Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag således anser rättvisan, menniskokärleken och kristendomen kräfva att oäkta barn tillerkännas lika rätt till arf efter sina föräldrar som äkta barn; då en sådan lag, efter mitt förmenande, ingalunda kan i någon mån vara skadlig för samhället eller komma att uppmuntra och befordra lättsinne och sedeslöshet, och den nu mera icke är stridande mot allmänna tänkesättet i landet; då testamentsfrihelen icke utesluter behofvet af en lag om oäkta barns arfsrätt, lika litet som den gör hvarje annan arfslag öfverflödig; då det synes mig innefatta en uppenbar orättvisa och inkonseqvens att i fråga om arf göra skilnad emellan barn, aflade i hordom eller förbudna leder, och andra oäkta barn, helst den större brottsligheten hos föräldrarne väl ej rättvisligen bör inverka på barnens rätt; då arfsrätten är lika berättigad efter fader som efter moder, samt skälig anledning till tvist undanrödjes, om såsom vilkor för arfsrätt efter fader stadgas att bar net skall vara af fadren offentligen erkändt; — och då jag finner det vara orätt och principvidrigt att, på sätt Utskottet föreslagit, utesluta oäkta barn från arf efter fader, i fall han efterlemnar äkta barn eller bröstar! vingar; får jag vördsamligen tillstyrka, det måtte Rikets Ständer besluta en författning, hvarigenom, med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, sorn äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröst arf vingar, — förordnas, att oäkta barn jemväl må, lika med äkta barn, taga arf efter sin moder, så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom inför
Rätta eller i vittnens närvaro inför prest erkändt.» af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län: »Eganderätt till något förutsätter alltid förvärfvande, hvarigenom den enes rättighet öfverflyttas på en annan, och arfs- eller arfverättighet torde således vara ett begrepp, som icke håller Lag-Utskottets Betänkande J\s 69. 7 stånd, emedan det icke grundas på en annans öfverlåtande af sin rätt.
Detta är väl ytterst orsaken, att lagstiftaren icke kunnat tillförsäkra arftagaren någon absolut rättighet, utan gjort denna beroende af testaments-, gåfvo- och annan dispositionsrätt, hvarigenom det blifvit egaren i de aldraflesta fall öppet lemnadt, att före sin död om sm qvarlåtenskap förordna efter eget godtfinnande.
Vöre arfsrätten fullt lagstadgad, och en nödvändig följd af slägtförhållandet, så kunde, för exempel, en fader icke tillerkänna det ena barnet mer än det andra af sina efterlemnade tillgångar; ty detta vore då ett ingrepp i den enskildes arfsrätt.
Enda rigtiga grunden för delning af afliden persons qvarlåtenskap vore således att hvar och en i lifstiden genom testamente sjelf bestämde i hvars ego qvarlåtenskapen efter testator bör öfvergå, eller med andra ord: på hvem egande-eller dispo sitionsrätten skall öfverflyttas.
Men då i de flesta fall så icke sker, synes lagstiftaren hafva antagit en viss princip för att komma ur förlägenheten, nemligen den att tillerkänna arfvet åt den eller dem, åt hvilka man förutsätter att den aflidne helst skulle vilja öfverlemna detsamma, således i första rummet barn och afkomlingar, dernäst föräldrar o. s. v.
Denna princip har, med mer och mindre utsträckning, sedan lång tid tillbaka varit erkänd och tillämpad i vårt fädernesland.
Frågan är nu, i förevarande fall, om det kan antagas, att föräldrar likaväl unna sina oäkta barn arfsrätt, som de inom äktenskap födda.
Hvad modren angår så tviflar jag icke derpå, att äfven det oäkta barnet, ehuru en daglig och lefvande på minnelse om hennes begångna felsteg, måhända brott, ligger henne lika ömt om hjertat, som det äkta, och på denna grund har jag icke tvekat att med min röst bidraga till det beslut, hvartill Utskottet i detta afseende kommit.
Hvad deremot fadren angår, så vågar jag icke hysa samma förhoppningar på honom och kan dessutom icke förneka den fruktan, att om oäkta barn tillerkännas arfsrätt äfven efter fader, det i ganska många, om icke de flesta fall skall blifva svårt att förmå honom till erkännande af faderskapet, och modren således beröfvas äfven den uppfostrings hjelp till barnet, som lagen tillerkänner henne.
Under det jag således i allo instämmer i Utskottets åsigt om oäkta barns arfsrätt efter moder, hyser jag dock vissa betänkligheter mot den utsträckning, sora gifvits åt arfsrätten äfven efter fader, ehuru jag icke satt mig deremot.
Men jag har i förra fallet velat gå något längre än Utskottets majoritet och utsträcka oäkta barns arfsrätt äfven till afliden moders slägtingar.
Denna utsträckning har fullkomligt lika god grund för sig, som det steg Utskottet nu tillstyrkt.
Lefver moder, när arf faller efter slägtinge, vare sig i upp-eller nedstigande led, eller å sidone, så är hon ju lagberättigad arftagerska?
Hvarföre icke då öfverflytta på hennes barn samma rättigheter för den händelse att hon död är?
Efter den förut uppställda regeln för rättighet till arf måste det antagas, att den aflidna modrens önskan varit att hela hennes arfsrätt skulle öfverflyttas på hennes barn, ehuru hon icke ens genom testamente kunnat göra sin vilja i detta afseende 8 Lag-Utskottets Memorial J\fs 70. gällande.
Sådant Utskottets förslag nu är, skall oäkta barn icke ens få arfsrätt efter egna syskon, än mindre efter fjermare slägtingar.
Af denna anledning är det, som jag yrkat och fortfarande yrkar, alt i Utskottets förslag må näst efter ordet moder införas: och slägtingar på mödernet.» Herr Carlén har tillkännagifvit, att han ej deltagit i denna frågas afgörande.
Ank. till Exp.-TJtsk. deu 6 Okt. 1863. kl. 12 midd.
Memorial, med förslag till voteringsproposition‘nr i anledning af de inom Iliks Stånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande 35, öfver gjorda anmärkningar och BiksStåndens skiljaktiga beslut, i anledning af Utskottets Betänkande JLI 33, öfver dels Kongl Maj is Nådiga Proposition med förslag till ny Strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brollmåls lagsliftningen.
Sedan Utskottet genom sitt Betänkande JV2 35 förelagt Rikets Ständer ett förslag lil! ny Strafflag, i viss mån afvikande från det af Kongl. Maj:t afgifna förslaget, samt Riks-Stånden, vid förehafvande af nämnda betänkande, i några delar fattat sins emellan stridiga beslut och till Utskottets vidare behandling återförvisat andra delar deraf; så hade Utskottet, genom sitt Utlåtande JVs 55, med besvarande af de gjorda anmärkningarne, sökt sammanjemka de stridiga meningarne.
Af Utskottets framställningar i detta afseende hafva till dem, som röra 1 Kap. 1 och 2 §§, 2 Kap. 2 och 9 §§, 5 Kap. 3 och 18 §§.
7 Kap. 3 §, 8 Kap. 1. 4, 5, 6, 11 och 21 §§, 9 Kap. 1, 4, 7 och 8 §§, 10 Kap. 1 § 1 morn., 3 och 10 §§, 12 Kap. Lag-Utskottets Memorial J\t 70. 9 Kap. 3, 5 och 21 §§, 13 Kap. 6 §, 14 Kap. 1, 6, 28 och 46 §§, 15 Kap. 12 och 25 §§, 16 Kap. 3, 8, 10, 11 och 16 §§, 18 Kap. 11 §, 19 Kap. 11 och 22 §§, 21 Kap. 8 §. 23 Kap. 1 och 5 §§, 24 Kap. 3 och 4 §§ samt 25 Kap. 12 §, .äfvensom den i Kongl. Maj:ts nådiga förslag förekommande, af Utskottet uteslutna 17 § i 24 Kap., blifvit inom de särskilda Riks-Stånden lemnadt det bifall, att Utskottets förslag i dessa delar, genom tre eller fyra Stånds röst, numera grundlagsenligen utgör Rikets Ständers beslut.
I afseende åter å 5 Kap. 14 §, 14 Kap. 3 § 2 morn., 4, 5, 10, 11, 38 och 45 §§. 16 Kap. 13 §, 18 Kap. 14 §, 20 Kap. 10 § och 21 Kap. 10 § har sådan röstöfvervigt ej blifvit vunnen; hvarföre jemlikt 73 § Riksdagsordningen omröstning emellan de i dessa delar af Riks-Stånden uttryckta skiljaktiga meningar måste ega rum i förstärkt Lag-Utskott; och varda för detta ändamål förslag till voteringspropositioner nu afgifna; varande i dessa med kursiv stil utmärkt, i hvad mån de olika meningar, som sålunda böra komma under omröstning, äro från hvarandra skiljaktiga. 5 Kap. U §.
Den för denna § af Utskottet föreslagna lydelse har blifvit godkänd af Borgareoch Bonde-Stånden; hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagit Kongl. Maj ts Proposition i denna del.
För den händelse de två sistnämnda Stånden fortfarande vidhålla sina härutinnan fattade beslut, framställer Utskottet vördsamt följande Voteringsproposition JVs 7.
Den som vill att 5 Kap. 14 § i Strafflagen skall, på sätt Utskottet föreslagit samt Borgare- och Bonde-Stånden beslutat, lyda sålunda: »Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt 1. inom två år, om det ej i lagen med svårare straff än fängelse belagdt är, eller 2. inom fem år, om det ej i lagen med svårare straff än straffarbete i två år belagdt är.» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 28 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Memorial JVs 70.
Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat, att ifrågavarande § skall erhålla följande, af Kongl. Majit föreslagna samt af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagna lydelse: »Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt 1, inom två år, om det ej i lagen med svårare straff än fängelse belagdt är, eller 2. inom ho år, om det ej i lagen med svårare straff än straffarbete i två år belagdt är.» 14 Kap. 3 § 2 morn. samt 4, 5, 40, 41 och 38 §§.
Utskottets förslag i dessa delar är af Borgare- och Bonde-Stånden godkändt.
Preste-Ståndet har för detsamma antagit den lydelse, Kongl. Maj:ts Proposition innehåller.
Enahanda beslut är, hvad 5, 10 och 11 §§ angår, fattadt af Ridderskapet och Adeln, hvilket Stånd deremot i fråga om 3 § 2 morn., 4 och 38 §§ skiljt sig från så väl Utskottets som Kongl. Maj:ts förslag; och ehuru således tre olika meningar härutinnan förefinnas, torde dock en kort redogörelse för skiljaktigheten emellan dessa meningar ådagalägga, att någon särskild votering för bestämmande af kontraproposition icke erfordras.
Enligt Kongl. Maj:ts Proposition skulle, i den i 3 § 2 mom. förutsatta händelse, det i samma §:s förra mom. bestämda straffarbete på lifstid kunna inskränkas till viss tid, från och med sex till och med tio år.
Utskottet, som i förra mom. ändrat den af Kongl.
Majit föreslagna straffpåföljden till straffarbete på lifstid eller i tio år, hvilken ändring genom tre Stånds röst blifvit Rikets Ständers beslut, hade äfven föreslagit den ändring i 2 morn., att för den deri omförmälda händelse, det i förra mom. utsatta straffarbete må till fyra år nedsättas. 4 § i Utskottets förslag skiljer sig från motsvarande § i Kongl. Majis Proposition, dels i redaktionen i fråga om karakteriseringen af det i §:n upptagna brott, dels ock deri, att för samma brott straffet, som enligt den Kongl.
Propositionen var bestämdt till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år samt, då omständigheterna voro synnerligen mildrande, kunde nedsättas till straffarbete i fyra år, blifvit af Utskottet på det sätt nedsatt, att på förra stället ordet åtta blifvit utbytt emot sex och på det sednare ordet fyra emot två; och består afvikelsen i 38 § af Utskottets förslag från den Kongl. Propositionen deri, att Utskottet i §:ns 1 punkt föreslagit nedsättning i straffet från straffarbete från och med sex till och med tio år till sådant arbete från och med fyra till och med tio år, samt i 2 punkten förändrat det deri utsatta straffarbete på lifstid till alternativt sådant på lifstid eller i tio år.
Hvad Utskottet sålunda föreslagit är gilladt af Ridderskapet och Adeln, utom hvad rörer straffbestämmelserna i 3§ 2 mom, 4 § och 1 punkten af 38 §, hvilka detta Stånd antagit i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts Proposition. Lag-Utskottets Memorial M 70. 11 Följaktligen äro tre Stånd ense derom, att under det i 3 § 2 mom. antydda förhållande det i förra mom. bestämda straff må nedsättas under tio år; att det i 4 § upptagna brott skall karakteriseras på sätt Utskottet föreslagit;' samt att 2 punkten i 38 § skall erhålla den af Utskottet föreslagna lydelse.
I öfrigt sammanfaller Preste-Ståndets beslut helt och hållet med Ridderskapet och Adelns beslut, så att, genom antagande af delta sednare till kontraproposition, Preste-Ståndets åsigler icke kunna anses blifva i något afseende undertryckta.
Härförutan får Utskottet erinra, att 10 §.ns sednare del, som innefattar bestämmelse om hvad i Strafflagen skall med svår kroppsskada förstås, är lika lydande i så väl Utskottets som Kongl. Majlis förslag, samt att af 38 § 2 och 3 punkterna äro, den förra, enligt hvad nämndt blifvit, genom tre Stånds och den sednare genom fyra Stånds beslut afgjorda; hvadan votering beträffande dessa §§ torde erfordras endast vid 10 §:ns förra del och 1 punkten i 38 §.
Vidare och då den skiljaktighet, som uppstått rörande samtliga i frågavarande §§ och är af beskaffenhet att skola genom votering i förstärkt Lag-Utskott afgöras, afser en och samma grundsats eller den af Utskottet i dessa §§ föreslagna straflmildring, samt, vid sådant förhållande, olika beslut derutinnan icke lära kunna fattas, utan att Lagens konseqvens rubbas, har Utskottet ansett dessa delar af Lagen lämpligen böra blifva föremål för en gemensam votering; och får alltså Utskottet, för den händelse att hvarken Ridderskapet och Adeln eller Preste-Ståndet vill biträda Utskottets förslag, kunna vördsamt föreslå en så lydande Voteringsproposition JV2 2.
Den som vill att 3 § 2 morn., 4 och 5 §§, förra delen af 10 §, 11 §, och 38 § 1 punkten i 14 Kap. af Strafflagen skola erhålla följande af Utskottet föreslagna samt af Borgareoch Bonde-Stånden godkända lydelse: 3 § 2 mom.
»Var gerningsmannen, ulan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den drapne till vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må tiden för straffarbetet till fyra år nedsättas.» 4 § »Har någon genom uppsåtlig misshandel dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller Lag-Utskottets Memorial J\s 70. från och med sex till och med tio år.
Äro omständigheterna synnerligen mildrande; då må straffet nedsättas till straffarbete i två år.» 5 §.
»Varder någon dräpen, som i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med två till och med sex år.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, lill vrede af den dräpne retad, såsom i 3 § sägs, eller förekomma eljest synner ligen mildrande omständigheter; då må straffet nedsättas till straffarbete i ett år.» Förra delen af 40 §.
»Har någon misshandlat annan så, att han deraf fått svår kroppsskada, och var sådan skada åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med fyra till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med ett till och med frjra år.
Var i sednare fallet gerningsmannen, utan egen skuld, af den misshandlade lill vrede retad, såsom i 5 § sägs, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då ma tiden för straffarbetet nedsättas till sex månader.)) 44 §.
»Har någon misshandlat annan, såsom i 10 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med eli till och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år.» 38 § 4 punkten.
»Hafva tvänne, efter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med tio år;» Lag-Utskottets Memorial M 70. 13 röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat, att ifrågavarande lagrum skola erhålla följande af Ridderskapet och Adeln beslutade lydelse: 3 § 2 mom.
»Var gerningsmannen, ulan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den drapne till vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må tiden för straffarbetet till sex år nedsättas.» »Har någon genom uppsåtlig misshandel dödat annan, och skedde den missfiandel med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Äro omständigheterna synnerligen mildrande; då må straffet nedsättas till straffarbete i fyra år.» »Varder någon dräpen, såsom i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, till vrede af den drapne retad, såsom i 3 § sägs, eller förekomma eljest synnerligen mildrande omständigheter; då må straffet nedsättas till straffarbete i två år.» förra delen af '10 §.
»Har någon misshandlat annan så, att han deraf fått svår kroppsskada, och var sådan skada åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och roed två lill och med sex år.» 14 Lag-Ulskottets Memorial M 70. 11 §.
»Har någon misshandlat annan såsom i 10 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är, då skall gernmgsrnannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år.» 38 § / punkten.
»Hafva tvänne, efter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; dömes dråparen till straffarbete från och med sex till och med tio år.» 45 §.
Utskottets förslag härutinnan är godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden; hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagit denna §, sådan den är uppställd i Kongl. Maj:ts Proposition.
För den händelse icke något af sistnämnda två Stånd jemväl vill biträda Utskottets förslag i denna del, får Utskottet således vördsamt framställa denna Voteringsproposition JV? 3.
Den som vill att 14 Kap. 45 § i Strafflagen skall, i enlighet med Utskottets af Borgare- och Bonde-Stånden godkända förslag, lyda sålunda: t »Misshandel, som i 12 eller 13 § sägs, ändå a t den skett mot skyldeman i rätt uppstigande led, maka, stjuf- eller svär föräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 15 eller 37 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifver, eller det blifvit föröfvadt vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 11 Kap. 9 eller 15 § omförmäles.
Vållande, hvarom i 17 § sägs, må ej åtalas af annan än tnålsegande.» röstar Ja; Den det ej vill röstar AV; Lag-Utskottets Memorial M 70. 15 Vinner Nej, kominer ifrågavarande § alt erhålla följande af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet i enlighet med Kongl. Majits Proposition anlagna lydelse: »Misshandel, som i 12 eller 13 § sägs, ändå att den skett mot maka, stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 15 eller 37 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifver, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 11 Kap. 9 eller 15 § omförmäles.
Vållande, hvarom i 17 § sägs, må ej åtalas af annan än målsegande.» 16 Kap. 13. § Denna §, deri bestämmes, när och på hvad sätt för ärekränkning tilltalad eger att styrka gjordt tillmäle har med den lydelse, §:n eger i så väl Kongl Maj:ts Proposition som Utskottets förslag, blifvit godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet.
Borgare-Ståndet åter har för §:n antagit denna lydelse: »Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej med bevisning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall då han tillvitat annan bestämdt brott eller visst slag af brott, eller ock viss gerning, som i 8 § sägs
Har den, mot hvilken tillmälet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom laga kraftegande dom från åtalet frikänd, eller är den, som tillmälet gjorde, ej målsegande och hörer brottet ej under allmänt åtal, eller är tid till åtal försuten efter ty i 5 Kap. 14 skils, då vare ej heller, till befrielse från ansvar för tillmälet, bevisning tillåten.» Bonde-Ståndet har väl äfven fattat ett särskildt beslut i så måtto, sorn detta
Stånd afslagit hela förevarande § och följaktligen för sin del beslutat, att någon föreskrift icke bör i lagen meddelas angående rättighet för den, som blifvit för ärekränkning tilltalad, att med bevisning freda sig från ansvar för gjordt tillmäle; men då genom de tre öfriga Ståndens beslut är afgjordt, att bestämmelse i sådant afseende skall i lagen utsättas, torde omröstning nu kunna ega rum endast emellan de olika meningar, som uppstått angående det sätt, hvarpå en dylik bestämmelse bör afFattas.
Utskottet får alltså, för den händelse, att Borgare-och Bonde-Stånden skulle fortfarande vidhålla sina redan uttalade meningar, vördsamt föreslå följande Lag-Utskotlets Memorial M 70, Voteringsproposition JVJ. 4.
Den sorn vill alt 16 Kap. '13 § i Strafflagen skall erhålla följande af Utskottet föreslagna samt af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagna lydelse: »Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej lill sill fredande framställa bevisning om sanningen af sådant tillmäle, som i 8 § sägs.
Ar tillmäle gjordt om bestämdt brott eller visst slag af brott, och vill den tilltalade styrka, att den, emot hvilken tillmålet gjordes, är till sådant brott saker; vise då laga dom derå.
Har brottel ännu icke varit under åtal eller under pröfning i fråga om skadestånd; dä skall, derest den för ärekränkning tilltalade det vill och han sjelf är målsegande eller har rätte målsegandens uppdrag till talan eller ock brottet hörer under allmänt åtal, och så framt tid till sådant eller till talan om skadestånd ej är försäten, efter ty derom stadgadt är, domstolen lägga den tilltalade lid före att visa, alt lagligt åtal då blif vit anstäldt eller påkalladt, såsom om missgerningars angifvande och åtalande föreskrifvet är, eller ali målsegandes talan örn skadestånd är anhängiggjord, och huru deröfver slutligen dömdt blifvit.
Ej må till befrielse från ansvar för tillmäle om brott annan bevisning vara tillåten.» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej.
Nej, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat, att ifrågavarande § skall, i enlighet med Borgare-Ståndets beslut, erhålla denna lydelse.
»Den, sorn för ärekränkning tilltalas, må ej med bevisning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall, då han tillvital annan bestämdt brott eller visst slag af brott, eller ock viss gerning, som i 8 § sägs.
Har den, mot hvilken tillmålet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom lagakraftegande dom från ålatet frikänd, elter är den, som tillmålet gjorde, ej målsegande och hörer brottet ej under allmänt åtal, eller är lid till åtal försäten, efter ty i 5 Kap. 14 § sltils; då vare ej heller, lill befrielse från ansvar för tillmålet, bevisning tillåten.» 18 Kap. Lag-Utskottets Memorial M 70. 17 18 Kap. 14 §.
Utskottets förslag till denna §, deri såsom ansvar för fylleri stadgas böter, högst femtio Riksdaler, har blifvit antaget af Ridderskapet och Adeln, Preste-Ståndet och Borgare-Ståndet, af det sistnämnda Ståndet dock med nedsättning af bötesbeloppet till tjugu Riksdaler; hvaremot Bonde-Ståndet gifvit åt §:n följande innehåll: »År någon af starka drycker öfverlastad och derunder å väg, gata eller annat allmänt ställe förer oljud eller åstadkommer förargelse, straffes för fylleri med böter, högst tjugu Riksdaler.» Bonde-Ståndet har sålunda gifvit åt fylleriförseelsen en helt annan karakter, än denna förseelse har i Utskottets förslag, enligt hvilket icke erfordras, att den, som å väg, gata, eller annat allmänt ställe träffas i ett af starka drycker öfverlastadt tillstånd, tillika skall, för att kunna fällas till ansvar för fylleri, derstädes föra oljud eller åstadkomma förargelse; och som Utskottets förslag härutinnan är af tre Stånd godkändt, lärer icke, i strid häremot, Bonde-Ståndets särskilda mening kunna komma under omröstning, utan torde sådan endast böra anställas emellan Utskottets förslag och Borgare-Ståndets derifrån i fråga om bötesbeloppet skiljaktiga, härutinnan med BondeStåndets mening öfverensstämmande, beslut; hvadan och för den händelse hvarken Borgare- eller Bonde-Ståndet vilt i allo antaga Utskottets förslag, Utskottet vördsamt framstäiler denna Voteringsproposition Jfs 5: