Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– – Ja, i går, då hade de nog kunnat göra upp planer, Maurits och hon, om hur hon skulle kokettera för onkel, men i dag var det just ingen tanke på att hon skulle kunna utföra dem.
Å, hon hade aldrig burit sig så dumt åt!
Allt blodet strömmade henne åt ansiktet, och knif och gaffel föllo med väldigt skrammel ur hennes händer ned på tallriken.
Men patron Teodor hade ingen barmhärtighet visat, utan fortsatt historien, tills han kom till det goda jarlaordet »Hade min broder detta ogjordt, så hade jag gjort det själf».
Det hade han sagt med så lustigt tonfall, att hon måst se upp och möta blicken ur hans skrattande, bruna ögon.
Och som han då sett ångesten stirra ut ur hennes ögon, så hade han börjat skratta som en riktig pojke.
»Hvad tror bergsrådinnan,» hade han ropat, »att Bengt Lagman tänkte, då han kom hem och hörde det där ’Hade min broder’…
Jag tänker han stannade hemma nästa gång.»
Dunungen fick tårarna i ögonen, och onkel, som såg det, började skratta allt häftigare.
»Ja, det är en skön medlare min brorson valt sig,» tycktes han vilja säga.
»Du är allt kommen ur rollen nu, min lilla flicka.»
Och hvar gång hon sett på honom, så hade de bruna ögonen upprepat: »Hade min broder detta ogjordt, så skulle jag gjort det själf.» Egentligen var dunungen ej viss på att ej ögonen sade brorson.
Och tänk, så hon burit sig åt.
Hon hade börjat storgråta och störtat ut ur rummet.
Men icke var det då »det» kom, icke heller under förmiddagspromenaden.
Då var det fråga om något helt annat.
Då var hon betagen af glädje öfver det vackra stället och öfver att vara naturen så förtroligt nära.
Det var som om hon återfått något hon förlorat för länge, länge sedan.
Bagarmamsell, stadsflicka, ja, det trodde man om henne.
Men hon hade blifvit en landttös med ens, bara hon satte foten på sandgången.
Hon kände genast, att hon hörde landet till.
Så snart hon lugnat sig litet, hade hon vågat sig ut på egen hand för att inspektera stället.
Hon hade gått och sett sig om nere på sandplanen framför förstugubron.
Rätt som det var hade hon börjat svänga på kroppen, hon fick hatten på armen och slängde schalen ifrån sig.
Ytterligare satte hon armen i sidan, tog in luft i lungorna, så att näsborrarna drogos ihop, och hvisslade.
Å, hvad hon känt sig manhaftig!
Hon hade gjort ett par försök att lugnt och sedigt gå nedåt trädgården, men detta var ej hvad som lockat henne.
Med en tvär vändning hade hon begifvit sig in på de stora, kringbyggda bakgårdarna.
Hon hade mött en ladugårdspiga och talat ett par ord med denna.
Hon hade blifvit förvånad vid att höra huru rask hennes egen stämma ljöd.
Den var som en löjtnants framför fronten.
Och hon kände på sig hur hurtigt det tog sig ut, då hon med hufvudet stolt upplyftadt och snedvridet, med kroppen i raska, vårdslösa rörelser och med ett litet hvinande spö i handen steg in i ladugården.
Den var dock ej hvad hon tänkt sig.
Inga långa rader af behornade varelser hade där funnits att imponera på, ty de voro alla ute på bete.
En ensam kalf stod borta i sin kätte och tycktes vänta, att hon skulle göra något för honom.
Hon gick fram till honom, höjde sig på tå, höll klädningen tilldragen med ena handen och vidrörde kalfvens panna med yttersta spetsen af den andra.
Som kalfven ändå ej tycktes anse, att hon gjort nog, utan sträckte ut sin långa tunga, så lämnade hon den nådigst sitt lillfinger att slicka.
Men då hade hon ej kunnat låta bli att se sig omkring och liksom söka någon beundrare till hjältebragden.
Och så hade hon funnit, att patron Teodor stod i ladugårdsporten och skrattade åt henne.
Sedan hade han följt med henne på promenaden.
Men »det» kom inte då, alls inte då.
Då hade bara det märkvärdigt förunderliga timat, att hon ej längre var rädd för patron Teodor.
Det var med honom som med mor, han tycktes ha reda på alla hennes fel och svagheter, och det var så tryggt.
Då behöfde man ej visa sig bättre, än man var.
Patron Teodor hade velat föra henne till trädgården och till terrasserna vid dammen, men detta var ej i hennes smak.
Hon ville veta hvad som kunde finnas i alla dessa stora byggnader.
Då gick han tåligt med henne till mjölkkammare och iskällare, till vinkällare och potatiskällare.
Han tog tingen i ordning och visade henne matbod och vedbod och vagnsbod och mangelbod.
Så förde han henne genom arbetshästarnas stall och genom vagnshästarnas, lät henne se selkammare och betjäntrum, drängstuga och slöjdrum.
Hon blef litet förvirrad af allt det i rumväg, som patron Teodor ansett nödigt inrätta på sin gård, men hennes hjärta blef brinnande af hänförelse vid tanken på hur härligt det kunde vara att ha allt detta att regera öfver.
Så att hon blef ej trött, ehuru de genomvandrade äfven fårhus och svinhus och tittade in till hönsen och kaninerna.
Hon undersökte troget väfkammare och mjölkkammare, rökbur och smedja, allt under växande hänförelse.
Så gingo de öfver stora vindar, torkvind för kläder och torkvind för virke, höloft och loft för torrt löf, som fåren skulle äta.
Den slumrande husmodern inom henne vaknade till lif och medvetande vid all denna fullkomlighet.
Men mest af allt rörde henne det stora brygghuset och de två nätta bagarstugorna med den vida ugnen och det stora bordet.
»Detta skulle mor se,» sade hon.
Där i bagarstugan hade de suttit och hvilat, och hon hade berättat om sitt hem.
Det kunde hon gärna göra för onkel.
Han var redan som en vän, fast hans bruna ögon skrattade åt allt hvad hon sade.
Hemma var det så stilla, intet lif, ingen omväxling.
Hon hade varit sjuklig som barn, och därför vaktade föräldrarna henne så, att hon ingenting fick göra.
Det var bara på lek hon fick vara med i bageriet och boden …
Rätt som det var hade hon råkat säga, att far kallade henne dunungen.
I det sammanhanget hade hon ock sagt:
»Hemma skämma alla bort mig utom Maurits, därför tycker jag så mycket om honom.
Han är så klok emot mig.
Han kallar mig aldrig dunungen, bara Anne-Marie.
Maurits är så förträfflig.»
Å, så det dansat och skrattat inne i onkels ögon.
Hon hade kunnat slå honom med spöet.
Hon upprepade om igen nästan med gråten i halsen: »Maurits är så förträfflig.»
»Ja, jag vet, jag vet,» hade onkel då svarat.
»Han skall ju bli min arftagare.»
Hvarpå hon utropat: »Ack, onkel Teodor, hvarför gifter ni er ej?
Tänk hvad den skulle bli lycklig, som finge bli fru på en sådan här gård.»
»Hur skulle det då gå med Maurits’ arf?» hade onkel frågat helt saktmodigt.
Ådalens Poesi
Ett svenskt skaldeöde.
DET var en afton på vårvintern, då jag satt samman med ett par af mina litterära vänner, och samtalet råkade falla på den geniale unge målaren Sager-Nelson, hvilken då nyligen aflidit.
Nu är det med den svenska konsten och litteraturen alldeles som med vildmarkens människor.
Bland dem händer så mycket, som intet öga ser och intet öra hör och i ingen människas hjärta skrifvet är.
Där formas stora människoöden, där stiga de vildaste drömmar mot himmelen, där dö dessa stora drömmare, innan de hunnit gifva sina tankar blifvande lif.
Det är ofta en slump, om ett förstående öga, när det länge sedan blifvit för sent, upptäcker hvad ett sådant människoöde varit och söker återställa bilden af en sådan diktare eller konstnär för den stora mängden af hans landsmän, hvilka med undran skola lyssna till sagan — och fortfara att stå likgiltiga inför hvarje nytt sådant människoöde, som inför deras ögon utspelar sin traditionela tragik.
Om detta och mycket annat därmed sammanhängande talade vi denna afton, och från Sager-Nelson kom samtalet att springa öfver till den unge diktare, hvilkens namn ännu är obekant för alla andra än för dem, hvilka hörde till hans personliga bekanta, och de få, hvilka i tidskrifter och kalendrar med förkärlek dröja vid den förhoppning, som ligger i en gryende, okänd talang.
Vi kommo nämligen att tala om Pelle Molin, om hans märkliga och egenartade begåfning.
Den ene berättade om sitt intryck af den starka originalitet, hvilken väller fram i noveller sådana som »Historien om Gunnel» eller »En ringdans medan mor väntar».
En annan hade att förtälja drag och sägner ur ett lif, som bär prägeln af sagans äfventyrslust och sagoprinsens kamp med trollen om prinsessan och riket.
Att vi så direkt kunde komma öfver från SagerNelson, som då redan var död, till Pelle Molin, som vi trodde oss veta vara vid god hälsa uppe i Nordland, har sedermera gjort ett besynnerligt, nära nog vidskepligt intryck på mig.
Ty det förgick endast en dag mellan detta samtal och den aprilmorgon, då jag läste, att Pelle Molin hastigt aflidit i Bodö, långt borta från familj och hemmavarande vänner, endast 32 år gammal.
Sedan denna dag har denne mans öde på ett egendomligt sätt fortsatt, jag kan nästan säga att förfölja mig.
Jag kände honom endast genom de ytterst få litterära alster, som funnit väg till några af de organ, hvilka allmänt läsas inom våra litterära kretsar.
Men hur ringa detta än var till kvantiteten, bars det dock af så stor intensitet, präglades af något i den grad egenartadt, personligt och storslaget, att det syntes mig mera värdt än mängden af de böcker, som finna en lätt väg till bokhandlarens disk och i tusental spridas bland den läsande allmänheten.
Dessa få skisser — jag kände knappast flere än tre — visade på sina få sidor bilden af en författare tydligare än många romaner på hundratals pagina.
Här var ett svenskt lynne af det sällsynta slag, som återspeglade den norrländska naturens hela vildhet och på samma gång hade något af midnattssolens trolska och svärmiska poesi.
Ju längre jag läste i dessa skisser, desto tydligare stod det för mig, att denne okände skald i nordlandet var en boren furste i diktens värld, och fragmenten af hans författarskap syntes mig visa hän på obrukade rikedomar, sådana som endast de födda söndagsbarnen med obekymrad hand kunna förslösa eller låta ligga.
Så kom det sig, att jag började spana efter vänner till den döde och försöka skaffa mig något af hans litterära kvarlåtenskap.
Det sista har för kort tid sedan lyckats mig, och den ringa kvarlåtenskapen rymmer åtminstone ett verkligt mästerstycke, nämligen berättelsen »Kärnfolk», som spelar i Ångermanälfvens ådal.
I närvarande stund vill jag emellertid inskränka mig till de drag af Molins författarlynne, som återfinnas i hans förut kända skisser.
Genom vänner till honom har det nämligen lyckats mig att få taga del af hans bref, hvaraf stora samlingar kommit i mina händer.
Af dessa hans vänner har jag också fått berättelser om hans lefnadsöden och hans person.
Det är ur hvad jag sålunda funnit som jag sökt sammanfoga bilden af en af de egendomligaste människor och skaldenaturer, hvilka diktat på svenskt språk.
Jag rår ej för, att mitt försök i någon mån kan liknas vid företaget att måla porträtt efter hörsägner och fotografi.
Jag vet också, att jag på sin höjd kan uppnå en viss sanningstrohet, men icke glansen af denna personlighet, hvilkens på en gång skarpa och vemodiga ögon blicka fram under lappmössan, som fulländar hans egendomliga kostym.
Hvad man först af allt måste komma ihåg, när man söker göra sig en föreställning om Pelle Molin, är, att han på intet sätt erinrar om den typ, hvilken vi pläga sätta i samband med begreppet författare.
Någon har sagt om diktaren, att han är i grund och botten ingenting annat än en vanlig människa, hvilken tänker med sin fantasi.
Om Pelle Molin skulle man kunna säga, att han själf personligen lefde den dikt, som han drömde om att tolka i ord, och man skulle därigenom ändå endast helt svagt hafva antydt kraften och fulltonigheten hos denne diktarnatur, där alla mänskliga lidelser lågo obrutna sida vid sida med poetens finaste och mest sammansatta förnimmelser.
Ingenting är nämligen så tydligt hos denne diktens vagabondnatur, som att han omsatte i lefvande äfventyr massan af det jäsningsstoff, som hos kammarpoeter förvandlas till dikter.
Han var en fjällman till hela sitt väsen, och han kände i hela sitt lif lockelsen af den trolldom, med hvilken vildmarken fängslar de stora skaldenaturer, hvilka födts i fjällen och för hvilka det är lika omöjligt att finna sig till rätta i civilisationens förhållanden, som det är omöjligt för lommen att trifvas i en zoologisk trädgårds konstgjorda insjöar.
Den skriker efter fjällen, när det ligger storm i luften, och rusar fram utåt vattenytan i stum förtviflan att den skall vara för kort för att lämna dess tunga vingar plats att lyfta sig till flykt.
Pelle Molin var född i en afsides trakt af Ångermanland.
Hans fader var bonde, och han trodde själf, att modern hade zigenarblod i sina ådror.
Det är som klingade en ton af hans hela lif ur detta enkla faktum, och han har själf berättat om det folk, hvaraf han är kommen, så som ingen annan kan göra det, i den underbara »Historien om Gunnel».
»Märkligt folk hela högen, ska’ ni tro.
Det diktades mycket i denna afsides fjälldal, och där lefde folket två lif.
Det ena gick med dem i dagligdags stök hemma vid de grå husen.
Det andra följde dem i skogen, bodde med dem på sätervallen, var samman med dem i de små vattendragen och skvaltkvarnen, tumlade på hästtomman, lät dem gå vilse af trolleri på en myr, hojade till dem från gran och fur, bärg och lid ...
Det lifvet gick aldrig öfver Lappmyrhöjden, utan att känna en underlig händelse vara i faggorna och trampade aldrig en fäbodvall i kvällningen, utan att se efter viterhundarna, som skälla två gläfs i taget — eller rysa till de hemlighetsfullas barn, som gråta under störesgolfvet.
Slikt satte ibland sådan fart i de drygaste bondgubbar, att näfverskorna piskade deras okammade nackmanar — efter stigen — framåt liden — utför byvägen — hem till stugan — —
Folket därhemma — det var kåda, linnea och nattvaka.
Jag ser så tydligt min fjällby — grå hus i klunga för att icke vara så bittert allena, då vintern står mörk öfver landet.
Deras glimmande fönstergluggar kan man gärna taga för ögonen af en hop vargar.
Men under sommarnattens ljus ligga de som en flock getter och vänta på solen ...»
Jag vill icke nu uppehålla mig vid, huru rent af ypperligt detta är skrifvet.
Men klingar det icke genom dessa rader som grundtonen af de melodier, hvilka fylla en hel barndom och ungdom, och som följa genom lifvet, lockande och dragande tillbaka till de trakter, där sådana melodier en gång kommit till?
Det är forsens, skogens och den tysta ödemarkens klang i dessa ord, hvilka bildats af minnena från allt det, som satt sig fast i det unga sinnet, fyllt det med lifvets blandning af rädsla och jubel och dragit honom öfver på den sida, där man endast lefver det ena af de två lif, som
Molin sett och känner hos skogsbon och hos sig själf.
Det var naturligt, att han icke valde det lif, hvilket låg uti att »gå i dagligdags stök hemma vid de grå husen».
Han ville bort för att få tolka det lif, som inom honom lekte och flammade i samband med den stora sagovärld, hvilken han bättre än någon kände igen, när den en vinterkväll vid den sprakande härden glödde upp i hvardagströtta ögon.
Han ville bort för att blifva artist, och han kom till Stockholm och fick sin plats bland eleverna i Fria konsternas akademi.
Jag har svårt att tänka mig en mera komisk kontrast än Pelle Molin i denna omgifning.
Hvem kan tänka sig, att en natur, sådan jag ofvan sökt antyda den, skulle kunna slå rot och växa sig stark i Stockholm?
Allt hvad som kallas smidighet, förmåga af anpassning efter yttre förhållanden, lätthet att lämpa sig efter andra, saknade denne man.
Det var honom lika omöjligt att foga sig, som han öfverhufvud var ur stånd att gå andra vägar än dem, dit hans egen natur förde honom.
Han var oppositionel, men icke som man är oppositionel af princip och för att genomföra en ny åskådning i konst eller politik.
Därtill var Molin alldeles för litet metodisk, och detta var just ett af grundelementen i hans natur.
Han var oppositionel af instinkt.
Han satte sig upp emot allt, hvilket låg i vägen för utvecklingen af hans egen människa, så som starka personligheter göra, hvilka kräfva växt för sig själfva lika våldsamt och obevekligt, som eken tränger de svagare plantorna undan.
Om sådana människor säger man, att de »hafva lätt för att stöta sig med folk», och omgifningen har understundom svårt att förstå dessa, som det synes, våldsamma och opåkallade skiftningar i ett lynne, hvilket af ingenting kan tillfredsställas.
Stockholms artistvärld har i vissa kretsar ett byråkratiskt drag, hvilket ej gärna kunde antagas stämma med ett lynne, sådant som det ofvan skildrade.
Själfva hufvudstadslifvet, sådant det utvecklar sig i alla de stora centra, borde dessutom redan i sig själft på denna friluftsnatur verka som ett tvång.
Molin icke var ett kraftigt träd, hvilket var bundet till platsen, utan en kraftig människa, hvilkens längtan att lefva sitt eget lif var en makt, så utbytte han helt lugnt en dag artistlifvet i Stockholm mot det lif, som lockade honom med hela kraften af barndomsminnen, hemlandstoner och sagomusik.
Han återvände till Ångermanland, och då han brutit med sin familj, gjorde han ett försök att lifnära sig, så godt han kunde, genom att bo ensam på ett torp i bygden under åratal.
Det sägs, att Molin då icke varit långt ifrån att gå under.
Att han vid denna tid och den, hvilken närmast föregick beslutet att lämna Stockholm, genomgått en stark inre kris, är tämligen säkert.
I någon mån har kanske därtill bidragit den slitning mellan penna och pensel, som han ej kan ha alldeles undgått att känna.
Det är egendomligt att veta, att
Molin länge i första rummet betraktade sig själf som målare, då han utan tvifvel hann längre som berättare.
Men hvad som egentligen gjorde, att Molin ändrade vistelseort, det var att han ville tillbaka.
Vid senare år hade han planer på att emigrera.
Men jag vågar påstå, att han ej skulle stannat länge borta.
Äfven om han i främmande land lyckats trygga sin existens och haft, hvad han hela sitt lif så bittert saknade: godt om pengar, han skulle hafva vändt tillbaka till äfventyrslandet, som för honom låg i norr.
Han skulle hafva längtat till skidfärderna och snön. forsarna och de ljusa, långa nätterna, då sommaren kom som genom ett trollslag.
Han skulle hafva vändt åter, som man berättar att lapphunden vänder hem igen från sydligare trakter, letande sig fram på obanade vägar, till dess han finner den låga trappan till det gråa huset, där han slitit ondt, tjutit om nätterna och svultit, men där han hörde kända röster och visste sig hemma.
Hade han ej kunnat vända hem, skulle han hafva förtvinat af brist på hemkänsla, liksom renarna på Skansen, hvilka förtviflade gnida sina kroppar mot de af solen upphettade stenarna af längtan efter fjällens snö.
Pelle Molin kom emellertid hem och han fick tid på sig att känna hela motsatsen mellan den längtan, som en gång drog honom ut, och den hvilken så snart förde honom tillbaka.
I hans bref är det som om zigenarlynnet kämpade med bondlynnet en hård kamp, och under denna tid förefaller det, som om det senare behållit segern.
Envist och trögt höll det honom kvar på samma plats — Näsåker i södra Ångermanland ej långt från hans eget hem — och fruktan att rent af gå under af armod synes hafva bundit honom vid jorden.
Då kom en man vandrande, hvilken hade något af samma blod i sina ådror som Molin själf.
Det var en ung medicine kandidat, hvilken för sitt nöjes skull vandrade genom Norrland.
Han kom en dag in i huset, där Molin bodde, och de båda männen möttes på trappan.
Molin hade emellertid i denna undangömda trakt af världen lika litet som annorstädes lefvat i fred med sin omgifning.
Han fick människor antingen till fiender eller till beundrare.
Bland annat, som han företog sig, var äfven att i sin hembygd under dessa år en gång uppträda som ett slags själfgjord advokat.
Han ådagalade därvid det slags hänsynslöshet, som i allmänhet utmärkte honom — och han afslutade aldrig denna process.
Detta hade samma effekt som hela hans personliga uppträdande i allmänhet.
Det skaffade honom både vänner och fiender, och det var ingen ovanlighet, att fienderna gingo till handgripligheter.
Visserligen hörde
Molin till dem, som kunde försvara sig, och som också gjorde det efter noter.
Men han måste alltid vara på sin vakt, och när han fick syn på den omtalade resande medicinaren, som, medtagen efter en lång fotvandring och allt annat än herremannamässig i sitt yttre, trädde emot honom på trappan, så gick Molin honom därför hotfullt in på lifvet och frågade hvad han önskade i en ton, hvilken tydligt angaf, att han var beredd på det värsta.
Det lär ha fattats föga, att de båda herrarne vid detta sitt första möte kommit i handgemäng.
Men när bekantskapen slutligen var gjord, och den misstro, hvilken Molin öfverhufvud hyste mot alla människor, till sist var öfvervunnen, så blefvo de vänner för lifvet — eller för den korta tid, som den unge författaren då ännu hade kvar att lefva.
Det var emellertid denne man, hvilken ödet synes hafva sändt i Molins väg just i det rätta ögonblicket, då han behöfde en medmänniska att trygga sig till.
Den unge medicinaren ryckte honom nämligen loss från enstöringslifvet, helt enkelt genom att taga honom med sig på vandring, och hur Molin kände denna förändring i sin tillvaro berättar han på sitt eget energiska sätt i ett af de mest intressanta bref jag funnit i hans efterlämnade papper.
Han ger i detta bref utkastet till en novell, hvilken, så vidt jag känner, aldrig blef fullbordad.
Den handlar om en ung man, hvilken genomgått ett par klasser på gymnasium, sedan »kommit in på funderingar och fått leda vid civilisationen».
Denne man gaf sig till fjälls och försvann för en räcka år.
Hans anhöriga, om han hade några, visste ingenting om honom.
Så en 8—10 år därefter får man ofta i Ådalssocknarna se en ung man komma dragande på en kälke i sällskap med en afskyvärd lappkäring.
Han kallades för lapp-Svedberg.
Det sades att han var gift med henne, och som alla lappar utan renar lefde de af tiggeri.
Det var käringen som tiggde.
Mannen följde henne tyst, sluten och besynnerlig.
Folket begrep snart, att icke allt var, som det skulle, och man antog därför, att han var en städd: d. v. s. en, som genom lapparnas hemliga konster blifvit bunden vid dem för hela sitt lif, utan hopp att undslippa, såvida ej kraftigare trolldom kom på tvären mot den förra.
Hvad han trodde själf därom, visste ingen.
Fick han brännvin, söp han sig full och grät då ofta och jämrade sig.
Han var en vilsen människa, det sågs.
Denne underlige man, som var bunden af fjällfolks trolldom, som tog en ny lappkvinna, när den gamla dog, som kände sig hemma hos lapparna — därför att dem hörde han till — som finner en afkrok af världen med lax i älfven och skytte i skogen, som därigenom kommer i konflikt med samhället, ser sig själf och sitt eget lif under bilden af en spån, hvilken snurrar rundt i älfvens sughvirfvel, och som slutligen springer som en rädd usling i skogen, då han velat taga en annans lif af hämd för sitt eget — denne man ville Molin skildra.
Och han hade rätt att tycka, att hans uppslag var ypperligt.
Han tillägger en parentes i det bref till den omtalade vännen, däri han skildrar dessa öden, som han en gång ville forma till dikt.
Brefvet är dateradt den 29 augusti 1895, och han säger i denna parentes:
»Då du i fjor räddade mig i Näsåker, hade jag gått där i förtviflan i 4 år.
Icke så att jag jämrade mig, men så att jag fått pröfva fattigdom så ohygglig, att du icke kan det tro.
Jag lärde mig under dessa år att resignera, att fatta, att ungdomens och kraftens år gingo, och att jag aldrig skulle bli konstnär.
Jag var ung, obunden, kunde ett och annat, och ändock satt jag där fast.
Du minns, då vi gingo därifrån den 26 september i regnet, att jag åter och åter — i fattigmannens och den värnlöses ängslan för slantarna — talade om, att jag måste ha 50 kronor, då vi kommo till Trondhjem på återresan.
Jag kunde icke tänka mig en omplantering.
— Du minns mitt obehagliga sysslande med, att det gick mycket pengar för oss.
Hade du icke varit så förståndig och så öfverseende och begripande, som du var, hade vi skilts i ovänskap, och jag hade genom nöd och elände åter kommit tillbaka till Näsåker för att fortsätta fångenskapen.
Jag hade det bra med mat, då du fann mig — men det var, som du vet, kreditmat.»
»Under dessa år gingo mina tankar besynnerligt.
Jag längtade, men kände ingen kraft.
Jag vet ju, att min bildning, jämförd med lapp-Svedbergs, är mycket fin och solid.
Men då nu jag var sådan —»
Och han tillägger:
»nu skall du bättre förstå historien.