Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven bestrider jag på det högsta inrättandet af den ”Depostiionsråkning ” som Utskotten föreslå, ”att låta enhvar i Banden öppna, som der vill insätta myntadt ”eller omyntadt Guld eller Silfver, emot utbekommande af BancoSedlar, efter ofvan”nämndebestämningsgrund för Silfver, och för ”Guld efter bestämdt förhållande till Silfver.”
En sådan åtgärd skulle medföra flera olägenheter för vexlings-terminens påskyndande och innebära en orättvisa för vissa samhällsclasser till andras båtnad.
Den skulle nemi. föranleda, att exporteuren och de handlande, kunde trygga sig för Myntförsämringens olägenheter, under det att de öfrige ej förmådde det; och de bemödanden, som af capitalisterne skulle göras, att för Sedlar få Silfver, samt insätta detta, för att återfå DepositionsAttester, som sedan gåfvo dem rätt, att uttaga Silfret åter, skulle vålla en serskild industri, uppsägningar af capitaler, oro och stegrade Silfverpris.
Under liden skulle ingen hvarken vilja eller kunna begagna invexlings-rättigheten; och hela ändamålet med Bankens förstärkande förfelades.
Det vore dessutom obilligt, att på sådant sätt bereda ett ordnadt Mynt-väsende åt någre individer, under det mängden öfverlemnades till vil - Den 9 Ju ti i ..f. »n.
73 lervallan af ett oordnadt.
En sådan inrättning
Lör sålunda ej göras, innan Banken fått nog Silfver för att börja utvexling, och sedan lärer \ p:ct depositions-afgift. ej erläggas af någon, utan invexlings-rättigheten i Banken häldre begagnas.
Jag kan ej återhålla min förundran, att Utskotten, hvilka i samma punkt omtala: ”den afsaknad, som ”allmänna rörelsen genom fördröjandet af ut”vexlings-tiden måste vidkännas,” icke gjort mera för att befordra den, och att de kunnat ens tänka sig möjligheten: ”att Banco”Styrelsen, om den finnér berörde
Deposi”tionsRäknings begagnande i ett eller annat "hänseende liinderligt för Bankens egna operationer, må äga rättighet inställa alla vidare depositioner, efter derom 3 månader "förut utfärdad kungörelse.”
Den förstöring en sådan kungörelse skulle åstadkomma; de våldsamma försök, att inom de 3 månaderne anskaffa sig Silfver för att trygga sin förmögenhet, och de oredor i enskildta Crediten, som sådant skulle vålla, bör väl ej vara svårt, att förutse.
Af allt detta torde inses nyttan och nödvändigheten, att ej framgå med halfva åtgärder, utan med alfvar, kraft och beslutsamhet.
Jag förnyar derföre min anhållan, att Utskotten måtte nogrant pröfva rigtigheten af den satts, att om vi ej na kunna genast verkställa Mynt-bestämningen är det ej värdi j att omtala den, än mindre besluta den; att vi då endast hafvaj att ytterligare förstärka Banken; men att vi 74 Den 9 Julii f* •*>. också då risquera, att, emot Rikets sannskyldiga bästa, befordra Myntförbättringen, under det vi genom predan framkalla en skenbar Mynt-försämring; att vi på sådant sätt inrätta pn ny industri, nemligen, att under Coursens stegring beständigt samla hop Sedlar, för att vinna vid det tillfälle, då sjelfva nöden tvingar pss, att införa ett ordentligt Mynt-väsende.
Mynt är en inrättning, sorn alltförmycket sammanhänger med möjligheten för mensklighetens bildning och förkofran, för att af något folk länge kunna umbäras, I sammanhang med hvad jag här ofvan yttrat, bör jag tillägga, att jag tror Utskotten borde tillstyrka Rikets Ständer, att för Bankens halfva bancovinst skulle allt framgent inköpas Silfver, sedan vexlingen tagit sin början.
Sådant medförer de vigtigaste fördelar.
Jag yågar nemligen utbedja mig Utskottens synnerliga uppmärksamhet å nödvändigheten, att Utskotten söka utreda och framställa för Rikets Ständer fördelarne af att låta förvalta B anken ^ i alla delarj efter samma grunderj som en enskilt Bank förvaltas.
Då inses ock lätt nyttan af den omnämde upphandlingsåtgärden.
Om Banken till ev. hvarje år uppköper silfver för 3oo,ooo R:dr af sin vinst, har den efter 5 år, en ökad silfvertillgålig af if Million, och icke Den g Ju Ii i f. m. 75 större sedelstock ute.
Om nu erfarenheten visar, att half fond är mer än tillräcklig för Banken, kunde den således då öka sin sedelstock med 3 millioner.
Om dessa derefter användas till ändamålsenlig lånerörelse, och silfveruppköp ytterligare fortsattes, kan man lätteligen inse, huru stora fördelar deraf hemtades; ja till och med möjligher ten, att underlätta ska (terne.
Likväl vare detta ej sagdt, för att inblanda Staten och Banken åter.
I detta fall anser jag tvärtom vigtigt, att begreppen stadgas genom återupplifvandet af den kloka föreskrift, som af ålder finnes i BancoOrdningens ännu ej upphäfde 74 §.; hvarföre jag föreslår: att Rikets Ständer mätte afsäga sig all rätt, att öfver andra Bankens medel disponera , än den behållna vinst , som af lånerörelsen uppkommer, sedan alla omkostnader för BancoBer ket blifvit bestridde; bör andes öfver denna vinst en serskildt räkning uti Banken föras. Och böra Rikets Ständer nu fastställa, att blott halfva ärliga vinsten skall till Riks gäldsContor et af emnås; men den öfriga användas till reela fondens förstärkande medelst silfveruppköp, hvarvid Fullmägtige äga, att under ett Ar icke verkställa uppköpet, såvida det skulle ske med synbar förlust, samt alt uppköpa förskottsvis för ett följande, dä clet med synbar fördel för Banken kan verkställas; så alt 3 års anslag blifver det högsta Fullmägtige pä en gång må dertill använda. y6 Den 9 Julii f. m.
Af den korta uträkning jag här framställt, angående den ökning i en Banks sedelstock, som genom silfverköpen medelst Banco vinsten möjliggöres, synes bäst sanningen af de ord jag i början yttrat, att myntbestämningens bestånd och fortfarande nytta mera beror af Bankens ändamålsenliga förvaltning efter densammas verkställande _, än af de i förhand uppstapplade metalliska valutor.
En sanning, som bör stadga vårt beslut, att anbefalla dess verkställande med nu egande mer än tillräckliga fond, och att gifva BancoStyrelsen kloka och ändamålsenliga föreskrifter, Sedan jag sålunda framställt mine åsigter i detta allmänna ärende, anhåller jag, att i händelse återreiniss beviljas, och dessa anmärkningar sålunda till Utskotten afsändas, de äfven måtte blifva i Utskotten uppläste.
Sådant lärer ej alltid skett; och skulle det äfven nu inträffa, torde mig tillåtas att yrka, det sådant i nya Betänkandet inberättas, på det de öfrige
Stånden ej må tro, att de icke innehållit någonting.
För att emedlertid bidraga, att lätta Utskottens besvär, bär jag understrukit de förändringar jag väsendtligast yrkat.
Herr Cederschjöld,, Pehr Gustaf:
Jag instämmer med dem, som ansett Bankens reela fond redan tillräcklig för realisationens verkställande, utan att något lån behöfver
Den 9 Julli f. m. 77 upptagas, blott BancoStyrelsen förses med tillräckligt creditif i händelse af behof; icke derföre att jag tror detta creditif någonsin behöfva begagnas, utan blott för att lemna tillräcklig säkerhet för den, sora hunde tvifla derpå.
Tiden borde således icke bestämmas till år 1831, utan realisationen begynna, så snart tillräckligt mynt hunnit blifva slagit till vexlingen.
På hvad sätt denna tid sedan skulle tillkännagifvas, lemnar jag derhän.
Det är visst icke ur vägen, att en Kongl.
Kungörelse derom utkommer; men annars anser jag tillräckligt, att BancoStyrelsen, genom anslag på Bankens dörr, och annonce i allmänna tidningarna kungör det.
Hvad depositionsrätten beträffar, instämmer jag i de betänkligheter Friherre Boye och Herr Hjerta anfört.
Det är naturligt, att denna rätt på ena sidan skulle minska möjligheten att upphandla silfver, då hvar och en heldre borde aflemna det till Banken, med rättighet att, om coursen steg, kunna få återtaga det, än att alldeles sälja detsamma.
Dessutom skulle man genom denna rätt öppna en väg för de vådligaste missbruk.
Låtom oss tänka oss, att i Million insattes; så skulle 2f Millioner sedlar utgå derför.
Coursen skulle då innan kort nödvändigt stiga i jemnt förhållande till denna nya sedelutsläppning, nemligen omkring n sk.
Om nu de, som uttagit sedlarne, förvandlade dem i varor, för att emedlertid sätta sig i 'säkerhet för känningen af den följande 78 Den g Ja I i i f. ni. myntförsämringen, så skulle de, sedan coursell hunnit stiga, kunna försälja varorna till ett motsvarande högre pris, och återtaga sitt silfver ur Banken med en vinst af mer än 200,000 R:dr.
Coursen skulle sedan svårligen åter kunna sänkas, och stora vådor uppkomma af dylika våldsamma skakningar i myntvärdet.
Utskotten tyckas antaga, att 2 slags mynt borde finnas, nemligen af guld och silfver.
Detta torde ej vara rådligt.
Emellan olika metaller måste nödvändigt olika värdeförhållanden uppkomma.
Det måste Blifva cours emellan guld och silfver.
Det är klart, att man insätter guld i Banken, då det står lågt i förhållande till silfret, och tar ut det igen, när dess värde stiger.
Derigenom skulle man småningom liksom utsuga Bankens reela tillgångar.
Jag kan således icke annat än afstyrka, att guld må antagas som mynt, eller gälla annorlunda, än sorn handelsvara; men får för öfrigt tillstyrka , att yexlingen må taga sin hörjän, så snart tillräckligt antal myntpiecer hunnit Blifva slagne för dess bestridande.
Herr Dalman, Wilhelm Fredrikuppläste följande:
Uti ett ämne af den vigt, sorn det förevarande, anser jag stadgandet af en opinion, och yttringen af en sådan, vara en pligt för hvarje Medborgare, som, i större Den 9 Ju lii f. m. 79 eller ringare mån, med verkar till ett beslut derutinnan.
Af detta skäl har jag vågat begära några ögonblicks uppmärksamhet.
Först måste jag tillkännagifva min öfvertygelse, att en åtter remiss af Stats- och Banco-Utskottens första så kallade principbetänkande närmast instämt både med formerna och tryggheten för besluten, rörande verkställighetsåtgärderne.
Jag hade derföre önskat dgnna, dels på det Utskotten skolat blifva i tillfälle, att i ett sammanhang behandla hela frågan, dels emedan jag ansåg eri uttrycklig reservation emot låinesjstemerna böra inflyta i sjelfva propositionen till bifall å myntbestämningen; och denna förändring kunde ej eller ske utan återremiss.
Jag hade slutligen trott, att man i en representerande församling, icke, såsom i ett debatterande sällskap, borde votera om blotta theorier.
Men då Höglofl.
Ridderskapet och Adeln för tillfället syntes hänförda af begäret, att på en gång få den otvifvelaktigt sanna principen afgjord — en hänförelse, som till en del äfven fattade mig, efter åhörandet af Friherre Aneka rswärds, Hrr Cederschjölds och Hjertås m. 11. vackra tal, så afstår jag frånm in första tanka, att yrka återremiss, och då jag erkände grundsatsens rigtighet, och billigheten af den föreslagne inlösningsnormen, kunde jag icke afhålla mig från att äfven med mitt ja biträda deras mening, som Önskade en stad - 8o Den g Julii f. m. ga i myntväsendet, och återförandet af detta Liand samhällets första rättsförhållanden.
Men jag bekänner öppet, att jag med detta ja endast gaf en hyllning åt principen, och att jag heldre önskade, att hela det fattade beslutet blefve rent af ett charteque, än att det skulle draga i spåren efter sig aliade, enligt min öfvertygelse, högst olyckliga följderna af en Statens eller Bankens skuldsättning hos utländningen, hvilken likväl synes oundviklig, derest Utskottens förslag antages.
För min del är jag förvissad, att Bankens närvarande ställning är tillräckligt förmånlig, för att nu genast tillåta utvexling af silfver, utan någon annan förstärkning af Bankens reela fond, än genom allt jemnt fortfarande successiva silfverköp af Bankens vinst.
Jag tror ej på farhågorna af silfrets exporterande ur landet, ty för mig ligger det klart, dels att en sådan export, som dessutom är förbunden med en kostnad utöfver silfver R:dr emot till ex.
Hamburger Banco, af omkring 6 sk. per R:dr, sällan lärer kunna löna sig, dels att då penningar äro för rörelsen oundvikliga, silfret snart måste i Bankens hvalf återvända, antingen genom re-import, eller genom utländska capitaler, hvilka af våra Landsmän komma att begagnas, samt äfvenledes i följd af invexling utaf det förut inom landet befintliga silfver.
Skulle D e n g Ju 1 i i f. m. 8f Skulle
Ater realisationen uppskjutas längre tid, än som befinnes nödvändig i afseende å utmyntaingen j och hvilken ej torde behöfva öfverskrida 5 å 6 månader efter Riksdagen, så befarar jag deraf en ganska vådlig rubbning, undertiden, i alla creditoch penningförhållanden, varupriser m. nu och jag anser det då hafva varit vida bättre, att fördröja myntbestämningen intill nästa Riksdag.
I öfrigt tror jag, att realisationens bestånd beror mindre af en förstärkning i Bankens valuta, än deraf, att Banken skiljes från alla förhållanden till Staten, och såsom Herr Hjerta så rigtigt yttrade i sista plenum, helt enkelt får sköta sig sjelf.
Jag afstyrker således ali Statens creditifrätt på Banken, och jag kan ej eller vid detta tillfälle undgå att anmärka, huruledes Utskotten (troligen blott af kärlek för skuldsystemerna) föreslagit, å ena sidan, att Staten skulle till Banken utgifva en skuldförskrifning å 4>400>000
Ihdr, och å den andra, att
Bankens ränterevenuer skola påräknas till blifvande Statsbehofs fyllande.
Detta är, som man säger, att taga medéna och gifva med andra handen.
Då mängden af de enskildas intressen måste anses utgöra det allmännas fördel, så kan jag vid en fråga, der uppoffring från 3a H. 6 82 Den g Jul i i f. in. ett och annat håll synes vara oundviklig, icke finna det orättvist, att Statens skuld till Banken henne efterskänkes.
Men skulle någon del deraf anses höra betalas, så må sådant ske, medelst afsättande af Bankens räntevinst, och ingalunda genom en räntedragande skuldförskrifning.
Jag önskar vidare, att man icke genom förändring af den närvarande sedelmyntfoten vid utbyte med silfver mätte åstadkomma en alltför stor höjning af varupriserne och skatterne.
Slutligen får jag yttra den önskan, att man icke, genom det entusiastiska gillandet af principen, måtte hafva så bundit sig, i afseende å verkställighets-åtgärderne, att man antingen blir tvungen omintetgöra det första beslutet, eller ock blindt följa den method, sorn Stats- och BancoUtskotten behaga föreslå.
Herr Dalman mundtligen tilläde:
I öfrigt får jag förklara, det jag instämmer i Herr Hjertås åsigt, att Banken må autoriseras upplåna Bancosedlar emot utgifvande af Obligationer med låg ränta, i stället för att begagna den af Utskotten föreslagna låne- eller creditifrätt, hvilket sednare sannolikt skulle leda till ett ganska vådligt vexelvingleri.
Äfven delar jag Herr Den 9 Julii f. m. 83 Cederschjöld^ mening om olämpligheten af den projecterade deposit-rörelsen, och anser hela förslaget i detta hänseende höra förfalla.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Plenum komme kl. J till 6 i eftermiddag att fortsättas.
I mitt förra yttrande glömde jag, i afseende på depositionsrätten, att fästa uppmärksamheten derå, att skillnad hör finnas i afseende på rättigheten att insätta guld och silfver.
Guldet har hitintills ej haft värde annorlunda än såsom metalliskt mynt; sedlar hafva ej gifvits derföre lydande å guldmynt; danu sedlar derföre skola erhållas, inträffar ett nytt förhållande derigenom, att egare af guldmynt kan bibehålla detsammas värde och likväl göra det frugtbart; och jag anser derföre billigt, att den, som insätter guld, erlägger ränta eller provision, och jag tror, att denna provision kan bestämmas högre än till ■£ procent, på sätt Utskotten föreslagit; men deremot bör ingen provision tagas för silfret.
Man tyckes alldeles hafva glömt, att det funnits tider, då man i Banken fått mot sedlar insätta silfver och åter emot sedlar emottaga detsamma; det är sannt, att få enskilda personer torde hafva insatt silfver emot sedlar, men för Statens räkning hände det ofta, såsom fallet var med de subsidier, 3a H. G* 84 Den 9 Julii f. ra. hvilka i Riket infördes.
Om nu deposition åter tillåtes, så återförer nian endast förhållandet till hvad som förr egt rum.
Skillnaden emot en fulländad realisation är hlott den, att utvexlingen icke kail blifva allmän utan inskränkes till dem, som insatt silfver, och för detta ändamål måste den serskilda attesten, som berättigar till vexling, ega rum.
Man gör orätt, om man föreställer sig denna anstalt såsom direct verkande att styra coursen; ty få lära blifva de, som åter uttaga och försälja silfret, men deremot är det klart, att för hvarje R:dr, som således insältes, ökas Bankens reela fond, och förhållandet emot den utelöpande sedelstocken blifver förmånligare.
Det är dessutom likgiltigt i den stund allmän vexling börjar, om silfret, som finnes i Banken, hörer till den enskilta depositionsräkningen eller till Bankens egen fond; det förstärker i alla fall vexlingsfonden.
En Talare har yttrat mycken farhåga, att depositionsrättigheten skulle gifva anledning till mycken vinst för vissa spekulanter, som skulle införa silfver, köpa varor och åter sälja dem, samt derefter uttaga silfret.
Origtigheten af denna farhåga torde dock vara påtagelig.
Det är visadt, att kostnaden för silfrets införande gör ungefär 4 sk. per Specie R:dr, och utförseln lika mycken, utom den risque, som dervid alltid, löpes.
Blotta transporten medförer således en gifven förlust af omkring 6 procent; och hvem ville D e u g J tt 1 i i f. m. 85 väl företaga en speculation, sora medförde gifven förlust och ingen annan utsigt till vinst än den handeln i allmänhet lemnar, och hvilken, som man vet, alltid förblifver osäker.
Varornas stigande eller fallande pris hero ej blott på penningestockens storlek, utan äfven på tillgång och behof, som aldrig med full säkerhet kunna förutses, många andra omständigheter att förtiga.
Jag kan ej eller fatta, huru man kan föreställa sig att med de ifrågavarande af Millioner, som skulle sättas i omlopp, varuvärdet nödvändigt skulle stiga.
Icke kan en sedelemission verka ofördelaktigt på opinionen, då den motsvaras af full i Banken insatt valuta, och beloppet är för ringa för att såsom tillökning i rörelsecapitalet verka på varupriserne.
Vore förhållandet sådant, så borde farhågan vara lika stor, sedan allmän vexling börjat, emedan rörelsecapitalet då kan och troligen ökar sig genom i Riket infördt mynt.
Jag har ofta hört talas om penningebrist, men tror ej, att man gjort sig vigtig reda för hvad dermed förstås.
Om penningestocken minskas, kan väl en accidentel brist, på penningar visa sig, men under vanliga förhållanden finnes den ej, emedan varan alltid mätes af den penning, som nyttjas till bytesnjedel, och endast numcrairen förändrar sig.
Om vi i landet blott egde i Million i silfver, så gjorde den samma nytta, som 6 Millioner, endast med den förändring, att varupriserne då voro blott 86 Den g Ju I i i f. m. £:del af hvad do nu äro.
Så var det äfven förr, då öret eller dalem gällde hvad Riksdaler nu gäller.
Men då creditbrist och ett förstördt förtroende inträffar, så uppkommer penningebrist derigenom, att penningen ligger stilla.
Genom ett väl ordnad t creditsystem mångdubblas penningen.
Man kan ej tänka 6ig ett Land, som har mindre rörelsecapital, än sorn svarar emot varuvärdet.
Då jag föreslog, att upplåningen af de 5oo,ooo Ridr Specie, hvarmed Banken skulle förstärkas, borde ske genom RiksgäldsContoret, förglömde jag tillägga, att min1 mening var, det denna halfva Million borde, om så nödigt vore, afbetalas på Statens skuld till Banken.
Detta torde ock vara allt hvad som Banken möjligen kan behöfva, att återfå af sine tili Statsverket gjorda förskotter, Troligen behöfves ej en gång detta, och hela skulden kan vid nästa Riksdag afskrifvas, om Banken får behålla sin vinst.
Men tager man inkomsterne ifrån Banken, så måste man på annat sätt remboursera den.
Efter uppgjord calcul, utgör deficit i Bankens räkra fordringar mot skulderne blott något öfver 800,000.
Vinsten utgör 470,000 R:dr om året, som på 5 år lemnar ett betydligt öfverskott.
Emot Friherre Boijes yttrande, att Nationen skulle kunna disponera Bankens vinst, måste jag anmärka, att sådant från ingen rättsgrund kan ske, förr än Banken sjelf mot sina creditorer gjort Den 9 Ju lii f. rn. 87 rätt.
Gerna skulle jag instämma med Herr Hjerta deruti, att utvexlingen genast kunde
Lör jas, om jag ej befarade menliga verkningar af det ännu rådande allmänna misstroendet.
Man har sett de strider, som inom Representationen förts om myntbestämningen, man ser ännu misstroendet så väl inom som utom RiksStånden om möjligheten deraf, huru oklokt attdå börja utvexlingen, förr än förtroendet åtminstone någorlunda återvunnits.
Många, som ega capitaler, skulle skynda sig att taga ut silfver, och gömma det, i tanka att vinna derpå, samt först åter utgifva det, då de hunnit finna sitt misstag.
En nu genast företagen realisation skulle onekligen göra en rubbning i allmänna rörelsen inom Landet.
Många Capitalister skulle uppsäga sina capitaler, tillväxla sig silfver, och delta skrinläggas.
Denna farhåga har gjort, att jag först föreslagit in växling af silfver, hvarigenom en större silfvermassa troligen kommer i rörelsen såsom mynt, och allmänheten blir öfvertygad, att Banken kan sjelf förskaffa sig sådant i tillräcklig myckenhet, och att tillgångarne verkligen svara mot behofvet.
I ena fallet går silfver ur Banken, och sedlarne indragas; i andra fallet åter går det in i Banken och rörelsecapitalet ökas.
Detta förhållande måtte vara välgörande för landet, och en öfvergångs-period inträffar, hvarigenom man parerar undan den stöt allmänna misstroendet i annat fall skulle gifva penningerö - 88 Den 9 Juli! f. m. reisen i landet.
Om man misstror realisationen, så insätter man silfver i Banken, och i 6amma mån förs fark es siifvcrfonden, och påskyndas utvexlings-ögonblicket.
Man har sagt, att den, som insätter silfver, har fördel deraf; det är sant, men ingen lider deraf, och allas båtnad påskyndas derigenom.
I förra ?lenum afgaf jag yttrande mot samtelige ftskottens FinanceBetänkanden, och jag anhåller, alt detta yttrande må få åtfölja denna återremiss.
Jag skall nu tillägga något i anledning af några här fällda yttranden.
Här har blifvit yttradt, att närvarande silfverfond skulle vara tillräcklig; sådant har Utskotten ens icke vågat påstå.
En blick på den åtföljande tabellen visar de Bankens tillgångar, som ej äro disponible, och sorn skulle göra tilltaget mera än vågsamt.
Följden blef, att alla Kapitalister i och omkring hufvudstaden skyndade sig att uppsäga si- , na Capitaler, för att dermed vara de första vid Bancoluckan, ty alla, som kommo efter, sedan silfverfonden vore medtagen, kunde ej erhålla annat än anvisningar på Bankens intecknade fordringar och namn.
Enskilt protesterar jag således mot all utväx*- ling, förr än den utan våda att åter upphöra kan ske, och jäg bestrider högtidligen all utväxling, som*sker på grund af rättighet för Fullmägtige att upptaga utländska lån; ty det vöre lätt gjordt, att beräkna da - Den g J u 1 i i f. ro. % gen, då en på lån grundad växling af sig sjelf skulle upphöra.
Jag instämmer deruti, att fonden genom silfveruppköp ökas, till cless växlingen utan risque kan ske.
Här har blifvit yttradt, att creditif för Fullmägtige vore bättre än lån.
Det är sannt, ty lånet upptages icke förr än det beböfves; men jag väntar af Fullmägtiges omtänksamhet, att i allt fall icke begagna rättigheten, om den blifver dem lemnad, förr än som behöfves.
Jag bestrider i alla fall utländska lån, enär Bankens offentlighet är medgifven, och allmänheten känner förhållandet, samt således kan förut bestämma dagen, då den på lån grundade växlingen upphör.
Man har anfört, att
Banken borde äga rätt förvandla fastighetslånen till lån mot silfverränta, eller ock uppsäga lånen:
Detta lä rer ej stå tillsammans med ett redan fattadt beslut, genom hvilket lånen beviljades.
Den afgifne reversen kan ej ändras genom ett nytt beslut, och ej medföra annan verkan än ordalydelsen innehåller.
Ingen domstol kan förbinda den skyldige till andra vilkor än han åtagit sig.
— Man har yttrat åtskilligt om Depositionsräkningen.
Depositionsrätten är en gammal institution, som gäller för utländska mynt, för metaller eller annat, som man af förtroende vill insätta i Banken.
Men såsom vexlingsanstalt blifver den betänklig.
Kapitaler skulle uppsägas, förvandlas till silfver, insättas och uttagas mot högre vilkor.
Banken skall genom myntbestämningen 9° Den 9 J u I i i f. m. komma i belägenhet, att föga hopp blir, det någon vill insätta mot attest sitt silfver; helst en hvar måste befara, att växlingen innan kort åter för längre tid måste ajourneras.