfre och råare sätt, att här funnos försåt.
Gamla läkarböcker tala om dynt och trikiner, nyare om bakterier.
Att vatten var ett dödande gift visste man sedan urgamla tider.
Detta är lätt förklarligt då man vet att på landsbygden brunnarna alltid borrades i närheten af gödselstaden och i städerna vattnet togs ur de sjöar, i hvilka kloakerna utmynnade.
Dåtidens läkare försökte visserligen att med tydliga bevis öfvertyga allmänheten att Årstaviksvattenblandningen var jämförelsevis oskadlig, men det lyckades ej.
— Derför hittade man på en dryck som bereddes af potatis, hvilken då växte som ogräs, och kallade den bränvin, emedan den liksom brände i halsen.
Denna dryck tycks ha haft flera goda egenskaper; bland annat innehöll den otvifvelaktigt modbillikocker.
En bland Sveriges modigaste och rikaste män på den tiden var en bränvinsfabrikant.
Han anföll käckt regering, ambassadörer och grundlagar och förlorade oupphörligt kolossala rikedomar utan att det generade honom det minsta.
Hans namn var Olle Sprith, hvilket namn honom till ära sedan öfverflyttades på det kraftigaste brän vinet.
— Olyckligtvis hade detta vin flera obehagliga biverkningar, och derför bildades föreningar att utrota det, somliga genom konsumtion (de bättre föreningarna), andra på andra sätt (de sämre), och dessa senare använde i stället kaffe.
Då det emellertid snart visade sig att till och med tre års barn fiDgo » delirium tremens » eller » dille » af denna dryck, uppstodo snart nya föreningar emot kaffet, och dessa föreslogo som bästa surrogat mjölk.
Mjölken hade fbrut på grund af det deri befintliga kofettet användts till beredning af smör.
A propos det minnes jag en lustig historia, som farfar hört af sin far.
En skicklig och förståndig karl — sådana funnos äfven på den tiden, ehuru sparsamt naturligtvis
— hade kommit pä den idéen att i stället för att taga reda på det lilla fettet i komjölken direkt samla fettet i kokroppen och af detta göra smör.
Detta smör kallades margarin.
Det stälde sig naturligtvis mycket billigare och var äfven i flera afseenden bättre än mjölksmöret.
Men som man på den tiden särskildt tycktes lägga an på att utrota fattigdomen genom att svälta il \ jäl de fattiga, så förbjöds helt naturligt ett b&amp; billigt födoämne.
När emellertid mjölkföreningarna kommit väl i gång, konsumerades all mjölk i flytande form och 9&amp;dan den levererades af kon, och d&amp; var man tacksam att åter låta margarinet komma till heders.
Nu hade det dessutom blifvit så dyrt att man ej behöfde frukta för att bereda de fattiga nfigon lindring.
— Äfven mot mjölken hade man dock sina misstankar.
Redan sedan länge hade man trott sig finna att dibarnen ofta förgiftades af den.
— Men hvad skulle man då göra?!
— döda ammorna??
Nu är det ju på samma sätt med allt.
I det förra seklet, » det nervösa århundradet », sysselsatte sig den medicinska vetenskapen, utom med de då uppfunna bakterierna, förnämligast med att studera nervsystemets fysiologi och patologi, men något säkert botemedel lyckades den ej finna.
— Nu för tiden sysselsätter den sig med att oupphörligt uppfinna nya billikocker, göda och omhulda dem — renodla, kallas det
— samt experimentera med dem på lägre varelser.
Särskildt lämpliga härtill lära de nyligen upptäckta, strax norr om nordpolen boende Bihomanerna eller Halfmenniskorna vara.
Rätt intressant är det ju att en för snart två århundraden sedan lef-vande forskare, Darwin, anat dessas tillvaro; de förekomma i den tidens literatur under namn af » Den felande länken ».
Farfar berättade att på hans tid buro menniskorna alltid på sig en flaska morfin och en liten spruta; med detta brukade de pigga upp sina domnande krafter.
Kanske skall det] ycka9 den moderna vetenskapen att buteljera en del billikocker lämpliga till insprutningar i betänkliga fall.
Men då är jag nog redan död.
Stackare jag!
— Ja, det förstås det — men — det vore kanske det bästa.
Trots allt hvad de nu herskande Lennstran-nisterna säga så tror jag ändå på en annan verld.
Någon glädje bkall man väl ha efter som man kommit till.
Den här verlden är en jämmerdal.
Således måste glädjen finnas i en annan verld.
Hvilket skulle bevisas.
— Jag inbillar mig att sällheten i andra verlden ligger i synnerhet deri att billikockerna icke få komma dit.
Och det är rättvist, då de ha det så bra här.
— Ja, vore jag blott säker på detta, så fore jag till Amerika och toge anställning som eldare på ett af de snabbgående jättelokomotiven.
Förr i verlden använde man den gamla lilla Katrinahissen 90m utgångspunkt för fården till det andra landet; detta kallades pjelfmord och medförde att man icke fick » hederlig begrafning ».
Åh, hvad tiderna förändras!
Emellertid är det kanske så godt att dröja litet.
Hvem vet hvad som kan ske?
— Tack vareAntiseptoptimum — den enda medicin i hvilken man ej funnit billikocker och som derför anses vara ett osvikligt gift för dem —, fem billigram hvarannan dag, kan man ju ändå äta svartbrändt, färskt kött och dricka i 37 timmar kokadt skållhett vatten utan att alltför mycket riskera att få något värre än kronisk magkatarr.
Det är visst sant att många påstå att denna medicin småningom gör en till idiot, men detta är ju en cura posterior.
Skada blott att det är så dyrt.
Men allt är ju dyrt, tack vare våra präktiga tullar.
På de saker vi kunna göra sjelfva måste vi natur * ligtvis ha hög tull för att skydda våra fabrikat för täflan med bättre och billigare utländska.
Derigenom kunna vi också ta bra betaldt af våra landsmän för hvad vi göra.
Och på de saker vi nödvändigt behöfva men ej kunna göra sjeliva och derför ej pä vanligt sätt kunna förtjena något på, lägga vi naturligtvis också en hög tull för att åtminstone kunna förtjena litet på tullen.
Ja, tullarne äro bra.
Men dyra bli de.
Så alldele3 nödvändiga för statskassan äro de förBtås ej numera, då krigen af-skaffats.
Ja det har också sin historia.
Ingeniör Jonerikurrimus uppfann ju en maskin, hvarmed från obegränsadt afstånd en projektil af obegränsad kraft kunde förinta ett obegränsadt område, och sålde patentet till en mäktig krigarstat.
Året derpå uppfann han ett nytt lika fruktansvärdt instrument som köptes af en annan mäktig stat.
Nå, de begge rikena gjorde sina små förberedande försök som hade den effekten att de som efteråt Unnu hade öronen i behåll drogo des9a åt sig, och så infördes allmän afväpning.
Den snillrike uppfinnaren, som ej längre hade något att lefva för, uppfann ett sista patent som gjorde honom osynlig på denna planet.
Det är då väl att jag har min säkra plats vid Statens Nummerlotteri.
(Märkvärdigt att det dröjde så länge innan det inrättades, och dock är det den enda nuvarande affär som riktigt bär sig.
) Lönen är visst icke stor, blott 21,000 Kransar, men med sparsamhet räcker den till.
I farfarsfars tid var detta vanlig ministerlön men nu räcker den ej att gifta sig på.
Ty sedan riksnatten, tack vare kvinnomajoriteten, beslutit att hustrun skall utan redovisningsskyldighet förvalta hvad mannen förtjenar, så skulle frun nog pluttra bort allt i hop på luftballongresor och dylikt.
— Nå nå, en sådan der resa har verkligen sina behag.
Jag glömmer aldrig min lilla tripp till Himalaya till firande af att mitt fädernearf tagit slut.
Och vinet der sedan!
Veritabel Himalaya frappé!
Pressadt ur drufvorna dernere på sluttningen, fore9 det genast upp att förvaras i deneviga snön.
Genom detta förfaringssätt måtte de skadliga billi-kockerna hindras att utveckla sig.
Säkert är att det hade endast angenäma verkningar.
— På hemvägen kom ballongens styrapparat litet i oordning, så att vi nödgades nedstiga.
Landet var oss obekant.
» Kiöp stadobs? » — frågade jag en liten krus-hårig, mörkhyad man som kom fram till oss.
— » Su kep spela gudik », * — svarade Hottentotten — det fins ' verkligen sådana än.
Ack, hvad skulle man i våra dagar taga sig till om ej den hedersmannen Schleyer uppfunnit Volaptik!
Nå, skadan var snart reparerad och vi styrde hemåt.
Sådana der små äfventyr göra blott resan pikantare.
Dessutom hade vi kvar ett par flaskor Himalaya, som vi snart frapperade i snön på en af Central-Afrikas bergstoppar.
Ja, det var .en herrlig tid, » men allt det der är nu förbi, förbi », som en af våra klassiker så vemodsfullt utropar.
Ja, det är en sorglig tid jag lefver i.
Att ha att välja mellan att bli långsamt uppäten af plågande billikocker eller att småningom bli idiot eller att bli eldare på ett exploderande, urspårande eller sammanstötande lokomotiv — det är icke roligt.
* » Hvarest befinna vi oss? » — » På Goda Hoppsudden. » Musikalisk revy.
Professor Kummels sejour nödgar mig att säga några ord om k. hofkapellets symfonikonserter, som jag med fastadt afseende på deras denna säsong mindre betydande innehåll ärnat lemna utan afseende.
Professor Rummel visade sig vara en konstnär, som mycket öfverträftade de senare årens temligen ordinära pianistimport.
I jemförelse med honom höra äfvenledes årets pianister, hrr Griinfeld och Dreyschock, till de mindre gudomligheterna.
Vid sitt första uppträdande introducerade sig hr Rummel med ett storverk, Beethovens förnämsta pianokonsert, mot hvilken den nyligen af hr Dreyschock korrekt, men ytligt spelade Ess-d ur-konserten endast är en barnlek hvad utförandets vackra mjukheter angår.
Hr R. spelade utantill, som vanligt med nutidens pianister, men med en säkerhet, en beherskning, som man ej finner hos många.
I dialogen med orkestern i andra satsen vill det ett otroligt minne till att korrekt framföra alla abrupta satser, alla musikaliska parenteser med deras skiljetecken.
Detta gjorde hr R. ej endast ytterst exakt, utan med en poetisk uppfattning af kompositionens anläggning, som ställde denna i det klaraste ljus för åskådarne.
I allmänhet hade den Beethovenianska andan i hr Rummel en tolkare, som man i flera fall känner sig frestad sätta bredvid Hans von Biilow, om ock denne musiktänkare, som egnat ett helt lif åt Beethovens studium, i inträngande djup och genialitet lemnar alla andra Beetho-Ur Dagens Krönika, IX.
31vensspelare efter sig.
Orkestern ackompagnerade denna konsert särdeles beröm värd t, stundom omedelbart efter solistens fingervisningar i ordets egentligaste bemärkelse.
Liszts ungerska fantasi erhåller genom de nationela motivens egendomliga, än sköna, än stickande, beskaffenhet ett intresse, som den annars ej skulle ega, affattad som den är i ett för Liszts långa fingrar beräknadt » långsträckande » pianoparti med den Lisztska alldagliga apparaten af alla slags passager och krumelurer, paosioneradt hopade på hvarandra, och en lika våldsam orkester, brokig, skrikande, med alla orkesterns uppseendeväckande retmedel samvetsgrannt utpyntad.
Mot slutet tycker man sig höra Vaktparaden gå på Gustaf Adolfs torg, görande stundom några uppehåll for de blåsares utpiuade kinders räkning, hvarunder en skicklig pianoherre på ett på torget utflyttadt instrument håller publiken skadelös genom diverse muntra melodier, garnerade med en massa grannlåter upp och ned, som göra att hans händer efter utstånden vedermöda till slut fa samma farg som hrr trumpetares rosenkinder (för att tala » vackert språk »).
Orkestern begvnte aftonens nöje med Mendelsohns skönaste konsertouverture: Fingalshöhe, som stått modell till sa inånga » Nachklänge », prof. Gades bl.
a. för att hålla oss till de mera presentabla.
Denna förtrollande symfoniett gafs charmant.
Mindre charmant både till innehåll och utförande var Wagners Tristanprteludier, nu som förra gången bisserade af vår blaserade, på ovanliga bjerta och skrikande intryck så begärliga tids publik.
Det är en mycket olycklig kärlek som här skildras, det är säkert.
Glömmom Tristan och die siisse Isolde!
Tanken oss Dantes Inferno och de osaliga andarnes gråt, jemmer och tandagnisslan, som ett — tu — tre — nu!
— når sin högsta höjd!
hvilket ackord!
Nu kommer en engel med sin harpa och förkunnar dem lindring i sina plågor.
Hör, nu mildras suckar och gråt, ett svagt hopp om slutlig försoning skymtar fram och en välgörande slummer sänker sig till slut ned öfver de evigt fördömdas gräsliga pina!
Hur effektfullt, sannt och poetiskt har ej den store symfonikern Wagner skildrat detta och hur rysligt — litet ortodoxt har jag ej förklarat saken, våra Wagnerister och högkyrkliga till stor förargelse!
Massenets symfoni var i sig sjelf rätt behaglig och intressant, men ieke kunde den tillfredställa längtan efter någonaf Haydns, Mozarts eller Beethovens symfonier, för hvilka hofkapellet detta år visat en oförklarlig ringaktning som emellertid i januari ledde till ett ingalunda skönt ekonomiskt resultat med den då hållna simpla konserten.
Lyckligtvis kom nu prof. Rummel och satte litet nytt lif i hofkapellet, som började erinra sig att Beethoven skrifvit förtjenstfulla symfonier, som ej kunde misspryda till och med en sa gentil institutions konsertprogram som det kungliga svenska hofkapellets.
Alltså behagade man i nåder erinra sig D-dur-symfonien, som gafs ganska tillfredsställande, om också en repetition till icke hade skadat, särdeles af det underbart förtrollande sköna larghettot, en af Beethovens lyckligaste stunder, hvilket vill säga något.
Här skötte sig de melodiförande instrumenten icke alltid med nödig ackuratess, biåsinstrumenten slarfvade med drillen på Ciss, mer mjukhet och känsla hade behöfts vid framförandet af det guda-sköna kontramotivet, hvars ackompagnement hade kraft ett plus af finess och diskretion.
Ett så idealiskt stycke borde fått ett idealiskt utförande, särdeles af den musikkår, i hvars spets en gång stod Ludvig Norman.
Deremot är det oss ett nöje att erkänna det de mindre sensitiva-artade delarne af denna symfoni, de festligt glada, i strålande yrande kaskader hvirflande delarne er-höllo ett full-lödigt utförande, framför allt finalen med dess af violinerna förträffligt utförda medryckande effektstegringar.
Prof. Rummel gladde denna gång musikvännerna med ett mästerverk ur den romantiska skolan, hvilket visserligen icke i tankarnes djup och konstfulla, på samma gång som klara bearbetning kunde mäta sig med Beethovens G-dur-konsert, men som ändå, betraktadt .i och för sig, besitter fonder af rikhaltigt intresse.
Särdeles fäster man sig vid början, ett ungdomsarbete, der Schumann utöser bländande skatter af sin ännu fullt friska ingifvelse, af sin glödande rosenskimrande ynglingafantasi, genomfläktad af doft från romantikernas » blaue Blume ».
Den andra delen offrar mera åt virtuositen, är i vissa delar oerhördt kapriciös och egen, men dukar dock aldrig under för frestelsen att underordna det hela teknikens ytliga kraf.
Prof. Rummel visade sig hemma äfven i Schumannspel, framhöll öfver allt det verkligt musikaliska, de lifgifvande idéerna, uppfyllande i fullt mått krafven på musikbildning och musikkänsla.
Vi beklaga att denne gedigne musiker icke valde något mervärdefullt nummer efteråt än Liszts applådhungriga tonjong-leri — Ess-dur-konsert, hvars brist på musikgeni fick ersättas af den utförandes skicklighet att handskas med dess flerstädes ganska pikanta, någon enda gång musikaliska, men alltid praktiskt skrifna detaljer i pianist-yrkets djupaste hemligheter.
Dessa hade hr Kummel alla på sina fem, eller rättare tio fingrar, hvilka kroppsdelar förrättade verkliga underverk och visade sig vara af otrolig styrka och soliditet.
Litzt-spelare par préference är ej hr R.
— tant mieux!
Hofkapellet, som börjat med en vacker ouvertur af hr Hallén, hade derpå sin Liszt, sin applåd-grannlåt, och befans det nu vara » Götterdämmering » man till detta måls vinnande anlitat.
Sorgmarsch hette stycket, som begynte i vederbörlig tårdrankthet.
Alen — ett tu tre braka alla glada instrumenten ihop i fröjdefulla harmonier, till och med flöjterna qvittra i glada drillar i höga toner, den döde måtte ha Vaknat till lif igen, bräckt kistlocket och —: » me voilà! »
Polisen borde påbjuda denna sorgmarsh för alla de döda, der man misstänker skendöd.
Vakna ej liken vid dessa toner, så göra de det aldrig och till och med yttersta domens basuner få svårt göra med dessa förhärdade syndare och se sig tvungna att anlita 5 extrabasuner, är jag rädd.
I likhet med hr Nordqvist (sans comparaison med englen Gabriel i öfrigt).
Stycket gafs två gånger, tack vare några personers goda konstitution och envisa sinnelag.
De njöto sedan ogement af reprisen med bleka pannor i eldröda händer!
Musikföreningens senaste konsert i Januari erbjöd föga nytt af intresse.
» Till aftonstjernan » hette första numret, som utgjordes af några verser ur Oscar Fredriks tacka poem, komponerad af hr Åkerberg.
Vi beklaga att detta arbete framfördes.
För skizzbordet kunde det ha dugt, men det tålde ej offentlighetens ljus.
C ’ est une chose h recommencer
— enfin.
Det öfriga utgjordes af fjolårets Maj-program, for hvil-ket vi på sin tid haft nöjet redogöra.