Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således af högsta vigt, att strafftiden i möjligaste måtto förkortas, och då just denna förkortning kan ske genom användande af cellsystemet, kan jag icke inse, hvarföre icke sådan förkort - Den 17 Joni f. m.
S5S förkortning bör ega rum och! straffets intensitet okas, såvälmed afs:de på fiingelsefången som straffarbetsfången.
Hr Stråle bar sagt att det icke skulle gå an att medgifva fiingelsefången flera förmåner ån lian enligt förslaget skulle få, emedan lian då skulle komma i en bättre ställning än ransakningsfången.
Hetta är fullkomligt sannt, ty naturligtvis måste man göra någon skillnad mellan ransaknings-fångar oell straff-fångar; oell detta är för mig den förnämsta orsaken, hvarföre jag icke kan antaga förslaget.
För ransakningsfången, hvilken jag icke kan beröfva mer än friheten, bör jag göra fängelset så drägligt, så litet smärtsamt som möjligt, emedan ändamålet med hans hållande i förvar endast är att försäkra sig om hans person.
Straff-fången deremot, såväl den som undergår straffarbete som fängelse, bör behandlas annorlunda och deri ligger just ett skäl, hvarför man icke bör gifva honom så stora fördelar men i stället förkorta strafftiden.
Lika med Lii- Carleson anser jag att man lemnat alltför mycket åt den verkställande magtens godtycke, ty då lagstiftaren upträder måste lian bestämma grunden hvarefter detina magt må ega att verkställa straffet; det är icke nog att åt densamma öfverlemna bestämmandet af hvad som kari anses ingå i straffet; man måste äfven bestämma de grunder, efter hvilka denna verkställighet bör ske.
Jag är lika intresserad som Hr Stråle af att denna lag så fort som möjligt kommer att tillämpas; men jag anser att denna tillämpning bör byggas på rigtiga grunder, och det är af denna orsak som jag fortfar i mitt yrkande om återremiss af Betänk.
De härefter först till bifall och sedan till återremiss af förev:de Betänk, framställde proposme besvarades med blandade Ja och Nej, hvarefter dessa propos:r förnyades samt åter besvarades med Ja och Nej, och slutligen Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg den sednast till återremiss framställda propos:n vara besvarad med öfvervägande Ja.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 3 och 16 d:s på bordet lagda Betänk.
N:o 36, i anledn. af väckta motioner om nphäfvande af Kongl. Brefvet den 17 Okt. 1778, ang:de barnamord.
Då jag väckte min motion om uphäfvande af Kongl. Brefvet 17 78, väntade jag mig att möta motstånd, men jag hoppades likväl, att den skulle röna en annan behandling i LagUtsk. än som skett; ty jag hoppades, att LagUtsk. skulle afstå från de motiver, som grundläde Utslcs afstyrkande vid förra Riksdagen.
Detta Kongl. Bref har, skulle jag tro, varit föremål för lt.
St:rs pröfning snart nog vid hvarje Riksdag efter dess emanerande, och det Svenska presterskapet, som enl. min åsigt bäst bör kunna bedöma vådorna af detta Kongl Bref. har också påyrkat dess uphäfvande.
Vid denna Riksdag har Utsk. ansett sig icke behöfva anföra andra grunder för sitt afstvrkande VI H. 23 334 Don 17 Juni f. m. jin de gamla grundsatseme, godkände vid förra Riksdagen. R. o. Ad. måste derföre ursäkta, att jag, som ämnar göra allt för genomdrifvandet af min åsigt i ämnet, söker genomdrifva dessa gamla grundsatser.
Utsk. säger, att det saknas bevis för, »att författningen ingalunda upfyllt dermed afsedda ändamål att från vanära förskona den qvinna, som framfödt oäkta barn och dymedelst förekomma barnamord.
» Först och främst har jag i min motion just frambragt den bevisning Utsk. påstår skola saknas, och för det andra kan jag icke tillbakahålla min förundran öfver Utsk:s sätt att upfatta vanäran, ty hon ligger ostridigt i sjelfva brottet men icke i dess följder eller i straffet.
Hade Utsk. velat öfvertyga sig derom, att denna vanära allt mer och mer fortplantas, så hade Utsk. endast behöft göra ett flyktigt besök hos Pastors expeditionerne i hufvudstaden.
Vidare har jag i min motion sagt, »att vanäran icke ligger i det straff, som ett brott medför eller brottets uppenbarande, utan i sjelfva brottet.»
Jag hade icke föreställt mig, att Utsk. skulle behöfva bevis på sanningen häraf; ty, såsom jag redan nämnt, medför sjelfva brottet vanäran men alldeles icke straffet, hvilket, såsom en talare uti en annan fråga yttrat, har en tvåfaldig betydelse, nemi. varnande och försonande, och såsom sådant bör straffet också qvarstå.
Att emellertid framlägga andra bevis derpå, att brottet vanärar, än dem allmänna lifvet snart sagdt dagligen företer, anser jag obehöflig!.
I min motion har jag äfven sagt, att författningen gynnar eedeslöshet, men Utsk. säger, att äfven detta är obevist.
Jag beder att få nämna en bevisning som jag tror vara temligen exact.
Dopboken i S:t Jacobs församling i hufvudstaden utvisar nemi. att år 17 97 anmäldes 28 eller 29 barn, födde af icke gifte föräldrar, hvaremot antalet af sådana barn år 1856 utgjorde 167.
Jag undrar om icke detta är ett fullkomligt slående bevis derpå, att sedeslösheten stigit i följd af det Kongl. Brefvet.
Visserligen har LagUtsk. sagt, att detta tilltagande af sedeslösheten bör tillskrifvas en förökad folkmängd; men härvid beder jag att få göra en anmärkn. nemi. att skillnaden emellan folkmängden i Stockholm år 1797 och innev.-de år är icke mera än 30,000 personer.
Ar det väl tänkbart, att sedeslösheten inom en enda församling skall kunna så hafva tilltagit, derföre att folkmängden så ringa blifvit förökad.
Jag tror således, att jag har fullkomligt skäl för den åsigt jag i min motion uttalat.
Vidare har jag sagt, »att författningen vore onaturlig och grym, då den liksom upmanade moder att förneka sitt barn samt närde, i st. f. att förekomma, falsk blygsel.
Jag hade trott, att äfven i detta fall jag icke behöfde framlägga bevis. Min. öfvertygelse är, att hvar och en, som nogare öfverväger saken, skall inse, att, det är den största onaturlighet, att modren förskjuter sitt barn och under sin lifstid icke efterfrågar barnet.
Slutligen påstår Utsk., att bevis saknas derom, »att författningen öppnar ett fritt fält för de onaturligaste förbindelser, såsom för blodskam samt äktenskap och lägersmål i andra förbudna leder.»
Jag trodde, icke, att jag äfven i detta fall behöfde framlägga någon bevisning.
Om majoriteten i LagUtsk. velat göra sig underkunnig 1)en 17 Jnnt t. m. om sanningen i min upgift, hade sådant, kunnat ske genom att vända sig till någon af de J!:ne i liufvudstaden vistande ConsistoriiNotarierne, hvilka kunnat lemna uplysnitig om den stora massa af uplösta äktenskap, och då man vet detta antal, upstår ovilkorligen den frågan, huru det varit möjligt, att alla dessa äktenskap straxt efter deras ingående kunnat så hastigt uplösas.
Min 13-åriga erfarenhet har öfvertygst mig, att oftanämnde Kongl.
Bref ofta varit orsaken härtill.
Om jag således går från början till slutet, kan jng icke finna annat, än att mina i motionen anförda skäl äro fullkomligt tillräckliga.
1 allmänhet måste jag göra den anmiirkn. emot Utskis Betänk., att det allt för litet sett på det rent kristliga momentet, den kristliga försonligheten, hvilken mycket lättare kunnat inrymmas i handhafvandet i alside på barnens ställning till sina föräldrar, om det Kongl. Brefvet blifvit uphäfdt.
Jag beder om ursäkt, att jag ytterligare måste hålla mig till LagUtskis Betänk.
Utsk. påstår, att författningen är dicterad af mensklighet.
Mig undras högligen orri så kan vara förhållandet då den helt och hållet uphäfver sednare taflan af Tio Guds bud, innehållande att menniskan skall älska sin nästa som sig sjelf, och skall väl detta budord i något fall tillämpas, bör det väl vara i fråga om barns och föräldrars skyldigheter inbördes.
Är det menskligt att utstryka 4:de budordet?
och är det så, så är det åtminstone icke kristligt, ty det sannt kristliga bör åtminstone visa sig i erkännandet och upfostrandet af sitt barn.
Utsk. säger ytterligare, »att qvinna af blygsel, af fruktan för den skymf hennes tillstånd medför och af bekymmer för sitt barns öde ej låtit sig afskräckas från barnets afdagatagande genom det i Lagen utsatta dödsstraff.»
Såvidt jag kan inse och förmått följa med min tid, hafva barnamorden icke minskats.
Erfarenheten visar ock, att desse okände baruföderskor nästan hvarje vecka afdagataga sina barn och äfven med de mest fullständiga statistiska uplysningar kan icke visas, att barnamorden aftagit.
Men hvarföre är väl en sådan bevisning omöjlig?
Jo derföre, att de allmännaste morden äro de aldra tidigaste, ja! nästan i första stunden, af barnets aflelse, och vågade jag anföra exempel i detta fall från min erfarenhet såsom prest, hvilka exempel jag dock är förbunden att icke yppa, skulle Hrnne finna, att de icke i obetydligt antal årligen inträffa.
Således har 1778 års Kongl. Bref icke förminskat barnamordens antal.
LagUtsk. har icke uptagit ett af mig i min motion anfördt skäl för upbäfvande af detta Kongl.
Bref nemi. att dess bibehållande är en orättvisa emot en del af svenska befolkningen och emot Stockholms stad.
Det är en orättvisa emot svenska befolkningen derföre, att inom landsförsamlingar kuntre fattigare qvinnor icke fördölja sitt olyckliga tillstånd.
De måste antecknas i kyrkoboken.
De förmögnare åter kunna, om de vilja dölja sitt tillstånd, resa antingen till liufvudstaden eller till utrikes ort och der framföda barn.
Hvilken prest som helst kan intyga detta.
Det är en orättvisa emot Stockholms stad derföre, att här samlas flertalet af de talrika olyckliga barnaföderskor oell vistas här intilldess barnen kommit till verlden, hvarefter de aflägsna sig härifrån, och, derföre att man icke har rättighet att Den 17 Janl I. ra. efterfråga föräldrarne, hemfalla barnen till stadens kommuner.
Detta kan af PastorsExped:ne inom hufvudstaden när som helst vitsordas.
Utsk. har äfven förbigått ett anuat af mig anfördt skäl, att allmänna barnhuset och stadsnämnden hafva förklarat, att när de lemna understöd åt en olycklig barnaföderska, vilja de åtminstone, att hon skall npgifva barnafadren, oell de hafva gått så långt, att de haft färdigtryckta stämningsmemorialer för att i händelse af behof kunna göra dylika mål anhängiga vid domstolen.
Detta mätte väl vara brott emot 1778 års Kongl. Bref, och då frågar jag, hvarföre skola icke vid slikt förhållande
Pastorsembetena hafva rättighet att efterfråga barnets föräldrar, och skola de icke ega det, lära väl andra myndigheter icke heller hafva det.
Då jag icke har anledn. att hoppas, att K. o. Ad. skulle vilja antaga mitt förslag, anhåller jag om bifall till Hr Adlerereutz’s reservation.
Pir Carleson, Ed v. Henr.:
Såvidt jag kunnat följa Hr Thams argumentation, har den gått derpå ut. att den tilltagande sedeslösheten skulle i främsta rummet vara att härleda från 1778 års Kongl. Bref, hvilket han sökt bevisa med förhållandet inom S:t Jacobs församling.
Detta förhållande jemförde han med det, som förefanns inom församlingen år 1798.
Hans bevisningssätt är dock icke af den beskaffenhet han trott den vara, ty dertill fordras mera än ziffror, som bevisa intet.
Anser 11. o. Ad., att en fallen qvinna bör behandlas på det sätt, att hon skall för sin förseelse utestängas från församlingens gemenskap, och från salighetsmedlens nyttjande, i lysningar till giftermål eller andra handlingar utmärkas såsom mindre ärlig o. s. v. Nåväl! uphäf då det Kongl.
Brefvet; men anser 11. o. Ad. åter, att stadgandet i det Kongl. Brefvet bör qvarstå, låt då detsamma vara oförändradt.
I motsats till den talare, som väckt motionen, anser jag Utsk. hafva ganska väl motiverat sitt afstyrkande.
Motionären har anfört åtskilligt, hvilket han sedermera här återuprepat, för att dermed söka tillvägabringa ett underkännande af Utsk:s resonnemang.
Jag anhåller att få uptaga ett par af hans aumärknir för att visa, att de icke hafva det ringaste sammanhang med de omständigheter, ' som föranledt tillkomsten af 17 78 års Kongl. Bref.
Till en början har han talat om de mångå äktenskap, som här i Stockholm uplösas.
För det första tror jag, att antalet af dessa äktenskap icke är så särdeles stort, såvida man jemför Sverige med andra protestantiska stater.
För det andra tror jag, att uplösningen af dessa äktenskap icke härrör från ifråga v:de Kongl. Bref, utan orsaken måste vara, att äktenskapen förhastadt blifvit ingångna.
Man kan icke undgå att bemärka, hurusom från äldre tider lagstiftningen varit angelägen att befordra äktenskaps ingående, men på samma gång försvåra deras uplösning.
Delta har härflutit från theologiska begrepp som på visst traditionel t sätt öfvergått från katolicism till protestantism och verkat derhaiq att man betraktar äktenskapet icke såsom ett kontrakt, Ten IT Janl f. m.
Sfi 7 hvilket det enligt var lag i sjelfva verket är, utan som ett slags Sacrament och såsom sådant ouplösligt.
Jag sade, att orsaken till äktenskapsuplösning ligger just i deras för hastiga ingående, och detta måtte väl icke hafva någon gemenskap eller sammanhang med 1778 års Kongl. Bref.
Motionären har äfven anfört, att barnaföderskor inkomma från landet och efter förlossningen begära understöd hos stadsnämnden, hvilket skulle ytterligare bevisa nödvändigheten af uplnifvandet utaf 1778 års Kongl. Bref.
Icke heller denna omständighet eger något sammanhang med författningens uphäfvande, hvars syftemål är att förebygga det slags vanära, som konvenansen fäster vid dessa förseelser, en vanära, som är olika med den vår lag menar med att vara ärelös.
Hvad beträffar barnamorden, så, om man täger i betraktande, att folkmängden i Stockholm är 100,000 menniskor, och att Hr
Tham sjelf sagt, att barnaföderskor från omkringliggande provinser ankomma till hufvudstaden. och efter förlossningen återgå till hemorten, måste man väl erkänna, att antalet af dessa brott inom Stockholms egen befolkning icke är särdeles stort; men i alla fall kunna dessa brott deduceras från helt andra orsaker än dem den värde talaren upgifvit, emedan de härröra oftast från barnaföderskornas fattigdom o. s. v. t. ex. den förhöjda afgiften för barns intagande på allmänna barnhuset.
Dessutom mäste man taga jemväl i betraktande, att för den qvinna, som råkar i denna belägenhet, är det redan ett tillräckligt straff själslidandet af känslan eller medvetandet af att vara vanhedrad och oförmögen att kunna försörja sitt barn.
Jag tror icke, att man behöfver tillägga något som är lök på laxen.
Jag är öfvertygad, att motionären af verkligt nit väckt denna sin motion, och att han äfven tror på riktigheten af de satser han här uttalat; men hvem erkänner icke, att man i sådana saker icke bör låta nitet gå allt för långt.
I språkbruket finnes en benämning på dem, som i religiöst hänseende tillåta sig öfverdrifter.
De kallas nemi. Zeloter och Purister.
På hvarje sida visar oss historien, hvarthän ett sådant öfverdrifvet nit ledt, och de yppersta författare hafva äfven förevigat detta, såsom t. ex.
Schiller, då han i Don Carlos heskrifver markisinnan de Monticarlo.
Vi hafva sett, i Skottlands historia, till hvilken öfverdrift, nitet stundom kunnat leda, och hvilket Walter Scott skildrat i sin Roman Medlothians Hjerta, hvari omtalas hurusom en hafvande qvinna, då man icke kunde få reda på hennes framfödda foster, eller hon icke kunde göra reda derför, drogs inför domstol och dömdes till döden.
Detta är på ett särdeles förtjenstfullt sätt framhållet i denna roman.
Straffet för qvinnnn är tillräckligt stort just genom hennes olyckliga belägenhet, utan att det behöfver ökas genom uphäfvandet af 1778 års Kongl.
Bref. Jag hemställer till Hr Tham, om, då man vill återinföra dylika straff, man icke äfven bör skärpa straffen för kaflarne.
Afven de böra viii böta; men derföre, att man icke kan veta uphofsmannen till hennes belägenhet, vill man nu taga den stackars qvinnan för hufvudet.
Jag hemställer, huru många kunna lika med phariséen slå sig för bröstet och utropa: jag tackar Gud, att jag icke är som andra rhen - 358 Den 17 Juni f. m. niskor.
Jag tror, att man bör låta denna känsla en liten smula leda sig vid bedömandet af denna sak.
Om man än medgifver, att antalet af oäkta barn ökats så betydligt sorn Hr Tham upgifvit, så förefinnes dertill helt andra orsaker än 1778 års Kongl. Bref.
Het är i min tanke ett i flere afs:deu förändradt lefnadssätt, som är orsaken, och man kan val beklaga det, men tiden har medfört det i sin ström, och man kan icke motverka det.
Svårigheterna att ingå äktenskap äro na större än fordom, och det till följd häraf upkomna stora antal ogifta män inom hufvudstaden, måste alltså tillskrifvas orsaken till den stora förökningen af de oäkta barnen.
Det är en sanning att uphäfvandet af oftanämnda Kongl.
Bref varit vid hvarje Kiksdag ifrågasatt, men man bör dock ihågkomma, att endast PresteSt. yttrat sig derför, hvaremot de öfriga Stånden varit ense om författningens ändamålsenlighet.
Om man än, likasom jag, önskar en modifikation i författningen, så att det vore en skyldighet för qvitinan att upgifva sitt eget namn för presten i församlingen, mäste man likväl erkänna, att motionen i allt öfrigt icke är tidsenlig, och om det visar sig, att endast ledamöter af PresteSt. ifrat för författningens uphäfvande, månne man icke då kan leda sig till den slutsatsen, att desse Ilögv. måhända sig sjelfve omedvetet varit ledde af instinctens makt, af begär att öka sin presterliga makt likasom i de katholska länderne.
Det gifves vissa sympathier som föranleda misstanken, att presterskapet inom vårt land eftersträfvar att få införd ett litet, litet grann Luthersk papism, och jag tror icke, att de öfriga Stånden hafva skäl att understödja detta presterskapets bemödande.
På grund af hvad jag nu och en talare före mig anfört, anhåller jag om bifall till Utsk:s Betänk.
Jag kan icke förena mig hvarken med motionären, Utsk. eller reservanterne.
Brefvet 1778 innehåller föreskrifter dem jag gillar, men ock sådane som jag ogillar.
Alla de stadganden, som hafva för afsigt att mildra strängheten emot modren, godkänner jag, och anser den olycka, som drabbar en stackars förförd och fallen qvinna, i och för sig sjelf vara så stor, att lagstiftaren visserligen icke bör öka densamma genom något slag af straff, verldsligt eller kyrkligt.
Jag ville t. o. m. bibehålla straffet å annan person som lägger last på bördan och förebrår ogift qvinna att hon blifvit mor.
Men deremot måste jag ogilla allt som i nämnde författning leder dertill, att åtskilja mor och barn, att betaga den värnlösa varelse som. kommen till lifvet, såsom frukten af ett brott, och som till följd deraf nästan aldrig med säkerhet kan få känna sin får, att betaga denna äfven utvägarne att få visshet om hvilken den qvinna är som burit honom under sin barm.
— Alla dessa föreskrifter borde emellertid genast och ovilkorligen afskaffas, samt lagstiftaren tvärtom göra allt hvad han kan för att sammanknyta, icke för att sönderslita, naturens ömmaste, ädlaste band.
Mine Hrr! om det finnes, bland allt det herrliga som
Skaparen förlänat Dan 17 Juni f. m. menniskan, något som står öfver allt annat och som mest närmar sig sitt gudomliga uphof, så är det väl — moderskärleken, den oegennyttiga, tåliga, försakande, vakande, allt upoffrande modrens vård om det hjelplösa, oftast lidande, och ofta för andra mindre behagliga, späda barnet.
Säkerligen bör lagstiftaren icke vara behjelplig att slita detta kärleksband.
Den lagstiftare har icke upfattat sitt kall, som icke tror samhället, Lagen i främsta rummet, böra skydda den mest värnlöse.
Och hvem är väl värnlösare än det nyfödda barn, som aldrig med säkerhet kan få känna sin fader, dess af Försynen bestämde beskyddare?
Skall man nu beröfva det äfven kännedomen om sin egen mor och låta det utkastas i främmande, oftast äfven för det späda litvets bevarande, allt för känslolösa händer?
Jag kan icke tro, att en lagstiftare i ett civiliseradt samhälle, bör kunna äf några bevekelsegrunder tillåta sig en så skriande orättvisa, en sådan undfallenhet för lasten, lättsinnet, pligtförgätenheten och den falska blygseln, på oskuldens och värnlöshetens bekostnad.
Men flera andra skäl finnas dessutom, hvarföre lagstiftaren bör upbjuda alla krafter att uppsöka oäkta barns föräldrar, i stället att vara behjelplig att för barnen undangömma dem.
Gudomlig och mensklig lag bestraffar blodskam, förbjuder giftermål i vissa nära skyldskapsgrader.
Dessa bud kunna knappast uprätthållas, ja man kan utaf ovetenhet bryta emot dem, om föräldrar få dölja sig för barn.
Oäkta barn — ofta af en mild Försyn utrustade med utmärkta förmågor — blifva, när de förskjutas och utkastas bland samhällets drägg, ej sällan försatta uti ett fiendtlighetsförhållande till Staten, och blifva, tyvärr, då lika lätt notabiliteter i brottmålsannalerna som de, under en öm modersvård, ofta blifva utmärktheter på konstens eller vetandets fält.
Man antager till försvar för tillåtelsen för modren att dölja sig för barn (må hon gerna, om hon kan, utan att skada detta, dölja sin vanära för alla andra), att barnamord derigenom skulle förekommas.
Man är emellertid alldeles skyldig bevisen för detta antagande.
Eller hvilka äro dessa bevis, att 1778 års Kongl. Bref minskat dem i Sverige eller att barnamorden här, till följd af denna Lag, äro färre än på andra ställen, eller än de, utan densamma, här skulle vara?
Jag tror det icke vara sannolikt, att barnamord kunna förekommas genom rättigheten att i tysthet framföda bärn, ty endast de förmögnaste, och i allmänhet mera bildade, kunna begagna de fördelar denna författning anses lemna moder.
Men i de bildade klasserna äro barns mördande icke i allmänhet att befara.
Den qvinna, som blyges att vara förförd, blyges i allmänhet ock att mörda.
Brottmålsstatistiken visar, att det är nöden, fruktan" att ej kunna försörja sig och barn, icke blygsamheten, som föranleder 309 Den 17 Jnnl f. m. födda barns afdagatagande.
Fosters fördrifning hörer till ett annat kapitel och angår icke egentligen nu förev:de fråga.
Om jag ock, tvärt emot min verkliga öfvertygelse, skulle ett ögonblick medgifva, att ett eller annat direkt barnamord möjligen kunde förekommas genom moders rätt, att dölja sig för barn, så vågar jag dock påstå, alt minst tiofalt flera indirekta barnamord derigenom föranledas.
Kännen J, mine Hrr. hvart de barn taga vägen, som framfödas af s. k. kascherade fruntimmer?
Huru stor procent af dessa tron J komma till lifs?
Det ligger i sakens natur, att den offentliga statistiken härom icke kan lemna serdeles tillförlitliga upgifter.
Men dels tordén J alla erinra eder, att för några år sedan allmänheten fasade när våra domstols förhandlingar måste lyfta en flik af den slöja, som betäcker det förskräckliga eländet bland de varelser, hvilka, framfödda af dessa kascherade fruntimmer, sedermera vanligen anförtros åt vissa af Stockholms barnmorskor; dels har jag sjelf, under utöfningen af särskilda updrag, kommit till den bedröfliga erfarenhet, att dessa arma varelser, tyvärr, oftast vanvårdas och vanligen förgås af köld eller hunger.
Det är egentligen i Stockholm, som man eger både rum för kascherade fruntimmer och barnhus-inrättningar, deruti barn af okända föräldrar, (ehuru enligt min tanke mindre riktigt) intagas.
Nå väl! visa de ziffror, som finnas att tillgå, att barnens död deraf lorekommes?
Tabellkommissionens berättelser för åren 1846—50 innehålla, bland annat, att under dessa fem år var antalet af Oäkta barn:
Födda
Döda före ett års ålder På landsbygden 33,093. 6,797, eller ej fullt 20|.dels proc.
I Stockholm 6,515. 2,775, öfver 41 proc.
I öfriga städerna 6,962. 1,952, föga öfver 28 proc.
Det är sannt, att vår trångbyggda och smutsiga stad företer för aila åldrar högre dödlighet än vår sunda landsbygd.
Men om jag anställer jemförelse med den klass, som står den nyssnämnda närmast, nemi. med de aleta barnen, så finnes, att under samma fem år äro af Aitla barn:
Döda före ett års ålder På landsbygden 441,345. 62,050, eller ej fullt 14,06 proc. 1 Stockholm 8,151. 1,773, ej fullt .21,76 proc.
I öfriga städerna 28,043. 4,611, något öfver 16,4 proc.
De oäkta barnens dödlighet är sålunda istockholm 19,14 proc. större än de äktas.
Skillnaden emellan dödligheten i Stockholm och i öfriga städer är för äkta barn blott 5,36 proc, men för de oäkta barnen 13 proc., hvarmed dödligheten här i Stockholm är större.
Det är emellertid just här i Stockholm, der, som förut anmärkt är, barnen skulle njuta skydd af 1778 års Författning.