Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var Cabanel än målaren på modet, så var dock ej hans riktning allenaherskande öfver franska konsten.
Man utdömde » brutaliteten » hos de yngre paysagisterna — Rousseau till exempel — men de behöfde endast tålamod och kraft, så trängde de sig fram.
Att Claude icke lyckas har författaren motiverat förträffligtaf hans egna förutsättningar.
' Men att göra hela måleriet stadt på förfall på den tid, då visserligen de privilegierade konstnärerna från institutet hade mest att säga, men då likväl Meis-sonnier, Courbet, Millet, Corot, Theodore Rousseau, Diaz, Fromentin, Dupré, Daubignv och Jules Breton verkade — det är väl öfverdrifvet i alla fall.
Ett och annat faktiskt misstag hittar man också.
Ingres, som i bokens andra kapitel kallas » salig menniskan » och omtalas i imperfektum, lefde då ännu och dog ej förr än 1867.
Courbet, som äfven omtalas såsom en fördetting, fortfor ännu i ilera år att utställa, — orätt således att ställa hans epok som motsats till närvarande tid (1863).
Flera dylika oegentligheter kunde hittas.
Författaren fäster föga afseende vid den utveckling, konsten tog under det dussintal af år, som förgår under berättelsens gång.
Men sant är att denna tidpunkt är väl vald för att framhålla en det oföddas målsman, som måste gå under.
På senare hälften af 1870-talet blåste helt andra vindar inom franska konsten än tio år derförut.
Och nu skulle Claude ej behöfva tveka bort sitt lif.
Jag antager att min läsare känner Zolas Uceuire och be * höfver således ej ingå på sjelfva berättelsen elller framhålla dess afsigt.
Att den vimlar af utsökt förträffliga drag kan man ej undgå att se.
Tänk blott exempelvis på Dubuches förhållande till sina barn — eller på Christines så lifskraftigt tecknade figur.
En hvardaglig karaktär, ej alls idealiserad men sund och lefvande, i stånd att ofTra allt för sin kärlek, men upprorisk, krossad, då det är förgäfves, allt förgäfves, då hon ser Claude gå oundvikligt mot sitt förderf och ej får hejda honom.
Sant, sorgligt sant!
Inte heller behöfver jag tala om framställningssättet.
Zola berättar här som i sina andra böcker, han är lika bred och lika litet målare.
Han behöfver en half sida för att be-skrifva, hvad man såg vid skenet af en blixt — en kolorist skulde affärdat det på fem rader — och medan Goncourt gif-ver en inpressionistiskt liflig färgskizz på ett enda blad af vernissagedagens vimlande lif, så anslår Zola tjogtals sidor åt beskrifningar deraf, och då har han förut skildrat de refuse * rades salong på mera än ett tryckark.
Men detta är en g&amp;ng Zolas metod och vi fä taga honom som han är.
L ' oeuwe är kanske en allt för konstnärligt skrifven bok för att kunna bli i egentlig mening populär.
Zola talar här till ett f&amp;tal och berör ej som i Germinal eller i ¿. ’ assommoir sociala spörsmål.
L ’ œuvre är en karaktärsskildring och ingenting annat, en berättelse om ungdomsvännerna och ungdomsillu-sionema.
Berättelser om konstnärer få alltid ungefär samma hufvud-drag.
Det blir en vemodig roman om sorglösa ungdoms-dagar, då man hai ' hela lifvet för sig och är säker om att vinna en verld, — en förtrytelsens roman om verldens nyckfullhet i att utdela sina gåfvor, om de många, som falla af på vägen, som bli öfverlöpare, om de små resultaten af de stora gåfvorna,
— en resignationens roman slutligen om hur ungdomsvänskapen splittras, huru mannalifvet bygges på gruset efter luftslotten.
Zolas bok har blifvit ännu mer, den gifver oss arbetets egen historia, den skildrar verkstaden, der konstverket blir till, och skildrar födslovåndan.
Den är i högre grad än Zolas öfriga böcker författarens eget kött och blod, den bär särskildt vitne om hans outslitliga seghet, hans väldiga arbetskraft och ständigt växande arbetshåg.
Och denna hela skildringen genomgående uppfattning af det rastlösa, pligttrogna, om äfven fruktlösa arbetet såsom lifvets innehåll, det är denna, som utgör det mest personliga i L ' œuvre.Litteratur-kåserier.
» Små smulor » af Gottfrid Peterson; Stockkolm, Carl Suneson.
» Under kampen för bröd », skizzer af Joh.
Lindström (Saxon); Stockholm, Alb.
Bonnier.
* Ett Val * % skådespel af förf.
till Markis de la Ferrtere; Stockholm,
Bille.
&gt; Studenten » af Jules Vallés, öfvere.
af Gustaf af Geijerstam; Stockholm, Carl Suneson.
» Med förbundna ögon » (Amore Bendato) af Salvatore Farina, öfvers.
af E. af D; Stockholm, Carl Suneson.
» Menniskorna äro ingenting annat än förklädda djur, hvilka slåss om maten och njutningarna », säger Gottfrid Peterson.
Denna sats har han utvecklat i en följd af aforismer, samlade under titeln: » Sätt Torpedo under arken », och utgörande epilogen till hans skizzer: » Små smulor ».
Det enda, som skiljer dem från deras slägtingar, djuren, är den omständigheten, att de dölja sin kamp om maten bakom vackert tal om ideer.
Ar-betaren-socialisten, som predikar om frihet, om jemnlikhet och broderskap, vill ingenting annat, än ha lika bra mat, som dem, han kämpar mot.
Och blir han väl den segrande, förvandlas han i sin tur till förtryckare och tyrann.
Man skall då lära sig, att vägen till friheten icke är någon annan, än den, att hvar och en blir frigjord från sin egoism.
Finnes det då inga, som hafva viljan att bli sanna men-niskor?
Jo, de sanne kristne.
Då Kristus bjuder de rike att skänka bort sin rikedom och de fattige att förakta den, uppviglar socialisten de fattige mot de rike; den ene dödar egoismen, den andre framlockar den.
Hinna de väl till makten,uppstå nya missnöjda, och dessa skola ropa: Sätt torpedo under arken!
Men derhän går det ej.
På revolution följer nästan oundvikligt reaktion; och denna har den nyttan, att » under densamma koncentrerar sig i ro det verkligt goda och banar sig så småningom fram. »
På denna egendomliga verldsåskådning uppbygger förfat-taren de flesta af sina studier.
Hans hjeltar beherskas alltid af egoismens demon.
Hvarför utvandra bönderna?
Emedan herrarne äro egoistiska och icke vilja hjelpa dem.
Hvarför hemfaller en del menniskor åt laster, såsom bränvinet?
Emedan de ej kunna bekämpa sig, ej döda sin egoism.
Hvarför lurar den lille gaminen förf.
med sina lögner?
För att erhålla en slant, för att slippa arbeta.
Hvarför inrättas folkhögskolor.?
Emedan styrelsen behöfver dem.
De stödja och uppehålla den, ty folket bevaras der från allt upproriskt sinnelag.
Till sist ett par exempel.
En arbetareförening stiftas.
En ny fana skall invigas, skänkt af stadens damer.
Prosten håller högtidstalet, och der får man veta, att ingen är lyckligare än en arbetare.
» Du skall arbeta i ditt anletes svett », heter det.
Menskligheten kan ej bestå, om icke män och qvinnor finnas, som för henne vilja arbeta i sitt anletes svett.
En stor och skön lycka, detta arbetarens medvetande, att mensklighetens tillvaro ytterst hvilar på honom.
Dock bör han vara nöjd med denna stolthet och denna lycka, och akta sig för ormen, som frestande hviskar, att stoltheten och lyckan borde utbytas mot penningar.
» Pengar äro förderf, och rikedom försvårar edert inträde i himmelriket.
Söken derför glädjen endast och allenast uti att, efter Skaparens mening och uttryckliga bud, under svett och möda, dag för dag och utan anspråk på penningeersättning, offra eder för mensklighetens fortbestånd. » Meningen är alltså den att hos arbetaren söka kufva hvarje missnöje med det bestående.
Här att värna sig sjelf.
Skribenten i » En samhällsförbättrare », den Qne Karl Kar-ling, sitter i sitt arbetsrum, der taflor i förgylda ramar, mjuka fåtöljer och brysselmattor vittna om, att han eger, hvad mången skulle afundas.
Han skrifver på en artikel om arbetarens nöd, hurit kapitalet förtrycker honom, utan att^han blir delaktigaf kapitalets njutningar, hur det är han, som skapar det, medan arbetsgifvaren sjelf, som ingenting uträttar, förvandlar det i brysselmattor, i fåtöljer och dyra taflor, och kläder sin hustru i siden och sammet En vän besöker honom och yttrar under samtalet, att all denna radikalism är falsk och förderflig.
Gör sjelf, hvad du vill, att andra skola uträtta!
Lef, som du predikar!
Lef forst och lär sedan!
Karling blir eftertänksam.
Han finner, att striden mellan konservative och radikale icke ror sig kring ideer, men har ett köttstycke till mål.
Och han sjelf, hvad stred han för?
Endast af äregirighet, ty folket var honom likgiltigt.
Alltså af egoism.
Den unge herrn, » fru Bergs son », erkänner helt öppet, att han, liksom skribenten, var radikal af egoism; men han öfver-ger det sedan, ty han kommer till det resultatet, att » lifvet är ett slagsmål, hvarvid det naturliga är, att den starke eller kne-pige skall komma ofvanpå.
Kan nu radikalismen hindra lifvet från att vara ett slagsmål?
Nej, ty radikalismen är sjelf endast en slagskämpe.
Radikalismen är alltså bara bosch. »
Den svage måste gå under, och arbetaren är visst icke den svagaste i lifskampen.
» Många », yttrar förf., » af den klass, som är föremål for arbetarnes bittraste anlopp, skulle vara ganska nöjda, om de kunde äta sig så mätta som de arbetare, hvilka skrika mest på sin rätt. »
Sentensen exemplifieras i berättelsen » Sista Sömnen », der en ung » öfverklassman », som spårat ur och bragts på fall, slutligen tar gift för att rädda sig från hungersdöden, då han fåfängt begärt arbete.
Han reflekterar och kommer derhän, att egoismen är allrådande.
Man säger, att allt går framåt, men hvad är det, som går framåt?
» Är det endast de yttre formerna för menniskornas lif, som vexla, under det att vi innerst alltid förblifva egoister, som endast tänka på oss sjelfva? » I de exempel, jag framstält, har förf.
besvarat den unge sjelf-spillingens fråga.
Man skulle alltså kunna säga, att förf.
i slutkapitlet ger oss en resumé af bokens innehåll.
Eller ock, att hans små skizzer äro detsamma som illustrationer, d. v. s. gifva konkret form åt en maxim eller en lefnadsregel.
Denna sträfvan är så tydlig, att man ofta i resonemangerna, då personerna sam * tala, återfinner samma ord eller variationer af samma ord, somförekomma i maximerna.
En samhällsförbättrare, Unga hjortar, Sista sömnen, De välvillige — läs dem, och säg sedan, om slutkapitlet är nödvändigt.
Allt detta ger åt boken något abstrakt och liflöst.
har ej lyckats att ge kropp åt sina funderingar, och hans tröstlösa filosofi skulle verka ganska af-kylande, om icke en del berättelser talade om hans mennisko-kärlek, hans ömhet för de små, hans sympati för de vanlottade.
» Mördad » är historien om en tiggare, som kommer till staden, häktas af polisbetjenterna för sitt misstänkta yttre, undersöks och jagas bort, då intet misstänkt anträffas, och morgonen derefter ligger ihjälfrusen på landsvägen.
» Bisampelsens morgonpromenad » handlar om den rike mannen, som tidigt en morgonstund, då han icke längre kan sofva, stiger upp, drar på sig pelsen och går ut på en promenad.
Det lif, han möter, arbetets hårda lif, som redan är i full fart vid kajerna och på torget, väcker hans intresse och uppjagar reflektioner, hvilka visa, att förf.
har medkänsla med de arbetande, som bära dagens tunga, men, det oaktadt, ofta äro lyckligare än han i sin bisampels.
Ypperst af hela samlingen ' är en skizz, som bär öfver-skriften: » Tjuguöres cigarrer ».
En dag i vårbrytningen går en vän till förf., i sällskap med sin hustru, ut att se på våren.
I det svällande och friska lif, som naturen erbjuder, se de en liten trasig unge, en pojke, tärd och blek; fadern är död, modern sjuk i lungsot, och det enda, man har att lefva på, mor och sex syskon, är store brors förtjenst, de tjugu kronor i månaden, som hans arbete inbringar.
» Jag såg på min hustru och hon såg på mig », fortsätter berättaren; » vi hade båda blifvit illa till mods öfver denna fattigdom, som, representerad af ett skyggt och utmärgladt, men likväl intet fordrande barn, kom oss till mötes på denna vackra vårdag.
Och när gossen slutat sin berättelse och jag tyst betraktade hans eländiga kläder och hans magra ansigte med den slöa blicken, erfor jag en känsla af att stå i en skuld, som jag tyckte mig aldrig kunna betala.
Och icke blott denne lille var min fordringsägare.
För min blick reste sig massor af myllrande menniskor, söm släpat och slitit och svultit och tynat och ändå ingenting förvärfvat, medan jag, som uträttat så litet, lefde i största välmåga. »
Dessa enkla små studier äro bokens perlor.
Så omogna de än äro, de, som sina kamrater, vittna de dock om, att förf.
har allvar med de taflor, han skänker oss.
Och dettaär en god sak.
Han skall upphöra att karrikera, då han söker att vara satirisk.
Han skall ersätta det skärande, som stöter oss på flere håll, méd litet mera humor.
Framförallt bör han mogna.
Sedan vilja vi hoppas!
Men vårens vaknande lif har ock en annan skildrare.
Det är Saxon » I vårdagen ».
Våren är så härlig med sin unga, friska grönska, men det är » lögn alltsammans.
Bara ett vackert skal! » Tallame deruppe på berghällen få allt magrare näring, då jordskorpan är för tunn och träden bli för stora; de äro » skogens proletärer, af omständigheterna dömda till ständig nöd ».
Längre ned stå björkarne i sin fagraste knoppning, men dem tappar man saften ur, ty af saften gör man vin.
Blåsip-porna skjuta upp, men barnen plocka af dem, och under ifvera trampa de sönder de små myrorna i massor.
Tussilagerna, hästhofvarne, brösta sig på dikeskanten, ensamma herrar, då de förqväfva all annan växtlighet.
Elfveri ligger spegelblänk, men förtiger, hur mycken kloaksmuts, den mottager i sitt sköte.
Och lärkorna qvittra — hvem vet!
kanske en sorgesång, ett dödsqväde öfver en kamrat, som kom för tidigt och frös ihjäl.
Midt i denna vårnatur sitter Saxon och skrifVer bref.
Han berättar om sitt lif, om sin barndom i den lilla bondsocken, hur han sedan stängdes in med sina högtflygande drömmar bakom disken i en krämarbod, hur ondt han slet, hur han läste och pluggade och slutligen nådde målet, litteraturens knaggliga stråt.
Men hans böcker fingo ej förläggare.
1 stället blef han tidningsredaktör i en småstad, ett litet kråkvinkel.
Och nu skulle han lefva!
Allting var så stort, så ofantligt stort, tyckte han.
Och dock var det så smått, så » helvetes smått ».
» Får jag bara äta mig mätt, skratta ut dem, som gå och idealisera, och kittla den bildade och förmögna brackianismen, så är jag belåten », slutar han.
Och han ger oss hela kråkvinkel.
Kortvaruhandlar Magnusson, som icke kunde begripa, hvar Nordenson köpt den krage, han hade på sig i kyrkan; skräddar Lund, som gick och svor öfver, att stadskamrerns skrifvare tagit kläder hos Rosselin; fabrikörskan, fru Alstermark, som på öret kunde be * rätta, hur mycket hvar och en hade skänkt till friförsamlingens nya tempel; Nordenson, apotekaren, som tycker, att Maria Hedlund är » en nedrigt söt flicka »; fru Magnusson, som prun-kade i sin blomsterprydda hatt; kamrern, som var konstkännare och ledamot af konstföreningen; kamrerskan, som är s&amp; urringad, att stadsingeniörskan häpnar; doktor Verelius, inspektor Göransson, borgmästaren och borgmästarinnan, prosten, ingeniör Callmén, häradshöfding Wållberg, stationsbokhållaren och många, många flere, ända ner till polisbetjenterna och den hjeltemodige » Store Lasse ».
Och förf.
introducerar oss i småstadens familjer.
Han visar oss en eldsvåda, inför oss på en skomakareverkstad, tecknar en fattigbegrafning, låter oss vara närvarande vid en guds-tjenst i statskyrkan, hos prosten på middag, i kapellet vid en invigningsfest, på stadshotellet vid en ordenshögtid.
Han söker så mycket som möjligt att få fram humbugen, och han visar oss att äfven der, i detta futtiga lilla samhälle, finnas brytningar inom familjerna, lumpenhet och småsinne och osanning och olyckor, hvilka, i all sin enkelhet, icke stå efter dem, som möta oss derute, bland storfolk och storstadslif.
1 religionen är det motsatsen mellan statskyrka och frikyrklige, mellan tom, själlös gudstjenst, der presten predikar för lön, och en lefvande sådan, der predikanten är besjälad af de lärdomar, han meddelar.
I nykterhetsfrågan är det motsatsen mellan att tala och att handla, mellan att understödja med ord och att verka genom exempel.
1 äktenskapsfrågan är det motsatsen mellan kärleken och armodet, mellan kärleken, som förblindar, och armodet, som förstör, mellan kärleken, som åtrår, och fattigdomen, som stäcker den.
Men i m sak är han gammalmodig.
Han yttrar sig mycket skarpt mot de moderna emancipationsideerna.
Qvinnorna skola uppfostras till hustrur och mödrar, ej till männens konkurrenter eller till onyttiga modedockor.
» Utveckla det för dem gemensamma, det rent menskliga, men låt dem sedan verka på de olika fält, som så tydligt för dem utpekats.
Så kan familjen höjas, och der se vi också lifvet i dess vackraste, sannaste och ädlaste dager. »
Men främst af allt delta, är det lögnen, han angriper.
Han uppsöker missförhållandet och tecknar det i bjerta färger.
Kalle Gustafsson, skomakaregesällen, förfaller och går till botten — men icke är det hans fel!
Som lärgosse skicka gesällerna honom till krogen efter bränvin.
När han vägrar att
9dricka med, göra de narr af honom, och när han berättar det för mästaren, tystas han med örfilar.
Det första, mästarn skänker honom, då han mottagit gesällbrefvet, är ett rus o. s. v.
Eller » Store Lasses » hjfeltedåd.
Vid en eldsvåda i den lilla staden räddar han ett kassaskåp, men sjelf får han döds-knäcken.
Stadsfullmäktige gifva enkan en femtikrona i begraf-ningshjelp.
Så intages hon på fattighuset, hon och alla barnen.
Vidare är det osant, att » grafven allt förliker ».
Äfven der, i dödens stad, är rangskilnad och ' klasskilnad.
På ena stället högt gräs, som på en äng, färdig till slotter, några fula, lutande träkors, der namnen äro oläsliga eller plåtarne affallna; på det andra en granallé, fina krattade gångar, planteringar, blommor, jernstaket och marmorvårdar.
Längst borta i ett hörn den stora gropen för sjelfspillingar.
Allt detta får man till lifs i Saxons skildringar.
De flesta äro obetydliga, en och annan för obetydlig.
Men i stället äro^ de genomträngda af en ärlig öfvertygelse, af en känslofull sympati för de vanlottade i samhället, af djupt förakt för lögnen, såsom Saxon uppfattar den, och af kärlek till den sanning, han tror på och kämpar för.
Han säger i slutberättelsen, då barndomsvännen frågar honom: » hvad är då ditt lifsmål? » — » Att vara nyttig, att inte göra ens den obetydligaste handling utan att gagna.
Jag är så ofantligt fördragsam — huru galet, huru stick i stäf mot min egen lifstro det än kan vara, som en menniska kommer fram med, så försvarar jag henne, blott jag vet, att hennes gerning är ett uttryck för, hvad hon bäst förstått.
Talanger ha vi godt om — men karaktärer&gt; »
Jag nämde qvinnofrågan.
Oaktadt sin radikalism var Saxon i denna fråga ännu reaktionär.
till » Ett val » är mer nymodigt anlagd.
Han hyllar i sitt skådespel de moderna ideerna; han hyllar dem alldeles öppet, och han försvarar dem ypperligt.
Fru och fröken Berner vistas hos doktor Ring, på hans egendom ute på landet Ring, en slägting till dem, har varit Evas lekkamrat; han brinner ännu för henne, men hon har, efter en pariserresa, egendomligt förändrat sig.
Då upp * dyker helt oförmodadt en viss kapten Stålspets, en bekant till doktorn, som vill jaga på hans egendom.
På eftermiddagen utspinner sig en diskussion mellan gästerna.
Talet faller påen tjenstflicka, som förförts af sin fästman och som nu, oaktad t barnet, vägrar att äkta honom — nu, då hon lärt sig inse, att karlen är en dålig menniska.
Ring föreslår prosten att gå högre upp på sam hällstrappan, att uppflytta diskussionen till flickor af en annan klass, » der förutsättningarna äro gynsam-mare ».
Han anser, att moderskapet är ett tillräckligt straff, när man har det på sådana vilkor.
Prosten tycker motsatsen.
Men, invänder Ring, det är af svaghet, som hon felar; åtminstone i de flesta fall.
Är hon icke ens då värd upprättelse och öfverseende?
Ensam får hon lida, då mannen frikännes, ensam, under ett helt lif, bär hon den tunga bördati.
Träffar hon en ädel man, som uppriktigt älskar henne, har hon icke rättighet att antaga hans anbud, är lyckan, som erbjudes, för stor för henne?
Ej om han är medveten af det begångna felsteget.
Döljer hon sitt brott, skall hon lefva i ständig oro, frukta, att han skall upptäcka det, och finna, att hon köpt sin lycka med en afskyvärd lögn.
Men äfven under den omständighet, att mannen känner brottet, * hvar skall man anträffa en så fördomsfri menniska?
» Här står han », säger Ring, » jag skulle gifta mig med henne. »
Diskussionen afhandlar vidare, om icke den unga flickan mycket bättre skulle skyddas genom att underrättas om förhållandena, genom tidig medvetenhet.
Uppfostran, säger Ring, har icke rätt att dölja lifvet.
Är det bättre, att hon forskar i smyg, är sanningen icke det yppersta, hon kan erhålla till följeslagare, och är det ej en pligt för den mor, som vårdar henne, att upplysa, göra henne duglig för lifvet, som väntar henne.
Fru Berner.
hyser annan åsigt.
Hon har icke gjort det; modet felades henne.
Alltså: det är fyra frågor, som uppställas till besvarande.
Den första är, om det är rättvist, att qvinnan i dylika fall ensam får bära skulden, ensam är ansvarig för det gemensamma felsteget.
Fru Agrell svarar nej!
Valborg säger i » Dömd »: » Jag har ju inte felat ensam.
Ni ha fördömt mig som qvinna, skänk mig nu rättvisa som menniska.
Låt ert förakt lika tungt drabba båda de skyldige! » Edvard Brändes svarar nej.
Han säger genom Florizel, hjeltjnnan i » Ett besök »: » Jag har i en besinningslös stund af mitt lif hängifvit — nej, låtit frånröfvamig min kropp utan min själ.
Det han I män hundra g&amp;nger gjort, utan att vi qvinnor v&amp;ga klaga. » Och Benzon låter Pål svara på styfmoderns förebråelser: » Mitt föregående lif är icke renare än hennes; snarare motsatsen. » Björnson diskuterar saken i skådespelet » En Handske », der han visar, att det rättaste är mannens och qvinnans likställighet, att en och samma moral bör vara gemensam för båda, att man, i sedligt afseende, icke bör fordra mera af den ena, än af den andra parten.
till » Ett.val » har icke utvecklat ämnet.
Vidare är frågan, om det är rätt, att en qvinna, som en gång begått ett fel, bör äktas af den man, som vill göra henne till sin hustru, af den, hvilken älskar henne och sjelf är älskad tillbaka.
Svaret är beroende på hans kunskap om felsteget.
Deri är man dock ense, att den felande skall ångra, att lidan * det skall hafva renat henne, så att brottet utplånats.
I » En skandal » säger Benzon, att en qvinna, som en gång felat, som lidit, ångrat och vändt om, hon förtjenar att uppresas.
Och deruti instämmer man.
Brändes i » Ett besök », Sardou i » Fer-nande », Dumas i » Denise » och i » fru Aubrays ideer » hafva, under den senaste tiden, förfäktat samma åsigt.
Skilnaden är .blott den, att Sardous och Brändes hjeltar äro okunniga om brottet, först då lära känna det, när giftermålet är fullbordadt.
Brändes låter upptäckten komma så långt efter, att ett barn finnes, då katastrofen inträffar.
Och jag tror, att just detta är den grund, han bygger på, det moment, som i framtiden skall återställa äktenskapet, utplåna förbrytelsen och möjliggöra lyckan.
Benzons manlige hjelte är medveten om felsteget.
Redan då han begär henne, får han veta hela sanningen.
Den älskade är nog uppriktig att öppet säga den.
till » Ett val » låter sin hjelte ana den.
Eva har i Paris blifvit förförd af kapten Stålspets, och intrigen rör sig nu kring denna obehagliga historia, hur upptäckten småningon sker, sedan kaptenen anländt, och hvad verkan den utöfyar på personerna, som uppträda.
Ring är ej så fördomsfri som Benzons hjelte; han ger sig icke strax, men han kommer att gifva sig.
Han reser, men han skall återvända.
Han sluter henne i sina armar och hviskar: » Jag älskar dig!
— Alltid!
— Och jag hop * pas — och väntar! »
Den tredje frågan innehåller, om den förförda, äfven i det fall, att hon icke längre älskar honom, likväl bör äkta den man, som narrat henne.
Fru Agrell har två åsigter.
Först
— i » Dömd » — fordrar hon det oafvisligt.
Der har hon icketänkt öfver det giltiga i ett sädant äktenskap.
Der kräfver hon det blott som den stackars qvinnans rättighet.
Men sedan har hon ångrat sig.
Hon finner, att denna förening ej kan tillfredsställa sanningskrafvet, att äfven om den ger barnet en social sjtällning, verkar den demoraliserande på dess begrepp och karaktär.