Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domarens föreskrift, men i det fall han ej år tillstädes, efter Konungens Befaliningshafvandes eller:
Commendants, och sist, om ej någon af dem år att tillgåj efter närmaste kronobetjents beslut, och i närvaro af två ojåfaktige vittnen.
I afseende på kyrkopliktetl haf jag i särskildt anförande yttrat mig anse ändamålet der; med icke blott vara, att tilldela brottslingen en skrapa, utan egenteligen och hufvudsakligast attj teffer föregången förmaning, upptaga honom i Församlingen.
Derom har Herr Stråle också Varit med mig ense.
Herr von Hartmansdorff, Augitjt\
I afseende på den föreslagna extrajudiciela bestraffningen, förenar jag mig med Herrar von Haus. Wolff och Ribbing emot hvad Herr Stråle derom yttrat.
Jag tror att en sådan bestraffning bör åga ruin, lika så vå! emot en häktad brotts, ling, som emot en fri samhålls-medlem, hvilken Står under andras lydnad.
Således år extrajudiciel bestraffning stadgad för Statens tjenare; samt husaga tillåten i afseende å enskildta tjenstehjon, och mäste oundgångeligen begagnas i vissa omständigheter, der andra straff icke åro utsatta, eller kunna utsättas.
Dock skulle jag, vid förevarande förslag anse det undantag måhända böra göras, att den extrajudiciela bestraffningen ej användes mot andra häktade per - Den 25 Jugu, sti /.
J*. adner, ån dem, sorn voro till brott förvundne) emedan man bör förmoda, att de öfriga, af hopp om frikännelse i hufvudsaken, ej skola emedlertid utsätta sig för särskildt bestraffning) genom okynne i fängelset.
Hvad brottslingars deportation vidkommer, äå år jag af enahanda mening, som Lagutskottet) i synnerhet, sedan man tyckes vilja öfvergå till den grundsatsen, att kroppsstraff icke böra användas; ty närmaste följden måste blifva, att fängelserna skola öfverfyllas.
Når man för öfrigt så ofta ser brottslingar rymma till andra länder, tyckes det vara ett bevis, att de häldre njuta friheten å främmande ort ån sitta i fängelse hemma» Hvad kyrkoplikten ängår, delar jag Herr tlibbings tanka.
Den bör ej anses såsom ett skamstraff, utan såsom ett återupptagande i För: samlingen, af en brottsling, som genom sin öfverträdelse brutit det moraliska sambandet med andra, och sorn, efter ntståndet straff, betygar sin ånger, och sin åstundan att återställas i gemenskap med goda menniskor.
Det år visserligen ganska riktigt, hvad tJtskottet yrkar, att hemligen aflösningen icke ovilkorligen bör ske genast, Utan att den bestraffade, om han finnes dertill oberedd, må till en början endast undfå en alfvarlig förmaning.
Men deremot anser jag det Vara ganska orätt, att såsom Utskottets förslag innehåller, upptaga honom i Församlingen under hopp om förbättring.
Häldre ån att således erkänna, det en biottslig fått aflösning, 32 Dtn Augusti/, m; utan redan betygad ånger, vöre det måhända låmpeJigare, att taga hans förbättring för afgjord, och på den grund alltid upptaga en afstr^ffad i Församlingens gemenskap.
Men för min del, anser jag, såsom Herr Ribbing i sin reservation anfört, riktigare vara att deri afstraf-, fade som, efter erhållen förmaning, uti församlingens närvaro ännu visade sig förhärdad, ståF des på förbättring, och ej inlåtes tili Herrans Nattvard, förr ån han visat tillfredsställande prof på ånger och verkelig förbättring, samt så. medelst' gjort sig vårdig, att åtnjuta lika förmoner, som hvarje annan god medlem af Församlingen.
Att afskaffa kyrkoplikten, på sätt Herr Stråle yrkat , skulle jag anse högst oriktigt, emedan man derigenbrn sökte afskaffa något i de yttre formerna, som måste finnas i verkligheten, och inom förbrytaren föregå, innan han blifver vårdig att åter upptagas i församlingen, det nemligen, att han ångrar sitt brott och derigenom betygar sin förbättring.
Det år ej nog, att han utslåppes till att andas den fria luften: han skall ock, så vidt möjligt, införlifvas nied andra menniskor, i deras kretsar och i deras aktning.
Herr Cederfchjold, Pehr Gu/taf:
Den sist talande värde Ledamoten har trott kyrkoplikten nödvändigt böra bibehållas, emedan den utgjorde en förberedelse för den brottslige att blifva upptagen i famillekretsarne eller samhållslefnaden.
Jag tycker mig dock minnas, att en del brottslingar undergå kyrkoplikt; utom att derlö re - Den 25 Augusti /, m, S3 re få sin frihet, eller kunna inträda i nämnde kretsar; ty de, som dömas till spö och fästning för lifstiden, lära äfven skola undergå kyrkod plikt.
Den skulle derföre åtminstone i berörde fall synas öfverflödig.
I öfrigt och hvad den föreslagna extrajudiciel bestraffningen beträffar, har Herr von Hauswolff gillat Utskottets Betänkande i denna del, under förutsättning, att Utskottet menat det blott vanfrejdade personer kunde med hus.' aga extrajudicialiler undfägnas.
Men som jag fattat Betänkandet, lärer det dock innebära en helt annan mening.
Ty det åsyftar- tydeligen, att blott man år för brott häktad, skall man, utan afseende å förut begången vanart, kunna extrajudicioliter straffas; och det år derföre jag anser vådligt att bifalla förslaget.
Vore förhållandet sådant, som Herr von Hauswolff uttydt det, skulle jag mindre draga i betänkande, att dertill lämna mitt bifall: likväl skulle jag i stället för det mindre bestämda epitetet ”vanfregdad'', vilja föreslå den, forn får nesligt brott tillförene lidit kroppsjiraff, såsom qvahfieering på dem, som möjligen kunde för uppstudsighet dömrnas till husaga. __ Jag kan derföre ej annat åk anhålla om återremiss.
Om ock den förklaring, som Herrar von Hauswolff och Ribbing gifvit, i afseende på LagUt - Ridd, 0. Ad, Pr, VII. B, s;dra Afd. 5, 3* Den 25 Augusti, f m. skottets mening, rörande den extrajudiciel bestraffningen, vore Öfverensstämmande med den framställning af saken Utskottet sjelft lemnat, skulle jag icke desto mindre göra anmärkning vid densamma, ehuru den då vöre mindre anmärkningsvärd.
"för brott häktad perfon”.
Utskottet skiljer således ej mellan en redan förvunnen brottsling, och en blott anklagad och häktad person.
Detta ensamt är tillräckeligt, för att påkalla en återrerniss af Betänkandet.
Utskottet föreslår vidare, att rättigheten att bestraffa må lemnäs åt Domstolar, Commendanter, Konungens Befallningshafvande, och äfven Kronobetjente.
Commendanters bestraffningsrätt lärer aldrig kunna komma i fråga att utöfvas mot andre, ån redan fÖrvundne brottslingar.
Så torde det ock förhålla sig med Konungens Befallniogs-hafvande om till exempel personer förvaras i Länshäktet, eller som fångar transporteras genom Länet.
Men Domare och Domstolar synas mig aldrig kunna och böra extrajudicialiter bestraffa, eller handla såsom politiellä myndigheter.
Sådant vore att förringa Domstolens värdighet, och skulie Domaren glÖmJ ma sin värdighet, kunde möjeligen de uppstudsiges antal ökas.
Domaren äger blott genom vitén, eller strängare fängelse, bestraffa en fånges otidighet.
Det föreslagna lagstadgandet är ej tydligt.
Domstolen skulle efter dess lydelse kunna öfverlemna åt Kronobef jenten, att döma en uppstudsig häktad person till extrajudiciel! bestraffning.
En för brott anklagad person får ej inför
Domstoln behandlas, såsom en missdådare, sora sitter på fästning.
Jag kommer ihåg hvad
Den *5 Augusti f. ml sorn hände i England.
En person var der anklagad för brott.
Domaren tillåt sig, att skämta med honom.
Mannen svarade:
Jtraffa mig, meri kom ihåg, att jag dr en Britt.
Hvilka skulle vål följderne blifva, om man lade i Domares och andre auctoriteters hand en rättighet af ifrågavarande art; man vet huru det glådjer packet, att se anklagade personer misshandlas.
Det hör dock Lagen och Domaren till att skydda mot misshandling.
Med dessa anmärkningar anhåller jag, att LagUtskottets
Betänkande må varda återremitteradt.
Man har bestridt åtskilliga af de anmärkningar jag tagit mig friheten göra, och förklarat dem sakna grund i LagUtskottets Betänkande.
Man har sagt, att ett lagstadgande, i afseende på den föreslagna deportationsanstalten, verkeligen blifvit af Utskottet projecteradt.
I Betänkandet lyda orden sålunda; Utjkottet tiUflyrker Rikfens Ständer öfverlemnanclet till Kongl. Majit, att hädanefter med någon Chriw flen makt öfverenskomma, huru, med. möjeligafite fåkerhet och fördel för det allmänna , ofvannåmnde brottslingar må till densamma fdfom arbetsfångar för lifstiden öjverlemnas.
Jag finnér i denna mening alldeles icke något tillägg, eller uttryck, som innebår, att ed ny lag skulle utfärdas till förändring af hvad allmänna lagen hittills stadgat om brottslingars bestraffning.
Nu säger lagen, att den, som tre.
Den 35 Augusti J.
m,. dje resan begått stöld, öfver ett visst värde, skall dömas till lifstidsarbete å fästning.
Han dömes till exempel att förvaras å Carlstens fästning.
Ingen lag år utfärdad, som säger att Domaren skall döma annorlunda; men förbryta^ ren skall likväl ej komma till Carlstén, utan föras ur Riket.
Det år derföre jag ansett en tydlig lag först böra stiftas, och promulgeras, så att Domaren må kunna råtta sig derefter; och på det att Kongl. Maj:t sedermera må kunna med andra makter öfverenskomma om en utländsk deportations-ort.
I afseende på den extrajudiciel» bestraffningen af arrestanter, har det blifvit sagdt, att den endast på redan dömde personer kunde an. våndas.
Utskottets förslag lyder likväl på följande sätt: att da för brott häktad perfon i fängelset, inför Domjtol eller Kongl. Majit»
Befallnings-hafvande vifar uppfiudfighet, md han förklaras fkyldig till lämpelig husaga &c. Hår finnes således ej undantag för någon person, utan år hvar och en häktad underkastad samma behandling; och det år detta som jag ansett så högst orått.
Derföre har jag trott ett närmare bestämmande vara af nöden, så att om till exempel den häktades uppstudsighet sker i Stad, han bör kunna genast inför Domstol tilltalas, och genom ordenteligt utslag dömas till bestraffning.
Hvad Kyrkoplikten angår, år jag förvissad, att litet hvar vet, att densamma nu mera år i Den 2J Augusti f, nu 3? fullkomlig motstridighet mot hvad den tillförene var.
Genom skamstraffet anses den brottslige vara än mera vanfregdad; det utesluter honom snarare ifrån Församlingen, ån det dermed förenar honom, och länder visst icke till någon förbättring.
Jag år derföre af den öfvertygelse, att Kyrkoplikten, så framt den icke kan återbringas til! hvad den fordom varit, borde alldeles afskaffas, och att, om den ån vidare skall som ett skamstraff bibehållas, den bör åga rum på annat ställe ån i Kyrkan.
Herr i>on Hauswolff:
I afseende på hvad Herrar von Hartmansdorff och Cederschjöld yttrat angående kyrkopligten, får jag blott fråga, huruledes man skulle då förhålla sig med sådane brottslingar, hvilka varda dömde till lifstids— fängelse, i fall, såsom här blifvit yttradt, brottslingar ovilkorligen borde i församlingen upptagas, Icke kunde förbrytaren derföre uppehållas i arresten, i afvaktan att han blefve värdig till ett slikt upptagande, och huruledes skall väl en lifstidsfånge kunna sägas blifva upptagen i församlingen, då lian är fråndömd sin frihet samt alla medborgerliga rättigheter.
Derföre har Lagutskottet trott, att bäst vöre förfara såsom hittills, att nemligen kyrkopligten följde straxt efter det verldsliga straffet, men att aflösningen icke meddelades förr än förbrytaren, likasom andre syndare, visat prof af uppriktig ånger och bättring.
1 afseende på den extrajudiciella bestraffningen åter, bör jag upplysa, att jag förra gången missade mig, då jag talade om Utskottets mening i Betänkandet.
Det var blott min Ven 25 Augusti /, m. och någre andre Ledamöters, eller minoritetens, särskilta tanka, den vi ock i skrifteliga reserva - tioner uttryckt, att endast de, sorn för vanfrägdande brott redan förut blifvit dömde, kunde extra judicialiter afstraffa».
Ty min öfvertygelse har varit och är, att det icke finnes för närvarande något correctif för den sora redan öfverträdt lagarne eller gjort sig till högsta kroppstraff skyldig, men väl för andra, som visa sig uppstudsige och öfverdådige i fängelse eller inför
Domstol och under fångtransporten, Hvad beträffar Herr Grefve von Schwerins yttrande om vådan att lägga extra-judiciel bestraffa ingsi’ätt i en Domares hand, så får jag förklara , att meningen dermed icke är annan, än att härvid skall förfaras likasom vid alla andra Domstols beslut, hvilka skola genast gå i verkställighet.
Det vill säga, att om det anmäles inför Domaren eller HäradsRätten, att en arrestant icke vill hålla sig i styr, undersöker
Domaren eller Rätten förhållandet, och meddelar sitt beslut, att nrrestanten skall straffas. Förmenar denne, att honom för nära skedt, har han vägen öppen att fullfölja sina klagomål med sjelfva hufvudsaken till Öfverdommaren , och i alla fall, enär
Domaren är ombetrodd att domina öfver medmenniskors lif, ära och gods, samt till högsta kroppsplikt, kan jag icke inse, hvad äfventyr vore att befara, om frihet meddelas honom, att jemväl lemna tillåtelse till en lämpelig husaga, för att derigenom till stillhet och sedighet återföra en öfverdådig bof, sorn med förakt och hånlöje emottager alla förmaningar, efter hail vet, alt någon påföljd derföre icke kan Den 25 Augusti /. m. 39 drabba honom, då han i alla fall högsta kroppsstraff sig ådragit.
Jag har uttryckt mig alltför materielt, då jag sagt, att afstraffade brottslingar skulle genom kyrkoboten göras värdige att upptagas i goda menniskors kretsar, och jag har också derföre blifvit med rätta klandrad.
Men det är någon skillnad emellan juridisk eller verldslig, och moralisk, eller om jag så får säga, Gudomlig lag.
Derföre bör en förbrytare, om han vid verldslig
Rätt än är dömd till döden, innan han densamma undergår, först af Guds ords tjenare dertill beredas, och, såsom botfärdig, emottaga aflösning, ehuru fråga ej vidare kan blifva om hans upptagande i familje-kretsarne
Detta gäller för de ringare fallen, lika som för det högsta.
De sorn ändock anse den vanliga botgöringen och aflösningen, eller den så kallade kyrkoplikten endast såsom ett materielt skamstraff, borde äfven, örn de voro consequenta, tillstyrka, att saken borttoges jemväl för dem som skola vandra till stupstocken, döden i möte.
Så materielt hoppas jag dock, att Sveriges Rikets Ständer icke skola betrakta ett så högst vigtigt ämne som detta.
Jag underställer således Högloffige Ridderskapet och Adeln, om icke Herr Ribbings förslag i detta fall borde antagas, och anhåller följaktligen om återremiss af LagUtskottets Betänkande.
Så vida uti förslaget angående extra-judiciel bestraffning för arrestanter, tillädes ordet; vanfrägdade, tror 4® Den 25 Augusti f. m. jag att detta skulle innebära en skälig jemkning,' och mera instämma med hvad forfattningarne stadga om fångars behandling under transport och i correctionshus, äfvensom jag anser denna extra- judiciella bestraffningen oundgängeligen nödig; ty en arrestant, som vet, att han icke kan särskilt straffas för vanart eller uppstudsighet inför
Domstol och i fängelse, utan straffit derföre skall inbegripas i den högsta kroppspligf, hvartill han redan ar eller blifver dömd, anser sig ock obehindrad, att förfara huru honom godt synes.
Då Betänkandet sannolikt kommer att återremitteras, anhåller jag att denna anmärkning må få medfölja.
Hvad kyrkopligten vidkommer, är jag hufvudsakligen af samma tanka som Herrar von Hartmansdorff och Ribbing.
Jag tror det vara lika olämpeligt att anse denna plikt såsom ett borgerligt straff, som jag anser det vara, att de, som icke vilja undergå den, skola dertill tvingas genom fängelse vid vatten och bröd, Jag skulle således hålla före, att det rätta vore icke som Lagutskottet föreslagit, att förbrytaren, botfärdig eller ej, borde, i hopp om förbättring, upptagas i församlingens gemenskap, . men att han skulle framställas för församlingen, af Prosten allvarligen förmanas till ånger och ett bättradt lefverne, och sedermera, då han visat sig verkeligen vara botfärdig, i församlingen upptagas.
I alla fall anser jag för min del de nuvarande straffen för visad motvilja mot kyrkopliktens undergående böra afskaffas, emedan de äro utan ändamål; men bättre vore, att den sorn lidit det Den 25 Augusti /, m. 41 verldsliga straffet, och nekade att undergå kyrkoplikten, icke sattes på fri fot förr än han dertill visat benägenhet, utan tills vidare och till dess han blifvit förbättrad, förvarades å Correctionshus.
Om han blifvit dömd till lifstidsfängelse, och skickades till fästning, borde följakteligen icke eller aflösning honom meddelas, innan han visat sig botfärdig.
Uti LagUtskottets
Betänkande förekomma ock tvänne alternativa företag, som kunde fordra någon jemkning.
Det ena innefattar frågan, huruvida bekännelse utom
Domstol kan anses tillräckeligt bindande.
Det är visserligen gifvit, att bevisningen i tjufnadsmål behöfver något lättas.
Nu fordras i dylika mål enahanda bevisning, som t. ex, i testamentsfrågor.
Det tyckes dock som någon skillnad emellan dessa båda fall kunde äga rum.
Jag finner val det vara betänkeligt, att stadga det en person kunde efter bekännelse inför tvänne personer utom Domstolen, fällas; men jag skulle tro, att om bekännelsen aflades inför Konungens Befallnings, hafvande eller annan Embetsman eller Auctoritet, oell i närvaro af två ojäfagtiga vittnen, denna bekännelse vore tillfjdlest görande.
Det andra alternativa förslaget handlar om frågan, huruvida en för stöld dömd och afstraffad person sedermera kan få taga tjenst hos en annan person, som för lika brott undergått straff.
Efter den erfarenhet jag äger, hafva genom sådant många tjufband uppstått.
Det är icke ovanligt, att när en tjuf sättes å fri fot, en an - 42 Den 25 Augusti f, m. nan erbjuder sig att antaga honom i sin tjenst, och de vådliga följderne deraf torde icke af någon kunna betviflas, Men å en annan sida tyckes det äfven vara betänkligt, att neka någon att söka sin försörjning, hvar helst han behagar.
Jag skulle derföre tro, att man valde en medelväg, om man stadgade, att den, som efter utståndet straff utginge ur fängelse, icke finge genast derpå eller inom det forsta året taga tjenst hos vanfregdad person, men att han, sedan ett år förflutit, kunde fritt välja husbonde.
Det förslag jag, i anledning af Friherre Skjöldebrands och Herr Grjpenstedts motioner, tog mig friheten väcka, innehöll ibland annat, att då en för stöld straffad person, efter viss tid visat tecken till bättring och skickat sig väl, han måtte åter kunna inträda i enahanda rättigheter som andra medborgare.
Lagutskottet har likväl nu förklarat, att sådant skulle falla af sig sjelft.
Men förhållandet är dock icke sådant för närvarande; ty personer, som lidit kroppsstraff för stöld och dylika brott, kunna icke bära vittne eller inträda i Kronans tjenst m. m.
Vid hvad Herr Ehrenborg anfört, i afseende på den extra judiciela bestraffningen, att nemligen, i händelse uti förslaget tillädes ordet vanfrågdade, densamma då skulle kunna antagas, anser jag mig böra fästa LagUtskottets uppmärksamhet derå, att det icke bör få vara Domaren som dömer till en extra judiciel bestraffning, utan den eller de personer, hvilka anfv ura för den ifråga va* Den 25 Augusti f. m. n rande arrestanten, som må kunna med
Domarens tillstånd använda husagan.
Jag tror det vara vådligt, att Domstolen må få använda annan correctionel kraft, änden, som ligger i penninge-viten eller hårdare fängelse.
Herr Ehrenborg har äfven yttrat sig öfver frågan, huruvida en för stöld straffad person kunde få hos en dylik person taga tjenst.
Herr Ehrenborg anser sådant icke böra under det första året tillåtas.
Jag tror icke, att Lagstiftaren får sträcka sin myndighet så långt, att han reglerar medborgares husliga förhållanden.
En person som utstått sitt straff, och åter inträdt i samhället, måste anses som en lörbättrad menniska! hans förr begångna fel få icke förevitas honom; och jag fruktar, att om ett sådant undantag som det Herr Ehrenborg föreslagit, skulle aga rum, ett verkligt hinder derigenom lades för en förbrytares möjliga förbättring.
Äfven jag hyser nå gon betänklighet vid att instämma i Herr Ehrenborgs förslag, att en straffad person icke må få taga tjenst hos en dylik.
Jag föreställer mig nemligen, att det bör vara ganska svårt för den som sjelf lidit kroppstraff, att få ärligt folk i sin tjenst, och det lärer förhålla sig likaså med den som utgår ur fängelse, att han med möda finner någon som vill antaga honom.
Af detta skäl anser jag det böra lemnäs honom öppet, att livar som helst söka sig tjenst.
Men jag skulle 44 2>en 95 Ansinii f. m. dock önska, att en sådan för tjufnad straffad person måtte någon viss tid vara ställd under Police-maktens uppsigt.
I afseende å tjufvars tjenst hos tjufvar, får jag anmärka, att om liberaliteten bör sträckas så långt, som ända till att medgifva sådant, skall den leda till eftertånkliga följder för dem, som hafva den olyckan att bo i förberörde personers grannskap.
Jag vill minnas, att i Småland för några år sedan, en, som undergått straff för stöld, tog andra tjufvar i sin tjenst, samt fortsatte och begagnade dem till detta snöda handtverk, till allmän osäkerhet för innebyggarne i omgrånsande orter.
Det andra alternativet uti LagUtskottets ifrågavarande förslag synes mig således vara det råtta.
Hvad Herr Ehrenborg yttrat derom, att de der icke vilja undergå Kyrkoplikt, ej böra, på sätt hittills skett, dertill nödgas, utan endast i correctionshus förvaras, anser jag vara ganska riktigt; ty en förbrytare, som icke låter beveka sig att ångra sitt brott, eller ger något tecken till förbättring, år att anse såsom ett skadedjur, hvilket bör fängslas eller dödas.
Derföre tror jag också det hafva varit ganska oriktigt, om, såsom man säger, det håndt, att Regeringen gif. vit dispence från botgöringen.
Jag förnyar min vördsamma anhållan om återremiss af Betänkandet.
Dtn *5 4 ugust i f, m. 4J Herr Grefven och LandtMarjkalken hemställde, om Ridderskapet oell Adeln ansåg Lag-, Utskottets Betänkande böra, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
Föredrogos å nyo och gillades följande StatsUtskottets den 5i sistlidne Julii afgifne, samt den 11 dennes eftermiddageu på bordet 1 agde, Utlåtanden: 4<3 Ven 25 Augusti c, m. N;0 379.
I anledning af RiksdagsFuIImågtigen Pehr Pehrsons för sig och Medlöitesrnän sökte befrielse från betalning af bristande arrende för Wendtholms Hofstalläng.
N;o 58o.
Angående förrättad granskning af TullVerkets räkenskaper.
Företogs till pröfning Bevillnings- och LagUtskottens den 5 r sistlidne Julii under N:o 28 afgifne, samt den 11 dennes eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt motion, angående yrkad nedsättning uti nu stadgade böter för försummelse, att anmäla sig vid Mantalsskrifning, och att sättet för besvärs anföran, de öfver Kongl. Maj;ts Befallningshafvandes Utslag, rörande sådane böter, måtte bestämmas.
Herr Grefven och LandtMarfkalken till— kånnagaf, att Utskotten, i afseende å ansvaret för försummelse att anmäla sig vid Mantalsskrifning, framställt tvånne alternativer; och skulle, enligt det förra, de för en slik försummelse nu stadgade böter: två Riksdaler, nedsättas fill hälften deraf, eller en Riksdaler; men jemlikt sednare alternativet, desamma vid deras nu varande belopp bibehållas.
Herr Cederfchjöld, Pehr Guftafi Så vidt jag har mig bekant, hafva sådane böter, som de nu ifrågavarande, åtminstone i Stockholm aldrig
Ven 25 Augusti e, m. f> 47 utgått.
Jag tillstyrker derföre, att det första af de omnämnda alternativen må bifallas.
Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus •
Min erfarenhet instämmer med den Herr Cederschjöld sagt sig äga.
Så snart böterne åro små, drager ingen i Betänkande att sakfälla; då deremot, når de åro stora, man tvekar att vara sträng.
Små böter corrigera båttre ån de stora.
H err Ehrenborg, Casper, förenade sig med Grefve von Schwerin; Friherre Cederftröm, Jacob:
Jag lemnar derhän, huruvida pä ett eller annat ställ© Författningarne angående Mantalsskrifning icke blifvit till hela deras vidd efterlefda; men min öfvertygelse år, att de i detta fall böra vara stränga, äfven som att böterne åro nödvändiga och icke böra vara för ringa.
Jag kan vitsorda, att de ordentligen utgått, der man handhaft Författningarne, och äfven haft den påföljd, att försummelse vid Mantals-skrifningarne mera sällan ägt rum.
Herr Grejven och LandtMarJkalken gjorde proposition till bifall af första alternativet i Utskottens Betänkande.
Ja, jemte några Nej, Uppå derefter af Herr Grefven och LandtJhalken framställd proposition, fann Ridderska - Ai t)en 25 Augusti e, at. pet och Adeln för godt, att Utskottens Betån~ kande äfven i öfrigt gilla.