Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der låg något öfver de vänliga orden, hvilket berörde redaktören obehagligt och gjorde honom misstänksam.
Men han hade också dåligt samvete just i detta hänseende; och det gjorde, att han kände sig osäker samt begynte utförligt och angeläget förklara sig öfver orsakerna.
Per Larsson lät honom hålla på, afbröt honom alldeles icke och sade heller ingenting, när han slutat.
Han gaf en dräng, som kommit till, order att ställa in hästen, förordnade ännu ett och annat, som inte hörde dit, förhörde sig om något, tänkte en stund öfver saken, gaf ett uppdrag, – allt med en upptagen och vederhäftig mans lugn och långsamhet.
Derpå vände han sig med en beskäftig förbindtlighet, som skulle vara en ursäkt, men snarare verkade som en kränkning, till redaktören, hvilken hela tiden stälts kallt och känt sig till öfvers, samt bjöd honom stiga in.
De gingo genom stugan, der en piga satt och smälde med väfven, och in i kammaren, togo plats på hvar sin sida om det betsade klaffbordet samt talade om väderleken och årets skörd.
Per Larsson behandlade detta samtalsämne med ett sådant allvar, att det var tydligt att se, att han för sin del icke tänkte sig något vigtigare, hvilket kunde stå i sammanhang med detta besök.
Men redaktören kände sig dess oroligare; han satt och sökte en öfvergång och tittade sig omkring i rummet.
Der såg alltsammans ut som den der kvällen för snart ett år tillbaka: det lilla fyrkantiga vägguret med metallskifvan på dess ställ öfver byrån, stolen med rödlakanet inne i kakelugnsvrån, och de tvenne fyrrutiga fönsterna med tvärgardiner, genom hvilka man denna gång kunde se ut i trädgården med dess knotiga fruktträd och raka gångar mellan buxbomshäckar och nakna, stretande krusbärsbuskar, vissna gräsplaner och smutsiga rabatter.
Allt derinne var sig likt.
Blott icke ett, – redaktören visste icke hvad det var; bara att det var något mycket väsentligt och något som icke kunde gripas.
Ju mer han grubblade öfver, hvad det kunde vara, dess osäkrare blef han.
Ju ifrigare han grep efter en öfvergång till den fråga, han hade att göra, dess mer upplöstes allt under hans fingrar.
När den trängde på och ville fram utan öfvergångar, slöt sig halsen till.
Den låg en gång på läpparne redan; men han kunde icke öppna dessa.
Det blef blott till en pinsam paus; – för honom pinsam; ty Per Larsson satt der midt emot honom och såg alldeles oberörd ut.
I detta ögonblick gick dörren sakta upp, och redaktören reste sig hastigt, – han kände på sig, att det var mor Per Lars som kom.
Hon blef stående der hon stod innanför dörren, lugn och rak som alltid, lade händerna om kors, såg bort på gästen med sina klara, afvaktande ögon och blef stående.
Redaktören gick fram till henne, bugade sig och gaf hand.
«God dag,» sade hon.
«Och tack för sist, – ska jag väl säga!»
Redaktören skulle svara, men studsade plötsligt, blickade ofrivilligt upp, men mötte blott två klara, fasta ögon, glömde derunder af, hvad han skulle säga, och blef förlägen.
Mor Per Lars låtsade som ingenting och gick lugnt hän till byrån, hemtade sitt strumptyg samt intog sin gamla plats å den betsade almsoffan med svart vaxduksöfverdrag.
Paus.
«Men har redaktören inte herr Svensson med?» sporde mor Per Lars vänligt.
Redaktören ville först svara på samma sätt, men hejdade sig, skelade skyggt öfver till soffan samt fann två ögon fästa på strumpstickorna och ett helt litet smil inne i en mungipa.
«Nej,» svarade han kort.
«Men jag trodde, att han och redaktören voro oskiljaktiga!»
Denna gång var tonen mer än vänlig.
Redaktören kastade åter en blick hän till soffan.
Den var sned; men blef helt lång: mor Per Lars hade lyft på strumptyget och på ögonbrynen samtidigt, och smilet inne i mungipan hade vuxit till sig.
Redaktören fann sig med ens äfven sjelf elakt humoristiskt stämd.
«Ja, det är vi också,» sade han.
«Men det hindrar naturligtvis inte, att jag helst far allena, när det gäller egna ärenden.»
Smilet borta i soffan hårdnade plötsligt och försvann; och på andra sidan bordet satt Per Larsson med en ovilligt bekymrad min och krökte och sköt sin ena hand fram och tillbaka öfver bordsskifvan.
«Jag råkade Nils Svensson som hastigast på ett möte häromdagen,» sade han.
«Det står visst inte rigtigt bra till med honom.
Han hostade så styggt.»
«Det kommer sig deraf, att han inte gått på galoscher genom lifvet, påstår han sjelf,» anmärkte redaktören med precis samma leende, som nyss mor Per Lars haft.
Denna satt och strickade med så hårda, korta, energiska tag, som om det vore något helt annat än en vanlig strumpa, hon hade under sina händer.
«Så,» sade hon.
«Jag trodde annars, det kom sig deraf, att han inte left på det sätt som ger ett långt lif.»
«Det har jag aldrig hört,» replikerade redaktören afvisande.
Den lilla tapetbeklädda blinddörren ut till köket stöttes upp och blef stående så en stund, utan att någon visade sig i den.
Redaktören hade på en gång glömt allt annat: – nu komme Elsa!
Det var en underligt blandad känsla, hvari han satt der och väntade denna ena korta minut, hvilken tycktes honom ingen ända vilja taga.
Han önskade med hela sin varelse, att det icke måtte vara hon, som i nästa ögonblick trädde in med kaffebrickan genom den der dörren.
Och dock: när i samma ögonblick den stora, runda kaffebrickan sköts före in genom den smala öppningen och efter den visade sig icke dottern på gården utan en af pigorna, – då kände han icke lättnad utan en svidande missräkning samt något som ett slag i ansigtet.
Han förstod, att detta var anordnadt så med afsigt af den som magten hade här i huset.
Men tillika föll öfver honom ett stort lugn och en viss sorgsen beslutsamhet.
När han slukit sin konjak och tömt sin kaffekopp, knipsade han askan af sin cigarr, lade sig bekvämt tillbaka i den gamla skinnklädda karmstolen från farfars tid och sade stilla och rättframt:
«Ja, jag är alltså kommen hit ut i dag, derför att jag bra gerna ville förhöra mig hos landstingsmannen, hvad det egentligen är med de der ryktena om den nya stora protektionistiska tidningen.
Jag ber landstingsmannen inte ta illa upp; och det syns kanske besynnerligt, att jag så der faller in med dörren i huset.
Men då mitt folk ingenting meddelar mig i en sak, som dock temligen nära rör äfven mig, så får jag väl lof att skaffa mig upplysningar på egen hand hvar jag kan.»
Mor Per Lars satt borta i sin soffa med högt lyft strumpa, strickade snabbt och mekaniskt, samt var för öfrigt idel stum mun och skarpt öra.
Per Larsson satt och log ner i bordet, lite slugt kanske, lite förläget kanske, men också vänligt, – redaktören såg och såg, men såg ändå ingenting rent.
«Men har man då rakt ingenting sagt kandidaten, – jag menar från bolagsstyrelsen för «Landtmannabladet»?»
«Inte det.
Men det var då besynnerligt.»
«Ja, det tycker jag med.»
«Ja–a–a ...,» drog Per Larsson på det; «men hur har då kandidaten fått veta, att nånting sådant är i görningen?»
«Det går rykten derom.
Äfven i tidningarna.»
«Det är väl Nils Svenssons tidning?» kom det borta från soffan.
Redaktören blickade halft dithän, men nog för att åter se det der leendet inne i en mungipa.
«Ja,» svarade han kort och vände sig till Per Larsson igen.
«Men att inte kandidaten vänder sig till någon i styrelsen med fordran om besked!» sade denne.
«Ja, jag tänker, det förstår landstingsmannen nog, att jag inte gör.»
Landstingsmannen tappade helt plötsligt leendet; men bara för ett ögonblick; derpå log han igen, blott en smula surare än förut.
«Men hvarför skulle då jag precis kunna ge upplysningar?»
«Ryktet säger, att landstingsmannen skulle vara särskildt med om att göra det hela.»
«Så, det säger ryktet.
Ja, kandidaten tycks ju ändå veta rätt god besked.
Och så vidare mycket mer har jag egentligen ingen rätt till att säga ännu så länge.»
«Ja, jag ville egentligen bara veta, om det är sant, som man säger, att «Landtmannabladet» skulle inköpas och uppgå i den nya tidningen.»
«Ja–a–a ...,» drog Per Larsson på det igen, «tycker då kandidaten sjelf, det vore klokt att ha två protektionistiska tidningar på platsen?»
«Nej, naturligtvis inte ...»
«Och då nu «Landtmannabladets» bolag inte vill utvidga företaget, och vi behöfva ett stort, dagligt blad, och andra män funnit sig, som vill sätta in pengar på att skaffa orten ett sådant, så tycker jag, «Landtmannabladet» kan inte göra nånting bättre, både i sitt eget och den gemensamma sakens intresse, än att sälja sig in i det nya, större företaget.»
«Det är alltsammans rätt.
Men jag menar bara som så, att en tidning, sådan som den jag redigerar, inte är en vanlig handelsvara, som afyttras utan vidare till lika godt hvem.
Och det ar just det, att de personer, som ryktet nämner såsom ...»
«Tänk, hvad Nils Svensson alltsammans vet,» kom det borta från soffan.
«Så, dem kan kandidaten inte li,» inföll Per Larsson med sitt obestämliga smil.
«Ja, derom handlar det ju inte, hvem jag kan li eller ej,» genmälte redaktören helt sorgset.
«Men så mycket är visst och säkert, att om det är de män, som ryktet hviskar om, så passa de illa in i den skånska bondens stuga, – i alla fall der, som «Landtmannabladet» hört hemma.»
«Nå, kanhända har Nils Svensson uttagit de allra räligaste,» sade landstingsmannen, grinade och såg öfver till sin hustru.
Vid det ansigte, han der såg, blef han helt upplagd samt fortsatte lätt humoristiskt:
«Jag tror inte, det är så illa heller, som kandidaten tror.
Jag tänker, det blir mycket bra folk, allasamman.
Vi ska nog dra försorg om, att företaget lägges i händerna på idel hederliga och vederhäftiga personer, som hvarken ryktet eller Nils Svensson kan säga nånting på.
Såvidt jag vet, har ej heller kandidatens principaler haft något slags betänkligheter.
Och det borde ju vara en garanti för kandidaten.
– För resten,» tillfogade han vänligt beskyddande, «jag kan visst gerna säga kandidaten, att det alldeles inte blir tal om annat än att kandidaten stannar kvar i den nya tidningen.»
Kandidaten reste sig helt lugnt, rätade på kroppen ett tag och log lite utmanande.
«Det blir det väl jag, som kommer att afgöra,» sade han och knyckte på nacken samt såg sin vis-à-vis rakt in i ögonen ........
Ut på kvällen trädde redaktören in på «Kramers hörna» för att få sig en nattstyrkare.
I det lilla mellanrummet fann han Nisse helt allena i halfdunkel, med käppknappen under hakan och i djupa tankar stirrande ned i sin whiskytoddy med det flytande citronskalet.
Han slog sig stillatigande ned och bestälde äfven han sin whiskytoddy.
Nisse rörde sig icke och sade heller ingenting; bara hifvade upp de tunga ögonlocken och blef sittande och tittade in i det unga ansigtet framför sig.
«Ja, ja, hä,» sade han.
«Har du upplefvat nånting större!?
Du ser så högtidlig ut.
Har du kanske spelat hasard, och bränt dig, och lofvat dig sjelf heligt, att aldrig mera spela hasard?»
Redaktören log, – en smula trött, och betydligt fast.
«Nej, inte precis det,» svarade han efter en paus.
«Men jag har varit ute i Refvie i eftermiddag.»
Nisse lade sig helt fram öfver bordet och låtsade spärra upp både ögon och mun.
«Det var satan,» sade han.
«Nå!?»
Redaktören gjorde åter en paus.
«Ja–a,» svarade han, «nu snart begynner jag att tro på dig, Nisse, och att du har rätt i allt.»
Nisse värjde från sig med begge händerna.
«Ih Gud bevare oss,» utbrast han.
«Låt för fan bli det, min son!»
Nisse och redaktören stodo samman ute i korridoren en trappa upp på Kramer och togo på sig ytterplaggen.
Den senare ville gå vidare utför trappan, redan då han hade bara ena ärmen på; men Nisse höll honom fast i armen och blef stående, med pelsen vidt uppslagen och cylindern nederst i nacken.
«Låt oss se djuren defilera,» sade han fryntligt.
«Sådant ger nemligen öfverblick och själsro.»
Derinne hade just det hela i en handvändning gjorts klappadt och klart.
«Landtmannabladet» hade sålt sig med hull och hår och utan om och men; och utplånade sig.
Köpet hade tillstyrkts af alla talare, särskildt sedan Per Larsson, som fört underhandlingarna, meddelat att det gamla bolaget tecknade sig för ett större antal aktier i det nya.
Till styrelse i detta, «Tidningsaktiebolaget Södra Sverige», hade slutligen valts ett femmannaråd, bestående af de begge herrar, som Troedsson en dag med så mycken förvåning sett inträda till inspektion å «Landtmannabladets» byrå; vidare en högre embetsmän i staden, hvilken önskade göra karrier i det politiska lifvet, samt en af provinsens största kvarnegare, dansk till börden; slutligen landstingsmannen Per Larsson i Refvie.
Den icke alltför talrika församlingen tågade ut genom dörren, en och en, två och två, samt försvann nere i trappuppgången.
Den framstälde så ungefär, i ett fåtaligt men representativt urval, i en utsökt kvintessens, provinsens till «samhällets bevarande» mera utprägladt lutande godsegareklass och byråkrati.
Några enstaka bönder afslutade blygsamt tåget.
En af de sista var Per Larsson.
Han studsade lite vid åsynen af de begge herrarne, stannade framför dem, log en smula villrådigt och beredde sig att säga något.
Redaktören satte plötsligt hatten på och stack händerna ner i ytterrocksfickorna; men Nisse kom intill Per Larsson, såg honom djupt in i ögonen, grep hans hand och sade:
«Det gjorde du bra, Per!
Låt mig på detta sätt få uttrycka min beundran!
Ditt stånd skall säkerligen se upp till dig med stolthet; och dina barnbarn komma att dansa cancan på din graf.
Ty du har uppnått att bli det femte hjulet under den nyaste och herrskapligaste vagnen i Skåne.
Äfven ett tack till dig från denne unge man här!
Jag tänker, han sjelf ganska bra förstår uppskatta värdet af de lärdomar, du gifvit honom; men jag kan kanske bättre ge ord deråt.
Du, Per Larsson, har varit min allra bästa bundsförvandt i att uppfostra denne unge man till lifvet.
Ty ingenting stärker en hel karl så mycket som att kunna af hela sitt ärliga hjerta säga någon hjelte in i synen det bra och rättframma ordet: du, f–, ... ja, ordet vill jag inte uttala; ty Nisse Svensson håller på decorum.
Nej, vänta lite, Per; jag behåller kvar din hand i min, som du märker.
Vi spelade en gång tjuf- och köp-knack samman hemma hos dina föräldrar, Per; du och jag och ännu några af byns påga.
Du slog i bordet; jag gick också med; och vi spelade ensamma.
Du köpte bara ett kort; jag alla tre.
Jag blef bet; ty du tog alla tre sticken.
Men, ser du: jag hade mycket väl sett, att du i gif hade fått fyra kort.
Det var falskt spel; ty det skulle gifvits om.
Men du sade ingenting och stack det ena kortet undan; ty du satt med ess och kung.
Jag sade heller ingenting, ehuru jag bara hade en sexa.
Ty jag skämdes.
Men, ser du, Per: en stor lust hade jag dock den gången att hugga fatt i din hand ett tag och krama den en smula, så att alla fyra korten kunde falla ned på bordet och du sjelf sitta der som den du var.
Nemligen för dig, Per.
Och gömdt är glömdt.
Ryk åt helvete!»
Nisse måtte ha kramat bra; ty Per Larsson drog venstra knäet ända upp till magen, och hela hans vederhäftiga ansigte blef en enda grimas.
Allt hans blod hade skjutit dit opp; och han gick lite bakefter Nisse som för att få en afräkning.
Men Nisse låtsade ingenting märka, knep en af städerskorna, som nyfiket stält sig upp borta vid hörnet, om hakan, samt skred bredryggig och säfligt vidare utför trapporna, följd af redaktören.
De ströko samman nedåt hamnen till.
Redaktören gick grubblande och såg ner i gatan.
«Ja, hvad nu!?» sade han betänksamt och bittert.
«Ja, hvad nu!?» upprepade
Nisse nytert och blickade äfven han helt grubblande ner i gatan.
«Det första, vi hade att göra, vore väl att dagen till ära äta en allvarlig festmiddag?
– Ska vi kila öfver Sundet, redaktör?» utbrast han plötsligt, hemlighetsfullt halvviskande, tvärstannade och stälde sig upp framför sin följeslagare med en mun, som stod vidöppen af förvåning öfver denna goda idé. «Enlevera Bob, och sticka öfver med 3-båten?»
Men redaktören undvek hans blick samt såg mulet ut i den grå och dunkla efterhöstdagen.
«Jag tänker det blir bäst att jag till att börja med går en smula in i mig sjelf,» svarade han.
Nisse lade händerna samman på ryggen och blickade fundersamt rakt ned framför sig.
«Hm ... jaså ... jaha ...,» sade han stillsamt.
«Säger du det?
Men tror du ändå inte,» fortsatte han hemställande, «att det vore bättre att ännu en tid fortfara med att titta dig omkring i det vanliga menskliga lifvet och lefvernet?
Under alla omständigheter: gå inte för långt in på den der vägen ... hur sa’ du: in i dig sjelf?
..., ty då blir du snart igen blind som en uggla på den välsignade ljusa dagen.
Nisse satte käppen rakt upp långs armen som ett gevär och seglade hän mot jernvägsstationen, der just ett tåg kom.
Redaktören fortsatte allena sin väg utåt hamnen.
Han gjorde några slag å yttre hamnarmen, i det ostördaste påtumanhand med den grå och öde novemberdagen.
Derpå besinnade han sig, vände om, styrde rakt in mot staden och gick upp till Amnells, – fru
Nenni var naturligtvis nyfiken att få veta, hur det gått, och han kände ett plötsligt behof efter att sitta samman med henne inne i den lilla hyggliga fönstersmygen i hennes salong.
Han studsade lite vid att der finna före sig mor Per Lars.
Förvånad deröfver blef han egentligen icke; han visste, att de begge funnit hvarandra i gemensamma intressen efter det der Bökebergsmötet sista sommaren; han hade redan ett par gånger sett mor Per Lars här i huset; och han sade sig, att ingenting vore naturligare, än att hon just i dag sute der: – hon hade naturligtvis användt tillfället och åkt med mannen in till staden.
Men han studsade dock ofrivilligt till vid hennes åsyn; och en misstänksamhet, som han sjelf icke rigtigt förstod, sträckte sig ut ur honom som långa känselspröt.
Mor Per Lars satt och såg på fru Amnell och smilade, – redaktören rynkade pannan vid det smilet.
Och han hade ännu knappast hunnit helsa på, förrän hon reste sig.
«Ja, nu är det väl bäst att jag går,» sade hon och såg visst på fru Nenni, medan hon tog henne i hand till afsked, – blodet steg redaktören till hufvudet vid den blicken.
De vexlade några fraser; derpå vände hon sig långsamt mot redaktören och stod rak och stel framför honom, såg honom in i ansigtet – och smilade igen.
«Ajö,» sade hon.
Redaktörens ansigte hade plötsligt slutit sig samman; och det spände sig i idel hårda linier, då han gaf hand.
Han blef stående och såg efter henne med ögon fulla af glöd och hot, som om han tillfogats en dödlig kränkning men hade händerna bundna, – blef stående och följde henne med dessa ögon, ända tills hon försvann ut genom dörren.
Först då värdinnan, som följt sin gäst ut, kom tillbaka in igen, gjorde han sig med en nackknyckning fri från det hela och tog plats midt emot henne inne i fönstersmygen, som vanligt.
«Ja, nu är allt klart,» sade han med ett godt och föraktfullt leende.
«Ja, jag vet redan,» svarade hon.
Nå!?» – han såg helt förtroendefullt och upprymdt in i det lilla allvarliga trubbnäsansigtet framför sig, som när man på förhand känner svaret och vet, att det blir ett rent och vackert eko af ens egen sinnesstämning.
Men det lilla allvarliga trubbnäsansigtet såg dubbelt allvarligt och dubbelt trubbnäsigt ut mot vanligt.
«Ja–a ...,» kom det kyligt.
Redaktören förändrade med en gång min och vred på hufvudet, som om han begynte lyssna efter något; blott inne i de vidgade pupillerna lyste och glimtade det humoristiskt.
«Det drar ni på!» utbrast han stilla och förtroget förebrående.
Men lilla fru Nenni satt bara och såg ned i sitt sköte och såg vigtig ut och sade ingenting.
«Kanske ni nu till och med finner det i sin fulla ordning!» fortsatte han lite elakt.
Fru Nenni ryckte förargadt till på sin lilla fasta kropp.
«Nej, det gör jag visst inte,» svarade hon retligt.
« Visst inte!
Me–en ...»
«Så; alltså ändå ...,» redaktören log malitiöst.
Fru Nenni retade synbart upp sig.
«Det har jag aldrig sagt,» bet hon från sig.
«Der är inte något «ändå».
Jag har inte sagt «ändå» ...
«Alltså: men ...,» konstaterade redaktören med ett irriterande lugn.
«Ja, man får väl ändå hålla lite på sig sjelf,» busade hon ut.
«Hålla – lite på sig ...»
Redaktören satt styf som en pinne på väggpuffen.
«Är det kanske fråga om något gement sladder,» sade han efter en paus med ett orobådande lugn.
Men fru Nenni var i tagen och hvarken hörde eller såg någonting mer.
«Det passar sig ändå inte för en folkets man som ni, Troedsson,» busade hon på vidare, «att stryka kring, så att folk ser det, med en ...»
«Med en ...?»
«Nåja, med en sådan der en ...»
Hon kom inte längre; ty redaktören hade plötsligt rest sig.
Hon spratt till och såg upp och fann den unge mannen stå framför henne helt hvit i synen och knäppa sin bonjour.
«Ni kan våga att säga bra mycket, fru lektorska,» sade han något hest, «ty det är ju fruntimmernas privilegium.
Men som svar på infamien skall jag be att också få säga nånting; och det är, att jag i ert hus, fru lektorska, förts samman med ’damer‘, som inte voro värdiga att knyta min flickas skoband.»
Fru Nenni såg honom buga sig, aflägsna sig och försvinna ut genom dörren.
Hon kunde inte hemta sig ur sin förvåning.
Hon stod och tittade på dörren, ännu länge efter att den slutit sig, med ett ansigtsuttryck af den mest fullständiga oförmåga att fatta det hela.
«Puh,» blåste hon slutligen efter honom, satte trubbnäsan fram, gjorde helt om marsch och skred med stormsteg åt motsatta hållet ut ur rummet.
Följande förmiddag, då Nisse Svensson satt vid sin frukostrisp inne på «Kramers hörna», steg redaktören in och satte sig stillsamt hän till honom vid bordet.
Nisse lät en diskret blick under fälda ögonlock glida öfver honom samt varseblef ett blekt och förgrämdt ansigte, som talade om en sömnlös natt.
Han satt ännu en stund stum och åt; derpå sporde han helt vekt:
«Nå, Kristoffer, hvad har du så upplefvat?»
Det ovanliga tonfallet verkade så starkt på den unge mannen efter de sista dagarnes mångahanda sinnesrörelser, att han måste kämpa med sig sjelf för att inte gråta som ett barn.
Han svalde lite.
«Jo, det har jag upplefvat,» svarade han, «att man ofvanpå allt satt sina smutsfingrar på det bästa som jag har.»
Nisse sträckte hals, såsom en militärhäst, när den hör trumpetlåt.
«Berätta,» sade han.
Och redaktören berättade .....
Nisses knytnäfve föll plötsligt i bordet, så att glas och flaskor dansade kadrilj.
En kypare kom springande, så att svalstjerten stod rätt ut bakefter honom, och sporde andfådt, om herr Svensson befalde något.
«Om jag befaller något,» bullrade Nisse och satte ögonen i honom.
«Jo, jag befaller, att herrn far rakt in i det innersta och rödaste helvetet.
Ty i dag ska Nisse Svensson hålla domedag!»
Nisse gick hem till sig, tog bonjouren på, strök cylindern blank samt styrde sina steg rakt upp i det Amnellska huset och ringde på.
«Har du ditt herrskap hemma,» sporde han med likbjudarmin den unga flickan, som kom och öppnade.
«Jo, herr Svensson, hi-hi-hi,» svarade denna och fnissade.
«Hi-hi-hi: hvad vill det säga ...
Ah!» – Nisse tog henne under hakan och drog mungiporna ända upp till öronen för att markera igenkännandets glädje.
«Det är ju lilla Amanda, vet jag?
Hos doktor Lundberg var du ju senast?
Och det står bra till med helsan och kärleken?
Så, tag nu och säg till din herre, att Nisse Svensson måste tala med honom i ett vigtigt ärende!»
Otto Amnell kom emot honom med ett ansigte, hvari alla andra uttryck uppgått i en enda stor häpenhet.
«Det var fan, – fan så roligt menar jag –; du här, gamla gosse!» sade han och tittade.
Nisse knep munnen samman, gaf en blick som beredde på något, samt gjorde en paus.
«Jag måste be att få tala med frun,» sade han slutligen.
Otto Amnell stirrade på honom som på en galen.
«Hu-hu-hur sa du?»
«Jag måste anhålla om ett samtal med din fru,» upprepade Nisse.
«Ansigte till ansigte och i din närvaro.»
Otto Amnell började vrida på sina små mustascher.
«Hör nu, Nisse, hvad är nu egentligen det här för ett satans skoj!»
Men Nisse stod och såg ut som ett obevekligt sändebud från ett mäktigt konungarike.
«Det är mig sjelf ytterst pinsamt,» fortsatte han.
«Jag ville ju också helst ha skonat dina makeliga känslor.
– Nisse ryckte på axlarne.
Och då den andre stod alldeles handfallen, tillade han hastigt:
«Din fru har nemligen inför en tredje person uttalat sig om en mig mycket närastående medlem af det svaga könet på ett sätt, som gör det till min oafvisliga pligt att hålla rentvättning.»
Otto Amnell ryckte till, flackade lite med ögonen, tog sig samman och sade med hest lugn:
«Det är en annan sak.
Slå dig ner ett ögonblick.
Jag skall genast säga ifrån till min hustru.»
Fru Nenni satt inne i sin boudoir och sysslade vid skrifbordet.
«Hör nu, Nenni ...»