Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag begär, det är sannfärdighet ... och jag skall tacka dig.
Wjasemskij reste sig och makade stolen åt sidan som för att knäböja, men så fäste han sin blick i ljuslågan och hviskade:
– Mina händer äro orena.
Låt mig först få tvätta dem.
Tsaren jakade med en tungsint nick och såg efter honom.
– Också han!
Annorlunda hade jag väntat.
Han höll den tomma bägaren framför sig i luften, och tsarinnan, som hela dagen förstulet iakttagit honom, inkom i en enkel blå dräkt och satte sig på den lämnade stolen.
Han lade sin hand på hennes arm och vände sig mot Alexei.
– Nå, hvarför skänker du inte i och dricker oss till?
Så där, ja.
En gång till!
Och ännu en!
Fortare!
Nej, ni andra skola sitta, men du skall stå.
Du skall stå till svars.
Är det sant att munkarna intalat dig, att du är hela folkets kärlek och hopp?
Alexei stod på andra sidan bordet, skakad af frossa, och hans veckiga ansikte blef askgrått och gammalt.
Tsaren såg ut som hans son, och för hvar ny fråga snodde
Alexei den långa spetshalsduken allt hårdare om fingret, men svarade icke ett ord.
– Är det sant, att du hatar mig, ditt lifs upphof, att du längtansfullt väntar min dödsstund för att få omkasta mina dagars och nätters verk?
Är det sant, att din biktfader uppmanat dig att bli en martyr för folket.
Ack, det finns andra martyrer i världen än de, som för folkets sak låta sitt blod på torget!
Jag ville för er alla vara en fader och välgörare ...
Men hvem kan säga, att han nedhämtat ur himlarna en guldtafla, på hvilken det står ristadt att hans värf var det rätta?
Kanske skola ni en gång ropa, att denne dåre, i hvilkens ådror mitt blod förskämts, är den man, som ni behöfde för er sällhet.
Men ni skola ropa förgäfves.
Det lif jag tändt kan jag ock släcka.
Katerinuschka, mor lilla, hvad har jag gjort för att bli så ensam?
Han lutade sig framstupa med de slutna ögonen mot tsarinnans arm och skrattade gråtande, så att bordsgästerna en efter en begynte stiga upp och smyga sig åt sidan bakom tsarinnan.
Det var så godmodigt och varmt hans skratt, att de aldrig hade hört ett sådant, om ej i någon hederlig stuga på landet, men de kände sedan gammalt det löjet, som steg för steg bräddades med förtviflan och förakt, och de fruktade för sina lif.
– Katerinuschka, barnet mitt ...
Hvar öfver hela Europa man slår en minnespenning eller trycker en flygskrift, där kläder man mig till narren!
Hvad har jag gjort för att bli så ensam?
Det är en lika ensam man, som i Sverige nu samlar sina troppar och för dem mot norska bergen ...
Därhän skulle vi då båda komma på så skilda vägar ...
Hvarför dröjer adjutanten?
Jag längtar se om bland er alla inte finns en, som är nog hederlig att öppet visa mig, huruvida han älskar mig eller icke.
Må han slå till.
Han höjde det förgråtna och skrattande ansiktet, men tsarinnan strök smeksamt blidt öfver hans krusiga hår och halfsjöng på en folkvisa med tunn och länge sedan bruten stämma:
– De store ha knektar och följen, som vakta,
men ensamt likt tiggarn på heden de gå,
när änglarna alla i skymningen sakta
få spela till sömns de ringa och små.
– Jag frågar efter Wjasemskij, adjutanten.
Är han en stackare, som rymt, därför att han inte törs slå tsaren?
Eller står han utanför dörren och tvekar?
Eller kanske ...
Älskar han mig?
Mensjikov, som förblifvit sittande, reste sig med sin stora pudrade peruk och sina ordensband.
– I gamla dagar, när jag bara var en sockerbagarpojke, som bar omkring mina pastejer på Moskvas gator, då kunde jag få dig glad, far lilla, när jag talade.
Jag kunde styra ut mina historier så, att du tyckte dig se ohyggliga ugglor och ufvar flaxa framför dig eller tokiga dvärgar gå på händerna, men vi ha blifvit gamla, både du, min välgörare, och jag ...
Jag har att lyda din kejserliga befallning.
Han gick ut i gången utanför kammaren, och tsaren ropade efter honom:
– Hvarför töfvar adjutanten, säger jag?
Voro hans händer så orena, att han så länge behöfver två sig?
Det tvättvattnet skulle lysta mig att se.
När Mensjikov kom tillbaka bar han ett stort kupigt tennfat, fylldt till halfs med en röd vätska, som liknade fradgande vin.
– Din adjutant Wjasemskij är död, – sade Mensjikov.
– Han tvättade sina händer i sitt eget hjärteblod.
Tsaren slöt åter ögonen och lutade sig öfver tsarinnans arm, och medan hon strök hans hår och kammade det mellan sina fingrar, hörde hon honom hviska:
– Han älskade mig icke ... han endast fruktade ...
Katerinuschka, mor lilla!
DEN MÖRKA JULOTTAN.
Det var julkväll.
I Undenäs’ prästgård satt kaplanens änka med den aflidnes räkenskaper på knät.
Klädningslifvet var sydt af hans nötta och många gånger vända kappa, hans stärkta handnäsduk hade hon bundit kring hufvudet med knuten i nacken, och hennes blåfrusna smala fingrar lågo utsträckta på papperet.
Till växten var hon längre och magrare än andra kvinnor, och alla hatade och baktalade henne för hennes girighet och elakhet.
Redan i de goda tiderna hade aldrig ett talgljus tändts i prästgården.
Tjänarna dref hon ur sängen klockan tre om vinternätterna, fast de icke sågo vid det knappa skenet från fyrstickan eller spisen utan satte sig att gäspa och prata på loftet.
Midt i gatan mellan ladugården och stallet kunde hon säga åt drängen, att han skulle hänga träskorna på ryggen och spara dem till sabbaten, och dömdes någon till kyrkoplikt, alltid hölls hon för den lönliga angifverskan.
Det skymde redan, och hon stirrade oafvändt genom de halft igensnöade rutorna mot den spånklädda träkyrkan och klockstapeln.
Bredvid henne stod en man med yfvig lockperuk och ett rödsprängdt, men ständigt småleende ansikte.
Det var förvaltare Trulsson nere från bruken.
– Tror I att han kommer? – frågade hon ångestfullt.
– Han var min enda dräng och sedan han gick in till staden, har han blifvit borta.
Det är nu tre dagar sedan.
Agas skulle han!
Säkert blef han om måndagen funnen på krogen och därför enligt det nya plakatet tagen till knekt.
– Jag fruktade, att det stod illa till här i sorgehuset – svarade Trulsson vänligt.
– Därför red jag hit upp.
Klaga inte, mor Ingebritt, ty i grunden är det inte så stor skillnad mellan lyckan och olyckan som vi tänka.
Bådadera bli det, som vi göra dem till.
I skulle blott se den vackre gamle Soopen, min nådige herre, när han rak och utan ett ord står vid matbordet i salen och räknar hop de stora högarna af mynt till sin årsskatt.
Sex hundra daler silfvermynt i öfverflödsafgift för fruntimrets utländska sidentyg, sextio daler för spetsarna, fyrtio för sobelpälsen, tjugu för finare hattar och kläden, fyra för te och kaffe, fyrtio för de gyllene beslagen på karossen, fyrtio för all tobaksrökningen och så sjettepenningsafgift, durchtågsgärd och kontributionsgärd för gods och underlydande.
Besinna därtill, att järnet måste hembjudas till staten, som ingenting har att betala med, och att det på hela bruket knappast finns tre arbetsföra karlar att skicka ned i smedjorna.
Och ändå står den gamle Soopen så grann och vacker och skakar Gjörtzens koppargudar ur påsarna.
I är för girig efter världens goda, mor Ingebritt.
Det mena alla.
– Fattigdomen föder omtanke, – mumlade hon sträft.
– Aldrig har en sådan nöd gått öfver ett folk.
Sedan november ha vi ätit barkbröd, och för att kunna hålla dragon gick salig
Vibelius själf på åkern som en gårdskarl ända till dess han dignade och uppgaf andan.
För fem daler kan jag knappast få ett skålpund socker, en tunna strömming knappast för femtio, och saltet kostar öfver hundra.
I morgon ha vi julotta, men inte talg till ett enda ljus.
Vi ha ingen prästman, som kan föreläsa Herrans ord, och ingen klockare.
Hästarna äro tagna till trossen, och kommer inte drängen tillbaka, är jag förlorad, ty då står gården utan man.
Vid Guds nåd, säg mig att han kommer!
Hon tryckte pannan mot rutorna, stammande och rådvill.
– Han kommer! – svarade Trulsson.
– Jag hör steg ute i snön.
I detsamma stöttes dörren upp med slammer och larm.
Några högröstade knektar i trasiga uniformer stapplade öfver tröskeln, och bakom dem följde en flock af utmärglade vägstrykare, mest ynglingar och gossar.
De voro hemskt svartnade och hoptorkade i ansiktet af barkbrödsföda och hade klutar af fårskinn bundna om benen och fötterna.
I den bortersta ynglingen igenkände hon drängen, och hon förstod att han var tagen till krigsman och bortfördes med de andra.
– Duka nu upp hvad huset har att bjuda, – befallde den ene knekten och blåste i de stelnade händerna.
– Här finns intet, platt intet! – svarade hon orörlig.
– Hvad som inte bjudes får tagas!
I sju timmar ha vi irrat ikring på Tiveden från ödehemman till ödehemman.
Huggvärjorna och sporrarna klingade, rösterna sorlade, och mor
Ingebritt vaggade fram och tillbaka samt plockade med händerna på förklädet.
Hon gaf drängen en frågande blick.
En lång stund hörde han på trätan och strök sig tafatt om nacken.
Slutligen såg han ned i golfvet och yttrade helt sakta:
– I var alltid hård och girig, mor.
Därför stal jag i somras fyra kakor svartbröd och gömde dem i dragkistan på svalgången.
Dem vill jag midt för era ögon dela med de andra, ty i en sådan nöd finnas inga ovänner.
Knektarna ryckte stojande nyckelknipporna från mor Ingebritts bälte.
Skåp och kistor öppnades.
Tegelskålarna fylldes med undangömda läckerbitar, och svärjande tinade knektarna framför brasan ett stycke skinka, där maskarna sutto dödfrusna utefter benet.
– Varen blott stilla, mina goda män! – förmanade Trulsson faderligt och vänligt.
– Liksom vinterfrosten dräpt maskarna i köttet, så skall det elände, som nu går öfver oss och vårt land, döda många onda maskar, hvilka ätit på vårt hjärta.
Medan han talade såg han på mor Ingebritt, liksom hade han riktat orden enkom till henne, men hon pröfvade att tysta honom och såg bort.
Han talade nästan prästerligt och predikande, och med ryggen mot elden stannade han framför henne midt på golfvet samt knäppte händerna och fortfor:
– Varen blott stilla, mina goda män, och låten oss icke spisa utan att först bedja!
En sådan olyckans natt som denna, gifver Gud den allsvåldige människorna för att göra dem goda och stora och för att ett litet folk skall komma att synas skönare och härligare i sin fattigdom än alla de andra i sin gyllene ståt.
Hon gick bort till det öppnade skåpet och flyttade skålarna slamrande fram och tillbaka för att slippa höra honom, men åter vände hon sig.
– Trulsson, jag trodde er ha ett välmenande sinnelag ...
– I för hårdt regemente i stugan, mor, men vår bordsbön kan ingen oss förtycka.
De vilda sällarna makade sig utefter väggarna och knäppte händerna.
Alltjämt betraktande mor Ingebritt med sitt lugna öga, och, dröjande på hvart ord, begynte han med stark stämma Fader vår.
Hon plockade ångestfullt på förklädet och darrade och ville se åt sidan, men åter och åter tvang han henne med sin mildhet att möta hans blick, och för hvar gång andades hon allt häftigare.
När han slutligen kom till orden: »Vårt dagliga bröd gif oss i dag», föll hon honom besinningslöst i talet.
– Inte mer! – mumlade hon.
– Hvad?
Skall jag ej läsa Herrans bön?
– Inte i natt!
I morgon skola vi läsa den.
Hon grep honom i armen och drog honom med sig ut i förstugan.
– I kallade mig girig och hård, – sporde hon med en röst så underlig som hade icke hennes tunga utan själfva hjärtat talat.
– Det gjorde jag.
– Och I sade, att en nöd sådan som denna kommit öfver oss för att göra oss goda och stora.
– Följ mig då! – hviskade hon, och de stego ut i vinternatten.
Skaren låg så hård, att den bar, och stjärnorna fladdrade ofvan de mörka längorna, där ingen boskap råmade och ingen kärfve var utsatt åt sparfvarna.
En dundrande nordan hvirflade kring knutarna.
De tryckte sig tätt utefter ladväggarna för blåstens skull, och inkomna i skogen höllo de sig fast vid granarnas kvistar.
Förskräckelsen har beröfvat henne vettet, tänkte han och ropade efter henne i handen, men hon uppfattade icke hans ord i stormen.
Hon pekade endast framåt och gick och gick.
Han tilltrodde henne intet godt uppsåt, och han begynte att frukta, men han blygdes att lämna kvinnan allena i natten, och han visste, att ulfvarna blifvit allt fler sedan människorna blifvit allt färre.
Genomisad af köld och ängslan ökade han sina steg för att gripa henne om lifvet och hålla henne tillbaka.
Då såg han, att de hunnit till ett förfallet ödehemman, där husfolket dött i pesten och sonen i fält.
Logen stod sammanstörtad i drifvorna, och i stugans svalgång yrde snön mellan spjälorna.
I den vidöppna dörren lyste den motsatta väggens fönster tvärs genom den tomma kammaren.
Han öfverfölls af fasa och stannade.
Lutad mot stuguväggen stod en skrämmande skepnad, en hög gestalt, liknande en man svept i grå päls och med en stor, uddig krona full af snö.
Var det den pestdöde bonden, som rest sig ur sin hastigt igenskottade grift för att jula i den gård, där han så ofta i salig Carolus’ den elftes dagar låtit välkommorna fyllas och nyckelharporna surra?
Mor Ingebritt darrade af ångest, och med händerna tryckta mot ögonen för att icke se, sprang hon in i stugan.
Hans hjärta stod stilla, och han böjde sig långsamt fram mot skepnaden.
Han såg, att det var en dödfrusen älg, som ledd af minnen från andra vinternätter, då han vid samma vägg funnit skydd och utströmmande värme, lutat sig mot den öfvergifna boningen, där inga sofvande längre andades i den djupa lucksängen och intet glöd glimmade genom rutan.
– Gud, förbarma dig! – stammade Trulsson och steg in i kammaren.
– Icke blott människorna, utan också djuren i skogarna förgås.
Men mor Ingebritt hörde honom ej.
Hon hade redan lyft några plankor ur golfvet och i det bleka snöljuset blottat en kista, som höll vid pass en half armslängd på tvären och två armslängder mellan gaflarna.
Kistan var blåmålad med hvita slingor och blad och med handtag af järn.
Mor Ingebritt tordes icke vända ryggen mot kammarvrån och den tomma lucksängen, utan ställde sig alltid så, att hon hade Trulsson tätt bakom sig.
Han förstod ännu ingenting, men då hon fattade det ena handtaget, grep han det andra, och oupphörligen seende sig om åt alla skrymslen och hörn buro de kistan ur stugan och hem mot kyrkan.
De nedsatte den på gången i kyrkan några steg innanför vapenhuset.
– Gå till manbyggnaden, – sade mor Ingebritt, – och sätt dig vid bordet, som värd för mina objudna gäster!
Själf måste jag stanna bredvid kistan och begrunda mångt och mycket, ty när vi församlas här tidigt i morgon, är det mig som Gud lärer kora att hålla julottan.
Han lydde henne och gick öfver kyrkogården upp till prästhuset, men han tänkte, att olyckan hade släckt hennes förstånd och nästa morgon skulle nödga honom att föra henne till ett helgeandshus.
När det nu blef morgon och stormen saktade af, klingade inga bjällror som eljes, och inga välbärgade sockenbor nalkades i klöfjesadel på de oskottade stigarna.
Från de milsvida sträckorna af hemskt förfallna ödehemmen hördes hvarken piska eller rop.
Ett par ensamma fyrstickor lyste mellan träden, och några kvinnor och orkeslösa gubbar med krycka och käpp samlades i vapenhuset.
Män funnos där icke, och de kyrkbesökande voro sammanlagdt blott tolf själar.
Grafvarna voro fler än de sörjande, och ingen julmorgon hade dagats under djupare tystnad.
De släckte fyrstickorna under sina snöiga träskor, och, när de sågo mor Ingebritt sittande på kistan, men ej ett enda tändt ljus, hälsade de dröjande och undrande.
Då hon förblef sittande med hakan i händerna utan att nicka eller gifva dem ett ord, kände de, att de hatade henne bittrare än någonsin.
Så småningom mötte nu också de yrvakna gästerna från prästhuset, men ingen ringning hördes öfver moarna, ty stapelns klockor hade längesedan omgjutits till en fältkanon, hvilken låg förnitad och förstummad på botten af ett träsk i Ditmaren.
Ingen präst steg i predikstolen.
Ingen klockare knackade med stämgaffeln, men den tjänstepiga, som sedan länge skött hans syssla, väntade redan i dörren.
Då reste sig mor Ingebritt och strök hårtestarna ur pannan, men det var så mörkt i kyrkan, att hon sökte med handen för att finna stöd mot bänkdörren.
Hvarken takkrona eller dopfunt kunde urskiljas, hvarken målningar eller väggträn.
Endast kopparstaken på det aflägsna altaret blänkte i snöljuset.
– I går, – sade hon, – slutade vi bönen med orden:
Vårt dagliga bröd, gif oss i dag.
– Därefter tillade hon sakta och stilla, nästan hviskande:
– Förlåt oss våra skulder!
I detsamma kom ett spökaktigt, gulblekt litet barn på kyrktröskeln med en brinnande fyrsticka.
Vid skenet öppnade hon kistan och knäböjde framför den på grafhällen.
– Olyckan gör under, – sade hon och det tycktes alla i den mörka julottan, att där tändes ett klarare sken öfver kyrkogången än från hundra bågar af de skönaste vaxljus.
Sex bägare af silfver och sex skedar af silfver lyfte hon fram och fördelade dem lika mellan knektarna och deras utblottade följeslagare.
Fyra digra pungar med nödmynt tömde hon och räknade noga lika många mynt i hvar framsträckt hand, så att ingen af de närvarande skeddes orätt, och i hvart förkläde lade hon bröd och salt och många fingerringar och andra ting ända till dess kistan stod tom och fyrstickan slocknade.
FREDRIKSHALL.
Landshöfdingarna hopkallade nu befolkningen och uppräknade på bordet femtio daler åt hvar och en, som godvilligt blef ryttare, och hundrade åt hvar och en, som blef soldat till fots.
Många tredskande afhöggo sina fingrar eller skuro sig med knifven för att bli odugliga till krigstjänst, men de dömdes till femton par spö eller sattes till lifstids straffarbete på Marstrand.
Vilda knekthopar drogo våldgästande genom bygderna.
När bonden hörde deras röster vid haggrinden, lämnade han nycklarna i låsen och gömde sig under höstabben eller flydde med folk och boskap uppåt vildmarken.
I Stockholm stängde rådsherrarna sig inne på sina rum för att slippa ses och tillspörjas.
Följda af gardister ströfvade ransakningsmännen från port till port och uppbröto källrar och visthus, och vargarna gingo ända in på gatorna.
Det fanns inga varor i handelsboden, ingen säd i kvarnen, inga händer, som lyfte hammaren, inga glada stämmor, inga trygga vinteraftnar kring hemmets brasa.
Då genombäfvades hela folket af en profetisk aning.
Vid kyrkdörrarna eller på den stängda kammaren talades om att Gud, som satt martyriets krona uppå, snart skulle låta törntaggarna bortfalla och löfven slå ut i skön och nyvårad grönska och att konungen nu skulle dö.
Dag från dag väntades bådskapet att han stupat, och man undrade endast, att det dröjde.
Alla visste att han kämpade i envig vid grindar och gärdesgårdar som den simplaste knekt.
De flesta inställde sina dagliga göromål och gingo i förfäran och dyster väntan.
En rådman i Stockholm klagade redan, att han icke visste hvar man skulle få sorgtyg och penningar till begrafningen.
Till och med Gjörtzen låg hvar morgon sömnlös, när hans tjänare kom in med veden till ugnen.
Sverige liknade det sammanstörtande kungshuset vid Bender, men öfver denna brinnande ruinstad, där jämmern dog bort i väntande tystnad, stego likt stjärnskott snillrikt lysande framtidsplaner och förenklingar, om hvilka fjärrsynta spåmän förutsade, att de först efter århundraden skulle förverkligas och fattas.
På den tiden lefde i Uppsala en tiggande studiosus, som ville bli prästman men som aldrig kom sig för med annat än att dobbla och slåss och vid bröllop eller begrafningar författa verser på både svenska och latin.
Han hette Tolle Årasson.
Händerna och fötterna voro alldeles för spensliga och fina till hans stora kroppsväxt, men hur han svalt, blommade hans skägglösa barnaansikte alltid lika rundt och skärt.
Han ville ingen människa för när, bara han fick lefva fri som fågeln och gå sina egna vägar och sofva i ro om morgnarna, men kamraterna menade, att han icke kunde skilja mellan godt och ondt.
När värfvarna en vacker söndag begynte sitt rumor i staden, blef han med ens ganska gudaktig och stack sig undan i kyrkbänken med de tomma pärmarna till sin grammatica latina.
Det var i Trefaldighetskyrkan.
Midt under gudstjänsten inträngde värfvarna hotande och dönande med en knippa handklofvar på axeln, men Tolle Årasson lutade sig öfver sina tomma bokpärmar.
Han vaggade fram och tillbaka och sjöng med sådan andakt och innerlighet, att ingen tänkte på att gripa honom, fast han just hörde till det odugliga läsfolk som enligt kungligt plakat skulle uttagas för hären.
Efter den betan fann han dock rådligast att hänga väskan på ryggen och gå på äfventyr.
Förfärad såg han sig kring i det kära fädernesland, som pesten och kriget så förödt och förvandlat.
Var detta Sverige, det rike hans fäder byggt och vårdat som sin ögonsten, Nordens storvälde, det älskade, det fruktade?
På vägarna mötte han klagande bönder, som i långa tvångsforor måste forsla sin spannmål till högkvarteret i Norge eller ända upp till Hjerpe skans i Jämtland.
Stjälpta lass och döda hästar lågo i hvar backe.
Uppe på skogarnas ödehemman tittade trasiga kringstrykare ur stugfönstren, och han bar ständigt sina penningar gömda i stöfvelskaftet.
Vid bondgårdarna stodo fållbänkar, skrindor och husdjur uppradade på gräsplanen, och under gråt och rop ljöd auktionsklubbans dunk mot dörrträt.
1 herrskapsköken berättade tjänarna, hur husbondfolket nedgräft sitt silfver, ty Gjörtzen hade nu befallt, att icke blott alla äkta penningar, utan också bohagsting af ädel metall skulle utlämnas mot nödmynt, så att konungen fick undersåtarnas hela egendom.
Tolle Årasson försporde att icke ens prinsessan i Stockholm hade nog med silfver för sin taffel och att konungen själf åt på järnbleck.
I de öfvergifna smedjorna, utanför hvilka ån fritt forsade mot hafvet, förbi stannade hjul och öppnade dammluckor, språkade han med den enda kvarlämnade smeden, som var för gammal och skröplig till fältlif.
Där fick han veta, att smiddes något järn, så skulle det genast mot några påsar nödmynt uppläggas i rikets förrådshus.
Helst satt han dock och värmde sig i prästgårdarna, där hans bibelkunskap och latin gjorde honom väl sedd, och ibland kunde prästen samspråka med honom ända till dagningen.
Där hviskades det, att det var fråga om att taga skolkassan och fattigkassan, ja, själfva banken, och att det icke ens fanns skrifpennor och papper, utan ämbetsverken måste stängas, så framt ej herrarna ville doppa fingret i bläckhornet och skrifva på bara bordet.
En grånad kaplan sade honom, att landshöfdingarna blefvo afsatta eller ställda under uppsyningsmän, så ingen längre visste hvilka som skulle lyda eller befalla, och den gamle beskref, hur han själf fått pantsätta bibel och kappa och hälla svagdricka på nattvardskannan.
På det sättet vandrade Tolle Årasson från bygd till bygd och förtjänade ibland en slant genom att medtaga bref och ämbetsrapporter.
Postkarlarna hade nämligen befallts till hären, och de oregerliga gästgifvarna blefvo postmästare men förstodo ej sin nya syssla, utan fåfängt trängdes dagligen omkring dem mödrar och faderlösa och ropade efter bref från sina anhöriga i Sibiriens urmarker och grufvor.
Midt bland knotande bondemän fick han i Slätthögs kyrka stryka med fingrarna på en af sultanens guldstickade hederspälsar, hvilken hängde som altartäcke.
I Kalmare stad blef han dubror med artilleristen Edstedt, som nyss äktat en piga, men som själf icke var någon man utan en förklädd fröken Stålhammar.
På
Visingsö slog han tärning med de trasiga ryska krigsfångarna, och i Karlshamn tumlade han om med polacker, armenier och judar och ryckte de högtidliga turkiska fordringsägarna i turbantofsen.
Han narrade dem till och med att smaka vin men slog sedan sönder det förorenade glaset, så att det klang mot stenläggningen.
I Lund åhörde han bland de väpnade studenterna professor Ihres upproriska tal och sköt efter professor Rydelius, som ville besvärja stormen.
Efter att ha ströfvat halfva landet rundt, stod han slutligen en afton i Göteborg, där konungen vid sin genomresa tagit in som gäst hos sjöröfvaren Gatenhjelm i hans hus vid Stigbergstorget.
Dammig och törstig satte sig Tolle Årasson i Dorotea Eks kaffestuga, där borgarna gråtande och storskrattande som bäst omfamnade hvarann och berättade, att de förfärliga sjöröfvarna på Madagaskar nu skulle få tilllåtelse att komma med sextio rikt lastade kapareskepp och bosätta sig i staden för att bättra upp näringarna.
Då kunde han icke längre hålla tand för tunga utan lät sitt ljus lysa och omtalade på både svenska och latin sina rön och äfventyr under färden.
Snart märkte han, att två män, som med uppslagna kappkragar sutto honom näst intill, själfva tystnade för att åhöra hans tal, och det gjorde honom än mer meddelsam.