Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I två långa, parallela men åt olika håll gående linier, köra vagnarne, och när man passerar hvarandra, är det som striden utkämpas.
Längst bort i bakgrunden ligger hafvet, blått, glittrande och friskt som det kunde skölja bort all verldens dam.
Vagn efter vagn far förbi.
Det är omöjligt att fästa dem alla i minnet; man måste inskränka sig till att fasthålla bilderna af de mera egendomliga.
Se der en i form af en kolossal korg!
I den åker en ensam pierrot, som öfveröser hvarje åkdon han möter med fång af friska rosor.
Se här en annan!
Den är helt och hållet dold af kransar af ljusa och mörka violer, satta mot en botten af glansigt tyg i samma färg.
Inuti sitta två engelsmän, klädda äfven de i samma kulörer, med en präktig pudel i violfärgadt omhölje, och en lång rad violbuketter på svansen.
Andra vagnar äro öfverdragna med blå eller gul gaz, och, de som åka i dessa, hafva då ofta dominos i samma färger, under det att andra åkdon likna stora skrindor med löfsalar och blommor, der de åkande äro placerade så idylliskt och småtrefligt, som man plägar vara hemma hos oss under höbergningstiden.
Alla dessa fordon hafva emellertid blommorna gemensamt.
Blommor kastas från hvarje vagn, blommor ligga strödda i stora fång på marken, blommor titta fram i herrarnes knapphål och ligga i vecken af damernas klädningar, blommor synas öfveralt; men ehuru buketterna hvina ymnigt genom den doftmättade luften, har det hela ingalunda samma prägel af ursinnig strid som under confettidagarne.
I dag kämpar man icke, man kapitulerar.
Med undantag af några engelsmän, som vid slika tillfällen hafva lätt att gå till öfverdrift, söka alla mera att kasta med smak än med häftighet och styrka.
Det ligger i dag något dämpadt, något beherskadt öfver det hela.
Alla dessa damer, som här med fulla händer utdela sina ynnestbevis, glömma icke ett ögonblick, att de äro omaskerade.
Till och med när det gäller att öfverlemna sig åt en otyglad glädje framlyser hos dem något förnämt, tillbakahållet.
Det ser ut, som de slungade buketterna likgiltigt, på måfå och dock – en skarpsynt iakttagare kan se det – njuta de af att få tala så fritt.
Tala?
Ja, många ord, innehållsdigra och talande, kunna följa med en sådan violbukett, vårdslöst kastad af en fin, behandskad hand.
Och alla dessa sprättaktiga unga dandies af alla nationaliteter, till hvilka dessa buketter riktas, veta väl, huru de utan att behöfva bruka ord skola svara genom blotta sättet, på hvilket de fatta det, som tillkastas dem.
Så uppstår ett samtal, men ett samtal, som blott två och två kunna föra, der en böjning på hufvudet, ett leende kring ett par röda läppar, en hånfull dragning i en mungipa eller en varm glimt ur ett brunt öga säga mer än några ord förmå.
Striden fortfar, buketterna beskrifva oregelbundna kurvor, blomsterförsäljerskorna springa mellan vagnarne, som i sakta mak rulla utför promenaden.
En frisk flägt kommer då och då från hafvet och för med sig afbrutna stumpar af melodier, som en orkester spelar nere vid stranden, och tonerna blanda sig med bullret af rullande vagnar och stojande folkhopar.
Emellertid börjar det qvällas, middagstiden närmar sig, vagnsraderna glesna, kastningen afstannar småningom.
Man far med de segertecken man vunnit.
Snart står promenaden öde och folktom, några barnungar i slitna paltor plocka upp de blommor, som ännu ligga förvissnande i sanden.
Men det är blott ett ögonblicks stillhet, stillhet före stormen.
Om ett par timmar tar rörelsen åter till, vimlet på kaféer, teatrar och baler börjas, och då skall åter folkmassan i väldiga strömmar brusa fram öfver Promenade des Anglais.
Moccoletti-afton i Mentone.
Qvällen var mörk, svarta regndigra skyar flögo fram öfver himlen och nästan snuddade med sina dunkla molnflikar vid bergsspetsarne, pådrifna af vestanvinden, som försatte trädens löf i en susande dallring.
Utefter de långsträckta åsarnes sluttningar voro långa led af brinnande tjärtunnor uppstälda, och deras fladdrande rödgula lågor togo sig egendomligt ut deruppe bland bergshöjderna.
Gatorna genomströmmades af folk, af hopar, skaror och enstaka, hvilka samlade sig i täta klungor utanför den badensiska furstinnans villa, som var eklärerad af tusende sinom tusende lysande gaslågor, hvilkas ljusa flammor skälfde ostadigt hit och dit, eller i skrattande sällskaper trängde sig fram genom Victor Emanuel för att komma fram till ekläreringen, till ostbugten.
Den gamla stadens hus, bygda som de äro amfiteatraliskt bakom hvarandra, simmade i ett tindrande ljushaf, ty i alla de oräkneliga fönsterna, hvilka vetta åt hafvet och promenaden – »Quai Bonaparte» – hänga massor af kulörta lyktor eller äro uppradade hela plutoner i led ordnade stearinljus, och alt detta ljusskimmer faller med egendomliga effekter à la Schalken öfver deras ansigten, som ännu sitta qvar i fönstersmygarne för att åskåda regattan.
Nedanför på de murknade väggarne, der rappningen här och hvar fallit af, reflektera gaslågorna sig öfver kalkytor, remnade sprickor och takrännor i uddiga, kil-lika snibbar.
På hotellernas gårdar afbrännes den ena bengaliska elden efter den andra, och hvart man blickar, ser man husflyglar, försatta i ett grönt eller blått sken och trädgrupper, glänsande i en teateraktig röd belysning, som äfven gjuter sin karminfärg öfver trädgårdens inhägnader och gångar.
Utanför på hafvet, som man hör slå upp mot strandremsornas flatspolade stenar, är en lång linie af små med lyktor upplysta farkoster, hvilka dragas af en ångslup, hvars pustande, stånkande maskineri förnimmes ända in på promenaden.
Lik en ofantlig orm slingrar sig den lysande båtraden på sjön, ljusen återspeglas i det fradgande vågsvallet, men emellan dessa i gulaktigt sken lysande strimmor utbreder sig öfver böljmassan ett outgrundligt, hotande mörker.
Hamnen, hvars påbörjade vågbrytare sticker ut som en arm, som sträcker ut sig för att skydda det gamla, bräckliga fyrtornet, synes otydligt, och de gamla husen derikring stå som dunkla fond-dekorationer, hvilkas rätta konturer man ej kan skönja.
Men plötsligen upplyses alt, ty ner genom en trång gränd skrider ett tåg af lysande facklor – bärarne kunna ännu icke ses – och lågorna kasta sitt sken öfver husens hvitmenade sidor och pittoreska gaflar, ett sken, som i flammande flingor hoppar från vägg till vägg, från mur till mur, alt efter som tåget hinner fram, och slutligen, när det kommit upp på promenaden, återfår hela hamnen sitt utseende af fantastisk, dunkel obestämbarhet.
Fackeltåget nalkas, man ser en skymt af en mängd halfvuxna pojkar, som svänger fram och åter sina lysande redskap till stor fara för alla de kringstående, som samlat sig på Quai Bonaparte.
Det hela är en bild af lif och vimmel, mättad i färg, som nitar in sig för åratal i ens minne.
Lika pittoresk är scenen i vestbugten i närheten af »Jardin public», der en kolossal träfigur är uppstäld, föreställande – som det står på de alnslånga programmen på gathörnen – »le bon-homme Carnaval», och kring det åbäkiga belätet stå menniskor i mängd, beskådande fyrverkeriet, mest omaskerade, men äfven här och der några glada masker.
Andra springa ikring med långa ljus under djerfva försök att blåsa ut hvarandras lågor, under det de uttala åtskilliga önskningar, hvilka skola eller icke skola gå i fullbordan, om ljuset blir släckt, men denna från Rom och syd-Italien lånade sed, efter hvilken qvällen fått sitt namn – moccoletti: småljus – har i dessa trakter aldrig öfvats med någon större ifver.
I stället sysslar stora mängden med att hurra åt alla fyrverkeripjeser, som upptändas, såväl åt de stora rullande solarne, hvilka vrida sig i skinande kretsar, som åt raketerna, hvilka begynna sin Ikarosflygt med en utmanande knall, beskrifva en djerf kometbana i luften för att till sist sjunka ned i vågorna, samlande all sin kraft i en intensivt lysande stjerna, som länge ses långsamt glida ner, innan den försvinner, men som ännu i sitt fall sprider ett matt ljus öfver böljryggarne.
Mest applåder uppväcka dock sjödykarne, som i dussin kastas ut i vågorna, der de fräsa och morra åt hvarandra, plaskande upp och ner, liknande förgylda igelkottar.
Samtidigt åker en af Mentones mest fulländade dandies m.
Palmaro förbi och påtänder den ena bengaliska elden efter den andra på sin i hvitt dekorerade karnevalsvagn, under det en musikkår, som tagit plats på de schaggklädda sätena, spelar af alla krafter.
Slutligen slår dödstimman äfven för träavtomaten, der han sitter – på krönta herrars vis – högt upp i luften och ser förnämt ner på den stojande gemena hopen ikring, fyrverkeripjeser tuttas på kring hans lif, och bäst som det är står hans höghet i ljusan låga, stycke för stycke förbrinner hans furstliga träkadaver, och till sist faller också det pundiga hufvudet ner i det roflystna eldhafvet under folkets skallande jubelrop.
»Le roi est mort, vive le roi», ropade ju fransmännen fordomdags.
Så är karnevalen slut, det är ett sorgligt men oryggligt faktum.
Folket börjar röra på sig, de bröstsjuka sätta näsdukarne för munnarne och ila hem, några musikälskande individer stå och lyssna till en italiensk sångkör, som strör ut sina toner i den afkylda nattluften, utan att akta på bullret af åkdon och fotgängare, och några glada ungdomar skynda för att få en värdig afslutning af dagen upp till »Taverne Alsacienne», hvarest alla qvällar äro muntra baler à la Bullier, baler, som besökas af danslystna hotelluppasserskor, kypare, som vilja spela kavaljerer, demi-monde-damer och herrar, som älska bekantskaper i dessa sfärer.
Originellare är i qväll emellertid anblicken af de vanliga små buvetterna, der ortens bondfolk svänger om till tonerna af ett uråldrigt positiv, medan de äldre sitta kring de långa träborden och dricka karnevalens graföl i surt rödvin eller sött Asti spumanti.
Stora mängden går i alla fall hem, och det är icke utan, att litet hvar känner sig en smula misslynt, då han kommer in i sitt rum och ser sin karnevalskostym ligga afdankad på en stol.
Den är fläckad af krossade confetti, och smutsad af rännstensstänk, men du kan det oaktadt icke afhålla dig från att sakta smeka den med handen, och du ser på den ungefär som en afskedad militär på en uniform, han icke längre har rättighet att bära, men som gör honom vemodig till mods, då han erinrar sig alla minnen, som låda vid den, och medan du med näsborrarne insuper all den parfym, som ännu sitter qvar i ärmar och veck, mumlar du för dig sjelf ett par rader ur en karnevalsvisa – nyligen af en genialisk ung fransk författare använda som slutstrof till en roman:
»Tu t’en vas et tu nous quitte
Tu nous quitte et tu t’en vas».
ANEMONER.
Anemoner.
Là, la, la, là, la, la gnolades det halfhögt inne i sofrummet, och då visste den gamle betjenten i rummet utanför, hvad klockan var slagen.
Han kastade en blick på frukostbordet för att se om allt var i ordning och beredde sig sedan att gå in med rakvatten åt sin husbonde, som hade till vana att lika punktligt och knappast mera melodiskt än tupparne börja sin dag.
Là, la, la, là, la, la, ljöd det derinnefrån i alla möjliga drillar och omöjliga tremulanter, det kunde nu föreställa hvad som helst, men att det skulle vara Max’ stora tenoraria ur »Friskytten» eller »La Mandolinata» – hvilketdera hade ännu ingen fått klart för sig – tror jag hvarken salig Carl Maria eller »La Mandolinata’s» mera härdade kompositör skulle vilja gå in på.
Men det betydde också ingenting, ty det fans inga musikkännare i gubben Hellmans omgifning, och att han sjelf icke längre kunde förfoga öfver några större röstmedel, skulle ni finna helt naturligt, om ni såge honom nyvaknad.
Han har nyss vaknat, och solen skiner honom i ansigtet, det runda, finniga, rödfnassliga ansigtet, så att han måste sluta ögonlocken och skygga sig med handen, men icke ett ögonblick upphör han att tralla, om icke för att någon gång uttrycka sin belåtenhet ännu tydligare med en hvissling, som han lärt sig i sina unga dagar i någon Stockholmsgränd långt bort på söder, dit han nu icke en gång skulle vilja skicka sin betjent, af en nattrucklare till målaregesäll, som han nu icke skulle vilja taga i handen, nej icke en gång för hederslegionen, ehuru han gjort alla ansträngningar i verlden för att skaffa sig den.
La, la, la – det var så oändligt skönt att vakna i det ljusa tornrummet och veta, att Medelhafvet låg utanför blått och glittrande, åh, hvad det var obeskrifligt, innerligt förnöjligt att kunna få sträcka sig så der trånmatt, så der halfsofvande på de mjuka kuddarne, att få fingra lättjefullt på det broderade sidentäcket och med halfslutna ögon se på rummets mattor, speglar och bohag, hur alt var fint och elegant.
Det var icke en morgon, som han icke drog en suck af lättnad och belåtenhet öfver, att han icke låg i en skranglig fållbänk på något, som kallades en madrass, men som var Gud vete hvad, i ett rum, der fukten dröp utefter smutsiga tapeter, och morgonsolen aldrig letade sig in – och det fins många sådana kyffen i Stockholm.
Det var icke en morgon, som han icke smågnolade af belåtenhet öfver, att han icke längre skulle upp till feberaktigt, hasardlikt arbete med hacka och spade, men att det mirakulösa var gjordt, den vises sten funnen, att den gamle försupne ölutkörarens son verkligen blifvit en nabob, som bland andra sådana slagit sig ned vid Rivieran.
Ja, gubben hade sannerligen orsak nog att vara förnöjd der han låg i sängens dåsiga värma, ty han hade gjort ett försvarligt dagsverke i sina dagar.
När han så vaknade på morgonqvisten och i drömmen kanske varit långt, långt borta i det oroliga guldgräfvarlägret eller i den nedrökta porterstugan å det Boarding-House i en af S.
Francisco’s utkanter, der en stor förmögenhet samlats slant efter slant, var det en så makalös glädje att veta, att den tiden var förbi, förbi för så längesedan, att han till och med sjelf började förgäta den.
Der lågo många skoflar mull på den kaliforniska värdshusvärdens graf och ännu fler om möjligt på den vilda guldgräfvarens – död, för längesedan död och begrafven –, nu lefde blott monsieur le consul, han hade gjort sig till rumänisk vice konsul i Mentone, den svenske naboben, om hvilken afundsjuka landsmän brukade berätta otroliga historier, om att han var en self-made man, som haft någon besynnerlig fabrik eller cigarraffär, eller hvad det nu var deröfver i vestern.
Naturligtvis bara förtal för resten, för det kunde då alla och en hvar se, att han var van vid lyx och öfverflöd alt ifrån sin barndom.
Hur långsamt, värdigt steg han icke upp i sitt ekipage och det var intet af uppkomlingens fåfänga i hans godmodiga ansigte, när han satt lätt tillbakalutad på vagnssätet med den långhåriga björnfällen öfver knäna, medan hans stela engelska kusk klatschade högtidligt öfver de skinande hästryggarne.
Men att han var ett original, det visste man, och de som tydligast kommit under fund dermed voro bonnerna och barnjungfrurna i Mentones »Jardin public».
Det hände ofta, att gubbens ekipage stannade vid jardinen vid den tid, då mycket folk ej var närvarande, och ur steg gubben sjelf med en konfektpåse i handen och trakterade jungfrur och barn öfver lag.
Då slog han sig riktigt lös, uppmanade engelska småpysar att boxas, klappade små franska demoiseller på kinderna och gjorde grimacer åt små gentlemen till babies, som betraktade honom med stela, förundrade pupiller, der de lågo i sina vaggor under de med blått siden fodrade sufletterna.
Så samlade han sqvaller om jungfrurnas matmödrar, hörde med den gamla ungkarlens älskvärda lättrogenhet på ammornas vidunderliga berättelser om småttingarnes krämpor och var i en sådan söndagsstämning af välvilja och belåtenhet, att hela hans rödbrusiga skepparfysionomi log, som han blifvit dubbad till hela verldens muntrationsonkel.
Barnen kände också igen honom på långt afstånd, när han kom trippande, smålunkande med så stora steg, som hans små ben tilläto, med solparaplyet under armen, Stanleyhatten på hufvudet och conserverna på näsan.
Men när folket började strömma till, och musiken steg upp på estraden, återvände han med en suck till sin vagn, och bort rullade det skinande ekipaget med den högtidliga, automatiska kusken på bocken och den småleende konsuln på vagnsätet.
Stundom satt der också en ung flicka vid gubbens sida, men då stannade han aldrig vid jardinen, ehuru hans niece, som tyckte om att gyckla med onkelns små svagheter, ofta uppmanade honom dertill.
Men när solen går ned, far konsuln hem till sin diner med sirligt textade matsedlar, uppassare i hvita trådvantar och ett praktexemplar till hofmästare, som trancherar rostbiffen med en väldig Scheffieldsklinga.
Det går högtidligt till under måltiden, man måste iakttaga sin värdighet, och konsuln törs knappast skratta af vördnad för de frackklädda betjenterna; när onkel och niece tala, sker det så lågmäldt, så sakta, som någon dödssjuk låge i rummet bredvid.
Men på qvällen tar gubben skadan igen, då komma de friska i den svenska kolonien upp, och man leker de gamla hederliga pantlekarne, och plockar många smultron under snön.
Ett lättjefult lif var det gubben Hellman förde, ett riktigt dagdrifvarlif.
Dagarne kommo, dagarne gingo, månaderna försvunno, så kom sommaren med sin resa till Schweiz, och så vintern igen med Schweizerturen i perspektiv, åratal af ett ostördt dolce far niente, idel glädje och lugn, lugn och glädje.
Sannerligen han kunde vara förnöjd, och i dag var han det också mer än någonsin, ty i dag skulle han få hem sin brorson, som han hållit vid universitetet i Heidelberg och icke sett på många, många år.
Nyligen hade den unge mannen försvarat sin filosofie doktors disputats och nu skulle han ligga och draga sig återstoden af vintern i Mentone, hade gubben skrifvit och uttryckligen tillfogat, att han skulle göra sitt bästa för att behaga Inez, sin kusin.
Det var nu en gång gubbens favoritplan att gifta de unga tu, för hvilka han dragit försorg, alt sedan de varit små, och det skulle han också drifva igenom, fastän
Inez högtidligen förklarat, att hon icke kunde med bokmalar, och Gustaf var ju en af värsta slaget.
Hon kom nog ihåg hon, hur han kunnat sitta timtals och sluka i sig tjocka romanluntor, och studerat hade han ju gjort se’n dess både grekiska och hebreiska, så nu stod han väl öfver öronen i bokdam.
Men gubben smålog, bah, det var bara pensionsgriller af Inez, nog skulle hon taga honom, för aldrig kunde han tro, att hans niece hade så dålig smak, att hon gått och förälskat sig i någon af de rödhåriga engelsmännen, som hon brukade spela lawn-tennis med.
Det vore just skönt, att få till arfvinge en sådan der herre, som skulle förslösa ens surt förvärfvade styfrar på åkdon, ponnies, påfåglar eller kasta dem på de gröna borden för att bortskrapas af croupierernas rakor.
Nej, det kom aldrig i fråga, att någon utlänning skulle komma in i slägten, hvilken kanske till på köpet skulle få veta och basuna ut hur förgyllningen å rumänska vice konsulatet åstadkommits.
Gustaf skulle hon gifta sig med, och det gjorde hon nog också, när det kom till kritan, det var han säker på.
Just då han kommit till denna behagliga slutsats, trädde hans svenska kammartjenare in, och följande stereotypa samtal uppstod.
»God morgon, herr konsul!»
»Morgens Johnson!
Hurudant är vädret?»
»Åh, härligt!
Får jag fråga, hur herr konsuln sofvit?»
»Sofvit!» gubben ansträngde sig tydligen för att få en missbelåten min på sitt ansigte, »sofvit! åh dåligt, det är min eviga hufvudvärk.»
Icke gick det an för en distingerad person vid Rivieran att omtala, att han sofvit som en stock i runda nio timmar.
Så steg gubben upp, klädde sig, rakade sig och gick ner i matsalen.
Men Inez var icke nere, hon mådde icke väl, sade hennes kammarjungfru och ville heller icke följa med till jernvägsstationen.
Gubben smålog, och sedan han frukosterat, gick han ut i parken, satte en nyutsprucken ros i knapphålet och steg med sin vanliga värdighet upp i sin vagn.
Då ekipaget väl rullat ner genom afvenboksallén till den långa landsvägen, kom Inez ut i parken.
Hon var liten till växten, knappast medelhög med fylliga, blodfulla lemmar.
Det fräkniga ansigtet såg friskt och lefnadslustigt ut, och fick en viss beslutsam prägel genom de glesa spåren till en lätt mustasch öfver den köttiga öfverläppen.
Ögonen voro grå och lifliga.
De fingo en varm, glittrande glans, när hon skrattade, och en hel rad små skrynklor bildade sig under ögongroparne, men nu såg hon rödgråten ut.
Håret var brunt och smög sig utefter hufvudskålen i blöda, vågiga linier.
Först vandrade hon tungsint, tankspridd utefter gångarne, men ju mer hon fördjupade sig i anläggningarne, dess mera klarnade hon upp.
Det var ju ett helt litet konungarike för sig, parken häruppe, ett stycke förtrolladt land, som vandraren dernere på »Cornichen» icke kunde hafva någon aning om, der han med neddammade stöflar gick på den breda landsvägen och kastade längtansfulla blickar på hafvet, som småsjungande slog mot de rödgula kustklipporna, dallrade och skimrade i otaliga, blånande skiftningar, till dess det längst bort vid horisonten sköljde kanten af den blå himmelskupan.
Ja, omöjligt var det för visso att misstänka att der uppe bland de grå bergen skulle finnas ett dylikt eldorado, men uppe på bergsplatån var en förvånande växtlighet, och just i dag hade anemonerna slagit ut.
I de långa, ljusgröna gräsmattorna stodo de i tusental, blodröda och himmelsblå med finhåriga, sammetsmjuka kalkar.
Men icke blott anemonerna stå i blom, bland de glatta, mörkgröna bladen glänsa de prunkande cameliorna med sina högröda praktblommor, på marken bilda azaleornas hvita klockor hela, öfversnögade dungar och till och med de grå sandstensmurarne, der skimrande ödlor kila fram och åter, lysa i rödt af ymniga pelagoner.
Nya skott titta ut på platanstammarne, och utefter feberträdens lancettlika löf gå solstrålarne i tindrande linier.
Inez’ ögon nästan bländades af alla färger, af all sol.
Det svallade i blodet, hennes bröst häfde sig och hon spärrade upp näsborrarne.
Men när hon gick genom rosenhäckarne, der rosorna sutto purpurröda, korallröda, tegelröda, blekgula och saffransgula, och hela luften var mättad af denna tunga, berusande doft, som kommer en att trånmatt sluta sina ögonlock, som om en mjuk hand lade sig öfver dem, magnetiserande en i sömn, knäppte hon, nej, slet häftigt upp knapparne i klädningslifvet.
Kom det någon efter henne?
Det kändes så besynnerligt ... andedrägten stockade sig i hennes hals ... hon var säker på, att hon var eldröd i ansigtet.
Hvad det var qväfvande varmt!
Det kändes som en het andedrägt flåsade mot hennes nacke, som der surrade några trånande kärleksord i hennes öron, som någon med darrande händer fattade tag i henne, lade sina skälfvande heta fingrar kring hennes hals och böjde hennes hufvud ...
Gud i himmelen ... ut!
Så sprang hon ut, och i ett tag ilade hon ned till springbrunnen för att tvätta sina brännande kinder.
Men den gamla, bockfotade faunen grinade spefult åt henne med sina små lystna ögon, under det han oupphörligt lät sina vattenstrålar beskrifva glittrande kurvor i luften och droppa ned med ett oafbrutet rytmiskt plask, och just då Inez böjde sig ned mot vattenspegeln, öppnades orangeridörrarne ej långt derifrån och en ångande, qvaf luftström flöt ut från drifhusatmosferen derinne i det trädgårdsmästarens hjelppojke vandrade ut med ett par små krukväxter.
Inez såg på honom.
Hur kom det sig, att hon aldrig förr lagt märke till, hur vacker han var?
Hvad hufvudet satt käckt på kroppen – Inez kunde följa hans halslinier ända ner till bröstbenen.
Så rodnade hon igen och doppade ansigtet ända till hårfästet ned i vattnet, men han gick småleende sin väg, gnolande på en folkvisa om våren och Raziuas ögon.
Då blef det med ens klart för Inez, hvad det var, som låg i luften – våren, våren.
Här hade man icke som hemma i Sverige först att se på de gröna skotten på fastlagsrisen, satta i vatten efter vederbörligt begagnande å fettisdagen, att sedan märka dag för dag, hur isarne gingo upp, snön smalt bort, blåsipporna kröpo fram till dess ändtligen våren presenterade sig – här kom alt på en gång med så bländande mycket färg, så berusande mycket doft – våren, våren.
Inez blef helt eftertänksam, ty nu skulle det ju komma, det oändliga, det outsägliga, det der ofattbara, som inga ord kunde skildra, knappast några toner, det der, alla flygande och farande tankar anade, drömde om, längtade efter som den törstande efter en läskedryck, som den uttröttade efter ett mjukt örngott, kärleken.