Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans ögon stannade slutligen på två halfark, som voro hopfästa med en mässingsnål och fullskrifna med hans egen svårtydda handstil.
Han läste:
– Anthropologia Physica.
Alla lefvandes naturliga drift är det, som kallas Passion, eller Vällusts åtnjutande.
Vällust är af tvennehanda slag, nämligen Själens och Kropsens vällust.
Själens vällust kallas den, hvaruti kroppen ingen del hafva kan.
Men Kropsens vällust kallas den, hvilken Kroppen tillika med Själen känner ...
De Tre Delarna utaf Kroppen äro:
Den materialiske skapnaden, hvarigenom Kroppens Figur med sina yttre och inre delar formeras; Den flytande Materien, som består af Blodet med hvad därtill hörer; Den materialiske Spiritus eller Anden, såsom de aldrafinaste delar af det materialiska väsendet, är kraften och lefnaden uti själfva blodet och undfår lefnaden och känslan af den lefvande anden eller Själen samt verkar densamma uti hela Kroppen.
Denna förgås ock af sig själf, så snart någon kropp eller lem bortdör ...
Ordsaken, hvarföre Själen utaf alla bägge hufvudvällusterne är delaktig och at kroppen endast och allenast känner de kötsliga vällusterne, är denna, at lefnaden är egenteligen en egenskap utaf Själen, hvilken kroppen, som i sig själf är ett dödt väsende, genom Själens verkan undfår ...
Det, som gemenligen under namn af fem
Sinnen blifver räknat, består allenast uti et, som kallas Känsel och är en verkan utaf Själen, hvilken, efter hvars och en Kropps och des skapnads beskaffenhet, sig på femhanda sätt framter ...
Han steg upp från bänken och fattade den inträdande fältmarskalken Mörner vid bältet.
– Vore
Mörner inte en lika slät filosof som han är god hushållare, skulle han här få en hård nöt att knäcka.
Nej, läs inte det skrifna ... det är bara något lappri, som jag satte ihop en afton där nere i Lund.
Alltid märker jag, att när jag efter någon tid återser en tankebyggnad, som jag pröfvat att uppresa, får jag lust att förkläda mig till fiende och själf storma min egen redutt.
Månn’ tankens nöje ligger i själfva fäktningen?
Vällusten, sällheten, den fullständiga tillfredsställelsen ... vore den lifsmålet, då vore målet ett upphörande, ett stycke klart och blankt, men dödt och orörligt guld.
Hvarför betrakta lifvet som en basis och ofvan den samla ändamålen som en knippe linier i en vinkelspets, en enda punkt?
Hvarför inte göra lifvet till punkten, ur hvilken ändamålen utstråla som oändliga linier, som stam och grenar i ett träd, hvars krona till evigt blir allt vidare och lummigare?
Hvarför inte säga: det finns intet slutmål men billioner ändamål, hvilka hvart och ett för sig oändligt förgrenas i billioner nya?
Hur mycket större blir ej då hvarje enstaka människas jordiska lefverne!
– Ers majestät är en svår envigsman i de lärda disputationer, och aldrig hör jag min nådig herre så vältalig som i sådana fejder, men jag kan inte som salig Grothusen bjuda spetsen.
Jag kan endast svara detta.
Om ur ett jordelif grenar växa upp i det oändliga, då gömmer också stundens minsta gärning ett evigt ansvar ...
Han slet upp sin rock med hetta och räckte konungen några förseglade bref.
– Betänk, majestät, också den lumpnaste angifvelse kan vara sann och för åratal slå dödmannen lien ur handen.
Konungen kände på förhand dessa skrifvelser, som med präntade tryckbokstäfver och utan underskrift svärtade hans närmaste och förutspådde en bråd död.
Hotelsen om död ängslade honom icke mer än hvinet af en kula.
Hade han icke ända sedan gosseåren snart sagdt hvarje morgon vaknat beredd att innan mörkningen ligga bland de stupade på fältet.
Han kastade de tre brefven obrutna i elden, ett efter ett, och stod i den låga möllerstugan så lugn, som hade hans sista här af trötta och utsvultna ynglingar medfört alla Europas kronor på en trossvagn.
– Svara mig uppriktigt! – sade han efter någon tystnad.
– På hur många kan jag ännu lita ... jag menar inte i en träffning ... men om allt går oss emot?
– Måste jag svara?
Är det befallning?
– Ja, på hur många kan jag ännu lita?
– På inga!
Trummorna mullrade utanför stugan, där tropparna uppmarscherade till gudstjänst, och Hultman inträdde sägande:
– Jag får ödmjukt anmäla att högmässan nu skall begynna.
Dagens text handlar om vår Herres Jesu Kristi inridande i Jerusalem.
Konungen aftvättade nu allt sot från ansikte och händer samt påtog alldeles nya kläder af blått tyg och nya gula älgskinnshandskar.
Under det att hans hår pudrades af Hultman, så att det blef hvitt som en gubbes, stödde han ena foten på veden i spiseln och sade helt sakta liksom mest för sig själf:
– Den texten är mig ganska kär ...
Men folket utbredde sina kläder på vägen och andra skuro kvistar af träden och strödde på vägen.
Och folket, både de som gingo före honom och de som följde efter, ropade och sade:
Hosianna Davids son!
Välsignad vare han som kommer i Herrans namn!
Hosianna i höjden!
– Ja, ja, nådigaste herre, – svarade Hultman nästan hviskande, – så lära ock de heliga ropa, hvar gång en rättskaffens hjälte af gudi rider in i det himmelska Salem.
Då vände sig konungen från elden och steg ut till tropparna.
Med hufvudet blottadt ställde han sig under Ljusastaksbjörken.
Soldaterna, som vant sig att älska hans enpåk och fläckade dräkt, kände knappast igen honom.
Hela dagen stannade han i lägret, och först efter aftonsången, när dimman började sjunka, red han på sin häst Engländaren uppåt skogsåsen till brädhyddan vid löpgrafvarna.
Tolle Årasson arbetade med sina knektar i den yttersta grafven.
Anförda af fransmannen Maigret kröpo svenskarna framåt med sina spadar, och steg efter steg rullade de risknippen och skanskorgar framför sig till värn mot kulorna från fästningen.
Genljudet af fiendens eld dundrade i fjället som slammer af riglar och bommar, som klubbslag på järnportar till underjordiska häkten och hvalf.
För att kunna rikta sina skott och skydda sig mot öfverrumpling utsatte besättningen långa stänger med brinnande beckkransar, och de kringslungade ljuskulorna kastade sitt plötsliga sken öfver hällarna.
Eld och rök sprutade från Fredriksstens fästningsmurar, och ofvan svenskarnas torfbelagda vall igenkände Tolle Årasson konungens stora hatt och lilla hufvud.
Dold i skuggan nere i grafven ryckte han till sig en stupad kamrats musköt och gick hukad ett stycke tillbaka mot jordvallen.
Först när han kommit så nära, att han kunde höra konungens ord till de officerare, som stodo i grafven på andra sidan vallen, stannade han.
– Förunderligt! – tänkte han.
– Här i approcherna stupa nästan hvar natt en mängd soldater ...
Hvaraf kommer då den makten att kunna tvinga hundratals människor att här stanna och falla utan att de våga tillropa hvarandra de enkla tre orden:
Vi lyda icke!...
Han ville knäfalla och bedja himmelen om tillgift och intala sig själf, att hans gärning vore rättfärdig, men han förmådde det icke.
Han visste aldrig hvad han själf ville, och om ett barn hade ropat till honom att kasta musköten, skulle han ha lydt och berömt rådet.
Men ingen tilltalade honom och ingen såg honom, och han fruktade endast att töfva, att förlänga sin egen ångestfulla ovisshet.
Han spände hanen.
Han lade musköten till ögat.
Han siktade mot den, för hvilken han sett sina landsmän undergifvet falla och förblöda – men fingret låg darrande och lamt på trycket.
Steg närmade sig.
Det var den gråhårige Hultman, som i knäppskor och hvita strumpor och med hatten vördnadsfullt stucken i armvecket kom öfver hällarna midt bland de susande styckekulorna.
Framför sig bar han den med en servett täckta bleckskål, som innehöll konungens kvällsvard.
Så snart han kommit upp på vallen, bredde han servetten öfver hatten och ställde sedan skålen ofvanpå samt bjöd konungen, som spisade stående och allt emellanåt grep trotjänaren i rockknappen.
Tolle Årasson sänkte musköten och hörde honom säga:
– Hultman begynner bli lika stel i gången som Brandklipparen var på sina sista dagar ...
Men ingen har trofastare följt mig hvart det burit, och därför utnämner jag honom på stället till köksmästare.
Det blir med åren allt färre kvar af de gamla från fordom ...
– Gud, barmhärtige Gud! – mumlade Tolle Årasson och vaggade fram och tillbaka med musköten i famnen.
Han såg hur Hultman åter gick sin färde i kulregnet, och konungen lutade sig öfver vallen med kinden stödd mot vänstra handen.
Månen, som stod i sitt fylle, höjde sig nu klar och stor ofvan tallskogen.
Svenska, tyska, italienska och franska officerare samtalade i närheten på sina olika tungomål och rådslogo om hur de skulle kunna locka konungen ned från hans blottställda plats.
Maigret, som nu också kommit till, drog honom sakta i kappan och sade:
– Detta är inte ett ställe för ers majestät ...
Kartescher och muskötkulor ha ej mer aktning för en konung än för ringaste knekt.
Då lyfte åter Tolle Årasson musköten i sina båda händer.
Han kastade den i marken, så att skottet brann af och knallen dog bort i braket från fiendens eld.
– Aldrig, – stammade han.
– Aldrig!
En svenskfödd man kan det aldrig, väntade ock femtio dukater under hvar björk i Norge!
Hellre då dessertera eller själf stupa!
Hvad frågar jag efter dukaterna ...
Det var hans lif jag ville taga ... och jag förmår det inte!
Jag skulle först kunna det, om jag blundade.
Finns här ingen främmande storskytt, som kan skjuta en konung blundande?
Tolle Årasson märkte icke, att månen redan sken in i grafven och sträckte hans egen skugga med de trinda lemmarna och de leende gossekinderna högt upp på vallens sluttning.
– Hvad gör du här, min gosse? – frågade konungen.
– Gå på framåt, rätt framåt mot fienden!
Tolle Årasson spratt till och vände på klacken samt begynte marschera framåt mot fästningen.
Bakom sig hörde han ännu officerarna uppmana konungen att stiga ned.
Konungen svarade dem:
– Frukta intet!
Då grep Tolle Årasson om hatthörnen utan att längre veta hvad han gjorde och begynte springa öfver skanskorgar och risknippen rätt framåt mot fienden, endast framåt.
Många svenska soldater, hvilka sågo honom, reste sig för att följa efter och dessertera.
Han stannade och slog åt dem med handen, och för hvar gång han vände sig, igenkände han konungen på vallen.
Hvarför fattade han då icke en spade och begynte gräfva.
Det var väl dock så konungen hade menat.
I stället sprang han allt häftigare och blindare, och till sist visste han icke längre, om han gjorde detta för att lyda eller för att dessertera.
Han tog skydd bakom stubbar och i skrefvor, men alltjämt kom han närmare fästningen.
Hans mjuka lemmar blödde redan ur tre sår, men han aktade icke på de varma dropparna, som runno ned under handsken, utan uppläste böner och psalmer och kallade sig en evigt förtappad ogärningsman, som rufvat på att sälja sin själ.
Han kom till ett sönderskjutet utanverk af ringa storlek och som tycktes öfvergifvet, men när han hörde röster af norska soldater, gömde han sig inne mellan skanskorgarna.
Några steg från honom stod ett fältstycke på trasiga hjul, brunrödt af rost och med mynningen mot konungens vall.
Det var laddadt med grus och gammalt järnskrot.
Där funnos anfrätta muskötkulor, hvilka hundra år tillbaka i tiden en drucken kapare likgiltigt stöpt i sin kulsax, medan han gnolade en liderlig visa för sin frilla.
Där funnos snedvridna nycklar och spikar, som länge sedan fallit ur en bondes lada, och innerst låg där en hopböjd kläpp, som en gång på det soliga högfjället klingat i koskällan vid jäntornas vallrop.
Långa sönderrifna moln ilade hvita öfver månen, och Tolle Årasson låg inne mellan skanskorgarna, blödande och med knäppta händer.
– Detta är en sådan natt, – stammade han, – då himmelen står vidöppen och Gud betraktar jorden i så djupa tankar, att människorna känna hans blick.
De må fly undan ... de må fördölja sig ... de må vara uslingar som jag eller härars ledare, de förnimma ändock hans blick ...
En hjälte ... hvad är en hjälte?
Det är ståndaktighet intill det sista, ståndaktighet mot vedersakare, mot vänner.
Men du där ofvan, du är både din och människors hämnare, och när din misskunds timglas är utrunnet, höjer du i allmakt ditt finger, och hjälten lutar sitt hufvud mot mullen ... och ligger försonad ...
Tolle Årasson böjde den närmsta skanskorgens vidjor åt sidan och han hörde den norska konstapeln tala med soldaterna.
– Gossar, det båtar till intet att längre spilla manskap och artilleri på detta skansverk, men efter det gamla fältstycket är för bräckligt att släpas härifrån, har kommendanten befallt mig att fyra af, innan vi gå.
Alltid kan väl ändå det skottet vålla de svenske någon skada, så framt pjesen inte springer i bitar.
Medan han talade, lade han försiktigt luntan på fältstycket och, följd af sina män, återvände han sedan mot fästningen med snabba steg – och sjungande.
Tolle Årasson följde med ögat luntans gulaktiga flamma, som ringlade sig allt närmare mot fänghålet.
Han stötte undan risknippen och jordsäckar för att bryta sig fram och rycka bort luntan, och han talade högt som till natten.
– Jag ville döda den mannen ... och nu vill jag frälsa honom, bara därför att jag nyss har sett honom och hört honom tala!
Så gör han oss då alla med en blick till sina tjänare!
Mitt vett slocknar och jag kan inte längre tänka.
Han högg i sär vidjorna med knuten hand, men pålverket stängde honom ute, och hela tiden såg han lågan vid fänghålet.
Ibland tynade hon bort och var nära att blåsas ut, men slog sedan åter i höjden, klar och stor.
Det var ett tecken, menade Tolle Årasson, att människorna ej mer den natten skulle pröfva att handla, och han steg ned i klyftorna, som stupade mot dalen och de svarta skorstenspiporna i det afbrända Fredrikshall.
Ännu på afstånd såg han lågan.
Klar brann hon långt borta mellan skanskorgarna, men han steg allt djupare ned bakom hällarna.
Då hörde han knallen af skottet, och klippan darrade.
Hans krafter voro tömda, och hans förstånd omtöcknades.
Han mindes icke längre hvarför han gått mot fienden.
Han fruktade endast dunkelt att bli sedd och gripen.
Han stirrade upp i natten, och likt Åsa-Tors vagnar rullade fästningens åskor öfver fjället.
Han visste icke hur länge han vacklade kring bland enbuskarna och icke hvart han gick.
Till sist förnam han steg af tunga järnskodda stöflar och hörde grus och stenar rasa.
Tolf soldater af gardet kommo i den branta backen med en bår.
Han höll sig stilla bakom enarna och väntade.
På båren låg en fallen, omhöljd i två simpla soldatkappor och med en hvit lockperuk sammandragen öfver ansiktet under den i pannan nedtryckta galonerade hatten.
– Hvem är den stupade? – hviskade han så lågmäldt, att öfverste Carlberg, som framtill stödde bårens hällande sida, ingenting förmärkte.
– Öfversten säger, att det är en käck officer, – svarade den eftersta bäraren, men då han därvid vände på hufvudet för att betrakta den ensamme nattströfvaren, snafvade han och segnade på knä under bördan.
Den lånade peruken och hatten halkade från den dödes hufvud, så att månljuset klart föll på ansiktet med den genomskjutna tinningen.
– Konungen!
Vår store, älskade konung! – sorlade bärarna och ville nedsätta båren.
Den fruktade, som nyss blifvit tillhviskad, att han på inga längre kunde sig förlita, låg där afväpnad, och gamla krigsmän, nedsölade af ler och sot, vredo sina frostbitna, grofva händer öfver hans lik och kvidde och stönade:
– Vår store, vår älskade konung!
Öfversten måste hota dem med hårdt tilltal för att de skulle tystna och icke genom sin jämmer förråda, hvad som skett.
Tungt och långsamt buro de konungen åter vidare på samma ohyflade bår, där han under de föregående nätterna sett så mången namnlös och redan förgäten soldat, hvilken lydt hans vilja och dött.
Midnatt var redan liden, när båren nedsattes på en öppen gräsplan mellan stugorna i Tistedalens öde by.
Sedan bärarna fått tre nödmynt i drickspengar, aflägsnade de sig alla.
Öfversten blef kvar, och grubblande och högt suckande, satte han sig på den ena bårskalmen.
Salvorna gingo ännu i fjärran på skogsåsen, men annars var allt tyst, och kvarnhjulet nere vid älfven stod stilla.
Alla rutor voro mörka, och samma fullmåne, som lyst den förklädde ryttaren genom Stralsunds stadsport och till det dystra handgemänget på Rügen, sken i natt öfver det gräs, där en gammal förgråten öfverste vakade hos sin fallne konung.
Steg för steg hade Tolle Årasson smugit sig efter och stannade först tätt invid gräsplanen under Ljusastaksbjörkens orörligt nedhängande kvistar.
Halfhögt talande för sig själf gick han rundt den hvita stammen i allt trängre hvarf och skakade öfver tufvorna de stora dropparna från sin sårade arm för att besvärja till evärdelig sömn och förgätenhet de onda dukater, som där lågo nedmyllade.
– Sofva, sofva i förbannelse!...
Hvarför röras intet trummorna?
Den står så ensligt den båren där borta.
Inga kvinnor gråta där, inga barn, inga förtrogna vänner.
Ack, du måne, som kom och gick och beskådade så mycket, aldrig skall jag se dig öfver en svensk skog utan att minnas den båren!
Han ryckte till sig den yxa som satt i en af grenarna och som han några aftnar förut visat soldaterna.
Träflisorna stänkte, och hans hugg mot
Ljusastaksbjörkens stam ljödo vida genom stillheten.
Så hejdade han åter sin hand, och en ny glimt af förståndets ljus drog genom hans själ.
– Allsvåldige, hämnande Gud!
Han, inför hvilken löndråpare kastade sina vapen, han, som leende mötte otaliga dödar, han faller stilla som ett trampadt ax vid vägen, då du fyllt hans ödens mått.
Han stupar nära nog i ensamhet en natt på vallen likt en ringa knekt på sin post.
Han dör för kulan från ett utdömdt och förrostadt fältstycke, på hvilket några soldater, likgiltigt och sjungande kastat sin lunta.
Eller ... hvarifrån kom väl på ditt bud den kulan?
Hvad vet jag, en simpel man ...
Jag vet bara hvad jag nyss bevittnat och därför måste tro ...
Men det var så många främmande röster där uppe i mörkret.
Alltjämt satt öfversten på bårskalmen hos den i soldatkapporna omhöljde döde, och allt tröttare föllo i nattens ro yxans hugg mot björkens tjocka stam.
När slutligen trädet störtade, satte sig den okände vedhuggaren tyst på stammen.
Timmarna blefvo långa.
Det led redan mot morgonen, när ett par efterskickade tjänare närmade sig för att bära in sin stupade herre.
Mellan dem gick en kapten med konungens värja och berättade, att handen i dödsögonblicket så häftigt omfattat fästet, att klingan till hälften dragits ur skidan.
Lyssnande till hvart ord böjde Tolle Årasson Ljusastaksbjörkens grenar åt sidan.
– Den värjan ... – frågade han sig.
– Var det en förhärdad, en i förtid grånad gubbe, som drog den värjan mot minnet af den ljusens förste, som en gång bar hans namn?
Eller månne ...
Han steg fram rätt i kaptenens väg och hviskade kväfdt:
– Den värjan ... mot hvem drogs den värjan?
Under mina blodiga korporalskläder står en jämlike, en kanske kunnigare man än I, fast djupt sjunken inför människor.
Visa mig därför inte bort, utan svara af barmhärtighet.
– Min vän, jag förstår inte din fråga.
– Mot hvem, säger jag?
Mot hvem drogs den värjan?...
Jag vet det nu själf.
Mot hvem, spörjer jag?
Mot alla!
Är inte det svaret oss nog?
Är det inte så en hjälte måste dö?...
Han trodde.
Han trodde på sitt värfs rättfärdighet ...
Sådana trotsare förlåter Gud, Herren ...
Sådana trotsare förlåta till och med människorna!
TAGA GJÖRTZEN.
Att taga Gjörtzen blef nu som att mota räfven i spelet, men arfprinsen af Hessen hade i högkvarteret en oöfverträfflig lakej, som hette Pihlgren och som efteråt på gamla dagar ofta brukade berätta, hur det tillgick.
Ännu många år efter Pihlgrens fromma och i allo uppbyggliga död förvarades på en af Vermlands prästgårdar en gammal handskrift, där allt noga stod upptecknadt och beskrifvet.
Ingen visste rätt, hvarifrån handskriften kommit, men när prosten fick glasögonen på och de gulnade papperen framför sig, läste han med sträng röst följande:
Den natten då konungen blef skjuten, satt arfprinsen af Hessen till bords med några officerare i Torpum.
Fransosen
Siquier steg då in och hviskade i örat på prinsen, och prinsen hviskade i örat på den, som satt honom näst intill, och då de hade hviskat, fällde prinsen gaffel och knif.
Sedan befallde han fram en häst och en lakej.
Pihlgren, som den natten hade vakt hos prinsen, inlade då med stor hast hans kappa i sadelsäcken och red bakom prinsen och officerarne till approchen, där konungen låg fallen.
Båren hade nyss blifvit hämtad, och prinsen befallde officerarne att lyfta den glorwürdige herren på båren, men så hårdt hade den oförliknelige hjälten i dödsögonblicket fattat om huggvärjans handkafle, att generalerna hade stor möda att uppbryta fingrarna.
Då de svenske herrarne ändtligen hade afväpnat den store döde och bemäktigat sig det svärd, som han så motsträfvigt ville lämna ifrån sig, blef hans hand länge kvarliggande i deras, och menade då alla, som stodo däromkring, att Gud själf i den stunden beseglade det handslaget till evigt.
Så snart nu båren blef förd undan, sammankallade prinsen officerarne till krigsråd vid det ställe, där konungen hade stupat, och rundt platsen stodo på något afstånd trettio soldater med eldsbloss.
Bomgarten, som då var öfverste vid adelsfanan samt kammarherre, gick slutligen afsides med öfverstelöjtnant Björnschiöld och under hela tiden betraktade han Pihlgren förstulet.
Därefter kom Björnschiöld till Pihlgren och berömde dennes kloka förstånd och många färdigheter samt anmodade honom i prinsens namn att medfölja på en långridt, om hvilken han först skulle få veta besked, när de väl voro på vägen.
Pihlgren blef ganska undersam, men när han om morgonen red i Bomgartens och Björnschiölds medfölje sade de till honom:
Nu skola vi åstad att taga Gjörtzen!
Då gäller det, svarade Pihlgren, att vara kvick både i tungan och handen, men hvad på mig ankommer, skall jag redligt göra min tjänst, det veta nog herrarna.
Hvar är då den syndarn?
Sade de:
Han lärer inte vara långt borta, men hinner han fram till Tistedal, så anställer han ett vackert spektakel.
När de hade färdats vägarna framåt i ännu en natt och en dag, mötte de vid femtiden i skymningen Gjörtzen, som kom ridande med röd kappa på Raballse gärde.
När Pihlgren pekade åt gärdet, gjorde Bomgarten och Björnschiöld narr af honom och ropade honom lusteligen i örat:
Menar han, att den stora herren lärer rida?
Men Pihlgren svarade:
Ta mig fan är det inte Gjörtzen!
Jag känner nog igen hans betjänt Petter Berg, som rider bredvid och som är min redlige gamle vän och dubror.
Då de nu kommo närmare och märkte att Pihlgren talat sanning, steg Bomgarten ur sadeln och beneventerade hans excellens ganska ödmjukt samt försäkrade honom att hans majestät aldrig befunnit sig bättre än just nu.
Och hvart ernar ni nu styra? sporde Gjörtzen.
Bomgarten, som hatade Gjörtzen för allt det onda han gjort honom, bugade sig med stor munterhet allt djupare och djupare, så att han skrapade med den aflyfta hatten mot vägen.
Därvid slog han upp en behändig lögn.
Jag skall resa till Göteborg och köpa stöflar åt mitt regemente, sade han.
Gjörtzen vände sig nu till Björnschiöld, med hvilkens tyska hustru han var i cousinage:
Och ni kusin?
Björnschiöld blef röd i pannan men grep modigt fatt i första bästa osanning:
Jo, jag skall till Göteborg angående ett strandadt skepp, på hvilket arfprinsen hade saker.
Bomgarten begynte nu åter skrapa och buga och var så glad, att det sken om ögonen, och så slog han upp en ny lögn:
Det besynnerliga är att vi just nu måste vända.
Vi skola bara först skaffa oss friska hästar i Raballse.
Kanske är det fråga om någon stormning.
Arfprinsen har skickat den här enfaldiga lakejen efter oss och befallt oss att komma tillbaka.
När han talade på det sättet, klippte han med ögat åt Pihlgren, som han i hjärtat höll för en lika rättskaffens som knepig karl och mer värd än tio andra.
Hade han inte fått en så förslagen lakej i sitt medfölje, skulle kanske Gjörtzen gått lös och ledig än i dag, och ho kan veta, om ej den gudsförnekaren, som var så hemma i både svartkonst och hvarjehanda förbjudna ting, sedan förstått att uttänja sitt usla och syndiga lefverne, så att han hvarken affallit med åren eller gått hädan.
Det var därför visserligen Guds mening, att Pihlgren var till reds, fast den lön han sedan fick hette otack.
Därför att Pihlgren var dubror med Petter Berg var han dock nära att rida fram och ärligen förråda alltsamman, men på en kort stund fick han höra så många osanningar, att han måtte le vid sig själf, och snart blef han lika tokig som de andra.
De vågade icke angripa Gjörtzen strax på öppna gärdet, men han tillsporde dem med mycken förbindlighet:
Hvar tänka ni taga nattkvarter, go herrar?