Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jag har ett utveckladt språksinne», fortfor hon, »och det är mig ett nöje att få leka med satser och ordvändningar, som ett barn leker med ett stycke mjuk lera; det kan formas till allting, knådas ihop igen och formas på nytt.»
»Aha – då är det efter dig jag ärft mitt sinne för stil och form.»
Det jag skref var bara bagateller, små raderingar – penselsudd.
Det kostade mig ju ingen ansträngning att låta pennan löpa – jag hade ju god öfning.»
»Jag skref alltid för din far.»
»Skref för honom?»
»Bref. Allting.»
»Kunde han ha så mycket att skrifva?»
Egentligen borde han ha blifvit vetenskaps- man – lärd – professor.»
Han drog på munnen åt det sista ordet.
»Professor?» upprepade han med en ton af missaktning – »Perukstock? – tycker du det är det högsta?
Hon svarade icke utan fortsatte.
»Hans ställning som egare af ett anatomiskt museum var icke något som passade för hans personlighet, derför sökte han gerna bort från allt det som band honom till ett lägre trappsteg än det, till hvilket han hörde.
Hans beläsenhet, hans beresthet och hans otroliga förmåga att vinna menniskor gjorde att han hade många vänner – framstående män – och han korresponderade gerna.»
»Nå!
Det stämmer med den föreställning jag gjort mig om honom.»
Det låg en nyans af vanvördnad i sonens ton.
Hon såg på honom som om hon icke rätt förstått hvad han menade.
Så fortsatte hon:
»Men att vara fängslad en timme vid skrifbordet skulle ha gjort honom tokig.
Det var omöjligt för hans kvicksilfvernatur att vara stilla.
Han måste byta plats, vara fri öfver sina armar som öfver sina tankar.»
»I den punkten förstår jag honom!» sade sonen med öfvertygelse.»
»Derför blef jag hans sekreterare och deraf har jag också mina språkkunskaper.
Han talade främmande språk med lätthet, men hade aldrig tålamod att lära sig skrifva dem korrekt.
Det måste jag.»
»Och han borde ha blifvit vetenskapsman – lärd – per – professor!» citerade sonen med ett vanvördigt litet skratt.
Nu förstod hon hvad han menade.
»I sitt fack – naturvetenskapen», svarade hon med skärpa.
»Som entomolog var han både känd och erkänd.»
Hon slöt läpparne hårdt och samtalet var afklippt.
Det blef en lång paus och William började se brydd ut.
»Vill du inte också bli min sekreterare?» sade han och strök sakta med sin hand öfver hennes, som hvilade på bordet.
Detta var första gången något likt en smekning funnit väg mellan dem.
Hans sätt att afbedja var så klumpigt intagande och så rörande tafatt; hon blef alldeles afväpnad.
»När mamma berättar för barnet får barnet icke vara elakt», sade hon blott och hennes röst blef mjuk som ett adagio på en violoncell.
»Icke?» härmade han för att visa att han vågade skämta ännu.
»Allra minst mot sagoprinsen», tillade han sakta med en blandning af vekhet och ironi, men med öfvervägande vekhet.
Modern tyckte sig aldrig ha varit sin son så nära som nu.
Hon hade en känsla af att hon fått blicka innanför det hårda, kantiga skalet, dit han aldrig lät ett främmande öga tränga in, derför att han der gömde det finaste i sitt väsen, det som var för godt att ses af den profana mängden.
Och när hon den aftonen gått till sängs somnade hon i en gladare stämning än hon känt på mycket lång tid.
De två följande aftnarne väntade hon honom förgäfves.
Hon bråkade sitt hufvud med tusen antaganden, hon undrade om han kunde ha blifvit sårad af den lilla tillrättavisningen; hon grubblade och våndades.
Söka upp honom ville hon icke; hon visste att hvarje närmande från hennes sida kunde framkalla en ovänlighet från hans.
Det var tredje kvällen just vid den tiden då han brukade komma.
Hon gick fram och tillbaka i salongen, räknande kvart efter kvart.
Det föreföll henne som om hänglampan höll på att slockna, som om tystnaden var förebud till en evig natt med tomhet och glömska.
Hon måste se upp på väfnadernas och broderiernas brokiga mönster för att öfvertyga sig om, att ljusskenet icke tynade af.
Nej, det var hennes egen döda, tunga sinnesstämning som lade sig öfver hörselns och synens nerver.
Alltså, icke heller i kväll skulle han komma.
Hon kastade sig framstupa på en ottoman och borrade ansigtet in mot dess mjuka stoppning, medan hon tryckte knutna händerna mot sin panna.
Hon snyftade icke, det var jemmerskrän, vilda rytanden af smärta som hon kväfde i kuddarne.
På hennes obändiga natur med dess intensitet i alla känslor verkade denna vildhet i utbrottet som en lisa.
Det ringde på klockan der nere.
Hon satte sig hastigt upp och lyssnade.
Kunde det vara han som ringde.
Men han hade ju nyckel till entréen.
Det låg veck mellan ögonbrynen och den sträfva luggen stod uppstruken från pannan.
Det var som hade de skarpa ögonen och den halföppna munnen gjort gemensam sak med hörseln för att uppfånga minsta ljud.
Så sprang hon hastigt fram till spegeln och ordnade sitt hår.
Der hördes steg från trappan.
»Ursäkta!
Mitt namn är Hedström», sade en lågmäld röst, som i sjelfva sin klang hade något af välvilja och undfallenhet.
Fru Zimmermann såg på den nykomne, en lång, smal, ung man med helskägg.
Hennes ansigte var så lugnt och kallt och tillmötesgående som om aldrig en sinnesrörelse dragit fram deröfver.
Endast handen, som stödde mot bordet, skälfde starkt; men det kände blott hon sjelf; gästen såg det icke.
»Jag är fru Zimmermann.
Är det mig ni söker?» sade hon med sin djupa, lidelsefria altröst.
»På sätt och vis, ja.
Jag träffade
Wille häromdagen på gatan och han föreslog att jag skulle söka honom här en kväll.
Jag ville gerna göra er bekantskap.»
»Det gläder mig mycket att ni kom.»
Der var en hjertlighet i ton och sätt, som gjorde henne helt förändrad.
All stelhet var med ens försvunnen.
»Ni är en af Williams vänner?»
Jag är nog den han är mest tillsammans med», sade gästen stillsamt i det han slog sig ner på den sittplats hon med en rörelse af handen anvisat honom.
»Vi trifvas så godt med hvarandra.
Det kommer sig kanske af att vi äro så olika.»
»Ni har säkert känt honom länge?»
»Sedan han kom till Stockholm.
– Det är nu tre år sedan.»
»Jag tror nog han nämt ert namn någon gång; men han är icke mycket meddelsam.»
Vill man veta något af honom får man dra det fram med en tång – – så vida han inte är särskildt i stämning – och det händer inte ofta.»
Der låg i sjelfva det sätt, på hvilket han talade om William, något som med ens eröfrade moderns hjerta.
»Är han lika sluten mot er som mot – – mot andra?» afbröt hon sig.
»Han är visst sluten mot alla.
Inom sig skakades modern af en nervös ifver.
Om hon kunde vinna denna menniska var det som att få en sidodörr öppen till sonens egen verld, som han tycktes hålla så omsorgsfullt tillsluten för henne.
»Han förefaller så allvarsam», framkastade hon som en likgiltig anmärkning.
»Eller rättare: hans skämtsamhet har ingenting af ungdom och glädje.»
Jag tror aldrig han varit ung.
Han var tjugutvå år när vi träffades först och redan då hade han sin typ färdig.»
»Sin typ?»
Jag menar detta kalla, försmädliga ...»
»Tror ni det är konstladt?» frågade hon hastigt i det hon såg upp.
»Konstladt är kanske inte rätta ordet.
Det är hans sätt att vara.
Vi nutidsmenniskor ha ju alla ett med omsorg utarbetadt sätt att vara.
Hvar och en väljer förstås det han anser bäst i öfverensstämmelse med sin natur.»
»Tror ni då han af naturen är sådan?»
Snarare motsatsen.
Jag tror att han i sjelfva verket är sällsynt vek och blödig – – och att han valt sin mask derför, att den skyddar.»
»Tror ni han haft någon sorg?»
Hennes stora hand hvilade på bordet och hon betraktade uppmärksamt en liten fläck på dess skifva.
Hon gned den af med fingret utan att se upp.
»Antagligen har han haft det.
Det ha ju alla.
Kanske har den satt djupare märke i honom än i andra; men det vet jag ingenting om.»
»Ni anar heller ingenting?»
Han håller allting för sig sjelf.
Han är så van att vara ensam.»
Der flög en skyggt forskande blick fram under moderns sänkta panna.
Det var som om hon misstänkt att den talande haft en dold undermening i sina ord, men hans ansigte hade intet som tydde härpå.
Det hade samma välvilliga, undfallande uttryck som förut.
»Ja, det är olyckan», sade hon blott.
Men strax derefter kom det, som en ångest, man icke kan hålla tillbaka:
»När jag icke såg honom trodde jag allting var bra ...»
»Det hade kanske inte hjelpt om ni varit med honom», sade vännen, som förstod hennes tankegång.
Han sade för ett par dagar sedan att han var lam invärtes.
Det gjorde ett så tröstlöst intryck på mig – hans mor.
Han har mist förmågan att hålla af någon och tomheten sen allt är slut är det enda han har kvar.
Det är en ungdom utan drifkraft – en sommar utan sol – – – Jag fruktar att hans möjligheter aldrig skola slå ut ...»
Hon tvärtystnade, ur stånd att fortsätta.
»Ja det ligger som en tyngd öfver honom, hämmande, förkväfvande.
Han kan inte arbeta.»
»Åh, men något gör han väl.
Han är ju teateranmälare.»
»Det kallar han inte att arbeta.
Han har så stora kraf på sig sjelf.»
»Nå men novellerna – och teaterpjesen?»
»Ja, det är ju det han lefver på – förstås.
Jag menar, det är det som gett honom den smula författarnamn, han har.
Men han skref båda delarne under det första året han var här.»
»Han skrifver ju på en roman nu.»
»Han vill, men han kan inte.»
»Hvarför icke?»
»Ja, det är inte så godt att säga såder precist.
Han vill ju hålla alla menniskor borta så att ingen skall märka hur det är fatt.
Det är väl heller ingen mer än jag som anar det och det är naturligtvis bara en gissning.»
»Är han utan talang?»
»Nej, långtifrån.
Men jag tror att han spelat sin roll af känslolös så länge, att han håller på att stelna invärtes.
Han märker det sjelf – och det pinar honom obeskrifligt.»
»Jag har sett att han ständigt pinas af någonting.
Han har ingen ro.
Nu förstår jag – – han känner hur han förtorkar.
Det måtte vara förfärligt!»
»Han är ju ung ännu», sade den främmande, liksom för att trösta.
»Ännu kan allt bli annorlunda.»
Fru Zimmermann förde samtalet in på andra ämnen.
Hon fick veta att hennes gäst var tidningsman – en af de många som gifvit ut berättelser.
Och hon kom nu tydligt ihåg att William yttrat om honom:
»Han hör till literaturens underklass.
Men jag tycker bra om honom.»
De talade om en utrikesresa, som herr
Hedström gjort för några år sedan, innan han var gift.
Han dröjde med en så innerlig belåtenhet och stolthet vid minnena från den resan; man kunde märka att det var hans lifs stora händelse.
Fru Zimmermann hade besökt alla de platser han talade om.
Hon hade i allmänhet lefvat der längre tid och hon kände dem ut och in.
Han var så glad öfver att få någon att utgjuta sig för, någon att tala med om detta, som var hans lifs hufvudtilldragelse.
Det kom en egendomlig värme öfver honom och han blef ogenerad i sitt sätt som om han varit en gammal bekant.
När han reste sig upp för att säga farväl såg han på henne med någonting så osökt hjertligt i sin blick att hon icke kunde tillbakahålla ett litet småleende.
Hon kände på sig, att denna menniska hade hon vunnit.
Och hon kunde komma att behöfva honom.
»Kom snart igen!»
»Tack, det vill jag riktigt gerna.
Det är så sällan jag träffar någon jag kan tala med om lifvet – derute.»
»Derute!» – Det låg nästan som en smekning i tonfallet.
Nästa förmiddag när modern minst anade det kom sonen.
»Jag har varit i Upsala», sade han.
»Jaså», ljöd det likgiltiga svaret.
Han var vid godt humör och han såg henne muntert och ogeneradt in i ansigtet.
Hon tog det för skadeglädje, trodde att han sökte efter spår af grämelse öfver att han blifvit borta utan att underrätta – och hon ansträngde sig att se fullständigt apatisk ut.
Men det hade icke ens fallit honom in att hon saknat honom, långt mindre att hon lidit af att han uteblef.
Full frihet var ju öfverenskommelsen.
Sedan de talat en stund om hans resa och om Upsala, kom hon till sist fram med det hon föresatt sig att säga honom:
»Hör du, jag undrar ändå om jag icke skulle kunna vara dig till nytta på något sätt.
Kan jag icke skrifva för dig?
Du anar icke hvilken öfning jag har.»
Han afböjde utan vidare.
Men så småningom förde hon samtalet in på literatur och till sist lyckades hon få honom att tala om sin roman.
Han blef intresserad och började draga upp konturerna i stora drag, han talade sig varm, gestikulerade med högra handen framför sig, der orden icke räckte till att hålla stämningen fram.
Det såg ut som om han sutit der och målat med sin hand, bredt och flott, på en osynlig duk framför sig.
»Har du ingenting alls färdigt?» frågade hon.
Endast några lösa utkast.»
»Men du berättar bra.
Du borde ha lätt för att skrifva.»
»Ja, men så fort jag börjar kommer jag inte ur stället.»
»Nu, när du ändå berättat det för mig kan jag ju gerna få se de der utkasten.»
»Det är ingenting att se.»
»Hvem vet.
För resten tror jag, det skulle taga helt annan fart om du hade någon att tala med.»
»Kom och gå med hem då», sade han hastigt och reste sig.
Hon svarade ingenting, gick blott ut i tamburen och tog ytterplaggen på.
På vägen tyckte hon ibland att det såg ut som om han ångrade sig, men han sade ingenting och hon låtsade ingenting märka.
Då de kommit upp i hans rum och tagit ytterplaggen af drog han tigande ut en af sina skrifbordslådor och tog fram en oredig lunta pappersblad.
»Ja, här ser du», sade han och visade henne skrifna och öfverkorsade, af masstals ändringar öfverklottrade sidor.
Hon satte sig vid skrifbordet och han fick stå bredvid.
Hon bläddrade i pappersbladen, men det var omöjligt att finna reda i dem.
Samma sats kunde vara börjad om och om igen, det var nästan pinsamt att se den fruktansvärda kamp med stoffet som här var spår af.
»Hvad händer i första kapitlet?» sade hon plötsligt i det hon doppade en penna och lade framför sig en ren pappersremsa.
Han började räkna upp det, torrt och skematiskt, och hon skref.
Det blef en lång lista.
Så tog hon en ny pappersremsa och började ett formligt förhör.
Han svarade på alla frågor och det visade sig att han hade allting färdigt i hufvudet.
Hurudant var vädret?
Hvad hade hon på?
Hvad hade händt förut?
Hvad sade han först?
Hvad sade hon? – – det var ett helt förhör.
Han svarade kort och bestämdt, som om han konsulterat en läkare eller en advokat; men man kunde se på hans uppsyn att han icke var blind för situationens humoristiska sidor.
Slutligen vände hon sig om och hennes ansigte strålade af belåtenhet.
»Du har ju allting klart», sade hon.
»Det är endast sjelfva trälgörat som fattas.
Det är sjelfva arbetsvanan, du saknar.
Felet sitter icke i hufvudet utan i handen.»
»Icke?» härmade han godmodigt.
»Det är sjelfva det sega, uthålliga arbetet som du behöfver lära.»
»Du kan ha rätt.
Jag är inte rädd för arbete – men jag har ingen uthållighet.
Jag vill ha resultatet åtminstone så nära, att jag kan skymta det.
Då kan jag spänna i så det knakar i hjernan.
Min pjes skref jag på tre dar.
Hvardera af novellerna har tagit en eller två.
Hålla i, kedja mig fast, arbeta utan att skönja resultatet – när det ser ut som om det man skrifver i evighet aldrig skulle bli färdigt – det kan jag inte.
Jag blir förtviflad, jag blir sjuk bara jag börjar och så ser framåt.
Hvilken öfvermensklig ihärdighet det erfordras för att få något sådant färdigt.
Det är att gå i ok som en oxe.»
»Här har du funnit träldjuret», sade hon i det hon reste sig och samlade ihop pappersbladen.
»Kommer du till mig i morgon kväll?»
»Kanske redan i kväll.
Bara inga öfverenskommelser, med ty åtföljande känsla af tvång.»
»Du har rätt», sade hon och smålog. »Kom när du har lust.
Under tiden skall jag ordna det här.»
Hon lade in alltsammans i ett omslag och tog det under armen, nickade farväl och gick.
Han kom icke samma kväll, men den följande, vid vanlig tid.
Då han slagit sig ner vid bordet lade hon några fullskrifna pappersblad framför honom.
»Se nu igenom det.»
Det var första kapitlet som hon renskrifvet efter att ha putsat och utfyllt utkasten.
Det såg fint och prydligt ut och sjelfva detta prydliga yttre var för honom en dragningskraft mer.
Han satt med hufvudet stödt mot sina händer och armbågarne på bordet, slukande sina egna ord.
Modern hade tagit plats i bakgrunden och följde med uppmärksamhet det skiftande minspelet i hans ansigte, medan han läste.
Han var helt upptagen.
»Ja, det här är bra», sade han ibland och ibland hette det: »Nej detta duger inte» – eller:
»här är ju ett stort hål; det här hänger inte ihop.»
»Så skrif då», sade modern lugnt.
»Rif sönder pappersbladet och fäst in en kil med knappnålar.
Jag reder det nog.»
Han tog penna och bläck från skrifbordet och han skref – skref så det yrde om pennan.
Klockan blef tio men ingen störde honom; hon blef half elfva och han reste sig upp, samlade ihop alla pappersremsorna och slog dem i bordet med en klatsch.
»Seså», sade han.
»Der är första kapitlet och hela förhistorien.
Och nu vet jag det är bra.
Det är märkvärdigt hvad det går lätt att arbeta på detta sättet.
Man blir vaknare på allting när man ser det skrifvet med en annans stil.
Man ser strax hvad som bör vara och hvad som inte bör vara.»
»Antages jag som renskrifvare?» frågade hon muntert, medan hela hennes ansigte lyste af glädje.
»Med förtjusning!» sade han och tryckte hennes framsträckta hand.
William hade fått ett ryck af arbetsifver och modern blåste under på alla upptänkliga sätt.
Hon skydde hvarken möda eller besvär för att göra honom allt så bekvämt som möjligt och det gick godt någon tid.
Han satt i hennes mjuka länstol och diktade; orden kommo fram formlöst och utan stil, men hon fångade dem i flykten och skref dem ned.
Hon fick hans utkast och hon ställde allt samman så godt hon kunde på rent hvitt papper med breda marginaler.
Och när han såg det stå der så fint och prydligt med hennes fasta säkra piktur, greps han af nyfikenhet och intresse.
Han satte sig att läsa, han ändrade och strök, flickade in och omarbetade, han kunde bli sittande der till långt ut på nätterna utan att märka hur tiden gick.
Då höll hon sig alltid i bakgrunden, tyst som en råtta att han icke skulle störas af ett ljud.
Hon hörde pennan raspa fram öfver bladen och hon kunde följa minspelet i hans ansigte.
Ibland framställde han också högt en anmärkning, men hon svarade aldrig och han väntade icke heller på svar.
När han då var färdig och reste sig upp röd i ansigtet men med en min full af belåtenhet, då kunde der ibland komma fram något ungt och lefnadsdugtigt i hans grå ögon.
Och sedan hon en gång sett det, spanade hon ständigt efter det der uttrycket; det kunde hon sitta hela kvällen och glädja sig till.
Hon kom så småningom in i hans tankegång; hon började bli bekant med hans personer och hon begagnade sig deraf för att locka honom till att tala.
Hvad han såder samtalsvis berättade, skref hon ned sedan han gått.
Ibland var resultatet magert men ibland när han var i stämning kommo orden af sig sjelf.
Efter en sådan afton kostade det henne icke så litet arbete och hjernansträngning att följa med, minnas allt och få det antecknadt allt.
Hon kunde sitta vid sitt skrifbord till långt ut på natten, men hennes sega ihärdighet gaf aldrig tappt.
Och dagen derpå, när han kom, lade hon det fram med en min af undfallenhet.
Han tog det, läste det och stoppade det i fickan; eller han satte sig ner, ändrade och strök.
Tackade gjorde han aldrig; det stred emot hans principer.
Det behöfdes ju icke heller; hon såg ändå på honom när han blef glad.
Som sagdt, det gick godt en tid; men så började han tröttna.
Hon sökte förgäfves att locka fram några ytterligare smådrag om de handlande personerna.
Han blef nervös och orolig så snart hon slog på den strängen.
Hon märkte det och derför höll hon upp.
Hon vågade icke fråga mer; hon visste att han skulle taga det som ett slags försök till andligt förmynderskap och då skulle han helt och hållet krypa in i sitt skal igen.
Der var ingenting annat för henne att göra än att vänta och se tiden an.
Hon var för öfrigt nästan säker på att han icke arbetade.
Det hade kommit något mera slappt och apatiskt i hans ansigtsuttryck och i allt hvad han sade låg der nu åter den ursprungliga tonen af likgiltighet och skepsis.
En dag kom han tidigare än vanligt och tycktes vara i ännu sämre humör än vanligt.
Modern hade nyss slutat sin middag och Molly höll på att duka af.
Det började skymma och mulattskan gjorde min af att tända taklampan fast klockan icke var mer än half fem.
»Åhnej – låt bli att tända» sade han.
Matmodern gaf henne en vink och hon fick brådt att pressa lampglaset ner igen, hvarefter hon, stum som alltid, tumlade utom dörren.
William drog en af stolarne fram till kaminen, der det ännu fans några glöder kvar, och slog sig ner.
Modern satt vid ena fönstret och såg ner öfver staden der de första gaslyktorna började glittra fram.
Så förblefvo de tysta en stund, hvar och en försjunken i sina egna betraktelser.
Till sist kom det borta från stolen, framsagdt i nervös och förplågad ton:
»Det är ett otäckt väder, dethär.
Hvarken kallt eller varmt – bara ruskigt och grått.
Det stämmer alltid lynnet så trist.»
»Åh», sade modern, »man får strama upp sig.
Icke är det lönt att gå och låta vädret taga kommando öfver sitt lynne.
– När man sitter inne och arbetar märker man ju för resten knappt hur det är utanför.»
Om man bara rullar gardinerna ner och har lampan tänd hela dagen.
– Jaha, och så ifall man gnor.
Men jag gör hvarken det ena eller det andra».
»Hur kan det komma sig att du icke arbetar?»
»Jag gitter inte».
Hon hade intet svar att ge.
Det föll som en tyngd öfver henne.
Det var ju detta hon fruktat.
»Det tjenar ingenting till», fortsatte han.
»Det jag skrifvit duger inte.
Men jag har i desse dar läst en bok som duger.
Der står det allt hvad jag skulle vilja säga – ’står som skrifvet i blod’, som det heter i den gamla romanstilen.
Men här passar uttrycket verkligen».
»Hvad är det för en bok?»
»En norsk naturligtvis!
Vi få ju allting från Norge numera.
Det är förbannadt att vi ingenting kunna göra sjelfva ...
För resten har denhär redan fått sin stora utmärkelse: den är konfiskerad.
Alla bra böcker konfiskeras; det börjar nästan bli genant att aldrig ha varit med.»
»Du har ju tiden för dig ännu», sade hon i det hon försökte sig med ett småleende, men det blef själlöst och dödt; hon tyckte sjelf att hennes ångest sken igenom.
Jag kan ingenting göra mer.
Nu är allting sagdt, allt hvad jag skulle velat säga – jag kan aldrig göra det bättre och den känslan trycker mig till jorden.
Det är en dålig bok – ja, på sätt och vis, som konstverk, som helhet; man måste naturligtvis tappa blicken för den yttre plastiken när man fördjupar sig i detaljerna och skrifver med blodsprängda ögon och darrande hand.
Men det är en sådan bok som en menniska inte kan åstadkomma mer än en enda gång i sitt lif, ty att skrifva den är att rista blodörn i sitt eget bröst.
Det är den nutida ungdomens trista bekännelse; sådant är vårt lifsöde, så är det vårt lif förfuskas och vi sjelfve förderfvas.
Jag skulle vilja skrika det ut i trots; det är sant, det är sant!»
Han talade hest och lågmäldt.
Hon lyssnade till hans röst, som var klanglös som en gubbes; och dess förplågade uttryck slog henne.
Hon kände icke boken, han talade om, men der trängde sig på henne en rent instinktlik förnimmelse af den tomhet och ödslighet som var grundtonen i hans stämning.
Hon såg bort på honom der han satt, sammansjunken i stolen, tryckande sig in till det stoppade ryggstödet som om han frös; hon stred med en längtan att gå bort till honom, taga hans hufvud mellan sina händer och lägga det in till sitt bröst som för att värma honom med sin egen kroppsvärme; men hon vågade icke.
Det fans ett ord som hon fruktade mer än ett piskrapp och hon visste att han strax skulle slå henne det i ansigtet, ifall hon försökte ge luft åt sin medkänsla, som alltid skulle förbli främmande och obegriplig för hans kalla skepsis.
Hon såg honom redan i inbillningen förvrida sin mun till en sarkasm och framslunga det der enda, uddhvassa ordet, som hon fruktade: sentimentalitet.
Och ändå – hvilken underlig dubbelnatur han var.
Satt han nu icke sjelf derborta – skeptikern – och var sentimental som trots någon.
Men för minsta vidrörande, minsta antydan om att man förstod hans sinnesstämning, minsta försök till ett närmande skulle han krympa samman som en sensitiva och förskansa sig bakom en sarkasm eller ett hånfullt smil.
Hon reste sig tyst och gick några slag af och an på golfvet.
»Nej, nu får man hafva ljus», sade hon och gjorde min af att slå på gongongen.
Han bad henne vänta.
»Det skär så i ögonen; och jag ska strax gå.
Der är première i kväll på dramatiskan – en tysk farce.»
När han gått satte hon sig att skrifva till herr
Hedström och bad honom skaffa sig den omnämda boken.