Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du känner mina öden, du, den renaste, den ädlaste; -- du skall icke öfvergifva min son, min August, då du får veta min förförares namn.
Kunde du höra de suckar, som sökt dig; kunde du föreställa dig hvad ånger och förebråelser äro smärtsamma, så skulle du beklaga mig.
Jag kan ej öfverlefva denna afgrundssmärta, lefva öfvergifven af den, jag så högt älskade, öfverlemnad åt vanäran, föraktet och förtvillan.
Skall jag dock kunna fortfara att älska den, som hånat min outplånliga kärlek och röfvat ifrån mig den enda sällhet, jag eftertraktat, den, att vara min fattige faders stöd? -- Nej! det kan jag icke, -- heldre tusen gånger dö, ty lifvet eger ju ej mer något värde.
Så snart jag hade meddelat min förförare mitt öde, utbad han sig af mig löftet att icke blifva röjd, på det han ännu framdeles skulle kunna flyga från blomma till blomma.
Jag lofvade honom det, och detta löfte har jag hållit till denna stund, då jag är skyldig tänka på min son, hvilken ännu ej var till förr än han, Kapten Segerman, var förenad med dig.
Segerman är således orsaken till, att min August är faderlös.
Jag var fattig, du rik.
Han tänkte genom rikedomens magt tysta samvetets röst.
Jag förlät honom och beslöt att ensam lida.
Nattens ro förflöt under tårars ymniga svall.
Min bön till
Försynen var om sinnesstyrka att bära föraktets tunga börda, att befria min gamle fader ifrån medvetandet att hafva en så brottslig dotter, att förtaga hans syn, så att han ej skulle se min vanära, och hörseln, för att förhindra honom ifrån att åhöra smädarenas begabberi.
Gud hörde mina innerliga böner.
Han tog min fader till sig, innan han anade min olycka.
Jag vakade vid hans sjukbädd och mottog hans sista faderliga välsignelse, såsom en, som aldrig felat.
Min skildring af mina känslor skulle endast blifva matt; de kunna knappast tänkas.
Sedan jag ombesörjt min faders jordfästning, trifdes jag icke mer ibland de vänner, som hittills omgifvit mig.
Jag erkände inom mig min ovärdighet och älskade ostörd ensamhet; jag var ock ensam -- ensam, lik det giftiga trädet i öknen.
Jag öfvergaf fadershemmet, der inga anhöriga saknade mig, och flyttade nära invid stadens tull, der husen eller rättare kojorne, krypa uppför berget eller sjunka emot slätten, der allt blir lägre, trängre, armare, der staden tynar af mot landet, der gatan förlorar sig i landsvägen.
Här bor små folket, här är armodets verld inom stadslifvet.
Här, så godt som utanför staden, är en trång gränd och i den gränden ett litet hus, i hvilket ett gammalt par bor och hos dem får jag bo och vistas.
Kunde du, min vän, rigta ditt synglas och upptäcka det stora betydelsefulla i det skenbart ringa; ty denna anmärkning gäller till någon del om detta par.
Hustrun här var sextiosju år gammal då hon stod brud med sin lika gamla man.
Och kan du tro, att den lille guden, som flyr så många par i de stora husen midt i staden, tagit sig husrum hos dessa gamle?
Man och hustru älska hvarandra af allt hjerta.
De hafva nu emottagit mig och älska mig, äfvensom min lilla August, rätt hjertligt.
De gråta med mig och de glädjas med mig, då jag kan hafva någon gladare stund.
Om dessa älskade gamla ej vore så fattiga, skulle de taga min August, ty de bevisa oss en ömhet som mot egna barn och hvilket är en förebild, att Gud är barmhertig.
Deras goda vilja blir belönad af Den, som känner deras bristande förmåga.
Om vinterqvällarne sitta de gamle och berätta mig sagor och händelser från forntiden, under det att flammorne från spiseln dansa fram och lysa upp det lilla hemmet.
Om sommaren omgifves jag, utom af mina gamla, af solens majestät, månans milda glans, stjernornas pragt, morgonrodnadens hopp, aftonens lugn och källans klara spegel.
Ofta sitter jag i de gamlas lilla trädgård: der står ett ensamt träd, samt en berså af halfnakna syrenqvistar, öfverdragna med spindelväf; Här skådar jag i närheten insjöns klara bölja.
Men under allt detta är hjertat oroligt, som brusande hafsvågor.
Ingen anar hvad jag lider, huru hjertat blöder: ingen räcker en skärf åt behofvet, ingen har öfverseende med den felande: alla sky den illa kända.
Man anar ännu icke hvad jag lidit.
Efter decenniers förlopp uppenbaras måhända först förfärande orättvisor.
Familjeanseende och likgiltighet tillåta icke att forska efter, huruvida den felande fortgår på sin bana eller söker godtgöra sitt förhastade fel.
Smädelsen och hämndbegäret täfla att kasta sina skoflar mull öfver de arma offren, som blifvit förtrampade och förkrossade af jordens mägtiga.
Olyckliga offer, som lida i hemlighet, hvilkas tårar runnit, sedda endast af den Allseende!
"Den lyckliga, hon vet ej hvad det är, Att ensam gå, en fridlös vålnad blifven
I själens natt, och sjelf sig frukta der, Af menniskor och Gudar öfvergifven --
"Hon vet ej hvad det är att vissnad stå, Utaf en yppig sommarverld omhviftad, -- Att tyna, torkas och till aska gå, Utaf sin egen andedrägt förgiftad."
Jag känner att lidandets mått snart är rågadt och jag emotser min stoftförvandling utan bäfvan, och min dödskamp med lugn.
Denna lilla minnesbok, som ligger öppen, torde du förvara, tills min August fyller myndiga år, om han så länge lefver.
Låt honom då läsa dess innehåll och inhemta hvad en värnlös oskuld lider och af mitt exempel lära att följa dygdens och sky brottets stig.
-- Slutligen, min vän: ställ ett enkelt träkors på min graf och lät derpå teckna dessa ord: "Gömdt är glömdt."
Din i döden tillgifna vän, Mathilda Hamster.
Sedan jag genomläst detta bref, sade mamma Segerman:
"Nu ser du att jag uppfyllt mitt löfte i alla hänseenden, och önskar att du uppfyller ditt: att alltid denna hemlighet stannar oss emellan.
Vid den upptäckt, som jag genom din aflidna moders bref, hvilket du nu läsit, erhöll, flydde Segerman ifrån oss och har aldrig sedan låtit höra af sig.
Axel var då ett år yngre än du, och Johanna skådade dagens ljus tre månader efter Segermans flykt."
Med huru tung känsla åhörde jag icke min mors lidande och min fostermors uppoffrande ädelmod!
Och jag bad
Försynen om styrka att med min vandel bäfva dem värdig, ehuru svår och slipprig än ynglingens bana är.
"Se solen, se solen, som höjde Sin strålande panna så gladt, Sjönk neder i molnenas natt
Och dunkelt och matt
Är rummet, der herrlig den dröjde; Men fast vi ej tänke derpå, Dess ljus oss omgifver ändå."
Tiden förflöt och jag måste resa till universitetet för att fullända mina studier.
Men hvad fröjd skulle väl lifvet äga, då min lefnads skönaste drömm var förintad, då hoppet om ägandet af Johannas hand för alltid var försvunnet!
Det fordras en stor grad af styrka att öfverlefva ett så smärtsamt slag.
När, i en kanske icke aflägsen framtid, den väna tjuguåriga flickan i yr och glädtig sorglöshet vid sidan af en lycklig älskare kringfladdrar dessa ställen, der jag nu med outsäglig smärta måste utandas mitt sista smärtsamma farväl: må hon då, när lyckans sol på jungfrukinden framkallar kärlekens blyga rosor, likväl då ett ögonblick stanna och skänka en tanke åt barndomsvännen; må hon lära inse, att blott det pröfvade trohetens guld är det äkta, och att ur natt och dimmor bryter solen fram, oftast då vi minst vänta det!
Vid afskedets stund ingingo vi, i stället för ett kärleks- ett vänskapsförbund.
Den lofliga syskonkärleken skulle numera vara det enda föreningsband oss imellan.
Under första året, som jag vistades i Åbo, fick jag bref om Johannas forlofning och derpå följande bröllop.
Jag fortsatte mina studier i läkarevetenskapen, och redan andra året af min vistelse vid akademien fick jag underrättelse om mamma Segermans inträffade död.
Detta dödsfall smärtade mig otroligt.
Jag önskade och längtade beständigt att få besöka det fordom så lyckliga hemmet; men sedan min fostermor var hädangången och min syster Johanna fästad genom nya band, beslöt jag att förbida händelsernas gång.
Jag blef imellertid utexaminerad licentiat och var ganska välbehållen i det gamla goda Åbo, der jag slog mig ned, och hvarest en och annan afton förflöt i sällskap med kamraterna under glada tillställningar.
Mitt hittills varande lif hade till större delen förflutit bland glada, goda menniskor, om ej just lekande, dock temligen lugnt.
Utan bekymmer är intet lif tänkbart.
Men dessa hafva hos mig merendels haft sin rot i passionernas mer eller mindre härjande stormar.
Menniskans bittraste lidande lärde jag nu att känna ej allenast berättelsevis, utan ansigte mot ansigte.
Man har svårt att tänka sig till hvilka förfärliga plågor en läkare får vara vittne, ofta utan att med bästa vilja kunna hjelpa.
Jag känner lifligt: min glädje är lika yrande, som min sorg, mitt deltagande är djupt.
I medlidandets känsla ligger en kärlek förborgad, och jag glömmer aldrig den jag en gång lärt mig att älska.
Mången gång är min glädje förbi vid den erinran, att jag intet förmådde till lindring af de smärtor jag skådat.
Hvad hafva de väl brutit, som framsläpa en ofta ganska lång tillvarelse under ständig afsaknad af lifvets på en gång dyrbaraste och mest värderade gåfva -- helsan?
de hvilkas lif icke är något lif?
Så frågade jag mig redan som student, så frågar jag mig ännu äfven midt i hvimlet af nöjen och förströelser, i hvilka man så ofta inkastas.
Det är ett af dessa "hvarföre" hvarpå man förgäfves söker att finna ett förklarande "derföre," ett af dessa "hvarföre," på hvilket "derfore" följer först der, hvarest ingen sjukdom, ingen plåga mera finnes.
Men hvarföre ger jag offentlighet åt lidandet i det tysta?
Ingen blir ju deraf varnad, ingen deraf hulpen.
Röres äfven något medlidsamt sinne af lidandet, så försvinner snart denna rörelse af bättre känslor bland små bekymmer och bland dagens flärd.
Är det icke sannt? någon ödsligare känsla än den af ett vanmägtigt medlidande finnes knappast.
Den som stått vid ett älskadt föremåls sjuksäng, vid en slocknande lifslåga, som man gerna ville åter upplifva med hvarje uppoffring, den som stått der, så fattig med sin sorg, sin förtviflan -- den förstår hvad jag menar och huru vanmägtigt medlidandet är.
De höga ridderliga karakterer, till hvilkas smärtor jag varit ett stumt vittne, begära de intet medlidande, mottaga de det ej om det bjudes?
Åh ja! -- blott en falsk hederskänsla kan försmå medlidandet och deltagandet.
Sjélfva ordet medlidande säger ju, att den är en hög kristlig dygd.
Att lida med dem, som lida, att djupt i sin själ känna den smärta, som plågar en annan, är icke detta rent kristligt?
"Gråter med dem som gråta."
Med dessa ord har ju vår gudomlige frälsare adlat medlidandet.
"Nog ödets stämma ren sagt ut, Hvad länge varit dess beslut; Hon knutit andra band."
En afton vandrade jag ut till Öhmans villa, och som jag just skulle tömma min kopp thé, slog mig en bekant på axeln i det han hälsade med detta klingande: god afton bror!
Ah se, mjuka tjenare min heders bror; välkommen till Åbo!
Gratulerar dig bror Robert; det är icke utan ett visst intresse jag påminner mig våra glada ungdomslekar.
Nåh jag måste säga att du -- vare detta helt opartiskt och rättvist bedömdt -- gjort ett lyckligt val af ledsagarinna genom lifvet.
Rätt sagdt, min heders bror; och för att ytterligare öfvertyga dig derom, så uppmanar jag dig att komma och hälsa på oss.
Jag har Johanna med mig och vi bo hos fru Indrén.
Ämnar du fortfara att praktisera i Åbo?
Ja, men jag vet ej huru länge.
-- Men låtom oss nu dröja qvar här en stund för att språka om både nytt och gammalt.
Hör hit jungfru lilla, tag in en flaska Monte bello! dess magiskt upplifvande nektar, min bror, skall återföra oss till fordna tider, och kan väl något vara angenämare, än att kasta en blick tillbaka på barndomshemmet och påminna oss en mängd äfventyr, sedan de glada och äfventyrliga studentdagarne.
Vi sutto och språkade länge, aftonen förflöt hastigt under muntra samtal och skämt, och det var temligen sent, när vi lemnade Öhmans villa.
-- Blir du länge i vårt trefliga, industriella och redbara Åbo? -- Tre eller högst fyra dagar -- svarade possessionaten Robert.
Finner du dig böjd att se och råka din gamla barndomkamrat, min Johanna, så kom ihåg: icke långt uppskof! det kan ock hända att vi resa inom ett par dagar.
God natt bror!
Det var en af de skönaste aftnar man vill önska sig.
Månan lyste min väg och den ljufva aftonluften, uppfylld af de blommande trädens ångor, flägtade emot mig en svalka.
Jag anställde reflexioner öfver mitt sätt att vara och fann mig ingenting mindre än artig; ehuru jag sannerligen nödgas beundra den sjelfbeherrskning, hvarmed jag tyglade både missnöje och otålighet, midt under det jag tänkte på de motsatta banor, som han och jag vandrade genom lifvet.
Utom det att han alltid varit lyckans skötebarn och en så kallad goddagspilt, hade han äfven beröfvat mig min barndoms leksyster -- ty det skall, oaktadt jag aldrig skulle fått äga henne, alltid vara smärtsamt att veta henne i en annans famn.
Man kan ej nog förvåna sig, att ödet kastat en sådan klenod i denne mans armar -- -- en flicka med så utmärkt uppfostran, med bildning likaså ovanlig, som hennes kunskaper voro grundliga, behaglig, god, snillrik och intagande samt i sitt umgänge enkel och okonstlad.
Denna jemförelse emellan mig och honom var påkostande.
Med tanken på flit och kommande tider, vandrade jag fram åt Nikolaitorget, då jag varsnade en flicka, som går framför mig, liksom hon blifvit förd af någon mekanisk kraft.
Hon föll slutligen omkull och hade svårt att hjelpa sig upp.
Hvem skulle ej känna en särdeles lust att hinna detta föremål, som slumpen förde i min väg; och hvilken annan vid mina fändriksår skulle ej med vindens snabbhet ilat fram, för att öfvertyga sig, huruvida verkligheten öfverensstämde med aningen!
Vid närmare skärskådande fann jag det vara en flicka af den lägre klassen och att hon icke var bland de lyckligare lottade, derom vittnade hennes tarfliga drägt och de tårar, hvilka obehindradt strömmade ned för kinderna.
Vid denna upptäckt sagtade jag mina steg for att få min nyfikenhet tillfredsställd.
Denna gång måste jag bekänna att nålar och nyfikenhet, vis-à-vis en flickas tårar, stucko lika mycket.
Den ängslan, som jag såg afmålad hos den stackars flickan, hvilken jag kunde anse vara ungefar sexton år, gaf mig anledning att fråga henne, om hon vid fallet skadat sig eller hvarföre hon grät.
Jag har sönderslagit en droppflaska, snyftade flickan, min stackars syster ligger sjuk och hon hade behöft medikamenterne så väl.
Goda flicka grät icke, sade jag, hys förtroende för mig, låt mig förebygga denna olycka, vi skola dela den gemensamt.
Dervid praktiserade jag några silfverrubler i flickans förklädsficka och aflägsnade mig derefler med hastiga steg.
Uppkommen på min kammare ångrade jag nästan min frikostighet, som helt och hållet uttömt min börs: dock tänkte jag helt frimodigt: vedergällning följer alltid på såväl ondt som godt, och lugnad deraf somnade jag godt in.
Vid uppvaknandet var min första tanke den lilla betryckta, som måhända redan tidigt förlorat sin mor eller eljest blifvit förföljd af ödets hårda slag.
Mången dag förflöt, den ena ej olik den andra, då jag en morgon, återkommen från ett sjukbesök, ser min lilla okända.
Jag tyckte mig se tacksamhetens och blygsamhetens renaste färg lifva hennes kinder och den värde läsaren torde ursäkta mig, om jag bekänner, att jag i detta ögonblick varit färdig att uppoffra all min förmåga för att förljufva hennes, som jag tyckte mig se, af dystra moln omhöljda dagar.
Sällsamt var det intryck jag erfor vid detta möte och min öfvertygelse var den, att ehuru hon ännu ej räknat många år, hon ändock hunnit långt nog i motgångens och pröfningens hårda skola.
Under dessa betraktelser erfor jag en känsla af medlidande för den arma.
-- Jag besvarade hennes nick med en slängkyss och hoppades att alltid kunna bibehålla hennes välbildade profil och hennes himmelsblå ögon i mitt minne.
Ändtligen en dag kom jag på den idén att hälsa på bror Robert, som emottog mig med all vänskap och bad mig sitta ned för att språka, tills hans hustru hade gjort sin toilett, hvarefter hon ville infinna sig för att helsa på barndomsvännen.
Jag efterkom hans önskan, men jag bör likväl ej förtänkas, om jag fruktade att förlora mina hufvudsakligaste vapen vid erinringen att nu möjligen komma att betraktas och behandlas som en fremling af den, med hvilken jag delat så mången barnslig fröjd.
Men om man i framtiden skall utverka sig ett erkännande af en verklig samhällsmedlem och medborgare, bör man icke leka med den heliga elden.
Genom min oaktsamhet kunde jag tända ett bål, på hvilket jag sjelf slutligen kunde bli förtärd.
-- Kom nu min leksyster, jag är beredd på allt!
Men mina läsare -- huru förvånad blef jag ej, då min fordna Johanna, nu Roberts hustru, inträdde och var till den grad lik den fattiga flickan, jag omtalat, att jag ej trodde mina egna ögon.
Jag blef som slagen af åskan och kom ifrån den ena bestörtningen i den andra.
Johanna kom mig vänligt till möte och räckte mig förtroligt handen, påminnande mig bland annat, att då vi sednast voro tillsammans, det var på en dans hos häradshöfding A... och då hon nämnde om valsen, återkom jag snart till mig sjelf och kände mig åter lycklig, ty den gången hade jag verkeligen valsat -- och med Johanna -- ehuru jag aldrig deremellan nötte tiljan med min fot.
De begge vännerna ville att jag skulle stanna qvar hos dem den dagen; men i en dylik sinnesstämning, som jag då befann mig, var det imellertid bäst att lemna sällskapet.
Vi skiljdes åt och jag lofvade att med görligaste första hälsa på dem på deras egendom Hannula.
Ensam jag skrider fram på min bana, Längre och längre sträcker sig vägen.
Ack! uti fjerran döljes mitt mål! -- -- -- -- -- --
Följande dagen, då jag gick ut för att hemta frisk luft, möter mig komminister Mannert och hofrättsnotarien Snabbstedt.
Den sistnämnde hade jag ej på länge träffat, emedan han tjenstgjort i Wasa.
Snart uppstod en ädel tvist oss imellan, hvem som af oss ägde förmonsrätten att bjuda de andra på frukost.
Härunder kommer unga Axel Segerman och omfamnar oss broderligt.
Huru glad blef jag icke att efter så lång tid, få gifva ett broderligt handslag åt den, som så nyligen hemkommit från Kaukasien, trotsat så många faror och återkommit med ordnar och blessurer, vinster af tapperheten.
Axel bjöd nu oss alla till sig på frukost, sålunda slitande den strid, som vid hans ankomst mellan oss andra föregick.
Under måltiden, som varade sina par timmar, uppehöll Axel oss med underhållande berättelser om sina små segrar och hjeltedater och tillade, att han mestadels håller sina förståndsögon tillslutna till hälften, för att ej se hvarken det närvarande, det tillkommande, eller det förflutna, samt att han endast vid någon tillgifvenhetsinstinkt då och då uppvaknar.
Slutligen proponerade han en skål och uttalade sin önskan att få knyta ett fastare vänskapsband och deklamerade på löjtnantsmanér sitt deltagange öfver mina gäckade förhoppningar och smärtsamma förluster, förundrad att icke finna min karakter förändrad, eller mitt mod nedslaget.
-- Om sig sjelf yttrade han för öfrigt:
"Den som ej med glädje gaf Sitt lif för folk och land; -- Han är ej värd en ärlig graf På hemmets väna strand." --
Sedan vi alla voro väl förnöjda och hade stigit upp från bordet, frågade Snabbstedt om Robert ännu fanns qvar i Åbo.
Jag svarade att han rest under gårdagen.
-- Det var ledsamt, yttrade han eftertänksamt, jag hade heldre munteligen samtalat med honom och hans fru; nu är jag tvungen att skrifva.
-- Axel blef förundrad häröfver och orolig till mods.
Men vi skiljdes nu åt, och jag tänkte gå hem: men på hemvägen träffade jag några kamrater som bjödo mig att spisa middag med sig på ett af stadens värdshus.
Medan vi väntade på maten och gjorde våra slag i salen, blefvo vi varse en man, som satt midt i soffan.
Han var gammal, med försilfradt hår och orden i knapphålet; hans utseende bar prägel af djup melankoli, hans blick verkade obehagligt och ansigtsuttrycket antydde ingen ting godt.
Något bittert gnistrade från hans ögon mot den som på honom fästade sin blick.
Vi undrade öfver, hvarifrån han kommit och huru han, med sitt egna sätt att uppträda bland andra, beslutat sig att spisa på ett så allmänt besökt ställe.
Vi ville gerna undandraga oss all beröring med honom; men hans, som det syntes, oroliga sinne tycktes eftersträfva att komma i beröring med andra; det såg ut som om hans hjerta behöfde luft.
Han steg upp, närmade sig till mig och i det han tog min hand, yttrade han: det förekommer mig som om jag med eder ville anställa en betraktelse öfver menniskors öden och -- -- Här tvärstannade han midt i meningen.
Efter någon tvekan satte han sig ned igen och tillade mumlande: hvartill tjenar det att tala och tänka, det tröttar mig endast, jag eger ju ej styrka att tänka.
-- Ni har rätt min herre, sade jag, hvartill tjenar det att tänka, det är bättre att tro.
-- Ja, det är bättre att tro -- afbröt han mig -- och att lida, om man blott kunde glömma, ty här på jorden är bättre att glömma än minnas. -- -- -- Med dessa ord aflägsnade han sig och lemnade mig i ovisshet om så väl hans namn, som hans lidande och öden.
I anledning af detta samtal erfor jag en modlös nedslagenhet och beslöt att så fort som möjligt skilja mig ifrån mina kamrater och besöka kyrkogården, der min olyckliga mor hvilade.
Under min vandring öfvertänkte jag ett och hvarje och sorgliga voro de minnen, som vaknade hos mig vid tanken på lifvets oförrätter, äfven mot de ädlaste menniskor.
Klockan var nära åtta på aftonen, innan jag nådde stället, der den tysta grafven slöt i sitt sköte den, som jag så ofta hade längtat att äga i lifvet, hvars ömma deltagande varit så dyrbart för mitt hjerta.
Jag väcktes ur mina drömmerier genom vingslagen af en liten fogel, som från det närastående trädets topp flög ned till det anspråkslösa trädkorset, på hvilket stod ristadt: "Gömdt är glömdt", och qvittrade sin aftonbön till Gud.
Härvid hopknäppte äfven jag andägtigt mina händer, tårar fugtade mina kinder och med rördt hjerta tackade jag Gud för detta ögonblick och för allt godt han mig bevisat.
Då allt kort förut förekom mig så dystert och mörkt, syntes det nu mig i en helt annan dager; allt belystes nu herrligt af ett gudomligt ljus och en inre öfvertygelse sade mig: min mor är ej död, hon sofver blott och hennes moderliga hjerta slår för mig ännu i höjden.
Efter någon stunds vistande bland de dödas boningar, önskade jag åter komma ut i det fria och begaf mig således bort från denna dystra ort.
På hemvägen stadnade jag af en händelse vid en liten koja och kastade en blick dit in genom det öppna fenstret, oaktadt det opassande i en sådan nyfikenhet.
Men hvem skulle ogilla min åtrå, isynnerhet då man betänker, att jag var läkare.
Vid nogare betraktande genom de, endast till hälften sammandragna, glesa gardinerna, varseblef jag en säng, der en sjuk låg, en matt brinnande lampa, ett bord och tre stolar; allt bevisade, att tarfligheten, om ej fattigdomen rådde här.
Inom mig öfvertänkte jag, huru jag skulle blifva förvissad det icke brist på läkarevård förefanns, då i detsamma en vördnadsbjudande prestman insteg och syntes bereda den sjuka till emottagande af Herrans Heliga Nattvard.
Intet annat vittne kunde jag se, än en flicka, som knäföll invid ändan af sängen, hållande en näsduk för ögonen.
Jag stannade än en stund för att betrakta det rörande och högtidliga i denna akt, och önskade af allt hjerta den sjukes återfående.
Då den vördnadsvärde presten framräckte kalken stod den knäböjande flickan upp för att hjelpa den sjuke -- och denna flicka var ingen annan än den, åt hvilken jag engäng skänkte några silfver-rubler.
Då tänkte jag: de föllo i god jord.
Några månader efter nyss skillrade uppträde, erhöll jag af Snabbstedt en biljett, deruti han ber mig hälsa på sig, och förbereder mig på att han har oväntade nyheter att meddela mig, med tillägg, att han af mig önskade utbedja sig några upplysningar, rörande Axel Segermans och hans systers egendom, emedan jag från barndomen kände förhållandet inom familjen.
Snabbstedt hade genom någons anvisning på en duglig advokat blifvit tillskrifven i fråga om en process.
Han omnämnde dessutom, hvad som var mig ganska väl bekant, att Axel Segerman och hans syster Johanna voro barn till en kapten Segerman, hvilken alltid hade varit af ett ombytligt lynne och, ehuru ganska rik, ändock föga aktad för sitt tadelvärda uppförande.
Han hade lyckats vinna en ädel och förmögen flickas hand, men makarnas sällhet räckte icke länge.