Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men större sådan lägga vi däremot vid den, vi säga rent af i de flesta fall bristfälliga, i flera enligt vårt förmenande felaktiga psykologiska analysen.
Omvändelser och kastningar från den ena väldsåskådningen till den andra åtminstone förefalla många gånger omotiverade, t. ex. Niis Bertrams helt plötsliga öfvergifvande af och lika plötsliga återgång till sin barnatro, hvarom mer längre fram.
Det kan naturligtvis ligga något därunder, som förf.
kännt och tänkt, gör det också säkerligen, men motiveradt i framställningen är det icke.
Blott i en oredig dimma träda oss dessa händelser till mötes.
Vi återkomma i annat sammanhang till detta längre fram.
Som ett exempel på efter vårt förmenande bestämdt falsk psykologisk analys vilja vi anföra grefvinnan von Törnes önskan att dölja sin bord, sedan denna en gång blifvit henne bekant.
Grefvinnan är osympatiskt tecknad, särdeles mot slutet, då hon ännu mer synesUR VÅR SENASTE KULTURHISTORIA.
förhärda sig i sitt högmod.
Detta är fullkomligt sannt, men hon är stolt, och stoltheten skulle ovillkorligen ha förbjudit henne att hyckla ett prerogativ, som hon visste sig ej ega.
Tendensen undanskjuter här skärpan i den psykologiska uppfattningen, i viss mån äfven rättvisans fordringar.
Det hade varit ett vackert erkännande åt vår svenska adel, men på samma gång ett framhållande däraf a-tt icke blodet, men uppfostran i adliga tänkesätt verkligen alstrar sådana, om förf.
låtit grefvinnan, soldatdottern, en gång öfvertygad om sin bord, inför världen öppet tillstå denna.
Härigenom hade onekligen kastats ett försonande skimmer öfver samhällets aristokratiska element.
Men den religiösa ståndpunkt förf.
intager har tydligen ej tillåtit honom någon annan försoning än den specifikt religiösa.
Upptäckten af grefvinnan von Törnes börd och den vackra slutscenen utgöra i alla fall de efter vårt förmenande bästa och mest gripande partierna i hela arbetet.
Se vi arbetet ur formell synpunkt och jämföra det med » En man Öfver bord », så kunna vi, allt under lifligt erkännande af dess stora förtjänster äfven i detta afseende, ej af hålla oss från den anmärkningen, att det är det senare ej så obetydligt underlägset.
Det förefaller oss, som skulle förf.
lyckas bättre, när han har verklighetens reella mark under sina fötter, än då han mer eller mindre uteslutande hänvisas till sin fantasi.
Intrigen blir då fantastisk, och både karaktersteckningen och händelsernas gång lida af en viss brist på psykologisk sanning, äfven om arbetet i detta afseende fullt kan uthärda jämförelsen med många ' af romanliteraturens högt uppskattade alster.
Men i ett afseende har dock förf.
denna reella mark under sina fötter, det är då han framstår såsom kulturskildrare, och säkerligen ligger däri hans arbetes största intresse.
Han skildrar flera eller åtminstone tvänne efter hvarandra följande generationers åskådningssätt i mer än ett afseende, och hans arbete bör ständigt bedömas just ur den synpunkten, att det är en kulturhistorisk skildring, låt vara, att denna kan vara afsedd att gifva lärdomar äfven för nutiden.
Men om t. ex. de riktningar, hvilka han under de gångna årtiondena skildrar än i viss mån hafva sin motsvarighet i nutida, så äro de dock aldrig de samma som dessa.
Vi skola genom en kort Öfversikt af dessa riktningar, sådana de af förf.
framställas, bestyrka detta.
Framställningens början förlägges till början af 1840-talet, eller i hvarje fall till den tid, då Carl Johan ännu satt på Sveriges tron: detta framgår af bestämda yttranden.
Med de riktningar, som då i mycket bestämde vårt folks andliga lif, låter författaren oss göra bekantskap.
Särskildt ser han i nykterhetssträfvandena och det s. k. läseriet vårt folks befriare från andlig träl-452
UR VÅR SENASTE KULTURHISTORIA.
dom och en mäktig häfstång för de demokratiska rörelserna, till hvilka, sådana de då förefunnos, han tyckes i allt hufvudsakligt vilja ansluta sig.
Utan dem skulle massan af folket förblifvit i andlig träldom, oförmögen till själfständighet, följaktligen ock till själfstyrelse.
Möjligen har författaren öfverskattat vikten af dessa rörelser.
De kunna ju hafva medverkat till vår tids demokratiska anda och bidragit att därtill uppfostra vårt folk, men säkert är, att många andra faktorer bidragit.
Den som något känner 40- och 50-talets inre lif, hans kunskapskälla må nu vara hvilken som helst, skall, blott han tar saken fördomsfritt, gifva oss rätt däri, att författaren väl mycket öfverskattar betydelsen af dessa rörelser, och särskildt protestera vi mot den — vi nödgas säga det rent ut — elaka insinuationen, att de högre klasserna skulle afsiktligt motverkat nykterhetsrörelsen för att försoffa det lägre folket och försvaga de demokratiska sträfvandena.
Författaren är liberal på gammaldags manér.
Hvar man har honom, när det gäller vår tid, vet man ej, tendensdiktaren skymmes af kulturhistorikern.
I hvarje fall — » läseriet » nu och » nykterismen » nu, äro ej de samma som på 40-talet.
Och vi tillägga — Boströmianismen — eller rättare dess rester nu — äro ej det samma som på 60-talet.
Vi öfvergå därmed till framställningen af detta årtiondes lif, där jag äfven är något merledd af personlig erfarenhet.
I fråga om 1860-talets kulturriktningar, blir Upsala på visst sätt deras andliga medelpunkt, äfven om händelserna ej i hvarje fall förläggas dit.
En skildring af Upsalalifvet vid denna tid, sådan » En man öfver bord » lemnar oss, hafva vi här visserligen icke.
Det är tvänne eller flere unga mäns inre lif, hvarmed vi få göra bekantskap.
— Den Boströmska filosofiens inflytande un-under denna tid träder här i förgrunden.
Att framställningen förefaller oss något egendomlig, beror naturligtvis på vår obekantskap med den tidens inre såväl som yttre studentlif.
Att hjältarne, när de i monologens eller dialogens form framställa Boströms läror, göra sig skyldiga till grofva bockar beträffande dessa lärors verkliga innehåll, betyder föga, äfven om det går ända därhän, att den abstrakta sanningen skulle tillerkännas makt att gifva människan personligt värde framför viljeriktningens renhet.
Saken förefaller visst litet besynnerlig för den, som någorlunda satt sig in i Boströms filosofi, eller rättare i dess enklaste fundamentalläror.
Men författarens mening är tydligen ej att framställa själfva innehållet i denna filosofi utan fast hellre, huru den af en ung student på 1860-talet uppfattades.
Efter allt hvad vi känna, skall Boström varit en utmärkt lärare.
Det förvånar oss då, att han ej varit i stånd att förekomma så oerhörda, af hans redan då utgifna skrifter lätt vederlaggda förvrängningar af sin lära, som denna och flera andra, hvaraf samtalen mellan förfat-UR VÅR SENASTE KULTURHISTORIA.
tårens hjältar hvimla.
Men vare härmed huru som hälst.
Författaren känner nog saken bättre än vi, och vet nog, att karrikatyrerna verkligen funnits.
Som vi redan nämnt, försvåras hans uppgift genom vacklandet mellan dialog och roman.
Men hade ej varit lämpligt, att när i alla fall så många personer införas på scenen, dit äfven införa någon som genom bättre insikter ' kunnat korrigera och därmed fördjupa sina unga vänners tankar i saken?
Vi lemna dock detta.
Af större vikt än framställningen af en nu i flera afseenden antikverad världsåsikts verkliga innehåll, hvilket rätteligen sker under annan form än den författaren använder, blir frågan om det inflytande denna, den må nu hafva fattats så ytligt som helst, i personligt afseende utöfvade på den tidens ungdom.
Författaren framställer detta i korthet så, att de genom den skulle förlorat sin barnatro och gifvit vika för frestelsen att tillbedja den abstrakta sanningen, logiken.
Hans egentliga hufvudanmärkning mot Bo-strömianismen i detta afseende reducerar sig^ härtill.
Att någon ur spekulativa grunder skulle mot densamma kunna framställa behjärtansvärda anmärkningar, tyckes förf.
aldrig egentligen tänkt sig.
Hans hjältar hafva äfven gått längre än mästaren.
I strid mot dennes egna ord, hans som i Jesus såg mänsklighetens störste välgörare, Guds högsta organ i mänskligheten, förklara de honom såsom antingen en fantast eller en bedragare.
I detta afseende röjes deras förmåga (eller oförmåga) af själfständigt tänkande.
Hvad har förf.
egentligen emot Boströmianismen, som han så starkt fördömer?
Inga spekulativa grunder, såvidt vi kunna se.
Ett arbete, sådant som hans, afser väl ej heller att framställa dylika.
Egentliga anmärkningen tyckes vara den, att den är en spekulativ lära.
Logiken blir här allt — eller rättare, den fattas som allt af okunniga epigoner.
Men författaren känner nog sin tids ungdom.
För dem gällde det striden mellan positiv kristendom och spekulativ personlighetsfilosofi i BostrÖmsk form.
Naturalismen skymtar blott i bakgrunden.
Tvänne foxmzx ?&amp;personliga världsåskådningar strida om väldet.
Är då författarens framställning att stämpla som helt och hållet felaktig?
Beror den helt enkelt på ett missförstånd af Boströms lära?
På den senare frågan svara vi obetingadt ja, ehuru vi ' naturligtvis ej tillskrifva författaren detta missförstånd.
Den förra sedd ur kulturhistorisk synpunkt förtjänar kanske någon uppmärksamhet.
Kristendomen i dess positiva form eller kanske snarare från barndomen inplantade kristligt-lutherska dogmatikens läror voro med rätt och orätt i tänkande människors omdöme, åtminstone i fleras, tämligen undergräfd.
Det var ej Boströmianismens verk, det var tidsandans.
Vid Schel-ling-Hegels filosofi med dess evinnerliga konstruktion, dess apoteos af abstrak-tioner hade tiden tröttnat.
Den Boströmska filosofien trädde fram med sin lära om den individuella personlighetens själfständiga tillvaro och helgd i denna sin egenskap, såsom ett moment i Gud, i hans eviga tankar.
Ej under, att detta för mången tänkande yngling blef mer än det var afsedt att vara — en vetenskaplig teori.
På 6o-talet var för mången Boströms läror deras religion, och vi hafva oss bekant, att efter utgifvandet af hans » Anmärkningar om helvetesläran » tänkande män på allvar haft för afsikt att grunda en sekt, byggd på hans läror.
Men när en vetenskaplig teori blir religion — då har man hunnit ett godt stycke utför det slutande planet.
Vi förstå en religionslära byggd uteslutande på erkännandet af en personlig Gud, själens odödlighet m. fl.
abstrakta satser, men vi förstå omöjligen en religionslära med den Boströmska filosofien till sin trosbekännelse.
Alltnog, man tänkte så på deri tiden, så egendomligt det låter för nutidens barn.
Men var Boströmianismen sina anhängares religion — de må nu hafva tänkt på sektbildning eller icke — så hämnar sig denna afgudadyrkan af en abstrakt teori ej mindre än hvarje annan sådan.
Den skulle hos hvarje normal människa nödvändigt föra till en reaktion.
Har man sätt en filosofisk teori i religionens ställe, så tager religionen slutligen sin rätt tillbaka, den må nu framträda som kristen religion eller i någon annan form.
Nu för tiden ställa sig dessa förhållanden ej så litet annorlunda.
Den Boströmska filosofien är ej längre någon religion.
Den är en vetenskaplig teori, hvilken som hvarje annat mänskligt verk har sina förtjänster och sina fel.
Det låter för vår tid skäligen egendomligt, att någon yngling genom Boströmianismen skulle förlora sin barnatro.
Snarare ger väl detta filosofem, om det ännu kunde vinna någon verklig anhängare, stöd åt denna barnatro, gent emot tidens naturalistiska strömningar.
Och i många afseenden torde detta äfven gälla om andra i idealistisk riktning gående åskådningssätt i vår tid.
Striden gällde för några årtionden sedan skillnaden mellan en spekulativ personlighetsfilosofi (hvars Boströmska form mer eller mindre berodde på en tillfällighet) och positiv kristendom.
Den gäller nu skillnaden mellan naturalism och en personlig världsåsikt i det hela.
Hvad denna skillnad närmare innebär, och den allmänt personliga världsåsiktens förhållande till kristendomen hoppas vi snart få tillfälle att närmare söka utreda.
H. Ä.Londons teatrar1).
Dc dramatiska scenerna.
Nästan alla Londons teatrar ligga tätt bredvid hvarandra i hjärtat af staten, i » the Strand » och dess närmaste omgifning.
Flertalet teaterbesökare ha därför en väglängd af åtta kilometer från sina hem till Thalia-templen.
Redan för afståndets skull besöka därför innevånarne i jättestadens förstäder mera sällan teatrarna, och de i City sysselsatta affärsmännen gå vanligen efter sina kontorstimmars slut direkt till teatern, utan att först besöka sina hem.
Ofta plägar man också förena några andra ärenden med sin » resa till teatern », och ovälkommet är heller icke möjligen erbjudet tillfälle att efter teateraftonen få tillbringa natten i någon väns hem i grannskapet.
Förstadsboarne komma naturligen merändels med bantåget, men då på alla de bättre teatarplatserna full högtidsdräkt är den vanliga toaletten, så åka vanligen de, som ej ha allt for lång väg, med egna ekipager eller med droskor.
Flertalet teaterbesökare äro sålunda tvungna gifva ut tre kronor för droskan hvardera turen, d. v. s. sex kronor för fram och tillbaka.
En vanlig parkettplats kostar nu på de flesta teatrar omkring 10 kronor.
Utan att slösa mycket på förfriskningar och dylikt gå därföre lätt kostnaderna för ett teaterbesök upp till sina 20 kronor och därutöfver.
Tager man sedan med i räkningen resans och toalettens besvärligheter, tidsförlusten och obehaget att icke komma hem förr än efter midnatt, så förstår man lätt, hvarför londonboarne i allmänhet icke gå så mycket på teatern som kontinentens storstadsinnevånare.
Och lätt är äfven att inse, att dessa förhållanden äro föga gynnsamma för teaterväsendets konstnärliga och ekonomiska utveckling.
3) Denna uppsats är öfversatt från tyskan och publicerades först i senaste häftet af tidskriften " Nord und Süd ".
Dess författare, Wilhelm F. Brand, är en tysk, som länge varit bosatt i London och som för ett år sedan väckte mycket uppseende genom ett arbete " London Life, seen with German eyes ", hvilket allmänt erkändes vittna om noggrann kännedom om de engelska förhållandena.
Nyligen har han ock utgifvit på tyska en samling liknande skizzer, under titeln " Allerlei aus Albion ", hvarur vi måhända i ett följande häfte skola meddela våra läsare ett eller annat.456
LONDONS TEATRAR.
leke förty är det stora människomassor, som hvarje afton trängas i » the Strand ».
Den som vid åttatiden på kvällen, då teatrarna börja, eller efter kl. elfva, då deras föreställningar sluta, besöker denna trakt, märker nogsamt, att världsstadens jättepulsåder där nu klappar ifrigast, — ett feberaktigt pulserande, som möjligen har sin like endast under de trägnaste förmiddagstimmarne å Cheapside, en af Citys förnämsta kommunikationsled.
Hvad som vid åsynen af teaterbyggnaderna först väcker vår uppmärksamhet är deras ringa omfång och obetydliga utseende, hvilket naturligen framför allt gäller om de äldre.
I » the Strand » stöter den ena teaterbyggnaden tätt till den andra, men gatornas utseende skiljer sig ändock föga från andra större hufvudstadsvägar.
Annorstädes är man van vid ståtliga teaterpalats, präktiga portaler, rymliga täckta körbanor och breda uppfartsvägar för ekipa-gerna.
Blott de eleganta vagnarna äro ofta tunnsådda.
Sådana ses däremot i långa rader äfven utanför de mindre ansedda teatrarna, men den festklädda publik, som åkt i dem, får själf se till huru den från trottoaren kan tränga sig fram till den oansenliga ingången.
Och vid representationens slut kunna de få stå både länge och väl under bar himmel, väntande på att det skall blifva plats för vagnen att köra fram.
Äfven teatersalongen är vanligen af ganska anspråkslösa dimensioner, men i stället både smakfullt och hemtrefligt dekorerad och möblerad.
Där träder nu Mr.
Bull in.
Hatten på hufvudet, käppen i handen och Öfverrocken ännu på.
Den tager han först af, när han Väl, kommit på sin plats, — förutsatt nämligen att temperaturen ej är för låg.
I sistnämnda afseende lemna många London-teatrar mycket öfrigt att önska, och det är därför ingenting ovanligt, att Öfverrocken behålles på under hela representationen.
Ännu bättre insvept visar sig Mrs.
Bull i sin präktiga operakappa och med den dyrbara spetshufvan öfver hår och panna.
Hurudan än temperaturen må vara behålles den eleganta kappan på så länge, att omgifningen fått tid att noggrannt mönstra och grundligt afundas den; och när den slutligen faller, har man i stället att fröjda sina blickar med hennes eleganta, cremefärgade atlasrobe, som, modet underdånigt, är djupt urringad.
På detta sätt herrskar äfven på de enklaste teatrarna hvarje afton en prakt i toaletter, som man på fastlandet knappt möter vid galaföreställningar.
De flesta London-teatrar kalla sig så stolt » Royal » — Her Majesty ' s, Prince of Wales ' s och Princess ' s — men för dem allesamman är detta blott en tom titel.
Det finns i England inga kungliga teatrar i den bemärkelse, som vi äro vana vid.
Drottningen gör ingenting, staten heller ingenting, staden lika litet för de engelska teatrarnas höjande.
Teater-företagen äro här rätt och457 LONDONS TEATRAR.
slätt affärsspekulationer eller tjäna såsom medel — stundom inbillade medel — för äregiriga, tillräckligt förmögna konstnärer att på bekvämaste sätt komma till ära och ryktbarhet, — alltför ofta visserligen i stället till bankrutt.
De engagera en framstående skådespelaren en teater och utvälja ett lämpligt skådespel samt anställa behöfligt antal medspelande, vanligen blott » for the run of the piece », d. v. s. så länge samma stycke kan spelas afton efter afton, må detta så bli under månader eller blott några få dagar.
Sedan måste aktörer och aktriser på annat håll söka sitt bröd.
Den på så sätt mer eller mindre improviserade impresarion är vanligen på sin egen scen: direktör, regissör, förste hjälte, förste älskare — åtminstone i reklamerna — och förste allt annat, ej sällan äfven förste författare till dramat, eller åtminstone låter han vanligen sin egen roll omskrifvas i enskilda partier och kan sedan få sitt namn på afficherna såsom den egentliga författarens medarbetare.
De fleste af desse själfvalde aktör-regissör-författare-impresarier försvinna naturligen snart nog från ' sin bemärkta plats; men några af dem äro sådana universalgenier, att de kunna bibehålla sig på dessa tusenkonstnärs-platser och slutligen blifva ej blott stora, utan äfven rika män.
Bland dem gifves det så en och annan gång verkligt dugande och högt förtjänta förmågor, som efter omständigheterna prestera aktningsvärda resultat.
Högst står i detta hänseende Mr.
Henry Irving, — ännu i dag blott Mr.
och icke såsom publiken länge önskat » Sir Henry », d. v. s. upphöjd i riddare-värdigheten.
Ännu saknar han ock det eftersökta M.
P. efter sitt namn - — » Member of Parliament » —, ehuru det ej felats uppmaningar till honom att uppträda såsom kandidat.
Det påstås, att han själf ock härtill skulle hafva stor lust.
Men då parlamentet här har sina sessioner om aftnarna, och konstnären måste tråda tiljan hvarje kväll, så få väl landets lagar tills vidare åtminstone stiftas utan hans medverkan.
Emellertid ser man häraf, hvilket anseende Mr.
Irving åtnjuter bland sina landsmän.
Irving innehar Lyceum-teatern och är verkligen en intressant företeelse, ehuru han visserligen icke har något teaterutseende.
Han har en tung, släpande gång; osköna, kantiga gester; och armar och ben erinra om en spindels ytspetade extremiteter.
Så är hans organ osympatiskt, uttalet tillgjordt och otydligt.
Och trots alla dessa brister och fel förmår Irving att genom genialiteten i sin framställning hänföra oss, såsom blott få det kunna, så ofta blott som han inskränker sig till de roller, som ligga inom omfånget för hans individualitet.
Hans Malvolio, hans Shylock äro oöfverträffliga prestationer.
Men samme man har för några få år sedan försökt sig i en Romeos roll, som han458
nu en gång för alla alis icke är vuxen eller åtminstone for länge sedan vuxit ifrån.
Många scener gjorde rent af ett pinsamt intryck.
Om någonsin en stor konstnär saknat mångsidighet, så är detta Irving.
Hvarföre skall han då så afgjort sträfva att lägga det i dagen!
Synnerligt förtjänstfull är ock hans verksamhet såsom teaterledare.
Det var Irving, som något så när bragte Shakespeare åter till heders i eget fädernesland.
Och med afseende på den sceniska utstyrseln, hvari länge de engelska teatrarna varit oöfverträffade, har han gått före alla andra, liksom han ock ständigt haft sin sträfvan riktad på ett godt samspel.
I detta hänseende står värdigt vid hans sida i främsta ledet Miss Ellen Terry, en klassisk företeelse med illusorisk framställningsförmåga, ehuru icke alltid förfogande öfver tillräcklig - eld i de passionerade scenerna.
Huru stora framsteg än Lyceum-teatern gjort under Irvings ledning, ett missförhållande är det, som den ej kunnat befria sig ifrån — ett förhållande, som måste inverka i hög grad hämmande på skådespelskonstens sunda utveckling, men som ekonomiska hänsyn tyckas hafva gjort oofvervinneligt.
Jag menar det bruket, att ett teaterstycke uppföres kväll efter kväll, så länge det finnes publik, stundom under flera månader, ja i åratal.
Därigenom kan naturligen den erforderliga personalen inskränkas till antalet, och utstyrseln kan i alla dess detaljer erhålla den omsorgsfullaste och kostsammaste vård, och särskildt i detta sistnämnda har den engelska publiken högt uppdrifna fordringar.
Åskådarne kunna naturligen ändock erhålla någorlunda omväxling i repertoaren, då London eger mer än två dussin teatrar.
Näst efter Lyceum förtjänar » Haymarket-Theater » att nämnas, hvilken står under Beerbohm-Tree ' s skickliga ledning.
På fädernet är denne (trots det holländska namnet) af tysk härkomst.
Han väckte först under teaternamnet Tree uppseende genom sin ypperliga framställning af dessa utländska bofvar, som äro så populära i de engelska teaterpjäserna.
Den italienske prinsen, ryske fursten, franske markisen eller tyske baronen, alla dessa mer eller mindre stereotypa figurer, som de dygdädle engelsmännen tro sig nödgade att använda för utöfvandet af allehanda skurkstreck, hafva i Mr.
Tree funnit en oefterhärmlig framställare, som sorgfälligt vetat återgifva alla nationella egendomligheter i det yttre, i uttalet af engelskan, liksom i hela sitt uppträdande, då han presterat en hel följd af intressanta internationella karaktersstudier, — om vi ock kunde önska, att engelsmännen vore mindre barnsliga, mindre genomträngda af sina egna landsmäns värdighet, än de visa sig i denna sèd att låta utlän-dingar spela alla skurkrollerna.
Emellertid är det ju icke Mr.
Tree ' s skuld,459 LONDONS TEATRAR.
som äfven i en mångfald engelska typer ådagalagt sin sällsynta mångsidighet såsom konstnär.
Bland de Öfriga teatrarna anföras endast: » the Court » — » hof » teatern — under ledning af den ej just synnerligen fina, men i sitt slag högst talangfulla Mrs.
John Wood; » St.
James ' s Theater » under ledning af Alexander; » Crite-rion », som förestås af Wyndham; » Garrick » af Hare och » Olympie » af Barrett.
Vid alla dessa teatrar är direktören äfven främste skådespelaren, den personlighet, omkring hvilket allt rör sig.
Och detta system framträder ännu mera osminkadt hos » Terry ' s » och » Toole ' s », — - två teatrar, hvars innehafvare icke kunnat afstå från reklamen att uppkalla dem efter sina egna personer.
Terry och Toole äro båda komiker och utan gensägelse i sitt fack framstående förmågor, liksom väl ock komiken är den enda genre, hvari den engelska skådespelskonsten måhända öfverträffar kontinentens.
Äro icke också — om en rådan jämförelse här tillåtes — de bästa clowns öfverallt från Terry ' s och Toole ' s land!
Båda dessa konstnärer öfverdrifva också så omåttligt, att denna jämförelse ej ligger allt för fjärran.
Visserligen är frestelsen till slika Öfverdrifter stark för en komiker, som kväll efter kväll skall uppföra samma upptåg och helt och hållet är sin egen herre och därjämte har framför sig den engelska publiken, som på detta område gärna icke kan få färgerna for starkt påmålade.
En af de förnämsta förutsättningarna för att göra lycka på en engelsk teater har länge varit och är fortfarande för de kvinnliga artisterna deras — skönhet.
En egenskap, som visserligen aldrig är att förakta, men som här vid flera tillfällen ensamt för sig visat sig till fyllest för att stämpla dess egarinna till konstnär af rang.
Detta gäller t. ex. om Mrs.
Langtry, den nuvarande innehafvaren af Prinsess-teatern.