Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela den första tidens vämjelse kom öfver henne på nytt: det onda var obotligt.
Hvad gjorde det om allt detta hade betydelse blott i hennes egen inbillning, när hon aldrig kunde frigöra sig derifrån!
Hvarför skulle denna ruttna fläck ha kommit in i hennes lif?
Skulle hon icke få ett ögonblick af odelad lycka, bara för denna fläck?
Sedan Marianne fått någonting likt en verklig själskamp att bestå, hade hon lärt sig att tycka om sysselsättning.
Hon sydde sjelf den lilles utstyrsel, och det gaf henne fullt upp att göra.
När hon stod vid barnkammarbyrån, med oändlig tillfredsställelse jemkande ett dussin små skjortor, som hon nyss fått färdiga, då kunde hon nästan blygas öfver barnsligheten i den glädje hon kände vid att betrakta sina händers arbete.
Derför måste hon hålla den för sig sjelf.
Det fans ingen som såg eller beundrade alla hennes små omsorgsfullt utförda tålamodsverk, men det var så härligt att ha utfört det sjelf; allt – allt!
Till sist skulle alla kuddarne stoppas med dun, och till det måste hon taga hushållerskan till hjelp.
Denna visade härvid ett så tydligt ehuru tillbakahållet intresse för den del af utstyrseln hon på detta sätt blef värdig att se, att det blef till en stor frestelse att visa henne alltsamman.
Hon skulle bestämdt förstå att uppskatta det.
När sista dynan var färdig och Marianne fått den gamla bomullsklädning af sig igen, som hon tagit på för dunets skull, sade hon derför skyggt:
»Jag har sytt en hel massa.
Det roar kanske jungfrun att se det?»
»Det gör det visst, det», svarade jungfru Stina med en röst som skälfde af rörelse och ifver.
De följdes således åt in i barnkammaren, som nu blifvit möblerad, och Marianne drog fram låda efter låda, utbredande dess innehåll.
Jungfrun var hänförd.
Hon granskade sömmar och spetsar med kännareblick; allt var till mästerskap konstfärdigt, och hon greps af beundran för sin unga matmor.
Man kom i samspråk.
Isen smälte.
»Jag har också haft en liten», sade jungfrun och torkade sig i ögonen med sitt rena bomullsförkläde, »men han dö ifrån mig när han var tre år gammal.»
»Ah?»
Marianne såg på henne med deltagande.
Hon glömde alldeles det oberättigade i att jungfrun haft en liten, och det kom en känsla af gemensamhet mellan dem båda.
Det var så roligt att få tala med en qvinna om allt detta, och jungfrun, som var så gammal och erfaren, hade många goda råd att gifva.
Marianne hade känt sig så skygg för sin mor, att hon vid sitt sista besök i staden visat sig bestämdt och kallt afvisande så fort denna sökt bringa någonting sådant på tal, hur grannlaga och varsamt hon än gjort det.
Med jungfrun var det helt annorlunda.
Hon tog det hela så enkelt och naturligt: allt var som det skulle vara, det var ingenting att blygas öfver och ingenting som man behöfde gå omkring med en skuggrädd grannlagenhet.
Och dock låg det en medfödd finkänslighet i hela hennes sätt att uttrycka sig, som förvånade Marianne.
Det hade slagits en bro af hjertlighet mellan arbetsträlen och den damen.
De voro qvinnor båda och det fans numera som ett slags frimureri dem emellan.
Marianne kände att hon fått en vän, och för lifstiden.
– För så litet!
Denna nya bekantskap förde med sig en förnimmelse af värma och trygghet för den unga matmodern.
Dagligdagslifvet på Tomtö fick en ny prägel för henne.
Otaliga voro de små omsorger och uppmärksamheter, som jungfrun efter den dagen började egna henne.
Det var som om hon blott skulle ha gått och väntat på någon att få omhulda.
Damluckorna hade dragits upp för en hopspard tillgifvenhet.
Gud nåde den som nu slog på den strängen att fru Marianne ingen nytta gjorde i sitt hus!
Ett tema till hvilket jungfrun förut alltid varit tillreds att framsucka sina variationer.
Marianne kände ett barns tillit till denna raska, arbetsduktiga qvinna, som tycktes ega en outtömlig viljeseghet i sin sammantorkade lilla lekamen, och som alltid var lika färdig att göra nytta.
Hon tycktes aldrig ha en tanke på att det fans annat i verlden än arbete.
Marianne kom ofta i köket nu, – kom dit med ett slags förtrolig nyfikenhet och blef inom kort ytterst intresserad.
Att matlagning kunde vara någonting så inveckladt hade hon aldrig gjort sig ett begrepp om.
Och hvilken noggrann omtanke skulle det icke till för att i alla dess detaljer styra ett sådant landthushåll som det på Tomtö!
Marianne förundrade sig öfver att man aldrig glömde någon af dessa småsysslor, hvilka skulle till för att hålla detta stora urverk i gång.
Man kom ihåg det allra minsta, det allra banalaste.
Var det inte märkvärdigt!
»Ha ni aldrig glömt att öppna för hönsen någon dag?» sade
Marianne en gång då hon stod bredvid jungfrun under det denna undfägnade hela tuppens harem med något köksafskräde.
»Glömt?» utropade jungfrun med den största förvåning öfver frågan, »jösses nej, kräken ska’ väl ha sin passning likasåväl som menniskan!»
Och så var det med allting.
Saker som hon gått och sett på dag ut och dag in med ringaktande likgiltighet, fingo nu med ens ett slags intresse.
Verkligheten med dess tusen småting trängde sig fram: hon hade aldrig haft utrymme för den förut.
Och mot hennes vilja växte den der underliga lifslusten.
Det kom nya tankar och nya känslor af rakt ingenting, och de hade en helt annan styrka än de som väckts af böckernas utgjutelser.
Hade bara icke detta varit mellan henne och Börje!
Detta, som hon icke kunde komma öfver.
Hon kände ofta en sådan frestelse att slå in i hans muntra ton, pladdra och prata om allt och ingenting, bara derför att hon kände sig så glad.
Men så flög det en skygg tanke till detta, som hon dolde, och så blef hon rädd.
Om Börje på något sätt kunde komma att misstänka ...!
Hon visste hur hans ansigte kunde mulna, hur det med sina korthuggna drag fick någonting hårdt och ovänligt; en barskhet som satt skräck i mer än en manhaftig arbetskarl.
Hon visste hur han afskydde falskhet, hur skulle han då icke afsky henne, om han visste ...!
Kände hon skygghet i hans sällskap, så var det henne deremot en egendomlig njutning att sitta i fönstret och se honom styra med folk och hästar nere vid ladugårdsbyggnaderna, eller med sin raska landtmannagång komma öfver gården, så upptagen att han icke hade en blick eller tanke för henne.
Börje skulle aldrig ha misstänkt att han kunde vara föremål för beundran.
Han var mycket mån om sin yttre menniska, men sedan han lagt borstar och kam ifrån sig tänkte han icke mer på hur han såg ut.
Han passade väl i sina kläder och tycktes skapad för den omgifning hvari han befann sig.
Han hade ett annat ansigtsuttryck derute än inne i rummen.
Det var en rask bestämdhet i hvarje hans rörelse, hans röst kunde höras på långt afstånd, men blef aldrig skrikig, det var någonting af väl afvägda krafter i allt hvad han tog sig till.
Så var det med hans gång.
Den egde ingen elegans, men man fick det intryck att han skulle kunna gå hur länge som helst utan att bli trött.
Börje talade ofta om att han var bonde, att han icke hörde till herreklassen.
Men i hans sätt emot folket eller snarare i deras sätt emot honom låg något som slog Marianne med förvåning.
Hon hade aldrig tänkt öfver det förut.
Fastän han aldrig var rädd för att taga i, när det gälde ett karlatag, och fastän han aldrig tycktes anse något under sin värdighet, så kom det aldrig ens skymten af kamratskap eller jemlikhet mellan honom och arbetarne.
Sjelfva hans aktningsfullhet emot dem framtvingade en högre grad af respekt.
Det föll i ögonen redan vid en sådan småsak som hans sätt att upptaga sina underlydandes helsning.
Det hände aldrig att han svarade med en nick, – alltid mössan af, höfligt, värdigt, utan en skymt af nedlåtenhet.
En uppstudsighet emot Börje ...!
Det föreföll Marianne som skulle det aldrig kunnat falla någon in.
Det låg i sjelfva hans likgiltighet en visshet om att blifva åtlydd, blindt åtlydd.
Den Börje, som Marianne såg derute, var helt annorlunda än den ödmjuke, något tafatte tillbedjare, hon gift sig med.
Då hon såg honom så, förekom henne hans anspråkslöshet gentemot henne sjelf nästan som en parodi.
Ju mer hon kände sig dragen till honom i sitt inre, dess skyggare blef hennes sätt: hon kände honom icke.
Marianne var mörkrädd.
Hon hade varit det ända från sin barndom, och i hemmet hade man på allt sätt kelat för denna svaghet.
Det hände en natt, utåt senhösten, att hon vaknade vid ett underligt ljud, liknande ett svagt klämtslag.
Hon spratt upp ur sömnen och lyssnade.
Ingenting hördes annat än stormen, som brusade på afstånd, kom närmare, hven genom de nakna träden derute, prasslade med deras torra löf och slog på rutan med en gren af spalieren.
Det var så mörkt att hon icke kunde se en hand för sig, icke ens skymta fönsteröppningarne.
Hvilken storm!
Hon tyckte sig aldrig ha hört något så underligt.
Nu drog vinden bort med ett aftagande sus; det var som om allting hållit andan.
Så en vindstöt, som med ett vrål flög ned i skorstenen; och så stormen igen, stor och mäktig, brusande fram öfver slätten, krympande sig samman mellan parkens trän som ett framsmygande vidunder, och så med en enda sats emot rutorna, tryckande sig flat deremot och flåsande in på dem med sin tunga andedrägt.
Marianne greps af ångest.
Hon kunde icke komma till menniskor utan att springa genom tvenne rum, och det vågade hon icke.
Mörkret stod och gapade emot henne rundt omkring och det knakade i sparrverket öfver hennes hufvud som om starka ramar fattat i huset för att skaka det omkull.
Och hvad var det för ett ljud hon hört?
Tyst ... der var det igen!
Ett klämtslag, liksom oändligt långt aflägset, buret närmare af stormen.
Ah – klockan!
Skeppsklockan deruppe!
Hon skulle velat ge till ett skri, men spökrädslan qväfde det ...
Klockan, som ringt själamessa öfver dessa två, hvilka gått öfver bord en sådan natt som denna! – »Den klockan var det sista de hörde», ljöd det genom hennes minne med Börjes ord.
Och alla gamla amsagor började draga genom hennes hjerna, hon tyckte att hela huset gungade, som kastadt af vågor, hon kände det kalla vattenstänket i sitt ansigte, hon hörde släpande steg öfver golfvet, hon gjordes alldeles vanvettig af sin egen feghet, och när hon mot morgonen ändtligen föll i sömn, var hon dödstrött.
Vid frukostbordet såg hon sjuk ut och Börje gaf akt på det.
»Jag har varit så rädd i natt», svarade hon på hans fråga.
»Hvarför har du varit rädd?»
»Det är så förfärligt med den klockan.
Jag är så rädd för henne, och hon har hörts i natt.»
Börje såg på henne.
»Sådant skall man öfvervinna», sade han torrt.
Hon hade nästan hoppats att han skulle erbjuda sig att taga ned klockan.
»En sådan der medfödd rädsla tror jag inte man är herre öfver.»
»Medfödd!» sade Börje nästan föraktfullt, »nej, det är en vana hos er, fruntimmer, att ge efter för allting.
Tror du inte att det fins karlar som ha en sådan der medfödd rädsla?
Men de strida emot den tills den går bort; det kunde ni med göra.»
Marianne kände både missräkning och förödmjukelse.
Hon hade beredt sig på hans sympati och beklagande, och så detta i stället!
Hon förblef tyst under återstoden af måltiden.
Börje märkte hennes nedslagenhet.
När han rest sig från bordet gick han fram till henne, der hon ännu satt qvar på sin plats.
Han drog fram en ledig stol och satte sig så att de kommo att se hvarandra rakt in i ansigtet.
»Ser du, Marianne», sade han, »det fins en sak som jag aldrig kan fördraga; och det är allt slags pjunk och inbillningar.
En viljestark menniska slänger undan sådant der.
– Min hustru mörkrädd!
Jag skulle känna det som en skam å dina vägnar, Marianne.
Du vill ju inte att jag skall göra något för det?
Du öfvervinner det naturligtvis?
Det var väl inte din mening att jag skulle föreslå någon förändring för det?
Säg!»
Hon tyckte att hon ville sjunka i jorden af blygsel.
Denna ringaktning i hans ton hade hon icke gjort sig beredd på.
Det reste sig en protest inom henne.
Han skulle aldrig mer höra talas om hennes rädsla.
Den hösten var det många stormiga nätter, och sedan Marianne nu en gång blifvit uppskrämd och lättsöfd, väcktes hon ofta af skeppsklockans aflägsna, spöklika klämtslag.
Men hon kämpade tappert med sig sjelf och stred emot den vidskepelse, som tycktes ha mängt sig i sjelfva hennes blod, fast hon var fri derifrån i sitt förstånd.
Så småningom fick hon äfven makt öfver sina upproriska nerver, och det var som om det ur denna tysta lilla seger skjutit första brodden af en i hennes karakter slumrande, lugn och stillsam ihärdighet.
Den stolthet hon kände öfver att icke längre vara rädd var heller icke ringa.
Hon kunde med en art triumf ligga och stirra ut i mörkret som på en öfvervunnen fiende.
Det var tre dagar efter pojkens födelse.
Marianne låg orörlig på kuddarne, nykammad och med det fjunfina håret lätt skuggande pannan.
Hennes ögon voro vända mot fönstret, derifrån hon kunde se ut i parken, genom den lilla strimma, som de tjocka fönsterdraperierna lemnade henne fri.
Man hade nått till början af November, och det var den första snön, som föll.
Den kom seglande ned i stora flingor och lade sig ljudlöst på träd och buskar, bäddade sig öfver marken likt ett fjäderlätt täcke, dämpade alla kanter, höljde alla ojemnheter och drog upp allting med veka, fylliga våglinier.
Det låg en harmonisk ro öfver hela naturen; en stämning af jul och ottesång.
Marianne låg stilla och bara såg.
Hon älskade denna mjuka snö, som sakta kom fallande ned; hon älskade parken derute, med dess stelfrusna, hvitsvepta trän; hon älskade hela tillvaron, ty hennes bröst var fyldt af en djup, hemlighetsfull lycka.
Hon vände sina ögon bortåt kakelugnen, der qvinnorna sysslade kring den lille.
»Snälla fru Landén, är han färdig nu?» sade hon.
»Ja, nu är han fin som en prins.
Se, mamma, hur vacker jag är!»
»Han får aldrig säga mamma, han skall säga mor», svarade Marianne.
Hon tänkte på Börje.
»Som lilla mor befaller då.»
Nu kom jungfru Stina fram, just som den andra stod färdig att stoppa den lille ned i hans säng.
»Nej vänta!
Låt mig lyfta på’n, låt mig lyfta på’n först», sade hon ifrigt och angeläget.
Frun öfverlät honom med en beskyddande min åt henne.
»Sicken kloss, sicken kloss!» upprepade jungfru Stina i salig hänryckning.
»Det skall väl någonting till för att väga tretton skålpund!» svarade fru Landén med en så i ögonen fallande stolthet, som om de tretton skålpunden varit helt och hållet hennes förtjenst.
»Min vägde inte mer än nio», sade jungfrun och snöt sig i förklädet.
»Ja det kan vara skilnad», anmärkte fru Landén med förrättningsmin.
Hon hade icke sinne för den melankoli, som låg i orden.
Marianne log med stilla sjelfsäkerhet åt de båda gummornas prat.
Han var hennes – hennes egen, – och ingen kunde taga honom ifrån henne.
Så bäddades han ned i sin lilla säng, bredvid Mariannes.
»Frun har allt bäst af att taga sig en liten lur före middagen, och nu ska’ vi gå», sade fru Landén, hvarpå de båda smögo sig ut, strålande och belåtna.
Det hade kommit en feststämning öfver hela huset.
»Jag kan inte sofva!» ropade Marianne efter dem.
»Bara ligg stilla och knip ögonen tillhopa, så går det nog.»
Och dörren stängdes.
Marianne knäppte samman sina händer på täcket och blickade ut i tomma rymden, medan snön dryssade och dryssade derute, mot bakgrunden af mörka trän.
Det drog så många stämningar genom hennes sinne, slingrande sig in i och under hvarandra, som ljusstrimmorna i en rörlig vattenyta.
Det var som om det icke funnits plats för skuggor, endast spelande fina dagrar, ljus – utan fasthet och konturer – ljus och lycka.
Det var så underligt att tänka på honom, som låg der i sin lilla säng.
Han, som var hennes son.
Det var som om lifvet fått en annan betydelse, det var större än förr, mera harmoniskt, men också mera ansvarsfullt.
Det lönade sig nu att blifva stark och god, – för hans skull.
Och vägen låg så klar.
Hvilket jubel, när han skulle växa upp till en knubbig liten pojke, och hon skulle kunna få krama honom, krama honom så hårdt i sina armar!
Hon stack sin hand under dunbolstret, ned i den lilla bädden, för att få känna ett varmt litet hufvud, lent som en fogelunge.
Ja, hon var lycklig, så lycklig.
Det var ett menniskolif, som slumrade der, ett helt stort menniskolif.
Hur förunderligt!...
Och hennes ögonlock sjönko tillhopa.
Hennes trötthet hade en angenäm känsla af hvila, af tillväxande krafter.
Och hon somnade.
Det första hennes ögon mötte, när hon utsöfd och stärkt slog dem upp, var den trygga varma blick, som hon på sista tiden lärt sig hålla så af.
Börje satt på sängkanten.
»Aldrig visste jag att jag hade en sådan duktig liten hustru», sade han, »fru Landén säger att det är alldeles märkvärdigt, hvad du är frisk och stark.
Hon är så nöjd med dig.»
Marianne smålog.
Hon visste det var sant.
»Du kan inte tro hvad det varit för dagar, det här!» fortsatte Börje. »Jag har gått omkring med gråten i halsen och varit färdig att skratta åt allting.
Jag har blifvit pratsjuk rentaf.
Så himlaglad har jag aldrig varit i hela mitt lif.
Tänk – att det blef en pojke ändå!...
Hör du, det kan väl inte göra dig skada att jag pratar så öfver dig nu?
Du ser alldeles frisk ut.»
»Åh, det är så roligt att höra på dig!»
»Jag har haft bref från mor.
Hon helsar till dig och den lille.
Jag talade väl om för dig att jag telegraferade till henne?
Det var det första telegram hon fått i sitt lif.
Och tänka sig om hon skulle bli glad!
Hennes Börje en son!
Jo, du kan tro; – jag känner henne.
Lyckönskningstelegrammen från dina föräldrar och bröder fick du ju?
Jag var ju sjelf inne med dem.
Det går rundt i hufvudet af bara glädje.
Den förb ... den välsignade fru Landén har ju inte velat låta mig tala; fast inte kunde det väl varit så farligt.
Säg ...
Jag skall skrifva till Pål.
Jag har ju hans adress.
Inte för att han begriper hur roligt det kan vara att ha en pojke, men jag skall skrifva till honom i alla fall.
Gamle Pål Sandell! ...
Och så kommer mor till barndopet – naturligtvis.
Tänk, att hon aldrig sett dig!
Jag är nästan glad att ni inte varit bekanta förr än nu, och att du börjat bli huslig på sista tiden, det skall mor tycka om.
Hör du – har du inte sådana der stora, randiga förkläden?
Sådana har jag alltid varit så förtjust i.
Nej – det är sant – jag vet ju att du inga har, men sådana kan mor ge dig, hon väfver dem sjelf.
Det är så vackert, det är det vackraste man kan få se, – sådana starka, mjuka färger ...
Nej, Marianne, du blir väl inte sjuk?»
»Visst inte; gå du på bara.»
»Det är alldeles som om jag blifvit klippt för tungband.
Och det är pojkens skull.
Jesus, hvad jag är glad!
Som jag längtat efter honom, det kan du aldrig tro!
Och så försökte jag tala för mig, att jag inte skulle bli ledsen, om det blefve en tös.
Han skall få bli hvad han någonsin vill i verlden, du!
Jag skall inte lägga det minsta tvång på honom.
Och om han vill studera, skall det aldrig bli fråga om hvad det kostar.
Marianne, tänk dig bara att vi ha honom!
Jag har aldrig vågat tala om för dig hur tomt det var: jag trodde aldrig vi skulle få någon.
När jag förbättrade egendomen, eller planterade skog, eller gjorde upp planer till sådant som skall drifvas igenom, framdeles – ett eller annat – så var det aldrig mer än en half glädje i det; jag visste ju inte hvem som skulle taga vid, der jag slutade.»
Han uppmuntrades af ett par tillgifvet glänsande ögon.
»Marianne, jag tycker du har blifvit så vacker.
Det är någonting alldeles nytt i ditt ansigte.
Och så känner jag mig inte längre så der främmande för dig, som jag gjort ibland.»
»Åh, Börje, flytta dig en smula.
Så der ja.»
Han hade suttit nere vid fötterna, men gled nu längs sängkanten högre upp, så att de kommo hvarandra helt nära och hon kunde nå honom med sina händer.
Hon skrattade till af belåtenhet, och så låg hon stilla och bara såg på honom.
Han betraktade henne med undran.
Hon var som en annan menniska; det hade väl kommit så småningom, men han hade aldrig märkt det så som nu.
Trots blekheten var klemigheten i hennes förra utseende förbytt till en viss ungdomlig friskhet.
Marianne kände sig trygg och glad.
Hon var säker på sig sjelf nu.
Börje och ingen annan!
Hvad som varit kunde aldrig komma igen.
Älska en och höra honom till.
Hon log upp emot denne ende.
Det var så jublande härligt att känna sig så hel och odelad.
I denna samlade känsla fans det ingenting af sjuklighet och öfverspända nerver, ingenting af tomma gyckelbilder eller en oren fantasi.
Han der var verklighet, en påtaglig realitet med breda, fasta skuldror att slå sina armar omkring, i sund lifsstark hängifvenhet.
»Börje!»
Han böjde sig ned ett ögonblick och kysste henne, medan hon smekande som ett barn lade sina armar kring hans sträfva nacke.
Så återtogo de sin förra ställning.
»Detta är liksom att bli född på nytt», sade han.
»Det skall bli någouting till härligt att lefva nu, – du, – hustru!
Men säg mig en sak, du blir väl inte ledsen för det jag vill det skall vara min mor och inte din, som skall hålla honom till dopet?»
»I det skall du göra precis som du vill.»
»Och så ...
Men det var märkvärdigt, hvad du blifvit förändrad!
Det är verkligen inte inbillning.»
»Det har du också blifvit, eller också är det bara jag, som tycker så», svarade hon med ett slags beundran.
Och så tego de igen.
Det slog henne plötsligt att det egentligen icke var den fysiska styrkan, som låg till grund för det intryck Börje gaf, utan det var någonting helt annat, någonting i ögonen, i sjelfva dragen, och han skulle gifvit samma intryck äfven med en spenslig figur, lik Påls.
Hon kände sig med underlig makt fängslad af detta, som hon aldrig lärt sig förstå: hans individualitet.
Och just nu, när han pratade så öppet, nästan barnsligt, greps hon af en aning om hvilka outforskade labyrinter denna skenbart så osammansatta karaktär kanske kunde ega för henne.
Hvad visste hon!
Det kunde ligga mycket bakom dessa gråa ögon med de korta ögonhåren.
Hon greps af ett aldrig kändt begär att få tränga in i hans tankar, efter att hans lif äfven måtte bli hennes.
Detta fans det icke ord för.
Hon låg blott och höll hans hand mellan sina, med en hemlig lust att lyfta den upp till sina läppar och kyssa den, men hon gjorde det icke.
Det skulle varit någonting oriktigt, tyckte hon; en qvinna kysser ju icke en mans hand.
Vid den snabba blick hon häftade på Börjes ansigte, då hon lyfte ögonen från hans hand, flög det genom hans sinne en instinktlik, eggande glädje, – kanske känslan af makt.
Marianne varit uppe några dagar och kände sig fullkomligt återstäld, blef det på allvar fråga om barndop.
Börje och hon sutto i hennes arbetsrum, han vid fönstret och hon i en liten hvilstol, nära bredvid, men längre inåt rummet.
»Marianne», sade han, »en sak har jag tagit för gifven: pojken skall heta Pål.»
Marianne kände ett knifstyng i bröstet, och hon blef kall i ansigtet.
Börje måste nödvändigt märka hur blek hon blef.
»Vore det inte bättre att kalla upp honom efter din far?» sade hon skyggt.
Jag tyckte inte om min far.»
Hon hade efter detta icke mod att fråga om han kunde kallas upp efter någon af hennes anhöriga.
»Pål har jag alltid hållit af», tillade Börje, »inte så mycket sådan han är nu, men sådan han var.
Det är mitt vackraste minne.
Hvem vet hvad jag kunde ha blifvit, om jag icke haft honom! – honom och mor.»
Han hade visst märkt hennes blekhet, ty han såg förundrad på henne.
Hon greps af fruktan att han kunde ana något.
Det var ett ögonblicks våldsam kamp.
Nej, nu måste det bära eller brista, men rent spel!
Eller det skulle bli stående mellan dem i all evighet, – halft, skeft och osant.
»Börje, det är inte möjligt att han kan döpas till Pål.»
»Hvarför inte?»
Det hördes på tonen att han här icke ville veta af motsägelse.
»Det har funnits någonting emellan honom och mig, som du icke vet om.»
»Funnits.»
»Ja, Pål och jag ...»
Hennes läppar famlade fåfängt efter ord.
Börjes blick blef skarp och hård, den borrade sig in i hennes ansigte ett ögonblick, och så blef den lugn, mulen, ogenomträngligt lugn.
»Fortsätt med hvad du ämnade säga», sade han så onaturligt stelt som om han knappt vågat röra läpparne af fruktan att förråda sin sinnesrörelse, »det var naturligtvis ingenting som kan ha med pojkens namn att göra.
Hvad var det med Pål?»
»Det var någonting ... eller rättare, det var knappt någonting, men det var inte riktigt rätt.
Jag skulle önskat att jag aldrig sett honom, att han aldrig kommit hit.»
»Det der kan ingen menniska förstå.
Menar du att du var kär i honom?»
Tonen var ingenting annat än sträf, blicken så underligt återhållen, forskande.
»Det var som ett slags hemligt förstånd mellan oss.»
»Mellan er båda?
Pål visste då om det!»
»Hur började det?»
»Medan ni spelade schack.»
»Vi!
Han och jag?»