Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förra är så mycket hårdare för den fattiga, sorn han ej har samma utvägar alt försörja sig, som dtu rike.
Jag vill fråga, om det ej är bättre, ali jag har Den 5 S c p l e m b e r c. m: en liten jordlapp, der jag kan sätta en stuga oell hafva tak Öfver hufviulet, än att drifva landsvägarna omkring.
Jag lior under hela den tid, jag varit landtbrukare, observerat det förhållande, alt fattiga hushåll, så länge de hafva tak öfver hufvudet, ganska litel ligga församlingen till last.
Jag har uti min ort flera exempel, sorn mycket tala derför.
Man påslår, att dessa hemmansklyfningar, backstugor, o. s. v., åstadkomma fattigdom och brott.
Jag får i detta afseende endast hänvisa till Fångstyrelsens berättelse.
Deraf finner man att ingen class så litet befolkar correclionshusen, som backstugusiltarne.
För den händelse, att Frill.
förslag ej skulle gå i verkställighet, utan pluraliteten af R.
St. besluta, att en författning 0111 hemmansklyfningen skall finnas, vill jag utbedja mig, att både vid Utsktns och comiterades förslag få göra några få anmärkn:r.
För det första anser jag orimligt hvad sorn uti comiterades förslag finnes anfördt, nemi. att man, för att vara besutten, skall äga en hemmansdel, sorn kan föda 4 arbetsföra personer, ålan måste val mena att de skola födas och klädas riktigt.
Hvar och en vet att ett tjenstehjon kostar i stat oell lön 100 r:dr.
Vill jag nu räkna att en hemmansägare försl då är besutten, om hans hemman kan föda 2 män och 2 qvinnor, så skulle deraf uppkomma en summa af 4°° *'dr, d. v. s. ungefärligen afkastningen af ett helt mantal.
Vill jag nu laga för afgjordt, att de ej skulle lefva alldeles så väl sorn ett tjenstehjon, och antaga kostnaden lill 200 r:dr, så blir delta likväl orimligt.
Här finnes dessutom en contradiclion emellan 2 §:n och 8 §tn 3 morn.; ty det står uti 2 §:n, att ett hushåll of 4 arbetsföra personer må kunna af gårdens afkastning underhållas, och i 8 §:n 3 mom. står: ”0111 och i hvad mån od”lingstillfällen finnas, och hemmansdelcn således, genom be"gagnandel deraf, kan till högre afkastning uppbringas, samt ”huruvida åboen af binäringar kan hafva säker och ständig ”förtjenst.”
— Detta är yttradt i afseende på hvad som skall iakttagas af ilen, sorn skall pröfva, huruvida mindre del än •gCdel må anses tillräcklig för besuttenheten.
Således finnes att man vid sådana tillfällen äfven bör göra afseende på i hvilken ort hemmansdelen är belägen, och 0111 der finnes tillgång till binäringar, i hvilket fall hemmansklyfningen bör få sträckas längre.
Det är en contradiclion emellan dessa begge §§, som jag ej vet huru man skall rätta.
För öfrigt instämmer jag fullkomligt i den invändning, som Hr von Rosen och Gr.
Posse gjort emot 6 §:n, och detta så mycket hellre, som hvarje landshöfding kan hafva en olika öfvertygelse oni huruvida hemmansklyfningen lill större eller mindre del kan vara nyttig; och det skulle derföre kunna hända, att uti det ena länet anser man en hemmansägare kunna vara besutten på -jj, då deremot i ett annat län man ej anser honom besutten på mindre än i hemman.
Vidare hafva Utskrn i den 9 §:n åberopat en reservation af en bland comiterade, Hr Just.caneelleren Faxe, och på grund deraf velat tillåta, att lösningsrätt äfven hädanefter må vara I i Ilä 1 en; så att t. ex., der hemmansklyfning liar ägt rum, utan alt det skett i vederbörlig ordning och med vederbörlig tillåtelse, men den nye ägaren har fått köpecontract, kanske äfven fasta på sin lilla bit och måhända också suttit der en längre tid, en rikare granne skulle hafva rättighet att instämma honom och lösa sig lill hans hemmansdel.
Detta afstyrker jag helt och hållet, ty derigenom skulle uppkomma rättegångar och mångfalldiga oredor, och det skulle leda lill en mängd menniskors ruin.
Äfven niimnes uti detta förslag, att mässar skulle få afskiljas från hemman.
Om någon betänklighet funnes, så vore det väl alt helt oell hållet afskilja en stor måsse från ett hemman, då man på en sådan aldrig kan vinna sjelfständig bergning.
Jag afstyrker alltså detta stadgande.
Jag har nu gjort de anmärkningar jag ansett nödiga i afseende på författningen, och får förnya mitt förklarande att jag helt och hållet instämmer med Frih. Cederström.
Hr Coyet, Carl Aug.:
Det är ej, på sätt Gr.
Frölich förmodat, alt ifrågavar.
1827 års författning möjligen för Malmöhus lan skulle vara af en vådligare beskaffenhet än för Rikets öfriga län, utan det är, på sätt Frih.
Leijonhufvud riktigt anmärkt, en följd af missbruk utaf samma författnings-sladganden, och lill följe af locala förhållanden, hvilka underlätta jordstyckningen inom samma län, som man önskar en inskränkning eller åtminstone, genom nu föreslagna controller, en rättelse af denna författning.
Alt sådant, på sätt Frih.
Cederström uppgifvit, skulle vara stridande emot innehållet af 16 §:n RegF:n, är svårt att inse; ty der omtalade afhändande utaf gods, utan dom oell ransakning, kan på intet vis tillämpas frågan om besuttenhet.
Påslåendet att man i denna fråga vill göra gällande ”fördomar för förståndet’’ vederlägges säkrast af det inom Malmöhus län icke okända factum, det personer, sorn församlingarna nekat inflyttning, antingen lill följe af deras dåliga vandel eller af befarad fruktan för fattigförsörjningens betungande utaf deras talrika familjer, detta oaktadt i socknen inkommit genom den enkla proceduren att köpa ^ tunni, jord; allt protesterande å församlingens sida är derefter förgäfves, men försörjandet af de inflyttade åligger likväl socknen.
Någon skyldigheten motsvarande rättighet tyckes i detta fall böra äga rum.
Att, såsom Hr Ribbing anmärkt, lagen icke bör kunna förbjuda giftermål och bosättningar, häfver sin riktighet; men det är en stor skilnad emellan att förbjuda och att uppmuntra; på sätt 1827 års författning hittills tillämpats, har det sednare skett, och följderna deraf har jag redan sökt ådagalägga.
Vi - D e ii 5 S e p t e 111 li e i c, m.
Vidare yttras:
"alt högskberörde (1827 ars) nåd. författnings föreskrifter i de liesta fallen icke blifvit följda, hvarken i afseende på den minsta jordrymd, sorn för sön - dringaimes tillåtelse blifvit bestämd, ej heller i afseende till en riktig beräkning och fastställelse af den afgäld, sorn delaf till stamhemmanet bort utgå.” — ”Att de afsöndrade lägenheterna innehafva redan en till större delen obemedlad folkstock af mera än gooo personer;" och att ”när antalet af alla de personer, som bebo (egna) torp och backstugor, lägges till det sorn förut är angifvet å jordinnehafvare, sorn ej med säkerhet kunna anses besuttne, utgör totalbeloppet af den befolkning i länet, som möjligen kan till stor del komma att betunga fattigvården, icke mindre än 28,685 personer, och således en åttondedel samt något derutöfver af länets hela population."
Jag har åter begärt ordet till följe af några yttranden, som här blifvit afgifnu.
Jag får börja med att instämma uti hvad Hr von Rosen anfört 0111 ett hemman inom Malmöhus län, hvarest den händelse tilldragit sig, att en hel by blifvit så sönderstyekad, att när fråga uppstod 0111 försörjning af några fattiga från denna, sorn från början ägdes af några fä bönder, så slutades det dermed * att hela hyn töll församlingen till last, sedan en delaf personalen flyttats på eorreetioiisinrätlningen.
Jag får dessutom besvara några andra här falJdu yttranden.
Det är sagdt, att den fattige bör hafva lika rätt som den rike att förvärfva jord.
Jag medger, att detta kari vara ganska rätt, om man ur rättsgrunder betraktar Saken; tilen jag mäste också anmärka, att just ett sådant förvärfvande ofta medför den fattiges undergång, jemte det att den medför skada lör de hemman, hvarifrån afsöndrängen skei-, och att dessas åboer ofta derigenom utarmas.
Jag anser derföre ej orätt att för hemtnansklyftiingeu sätta en viss gräns, hvarutöfver den ej får utsträckas.
Den vanliga iiie— loden åtminstone i min hemort är, att en dräng tjenaf några år och förvärfva!- sig ett litet capital.
Detta capital är ej tillräckligt till inköp af sä stor jordrymd; som han beliöfver för sin utkomst; men han köper en rymd af några få tunnland, passar på ett godt är, dä isynnerhet en god potatesskörd är att förvänta, gifter sig och familjen tillväxer; .Sedan kommer en missvext, och då går dfct icke ari ött lefva på den lilla hemmansdelen, arbetsförtjenst fås ej, och familjen blifver en vandrande tiggai personal.
Han kari försörja sig sjelf med arbete, men familjen faller ovillkorligen församlingen till last, om ej värre följder inträffa.
Det är äfven sagdt, att blott de få tak öfver hufviidet, så ligga de ej församlingen till last.
Jag vill medgifva att delta möjligen kan vara förhållandet i skogrika trakter; 13 131 24 i Sö D c n 5 S c p t t ni b c r c. m. men på slättlandet är det ej nog med lak öfver hufvndet, äfven om de dessutom skulle hufva födan, ty der måste hvarje vedträd dyrt köpas oell skogstjufnad*». sorn af back stugusit tärne aldrig räknas för brott, kan ej bär bed; ifvås.
Man önskar alt ingen förtal
Ining må finnas, men vi hafva ju redan en; oell jag hoppas, all den afven matte blifva förbättrad i samma anda, sorn Utsklns betänk, inne håller; men jag vågar dock yrka återremiss, på grund af de anmärkn:r, som här liro gjorda.
Jag har blolt begärt ordet för alt fästa ffr von Roseus uppmärksamhet derpå, att då jag nämnde att elt visst antal tunni, jord borde tagas lill norm för besullenhet, talade jag om uppskattade och ej om geometriska tunnland.
Ju sämre jorden är, ju lägre blir den naturligtvis uppskattad för besultenhet.
Femtio tunnland, hvarpå ingenting kan växa, vet jag ej hvartill de skulle kunna uppskattas.
Då jag inom Utsk:n varit skiljaktig i afseende på formen för UtslLns In tank., eller i afseende på Utsk:ns sätt att framställa sina bestämmelser i denna fråga, hvilket jag tycker är nästan för negativt i det hänseendet, att del blott innehåller separerade artiklar och hänvisar lill yttranden, Som ej finnas uti betänk ; så har jag äfven hufvudsakligen skiljt mig från Utsktns mening i alla de omständigheter, som blifvit vidrörda.
Det är således ej min mening att vederlägga de anmäi kn:r, suni här blifvit framställda mot betänk., ehuru detta måhända äfven Lunde vara förenligt med mina åsigter; helst jag tyckt mig finna, att en del af de nnmärkmr, som blifvit gjorda, egentligen endast afse speciella fall inom elt eller annat dislrict, hvilket jag så mycket mindre kan gilla, som jag tror, att uti stora ekonomiska frågor är det ej exception*!*, eller att ändra ett eller annat missbruk, som bör afses ocfi ligga till grund för en förbättrad lagstiftning, utan del är de allmänna principerna.
Jag har uppträdt nästan ensam för alt försvara jordafsöndring och hemmansklyfning, d. v. s. under så ordnade bestämmelser, som jag tror att en ekonomisk lagstiftning bör söka bereda, för alt åstadkomma den högsta möjliga utvidgning af jordiiganderätlen, eller, i omvändt förhållande, för att skaffa försörjningslillfälle af jorden åt det största möjliga antal af Sveriges innebyggare, alt der förkofra sig eller drifva sin industri.
Man beböfver ofta blott den jordrymd, som kan fordras till gårdstomt, för att derstädes kunna försörja sig med tillhjelp af sina liander.
Jag har länge ifrigt stridt emot, alt genom konstlade controller, vare sig genom gode män elier auetoriteter, försvåra dessa försörjuingsutyägar, och lägga hinder i vägen folden fria indus!lien att äfven i detta fäll finna vägarna öppna för sig.
Jag är sålunda särdeles tillfredsställd att hafva Den 5 S c [i t c ra b c r e. ra. liöil liiir lif lingni ledamöter den tanke yttras, alt mina åsigter arn rikliga lill sina grundsatser, oell att vi således möjligen har kunna vanta ett beslut, sorn är bygd! på liberalare grunder än Utsktns förslag.
Jag bar således intet vidare ali tillägga, än anhållan om återremiss af delta betänkande lill Utsktn, iler jag skall söka göra gällande en eller annan af de grundsatser, som jag uti min reservation framställt, och hvilka jag ej tror vara af den obetydlighet, att de ej förtjena afseende, såvida man verkligen vill uträtta något, icke blott i fråga oni hemmansklyfning, utan ufven uti hvad dermed hanger tillsammans, nemi. bättre ordnade fattigförsörjningsanstalter, så all icke fattigdomen tilltager såsom hittills.
En sådan förbättring kan endast åstadkommas derigenom , att man skaffar lättare utvägar för livar och en att ärligt försörja sig; och detta sker ej derigenom, att man concentrerar allt inom vissa legala förhållanden och stora corn i teer, hvilket systeme förmodligen alltid hädanefter såsom hittills skulle misslyckas och medföra följder, hvilka ingalunda skulle blifva lyckliga för landet.
Jag nekar ej. att hemmansklyfningen kan leda lill ganska stora olägenheter; det ligger lill en stor del uti författningens art, det ligger uti dess missbruk och slutligen äfven deruti, att samhället har gjort så litel för att befordra försörjnings-utvägar, att den fattige ej har annat alt kasta sig på an sädesproduetion på en areal, som ej är tillräcklig för hans utkomst.
Deruti ligger det onda, och innan man ändrat detta, har man ej hunnit långt uti lagstiftningen.
Jag skulle endast med ett ord kunna säga, att jag är förekommen af den sista värda talaren; men efter jag begärt ordet, så vill jag blott gifva tillkänna, att det kän vara ganska möjligt, att sådana förhållanden kunna äga rum i Skåne och andra provinser, der jag aldrig varit ; men, 0111 elt sådant förhållande der existerar, som tillåtit hemmansklyfningen till en sådan oerhörd grad, som här är omtaladt; så måste detta bero på några särskilda omständigheter, på några kanhända moraliska omständigheter, sorn åtminstone ej genom någon författning 0111 hemmansklyfningen låta bota sig.
Det är allmänt kändt, att, uti ett land, der man hört talas oin en öfverbefolkning, och huru det Svenska folket lefver blott af potates och svälter för öfrigt, detta härrörer afen felaktig lagstiftning, genom hvars förändring det likväl numera blir ganska svårt att åstadkomma ett motsatt resultat.
Jag vill icke dermed hafva sagt, att det varit sådana orsaker, som gifvit anledn. till förhållandena uti Skåne.
Utan att neka att olägenheterna af hemmansklyfningen äro ganska stora, vågar jag likväl påstå, att de ej kunna afhjelpas genom en sådan författning som den nu åsyftade.
Jag hemställer dessutom, mine herrar! 0111 en person, som ansåge sig orättvisligen hafva blifvit (råndömd sin jord, någonsin skulle kunna gä in pä alt sadan t varit rätt - iSS Dea 5 Sep tern be v e. m. vist, huru lian skulle kunna anse det billigt, att lian, som ärligt köpt eller på annat satt förvärfva! sin jord, skulle nödgas afstå densamma, derföre att lagstiftaren liar sagt, att den är för liten ål honom.
Då intet skäl, grundndt på sundt förnuft, kan för en sådan lagstiftning anföras; så måste ju denj som en sådan lag träffar, anse den ganska orättvis.
Jag håller mycket troligt, alt det vore bättre att låta en sockennämnd bestämma hvad som fordras lill besuttenhet, än någon annan åtgärd, hvilken den vara må.
Jag tror ej att någon åtgärd kan upptäckas, som kan vara bättre i detta fall, och alla måste i min tanke vara dåliga.
Det var Hr Coyets yttrande och hvad lian uppläst i ämnet, sorn gaf mig anledn. att begära ordet.
Det ur ej någon ovanlighet alt i della ämne finna fördomarna kringgå förståndet.
Detta hafva de gjort hela vägen igenom, och de göra det, som vi nyss bort, annu. ] stället för att i rältsväg köpa sig till den jord, sorn lagligen försåld är, vill man genom lagstiftning låta tilldömma, sig densamma.
Hvad är väl detta, mine herrar, för en slags åtkomst?
Vore det icke lika rätt alt löfva sig till densamma?
Om den jord, som köp! är, äger högre värde än köparen gifvit, så mäste det vara hans rättighet alt för det högre värdet afstå densamma åt hvem han vill.
Att från-? dömma honom jorden, derföre att en sockennämnd eller en länsstyrelse, eller hvilken inom länet sorn helst, behagar säga, att ägaren derpå ej är besutten, det lärer ej slå tillsammans med livad olli mitt och ditt i all lagstiftning hittills gällande varit; utan, oin jag vill åtkomma hvad annan köpt och lagligen vunnit, så måste jag ock gifva honom derför allt hvad lian fordrar och hvarmed lian nöjd blifver.
Ett annat förhållande innebär en rubbning af de författningar, som Konung och Ständer för Svensk rnedborgsniannarätl, i öfverensstämmelse med våra grundlagar, stiftat. i6§:n Reg.- F:n förbjuder
Konungen att någon dess gods afhända elier afhända låta, det må ske genom sockennämnd eller genom landshöfding med sockennämnds biträde.
Köparen mäste äga rättighet alt vora qvar på den jord, sorn han lagligen köpt, och får ej derifrån skiljas, derföre alt det fäller en sockennämnd eller en landshöfding in, att lian skall Hvila derifrån.
Hr Coyet liar yttrat, att en samling af medborgare skulle hafva uppstått, sorn skulle blifva tiggare eller ock som skulle sakna uppfostran.
Det vore just genom en sådan författning, sorn den nu åsyftade, som man skulle skaffa sig en dass ej blott af fattiga, sorn sakna uppfostran, utan af missdådare, sr,un störande lomme att verka på allmänna säkerheten, j.i ! delta blifver en ovillkorlig följd, om man hindrar folket att skaffa sig boplatser och att genom sitt arbete bereda sig välstånd.
Jag får endast tillkännagifva, alt
Den 5 S t p
I o m ber c. m. uSg ju g ingalunda genom fl r Coyets framställning blifvit öfver* tygad om motsatsen lill hvad jag förut anfört.
Jag bade ganska noga öfvervigt den saken, innan jag yttrade mig, oell är och blir fast i min öfvertygelse.
Det är vissel ligen svårt att stifta Ingar i eli sådant land, sorn Sverige, der localen så myckel inverkar på förhållandena; men derföre mår ste man vid en sådan lagstiftning se på hela landet och hiir rudnnt det i allmänhet är beska (fad t.
Jag hemställer till herrarne, hvilket vore bättre, antingen att inom en socken hafva manga sina hemmansbrukare, som behöfde liten hjelp, eller att förvandla dem alla till liggare.
Jag tror, att om de öfrige socknens innevånare blefve hörde, de hellre skulle önska att dessa små hemmansägare finge sitta qvar i sina lius, då de kunde iijelpas med litet nog, hvilket viii vore bättre, än att de sjelfve icke kunde, emedan de voro hilsville, bidraga till sin försörjning.
Här vandrar nog ändå öfver hela landet, förmodar jag, så väl sorn uti min ort, folk, som är utan tak öfver hufvudet, utan tjenst och utan tillfälle lill arbete.
Om 1111 sådana finnas, som hafva ett litet capital af några 100 rtdr, men ej få köpa jord derför, så skulle detta capital snart försvinna, och de skulle då komma på listan af vanliga brottslingar.
Jag förnyar min begäran om ålerreiniss på betänkandet.
Efter den erfarenhet jag vunnit inom det Ian jag har äran alt styra, så har hertimansklyfningen förorsakat många olägenheter, då hemmansägare sitta på j-g och ännu mindre hemmansdelar; men hvad som är ännu värre, är den afstyckning, som nu blifvit omnämnd.
Dessa afslyckningar hafva till större delen blifvit mottagna af tjufvar och kanaljer.
Nästan olla de blott, som på vissa orter af Bohuslän blifvit begångna, äro utförda af sådana personer.
Herrarne torde komma i håg ett rån, som sisth höst begicks i Norra Inlands härad.
De fleste, sorn misstänktes för detta grufliga rån, voro sådane små hemmansägare.
De blefvo arresterade oell sitta nu i länshäktet.
Jag påminner mig ännu en annan olägenhet af hemmansklyfningen.
Vi hafva en socken, Nafverstad, som ligger på gränsen mot Norrige.
Der äro stora skogar, hvarest Zigenare inköpt 3 å 4 tunni., ty enl. nuvar. författning anses de besuttne, så snart de äga 4 tunni. jord.
Der hafva de byggt en stuga och bott der några dagar, sedan de fått stugan färdig; men derefter hafva de satt lås för dörren och ej på flera år sett si(t hem.
Jag kan ej säga, att dessa svarta menniskor göra trakten mycket ondt, men de göra mycket ondt i landet.
Jag har sett olägenheterna deraf, och önskar, att så mycken stränghet som möjligt måtte i delta afseende iakttagas.
Denna fråga har visserligen redan blifvit så pass disciiterad, att jag ej borde ytterligare för - igo Den 5 September e. m. länga öfverläggniogen derom; men då 2:ne principer här stiida om att göra sig gällande, den ena för en alldeles oinskränkt hemmansklyfning, och den andra för en meia inskränkt: så får jag för min del förklara, att jag visserligen förenar mig med deni, som yrkat den sednare.
Hvar och en, som något vistats på Jandet, kunner ganska väl huru den ene efter den andra gifter sig och bosätter sig, endast i förhoppning att kunna berga sig med sin arbetskraft.
Det kan visserligen vara rätt att göra detta i hopp och förmodan att kunna förtjena sin föda, och alt genom understöd på lofligt sätt kunna berga sig; men, såsom en talare nyss anmärkt, industrien i vårt land har icke ännu hunnit den ståndpunkt, att man möjligen kan förtjena så mycket, som behöfves för att kunna lefva deraf.
Att hvar och en endast skulle behöfva tak öfver hufvudet för att hafva sin utkomst, tror jag ej är enligt med verkliga förhållandet.
Mine herrar! i missväxtår får man bäst erfara, huru svårt det ar för socknen och för corn milner i allmänhet, att förse alla dessa fattiga hushåll med derus nödtorft; och missvext inträffar i alla länder och på alla orter, både i skogsbygden och på slättlandet.
Ofta händer att en fattig bonde styckar sill hemman i små delar och säljer det, för att komma ur sin skuld, åt personer, som ej kunna betala, men som på förmånliga betalningsvillkor Jofvat honom full betalning, och följden blir att han får spela bankrut.
Det är icke möjligt att i vårt land förtjena så mycket på en liten hemmansdel, att man kan slå sig ut.
Om hem manskly fningen ej blir inskränkt, så fruktar jag all vi kunde få ännu större fattigdom, än som nu finnes.
Jag får för min del förklara, alt jag anser hemmansklyfningen ej böra utsträckas för mycket, och att, på sätt Utsk. föreslagit, någon utväg bör vidtagas, som bestämmer huru mycket man bör äga för besuttenhet, i hvilket afseende jag får instämma uti det förslag, som Hr von llosen afgifvit.
Hr Coyet: K. förordnm af den 19 Dec. 1827, rör:de hemmansklyfningar och söndringar af jord, liar allmänneligen blifvit öfverklagad, mindre till följe af deri fastställda grunder för besultenhet och rättighet till jordafsöndring, utan fastmer af skäl, att deri upptagna stadganden icke blifvit efterlefda, enär hittills någon control! ej funnits, som kunnat leda derhän, att klyfningarne och af-.öndringarne skett i enlighet med författningens anda och föreskrift.
Den nu föreslagna lagen afser afhjelpandet af det öfverklagade onda, (att det är verkligen öfverklagadt, inhemlas till yttermera visso utaf de fleste af Hrr landshöfdingars sednast afgifna femårs-heiältelser,) och jag vågar, i motsats mot andra värda talare, yrka, att en lagstiftning i detta fall är af behofvet högst påkallad, såvida man ej vill, genom en i oändlighet splittrad jordstyckning, framkalla massor af pro - De n 5 September c. m. le tärer, hvilka, då hvarken deras eget eller andras åkerbruk letnnar för deras bergning tillräcklig arbetsförtjenst, lefvande i fattigdom och okunnighet, och således utan moralisk bildning eller ekonomiskt välstånd, endast skola öka landets tiggareskaror och genom fylleri och brott äfven städernas corrections inrättntr.
Såsom en motbild af den tafla en talare på andra sidan här uppdragit om följderna af 1827 års författning inom hans ort, tager jag mig friheten att citera några ord af det med verifierande fatta stödda utlåt., som tillförordnade comiterade inom Malmöhus län år [834 i detta ämne till K. M. afgifvit.
' Friheten att förvärfva äganderätt till jord synes icke böra underkastas annan inskränkning än den, som är nödig för att betrygga Statens bestånd och befordra medborgares ömsesidiga trefnad och belåtenhet.
Men då en sådan frihet urartar till skada och förfång, ej mindre för det allmänna än individen, måste lagarna sätta en gräns för dess missbruk.
Det anföres till försvar för en obegränsad styckning af jord oell en oinskränkt frihet i dess besittning, att landets välstånd herodes genom ökad befolkning och arbetskraft; att den enskilda kraften mera utvecklas och skapar medel till bergning; samt att ett litet jordstycke, ined omsorg brukadt, kan förskaffa en tarflig utkomst.