Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lilla Christines väsen var aimabelt och naturligt, dock visade hon sig ganska känslig för de unga herrarnes hyllning.
Ett alltför naturligt, men alldeles icke aimabelt väsen, visade hennes bror, unge John, som äfvenledes var inne.
Han hade satt sig afsides i en vrå af rummet och gjorde sig ej besvär att hälsa, när de förnäma herrarne kommo in, ej heller att stå upp och buga sig, när en eller annan af dem aflägsnade sig.
Det skämde honom att vara så trilsk, ty unge John var en vacker pojke med regelbundna anletsdrag, fast af tungsint tycke.
Hans dräkt var ganska besynnerlig och af eget påfund, men klädde honom ej oäfvet.
Han bar opudradt, rundt utkammadt hår och hade nerfällskrage på sammetsrocken, men nyttjade ingen halsduk öfver spetsskjortan.
Knäbyxor bar han visserligen, men han hade halfstöflar i stället för silkesstrumpor och skor.
Där satt unge John i sin vrå och lade märke till allt och hörde allt som yttrades, fast han själf molteg hela tiden.
Sin högra hand höll han nerstucken i den ena af rockens djupa fickor, och hvar gång en af hofmännen yttrade något till hans mor eller syster, som ej behagade honom, grep han fastare tag om föremålet nere i fickan, med hvilket han eljes lekte.
Ingen af de uppvaktande kavaljererna låtsade om honom eller fäste något afseende vid de mulna blickar, hvarmed han betraktade dem.
De hade väl reda på hans besynnerligheter, ty fru Christina beklagade sig ofta bitterligen öfver hur omöjlig hennes son var att uppfostra, då fadern så oerhördt skämde bort honom och lät honom ha sin vilja i allt.
I dag var emellertid fru Christina så ockuperad, att hon knappast visste af att unge John var tillstädes, åtminstone bestod hon platt ingen tanke på honom.
Hon skrattade som bäst åt Schröderheim.
– Rapporten är väl en impertinens efter vanligheten, sade hon.
Schröderheim framtog ur den broderade taskboken ett omsorgsfullt sammanviket papper, ur hvilket han låtsade läsa:
»Underdånigaste rapport till Hans Kungliga Majestät rörande det höga krigsbefälets belägring af det som ointagligt ansedda fästet vid hörnet af östra Hamnen och Sillegatan i Götheborg, dateradt den 18 november 1788.»
Fru Christina tog från étagèren en juvelprydd pastilldosa.
– Det är bäst, att kusin förfriskar sig, innan kusin börjar.
Schröderheim tog en pastill ur dosan och kysste behändigt den hvita hand, som räckte honom den.
Han läste med spelad högtidlig kansliröst till de ungas högljudda munterhet:
»Underdånigaste rapport, etcetera, etcetera.
– Pro primo:
Sinclair är vid den älskvärda fru Halls små förtjusande fötter.
Statssekreteraren kastade en lång blick på de rödklackade sidenskorna, som voro placerade korslagda och tämligen långt framsträckta på en ljusblå sidenpall.
– Nå!
– Sinclair är vid den förtjusande fruns onekligen särdeles förtjusande små fötter med brinnande lunta, och det är ej hans skull, att han ej får lossa kanonerna.
Mörner flankerar och harcellerar jämmerligen, men den sköna håller honom vid utposterna.
Hermansson försvarar inloppet och flaggan på skansen.
Schröderheim pauserade ett ögonblick, medan han vände bladet.
– Det där är verkligen en revy, som är mycket till fördel för min egenkärlek, sade fru Hall.
– Hör vidare, allt är icke sötma, här kommer något litet aigert till omväxling: »Strokirch kommer ibland och slipar fru Christinas huggjärn – –
– Mina huggjärn!
Jag, som är den beskedligaste människa i världen!
Hvilken idé bibringar ej kusin vår nådige konung om mig!
– Hans Majestäts idéer äro stadgade vis à vis detta deliciösa ämne.
För resten är söta kusin lite mer handterlig, då växelfebern är borta, så som till exempel i dag.
– Det är alltför aimabelt, att kusin ej därom rapporterar till Hans Majestät.
– Törhända har jag gjort det.
Står icke här par exemple:
Engelhardt kommer två gånger om dagen med litet emulsion –
– Nå vidare, gå vidare!
– Gå vidare törs jag inte, fast jag är svåra frestad.
Schröderheim klappade åter den hårdt snarkande hunden i den charmanta fru Halls knä.
– Kusin är nog hygglig att ej nämna ett ord om löjtnanterna och lilla missen, som Hans Majestät behagar kalla Christine.
– Visserligen gör jag det.
Schröderheim låtsade återigen läsa:
»Ribbingen och de Beche sitta fast med vingarne vid ett litet sybord; midt emot söta mors soffa.
– För näpen vy!
– Mycket täck.
Och det är précisément det lilla Christine är, näpen och söt att äta upp.
Och brås på söta mor gör hon därutinnan, att också hon förenar list med abandon.
Det var för innerligen à propos, att herr Hall föll på den luminösa idéen att skicka efter henne till assembléen i går afton.
Konungen var alldeles betagen i hennes coiffyr och klädsel à l’anglaise.
Förut hade det nådiga humöret ej varit af det allra nådigaste slaget, eftersom där var så litet folk på assembléen.
– Hans Majestät var charmant mot damerna, äfven innan min dotter kom, svarade fru Christina litet snäft.
– Naturligtvis, naturligtvis.
Fru Christinas juvelprydda hand låg så väl till pass, att Schröderheim lyfte den till sina läppar och kysste den så hörbart, att ungdomen vid sybordet skrattade.
Fru Christina hotade med fingret.
– Prenez-garde aux enfants!
– Jag håller ju mig på distans.
Jag säger endast:
Gud låte ej denna vår ömma vänskap förtrögas!
Innan jag reser, vill jag också förbehålla mig att underhålla den med korrespondens.
– Reser, det är väl ej tal om resa!
– Visst inte, vi tala lika litet om resa som om riksdag, och kriget ockuperar oss ännu mindre.
Icke för thy skall jag om tvenne dagar vara kungen följaktig till Wermländska orterna och Dalsland, hvarefter Hans Majestät tänker taga passet vid Qvistrum i ögnasikte.
Men det är blott en eskapad på en veckas tid, hvarefter vi återvända till denna charmanta stad, som vi hafva räddat, men hvars sköna fruar kvarhålla oss i den grymmaste fångenskap.
Söta kusin, söta kusin Christina, det faller mig in, att jag med all möjlig uppriktighet skall säga kusin, att jag börjar känna en verklig passion för söta kusin.
– Vill söta kusin höra anekdoten, som jag här förliden berättade Hans Majestät?
Fast strängt taget var det ingen anekdot, utan en vädjan till Salomos höga vishet.
Jag slutade den med frågan:
Var detta en uppmuntran till dygd, eller en snara för oskulden?
– Det är väl en lättvindig sak att afgöra.
Men tala sakta, ifall historien efter vanan är oanständig!
– Efter vanan!
– Efter kusins vana.
När brukar kusin berätta annat än indecenta historier?
– Det där låter som en veritabel uppmaning.
Men den här gången kan jag inte stå till tjänst.
Min anekdot är säkerligen den oskyldigaste kusin någonsin hört, ja, den är till den grad menlös, att den ej en gång skulle kunna såra lilla Christines oskuldsfulla öron.
Men är söta kusin det minsta inquiet, så har jag naturligtvis intet emot att hviska.
Schröderheim drog sin taburett alldeles intill fru Christinas soffa.
Hon lutade sig fram mot honom.
Med tummen och pekfingret omfattade han det lilla fina örat och böjde det i likhet med en tratt och höll sin mun så tätt därintill, att fru Hall utropade:
– Kusin kittlar mig med sitt flåsande.
– Alltid något att utsätta på en stackars karl.
Var inte orolig, lilla Christine, jag kittlar inte söta mor!
Nå, kan kusin höra på distans, om jag hviskar så här lågt.
– Det har blifvit så underbart tyst i det här kabinettet!
Jag förstår ej hvarför herrarne icke sköta sina egna angelägenheter.
Grefven är tillräckligt kvicker karl för att själf finna upp sina historier, och om lille de Beche talar om allt hvad han kan, så blir det vår tur härborta att försöka rodna.
Nå.
– Det här är historien.
Konversera er dam, mina unga herrar, och förnedra er ej med att lyssna!
Jo, det fanns i Paris för några år sedan en ung, skön och dygdig aktris.
En engelsk lord ansåg detta för så nytt i vårt tidehvarf – pardon, söta kusin, jag talar om aktriser – och för så stort, att han utbad sig att få ingå kontrakt med henne, af den natur att mot ett ståndaktigt framhärdande i samma tänkesätt betala till henne 50 guinéer månatligen.
Men kontraktet hade dock en annan hake, nämligen, att om hon framdeles ämnade bryta kontraktet, lorden då måtte äga förmånsrätten, i hvilket fall han ville öka pensionen till 100 guinéer i månaden.
– Och nu vädjar jag till söta kusin, som jag vädjat till kungen:
Var detta en uppmuntran till dygd eller en snara för oskuld?
– Hvad höll Hans Majestät före?
– Det är statshemligheter, som jag ej törs förråda.
Hvad anser söta kusin?
– Det skall jag ge besked om en annan gång.
– Det tål att fundera på.
Betjänten kom in och anmälde:
– Generaladjutanten vid svenska flottan, grefve Claes Adam Wachtmeister.
Grefve Wachtmeister var en grann karl om trettiotre år med en sjömans friska, rödletta ansikte och hurtiga sätt.
Han gick fram till fru Christina och kysste henne på hand, sade i förbigående några skämtsamma ord till Schröderheim och drog så fram en stol till mamsell Christines sybord.
Schröderheim höjde på ögonbrynen till en fråga.
Fru Hall nickade.
– Nog ger hans familj sitt bifall, sade hon hviskande, det beror på om herr Hall gör det.
Jag är lika mycket för Pollet som för Wachtmeister.
– Och lilla mamsell Christine själf –?
– Hon har penchant för allesammans, kanske mest för Nils von Jacobson.
Men hon deciderar sig säkerligen för den, som hennes far utväljer.
Han har hela hennes förtroende.
– Tala om – så.
Här ha vi herr Hall.
Alla herrarne reste sig från sina platser och hälsade på värden, som stelt bugade sig.
Herr Hall gick direkt fram till unge John.
– Har du visat herrarne det, jag gaf dig i morse, min son?
– Nej, min far, jag har inte funnit något tillfälle.
Herrarne ha haft så mycket att beställa.
– Gör det då nu!
Unge John drog fram sin hand ur fickan.
– Min unge herre, ifall den tingesten är laddad, vore jag oändligen tacksam, ifall den ej riktades direkte på mig, sade Schröderheim.
– Hvilken tingest?
Hvad är det du har i handen, John? ropade fru Christina.
– Det är en pistol, som jag förskrifvit från England till min son, svarade herr Hall.
Visa den, John!
Det är ett mycket omsorgsfullt arbete, sir ni, sir ni.
De unga kavaljererna beskådade och beundrade den rikt inlagda pistolen.
– Charmant, syperb, en veritabel bijou!
Kan unge herr Hall skjuta?
– Jag har aldrig försökt, men jag kan nog.
– Siktar unge herrn så där högt och råkar han af misstag röra vid trycket, så träffar han den kostbara engelska ljuskronan, sade Schröderheim torrt.
– Det kan han mans göra.
Jag kan köpa en ny ljuskrona.
Försök om du kan träffa ljuskronan, min son!
Fru Hall rusade upp från soffan med ett skrik.
Men innan hon hann förhindra det, hade John tryckt af, och en mängd af de dyrbara, slipade glasarmarne och manschetterna föllo i små spillror till golfvet.
– Det var en bra träff, min son.
Var utan oro, mrs Hall.
Posten till England går i afton och jag skrifver med den efter en alldeles dylik glaskrona, sir ni, sir ni!
De höga herrarne sågo på hvarandra, men unge John gaf sitt hjärta luft i ett kort skratt.
Det kändes ackurat, som om han nu rent ut sagt hofherrarne sin mening och visat sitt allerhögsta misshag öfver dem och deras kurtis.
Men ingen af de närvarande gaf saken denna tydning.
Fru Halls lille hund, som vaknat af skottet, skällde och tjöt erbarmligt.
Papegojan flaxade vildt i sin bur och skrek oupphörligen: »Drummelpelle, Drummelpelle!»
Konungen hade rest bort och tagit Schröderheim och några af sin närmaste omgifning med sig på inspektionsresan till Dalsland och Wermland, men de kvarvarande officerarne och hofkarlarne fortsatte med sina uppvaktningar hos de vackra Götheborgsfruarna.
Fru Hall tog alltjämt emot vid sin soffa och mamsell Christine vid sitt sybord, och herr Hall gick ut och in och besvärade ingen.
Hela veckan var för resten upptagen af kalaser, måndagen var man hos directeur Sandeberg på Partilled, tisdagen hos rådman Habicht på Jonsered, onsdagen hos Brusewitz i Gammelstaden, torsdagen hos konsul
Deslile, fredagen hos arkiater Engelhardt, lördagen hos Erskine, söndagen hos Halls.
På alla ställena diskuterades ett viktigt ämne, nämligen hur kungen skulle mottagas vid sin återkomst.
Det ena projektet efter det andra uppstod och förkastades.
Somliga höllo före, att borgerskapet skulle anordna en subskriberad bal, andra röstade för att anställa en artig illumination, låta förtöja några rikt illuminerade båtar i Stora kanalen och upplysa Kämpebron och Lejonbron med lyktor, samt anställa ett praktfullt fyrverkeri med lämpliga eldpjeser.
– Den ena dagen hade man bestämt sig för ett projekt, den andra för ett annat.
Men då villrådigheten var som störst, anmälde borgerskapets infantericorps, att den åt ingen ville cedera äran att högtidligen mottaga konungen, och att officerarne i tysthet aftalat ett sätt att vid stadsporten vara konungen till mötes, ifall Hans Majestät sent på aftonen skulle anlända.
Konungen, som alltid var hågad att öfverraska och förbluffa, infann sig emellertid, utan att någon hade aning därom, redan klockan tre på eftermiddagen den 28 november.
Inga anstalter voro vidtagna vid stadsporten.
Tillställningen tycktes vara totalt mankerad.
Det blef en oro, ett springande och ett förfrågande.
Ändtligen fick man det besked, att Hans Majestät förklarat sig samma afton vilja besöka spektaklet.
I största hast beslöt man sig för att i underdånighet beledsaga Kungliga Majestät på återvägen till Residenset.
Rådman Lunds son, en kusin till unge John Hall, hade strax detta arrangemang kom på tal bedt honom vara sig behjälplig med framletandet af några lämpliga kostymer ur det Hallska teaterförrådet, men unge John hade tvärt nekat härtill.
Unge John hade jakobinska tänkesätt och ville på inga villkor spänna sig för tyrannens triumfvagn.
– Du är en verklig frondör, utbrast Lund harmsen.
– Jag säger med Thorild: »Jag skulle såras af detta ordet, om jag ej sett dessa kungavänner utan kärlek, små och lättsinniga idolatrer, icke af en konung utan af sin egen lyckas härlighet!»
Tag på vinden hvad dig lyster, men låt mig vara fri från att bli ett redskap till tyrannens firande!
– Går du med oss på spektaklet, John? frågade fru Hall på festaftonen.
I så fall får du skifta dräkt.
– Jag går ej på spektaklet.
Söta mor var ingalunda missbelåten med detta beslut, ty hon var ej alltför angelägen om att medföra sin långe, sjuttonårige, på samma gång bråkige och tafatte son i logen, där han besvärade både henne och de uppvaktande förnäma kavaljererna, hvilka under aftonens lopp skulle gå ut och in.
– Gör som du behagar, sade hon.
– Gå med oss, min son, uppmanade herr Hall.
– Tack, söta far, men jag vill inte –
– Gör det, min son!
– Nej jag vill det inte, jag gör det inte.
John tillbragte spektakeltiden i sitt rum, sysselsatt med att uppstoppa en fågel.
Men när klockan led framåt niotiden, sparkade han undan blånorna, slängde fågeln ifrån sig och rusade ner på contoiret
Han hade fått lust att gå ut och se på folkvimlet.
Pistolen stoppade han i fickan.
Nere på contoiret satt en ung man och skref.
Han var alldeles ensam, ty contoirstiden var länge sedan slut.
Det var unge Carnegie, en son till herr Halls mångårige vän och forne associé, som tillbakaflyttat till Skottland, men som för några år sedan skickat sin son till Götheborg och till det Hallska contoiret.
David Carnegie var en mycket lofvande ung man och behandlades af herr Hall nästan som en son.
– Vill Carnegie göra mig sällskap ut i staden? frågade John.
David Carnegie, en rödkindade robust byggd ung man på ett par och tjugu år, vände sig knappt om för att svara.
– Thank you, no time!
– Kom!
Var inte en sådan tvärvigg!
Carnegie skakade på hufvudet, han var omöjlig att rubba från contoirsstolen.
Hurraropen från den alldeles i närheten belägna teatern hördes allt tydligare.
John ruskade Carnegie ganska omildt i axeln.
– Kom med, jag vill det.
– Men jag vill inte.
Han gjorde sig med största lätthet fri från Johns tag och låtsade ej vidare om honom.
John stampade i golfvet, men då han såg, att detta ej gjorde ringaste intryck på Carnegie, ryckte han till sig hatt och slängkappa och rusade ut genom dörren och ned på gatan.
Medels knuffningar och armbågande lyckades han efter några minuter att komma fram till Stora Torget.
Hela stadens och förstädernas befolkning var i rörelse.
Stora Hamngatan myllrade af människor, men i synnerhet trängdes man väldeligen på Stora Torget, hvarifrån man bäst kunde se, när tåget från Sillegatan satte sig i rörelse.
Rådhuset och Stadshuset vid Stora Torget voro eklärerade, men eljes intet enskildt hus, undantagandes det Hallska.
Naturligtvis brunno de vanliga lyktorna i gathörnen, men dessa lyktor lyste så erbarmligt, att man var i ständig fara att träda miste och hufvudstupa ramla ner i kanalen.
– Här är ju mörkt som i en säck.
Om ändå alla husen varit illuminerade, sade en månglerska och fäktade med sitt nankinsparaply för att komma närmare processionsvägen, som hölls öppen af stadssoldaterna.
– Hallen har illuminerat, han knusslar aldrig –
– Är det rike Hallens hus det där?
Jag har hört talas om rike Hallen, det är han, som äger Gunnebot, där alla gångstigar äro strödda med tjockaste guldsand, och som har en son, som sofver i silfvervagga.
– Jag har hört så sägas.
– Stå still, pojke, och trampa mig inte –
Det var till John, hon talade.
– Om det där är Hallens hus, så ha vi ingen glädje utaf det.
Vi få inte se skapandes grand af tåget, när det är så bälgmörkt – och jag som slagit mig i backen på att jag skulle se kungen.
– Madam får se honom, om madam bara står stilla och beskedligt, sade John höfligt.
Jag kan tala om för madam, att kungens vagn är upplyst och att de trettio officerare, som omgifva vagnen, hålla i ena handen en lanterna på hög stång och i den andra särskildt inrättade brännare, som hvarje minut kasta stjärnor ifrån sig.
Det är så arrangeradt, för att folket skall få se kungen.
– Hur vet han det? frågade månglerskan försmädligt.
John kunde ha svarat: därför att kungen åker i min fars spegelglasvagn efter min fars spannhästar, och därför att jag såg, när min fars betjänter placerade ljusen i vagnen.
Men det svarade han inte.
Han stammade:
– Är det sant hvad den där spolingen säger? frågade gumman skepparen, som fortfarande stod bakom henne.
– Det är dagsens sanning.
Jag har sett vagnen utanför spektakelhuset.
– Där komma de!
– Trampa mig inte, röt månglerskan till John.
– Jag ber ödmjukast om förlåtelse, man skuffar mig bakifrån, svarade John.
Söta mor skulle ha förvånat sig öfver hans goda manerer, om hon hört honom!
Det blef en trängsel och ett knuffande.
Folket skrek och hurrade, medan det vältrade fram öfver Stora Torget efter tåget, som långsamt gick fram mot den högt hvälfda Lejonbron.
Främst kom janitscharmusiken, men den gälla mässingen och trumhvirflarne hördes endast doft mellan hurraropen och människosorlet.
Efter musiken kom en uniformerad borgersman med en stor, silfverbeslagen staf i hand.
Så, ridande på en hvit, rikt utstofferad häst, ledd af en borgersman i uniform, en ung, vacker borgare i fruntimmersdräkt.
Det var Fama, Ryktets gudinna, som var iklädd en praktfull dräkt och höll en basun i handen.
Folket trängdes omkring hästen.
– Hvad säger hon? skrek månglerskan.
– Tyst käring, så att man kan höra! röt skepparen.
Nu hördes ganska tydligt Famas ord, hvilka oupphörligt upprepades:
»Glädjens, innevånare i Götheborg, som inom edra murar återsett den, som frälst er från utländskt förtryck, Svea och Götha Rikets store och älskvärde konung, Gustaf den tredje!»
– Lefve konungen!
Hell vår Gustaf! ljöd det oupphörligen som svar på detta häroldsrop.
Nu kommo tvenne hvita, rikt utstofferade hästar, äfvenledes ledda af tvenne uniformsklädda borgare.
På den ena hästen satt en yngling i praktfull fruntimmers dräkt.
– Hvem är den där? frågade den oroliga gumman.
– Det är Götheborg.
Den agerande bär Götheborgs vapen som en sköld på högra armen.
– Är det där Götheborg, så är väl han där Masthugget, sade gumman och pekade på den andra ryttaren, som var iklädd en manlig dräkt af guldoch silfverskir.
På hufvudet bar han en rund hatt med en stor vinge på hvardera sidan; de guldskimrande stöfletterna voro försedda med vingar, och högt lyftad i handen höll han en staf.
– Nej för ingen del, skrattade John.
Det är Merkurius, Handelns gud.
– Hva’, hva’ sa’ han?
Men Johns artighet öfvergaf honom plötsligen.
Med en blick, som han sökte göra rysligt vild, stirrade han på den kungliga vagnen, som nu nalkades, dragen af sex kolsvarta hästar, på hvilka sutto kungliga spannridare med tända bloss.
Bredvid kungens lifkusk satt herr Halls engelska kusk, rak och ståtlig med pudradt hår och stångpiska.
Herr Hall hade särskildt anhållit om nåden att få ställa sitt ekipage till Hans Kungliga Majestäts disposition under dess höga varelse i Götheborg, dit inga galavagnar denna gång blifvit skickade i anledning af den stora brådskan, som rådt vid konungens afresa till stadens frälsning.
Vagnen företräddes af tjugosex öfveroffieerare, fyra i hvarje led, med dragna värjor, anförda af deras chef, rådman Lund.
Ändtligen, ändtligen!
Kungen, kungen, kungen!
– Han ljög då inte för mig, sade månglerskan, då hon såg, att vagnen verkligen var omgifven af trettiosex underofficerare, som buro höga lanternor och brännare, hvilkas stjärnljus som fladdrande blixtar upplyste vagnen.
John stod med handen knuten om pistolen och betraktade konungens ansikte, som lyste i vagnsfönstret strålande och leende, medan han nådigt hälsade åt alla sidor.
John hade ej minsta afsikt att skjuta – han ville blott veta, hur det kändes att stå med pistol i handen, när tyrannen for förbi, och tänka: om jag nu tryckte af!
– Sir han så ut, ja, ja.
Jag trodde han skulle ha krona och spira, och så är han klädd i svenska dräkten som alla andra karlar, mumlade madamen.
John stirrade alltjämt på vagnen, som långsamt körde förbi.
Ett oförmodadt blixtljus lyste till, och John såg att kungen, som ej var förberedd därpå, hade sjunkit tillbaka mot vagnsdynorna med slappa, bleka och förstörda drag och slocknad och stirrande blick.
John lät pistolen glida ner i fickan.
Den oförmodade synen hade blott varat en sekund.
När lanternorna ånyo samfäldt höjdes och alla stjärnljusen kastade sitt sken, såg John konungen sitta framåtlutad, som nyss förut, med strålande ögon och leende mun, nådigt hälsande på folkmassan.
Det var ett jubel, som man aldrig förr varit vittne till i det lugna Götheborg.
Folkmassan trängde på från alla håll, och oaktadt officerarne vid processionen bemödade sig om att bibehålla ordning under marschen, rubbades den allt som oftast.
Af denna orsak vågade man ej heller forcera brännarne till den grad af stjärngifning, som kunnat ernås, emedan man fruktade för att skada folkmassan, som under hela vägen trängde processionen närmare än beräknadt var.
John följde med strömmen öfver Kämpebron, snedt öfver Lilla Torget och hann fram till Residenset några minuter innan processionen, som tagit den längre vägen öfver Lejonbron, stannade därutanför.
Konungen dröjde några ögonblick i vagnen för att gifva underofficerarne och korporal-corpsen tid att rangera sig i häck från vagnsdörren och fram till trappan vid Residenset.
De till Götheborg, Merkurius och Fama utklädda ynglingarne stodo i en rad vid vagnsdörren, Fama i midten.
Götheborg vände sig först till kungen med följande ord:
»Sorg ej mer mitt inre sårar,
Ögat fäller glädjetårar.
Store Gustaf!
Det är du,
Som har frälst en nödställd Fru!»
Nu kom turen till Merkurius.
»Utaf trolös granne tryckt
Var jag fängslad, stum och tyster.
Gustaf mig ur fängslet ryckt
För att vinna dubbel lustre.»
Jublet kring vagnen blef så starkt att det dröjde några ögonblick, innan Fama kunde göra sig hörd.
Hennes ord lydde:
»Store Gustaf, hvad du gjort
Och hvad du än tänker göra,
Skall kring jorden
Ort från Ort
Alla med förundran höra.»
Nu reciterade alla tre i chorus:
»Gustaf har från nöd och sorg
Frälst vårt kära Götheborg!»
Stormande lefve och fröjderop skallade till bekräftelse af dessa ord.
När tystnaden någorlunda blifvit återställd, framträdde chefen, rådman Lund, och anhöll i djupaste underdånighet, att det täcktes Kungliga Majestät med nådigt välbehag anse den underdåniga vördnadsbetygelse, som borgarecorpsen i detta tillfälle likaså enfaldigt som hjärtligt velat ådagalägga, med lika underdånig bönfallan det densamme måtte allt framgent få vara innesluten uti Kungliga Majestäts nåd, hägn och beskydd.
Konungen tackade i några med hög och tydlig röst framsagda ord och lofvade att fortfarande hafva Götheborgs borgareskaps infantericorps innesluten i sin nåd och huldhet.