Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke säga, att denna afsigt legat till grund för det förslag till föredragningssätt, som Gr.
Sparre genomdrifvit, men bar dock ansett mig böra fästa R. o. Ad:s upmärksamhet å dess möjliga följder; så att Ståndet mätte taga sig tillvara för att fatta beslut, som stå i strid med ett föregående.
Genom det beslut R. o. Ad. under förmiddagens plenum i afseende å 2:dra punkten fattat, har ingenting annat blifvit afgjordt, än att Ståndet icke antog förslaget, att spö- och risstraffet skulle helt och hållet ur den Svenska lagen utgå och äfskåffas.
Vår gällande lag stadgar å flera ställen spöoch risstraff för brott, hvilka icke förekomma i den författn., hvarom vi nu skola öfverlägga, så att, äfvon om denna författn. antages från den första bokstafven lill den sista, så står likväl R. o. Ad:s beslut i afseende å 2:dra punkten fast.
Jag finner således intet hinder möta för förslagets föredragande punktvis, dervid hvar och en af Ståndets ledamöter har sig öppet lemnadt alt yrka spö- och risstraff för det brott, som LagUtsk. ansett böra med annat straff beläggas.
Jag har ingalunda beslridt, att lagförslaget måtte punktvis föredragas.
Men det är fråga oin, huru hvarje puukt bör afgöras, då återremiss, med stöd af R. o. Ad:s förut fattade beslut, yrkas.
Jag anser återförvisning böra, i sådant fall, beviljas.
Lagerbjelke antydt, det inträffade att R. o. Ad. godkände alla de serskilda §§, der LagUtsk. föreslagit spö- och risstraffets uphörande för stöld: så tror 20 * 308 Den 12 Augusti e. m. jag, att Ståndet icke dermed gjorde landets laglydiga innebyggare någon tjenst.
Det förefaller mig besynnerligt, att Hr von Hartmansdorff icke vid delta tillfälle vill gå tillväga på samma sätt som vid många andra tillfällen, dä lagförslag., innehållande liera §§, behandlats.
Sednast före öfverläggningen, ang:de den nya bränvinslagen, väckte Hr von Hartmansdorff ang:de föredragningssättet samma förslag, sorn jag nu framställt.
Om återremiss skulle beslutas vid hvarje §, emot hvilken anmärkn. göres, så skulle den diskussion, som här kommer att föras, sannolikt växa tili volymer, och om LagUtsk. ånyo mäste taga frågan och alla dervid framställda serskildta yrkanden i öfvervägande, derefter afgifva ett nytt förslag och sedermera möjligtvis ännu ett sammanjemknings-förslag, så hafva vi i sanning icke det ringaste hopp att vid denna Riksdag hinna till något resultat i saken.
Jag kan således icke inse, att en återremiss af hvarje §, sä snart anmärkn. deremot göres, skulle leda till något annat än frågans undanskjutande, och då jag föreställer mig, att R. o. Ad., lika med LagUtsk., inser behofvet af en förbättrad lagstiftning ang:de tjufnadsbrott, hoppas jag, att R. o. Ad. icke godkänner Hr von Harlmansdorffs åsigt, hvars antagande möjligtvis skulle leda derhän, att sagde ändamål icke skulle kunna vid innevande Riksdag upuäs.
Det förhåller sig verkligen så, som Gr.
Sparre omförmält, nemi. att R. o. Ad. vid bränvinslagstriftningens behandling följde det föredragningssätt Gr:n nu föreslagit.
Men derföre är det icke rätt, att Ståndet pä förhand antager vissa grundsatser, hvilkas verkan på detaljerna man icke genast kan förutse, serdeles som ingen regel är utan undantag.
Nu var man nog fintlig all vilja hörja med grundsatserna och lyckades att dertill öfvertala R. o.
Ad., ehuru jag motsatte mig ett förfarande, som skulle binda den fria öfverläggningen i afseende på de serskilda lag-paragraferna.
Saken tog emellertid, i ett fall, en annan vändning än mina motståndare förmodat, och nu vilja de afskudda sig den boja, de pålagt sig sjelfva.
Uppå härefter framställd propos., beslöts alt ifrågavande förslag till författning skulle §:vis företagas till pröfning.
Jag vågar ytterligare föreslå, del något beslut i afseende å ingressen icke fattas förr än lagförslaget är genomgånget.
I öfverensstämmelse härmed företogs nu först § I Hr Printzensköld:
Efter den åsigt jag eger om en bestraffnings natur, sä bör den å ena sidan stå i jemförligt förhållande till beskaffenheten af det begångna brottet och å den andra vara så beskaffad, att
Staten vid dess verkställande icke får vidkännas allt för stor kostnad.
Den, som beträdes med första resan stöld, Den 12 Augusti e. m. 30!» straffas för tiel narrande med fängelse vid vatten och bröd och längsta fängelsetiden är 28 dygn.
Således kan en förbrytare af detta slag, sedan laga dom blifvit fälld, icke hållas i fängelse längre tid än sorn erfordras för vatten- och brödstraffets undergående, hvilket straff ej får utsträckas öfver 28 dygn.
Enl. förslaget deremot skulle en person, som stjäl 6 R:dr r:gds, d. v. s. 1
R:dr mera än det penningevärde, hvarför snatteri-bot ådömes, kunna dömas till icke mindre än 6 månaders straffarbete.
Derigenom åtager sig Slaten att försörja denne person under hela denna långa tid, utan att han derunder gör Staten något gagn.
Från juridisk synpunkt betraktadt och då man anser frihetsstraffet vara af en ganska svår beskaffenhet, finnér jag detta straff för första resan stöld i vissa fall vara alltför hardt, under det alt straffet i andra fall kan vara alltför lindrigt.
Om vi antaga, att straffet, dervid en latitud från 2 till G månader eger rum, vanligen bestämmes till 4 månader, och antalet af brottslingar, som dömas för första resan stöld, antages utgöra 1,200 om året, hvilket antal ungefärligen motsvarar det i broltmäls-tabellerna uplagna, så få vi genom multiplikation af 1,200 med 4 en summa af 4,800 månader elier 400 år.
Om vi vidare antaga, att en under 1 års tid häktad person kostar Staten, dels i underhåll dels till följd af den bevakning, hvarmed han måste omgifvas m. m., omkring 100 R:dr b:ko, så fä vi eri slutsumma af 40,000 R:dr b:ko för tjufvarnes årliga underhåll.
Genom antagandet af den af LagUtsk. föreslagna straffart kommer således Staten att vidkännas en ökad utgift af 40,000 R:dr b:ko årligen, likväl med afdrag af det obetydliga belopp, som motsvarar värdet af det vatten och bröd, hvilket tjnfvarne för närvar:de under strafftiden erhålla.
Kan ett sådant bestraffningssätt för det här ifrågakomna brottet vara rätts- och ändamålsenligt?
För min del vågar jag detta högeligen betvifla.
Man bör kunna antaga, att den, som för första gången begår stöld, genom det nu vande straffet kan återföras på den rätta vägen och lyckligtvis sakna vi icke heller exempel deruppå.
Vid sådant förhållande vill det synas mig såsom skulle LagUtsk. hålla frihetsstraffet så kärt, att Utsk. för detsammas skuld upoffrat både den egentliga rättvisan och det ekonomiska gagnet af den lag, som f. n. uti ifrågavande hänseende finnes.
1734 års lag, hvilken man här såsom föråldrad vill utdöma, säger, alt domaren skall pröfva, huruvida den, som första gången begått stöld, bör straffas med spö eller ris, eller med fängelse vid vatten och bröd.
Lagstiftaren ansåg redan då, att spö- och risstraffet, såsom varande ett svårt affliktift skamstraff, borde sparas till sådana fall, der större stränghet i bestraffningen var nödig, och sednare tiders lagstiftare, ännu störe filantroper än de gamla, hafva helt och hållet afskaffat spö- och risstraffet för första resan stöld och förklarat, att detta brott skulle kunna med fängelse vid vatten och bröd försonas.
Denna mildring af bestraffningen har alldeles icke förorsakat tillökning i brottens antal, utan är detsamma ungefärligen lika stort som för 10 år sedan, enl. hvad Justitioe StatsMinisterns Embets-Rerättelser utvisa.
Hvarföre skall 310 Den 12 Augusti e. m. man, vid sådant förhållande, införa ett alldeles nytt bestraffningssätt, hvilket dessutom, på sätt jag nyss arilhmetiskt ådagalagt, tillskyndar Staten en högst betydlig förlust.
Vid betraktande af alla dessa omständigheter, kan jag för min del ingalunda godkänna den nu föredragna l:sta §:n, som uphäfver tillämpningen af vatten och brödstraffet för första resan tjufnad, utan påyrkar, att detta straff måtte för nämnde brott bibehållas, hvarföre jag äfven anhåller om §:ns återremitterande.
Hr Printzenskölds och min röle har nu i en hast blifvit ombytt.
Förut har jag ansetts vara filantrop och yrka altför milda straff.
Nu beskvlles jag för alt påyrka alltför härda bestraffningar.
Men är verkligen 2:ne månacfers straffarbete ett för strängt straff å tjufnad och kan man i lagen skäligen bestämma ett lindrigare?
Ligger det icke i sjelfva begreppet af frihetens förlust, att den, för att blifva kännbar, skall någon lid fortfara?
Hr Printzensköld säger, att det föreslagna straffet skulle för Staten medföra en alltför kännbar utgift och bör derföre äfven ur sådan synpunkt förkastas.
Häruppå svarar jag med hvad jag å förmiddagen anförde:
Månne det icke är bättre att
Staten vidkännes en utgift för tjufvarnes ändamålsenliga bestraffande, än att de enskildte fortfarande bestjälas?
Om Hr Printzensköld, råkat ut för att blifva bestulen, skulle hans tanke sannolikt fallit deruppå, att * stölden tillfogat honom större kostnad än som förorsakas honom af det bidrag han måste lemna Staten för tjufvarnes bestraffande.
Man säger, att ett fängelsestraff af 2:ne månader är alltför långvarit, men man bör erinra sig, att ransakningen vanligtvis medtager vida längre tid, hvarunder den brottslige är förhindrad att fortsätta sitt vanliga näringfång.
Det plus af tid, som upkommer genom de 2:ne månadernas fängelstraff, kan icke vara af sådan betydenhet, att blott denna omständighet skulle bevisa straffets olämplighet.
Dess dyrhet har Hr Printzensköld beräknat till 40,000 R:dr b:ko om året, efter 100 R:dr samma mynt för hvarje fånge.
Detta torde vara väl högt tilltaget, men jag vill antaga, att beräkningen öfverensstämmer med verkliga förhållandet.
Vid upgörandet af denna kalkyl har Hr Printzensköld likväl medgifvit, att från nyssnämnde summa måste afräknas kostnaden för det vatten och brödstraff, som nu ådömes.
Lålom oss antaga denna kostnad till |:del af 40,000 R:dr eller 5000 R:dr samt dertill lägga kostnaden för fångens underhåll under den tid, han afbidar kyrkopliktens undergående samt för hans transporterande till den ort, der densamma skall verkställas, så tror jag att hela kostnadssumman, enl. det nu gällande straffsystemet, kan antagas upgå till omkring 17,000 R:dr om året.
Skillnaden skulle således endast blifva 23,000 R:dr och denna summa ålen obetydlighet i jemförelse med totalsumman för fångvården i riket och bör icke förorsaka någon betänklighet, om man verkligen vill ändamålet, att tjufnadsbrott skola allvarligen bestraffas.
Den 12 Augusti e. m. 311 '
Jag har begärt ordet för att göra en anmärkt), emot Hr Printzenskölds yttrande.
Han nämnde, att den nu gällande lagen stadgar spö- oell risstraff alternatift med fängelse vid vatten oell bröd för första resan stöld.
Häruti halden värde talaren väsendtligen sig misstagit.
Han har nemi. ansett att spö- eller risstraff får ådömas för första resan stöld, hvilket, enl. hvad en hvar torde hafva sig bekant, dock icke är förhållandet, samt att nämnde brott är urbota, hvilket icke heller är händelsen, enär lagen i lista §:n af 40:de Kap.
Missg.B. säger: ”Hvar som första gången stjäl gods elfer penningar öfver 10 daler ; höte tre gånger så mycket, som thet stulne värdi är.
Orkar han ej böta, plikte med kroppen, dock ej högre än efter stöldens värde”.
LagUtskis förslag till straffbestämmelse i detta fall är härifrån högst skiljaktigt och af vida strängare art, i Ihy att det, utom böter till tredubbla värdet af det olofligen tillgripna godset, derjemte stadgar straffarbete från 2 lill ö månader, hvarigenom hrottet skulle förvandlas till urbota.
Jag har blott velat framställa denna anmärkn. och förenar mig i öfrigt med Gr. Sparre.
Jag kan ingalunda erinra mig, att jag begått det misstag, Hr Flach upgifvit, nemi. att nu gällande lag alternatift stadgar spö- och risstraff eller fängelse vid valten och bröd för första resan stöld.
Jag sade ju tydligt och klart, alt det var 173b års lag, som sådant stadgade, men att genom i sednare tider utkommen författn. det blifvit föreskrifvet, att spö- och risstraff ej får för första resan stöld ådömas.
Men i så måtto har jag begått ett misstag, att jag uraktlät att nämna, det kroppsstraffet ej finge tillämpas i annat fall, än då den brottslige saknade tillgång att böta.
Detta förbiseende har sin naturliga förklaringsgrund deruti, att, såsom vi alla känna, högst få exempel gifvas, att de, som blifvit dömda för första resan stöld, haft tillgång att böta, hvarföre de nästan alltid måste undergå kroppsstraff.
Afven med fara att fortfarande blifva af Gr.
Sparre beskylld för inkonseqvens, anser jag, att det af LagUtsk. här föreslagna straffet icke är afpassadt efter brottet, och jag tror, det ingen torde kunna bestrida, att ju icke ett lagstadgande, enl. hvilket den, som tillgriper 6 R:dr, skall straffas med 18
R:drs böter och 6 månaders straffarbete, är för strängt.
Ehuru jag visserligen anser tjufnad vara ett brott, som bör allvarsamt bestraffas, anser jag likväl detta brott, då det förslå gången föröfvas, icke alltid vara af så grof beskaffenhet, att det bör med urbota straff beläggas.
Jag anser denna princip icke vara riktig och kunna medföra skadliga följder.
Delta brott föröfvas lika ofta lill följd af lättsinne och obetänksamhet som af verklig ond vilja, men rätta sättet att förhärda viljan är, på sätt erfarenheten gifver oss vid handen, att inspärra de unga förbrytarne tillsammans med gamla förhärdade brottslingar.
Jag menär, att det är en gammal erkänd sats, att allt straff bör leda till förbättring, hvilken sats äfven finnes uttryckt 312 Den 12 Augusti e. m. i våra gamla domare-reglor.
Af delta skäl förenar jag mig med Hr Printzensköld i hans begäran om §:ns ålerremitterande.
Då härefter propos. till bifall å förevande § blef framställd, utföllo svaren med starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Vid de sammanträden af åtskilliga Jurister, som blifvit hållna för att granska detta lagförslag, har det anmärkts, att orden ”Mr nedan” icke skulle vara tillräckligt tydligt hänvisande, enär en mängd §§ efterfölja nu föredragne 2:dra §:n.
Som denna anmärkn. icke torde sakna befogenhet, får jag hemställa, det nämnde 'ord måtte utbytas emot orden: ”sorn i 3:dje, 4:de och 5:le §§:ne”.
Med denna förändring torde §:u höra godkännas, hvarom jag vördsamt anhåller.
Jag anhåller att vid denna § få göra den erinran, att då, såsom vi alla vela, värdet å vårt mynt betydligen förminskats sedan år 1734, så att 10
Daler silfvermynt nämnde år representerade ett mycket större värde än nu, det torde vara skäl att lagstiftaren, ifall, såsom jag anser riktigt, skillnaden emellan stöld och snatteri skall bibehållas, bestämde gränsen dem emellan till något högre penningevärde än 10 Daler.
Lagberedningen delar denna åsigt och\ har, om jag icke missminnes, föreslagit 3 eller 4 R:dr Specie.
Jag tror derföre, att värdet borde höjas till minst 20 Daler, motsvarande 2| R:dr Specie.
Vidare får jag anmärka, att vår nu gällande lag stadgar, att den, som snattar, skall endast böta halfva beloppet af det snattades värde, då förslaget deremot stadgar, att böterna kunna bestämmas från 5 till 20 Daler, utan afseende å värdet.
Jag erkänner väl, att det s. k. latitud-systemet är fördelaktigt, men i många fall torde det böra undvikas, helst då det ej är af behofvet påkalladt.
Lii förevande fall kan detta system verkligen leda till obillighet, helst minimivärdet, eller 5 Daler, är för högt.
En person kan nemi. snatta 1 Daler och då mäste han böta minst 5 Daler eller 5 gånger så mycket som det snattade, ehuru bötesbeloppet för tjufnad endast är tredubbelt emot stöldens värde.
Detta är ju ett uppenbart missförhållande.
Jag ber Hrr:ne jemväl bemärka, att på landet, der sådana mål oftast förekomma, hafva de ordinarie domarne ofta ledighet och en t. f. domhafvande, en ung auskultant eller e. o. notarie vid någon Hofrätt, får afgöra frågorna.
Det heter visserligen, att domaren, innan utslags afkunnande, skall med nämnden öfverlägga, men alla de, som å landet handlagt domaregöromål, känna nogsamt, huru knapphändig denna öfverläggning är.
Vid sådant förhållande torde det vara betänkligt att lemna en alltför stor makt att afmäta straff i en enda, ofta oerfaren domares hand, hvarföre denna §, enl. min lanke, icke bör godkännas, utan till Utsk. återremitteras.
Hvad först angår beloppet af 10, Daler såsom gräns emellan stöld och snatteri, får jag fästa upmärksamheten
Den 12 Au'gusti e. m. 313 dera, ali R. o. Ad. vid behandlingen af lista §:n derom fattat sill beslut, hvarföre något afseende å Frih.
Hermelins framställning ej torde böra fästas.
Han bar väl rätt deruti, att Lagberedningen i sitt förlag höjt nyssnämnde belopp, men detta yann så litet bifall, att vid 1847—48 års Riksdag, då förslaget var föremål för Ständernas pröfning, LagUtsk. nedsatte beloppet till 4 Ridr.
Dessutom bör bemärkas, att det ofta varit /råga om att belt och hållet ur lagen borttaga begreppet snatteri; att detta begrepp ej förekommer i Danmarks och Norriges lagar, samt att man, vid närmare eftersinnande, måste erkänna, att denna skillnad emellan snatteri och tjufnad är helt och hållet godtycklig.
Vid sådant förhållande ansåg Utsk. sig handla försigtigasl genom att bibehålla den gamla gränsen emellan de båda arterna af olofligt tillgrepp.
Dessutom är det kändt, att dä en person tilltalas för en ringare tjufnad och på sådan grund anses förtjena misskund, den utväg alltid följes, att det tillgripna värderas så lågt, att brottet faller inom snatteriets gräns, sä att någon egentlig skada af det utaf Frih.
Hermelin såsom för lågt ansedda snatteribeloppet ej plägar ske.
Pä landsbygden hafva dessutom många varor så litet värde, att man kan taga en hel hop, innan värdet deraf upgår till 10 Daler.
De egentliga stortjufvarne beträdas nästan aldrig med att hafva begått sjelfva stölden, ty de äro vanligen så försigtiga, att de ej låta sig gripas å bär gerning, hvarföre de merändels råka fast derigenom att de befinnas innehafva något af det stulna godset och som de nästan alltid äro kringstrykande personer och således icke beträdas med att innehafva mera än de bära på sig, är det ganska nyttigt att minimibeloppet ej är för högt, i hvilket fall stortjufvarne ofta skulle slippa med snatteribot.
Vidkommande derefter det af Utsk. föreslagna straffet för snatteri, så har den siste vade talaren funnit detsamma vara för hardt, hvilket han velat ådagalägga genom att anföra, huruledes en person, som endast snattat 1 Daler skulle dömas till 5-dubbla böter, då deremot tjufven endast dömes till 3-dubbla.
Men jag får fästa den väde ledamotens upmärksamliet derå, att tjufven derjemte ådrager sig straffarbete från 2 tili 6 månader, och jag tror, att han gerna vill byta detta urbota straff med den ringa tillökning i bötesbeloppet, snattaren får vidkännas.
Vår nu gällande lag stadgar väl, att snatteriboten utgör endast halfva värdet af det tillgripna, men dervid bör bemärkas, att snattaren jemväl ådömes enskild skrift, såsom en slags urbota bestraffning.
Slutligen får jag erinra, att Utsk., just med fästadi afseende på de skärpande eller mildrande omständigheter, hvilka ofta vid snätteris begående förekomma, tillstyrkt en latitud emellan 5 och 20 Daler, hvilken väl icke kan anses vara särdeles vådlig, äfven om straffet ådömes af en yngre och mindre erfaren domare.
Sparres yttrande ber 314 Den 12 Augusti e. m. jag endast att få erinra, att om äfven det stulna godset ofta värderas linder dess rätta värde, så måste dock detta betraktas såsom undantag och icke såsom regel.
Sedan öfverläggningen härmed förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt hurusom Frih..
Hermelin yrkat återremiss och Gr.
Sparre bifall till §:n med den förändring, atti st. f. slutorden ”bär nedan sägs” skulle införas orden: ”sorn i 3:dje, 4:de och 5:te §§:ne sägs,” anmälde sig oell yttrade:
Hr C ari heim - G y 11 en s kjöl d :
Sparre samt R. o.
Ad. huruvida det icke skulle vara skäl att bibehålla orden ”här nedan” ....
Detta yttrande blef härvid af Hr Gr. o. Landtm, afbrutet med erinran att öfverläggningen förklarats fulländad, och således något ytterligare förslag till ändring ej finge framställas, hvarpå, efter först till bifall å denna § utan förändring framstäld propos., som besvarades med Nej, Hr Gr. o.
Landtm, hemstälde om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkn:ne föranleda lill återremiss, hvarvid svaren utföllo med starka Nej, blandade med Ja, samt slutligen, efter med starka
Ja jemte åtskilliga Nej besvarad propos. till bifall å §:n med den af Gr.
Sparre föreslagna förändring, Hr Gr. o.
Landtm, förklarade, att han funnit svaren å sistnämnde propos. hafva utfallit med öfvervägande Ja. §§ 3 och 4.
Biföllos. § 5.
Jag är pligtig att inför R. o.
Ad. redogöra för de anmärkn:r, hvilka blifvit framställda emot de serskilda §§:na i detta förslag och får derföre nämna, att raan emot nu föredragne § anmärkt, att orden: vdä sådant ute finnes” kunde sä tolkas, att straffet skulle tillämpas äfven i det fall, då man redan verkställt bergningen af ifrågavar:de frukter, ehuru man ännu icke fått dem under tak.
Man har derföre föreslagit, att dessa ord skuile utbytas emot orden: ”innan sådant bergadt blifvit”, och som den förra ordställningen möjligen kan föranleda en oriktig tolkning, hemställer jag, huruvida R. o. Ad. skulle vilja antaga den sednare redaktionen.
Jag hemställer till R. o. Ad. huruvida det verkligen är skäl att vidtaga den af Gr.
Jag för min del anser jag, att straffet bör tillämpas, äfven om de ifrågavande jordfrukterna redan blifvit bergade, så snart de ännu icke kommit under tak.
Jag har blott ansett det vara min pligt att tillkännagifva den anmärkn., sorn emot ifrågavande ord blifvit framställd.
Jag för min del förstår dem ganska väl, enär jag deltagit i redaktionen af §:n, men det torde måhända vara tydligare att begagna orden: ”innan det bergadt blifvit”.
Den 12 Augusti e ra. 315 Efter lill bifall ä denna §, utan förändring, framställd propos.
, som besvarades med starka Ja, jemte några Nej, förklarade Hr Gr. o. Landtm, sig hafva funnit Ja öfvervägande. § 6.
Jag vill här göra en anm. mot ordalag, som begagnas icke blott i denna § titan äfven i flera efterföljande.
Det beter nemi. att man skall ”för stöld dömas om man stjäl”.
Det är ju detsamma som att säga: om man stjäl, så stjäl man Det måtte icke vara rätt alt så uttrycka sig i lagspråk.
Jag önskar derföre, att sådant måtte rättas, hvarföre jag anhåller om §:ns återförvisande.
Om icke något annat är att anmärka emot §:n, än den af Hr von Hartmansdorff såsom felaktig ansedda ordställningen, så torde det vara tillräckligt att anm. är gjord, då R. o.
Ad. troligen i allt fall kommer att updraga åt LagUtsk. att vidtaga de redaktionsförbättringar, som kunna tarfvas.
I händelse R. o. Ad. skulle fatta ett sådant beslut, som Gr.
Lagerbjelke förordat, har jag in tet emot §:ns godkännande.
Jag vill blott lill försvar för redaktionen anföra följande.
Allt olofligt tillgrepp af annans egendom är en gerning, hvaruppå de karakteristiker, som utmärka stöld, inträffa, men lagen kan i vissa fall säga, att gerningen icke skall betraktas såsom stöld utan såsom snatteri.
Jag tror det således vara riktigt att bestämma, hvilka olofliga tillgrepp skola såsom stölder bestraffas.
I allt fall skall jag inom Utsk. framställa Hr von Hartmansdorffs anmärka., lill det afseende den anses böra förtjena.
Uppå härefter framstäld propös. biföll R. o. Ad. förevande §. § 7. Bifölls. § 8.
Här har återigen LagUtsk. varit omsorgsfullt alt borttaga ett af 1734 års lagstiftare stadgadt skamstraff, nemi. straffet att utanför Tingshus eller Rådstufvudörr en timme stå och skämmas med mjölk-käril i handen, hvartill den, som mjölkat annors ko, får eller get, enl. 4:de §:n 43 Kap. Missg.B., gjort sig skyldig.
Nämnde lagstiftare ansågo nyssberörde brott vara så obetydligt, att det icke ens med böter belädes, utan kunde tilltaget försonas genom det att den felaktiga å allmän plats utställdes att skämmas för gerningen.
Sednare tiders lagstiftare funno likväl delta brott vara af svårare art, än att det kunde med endast skamstraff försonas, hvarföre det genom Kongl. Förordn:n den 21 Jan. 1773 stadgades, att den brottslige skulle, förutom skamstraffet, slita spö eller ris, samt er - 316
Den 12 Augusti e. m. sätta värdet af det borttagna, samt att kroppsstraffet skulle ökas vid iteration af brott et.