Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna personlighet möter oss just i grefve Arvid Posse, i hans alla åtgöranden och uttalanden från den tiden, Grefve Posse var vid tiden för det nya riksdagsskickets genomförande, och är må hända så ännu, ingenting mindre än en den allmänna jemnlikhetens och det stora flertalets man.
Mot den af honom redan då anade öfvermakten ho&amp; en talrikare representerad jordbruksbefolkning uttalade han sig med största bestämdhet ännu vid början af den stora reformriksdagen, då han såsom ordförande för ridderskapets och adelns helsningsdeputation varnade bondeståndet för öfvergrepp åt detta håll och påminde ståndet om “ det myckna, som behöfver lefva både öfver och bredvid det samma. “ Så talade han mot det ensidiga majoritetsförtrycket.
Fyra år senare gifver han vid 1869 års riksdag lika öppet till känna huru han då ännu är sinnad för privilegierna i vissa fall.
Radikal i sin sparsamhet som alltid, hade nu mera aflidne Jöns Pehrsson då väckt förslag om upphörande af den till städerna utgående tolagsersättningen.
Grefve Posse bekämpade då samma idé, som hans egen finansminister 14 år senare — så underligt kunna vägarne vända sig — skulle uppställa såsom en kardinalpunkt på den Posseska ministérens program, och han gjorde det bL a. i följande ordalag: “ Den siste värde talaren (motionären sjelf) uttryckte en grundsats, som synes mig ganska vådlig.
Han tyckte nämligen, om jag eljest rätt förstod honom, att såsom vilkor för landets fullkomliga lycka vore uppgifvan-det af alla särskilda rättigheter önskningsmålet; svårligen torde dock detta vara hans verkliga mening.
Jag tror tvärt om, att inga rättigheter böra på våldsamt sätt upp-
häfvas “ ---
Detta tyckes tydligt nog vitna för att grefve Posse ingalunda förenade sig med landtmannamajoriteten på grund af » dennas demokratiskt nivellerande tendenser.
Något sådant skulle väl svårligen heller på fullt allvar kunnat sättas i fråga.
Deremot har man vid mer än ett tillfälle sett både grefve Posses gamle motståndare från riksdagsdebatternaoch desse motståndares eftersägare i en senare tid insinuera, att gréfve Posse vid sitt uppträdande i spetsen för landtmannapartiet skulle drifvits endast och allenast af ett simpelt begär att hämnas adelns förlorade rättigheter genom att in absurdum föra ut konseqvenserna af 1865 års reform och dymedelst visa oundvikligheten af all den “ ofred och olycka “ han en gång på riddarhuset spådde deraf.
Detta har blifvit sagdt, och de, som sagt det, måtte väl sjelfve åt minstone hafva trott derpå.
Eljest förfaller det verkligen som ett dåligt skämt, att en i det offentliga lifvets bestyr mognad man skulle vara nog äreförgäten att leka med ett
♦ folks väl och ve endast för det simpla nöjet att få hämnas för något, som möjligen skulle kunna hämnas, men bestämdt aldrig göras ogjordt igen.
Om de innersta bevekelsegrunderna för grefve Posses handlingssätt vet naturligtvis ingen annan än han sjelf att afgöra, allra minst den, som icke på något sätt stått i personlig beröring med honom.
I det fallet är hans eget samvete den enda sakkunniga domaren.
Dock vill det synas, som om det med afseende härpå skulle vara skäl att äfven egna någon uppmärksamhet åt hans egna ord i frågan.
Och dem har han äfven i detta fall uttalat med vanligt eftertryck och i en form, som åtminstone icke tyckes af-sedd att dölja hvad som möjligen för vissa öron kunde ljuda anstötligt i den gjorda sjelf bekännelsen.
Visserligen utom riksdagsdebatterna men dock vid ett tillfälle, då han kunde förutse, att hans ord skulle komma att stå för efterverlden, nämligen i meddelandena till sin lefnadsteckning i Svenskt Biografiskt Lexikon, har grefve Posse låtit detta, enligt hvad det vill sypas, för honom till fullo karaktäristiska yttrande om sitt offentliga lif falla.
Det lyder der: Jag tillmäter det (hans politiska lif) ingen annan betydelse än den af en episod i striden mellan föråldrade, men icke fullt fallfärdiga institutioner och de nya, som äro framtidens, äfven om de ännu icke tagit stadgade former; en strid, som jag icke framkallat, men oförskräckt upptagit i det hoppatt i någon mån kunna medverka till klarhet och reda, så att man i stridens buller icke glömmer hvad man vill och icke försummar hvad man kan.
Man skall lägga märke till dessa för den djerfve partiledaren så utan all gensägelse kännetecknande slutord, hvilka ju i viss * mån rent af tyckas proklamera den sjelfmedvetna styrkans rätt.
Man bör också lägga märke till denna för grefve Posse lika karaktäristiska passus om det inflytande han trodde sig korad att utöfva på den strid, som han, enligt sitt förmenande dertill nödd och tvungen, “ oförskräckt upptagit. “ Men man får å andra sidan icke heller förbise, att han uttryckligen frånsäger sig all andel i denna strids uppkomst, under det han samtidigt icke tvekar att inrymma ett visst berättigande åt den stora reform, som grundläde vårt nu gällande representationsskick.
Detta senare är, i förbigående sagdt, något, som man endast allt för ofta skyndar att förbise vid kritiken af grefve Posses politiska bana, och det ehuru han fedan under reformdebatten på riddar-huset förklarade sig både hoppas och tro på en framtid för de allmänna valen utan stånds- eller klassfördelning.
Anledningen, hvarför grefve Posse slöt sig till landt-mannamajoriteten, får väl således icke antagas hafva varit någon annan än den, att han såg ett visst berättigande i, att denna majoritets intressen fingo komma till sitt fulla uttryck, sedan nu händelsernas utveckling en gång lagt makten i samma majoritets händer.
Frågan om all jords lika beskattning var icke någon ny uppfinning af honom i syfte att dermed försätta en misshaglig ministér i trångmål.
Vi få tillfälle att längre fram återkomma till den frågans historia, som för öfrigt kan följas till baka ända till omkring medlet af förra århundradet, men vilja endast i förbigående hafva här anmärkt detta såsom bevis på att uppslaget till nya stora reformer redan låg färdigt, sedan vägen för derasgenomförande väl en gång blifvit banad i och med representationsförändringen.
Enligt all sannolikhet var det öfvertygelsen om att dessa reformer nu med nödvändighet måste genomföras lika som ock att det i yrkandet på dem låg ett visst oemotsägligt berättigande, som först kom grefve Posse att öfvertaga ledningen af landtmannapartiet.
Hade man sagt a, finge man nu också säga b. Representationsreformen kunde icke vara sitt eget mål, lika litet som det nya representationssättet finge betraktas blott såsom ett nytt käril, i hvilket man allt framgent kunde hålla på med att gjuta det gamla vinet.
Förändringen var icke blott en förändring af formerna, söm dess tillskyndare inom det tredje ståndet i sin fromma enfald förestält sig; den var ännu mera, och måste på grund af sakens egen natur så blifva, utgångspunkten för en hel genomgripande omdaning af vissa samhällsförhållanden i deras allmänna utsträckning.
Tydligt var imellertid, att vid första försök till en sådan omdanings genomförande måste en konflikt uppstå med de samhällsklasser, hvilka trott sig allt hädanefter skola komma att sitta såsom beati possidentes.
Striden var oundviklig, och här låter det nog tänka sig, att den högadlige jordegaren upptog den med lika mycket nöje som “ oför-skräckthet. “ I kampen mot dessa mera rörliga samhällselement, hvilka hade så föga, eller rättare alls intet, gemensamt med hans slägt- och ståndstraditioner, måste dessa traditioner tydligtvis ställa honom på den besutna allmogens sida.
mot den icke besutna byråkratien och de med denna förbundna stadsmannaintressena.
Den gamla Pusa-slägtens anor peka ju till baka på ett så rent svenskt odalmannaursprung, att få ätter i vårt land torde kunna uppvisa det renare.
Redan under Stur^rnes tid kämpade också Posse-slägtens ättlingar i allmogens led, och grefve Arvid Posse är som bekant icke den förste med detta namn, som i en senare tid blifvit kallad till första platsen vid konungens rådsbord, när det der gält att besluta om tidsenliga reformer.
Sådana tradi-
%tioner i förening med känslan af egen kraft öch förmåga kunna nog tänkas såsom gifvande upphofvet till en viss aversion mot hvad man innerst inne kanske ändock icke betraktade annorlunda än som ett slags “ uppkomlingar “.
Tillkom således i denna strid, såsom redan antydts, å ena sidan ett plus af grämelse öfver gäckade förhoppningar, så tillkom nog äfven å andra sidan ett kanske lika stort plus af nöje öfver att veta sig kunna segerrikt göra motstånd mot anspråk på makten, hvilkas giltighet man för ingen del var hågad att erkänna.
Sist * antydda omständighet kunde dock naturligtvis aldrig .komma att utgöra hufvudsaken för en man med grefve Posses allvarliga karaktär.
Reformarbetet var deremot något, som han icke under några omständigheter ville se uppskjutet.
Han synes också mycket förvånad, när den då varande regeringen icke genast funnits fårdig att gripa sig an der-med.
Knapt hafva mer än två månader af den första riksdagen under den nya ordningen hunnit gå till ända, så klagar han öfver att han “ hos regeringen med ledsnad sett en tendens att i allmänhet lemna initiativet obegagnadt “, detta initiativ, som regeringen måste behålla oförkränkt i sin hand, “ så vida det konstitutionela samhällsskicket skall till landets lycka och gagn utvecklas. “ Under décharge-debatten vid närmast derpå följande årets riksdag framträder denna otålighet ännu starkare.
Då säger grefve Posse sig icke veta, om han bör högt akta regeringen, eller han .bör det icke, “ om regeringen eger den kraft, som vågar taga initiativet i sin hand, och den beslutsamhet, utan hvil-ken hvarje famlande efter tidsenlig utveckling stannar vid halfmesyrer; om den vill och förmår att med stadig arm leda det nya statsskicket i de rätta spåren, eller den trory att sjelfva reformen är målet och att sedan den är genomförd, kan allt i öfrigt gå sin gamla gång; om den med klok omtanke vidtagit förberedande åtgärder ' för lösning af de stora frågor, som stå på dagordningen: ämbetsverkens omorganisation, den privilegierade jordens aflösning, rättegångs-väsendets kredit (?
) och kommunallagstiftningens ordnande, eller om den inskränker sig till att afvakta och expediera riksdagens beslut i dessa och andra stora och för landet vigtiga frågor. “
För vanliga ögon vill det dock synas, som om den då varande ministéren De Geer svårligen skulle kunnat, äfven om den än aldrig så gerna velat, genast möta den nya riksdagen med ett nytt fullfardigt reformprogram.
Kanske kändes det också i luften för dem, som voro i tillfälle att mera intimt blicka in i kombinationerna, att några reformer icke alls voro att vänta ens under den närmast kommande tiden.
Det kunde ju tänkas, att regeringen till en början ville i lugn njuta den stora segerns sötma, i tanke att landet väl kunde behöfva att återhämta sig ifrån den nyss slutade årslånga spänningen.
På åtskilliga håll ansåg man kanske också redan då, att, som den då varande ministérens förste man flere år senare en gång med vemod uttryckte sig, nya förhållanden kräfde nya män.
I hvarje fall tyckes grefve Posse dock för sin del redan från första stunden varit på det klara med att något genast borde göras, och beredd att handla derefter.
Vid valen till den nya riksdagen 1866 nämndes grefve Posse, den fordne ordföranden i statsutskottet, af tidningarne i sitt län såsom en passande kandidat till första kammaren.
Men det var icke der han ansåg sin plats vara.
I god tid före landstingets sammanträdande var han också redan vald till ledamot af andra kammaren för Herrestads och Ljunits härad.
I denna trakt utöfvade grefve Posse ett stort inflytande såsom dels egare och dels administratör af åtskilliga gods, och detta inflytande gjordes också på det mest eftertryckliga sätt gällande för hans val, hvarom man på den tiden hade mycket att tala der i orten.
Valet var den gången ingalunda så enhälligt, som det sedan blef, i det nämligen den af de oberoende bönderna såsom motkandidat uppstälde kyrkovärden Hans Rasmusson i Mossby lyckadesatt för sig samla åtminstone hälften af hela det röstantal som tillföll grefve Posse, eller 8 röster mot 16.
Grefve Posse blef imellertid vald och hade således genast lyckats att bereda sig en plats i vårt nya underhus,.
om hvilket det i sjelfva motiverna till den nya riksdagsordningen ju hade blifvit sagdt, att det skulle “ alltid blifva ett uttryck af den rådande opinionen. “ Här dröjde han heller icke att tydligt markera sin ställning, och det på ett dubbelt sätt till och med.
Den vigtigaste frågan vid riksdagens början gälde naturligtvis utskottstillsättningarne.
Allmänt kändt är, huru de tre norrlands-representanterne Nils Larson i Tiillus, Stäaff och Murén sökte för andra kammarens vidkommande leda dessa i en för regeringen så behaglig riktning som möjligt.
Häremot opponerade sig på det bekanta mötet å Hotel Suède i främsta rummet grefve Posse och med honom äfven den då varande stockholms-representanten frih.
Johan Liljencrantz.
Grefve Posses uppmärksamhet tyckes företrädesvis hafva varit riktad på statsutskottet, “ så att detta skulle komma att bestå af icke uteslutande sådane män, hvilka till följd af sitt förtroende för regeringen kände sig manade att blindt votera alla anslag hon kunde begära. “
Detta blef nu utgångspunkten för den första partibildningen under grefve Posses auspicier, då han till öfverlägg-ning om valen hos sig församlade ett 40-tal ledamöter af kammaren.
Bland dessa saknades då ännu flere af de landsbygdens representanter, hvilka sedan skulle fäkta under grefve Posses ledning.
Åtskilliga äfven sedermera bemärkta namn funnos der dock, såsom hrr Carl Ifvarsson, Key, Ola Jönsson i Kungshult, Per Nilsson i Espö, Jan Andersson i Jönvik och Liss Olof Larsson.
Detta var landtmannaparti-ets första rena ursprung och kärna, hvartill vid dessa sammanträden äfven kommo åtskilliga andra kända namn, såsom hrr Indebetou, Kallstenius, De Maré och friherre von Schulzenheim.
Denna partikombinations uppgifna närmaste syftemålvar, som redan antydts, att vid valen till de ständiga utskotten försöka kasta en eftertänksamhetens kylande duschstråle öfver Suéde-partiets ministeriela förtjusningsfeber.
Hvad som derefter kunde komma, anade möjligen en och annan bland den nya grupperingens män.
Allt talar för, att grefve Posse redan då var fullt medveten derom, ehuru icke ens han då väl ännu hvarken visste eller ännu mindre önskade, att den nya oppositionen i sina positiva initiativ skulle sträcka sig så långt, som den sedan gjorde.
Partiet var jemförelsevis fåtaligt i sitt ursprung, och första anloppet lyckades derför heller icke på långt när så, som man skulle önskat.
Dock uteblef framgången heller icke alldeles.
Den lilla gruppen kunde nämligen redan vid denna riksdag glädja sig åt att få se sig representerad af ett par bland sina förnämsta koryféer så väl i stats- som bankoutskottet.
Sin första egentliga seger vann dock den nya grupperingen redan några få dagar senare, då kammaren beslöt att tillsätta ett särskildt utskott för beredning af hr Hessles motion angående åtgärder till afhjelpande af det finansiela betryck, som vid denna tid ansågs vara rådande bland landets jordbrukare.
Ytterligare några dagar senare befästes denna framgång ännu mera vid valet till ledamöter i samma särskilda utskott.
Der insattes nämligen uteslutande grefve Posses män från hr Key, som gick in med 166 röster (motionären sjelf stod främst med 167 röster), och till frih.
von Schulzenheim, som erhöll 95 röster.
Men det mot den gamla borgareståndsMberalismen — ” gammalliberalismen ”, som den strax derefter skulle kallas
— riktade utskottsförslaget var dock icke det enda sätt, hvarpå grefve Posse i denna det nya statsskickets första timme hade sig angeläget att visa verlden, huru han nu uppfattade ställningen.
Genast vid riksdagens början hade han nämligen väckt sin bekanta motion med begäran om utredning rörande 24 småstäders förläggande under landsrätt.
Det var ett helt annat sätt för städernas förenandetill gemensamma valdistrikt med landsbygden än det, som vissa bland reformiframe i det fordna borgareståndet drömt sig, då de, såsom hr A. W. Björck sedan t en gång i offentligt tryck sjelf omtalat, före det sista representationsförslagets definitiva framläggande närde den förhoppningen, att städerna under den nya ordningen skulle blifva ett slags ledande valcentra för den kringliggande landsbygden.
Här var det deremot landsbygden, som skulle i sig upptaga mer än fjerdedelen af alla Sveriges städer.
Imellertid må man väl fråga sig, huruvida grefve Posse sjelf någonsin hyste ens den ringaste förhoppning om framgång för sitt förslag, eller huru vida icke det hela endast var ämnadt såsom en demonstration, i så fall visserligen en ytterst hotande sådan.
Af det tryckta protokollet finner man nämligen, att förslagsställaren sjelf icke ens var närvarande i kammaren, då hans motion der föredrogs till remiss och då den egentliga debatten derom egde rum.
När motionen sedermera återkom från det tillfälliga utskottet med ett ytterst knapphändigt afstyrkande, tog visserligen grefve Posse pligtskyldigast till orda för den samma, men det anförande, han dervid hade, är sedermera — bortjusteradt ur protokollet.
Rådfrågar man de samtida tidningsreferaten, finner man imellertid, att detta anförande icke innehållit något egentligen på sak gående, utan endast några ytterst modesta gensägelser mot motståndarnes uttolkningar af motionens syftning samt en del nya försäkringar om, att det endast varit i de ömhandlade städernas eget ekonomiska intresse förslaget framkommit ’.
Dagen innan denna på sitt sätt märkliga motion fördes till grafven af andra kammarens likgiltiga tystnad, hade imellertid den nya politiken definitivt konsoliderat sig.
Detta skedde söndagen den 10 mars 1867 på ett under hr Emil Keys presidium i De la Croix: s salong hållet möte, der Landt-mannapartiet förklarade sig bildadt och antog det af mötets
• ordförande förslagsvis uppsatta programet.
Hvad detta innehöll har allt för ofta blifvit upprepadt, för att det här skulle
4behöfva vidlyftigare anföras.
Vi påminna således endast om, att tonen deri var allt utom agressiv eller mot stadsmanna-intressena direkt hotande.
Utom det allmänna yrkandet på större sparsamhet i alla förvaltningens grenar framhölls nämligen såsom jordbruksintressets särskilda önskningsmål endast “ en mera rättvis och jemn fördelning alla samhällsklasser emellan af beskattningen “ samt skjuts- och vägunder-hållningsbesvärets ordnande på ett för jordbruket mindre tryckande sätt än det närvarande.
Egendomligt är att nu efterse det sätt, hvarpå denna den första och största partibildning under det nya riksdagsskicket vid sin uppkomst bedömdes i den offentliga diskussionen.
Hvem skulle väl nu t. ex, kunna föreställa sig, att landtmannapartiets förste och mest prononcerade förespråkare inom den svenska pressen den tiden voro — “ Väktaren “ och “ Nya Dagligt Allehanda “?
Så var likväl bokstaf-ligen förhållandet, under det att de tidningar, hvilka sedermera följt partiet i “ tykt och tyndt “ till och med långt * utöfver det sjelfständiga resonnementets gränser * då intogo antingen en afvaktande eller också en rent af fiendtlig hållning gent imot partiet.
Det förra var t. ex. vid denna tid förhållandet med “ Dagens Nyheter “, det senare med “ Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning “.
Hr Hedlund kämpade då ännu med lif och lust bland de ultra ministeriela, “ de glade “, som hr L.
J. Hierta under en jernvägsdebatt fann på att kalla dem.
“ Nya Dagligt Allehanda “ och “ Väktaren “ kallade dem “ kosmopoliter “ till åtskilnad från landtmannapartiets medlemmar, hvilka betecknades såsom “ de natio-nele “,.
“ de sant liberale “ till skilnad från de förre, “ de flacka liberalisterne “.
Det var “ Nya Dagligt Allehandas “ protektionistiska intresse för den inhemska produktionen, som kom tidningen att från början intaga denna helt vänskapliga ställning till ett parti, hvars alla ' medlemmar, utom grefve Posse sjelf och möjligen en eller annan dertill, veterligen då som ännu i dag voro afgjorda anhängare af protektio-
Ur dagens Ksönika.
2nismen, om man än icke ansåg tidpunkten rätt lämplig för att öppet uttala denna åsigt i ett offentligt program.
Å andra sidan var det egentligen “ Aftonbladet “, som från början med den bestämdaste ovilja uttalade sig mot det hya partiet,hvars bildande tillskrefs “ en eller annan ärelysten persons tanke på att genom en blandning af mycket olika elementer skapa ett parti, som skulle gå och gälla för att vara en venster, men som skulle kunna begagnas för reaktionära ändamål “.
I fortsättningen tillfogades sedan med en högst maliciös hänsyftning på grefve Posses person något om * huru “ den skånska adeln har på mycket nära håll sett, med hvilken slughet den politiska reaktionen i Danmark förstått att för sina syften begagna “ bondevännernes parti “.
— “ Det är också en skånsk godsegare, grefve A. Posse, §om är huf-vudet för och själen uti den besynnerliga fusion o. s. v. “ heter det så till slut med en tydlig hänvisning till det ofosterländska lokalintresse, hvilket här skulle framställas såsom den egentligen drifvande kraften.
Den missuppfattning, hvartill “ Aftonbladet “ här gjorde sig skyldigt vid bedömandet af den ställning, landtmaima-partiet och grefve Posse intagit till den svenska jordbruksnäringen och dess oprivilegierade idkare, har som bekant äfven allt sedermera endast allt för ofta gått igen och med en viss fördel framhäfts från deras motståndares sida.
Den har dock enligt vår ringa åsigt icke derför under tidernas lopp förlorat något af sin ursprungliga orimlighet.
Ser man rätt på saken, kan det nämligen här icke finnas anledning att tala om något specifikt skånskt intresse mera än om hvilket som helst annat landskapsintresse.
Det är nog en sanning, att sådana lokalintressen mer än en gång stuckit upp huf-vudet just i en det väntade afgörandets stund, och då väsentligen bidragit till att omöjliggöra den slutliga lösningen, sådan som partiet i dess iielhet eftertraktat den, men hvad den saken vidkommer, torde nog partiets olika fördelningar litet hvar hafva sin andel af skulden att bära på.
Huru vida skåningarne i detta afseende verkligen fält utslaget
* mer än en enda gång, nämligen år 1877, då de ur det^stora helas sammanhang lösryckta “ partiela “ reformerna bragtes på fall, torde väl blifva svårt att påstå.
Ansvaret härför kan imellertid i alla deras ögon, som verkligen vilja en någorlunda tillfredsställande lösning af de sväfvande “ stora frågorna “, icke falla tyngre på de den gången skyldige, än hvad det t. ex. måste falla på de Dala-, Bohusläns- m. fl.
representanter, hvilka vid detta års riksdag voro med om att göra de nu senast af regeringen framlagda lösningsförslagen omöjliga.
Hvad särskildt grefve Posse personligen vidkommer, torde det också vara att observera för alla dem, hvilka så gerna i hans sätt att gå till väga vilja se några förstuckija junkerplaner, att han på intet sätt behöfver misstänkas för några skånska — hvilket väl här skall vara liktydigt med danska — junkerintressen.
Hans slägttraditioner äro nämligen vidä mindre utländskt feodala än de fleste andre nu lefvande svenske adelsmäns, och det är först i en senare tid den gren af slägten lian, tillhör blifvit bofast i den fordom danska provinsen Skåne.
Dess besittning af jordagods hafva der heller aldrig varit sådana, att de bort kunna fresta till några vidt gående “ godsegare “ - planer å la Estrup.
Detta för att visa huru fögå befogenhet det talet egentligen har, med hvilket man på vissa håll allt.
som oftast sökt ur rent lokal synpunkt göra en vigtig strömning i vårt politiska lif misstänkt för större delen af Sveriges öfrige innebyggare.
Detta sätt att mer eller mindre öppet, förvanska de faktiskå förhållandena har för öfrigt äfven i andra afseenden varit på ett egendomligt sätt utmärkande för den strid, som under de två sen.aste decennierna förts mot landtmannapartiet.
Vi hysa ingalunda någon blind beundran för vare sig grefve Posse eller landtmannapartiet; ej heller förbise vi det mången gång hänsynslösa i deras uppträdande, hvilket redan straffat sig sjelft, men derför är det dock icke nödvändigt att öfverdrifva skulden, der den möjligen till en viss grad finnes, lika som det väl heller ickeär så alldeles rätt att kasta hela denna skuld uteslutande på den ena parten med systematiskt öfv.erskylande af de missgrepp, som kunnat blifva begångna äfven å den andra sidan.