Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Donna Micaela, som i nära tre år hade älskat Gaetano, utan en tanke på att de någonsin skulle komma att tillhöra hvarandra, hade vant sig vid en egendomlig sorts kärlek.
Det var nog för henne, att hon visste, att Gaetano älskade henne.
Då hon tänkte på detta, smög sig en ljuf känsla af trygghet och lycka genom henne.
»Hvad gör det, hvad gör det?» sade hon, då hon led en motgång. »Gaetano älskar mig.»
Han var alltid hos henne, uppmuntrade henne och tröstade henne.
Han lefde med i alla hennes tankar och förehafvanden.
Han var själfva lifvets ande i henne.
Så snart donna Micaela hunnit skaffa sig hans adress, skref hon till honom.
Då erkände hon för honom, att hon haft en fast tro på att han gått emot en olycka.
Men hon hade fruktat så mycket för hvad han skulle komma att genomföra i världen, att hon ej vågat rädda honom.
Hon skref också om hur hon afskydde hans läror.
Hon hycklade alls ej för honom.
Hon sade, att äfven om han vore fri, så kunde hon ej blifva hans.
Hon fruktade honom.
Han hade en sådan makt öfver henne, att om de blefve förenade, skulle han göra henne till socialist och gudsförnekare.
Därför måste hon alltid lefva skild från honom för att kunna rädda sin själ.
Men hon bad och bönföll, att han trots allt detta ej skulle upphöra att älska henne.
Han fick ej, han fick ej!
Han kunde få straffa henne, på hvad sätt som helst, blott han ej upphörde att älska henne.
Han fick ej göra som hennes far.
Det var kanske rimligt, att också han nu stängde sitt hjärta för henne, men han skulle ej.
Han måste vara barmhärtig.
Om han visste hur hon älskade honom, om han visste hur hon drömde om honom!
Och hon berättade för honom, att han var ingenting mindre än själfva lifvet för henne.
»Måste jag dö, Gaetano?» frågade hon.
»Det är då ej nog, att dessa åsikter och läror skilja oss.
Det är ej nog, att de fört dig i fängelse.
Skall du också upphöra att älska mig, därför att vi ej tänka lika?
Ack, Gaetano älska mig!
Det leder till ingenting, det är intet hopp i din kärlek, men älska mig, jag dör, om du ej älskar mig.»
Donna Micaela hade ej förr afsändt detta bref, än hon började vänta på svaret.
Hon trodde, att hon skulle få ett stormigt och vredgadt bref, men hon hoppades, att där skulle finnas ett enda ord, som visade henne, att han ännu älskade henne.
Men hon väntade i flera veckor utan att erhålla något bref från Gaetano.
Det hjälpte henne ej, att hon hvar morgon stod och väntade postbäraren ute på galleriet och nästan gjorde honom bedröfvad öfver att alltid nödgas säga, att han ej hade något för henne.
En dag gick hon själf till posten och bad med de mest bedjande ögon, att man skulle ge henne detta bref, som hon väntade.
Det måste ju vara där, sade hon.
Men kanske de ej kunnat läsa adressen, kanske det hade kommit i orätt fack?
Och hennes mjuka, tiggande ögon bevekte postmästaren, så att hon fick söka igenom högar af gamla oafhämtade bref och vända upp och ned på alla postkontorets lådor.
Men det tjänade alltsammans till intet.
Hon skref också nya bref till Gaetano; men intet svar kom.
Då började hon försöka tro hvad som syntes henne omöjligt.
Hon sökte införa i sin själ medvetandet, att Gaetano hade upphört att älska henne.
Alltsom denna visshet blef större, började hon hålla sig instängd på sitt rum.
Hon blef rädd för människor och satt helst ensam.
Dag efter dag blef hon maktlösare.
Hon gick djupt böjd, och till och med hennes sköna ögon tycktes mista lif och glans.
Efter några veckor blef hon så försvagad, att hon ej mer kunde hålla sig uppe, utan måste ligga hela dagen på sin soffa.
Hon var rof för ett lidande, som helt sakta tog bort all lifskraft från henne.
Hon såg, att hon gick mot döden, och hon var rädd för att dö.
Ett enda botemedel fanns för henne, men det kom ej.
Medan donna
Micaela sålunda tycktes sakta glida bort ur lifvet, beredde man sig i Diamante att fira San Sebastiani fest, som infaller i slutet af januari.
Det var den största fest, som firades i Diamante, men på de senare åren, hade den ej blifvit högtidlighållen med sedvanlig prakt, därför att alltför stor nöd och dysterhet tyngt ned sinnena.
Men detta år, straxt efter det att upproret hade misslyckats och medan Sicilien ännu var uppfylldt af främmande trupper och medan folkets älskade hjältar försmäktade i fängelse, föreslog man att fira festen med all gammaldags ståt, ty nu, sade man, var det ej tid att försumma helgonen.
Och det fromma folket i Diamante beslöt, att där skulle hållas fest i åtta dagar och att San Sebastiano skulle firas med flaggning och dekorering och med kappridter och bibliskt festtåg och illuminationer och sångartäflan.
Man grep sig an med stor brådska och ifver.
Det fejades och skurades i hvarje hus.
Man plockade fram de gamla processionskläderna, och man beredde sig att mottaga främmande från hela Etna.
Det enda hus i Diamante, där förberedelser ej gjordes, var sommarpalatset.
Donna Elisa var djupt bedröfvad öfver detta, men hon kunde ej förmå donna Micaela att låta dekorera sitt hus.
»Hur kan du begära, att jag skall kläda ett sådant sorgens hus i blommor och grönt?» sade hon.
»Rosorna skulle fälla sina blad, om jag ville använda dem till att dölja den olycka, som härskar här.»
Men donna Elisa var helt inne i festen och väntade mycket godt af att man började fira helgonen som i forna dagar.
Hon talade ej om annat än hur prästerna läto dekorera domkyrkans fasad på det gamla sicilianska sättet med silfverblommor och speglar.
Och hon beskref festridten: så många skulle ryttarna bli, och så höga plymer skulle de hafva i hattarna, och så långa blomstervirade käppar med vaxljus i toppen skulle de bära i händerna.
Då första festdagen kom, var donna Elisas hus dekoreradt på det allra präktigaste.
Där såg man Italiens grön-röd-hvita fana fladdra från taket, och röda gullfransade dukar med helgonets namnchiffer voro utbredda öfver fönsterbräden och balkongräcken.
Men upp och ned för väggen löpte järneksgirlander, fästa i stjärnor och bågar, och rundt om fönsterna smögo sig kransar, bundna af de små skära rosorna från donna Elisas trädgård.
Rätt öfver ingången satt helgonets bild, inramad i liljor, och på tröskeln lågo cypresskvistar.
Och hade man trädt in i huset, skulle man funnit det likaså prydt i det inre som på utsidan.
Från källaren och till vinden var det fejadt och blomsterklädt, och på hyllorna i boden stod ej ett så litet eller obemärkt helgon, att det ej hade en eternell eller bellis i handen.
På samma sätt som hos donna Elisa hade man i det fattiga Diamante dekorerat hela gatan utefter.
Det var ett sådant vimmel af flaggor, att man tänkte på tvättkläderna, som hängde från jorden till himlen i gränden ofvanför den lille morens hus.
Alla hus och alla äreportar buro flaggor, och tvärs öfver gatan hängde rep, där vimpel vajade invid vimpel.
Vid hvart tionde steg hade Diamantefolket svängt äreportar öfver gatan.
Och öfver hvarje port stod helgonets bild, infattad i gula eternellkransar.
Balkongerna voro klädda med röda täcken och brokiga borddukar, och uppför väggarna slingrade sig styfva girlander.
Där var så mycket blommor och så mycket grönt, att ingen kunde förstå hur man kunnat skaffa allt detta redan i januari.
Allting var bekransadt och blomsterprydt.
Kvastkäppen bar krans af crocus och portklappen en bukett af hyacinter.
Men i fönstren stodo taflor med namnchiffer och inskriptioner af blåröda anemoner.
Och mellan dessa utsirade hus vältrade människoströmmen så väldig som en stigande flod.
Det var ej allenast Diamanteborna, som firade San Sebastiano.
Från hela Etna kommo gula, praktfullt beslagna och målade kärror, dragna af hästar i utsirade seldon och fullastade med människor.
Sjuke och tiggare och blinde sångare voro komna i stora skaror.
Och där voro hela pilgrimståg af sådana stackars människor, som nu efter olyckorna ägde någon att bedja för.
Det var så mycket människor komna, att man undrade huru alla skulle kunna rymmas inom stadsmurarna.
Folk var det på gatan, folk i fönstren, folk på balkongerna.
På de höga stentrapporna sutto människor, och bodarna voro fulla af dem.
De stora gatudörrarna voro uppslagna, och i förstugorna voro stolar ställda i halfcirkel som på en teater.
Där sutto värdfolk och gäster och sågo på dem, som drogo förbi.
Genom hela gatan strömmade ett berusande larm.
Det var ej nog med att alla människor talade och skrattade.
Där funnos också positivspelare, som stodo och vefvade på positiv så stora som orglar.
Där voro gatsångare, och där voro män och kvinnor, som deklamerade Tasso med skrällande, utskrikna röster.
Där funnos alla slags utropare, där strömmade orgelbrus ur alla kyrkor, och på torget på bergskrönet spelade stadsmusikanterna så, att det hördes öfver hela Diamante.
Detta glada larm och denna blomsterdoft och detta flaggsvaj i luften utanför donna Micaelas fönster hade makt att väcka henne ur hennes bedöfning.
Hon reste sig upp, som om lifvet hade sändt bud efter henne.
»Jag vill ej dö,» sade hon till sig själf.
»Jag vill försöka att lefva.»
Hon tog sin fars arm och gick ut på gatan.
Hon hoppades, att lifvet därute skulle berusa henne, så att hon skulle kunna glömma sin sorg. »Lyckas ej detta för mig,» tänkte hon, »kan jag ej finna förströelse, så måste jag dö.»
Men nu fanns i Diamante en gammal, fattig stenarbetare, som hade tänkt att kunna förtjäna ett par soldi under festen.
För den skull hade han i lava format ett par små byster af San Sebastiano och af påfven Leo XIII.
Och som han visste, att många i Diamante älskade Gaetano och sörjde öfver hans öde, så gjorde han också ett par afbildningar af honom.
Så snart donna Micaela kom ut på gatan, råkade hon möta just denne man, och han bjöd ut till henne sina små eländiga bilder.
»Köp don Gaetano Alagona, donna Micaela,» sade mannen, »köp don Gaetano, som regeringen har satt i fängelse, därför att han ville bistå Sicilien.»
Donna Micaela tryckte hårdt sin fars arm och gick hastigt vidare.
Men inne på Café Europa stod värdens son och sjöng canzoner.
Han hade diktat några nya för festens skull och bland andra också ett par om Gaetano.
Ty han kunde ju ej veta om inte människor just skulle vilja höra om honom.
Då donna Micaela gick förbi caféet och hörde, att där var sång, stannade hon och lyssnade.
»Ack, Gaetano Alagona!» sjöng den unge mannen.
»Sånger äro mäktiga.
Jag skall sjunga dig fri med mina sånger.
Först sänder jag dig den smäckra canzonen.
Han skall glida in mellan dina fängelsegaller och bräcka dem.
Sedan skickar jag dig sonetten, hvilken är fager som en kvinna och besticker dina väktare.
Och därpå diktar jag dig det härliga odet, som skakar dina fängelsemurar med sina stolta rytmer.
Men om intet af detta hjälper dig, bryter jag ut i det mäktiga epos, som äger härar af ord.
O, Gaetano, så starkt som en armé tågar det fram.
Alla det gamla Roms legioner skulle ej haft makt att hejda det.»
Donna Micaela hängde sig under sången krampaktigt fast vid sin fars arm, men hon sade ingenting, utan gick vidare.
Då började cavaliere Palmeri tala om Gaetano.
»Jag visste ej, att han var så älskad,» sade han.
»Icke jag heller,» mumlade donna Micaela.
»Men i dag har jag sett främmande människor komma in i boden till donna Elisa och tigga henne om att få köpa något, som han snidat.
Hon hade ej kvar annat än ett par gamla radband, och jag såg henne slita sönder dem och dela ut dem pärla efter pärla.
Donna Micaela såg på sin far som ett bedjande barn.
Men han visste ej om hon ville, att han skulle tiga eller fortsätta att tala.
»Donna Elisas gamla vänner gå omkring nere i trädgården med Luca,» sade han, »och Luca visar dem Gaetanos älsklingsplatser och trädgårdslandet, som han brukade plantera.
Och Pacifica sitter inne på verkstaden bredvid hyfvelbänken och berättar allt möjligt om honom, alltsedan han var stor som så.»
Mer kunde han ej berätta, trängseln och larmet blefvo så stora omkring honom, att han måste afbryta.
De ämnade sig upp till domen.
På domtrappan satt som vanligt den gamla Assunta.
Hon höll ett radband mellan händerna och mumlade fram samma bön hela radbandet rundt.
Hon bad helgonet, att denne Gaetano, som lofvat hjälpa alla fattiga, skulle få komma åter till Diamante.
Då donna Micaela gick förbi henne, hörde hon tydligt: »San Sebastiano, gif oss Gaetano!
Ack, för din barmhärtighet, ack, för vår eländighet, San Sebastiano, gif oss Gaetano!»
Donna Micaela hade ämnat gå in i kyrkan, men hon vände på trappan.
»Det är en sådan trängsel därinne,» sade hon, »jag vågar ej.»
Hon gick åter hem.
Men medan hon varit borta, hade donna Elisa passat på tillfället.
Hon hade hissat en flagga på taket på sommarpalatset, hon hade bredt ut dukar på balkongerna, och då donna Micaela kom hem, höll hon på att fästa upp en girland i porten.
Ty donna Elisa kunde ej lida, att sommarpalatset var odekoreradt.
Hon ville, att ingenting skulle fattas i San Sebastiani ära denna gång.
Och hon fruktade, att helgonet ej skulle hjälpa Diamante och Gaetano, om ej de gamla Alagonas palats firade honom.
Donna Micaela kom gående, blek som en lifdömd och lutande, som hade hon blifvit en åttioårig gumma.
Hon mumlade för sig själf: »Jag gör inga byster åt honom, jag sjunger inga sånger om honom, jag törs ej bedja Gud för honom, jag köper inga af hans pärlor.
Hur skall han kunna tro, att jag älskar honom?
Han måste älska alla dessa andra, som tillbedja honom, men ej mig.
Jag tillhör ej hans värld, mig kan han ej mer älska.»
Och då hon såg, att man ville blomstersmycka hennes hus, syntes det henne så upprörande grymt, att hon ryckte kransen från donna Elisa och kastade den för hennes fötter, i det hon frågade om hon ville mörda henne.
Sedan gick hon förbi henne uppför trappan och upp på sitt rum.
Hon kastade sig på soffan och borrade ned ansiktet i kuddarna.
Hon hade ej förrän nu förstått hur detta yttre skilde henne och Gaetano.
Folkets man kunde ej älska henne.
Och därtill kom, att hon kände det, som hade hon hindrat honom att hjälpa alla dessa fattiga.
Hvad han måtte afsky henne, hvad han måtte hata henne!
Och där kom hennes onda åter smygande öfver henne.
Detta onda, som bestod i att ej vara älskad!
Det skulle mörda henne.
Hon tänkte, där hon låg, att allt var förbi, allt var slut.
Så medan hon låg där, stod plötsligen den lilla Kristusbilden för hennes inre syn.
Det var som hade han trädt in i rummet i hela sin fattiga prakt.
Hon såg honom tydligt.
Donna Micaela började anropa Kristusbarnet om hjälp.
Och hon förvånade sig öfver att hon ej förr vändt sig till denne gode hjälpare.
Men det var väl därför att bilden ej stod i en kyrka, utan fördes omkring som en museivara af miss Tottenham, som hon blott i sin högsta nöd påminde sig honom.
Det var sent på kvällen samma dag.
Efter middagen hade donna Micaela gifvit alla sina tjänare lof att gå ut på festen, så att hon och hennes far voro ensamma i hela det stora huset.
Men vid tiotiden reste sig hennes far och sade, att han ville höra sångartäflingen på torget.
Och då han gick, vågade ej donna Micaela sitta alldeles ensam, utan hon måste besluta sig för att följa honom.
Då de kommo upp till torget, sågo de det förvandladt till en teater med stolrad vid stolrad.
Hvarenda vrå var fylld med människor, och det var med knapp nöd de kunde finna platser.
»I kväll är Diamante härligt, Micaela,» sade cavaliere Palmeri.
Det var som hade nattens ljufhet mildrat honom.
Han talade mera enkelt och ömt till sin dotter än han på länge gjort.
Donna Micaela tyckte genast, att han talat sant.
Hon kände det så, som då hon första gången kom till Diamante.
Det var undrens stad, skönhetens stad, en liten Guds helgedom.
Midt framför henne stod en hög och mäktig byggnad, som var uppförd af själflysande diamanter.
Hon måste tänka efter en stund, innan hon kunde förstå hvad det var.
Dock var det ingenting annat än domkyrkans fasad, som hade blifvit klädd med blommor af styft silfver- och guldpapper och med tusen små speglar, som hade stuckits in mellan blommorna.
Och i hvarje blomma hängde ett litet oljeglas med en låga så stor som en eldfluga.
Detta var mycket vackert.
Det var den mest intagande illumination, som donna Micaela sett.
Det var ingen annan belysning på torget, och det behöfdes ingalunda något mer ljus.
Denna stora vägg af diamanter, lyste alldeles tillräckligt.
Det svarta palazzo Geraci stod eldrödt, som om det hade belysts af en eldsvåda.
Man såg ingenting af världen utom torget.
Allt där utanför var djupt mörker, och detta gjorde, att hon åter tyckte sig känna igen det gamla förtrollade Diamante, som ej låg på jorden, utan var en helig borg på ett af himmelens berg.
Rådhuset med de tunga balkongerna och den höga trappan, det långa nunneklostret och den romerska porten voro åter härliga och förunderliga.
Och hon kunde knappast tro, att det var i denna stad, som ett så förfärligt lidande hade drabbat henne.
Midt inne i den stora människomassan, kändes ingen kyla.
Vinternatten var ljum som en vårnatt.
Och donna Micaela började känna inom sig något af vår.
Det började skälfva och darra inom henne på ett sätt, som var både ljuft och förfärligt.
Så måste det kännas i Etnas snömassor, då solen upplöser dem till gnistrande bergbäckar,
Hon såg på människorna, som fyllde torget och förvånade sig öfver att hon hade varit så pinad af dem på förmiddagen.
Hon tyckte nog om att de älskade Gaetano.
Ack, om han endast fortfarit att älska henne, skulle hon varit outsägligt stolt och lycklig öfver deras kärlek.
Då skulle hon kunnat kyssa dessa gamla valkiga händer, som formade bilder af honom och knäpptes till böner för honom.
Som hon tänkte detta, slogs kyrkdörren upp och en stor, platt vagn rullades ut ur kyrkan.
Högst uppe på den rödklädda vagnen stod San Sebastiano vid sin påle, och nedanför bilden sutto de fyra sångare, som skulle täfla.
Det var en gammal blind man från Nicolosi, en tunnbindare från Catania, som ansågs vara den bäste improvisatore på hela Sicilien, en smed från Termini och den lille Gandolfo, som var son till väktaren på rådhuset i Diamante.
Alla människor förvånade sig öfver att Gandolfo vågade uppträda i en så farlig täflan.
Gjorde han det månne för att behaga sin fästmö, den lilla Rosalia?
Ingen hade förr hört talas om att han kunde improvisera.
Han hade aldrig i hela sitt lif gjort annat än ätit mandariner och stirrat på Etna.
Det första, som gjordes, var, att det kastades lott mellan de täflande, och lotten föll så, att tunnbindaren kom först i tur och Gandolfo sist.
Då lottdragningen utföll så, bleknade Gandolfo.
Det var ju förfärligt att komma sist, då de alla skulle tala öfver samma ämne.
Tunnbindaren valde att tala om San Sebastiano, då han var legionär i det gamla
Rom och för sin tros skull fastbands vid en påle och användes som skottafla af sina kamrater.
Efter honom kom den blinde, som berättade om hur en from romarinna fann martyren, blodig och genomborrad af pilar och lyckades återkalla honom till lifvet.
Så kom smeden, som förtalde alla de under San Sebastiano hade utfört på Sicilien under pesten på femtonhundratalet.
De blefvo alla mycket prisade.
De hade många starka ord om blod och död, och folket jublade åt dem.
Men de, som voro från Diamante, blefvo oroliga för den lille Gandolfo.
»Smeden tar alla ord från honom.
Han måste misslyckas,» sade de.
»Ah,» sade andra, »den lilla Rosalia tar ej förlofningsbandet ur flätan för den skull.»
Men Gandolfo kröp ihop i sitt hörn af vagnen.
Han blef allt mindre och mindre.
De som sutto nära kunde höra hur han hackade tänderna af förfäran.
Då det ändtligen blef hans tur, och han reste sig och började improvisera, var han mycket dålig.
Han var sämre än någon hade väntat.
Han stapplade fram ett par verser, men det var endast ett upprepande af hvad de andra sagt.
Så blef han med ens tyst och drog häftigt efter andan.
Under detta ögonblick kom en förtviflans styrka öfver honom.
Han rätade på sig, och det steg upp en smula färg på hans kinder.
»O, signori,» sade den lille Gandolfo, »låt mig tala om det, som jag alltid tänker på!
Låt mig tala om det, som jag alltid ser framför mig!»
Och han började obehindradt och med väldig kraft berätta hvad han själf sett.
Han talade om hur han, som var son till rådhusväktaren, hade smugit sig öfver mörka vindar och legat gömd på en af domarsalens läktare den natten, då krigsrätten församlat sig för att döma öfver de upproriske i Diamante.
Då hade han sett don Gaetano Alagona på de anklagades bänk i sällskap med en mängd vilda sällar, som voro sämre än djur.
Han talade om hur skön Gaetano varit.
För den lille Gandolfo hade han varit som en gud att se bredvid de förfärliga människor, som omgåfvo honom.
Och han beskref dessa banditer med deras vilda rofdjursansikten, deras sträfva hår, deras otympliga lemmar.
Han sade, att de voro sådana, att hjärtat skälfde på den, som såg in i deras ögon.
Dock, i all sin skönhet var don Gaetano än förfärligare än dessa människor.
Gandolfo visste ej hur de vågade sitta bredvid honom på bänken.
Under hans rynkade ögonbryn ljungade blickar ned på hans medfångar, som borde hafva mördat deras själar, om de som andra människor hade ägt en själ.
’Hvilka äro ni’, tycktes han fråga, ’som våga draga till plundring och mord, under det att ni åkalla den heliga friheten?
Vet ni, hvad ni gjort?
Vet ni, att för ert påfunds skull sitter jag nu fången?
Och det var jag, som skulle hafva räddat Sicilien!’ Och hvarje blick han kastade på dem var en dödsdom.
Hans blickar föllo på alla de saker, som banditerna stulit och hvilka nu lågo upplagda på domarbordet.
Han kände igen dem.
Skulle han ej känna pendylerna och silfverfaten från sommarpalatset, skulle han ej känna helgonbilder och mynt, som hade röfvats från hans engelska beskyddarinna?
Men då han känt igen dessa saker, sände han sina medfångar ett förfärligt leende.
’Ni hjältar, ni hjältar,’ sade leendet, ’ni ha stulit hos två kvinnor.’
Hans ädla ansikte skiftade ständigt.
En gång hade Gandolfo sett det sammandragas af plötslig skräck.
Det var då karlen, som satt närmast honom, hade sträckt ut en hand, som var helt blodig.
Hade han törhända fått en plötslig aning om sanningen?
Tänkte han då på att dessa människor hade brutit sig in i det hus, där hans älskade vistades?
Gandolfo talade om, huru officerarne, som skulle vara domare, kommit in, tysta och allvarliga, och satt sig på sina platser.
Men, sade han, då han sett dessa höga herrar, hade hans oro minskats.
Han hade sagt sig, att de visste, att don Gaetano var en förnäm man, och att de ej skulle döma honom.
De skulle ej förblanda honom med banditerna.
Ingen kunde dock tro, att han velat plundra hos två kvinnor.
Och se, då domaren ropade upp Gaetano Alagona, var hans röst utan hårdhet.
Han talade till honom som till en like.
»Men,» sade Gandolfo, »då nu don Gaetano reste sig, stod han så, att han kunde se ut öfver torget.
Och på torget, på detta samma torg, där nu så många människor sitta i lust och glädje, tågade då fram ett liktåg.
Det var de hvites brödraskap, som bar den mördade Giannitas lik till hennes mors hus.
De gingo fram med facklor, och man såg tydligt båren, som bars upplyftad på bärarnas axlar.
I det tåget långsamt skred fram öfver torget, kunde man igenkänna bårtäcket, som var bredt öfver liket.
Det var Alagonas bårtäcke, prydt med prunkande vapen och rika silfverfransar.
Men då Gaetano såg detta, förstod han, att den mördade var från Alagonas hus.
Hans ansikte blef askgrått, och han vacklade, som om han varit nära att falla.
I detta ögonblick tillsporde honom domaren: ’Känner ni den mördade?
Och han svarade: ’Ja.’
Då fortsatte domaren, som var en barmhärtig man: ’Stod hon er nära?
Och då svarade don Gaetano: ’Jag älskar henne.’
Då Gandolfo hade kommit så långt i sin berättelse, såg man donna Micaela häftigt resa sig, som hade hon velat motsäga honom, men cavaliere Palmeri drog henne raskt ned bredvid sig.
»Stilla, stilla,» sade han till henne.
Och hon satt stilla med ansiktet nedböjdt i händerna.
Då och då vaggade hon med kroppen och jämrade sig lågt.
Men Gandolfo berättade hur domaren, då Gaetano bekant detta, hade visat på hans medfångar och frågat honom:
’Om ni älskade denna kvinna, hur kan ni då hafva någon gemenskap med dessa, som mördat henne?
Då hade don Gaetano vändt sig mot banditerna.
Han hade höjt sin knutna hand mot dem och skakat den.
Och han hade sett ut, som om han önskat sig en dolk för att kunna stöta ned dem en för en.
’Med dessa!’ hade han utropat.
’Skulle jag hafva något gemensamt med dessa?’
Och helt visst hade han ämnat säga, att han ingenting hade att göra med rånare och mördare.