Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Marianne hade ett oeftergifligt behof att se vänliga och glada ansigten omkring sig, och Börjes påkomna allvar ängslade henne.
Hon kunde icke få någon ro förr än hon såg honom god igen.
Helsningsceremonierna, pratet och uppbjudningarna upptogo henne emellertid att börja med, så att hon fick föga tid för sin fästman.
Han dansade just icke gerna, ty han dansade illa, men under den vals han af ren skyldighet dansade med henne, passade hon på att med sin lilla bortskämdt missnöjda och förkelade min tillhviska honom:
»Jag har tagit undan andra polkan för att få prata riktigt i fred med dig, du elake pojke!
Du kan tro att det är förtjusande derute i växthuset, och så länge de dansa, få vi vara ensamma.
Passa på mig då.»
»Tack», svarade han enstafvigt, och de dansade ut.
Sedan valson var slut, gick han först och dref omkring i herrarnes rökrum, men der hade han tråkigt, ty han spelade aldrig kort, och bekanta hade han nästan inga.
När han slutat sin cigarr, slank han derför ut i danssalen igen, der fans åtminstone något att se på, och vid ett fönster fick han sig en präktig vrå, derifrån han kunde öfverse det hela.
Man dansade just en lancier-kadrilj, och han blef mer och mer road af att se på.
Han satte stolen beqvämt till rätta, drog sig in bakom gardinen och stödde armbågen mot fönsterkarmen.
Det var så angenämt, tyckte han, att få sitta der alldeles ensam och obemärkt midt i detta stim af menniskor.
Det var just i hans smak, och han följde allting med nyfikna, uppmärksamma blickar.
Dansen gick med precision, särskildt den kadrilj hvari Marianne deltog, och det roade Börje att se hur turerna gingo ur och i hvarandra, utan att någonsin komma i oreda.
Hvar och en gjorde sitt allra bästa, och många som icke dansade, stodo i dörröppningarna och sågo på.
Släpen fördes med drottninglik grace, och bugningarna voro mjuka som hofmäns.
Allt slog an på Börje.
Det fans så mycket som han njöt af: ljusen, blommorna, baltoiletterna, officerarnes guldsmidda uniformer, men först och främst regementsmusiken.
Den satte rytm i hans tankar liksom i de dansandes steg.
Men han tyckte ändå att allt det här icke var för honom.
Han hade alltjemt en känsla af att vara en främling, en som stod utanför.
Det kunde aldrig falla honom in att han borde deltaga i en dans som denna, eller att han skulle kunna röra sig på samma sätt som dessa unga löjtnanter.
Men han fann det vackert att se på.
De strama uniformerna, som kommo de manliga figurerna att se så smidiga och välväxta ut, passade väl tillhopa med damernas långa släp och bara lemmar.
Men allt detta gjorde luften liksom het, drömfyld, rusande, det väckte längtan efter något, – efter något rikare, fullare, mångsidigare.
Han tänkte på någonting långt, långt bort, på någonting som han aldrig sett, utan endast längtat efter: klar, djupblå himmel, pinier och oliver, och så öfver allt detta det varma, varma solskenet.
Allt hvad
Börje endast hemligt vågat åtrå, det skulle Pål gripa efter och nå.
Så hade det alltid varit.
Det var som om den fattige lille pojken i sammetsblus haft Aladdins lampa.
Och hvar fans han nu?
Huru rik måste han icke vara på erfarenheter och intryck!
För ett ögonblick drog det någonting likt vemod öfver Börjes jemna, glada lynne.
Alltid skulle andra stå högre än han, alltid skulle han känna sig fattigare än de.
Och allting skulle han ha så svårt för att glömma!
Det som en gång kommit in i hans sinne, det bet sig fast der.
Som till exempel med Marianne.
Hur hade han inte sträfvat efter att glömma henne innan han skref sitt första bref!
Men det hade icke varit honom möjligt.
Han såg henne för sig hundra gånger om dagen, med denna alltför fylliga figur, denna tillbakaböjda nacke och denna korta hals.
Och han liksom törstade efter henne.
Det blef allt värre och värre, ända tills han måste skrifva sitt bref.
Det var som om han icke kunnat lefva utan att få se henne igen.
Och nu skulle hon bli hans.
Hela sitt lif skulle han ha henne i sin närhet, se dessa loja, vårdslösa rörelser, höra denna späda, smekande lilla röst.
Han var i alla fall lycklig.
Han satt och såg på Marianne.
Det låg någonting dämpadt öfver hennes glädje, det var som om hon icke vårdat sig om eller icke orkat med att vara så lifligt munter som de andra unga flickorna.
Men Börje fann detta mycket vackrare.
Han tyckte att allt hvad
Marianne tog sig till var vackert.
Och nu, då han såg henne så der på afstånd, nu stötte det honom mindre med hennes nakna axlar och att man såg ryggen långt ned i en snibb.
Endast ibland kunde han haja till, när han såg en blick stryka öfver dessa mjuka axlar och armar; men det var icke svartsjuka, det var endast ett blixtsnabbt begär att kunna slå en kappa omkring henne, så att hon icke skulle vara så blottad.
Och på samma gång rörde det sig någonting dunkelt inom honom, liksom en önskan att
Marianne kunnat dela sig, så att det funnits en Marianne som han icke behöft känna sig skygg för, utan som kunnat sitta bredvid honom der bakom andra gardinen, och åt hvilken han kunnat förtro alla sina tankar, allt som han annars icke kunde finna ord för.
När Marianne icke var hos honom kändes det alltid som om han hade så oändligt mycket att säga henne; men såg han henne så midt emot sig och kunde tala om allt hvad han ville, då dunstade det bort, och han pratade idel bagateller, som han alldeles icke brydde sig om.
Marianne hade sett Börje och gifvit det tillkänna med en liten nick af hemligt förstånd.
När dansen var slut, kom hon fram till honom och de gingo ut i växthuset, som låg i fonden af våningen.
Luften var ljum derute, fuktig och liksom fyld af växternas andedrägt.
Marianne hade hängt en svandunskantad balkappa öfver sina axlar.
Det fans en liten soffa bakom ett pyramidformigt blomsterbord.
Hon kastade sig ned i den, och Börje tog plats bredvid.
»Du blef bestämdt ond på någonting i jåns», sade hon.
Hennes ögon blefvo litet röda i kanterna, som om hon gråtit, och den nervösa munnen krökte sig af en klemig liten förebråelse.
Hon satt och såg ned under det hon nöp i solfjäderns plymgarnityr.
Der hade hon det igen, i sina rörelser, i hela sitt väsende; detta, som kunde förvrida hufvudet på honom.
»Jag blef icke ond», sade han lågt.
Det var som om hans blod runnit till hjertat med en enda stöt af rusig lycka.
»Jo, erkänn!»
Hon såg upp med en glimt af skälmen i ögat.
Men så blef hon allvarsam, vände sig om och lade händerna på hans axlar.
»Jag vill klä’ mig vackert för det du skall tycka om mig», sade hon, och blicken blef åter som om den gråtit.
Han kunde icke svara, men han drog henne till sig i det ögonblick hon slog armarne om hans hals.
Balkappan gled ned på golfvet, och allt som talades kom i afbrutna hviskningar.
Då det fans ett par dagars hvilotid emellan balen och sjelfva bröllopet, hade det blifvit bestämdt att
Marianne och hennes mor följande dag skulle göra sällskap med Börje för att se på det blifvande hemmet.
Man skulle resa vid ett-tiden.
Men Marianne sof och bara sof, och medan hon sof, gick hela huset på tå och hela huset hviskade.
Börje hade ingenting annat att taga sig till än beständigt se på sin klocka.
När denna var elfva, gjorde han en blyg förfrågan hos sin svärmor, huruvida man icke kunde väcka Marianne.
Men denna djerfva tanke emottogs med häpnad.
»Stackars Marianne, nog behöfde hon sofva ut!» hette det.
Och stackars Marianne fick sofva.
Börje och svärfadern hade ätit frukost för länge sedan, ty kamrern skulle ut i staden på sitt kontor, och Börje brukade alltid stiga tidigt upp.
Ändtligen, vid tolftiden, kom Marianne in till kaffebordet.
Hon var mycket trött, och modern pysslade om henne som om hon varit ett litet barn.
Sedan hon druckit sitt kaffe och hennes rum blifvit iordningstäldt, lade hon sig på chäslongen.
Allt för trött att vilja tala, låg hon endast stilla, med hufvudet lutadt mot Börjes axel, då och då sträckande upp sina armar för att bli smekt.
Det låg en angenäm slapphet öfver alla leder, en behaglig domning; det fans ingen oro, inga bekymmer; det var som hade hon funnit värn mot alla lifvets omstörtningar; sjelfva känslan af svaghet blef till en njutning.
Hon slöt sina ögon och rörde sig icke mer; hon skulle velat tillbringa hela sitt lif i denna ostörda ro.
Och häri fann hon det fullgiltiga beviset för att hon älskade Börje.
Icke var han någon Rochester, men han var en verklighet, han var en framtid af idel kärlek, han var den öppna legalisationen af alla hemliga drömmar.
Börje drog fram sitt ur allt emellanåt, han tänkte på tåget och hur Marianne skulle kunna bli färdig.
Och så kom fru Björk in för att se om sin dotter.
»Det är kanske inte värdt att du reser i dag, du är alldeles för trött, min pulla», sade hon ömt.
»Ja – kan du vänta tills i morgon? frågade
Marianne och såg upp till Börje, utan att ändra ställning.
»Det kan jag inte.
Vi ha profmjölkning i morgon bittida.
Det inträdde en betänksam tystnad.
»Jag kan ju resa hem, så kunna du och mamma komma i morgon i stället», sade Börje.
Marianne kände uppriktig saknad när han reste.
Det blef någonting dödt och kallt, och hon visste icke hvad hon skulle utfylla sin väntan med; hon längtade efter att alltid få vara tillhopa med honom, utan afbrott.
– Afbrotten voro så kylande obehagliga.
Hvad
Börje beträffar, reste han med en förnimmelse af att icke alls ha träffat Marianne.
Han kunde visserligen se henne för sig, när han ville, och han kände ännu samma törst efter henne som förut, men det hade kommit en tillsats af tomhet.
Det var som borde han af samvaron haft en behållning, hvilken icke fans, och den gaf derför intrycket af någonting förspildt.
Han trodde att det kom sig af att han hade så svårt för att uttrycka sig, ty trots sina smekningar voro de ju ännu så godt som främmande för hvarandra.
Men det skulle gå bort så småningom, sedan de blifvit gifta.
De skulle lära sig att anförtro hvarandra allting.
Hur mycket måste de ej ha att säga!
Men efter hemkomsten hade han ingen tid att grubbla mer.
Allting skulle ställas i ordning för morgondagen, så att Tomtö kunde presentera sig till sin fördel.
Naturligtvis reste han sjelf till stationen för att hemta.
Det regnade duktigt, och han hade knäppt fotsacken väl öfver, så att baksätet icke skulle bli vått.
Med afslutande rockkrage och händerna i sina fickor stod han midt i vattenplasket, när tåget stannade vid perrongen.
Han såg så belåten ut som om han sjelf varit en ankunge och störtskuren högst efterlängtad.
»Har du öppen vagn?» sade svärmodern, då hon springande och med paraplyt öfver hatten kommit undan in i väntrummet.
Marianne stälde sig så långt ifrån som möjligt för att ej bli våt, och räckte skrattande fram sin mun till en kyss.
Börje spratt nästan till vid frågan.
Öppen vagn?
Det hade aldrig fallit honom in att man kunde tänka på att han skulle ega annat.
Låg det en dold påminnelse under orden?
»Ja, jag har öppen vagn», svarade han med en känsla af obehag.
Trodde de att han – bondsonen – skulle komma åkande i täckvagn!
Men öfver sina hästar var han stolt, och det med skäl.
Ingen tycktes dock gifva akt på dem, och det smärtade Börje.
Nog voro de värda ett ord!
Men Marianne hade väl inte ögon för sådant.
Det var ändå tungt, tyckte han.
– Hans präktiga fuchsar!
Börje körde naturligtvis sjelf.
Och så gaf man sig i väg.
Regnet smattrade på paraplyerna, och under hela resan hade Marianne och hennes mor icke stor tid att tänka på annat än att skydda sig för vattenstänk.
Dock kunde de se att trakten var kal och flack.
»Här börja mina egor», sade Börje och pekade med piskan.
Fruntimren sågo sig visserligen omkring, men allting syntes likadant här som under den öfriga färden.
»Och der ligger Tomtö.»
Han pekade åter.
Vägen hade svängt, och man såg ett hvitt boningshus skymta fram ur en skogsdunge.
Det låg en klang af kärlek i Börjes röst, då han uttalade namnet.
»Det ser trefligt ut», sade Marianne med en ton af lättnad.
»Det gör det verkligen», intygade modern.
»Och ser du den der långa frontispisen eller utbyggnaden?
Der uppe fins det sådana trefliga vindsrum, och der har jag tänkt att man framdeles kan bygga en altan eller veranda utåt trädgården.
Det blir präktiga rum för pojkarne, när de om somrarne komma och helsa på oss.»
»Åh, det blir förtjusande med en altan der!» utropade Marianne gladt.
Om Börje varit diplomat, skulle han aldrig kunnat hitta på ett lämpligare sätt att få stämningen in i angenämare fåror, än att just nu tala om brödernas sommarvistelse, ty det var att öppna utsigten för en hel rad roliga framtidstaflor.
Vägen krökte sig åter, och genom en lång pilallé körde man upp till gården.
Den hade en vidsträckt gårdsplan, med byggnader nästan rundt omkring och en halfrund plantering utanför boningshuset, som låg något högre än landtbruksbyggnaderna.
Från den långhvälfda stenbro, på hvilken körvägen gick upp till hufvudingången, fans det en trappa ned till den lilla halfrunda terrassen.
Ett bröstvärn af cement inhägnade denna anläggning, och på ömse sidor om nedgångstrappan höjde sig två stora urnor med bladväxter i.
Allt var krattadt, snyggt och ordentligt, men öfversköljdt af regnet fick det ett dystert och glädjelöst uttryck.
»Det är ledsamt att det skall vara ett sådant väder», sade Börje missbelåten, »ingenting tar sig ut.»
Vid vagnsbullret och bandhundarnas skall kom en dräng för att taga emot hästarne.
Börje ledsagade sina gäster in i en stor och ljus förstuga.
Någon tambur fans det icke.
Från motliggande dörr kom ett äldre fruntimmer.
»Här ha vi min hushållerska», sade Börje som presentation, och hushållerskan neg, synbarligen ej rätt säker på om hon borde räcka sin hand eller icke.
Hennes smala, spetsnäsiga ansigte såg fryntligt ut, men det som derjemte lyste ur hennes pigga ögon, det var en hög grad af nyfikenhet.
I hastiga glimtar tycktes dessa ögon vilja fånga allt som fans att se: ansigte, uttryck, hållning och drägt, – ända in i minsta detalj, – medan den tjenstvilliga minen blef oförändradt den samma.
»Ja, hvad säger jungfrun om henne?» sade Börje kamratlikt, »tror jungfrun vi kunna draga jemt med henne?»
Det hör inte mig till att säga hvad jag tror», svarade jungfrun anspråkslöst, oaktadt hon kände sig smickrad, »men nog skulle jag vilja säga välkommen till Tomtö, om det inte anses för dristigt.»
»Tack, tack», svarade Marianne mycket vänligt, men en smula vårdslöst.
Börje slog upp dörren till boningsrummen, och hushållerskan återvände till köket.
Genom ett glest möbleradt ytterrum kom man in i förmaket.
Mor och dotter sågo sig granskande omkring.
Detta rum var likt hundra andra sådana, det var stort – som det var råd till i detta rymliga hus – men der fans ingen elegans, ingen komfort.
Möblerna voro af vanligaste slag och stodo symmetriskt ordnade kring väggarne.
Det lade sig en tyngd öfver Mariannes sinne, och icke heller modern var så språksam som vanligt.
»Du har ju så trefligt och bra – för en ungkarl», sade hon.
»Hå, jag har mina rum, två stycken, på den andra sidan förstugan», svarade Börje, »till mig kommer så mycket folk: drängar, arbetare och alla möjliga.
Men på denna sidan skall Marianne slippa sådant der.
Se här ha vi matrummet.»
»Det ser ju rymligt och beqvämt ut», yttrade svärmodern för det något skulle sägas.
»Ja; mor har gjort det i ordning», svarade Börje.
Detta »mor» berörde obehagligt fru Björk, hon kunde icke göra sig reda hvarför.
Der fans stora skåp, en bred buffet, duktiga möbler i ek, men inga snidverk, ingen stil, med ett ord: det hela tog sig ingenting ut.
»Du kan tro att mor har stoppat in till oss i de der skåpen», tillade Börje, vänd till Marianne, som försökte se intresserad och belåten ut.
»Kommer din mor ofta hit?» frågade hon på måfå, för att få ett samtal i gång.
»Nej, det gör hon visst inte.
Jag ville att hon skulle flytta till mig när jag tog emot gården, men det kunde jag inte få henne till.
Hon gick alltid på med mig att jag skulle gifta mig i stället, och hon menar att det aldrig är bra när svärmor och sonhustru bo i samma hus.»
»Hvarför det?» sade Marianne.
Men fru Björks aktning för bondgumman steg.
»Hon säger så», svarade Börje, som om detta varit skäl nog.
Kaffebordet stod redan dukadt, och i detta ögonblick kom hushållerskan in med kannan.
»Jag tror att varmt kaffe kan vara väl behöfligt i detta förfärliga ruskväder», sade Börje och drog fram stolar åt sina gäster.
Man tog plats och hushållerskan aflägsnade sig, men något ledigare samspråk ville icke komma i gång.
Alla kände tvånget och ingen kunde afkasta det.
Båda parternas ställning var så oklar, det fans mycket att reda upp, och det var svårt att bringa det å bane.
Börje kände instinktmessigt att man villa taga inflytande öfver honom.
Marianne fann detta hus så ödsligt att hon ryste för att bo der, och hennes mor satt och funderade öfver bästa sättet att inleda underhandlingarna om ny möblering.
Hon kände sin svärson så litet och visste icke hur pass det kunde gå an att tala rent ut med honom.
Hon hostade litet, lekte med teskeden och sökte se obesvärad ut.
»När
Marianne inte behöfver någon hemgift, är det ju naturligt att pappa vill bidraga till möblering och dylikt», började hon.
Att Börje icke skulle taga henne på orden, det var hon säker på från början, och detta var enda sättet att komma in på ämnet utan att synas för mycket fordrande.
Börje rodnade.
Han kände sin svärfars affärsställning, men var rädd att förråda det.
Det kunde ju såra.
»Tack, det behöfs inte alls», sade han i det man bröt upp från kaffebordet, »de rum, som redan äro möblerade, önskar jag måtte bli oförändrade, men här ha vi tre andra», – han gick vidare genom våningen – »det här kan bli Mariannes arbetsrum, här fins ju icke en möbel, och här kan hon välja allt efter sitt hufvud; jag skall icke göra den minsta invändning.
Och här ha vi sängkammaren.
Här har jag heller icke köpt några möbler, det få vi komma öfverens om sedan.
Ser du – Marianne – ena fönstret åt morgonsolen och det andra rakt åt söder.
Tycket du inte om rummet?»
»Och när vi sedan få trädgården riktigt i ordning ... se, blir det inte trefligt?
Grönt ända in till fönstren, och parken derborta i fonden!
Är det inte alldeles som om man bodde i en skog?»
»Jo, det är en vacker utsigt», sade svärmodern.
»Och här – det andra gafvelrummet – också rakt åt söder.
Se så ljust och luftigt!
Men jag tycker vi kunna vänta att möblera det.
Tycker du inte det, Marianne?
Det är så godt att vänta och se hvad man bäst behöfver det till.»
Det kom en glad liten blink i hans ögon, och Marianne drog sig tillbaka förlägen.
Man gick tillbaka genom rummen.
»Här, från ditt arbetsrum, har du öfversigt öfver hela gården, der kan du se mig gå ut och in i stall och lador, och der kan jag få nicka till dig hvar gång jag går förbi fönstret.
Här blir det allra lifligast för dig, här kan du se allt som passerar och här har du terrassanläggningen alldeles utanför.
Der skola vi ha fullt af blommor, och riktigt fint.»
Han hade blifvit helt varm, och belåtenheten sken om honom medan han talade.
Så gick man långsamt tillbaka till förmaket.
»Piano fins det plats till på den väggen», fortsatte Börje, »och det får du välja ut, sådant förstår jag mig inte på.
Eller kanske vill du hellre ha pianot i ditt arbetsrum, men jag tycker det skulle vara väl litet derför; det är lättare att sjunga i det här stora.»
»Ja, det är det.»
Samtalet tynade åter af.
Fruntimren sågo på golfvet, som saknade mattor, på möblerna, som voro stela, samt på de hvita gardinerna, hvilka gåfvo det hela ett så kälkborgerligt utseende.
Börje var icke okänslig för denna tysta kritik.
»Tycker du inte att man kunde flytta dessa möbler in i ett af de andra rummen, när du skall köpa nya ändå?» började fru Björk på nytt, »ett förmak eller en salong ...»
Hon fullbordade icke meningen, ty det kom något i Börjes min, som gjorde henne varsam.
Han var bestämdt bondsnål, och man fick ta’ honom med lämpor.
Stackars hennes Marianne!
Det kunde bli svårt för henne många gånger.
Sådant hänger i, och när man icke fått några riktiga begrepp i sin barndom, så ...
Men hon hoppades på makten af qvinligt inflytande.
Marianne kände att Börje var missnöjd, hon smög sig derför till honom, stack sin hand under hans arm och började gå bredvid honom.
Han tog hennes hand i sin, men fortfor att vara tyst.
Hur många tankar trängdes icke i hans hjerna!
Om han kunnat tala som han ville!
Men här kunde det icke hjelpas längre; han måste försöka att finna ord, om än aldrig så otympliga, ty kunde han icke säga Marianne något af allt detta, så skulle hon aldrig förstå honom.
Det fans ingen undflykt: han måste försöka.
»Du skall inte vara ledsen för det jag vill ha allting så enkelt», började han.
Derpå teg han och tänkte efter en stund innan han fortsatte:
»Ser du, jag vill inte slå på stort och ha allting som fint folk; jag kunde kanhända skaffa pengar till det, men jag är ju bara en landtbrukare, och ...»
Han tvärstannade åter.
Han blygdes öfver sin egen tafatthet.
Hvarför kunde han icke tala ut, när han visste till punkt och pricka hvad han ville säga!
Och i förargelsen öfver sig sjelf rusade han nu åstad så hufvudstupa, som om han läst upp en kungörelse.
»Jo, ser du, de allra flesta tänka bara på hur de skola få fint omkring sig, och hur de skola kunna lefva med, och hur de skola kunna ha det lika bra som den, och den, och den.
Och det går inte i längden.
Här sitta de, mina grannar, till höger och venster, med skuld upp öfver öronen.
Och inspektoren vill ha lika fint som herremannen, och bonden vill ha lika fint som ståndspersonen, och ingen vill stå efter för den andre, utan allt skall vara så fint och så modernt och så förträffligt, och alla anstränga sig i det längsta, bara för att ha som andra.
Och när det inte går längre, så slå de vantarna i bordet och börja sen på nytt igen, med skuld och skryt och elände.
Och det kan aldrig bli något annat, så länge ingen är nog karl för sin hatt att ha det så som han har råd eller så som han har lust till, utan att fråga efter hur andra bruka.
Och så för folkets skull, ser du, tycker jag det är riktigt orätt att omge sig med så der mycken lyx.
De kunna nog ändå tycka att skilnaden är för stor emellan dem och oss.
Men det värsta af allt är, att man lär dem att lefva öfver sina tillgångar.
De äro som barn, färdiga att apa efter allt hvad de se.
Genom att omge sig med öfverflöd befäster man dem i deras tro, att ingen menniska kan försaka något af fri vilja.
Och det, att menniskor inte lita det minsta på sin fria vilja, det är just det förderfliga.
Mina arbetare ha det bra.
Ville de spara, så kunde de ha något öfver för gamla dar och något för barnen också.
De gifta, som ha familj att försörja, ha ofta mer öfver än de ogifta, ty för dem går allting till granna kläder eller dryckesvaror.
Om jag nu sjelf föregick dem med dåliga exempel, hur skulle jag då kunna begära mer klokhet af dem än af mig sjelf?
Ser du, Marianne, det är derför jag måste hålla tillbaka.»
Marianne teg.
Det var en glädjelös och en inskränkt lära – denna – tyckte hon.
Hvad hade de med sina torpare att göra!
Börje såg på henne så innerligt varmt.
Han tyckte att hon skulle förstå honom nu.
Men för hennes liknöjda, något trötta min sjönk hans entusiasm samman till ett intet.
Han förstod att han talat förgäfves.
Svärmodern hade suttit borta vid ett fönster och hört på.
Nu vände hon sig om och såg på honom i det hon log med ett moderligt öfverseende.
»Du är en fantast, Börje», sade hon blott.
Och Marianne såg upp i hans ansigte och log med en min som om hon kunnat förlåta honom allting.
Börje kände sig så underligt tom i sitt sinne.
Det var som om hela hans själ blifvit en enda stor ihålighet.
Om han bara kunnat säga Marianne hur svag han i sjelfva verket var, hur han lockades och drogs emot allt detta, som han ville afsäga sig!
Om hon visste hur hårdt han måste strida emot det!
Han hade nästan väntat att hon skulle vara starkare än han och hjelpa honom att lefva som han ville, icke som han ibland kände frestelse till.
»Har du inte lust att komma ut och se på mina rum?» sade han för att komma ifrån det.
Han hade ju sagt hvad han ville, och då var det sagdt.
Han ämnade icke upprepa det.
De följde honom genom förstugan och in i hans arbetsrum.
Det var stort och ljust, med två par fönster, vettande åt gården.
»Ser du, jag kan hålla en viss uppsigt äfven när jag är inne», sade han, »en landtman bör alltid bo så att han har fönster åt gården.»
Fästmön och svärmodern sågo sig omkring.
Allting var ordentligt, men mera beräknadt på nytta än elegans.
Dock saknades icke en viss prydlighet i anordningarna, och rummet verkade mer tilldragande än de andra, derför att det såg bebodt ut.