Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af alla det romerska rikets konungar och furstar vid denna tid, år 1710 af vår kristna tideräkning, kunde, om man undantager den oförliknelige August den store af Sachsen – Apollo och Mars i en och samma skepnad – ingen jämföras med Ulrich-Theodor af Anhalt-Dessau, ty vare sig frågan blef om kroppslig skönhet, om anletsdragens regelbundenhet och gestaltens majestät eller själens egenskaper var denne den mest fulländade prins och mansperson, som man kunde se för sina ögon.
Hans fader, den regerande hertigen, Ulrich- Ferdinand, hade ej haft någon möda ospard för att tillse, att sonen öfvades i alla de stycken, som det höfdes en arfprins af ett så ärofullt hus och den blifvande fursten i ett så förnämligt rike att känna.
Den lärde holländaren Loccenius från Accademia Philippina i Leyden hade fört Ulrich-Theodor in i de gamla auktorernas verk, som äro källor med alltid frisk dryck, och den åldrade grefve Lichtenstein, krönt af ära från sina kampanjer med prins Eugen vid Zenta i Ungern, hade instruerat honom i vapnens konst.
Man visste också icke, hvad man skulle beundra högst hos Ulrich-Theodor: den oefterhärmliga behagfullhet, med hvilken han på hofvets högtidsfester underhöll damerna med komplimenter och blommerade talesätt, eller den kvicka hurtighet, med hvilken han vid karusellen förde lansen och på vildsvinsjakten tyglade springaren.
Ulrich-Ferdinand, som var en synnerligen gudlig herre och aldrig försummade högmässan eller, fast försynen placerat honom så högt, glömde att i stoftet tacka skaparen för hans stora nåd mot kreaturet, höll en sträng tukt vid sitt hof, i synnerhet sedan han själf för otrohet med en kapten vid lifvakten måst inspärra sin andra gemål Isabella af Schwedt – Ulrich-Theodors mor, den högt älskade och fromma Dorothea Amalia af Anspach, hade gått till en bättre värld för redan tjugo år sedan – på Friedrichsteins fästning.
Det oaktadt förvärfvade arfprinsen tidigt namn för att vara den galantaste unge furste i Tyskland.
Förgäfves lät Ulrich-Ferdinand risa vid kåken och föra till spinnhuset en danserska från den hertigliga slottsteatern, som inlåtit sig i kärlekshandel med prinsen.
Det saknades aldrig damer både från hofvet och staden, som trotsade upptäckt och faror för att mottaga en så älskvärd furstes hyllning, och de väl underrättade hviskade, att så ofta Ulrich-Ferdinand sände Ulrich-Theodor till kavallerilägret ute vid
Sonderhausen för att draga honom bort från residensets frestelser, följdes han af en eller annan förnämlig dam, som utklädd till lifpage posterade i hans tält.
Läsaren må dock icke af detta draga den förhastade slutsatsen, att arfprinsen var en fördärfvad yngling, alldeles glömsk af de råmärken sedelära och religion utstaka, men visst är, att hans kropps- och sinnesbeskaffenhet var synnerligen amoureus, att han hade en brinnande och öm inbillning, och att han icke utan skäl ansåg kärleken såsom en af de allra ädlaste passioner, hvaruti människan kunde likna sin skapare.
Vare sig nu Ulrich-Ferdinand genom sina kunskapare kände sonens lefnadssätt och fruktade, att denne gick den breda vägen till fördömelsen eller han på grund af sin höga ålder och bräcklighet – han tålde icke längre mer än trenne flaskor af den gamla Rüdesheimern vid taffeln, och hans lifmedikus sökte förgäfves genom ymniga åderlåtningar bota hans stora svaghet – började tänka på kronans framtid, beslöt han att påskynda den trolofning, som hans ambassadör i Greiz redan förberedt med prinsessan af därvarande hus, Richissa af Reuss, systerdotter till själfva hans kristliga majestät kejsaren.
Ulrich-Theodor tog denna sin höge faders afsikt utan större ledsnad med en god sons pliktiga lydnad.
Han var dessutom högst intagen af ett porträtt, han fått af prinsessan, infattadt i briljanter och ädla stenar.
Men kostbarare än någon äkta pärla var bilden själf, visande ett naturens mästerverk.
Ehuru prinsessan knappast fyllt sitt fjärde lustrum, var hon redan en yppig skönhet med de vackraste skuldror och det hvitaste hull i världen.
Det gyllene håret skimrade som en furstekrona kring hennes panna, och de svarta ögonen lyste i fuktig glans.
Munnen var formad som den lille gudens egen båge, och intet elfenben var hvitare än hennes hy.
Ulrich-Theodor hade genom sin förtrogne vän, Hengstenberg, sökt taga reda på sin tillkommandes humör och komplektion, och han visste, att hon var mildheten själf, kanske blott något för mycket porterad för melankoliska drömmerier.
Hon älskade att i timtals sitta lutad mot slottsbalkongens balustrad utan att tala eller taga sig något för, betraktande blommen, som föll mot sandgångarna, eller krusningen på vattenspegeln efter dammens svanor, och luktflaskan föll ur hennes bleka fingrar, utan att hon själf märkte det.
Men hon hade visat stor belåtenhet med den afbildning af Ulrich-Theodors fysionomi, som öfverräckts henne af ambassadören, och hennes bref voro så polerade, som man kunde vänta af en prinsessa af det vittra
Reusska huset, hvilken till på köpet haft till hofmästarinna baronessan Kalb, som Ludvig XIV själf visat ganska mycken uppmärksamhet i Versailles.
Ulrich-Theodor fogade sig så gärna efter sin faders vilja.
Han anhöll blott att före trolofningen få göra en resa med sin förtrogne grefve Hengstenberg för att hafva sett världen, innan han satte sig ner som stadig arfprins och äkta man.
Ulrich-Ferdinand fann denna åstundan ej vara orimlig, utan gaf sonen en utrustning, värdig hans höga rang, och följd af sin trofaste Pylades begaf sig Ulrich-Theodor åstad.
Det skulle blifva allt för vidlyftigt att här redogöra för alla de äfventyr, dem han upplefde under denna långväga resa, men man får ej underlåta att omtala, det han öfverallt utan att röja sin lysande värdighet – ty han for inkognito under namn af baron Steinhoff – förvärfvade aktning och ömt deltagande genom sin manhaftighet, sin frikostighet, sitt ädla väsen, sin rika och lifliga talegåfva.
Det gick så långt, att då han frivilligt uppträdt vid en tjurfäktning i Madrid, konungens gemål genom sin allmoseutdelare lät föra honom in i sin sängkammare genom en löntrappa, och om han därvid visade all lojalitet mot hennes katolska majestät, berodde det ej minst därpå, att han redan ingått en kärlekshandel med donna Antonia Medina d’Alvarez – maka till Spaniens mest svartsjuke äkta man – som han med ögonskenlig fara att blifva dödad på fläcken besökte, så snart kvällen kom.
Det är ej godt att säga, när han skulle hafva lämnat Escurial, slagen som han var i de olösligaste bojor – ty hvilka fjättrar äro starkare än könets? – om ej don Alvarez upptäckt förhållandet och med dragen dolk tvungit sin olyckliga maka att tömma en giftdryck, som han tillredt efter en blott allt för kunnig spansk
Locustas råd, och därefter dräpt sig själf öfver sin fullbordade hämnd.
Ulrich-Theodor, som förgäfves genom en tät vakt sökt kämpa sig fram till sin älskades undsättning, och svårt sårad förts till sin bostad, föll vid underrättelsen härom afdånad i sitt blod.
Öfver en månad lefde han sedan i så djup sorg och nedslagenhet, att Spaniens damer hyste medömkan med honom, och med möda lyckades det den trogne Hengstenberg att föra honom bort från skådeplatsen för detta dystra minne.
Likväl gjorde småningom tiden, den store läkaren, och ungdomen, den raske hjälparen, sitt, och Ulrich-Theodor reste hemåt från stad till stad, öfver allt väl emottagen och sjungande:
A l’amour on résiste en vain
Qui n’aima jamais, aimera demain.
Först aftonen före sitt intåg i Greiz blef han allvarsam och tankfull och sade suckande:
»Min käre Hengstenberg.
– Nu hafva vi spelat slut vårt första parti – det var hasard à la façon de Biribi, men nu börjar det jämna partie, där man ej skall växla moitié.»
»Ers höghet har redan vunnit den högsta vinsten,» svarade grefve Hengstenberg ... »Naturen tycks hafva tömt ut all sin förmåga, när hon skapade prinsessan Richissa.
Ingen har någonsin sett något mer fullkomligt och en furstinna så värd att blifva gemål till det romerska rikets mest galante prins.»
Intåget i Greiz var det praktfullast möjliga.
Richissa var högeligen älskad för sin skönhet, sin gudaktighet och sin gifmildhet.
Också lyste hela staden som en enda balsal, och på floden låg en illuminerad galer och gungade – en präktig syn.
Öfverallt kunde man se de artigaste sinnebilder och deviser.
Mellan löfguirlanderna vid stadsporten fick den fägnade åskådaren läsa följande sirliga quatrain:
Välkommen prins utaf Anhalt,
för dig blir aldrig hjärtat kallt.
Vi hylla dig med allt gewalt,
när du för Amor här gör halt.
Och öfver rådhusets portal prunkade sjustjärnan med inskriften »den sjunde är funnen», hvilket rapporterade sig till, att det var sjunde gången genom dylik äkta förening, som de ärevördiga Maximilierna i Reuss förbundits med de ärorika Ulricharne i Anhalt.
Öfverallt hördes styckeskott och muskötsalfvor och lyste fröjdeeldar.
Så gick trolofningen för sig med all den ceremoni, som ett så lysande tillfälle kräfde, och på aftonen var det galataffel i stora spegelsalen, vid hvilken musikanter spelade på särskildt därför rest estrad.
Ensamt Ulrich-Theodor var tyst och sorgsen, där han satt under tronhimmeln och kände Richissas blick hvila på sig.
Det var något inne i hans hjärta, han kunde icke beskrifva hvad, som tärde honom, och han drog sig till minnes en berättelse, hans höge fader brukade berätta från den dag, då han smordes till konung efter Ulrich-Theodors högtsalig herr morfar, Frans-Ulrich – att kronan känts så tung, att han hvarken kunnat glädjas eller tänka.
Det samma tyckte sig Ulrich-Theodor nu känna.
Det var såsom han införts en dräkt så tung, att han ej förmådde bära den.
Men när efter taffeln dansen skulle begynna, hörde han en stämma som hviskade:
»bellissimo principe – che piacere di ballare con lui», och när han vände sig om såg han, att dessa ord kommo från en synnerligen skön dam.
Hon såg ut som ömhetens fé själf.
Ehuru ej stor och rätt spenslig, var hennes växt af fint behag.
Hennes anletsdrag hade en finhet och en liflighet utan like, ögonen lyste af eld, kvickhet och innerlighet, och de svarta lockarna förhöjde glansen af hennes hy, hvilken utan konstens hjälp hade en beundransvärd rodnad.
Det var savojiske ambassadören Buoncompagnis gemål.
När Ulrich-Theodor dansat den första kontradansen med prinsessan Richissa, gick han fram till markisinnan, och med en oemotståndlig blick sade han:
»Prinsessan
Richissa har uppmanat mig att dansa med den vackraste damen vid sitt hof, tillåter ni därför, markisinna?»
»Då är ers höghet olydig emot prinsessans befallningar, som vänder sig till min ringhet.»
»Nej, fru markisinna.
Prinsessan har allt för godt omdöme för att kunna mena någon annan än den dam, som Venus själf med hemlig afund skulle anse som sin syster.»
Ulrich-Theodor förde henne vid handen ut till danssalen, men från tronhimmeln såg
Richissa efter dem i tyst melankoli som efter dammens lustseglande svanor.
Men på aftonen, då Ulrich-Theodor skulle draga sig tillbaka till sin sängkammare, suckade han så djupt som om hjärtat ville brista och såg ut i natten.
Men grefve Hengstenberg dristade ett graciöst skämt öfver hans svårmod:
»Ers höghet suckar väl så tungt därför att det blott varit trolofning och ej förmälning, som firats i afton.»
»Hengstenberg!
Ack, du ser i mig den olyckligaste varelse under solen.
Samma dag jag trolofvar mig erfar mitt hjärta för första gången den verkliga kärleken, ej den lägre, som blott eftertraktar sinnets dissipation, nej den sublimare, som Cyrus och Mandane kände, och som är sorg och bekymmer och man kan dö af.
Jag älskar markisinnan.»
Ulrich-Theodors stämma var så genomträngande, minen öfver hans eljes så hurtiga och frimodiga ansikte så sorgsen, att Hengstenberg fattades af medlidande.
»Ers höghet, markisinnan har en fransysk kammarfru, La Fleur, som är hennes förtrogna, och det faller sig så lyckligt, att ers höghets förste löpare, Schmidt, hvilken är en stor skälm och vågar imitera sin nådige herre, besöker henne i hemlighet.
Ers höghet har sålunda en väg att närma sig den sköna damen, som säkert ej kan vara omänsklig nog att motstå en sådan beundrare.»
»Å, Hengstenberg, du räddar mitt lif, hur skall jag kunna tacka dig,» utropade Ulrich-Theodor, tog genast fjädern, och förfaren som han var i att skrifva de artigaste epistlar, nerskref han genast följande rader:
Biljett.
Hur oviss, hur vansklig är ej människans lott!
Då hon redan tror sig i den trygga hamnen, krossas skeppet af stormen, och då man tycker sig som mest i säkerhet, träffas hjärtat af ett skott, för hvilket ingen frälsning finnes!
Madame, bestäm öfver mitt öde – det ligger i edra händer.
Svara mig blott, att jag ej väckt ert misshag, och ni gör mig till den sällaste bland dödlige, men om jag dristat mig allt för långt, i det jag vågat säga er det jag icke har kraft att fördölja, låt då en olycklig i sin förtviflan åtminstone få den lyckan att höra sin dödsdom af de läppar, hvilkas minsta ord äro hans befallningar, och hvilka han aldrig skall upphöra att tillbe.
Denna biljett bar löparen Schmidt till La Fleur, och då hon tvekade att framlämna densamma, lät han en så stor diamant lysa för hennes ögon, att hon förlorade alla betänkligheter.
Men Ulrich-Theodor fick ingen ro under natten, och tidigt i gryningen drog han ut på ridt, och prinsessan
Richissa vaknade bestört vid hofslagen, och med hjärtat i halsgropen lyssnade hon till deras sorl.
Men då markisinnan Buoncompagni satt vid sin toalett och klädde sig, lade La Fleur skälmskt leende en biljett i hennes hand.
Men markisinnans ansikte öfvergöts af en purpurröd rodnad, när hon igenkände sigillet.
»Tag tillbaka biljetten, La Fleur, och om din härskarinnas välfärd är dig kär, nämn aldrig dens namn, som skrifvit den ...
Ack, mitt hjärta har ändock allt för mycken lust att ihågkomma det.»
Så fick Ulrich-Theodor obrutet sitt bref tillbaka och visste förtviflad ej, hvad han skulle taga sig före.
Han föll i den djupaste melankoli, men beslöt till sist att vedervåga ännu ett försök, och skref då följande rörande ord, som en kvinna med öm och ädel själ måste hafva svårt att motstå:
Om ni kände till min förtviflans djup, madame, skulle ni hafva medlidande med ett hjärta, olyckligt, men ej er ovärdigt, och som, om också ni är grym nog att framhärda med den hårdhet, som blifver min undergång, aldrig kan annat än till sitt sista slag klappa för er.
La Fleur hyste åter samvetsbetänkligheter att mottaga skrifvelsen, och först sedan Schmidt ur en börs uppräknat 200 pistoler, tog hon den och lade den på sin härskarinnas bord.
Denna gång kunde ej markisinnan motstå att bryta och läsa den, och då hennes listiga förtrogna märkte detta, sade hon halfhögt som för sig själf: »Jag vill dö, om det finnes någon fru, om än aldrig så ärbar, som skulle kunna motstå en sådan prins», och medan markisinnan rådvill ömsom rodnade och bleknade, öfvertalade
La Fleur sin härskarinna att skrifva några ord till svar, hvarvid hon med darrande hand tecknade följande rader, tydligt talande om den kamp, som rådde i hennes själ:
Den ovärdiga ers höghet benådat med ord allt för vackra för att kunna vara sannfärdiga, skulle för intet pris i världen vilja tillfoga den högtställda dam, hvilkens ödmjuka tjänarinna hon är, någon sorg.
Lyckligtvis är hon allt för litet fåfäng för att våga tro, att hennes obetydlighet kunde ställas i någon sådan jämförelse, och hon ber då att med skyldig vördnad och intresse för en af henne som af alla hans undersåtar varmt älskad prins, få dölja hvad som försiggår i hennes själ och ej uttala en för alla olycksalig önskan om, att af fyra olyckligt bundna skulle kunna varda tvenne lyckliga.
När Ulrich-Theodor erhöll denna skrifvelse, blef han så förtjust, som en dödsfånge som benådats, ty i dess sista rader trodde han sig kunna läsa en blyg och förtäckt förklaring om genkärlek, och då markisinnan älskade att bära den sköna couleuren, som är känd under namnet Celadon-bleu, fäste Ulrich-Theodor en rosett af samma färg på sin barett till tecken, att han ville tjäna och strida för henne, såsom det en höfvisk riddare anstår att göra för sin dam.
Hvar morgon sände han henne de ömmaste och sirligaste komplimanger på vers såsom följande artiga quatrain:
O Phyllis af begär, jag dör hvar dag för dig,
men denna kärleksdöd så ljuf dock är i sig,
att, salamandern lik, i sådan smärta
förnyadt lif får städs mitt hjärta –
Men markisinnan visste så skickligt att undvika honom, att han aldrig fick tillfälle att tala med henne mellan fyra ögon och i enrum.
Ulrich-Theodor blef både blek och sjuk af längtan, och då han till sist icke längre kunde härda ut, gömde han sig med La Fleurs tillhjälp i markisinnans sängkammare för att tvinga henne till ett samtal.
När hon kom in, störtade han sig för hennes fötter, och hans sinnesrörelse var så stark, att han där med en suck föll i vanmakt.
Medkänslan tog då hos markisinnan öfverhand öfver den rättmätiga harm hon kände, och förskräckt sprang hon efter luktvatten.
»Ack,» hviskade Ulrich-Theodor med svag röst, »det är ej ungerska drottningens vatten, som kan hjälpa mig, men en annan dyrare medicin, som ni ensam äger, men är omänsklig nog att neka en sjuk.»
Ulrich-Theodor sade detta med så rörande uttryck och en sådan eld i sina ögon, att markisinnan ej kunde vredgas.
»Res er, Ers höghet, det är ej er plats vid en ringa undersåtes fötter», och ömt bleknande föll hon i hans armar.
»Min älskade Therese,» hviskade prinsen.
Under den djupaste rörelse svuro de hvarandra evig kärlek, och natten tycktes alldeles för kort för alla de smekningar och bedyranden, som de önskade växla.
Trötta insomnade de i gryningen och vaknade först långt fram på dagen af ett häftigt buller.
Det var markis Buoncompagni, som hemkommit från ett jaktparti och nu skyndade till sin hustrus rum för att glädja henne med sin oförmodade ankomst.
Man kan fulleligen förstå hans obehagliga öfverraskning, men Ulrich-Theodor grep sin värja, och som markisen var en stor pultron, flydde han ur rummet.
Men i stället för att tiga ilade Buoncompagni till den ene af sina vänner efter den andre och berättade sin olycka.
De sökte trösta honom med, att Amphitryon också delat med Jupiter.
»Ja, men Jupiter var en gud,» klagade markisen.
De erinrade honom då om, att många berömda och lojala undersåter i Frankrike och England gjort detsamma med sina monarker.
»Ja, men jag är icke hertiglig Anhalt-Dessausk undersåte,» fortfor Buoncompagni, »utan konungslig Savojisk.»
Hans vänner rådde honom då att söka tjänst hos Ulrich-Theodor.
Det gjorde han också, och prinsen utnämnde honom på stället till sin öfverceremonimästare.
Under de tre dagar, inom hvilka dessa märkliga tilldragelser utspelats, hade prinsessan
Richissa suttit blek och stilla i sitt rum, och ingen hade fått ett ord ur henne eller kunnat förmå henne att taga någon föda.
Hon grät för sig själf, till dess hon fick häftig fluss och feber, och baronessan Kalb, hennes öfverhofmästarinna, hörde henne yra om en borttappad ring, efter hvilken hon rodde och letade på en svart slottsdamm.
Ulrich-Theodor reste emellertid hem till residenset i Dessau under förevändning att se till, att allt som sig borde blef behörigt ordnadt, men dessa sakers föranstaltande öfverlät han åt grefve Hengstenberg och for själf med markisinnan Buoncompagni till det lilla jaktslottet Mon-Bijou.
Detta slott, som var byggdt af Ulrich-Theodors morfar, Frans-Ulrich, kallad den vise, låg i en tät skog vid en vacker flod.
Då markisinnans kaross kom in i skogen, möttes hon af guden Pan, omgifven af dryader och nymfer, hvilka skönt bekransade med blommor hälsade henne välkommen och under ljuf musik af skallmejor och säckpipor hyllade henne såsom skogens härskarinna, och när hon kom till parkgrinden, öppnades den af två små morianer, hvilka räckte henne nyckeln af guld på ett hyende af sammet.
Ingången till parken formerades af djupa konstgjorda grottor, mellan hvilkas droppsten fontäner spelade.
Igenom häckar, vackert och symmetriskt skurna, med bilder af olympens gudar och gudinnor i naturlig storlek kom man fram till ett alldeles turkiskt tält, i hvilket allt var turkiskt, och femton praktfullt klädda turkar på brickor af guld serverade alla slags förfriskningar.
Här hälsade Ulrich-Theodor markisinnan välkommen eller rättare bad att själf få vara hennes gäst, ty han kallade Mon-Bijou hennes, och han förde henne in i själfva slottet, där allt var ordnadt på det grannaste, och allt väfdt i hennes älsklingsfärg, celadon-bleu, intill själfva sidenet på sängen, som uppbars af tvenne amoriner, hvilka kastade rosor och vallmo ur gyllene ymnighetshorn.
»Se där, er tron, sköna markisinna,» sade Ulrich-Theodor med ett fint skämt.
Här i Mon-Bijou fingo nu de båda älskande ett himmelskt paradis på jorden, och långt ifrån att aftaga tycktes deras kärlek växa under den ömsesidiga samvaron med det dyrkade föremålet.
När de ej jagade hjort, lustvandrade de i skogen och stego ned i gondolerna vid slottets brygga, och Ulrich-Theodor rodde själf markisinnan öfver till Fasanön, där de kungliga fasanerna uppföddes och vårdades, och på gräset där i skuggan af de gamla träden sutto de i timmar, ömsom samtalande och ömsom sjungande till cittran.
– Ulrich-Theodor sjöng:
Hur fagert skogens fåglar små
bland kvistar månde kvittra,
och strängarne en spelman slå
på gyllne kärlekscittra,
de dock ej kunde tolka rätt
min Phyllis’ ljufva väsen,
mer däjelig på hvarje sätt,
än någon ört bland gräsen.
När Phebus’ bloss i öster står,
när nattens dok bli fällde,
till Phyllis städs min tanke går
till Astrilds ljufva välde,
och när jag kysser rosenmun
med marmorhvita tänder,
ej sällare finns i den stund
en man i Amors länder.
Markisinnan Buoncompagni sjöng:
I trän som skugga hvälfven,
I löf i blomsterlunden,
som för Zephyren skälfven,
hör Phyllis’ tro är bunden.
Hon fångad är mer än en trast
kan i ett giller vara,
och hennes hjärta sitter fast
som lo i jägarns snara.
För herde utan klander
i brand har själen brunnit,
till evig tid Sylvander
har hennes hjärta funnit.
I lust det slår, i sorg det slår,
för älskarn skall det brista.
Den dag som han från henne går,
blir säkert hennes sista.
Men alltid när markisinnan kom till dessa rader, svek henne rösten och med bortvändt ansikte började hon gråta.
»Hvarför dessa tårar på er vackra kind?» frågade Ulrich-Theodor med ömt deltagande.
»Ack, min prins, jag känner, att den dagen skall komma, då ni skall öfvergifva mig, och jag skall mista det ädlaste hjärta och den mest fullkomliga själ på jorden.
Döm själf, i hvilket tillstånd jag då måste vara.
– Ack, aldrig skall jag kunna öfverlefva det.»
»Markisinna, er egen fullkomlighet är den bästa borgen på min trohet.
Hvar skulle kunna finnas ett så ömt hjärta och en så fulländad själ som er?»
Ulrich tog hennes händer, tryckte dem hetsigt, betäckte dem med kyssar, och de sade hvarandra en oändlighet af vackra och ömma saker, till dess deras sinnen voro öfverhöljda af lycka och de i famntag glömde allt.
Men om prinsessan
Richissa talade de aldrig, fast Ulrich-Theodor ofta såg högeligen bekymrad och tankfull ut, när bref kommo från hans höge fader, som förebrådde honom hans uppförande som ingifvet af Satan, och erinrade honom om, att han var Guds mask, som skulle trampas till stoft af straffet, eller när stafetterna kommo och kallade honom till staden.
Och så snart markisinnan blef lämnad ensam i Mon-Bijou, såg
La Fleur henne sitta blek och liflös som en bild, utan att ens smeka sin älsklingshund Citron och endast rörande läpparna, som hon för sig själf om och om räknade dagarna.
Men när Ulrich- Theodors springare blott hördes på afstånd, sköt all bloden upp i hennes bleka kinder, och med yr glädje gick hon sin älskade prins till mötes.
Men under dessa skiften af lycka och sorg – ty här i världen gifves ej någon rätt ogrumlad och verklig lycksalighet – gick tiden till ända, till dess den af dem båda så fruktade afskedsstunden kom, då prinsen skulle rida prinsessan
Richissa till mötes vid riksgränsen i och för förmälningens fullbordan.
Afskedet blef, som man kan tänka, det sensiblaste.
Väl en fjärdedels stund låg markisinnan afdånad, stum, utan att annat än med tårar kunna betyga sin sorg, och förgäfves lofvade Ulrich-Theodor att snart efter högtidligheterna komma åter – markisinnan tryckte hans hand så förtvifladt som för den sista skilsmässan.
Så skedde emellertid förmälningen med den prakt och ståt, som äro öfliga vid dylika tilldragelser.