Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vill tydligen agera sprätt, der han står i sin bruna sammetsrock med den röda halsduken, som i obunden frihet flaxar mot västens blanka metallknappar.
Men ändtligen är också han färdig; han sätter fiolen under hakan och lyfter stråken med en gest à la Paganini.
Anföraren höjer handen, efter ett kort preludium börjar sången, och »Sante Lucias» toner genljuda genom hela pensionen.
Efter »S:t Lucia», gondolierernas sång, som de sjunga då gondolerna ila fram öfver de stilla kanalerna i nattens halfskumma timmar, medan Venezia drömmer vemodsfulla drömmar om en storhet för länge se’n förgången, uppstämma de »La vera Sorrentina», visan som söderns lyckliga barn sjunger på Neapels blånande golf.
Efter dessa kommer en mängd andra sånger, serenader, som Giovanni i månskensnätterna sjunger för sin älskarinna, som lutad mot fönsterkarmen lyssnar till hans sång (Graziella), dryckesvisor som Luigi stämmer upp i de små vinstugorna med Astiflaskan i sin hand (Pepparella, Trippolo-Trappolo) m. fl. och barcaroler, som ljuda från Antonios båt, under det han sjelf lägger ner sina nät i hafvet (Michelemma), sånger i tarantellans och saltarellens hastiga tidmått, hvilka bringa blodet i svallning och komma hjertat att slå, och sånger i larghetto och adagio, hvilka utandas en glödande själs hela passion och kärlek.
Hvilken skilnad är det icke mellan dessa sånger med deras starka känslor och fulla toner och våra folkvisor, hvilka kanske bäst komma till sitt uttryck då de sakta gnolas af stilla, allvarliga qvinnor!
De element – drömmande längtan, tungsint smärta och dämpade kärlekssuckar – hvilka utgöra grundtonen i de nordiska folksångerna, äro okände för de italienska.
Italienarne älska icke såsom vi nordbor sordinen.
Det vexlande, oroliga i vår natur är likaså främmande för Hesperiens varma, färgstarka skönhet som våra sångers halfqväfda sorg eller vemodiga glädje för de sydländska canzonernas jublande fröjd eller hjertslitande smärta.
Huru olika sjunger icke vår blonda Karin, då hon i de nyutspruckna björkarnas skugga väntar den hon håller kär, och Pepa då hon vid hafvets strand, med hjertat öfverfullt och kinden i brand, afvaktar sin vän fiskaren!
I våra folkvisor är kanske mera romantik, men i de italienska mera passion och starkare patos.
Den veka, grubblande tonfärg, som alla våra folkvisor hafva och hvilken den karga, nordiska naturen sjelf alstrat, motsvaras i de italienska af en från den yppiga naturen stammad sinlighet, lika mycket skild från en faunaktig lystenhet som från en blöd sentimentalitet.
De italienska gatsångarne hafva merendels friska, välklingande stämmor; men det stannar icke dervid: deras medfödda, utpreglade musikaliska smak låter icke en skiftning i sångens karakter, icke en utmärkande tempoförändring gå obeaktade förbi.
Deras goda uppfattning röjer sig kanske bäst i de sånger, som hafva ett mera dramatiskt skaplynne, och det är märkligt att se huru de låta hvar musikalisk fras komma till sitt rätta uttryck.
I en särdeles god dager kommer dessa kringvandrande musikers sångkonst, om man jemför den med de mindre framstående italienska operasångarnes.
Här om dagen hedrade en sådan, maestro Salvator Salvi, en f. d. tenorist vid en af Neapels sekundteatrar, vår pension med sin närvaro.
Han uppträdde med flera arior ur Bellinis, Verdis och Donizettis operor; men verkan af hans stämma förtogs alldeles genom hans konstlade föredrag och öfverdrifna gestikulation.
Men hos våra vänner der nere i vestibulen är intet konstladt, naturligt uttryck och naturlig värme svara mot sångernas innehåll.
Nu skola italienarne sjunga sitt sista nummer för i qväll.
Det är »Addio à Napoli».
Jag går ner för trappan, trotsar den starka hvitlökslukten och ställer mig nära dem för att urskilja deras ansigtsuttryck.
Äfven den minst uppöfvade iakttagare skulle kunna märka, att de med lif och själ äro inne i sin sång.
Klara och uttrycksfulla ljuda slutorden:
»Il paradiso mio
Napoli bella addio».
Till tack för en dånande applådsalva buga de sig och gå, se’n de hvardera erhållit ett par francs.
Sällskapet i trappan bryter upp – whistborden och broderierna vänta.
Men du har icke lust att gå in i samlingssalen i qväll.
Du går ner till hafstranden.
Mentone slumrar i månskenet.
Allt buller är förstummadt.
Hafvet ligger utbredt som en ljusblå duk, endast i bränningarna kan någon rörelse märkas, der vågorna slå upp med ett hvitt, fosforescerande ljus.
I himlens blå kupol hänger månen som en jättelykta, och det hvita skenet darrar öfver land och vatten.
Från hela nejden strömmar sång – en fulltonig notturno.
Du skulle vilja sjunga med, men du kan ej.
Du måste tiga, men det kännes som ditt bröst ville sprängas af ofödda sånger, det brusar och klingar derinne – det är ekot af de italienska folkvisorna.
Under saisongen.
Kära Agda!
Ett bref från dig, dateradt d. 25 Januari, sålunda midt under brinnande, pågående saisong!
Ett så ovanligt fenomen glömmer jag icke i brådkastet, Agda, det kan du lita på.
Tack, tusende hjertliga tack.
Jag måste tillstå, att det var öfver mina djerfvaste förväntningar, att du under innevarande kritiska period skulle egna några tankar – hur flyktiga och ointresserade de tyvärr voro – på din tråkiga, gamla vän härnere i Mentone.
Vet du, ett så stort bevis på ditt goda minne vis à vis min obetydliga person gör mig nära nog en smula – hur skall jag uttrycka mig – en smula hufvudbry, och du kan tänka dig, för hvarje gång det rungit för mitt öra, alt sedan jag fick ditt sista bref med den välbekanta stilen på kuvertet, erinrade jag mig det gamla ordstäfvet, att när det tonar för ens öron, är det någon som tänker på en, och samtidigt såg jag alltid för min inre syn en ung dam af mina bekanta med slanka, fina former, förnäm hållning och helblå ögon – hur många gånger misstog jag mig, törs jag fråga det, Agda?
Bah tokprat alt hvad jag klottrat i hop ännu så länge, men gamla vänner emellan är ju litet tokeri ganska förlåtligt, ja nästan att rekomendera, ty »ty alla sätt äro bra utom de tråkiga» och hvad man än säger i vårt gamla, kryddkrämarnyktra Sverige, i Frankrike är det alltid en kompliment att blifva kallad »un fou diable».
Nå dermed vare nu hur som helst, i alla händelser ännu ett tack för den vänliga handtryckning, du sändt mig deruppe från hemlandet, ännu ett tack för ditt bref, som sannerligen står som en hvit sten i min privata, annars tyvärr alltför magra årskrönika, just derför att jag har reda på, hvad du alt har att göra under dessa arbetsamma veckor efter jul till mediet af Mars.
Herre Gud, stackars flicka, hur är det möjligt, att du kan hinna med alt?
Sannerligen ingen tid på hela året utom möjligen veckorna före jul, då stramalj och makramé, klosterarbeten till soffkuddar, omöjliga broderade syväskor och vansinniga utsydda portnyckelsfodral – hvilka sedermera skola hamna i pappas och mammas respektiva garderober och chiffonierer som underbara kuriosa, göra sitt till för att skaffa våra svenska flickor bleksot och ryggmärgslidande, med undantag af denna nattvaksperiod finnes väl ingen tid på året som så upptager en societetsflickas alla nerver och tankar som den s. k. saisongen.
Låt mig bara se och gå igenom för mig sjelf, hvad hon alt har för tyngande pligter att uppfylla under denna svåra tid!
Först och främst skall hon naturligtvis tänka på balerna, ah sannerligen kommer det icke en varm glimt i ögat på dig, blott jag nämner dessa sinnrika tillställningar med sina dyrbara minnen af fullklottrade dansprogram, sönderrifna tarlatansremsor och champagnefläckade atlaslif, dessa ljufliga motionstimmar, under hvilka de dansande liksom manegehästarne för trumpettonerna och vildarne för Papagenos klockspel få spasmodiska ryckningar i knävecken, så snart Ekdahl slår an de första tonerna på flygelklaviatyren, dessa oförlikneliga uppbyggelsestunder med sin spirituella konversation, i hvilken meteorologiska iakttagelser, små skandaler, hästryktning och estetisk godtköpsragu äro huvudingredienserna, med sin ögonblickserotik och sin från nakna verveine-doftande halsar strömmande sensualismen, med sina förkänningar hos modisten vid Bazaren och Freia och sina efterdyningar på apoteken – nog äro de lysande bevis på den höga ståndpunkt, det nittonde seklets svenska umgängeslif intar.
Men om det vore slut härmed, med dessa fyra balaftnar i veckan, men långt derifrån; vår väninna har vidare ridningen till exempel, att syssla med, ridning i skola, ridning i klubb utan musik och utan löjtnanter och ridning i klubb med musik och med löjtnanter, ridning, ja, hvad vet jag, och så bazarerna sedan, då hon öfvar välgörenhetens ädla dygd, bazarerna för »de nödlidande kring floden Brahmaputra», bazarerna för »upprättandet af en pensionsfond för af vådaskott träffade soldaters hustrur», för att icke tala om så högfashionabla fosterländska ändamål som basarerna för »uppresandet af en minnesvård åt den hjeltemodige, (men i plastiskt afseende något svårhandterlige) Erik den halte och läspe».
Så skall hon dessutom deltaga i slädpartier till Nackanäs, öfva skridskosport på roddklubbens bana, vädra sitt pelsverk mellan 2–3 på förmiddagarne i Kungsträdgården, vara med i socitetsspektakel, göra höflighetsvisiter d. v. s. sherry, biscuiter och förtal – och tusen andra saker för resten, som du ej kan begära, att jag skall hafva i min fattiga hjerna.
Ja, om jag nu dertill betänker, att hon skall vara religiös söndagsförmiddagarne och hela veckan uppmuntra konsten, d. v. s. gå på operan och se på abonnenternas kostymer, läsa Maslitt och lära sig i tidningarne, »att
Petterssons marin på konstföreningen ej var, hvad man kunnat vänta af denna unga begåfvade artist» eller att »det är en skam af Brink – vår celebra djurmålare – att han ej beständigt målar svenska åkarkrakar, men envisas med att framställa engelskt fullblod», om jag öfverväger alt detta, tycker jag verkligen på fullt alvar, att det varit bättre – ty af två onda ting måste man ju välja det minsta, att hon, då hon lyckligen sluppit från tant Karins insigtsfulla färla, blifvit skickad till en pension i Schweitz.
Jag menar en af dessa inom höga caprifolieöfverväxta murar dolda pensioner »pour jeunes demoiselles», hvilka jag med en viss respekt gått förbi i Lausannetrakten, och till hvilka Stockholmarne bruka sända sina flickor för att de skola lära sig glömma sitt modersmål och göra bekantskaper för lifvet i en furstinna från Serbien, en plantage-ärfvande holländska från Java och en grefvinna från norra delen af Patagonien.
Och moraliska äro dessa anstalter, skall du tro, hvarje karl drifves ut derifrån som antikrist ur en rättrogen fårfälla – tacka Gud, att man icke desinficerar efter honom –, all kurtis är omöjlig, alt koketteri onödigt och ingen annan förnöjelse finnes än att på qvällarne, när madame sofver på sitt öra, samlas hos någon emanciperad amerikanska och röka cigaretter och äta bakelser, köpta i hemlighet af någon mutad domestik.
Nåå, hvad säger du till mina små målningar, Agda?
Jag gissar det, du tycker, att jag är elak, jaja, förlåt mig då, men jag vet se’n gammalt, att intet tillgifver damerna lättare än några elakheter, riktade mot dem – en masse.
Men i alla händelser var det icke min mening, att undfägna dig med moralkakor mot vårt abderitiska vinterlif, jag skulle väl snarare skildra något härnere för dig, men trakten känner du, och det är en enahanda, enformig existens man för i dessa vinterpensioner.
Dagen går så fort med promenader, »flirtation» och läsning, åh du skulle se, hur jag gonar mig, liggande vårdslöst i en olivdunge med Stuart Mills bok »om friheten» uppslagen på en grästorfva bredvid mig, med det oändliga Medelhafvet framför mig, en vid horisont, och, ser du, det är just det man saknar så mycket derhemma, saknar allra mest, de vida horisonterna.
Men det der är naturligtvis aldeles för mycket »stillleben», för att du skall kunna förstå detta, helst under denna tid, och då har jag ingen annan råd än att betala dig med samma mynt och skildra för dig i min tur en bal, en bal i utländingarnas klubb, »cercle philharmonique» i Mentone.
Klockan half 10 ungefär begaf jag mig dit.
Den koketta byggnaden, som tillhör klubben, med sin lilla moriska musik-kiosk framför sig, strålade af ljus i den mörka qvällen.
Vagn på vagn rullade fram, fotsteg fäldes ned, och ur hoppade damer i sidenskor, uppskörtade klädningar och hvita kappor, och när jag gick genom korridoren, som var prydd med gröna växter och trädgrupper, mellan hvilka gaslågorna kastade sina skimrande strålknippen, som förhöjde den blanka glansen af det svart- och hvitrutiga stengolfvet, såg jag par efter par teckna sig på de hvitmenade väggarne, som marionettfigurer på en skuggspelsfond och så plötsligen försvinna, som de dykit ned i skuggspelsegarens låda, men i stället gingo de in i salongen.
Balsalen i »cercle philharmonique» är icke stor men ytterst fin och distinguerad med sina små röda sammetssoffor, sina boiserade väggar och utsirade dörrar; gaslågorna i taket bryta sig mot de slipade kristallprismerna i färgstarka reflexer och sprida i förening med de brinnande ljusen i bronslampetterna ett darrande sken öfver det bonade golfvets glatta tiljor.
Längst till venster är en scen – salen är också inrättad till teater – och deruppe sitter musiken, dold bak grönskande blad – hela gröna dungar.
– Man hör tonerna af en af Strauss’ bacchantiska, feberheta valser, men af de spelande synas blott de röda fezerna, hvilka kårens medlemmar begagna, och dessa sticka fram bland växterna som flugsvampar i det gröna.
Dansen har nyligen börjat, promenadpolonaisen är redan öfverstånden, men ännu har stora flertalet ej anländt.
Hvarje ögonblick slås dörrarne upp på vid gafvel af de livréklädda, högtidliga betjenterna, och in komma alla dessa bekanta ansigten, som jag sett så många gånger på Mentones gator och promenader – magra engelskor med knotiga ansigten, kantiga former och båtlånga fötter, verkliga urklipp ur Punch, koketta fransyskor – icke så få med detta vissa extravaganta i kostymer och åtbörder, som kännetecknar den klass Grévin så mästerligt skildrar med sitt ritstift, kameliasfären, och åtskilliga beskedliga ljuslockiga tyskor.
I det stora hela återkommer flertalet af de typer, vi se komma på våra baler, äfven här – hela rangskalan af damer från den unga flickan, som »är med» första året med sin vederqvickande friskhet, sina strålande ögon och sina skära kinder, sin ännu ej affilade barnkammarnaturlighet och sin blygsamt, nästan motvilligt dekolleterade hals, ända upp till hennes kontrast baldamen, för hvilken en bal är ett bataljfält, baldamen med sin uttänkta kostym, sina skratt bakom solfjäderns elfenbensblad och sina år för år tillväxande urringningar.
Karlarne hafva ännu mindre något främmande öfver sig – kala hjessor, svarta frackar, hvita halsdukar och denna min af utdansad, trött resignation, som också våra modekavaljeret ståta med.
Hur många gånger har du icke sjelf gäspat i smyg åt lejonet der, som under det han leker med sin chapeau-bas talar om sina grå hår, eller smålett åt filosofen med Napoleonsgesten – armarne i kors öfver bröstet – som med ett medlidsamt, öfverlägset löje betrakta den dansande yran, n. b. inifrån buffeten, som i qväll är rikligen försedd med bonbons, lemonader och sandwichs!
Alt fortfarande strömmar folk till af alla nationaliteter – se der Mentones maire m.
Biovès, som i egenskap af festtalare för drottning
Victoria förra året passerade genom hela den bildade verldens press.
Det är en undersätsig, satt karl, som står kobent och trygg som en kapten på sin skuta, han ser på vimlet med en viss skrytsam min – penningemannens, bankirens skrytsamhet – och hans hvita skjortbröst med de prålande diamantknapparne vräker sig som ett båtsegel i styf kultje.
Men medan sålunda en beständig ström af balgäster passerar ut och in, fortgår dansen trots orkesterns lifliga, eggande tonvågor trögt, sömnigt, utan alt lif, paren röra sig framåt i andante maestoso så sakta, så sakta, kommer man icke fram i dag så kommer man väl i morgon, och man behöfver sannerligen icke se de dansandes utmagrade fysionomier för att begripa, att stora mängden här består af bröstsjuka.
De enda jag kunde se utveckla någon större liflighet voro några franska kotterier, i synnerhet ett kring en bekant skådespelare och teaterdirektör från syd-Frankrike, som också i dagliga lifvet roar sig med att spela père noble med en ytterst ärevördig hvit peruk, men hvilken i qväll visade en osviklig vigör, svängande kring med en fantastiskt klädd, hvitpudrad Thalia-dam, medan hans egen äkta hälft, en uppmålad, uppsminkad gammal mumie med skrumpna pergamentskinder och hieroglyfrader på pannan satt på en soffa och såg förargad ut.
Det hela hade emellertid ingalunda något så egendomligt öfver sig, som jag inbillat mig, publiken var för sorterad, och mest intresse skulle tillställningen troligen haft för modister och sådana som älska att göra reflexioner öfver fruntimmernas toiletter à la Vischer.
Du undrar väl sålunda icke öfver, att jag snart aflägsnade mig ur balsalen, tittade in ett ögonblick i spelrummen, der habituéerna sutto vid sin bachara och sin écarté med tjugofrancsstyckena, uppstapplade till små guldberg, bredvid sig, och sedan åter begaf mig ut för att gå hem.
Gatorna voro tysta och öde, några kuskar, som väntade vid sina åkdon för att köra hem folk från balen, stimmade och skroderade med cigarretterna i munnarne – annars var der aldeles utdödt och stilla öfveralt.
Man kunde höra sina steg; nästan sina tankar.
Lyktorna voro släckta, och för husens ögon voro nedfälda rullgardinernas skymmande ögonlock, blott i ett enda gafvelfönster såg jag ljus.
Det skulle hafva varit mörkt, mycket mörkt, om icke månen benäget öfvertagit upplysningen och gjutit öfver gatorna sitt elektriska skimmer.
Vid stranden låg sjön utbredd som en violfärgad sammetsvåd, hvilken månen garnerade med en bred spets af silfver.
Medelhafvet är vackert i denna belysning, det behöfver jag icke tala om för dig, men det har alltid förefalllit mig, att månsken bäst passar till små ytor; aldrig har jag sett sådant som på Mälaren vid Björknäs, Agda, der strålarne väfva sitt filigransartade flätverk öfver sunden mellan de vassomväxta stränderna eller breda ut sig som en solfjäder öfver fjärdarne mellan de mörka holmarne.
Agda, nog kommer du ihåg qvarnen, alraderna ... så der ja, det fattades bara det, att månen på mig skulle hafva samma olyckliga verkan som på alt annat sentimentalt folk, alt sedan Adams dar – att förleda en till att säga dumheter.
Då vågar jag sannerligen icke skrifva en rad mer, och mitt bref har för resten ju blifvit ett helt litet manuskript.
Det kommer sig väl deraf, att jag inbillat mig, att du satt midt emot mig och hörde på mitt småprat, och jag ogerna ville släppa dig, men nu måste jag sluta.
Det ringer derute i korridoren, det är table d’hôte-klockan, jag hör ifriga, matlystna individer traska förbi min dörr – farväl, Agda, lef väl och tänk någon gång, då du ej har någon angenämare sysselsättning för dig, på din gamla beundrare.
P. S. A propos beundrare, hur stå löjtnant B ... s’ aktier?
Är det kanske baisse?
Då bruka ju blygsammare spekulanter våga sig fram.
Ve, ve, i dag förföljer mig ett ondt öde.
Det är icke nog med att jag klottrat i hop en hel lunta, men jag sätter också det vigtigaste i ett post-skriptum.
Och jag som alltid brukade excellera i att göra narr af fruntimmersbref!
En folkfest i S:t Agnes.
Högt deruppe på ett par af de skarpa bergstopparne, hvilka höja sig djerft mot himlen öfver den strandremsa, der Mentone är beläget, ligga små landsbyar – underliga, hopbygda trånga samhällen, dit knappast svallvågorna af det böljande lifvet dernere nå.
Högst och egendomligast af dessa är S:t
Agnes med sitt krön af en förfallen borgruin, som liknar ett örnnäste, en till hälften grusad medeltidsfästning, hedenhös upprest mot saracenerna, af hvilken dock nu blott återstå kullfallna, söndervittrande murlemningar, vid hvilkas bristande fogar de lågt gående molntapparne snudda.
Nedanför detta fordomtima så starka kastell ligger sjelfva staden, om man kan gifva en sådan benämning åt den hopgyttring af hus, hvilka äro sammankörda på bergskammen och lära hysa omkring 500 invånare, hvilka födas här, växa upp här, gifta sig här och dö här – alt inom detta trånga samhälle, som ser ut som det ej stode i något samband med den öfriga verlden ikring, som låge det här ensamt, isoleradt, afskuret från den öfriga menskligheten, utan att en bindande tråd förenade det med någon af de orter, hvilkas ljusgula husmassor häruppifrån kunna skymtas i fjerran.
Sjelfva luften är kallare och hårdare, det går en rysning igenom oss, när vi stiga af våra mulåsnor, och vi nästan ångra, att vi låtit S:t Agnesarnes folkfest – i anledning af ett eller annat stadshägnande helgon – narra oss hit upp, helst i dag, när vädret är gråduskigt och solkargt och den skarpa vinden tränger sig obarmhertigt igenom ens öfverplagg.
Men det lönade mödan, ty S:t
Agnes är sannerligen en lika underlig som pittoresk by.
Staden genomskäres af en smal hufvudgata, der husen stå så nära hvarandra, att man tvärs öfver gatan nästan skulle kunna skaka hand, i det man lutade sig ut genom de öppnade fönsterluckorna och husraderna sjelfva vackla mot hvarandra med ett hängfärdigt, malätet, hjelplöst uttryck, som det blott behöfdes ett enda starkt andetag, – och vinden hade blåst bort det hela, som det varit en rad korthus.
Fönsterrutorna äro smutsiga och fula, glaset tindrar i grönt och gult mellan de fyrkantiga, rostiga järngallren, och gaflarne nicka så starkt nedåt, att man önskade, att man vore assurerad för kroppsliga olycksfall, när man går under dem på den hvassa, knaggliga stenläggningen.
Portarne gnissla och rossla, när de vridas på sina nötta jern, i det de öppnas med de af smutsiga näfvar nerkluddade, groteska klinkorna; här och hvar är husens rappning affallen, och röda tegelstycken titta fram som finnar i den hvita öfverstrykningen.
Från denna hufvudgata leda åt sidorna hvälfda gränder, hvilka likna fängelsehvalf, der man knappast kan stå rak, och en kall unken källaratmosfär herskar.
Öfver alt detta en gråsvart strimma himmel, som ser ut som ett stycke duk, öfvermålad med sepia och kimrök, hvilken är spänd öfver och hvilar på hustaken.
Men i dag är här ju fest, nyfikna turister hafva i skaror ridit hit upp, och vimla om hvarandra på de trånga passagerna, en hel del af Mentones befolkning har stretat hit på sina apostla-hästar för att roa sig och allt detta brokiga lif kontrasterar bjärt mot ställets arma enslighet, och alla främlingarne der nerifrån likna föga mer befolkningen här än den solvarma, i tusen färgschatteringar spelande dalen der nere liknar det kala, karga, växtfattiga bergslandskapet, der S:t Agnes’ inbyggare lefva.
Sannerligen det är en helt annan race folket häruppe, helt och hållet olika de glada Mentonesarne, hvilka mer och mer lärt sig skatta åt civilisationen och framför alt att draga fördel af den, och hvilkas naturell småningom afslipats, under det S:t Agnes’ befolkning i allo har qvar sitt halfvilda skaplynne.
Väderbitna, små och seniga äro de, som de träd, hvilka kunna hålla stånd häruppe.
Den blytunga existenskampen har sårat deras pannor och krökt deras ryggar, det skarpa klimatet och den usla kosten har förhårdnat deras drag, det snäfva, begränsade området har gifvit deras blickar denna ängsliga misstänksamhet, hvarmed de betrakta alla främlingar, och har tvungit dem att hålla samman som en stam, der hvarje individ oändligt mycket mer än i de större samhällena är kedjad till sin nästa med tusende enande fjättrar.
Men det är ju fest i dag, genom gatorna gå de unga männen med vajande fanor och blomsterhöljda standar; de sjunga, de hojta, med hattarne långt ner i nacken och vilja riktigt slå sig lösa.
De skråla och ropa glåpord till hvarandra, och de säga artigheter till förbigående flicksnärtor, kelande med ögonen, men alt det der tycks ej besticka stora mängden, som tydligen ej är i någon feststämning.
I dörrarne till de små tobaksbutikerna stå de äldre borgarne och röka, eftertänksamt seende på musikkåren – den oumbärliga messingssextetten – som just nu tågar förbi, anförd af en oboist från Mentone, som blåsande af alla krafter, viftande med händerna går i spetsen af truppen en smula osäkert, smått raglande.
Hans väst är öppen, hans röda schalett flaxar öfver ryggraden, och byxorna sitta löst kring lifvet – ty han har lossat för mycket på svångremmen.