Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men en annan ledamot erinrar derom, dels att jag vore en person, som vissa ansågo för ganska illasinnad, att man genom spejare utrönt mig vara i åtskilliga farliga politiska combinationer, och att jag ständigt ådagalagt en böjelse att häckla och klandra; skulle jag så fä fortfara och bli frikänd, så skulle jag derigenom vinna än mera mod att anfalla än den ene, än den andre höge Embetsmannen, till den grad att knappt någon skulle kunna anse sig säker örn han på ett eller annat sätt aldrig så litet råkade att ge pris på sig.
Jag hade nu, sade man, angripet en för sine talenter och förtjenster allmänt agtad, af Konungens nåd högt utmärkt man, som kände sig ömtålig för det åklagade yttrandet.
Han sjelf hade väl icke velat derföre anställa rättegång mot mig, ty dertill voro hans tänkesätt for hö - Den Januari! f. ra. ga och ädla; men hans höga vägner hade föreställt honom, det hans ära och karak-* ter måhända likväl hos mängden, som dömer efter ordspråket: ingen rök utan någon eld, kunde ha undergått förminskning.
Det vore detta sitt yttre anseende, det vore slutligen egentligen samhället och det allmänna lugnet, han vore skyldig att, äfven med uppoffring af sin egen generösa känsla, taga ett steg, hvarigenom en så orolig person, genom en laglig åtgärd, kunde bli näppst, sig sjelf till straff och androm till varnagel.
Nu behöfde väl Kongl. Hof-Rättens Herrar ledamöter icke considerera allt detta, det vore endast omnämnt i förbigående.
För sin del fästade den opinerande ledamoten väl intet afseende på personen i dess öfriga förhållande, utan höll sig endast vid denna saken; men deremot anser han sig deslomera böra fullgöra sin pligt att, på grund af förekomne, fulltygande skäl, tillämpa uttrycklig lag i hela sin stränghet; och hans votum blifver alltså:
Att alldenstund svaranden, genom hvad mot honom förekommit, blifvit öfvertygad, ej heller gittat förneka, dels att han fällt det ifrågavarande yttrandet, dels att han känt det Hans Excellence m. m.
Herr Friherre Lagerbjelke varit författare och upphofsman till det förslag, som svaranden offentligen velat stämpla såsom innebäi’ande en till den grad vådlig afsigt, att detsamma i sin planmässiga verk stäl - Den 27 Ja nu nr ii f. m. '7 ställighet skulle leda till ett oafbrutet sjunkande ned till civilisationens lägsta ståndpunkt; fördenskull, och emedan en sådan afsigt, om den vore verklig, icke skulle kunna anses för annat än ett förräderi mot Riket, som till det minsta skulle medföra förlust af ära och medborgerligt förtroende* ty, och ehuru svaranden, utan att vilja leda en sådan afsigt hos käranden i bevis, fasthäldre nu efteråt velat förneka det sådant varit bans mening; men deraf icke kan anses följa att käranden må undvika laga ansvar för ett yttrande, som i dess syftning kan anses förnärmande för kärandens ära och anseende, alltså tillämpas mot honom, i detta mål 3 § 1 och 11 moment.
Tryckfrihets-Lagen, jemförde med 60 Cap. 4 § Missg.-Balken.
Votering anställes nu, och sedan ett par ledamöter förgäfves föreslagit såsom en medelväg, att fälla till böter, en dugtig rättegångskostnads-ersättning och derjemte den förut omförmälta varningen, befinnes omsider, att 2 ledamöter befriat, men deremot, att de 3:ne öfrige instämt i den stränga meningen, och jag är dömd, som alla mina vänner tycka, alltför hardt, ja orättvist.
Härpå följer en tämligen lång monolog, som slutar första acten.
Djupt skakad i mitt innersta genomgår jag åter i tankan, allt hvad som passerat. r>9 H. 2 iR Den 37 Januari i f. m.
Jag frågar mig, om jag någonsin haft för afsigt att smäda Friherre Lagerbielke, en man af hvilken jag aldrig erfarit annat än höflighet.
Mitt samvete svarar nej.
Är jag då icke orätt dömd?
Jag nagelfar hvarje period af domslutet och tillser om jag icke kan upptäcka någon länk deri, som kan sakna logiskt sammanhang —Förgäfves — Jag bläddrar i Lagen och Tryck fr i hets-F öror d 11 i ngen och jemför med hvarannan de åberopade lagrummen.
Allt äger sin rigtighet, och jag finner att 3 § och 11 moment, ålägger domaren att fästa sig mera vid syftningen än uttrycken.
Besynnerlig lag, tänker jag, hur kan någon annan domare än den allvetande, dömma efter min hemliga syftning.
Jag erinrar mig nu Friherre Lagerbjelkes måtto på sin skrift: ”Menniska» har två ögon” står der.
”Domaren skåde med det ena på jus (rätt), med det andra på asquum (billighet.)
Annars blir högsta Rätt, högsta orätt.” — Skulle jag
Lii tvungen erkänna rigtigbeten af denna gamla sägen, genom egen hjertfrätande erfarenhet?
Jag sora i flere år, innerligen grämt mig och högeligen protesterat emot den allt mer och mer, i mitt tycke, öfverlianden tagande praxis hos domare att icke hålla sig stricte efter lagen?
Jag som, då jag, ty värr! råkat ut för så kallade billigbets-domare, de der, vikande från bestämd lag och sunda tolknings-principen, göra mera afseende på skenfagra suppositioner, kalkuler samt egna analogiska Den 27 Ja nu ar i i f. tn. slutsatser, än på laga skäl och klart uttryckta ord, så bittert tadladt dessas okunnighet eller väld; jag — skulle omsider blifva ett offer för den stricta tillämpningen af lagens bud, utan att jag ens hade den tillfredsställelse att kunna öfvertyga mig sjelf, mindre andra, att de domare, som fält mig, advocerat med sitt samvete.
Jag kan nu mycket väl tänka mig såsom möjligt, att mine domare af upprigtigt bjerta beklagat, att de måste döma mig så; men likväl anse sin pligt alt tillämpa lagen, under det de blunda för det lidande de åstadkommit.
Denna reflexion försonar mig med dem, men den öppnar också mina ögon, och jag ser, under ett klart sken, som framstrålar från den nyare tidens Lagstiftnings-Lära, att det är endast i civila mål, som denna stricta tillämpning af lag är rigtig; att deremot för brottmål af alla slag, och isynnerhet för brott mot yttranderätten, de vanliga Domstolarne ej äro lämplige, emedan, enligt de principer som för dem böra gälla, hvad som anses för högsta rätt lätt kan bli högsta orätt.
Jag inser då äfven, att våra gamla Lagstiftare, som icke träffat den rätta methoden för Broltmåls-Lagskipning, likväl velat förebygga de alltför vådliga följderne af Lags stricta tillämpning i Brottmål, då de dels försvårat bevisningarne på allt möjligt sätt, dels i de fleste fall tillåtit
Domare att utsätta straffet efter omständigheterne> 59 H. ao Deri 37
Ja nu a lii t. ra. dels påhittat föreskriften om leuteration såsom correctiv för det alltför absoluta i tillämpningen.
Slutligen, förvånad och halft förtviflad öfver att finna, det min ofärd egentligen blifvit vållad af den heterogena sarnxnanparningen af en Tryckfrihets-Lag, som bjuder att döma efter åsyftningar —■ med en collegial
Domstolsform, hvars högsta förtjenst det är att lagens uttryckliga föreskrift efterkommes, rusar jag ut af scenen, darrande för det öde, som förestår mitt fädernesland om Juryinrättningen borttages, oell bär står jag nu i verkligheten inför fäderneslandets högsta Jury; inför en upplyst talrik samling, som jag tillåter mig anse för mina likar.
Hvarefter Grefve
Frölich munlcligen tilläde:
Det är icke fråga om att vinna rättvisa mot min anklagare.
Jag är säker att redan äga dess tillgift, eller rättare, att han aldrig ansett sig förolämpad; men det är fråga om att inför Eder Domstol vinna nåd för Jury-inrättningen.
Hvad jag beskrifvit och föreställt är intet annat, än hvad jag under min lefnadsban sjelf sett eller erfarit.
Jag ber Eder derföre M.
Hrr att J tron mig.
Med de öfrige punkterne må Ni göra hvad Eder behagar, blott J skonen Jury-inrättningen.
Jag är säker att J, vid närmare eftersinnande och kännedom derom, skolén anse den för hvad den i sekler Den .37
Ja nu arti f. m. varit ansedd för af ett stort folk — för frihetens palladium.
Hälldre än att upprycka den unga plantan, som tyckes trifvas väl i vår jord, hoppas jag
J skolén framdeles utbreda den öfver liela vårt Criminal-Lagskipnings-fält.
Jag besvär
Eder, att icke nu lättsinnigt förstöra den.
Visste jag med mig att jag lyckats nu försvara den, så skulle jag, om också för alltid, vilja afträda från min platts.
Ja, jag skulle dö nöjd, säker att efterkommande skulle välsigna mitt minne.
Friherre Åkerhjelm 3 Gustaf Fredrik:
Då detta är en fortsättning af den vid slutet af Ridderskapets och Adelns sista plenum afbrutna discussion öfver förslaget till ändringar i TryckfrihctsFörordningen, torde det tillåtas mig att nu besvara åtskilligt af hvad som då emot mig anfördes, hvarefter jag vill vidare yttra mig om saken i allmänhet.
— Herr Cederschjöld har bevärdigat mitt anförande med ett svar, men dervid icke gjort mig full rättvisa i uppfattningen af hvad jag sagt.
Han har erindrat mig, att missbruket med andre personers begagnande såsom ansvarige Redacteurer af periodiske skrifter, i stället för de verklige utgifvarne, härleder sig ifrån Indragningsmakten.
Detta är just hvad jag åberopat, såsom ett af de hufvudsaklignste skälen till mitt förslag.
Herr Cederschjöld bar tyckt sig höra, att jag yrkat bevis om 22 Den 27 Januari i f. m. undergå ugne examina af dem, som kunde erhålla rättighet att utgifva tidningar.
Jag har visserligen ej sagt, att sådane bevis borde företes innan en dylik rättighet linge meddelas, utan blott, alt det vore lämpligt, om bevis öfver erforderlige studier och kunskaper uppvistes af dem, som anmäla sig till Tidningars utgifvande.
Härjemte bar Hr Cederschjöld antydt en syftning derpå, att flere högre Embetsman uppstigit till sine innehafvande Embeten från lägre platser, utan att hafva undergått några examina och företett bevis derom.
Jag erkänner rigtigheten af denna anmärkning, hvad helst
Hr Cederschjöld än må hafva menat dermed; men jag tror, att likväl ingen af desse Embetsman är så rå, att han éj njutit undervisning af enskildte Lärare eller i skolor.
Herr Cederschjöld har jemnfört den af mig ogillade pluraliteten i Jury med fråga om Ledamots uteslutande från ett RiksStånds öfverläggningar, hvartill beslut af Indelar af Ledamöterne fordras; men jag finnér ej någon likhet häremellan.
Förbrytelser inom ett RiksStånd genom förolämpande uttryck verka endast på de individer, hvaribland den felande befinner sig, ej på Samhället.
Annorlunda är förhållandet vid en TryckfrihetsDomstol; desse åtgärder, och föremålen derför, röra hela samhället, och angå medborgarnes dyrbaraste rättigheters bevarande.
Stor skillnad är mellan en StåndsLedamots afträdande från en Riksdag, och Den 27 Januarii t’. rn. ansvar å en person, som missbrukat tryckfriheten; i förra fallet äger varning rinn; i det senare skall Domstol yttra sig.
Herr Cederschjöld betviflar min citation om en Jurys utlåtande rörande en skrift, hvilken ansågs vara af vådlig natur.
Jag har ej velat nämna sjelfva saken och den straffade Författaren; men jag är likväl säker, att citationen är fullkomligt rigtig.
Sjelf har Hr Cederschjöld anfört såsom exempel förhållandet med en Tidningsutgifvare, som blifvit tilltalad för tryckfrihets missbruk; och i allmänhet hafva alla de Redaeteurer, sorn comprometterat Sverige för utländske magle r , blifvit sakfällde; men det är just dem jag serskildt utpekat.
Herr Cederschjöld har sagt, det man ej bör hindra Ungdomen vid Akademierne att fritt yttra sig.
Mig synes, att dä Ungdomen får njuta lika frihet i yttranderätt, som hvarje annan Medborgare, är det tillräckligt.
Ju tidigare de unga vänja sig att respectera Samhällets lagar, desto bättre äro de i stånd alt vårda dem, när de inträda i allmänna lifvet.
Herr Munck af Rosenschölds uppgift om Scheriffernes i England befattning med Juryinrättningen har Friherre Lagerbjelke redan besvarat; jag vill dervid endast tillägga den hemställan, om icke, när det är ett faktum att Scheliffen upprättar listan å Jurymännen, och Parterne deribland utesluta en del och lemna några quar, men ej få tillsätta nya, det i sjelfva verket är Scheriffen sorn väljer Ju - Den 37 J a n u a r i i f. ni. ryns Ledamöter?
Man liar härstädes yttrat, att vi i Sverige hafva Tidningar, som uppehållas genom gratificationer.
Jag har äfven förut ofta hört och läst sådane rykten, men aldrig sett något hevis derom.
Mig tyckes det bero på hvarje Tidnings natur, att ej göra hvar och en Prenumerants afgift till Nådegåfva.
— Den föreslagna borgen eller panten för Periodiska skrifters utgifvande hafva många klandrat; jag åter tror, att den skulle blifva ganska nyttig.
Den vore en garanti för tryckfrihets-villkorens redliga uppfyllande; ty den, som nedsatt en sådan pant, vill ej förverka densamma.
Jag tror ej att en sådan garantie snarare skulle verka till retelse att bryta mot lagen; tvertom skulle den ytterligare stärka Redacteurens föresatts att ej genom missbruk blottställa sig för ansvar och sin egendoms förlust.
Vi se, att i nästan hvarje ekonomisk transaction, borgen eller hypothek lemnäs för vilkorens uppfyllande; hvarföre då icke äfven i detta fall?
Man har sagt det vara olämpligt att fordra borgen af en menniska för dess förnufts bruk; den begäres ej eller för sådant, utan blott mot missbruk af förnuftet.
— Det är anmärkt såsom fel, att vår Jury aflägger tysthetsed.
Jag tror ock att alla våra SamhällsInrättningar böra vara offentliga.
Om våra lagstiftnings- och lagskipnings-sammankomster; om skolundervisningen, och så vidare, vore leinnade lill offentlighet, så skul - Den in Januari i f. tu. i5 le våra framsteg på civilisationens bana blifva vida hastigare och upplysningen bland nationen lättare utvecklas.
För öfrigt sårar det känslan att bedömas af personer, sorn ej anföra något skäl för sitt beslut.
Lika ined Hr Hjerta har äfven jag funnit, att denne tysthetsed ofta ej hålles af våra Jurymän.
Då jag stundom varit Juryman, har jag, straxt efter Juryns upplösning, hört främmande personer hafva sig bekant, hvad som inom Juryn blifvit öfverlagdt och beslutadt, och huru hvarje Juryman sig yttrat.
På detta sätt är den af Juryn fordrade hemlighet dubbelt skadlig, ty den skapar eds-förbrytelser och blottställer äfven den oskyldige Jurymannen för misstankar att hafva brutit sin tysthetsförbindelse.
Då jag nämnt, att jag varit Juryman, bör jag tillägga något rörande den erfarenhet jag dervid vunnit om en ofullkomlighet i vår Jury.
Det har nemligen flere gånger händt, att jag funnit åtalade skrifter hafva cn skadlig syftning, men vara uppställde och förklarade med en sådan advocatur, att jag, bunden af min Edsförpligtelse och föreskrifterne att fria i tvätydiga fall, ej kunnat följa min öfverygelse om skriftens brottslighet, utan nödsakats fria Författaren från ansvar.
— Man har påstått, att ConstitutionsTJtskottet föreslagit inskränkningar i tryckfriheten.
Om jag det trodde, skulle jag ej instämma i Utskottets förslag.
Jag kan ej inse, att indragningsmaktens bortta - Den 27 Januari! f. m. gande innefattar någon sådan inskränkning; tvärtom är det en utsträckning deraf.
Man håller sig vid Jurynrinrättningen, och vill anse den såsom Tryckfrihetens palladium.
Men hvem ansvarar nu för, att icke i Juryn inträder en person, som ej är väl qualificerad.
En tilltalad skriftställare, sorn är illasinnad och ovärdig, kari ju välja sina fyra Jurymän sa qualificerade, att icke någon hederlig karl vill i Jury sammanträda med dem.
Domstols nytta heror helt och hållet på Jurymännens insigter, dygd och ädelhet: sakna de desse egenskaper, hvilket så lätt kan hända i följd af det besynnerliga sättet för deras utväljande, så kunna de lättare, än någon annan Domare, missbruka sin makt.
Vid våra vanliga Domstolar åter, kan man åtminstone i allmänhet påräkna hos Ledamöterne så väl kunskaper och skicklighet, som känsla för rättvisa och moralité, jemte vana vid tvistiga sakers bedömande.
Mig förekommer det derföre, som skulle indragningsmagtens afskaffande och Jury-inrättningens upphäfvande, långt ifrån att skada, ganska mycket gagna vår tryckfrihet och Samhällsordning. — Friherre Cederström har sagt, alt förslaget om horgens presterande af TidningsRedacteurer är stridande mot 86 § RegeringsFormen ocb ett obehörigt hinder för en hvars i §:n försäkrade rätt att utgifva skrifter.
Borgens ställande är ej något hinder j utan blott ett villkor för rättighetens
Den 27 Januari i f. m. 27 begagnande.
I 86 §:n står: ”Med Tryck frihet förstås hvarje Svensk Mans rättighet, att, ulan några af den offentliga makten i förväg lagde hinder utgifva skrifter,” etc.
Sedermera stadgas alt vissa Prolocoll ej få tryckas; och hvad är väl sådant annat, än med rättigheten förenade villkor, likasom horgens ställande?
Med hinder förstås Censur eller förbud; men om något sådant är nu icke fråga.
Det enda, sorn i afseende på vår Tryckfrihet har någon likhet med censuren, är Indragningsmakten; och det är just dess borttagande Utskottet tillstyrkt.
— Friherrens tanka, att allmän åklagare kan tilltala för tryckfrihetsbrott någon annan, än den ansvarige Redacteuren, nemligen den som anses i sjelfva verket hafva författat den brottslige skriften, kan jag icke dela.
Jag ser ingen möjlighet att kunna så långt intränga i dessa personers enskildt» förhållanden sig emellan.
I alla länder inträffar ofta, att många äro medarbetare i en Tidning, men blott en' ansvarig inför lagen för hvad i Tidningen införes; de öfriga kunna ej tilltalas.
Derföre är det angeläget, att den ansvarige Redacteuren är en väl känd och ansedd person; och detta ändamål kan endast vinnas genom borgens presterande af honom på sätt jag föreslagit.
— Jag tror Utskottets förslag vara ett starkt steg till förbättring i vår tryckfrihetslag, och skulle annars icke instämma deri.
Under discussionen hafva egenteligen Den 27 Januarii f. >71. två meningar sökt göra sig gällande: den ena, att gilla Utskottets tre hufvudprinciper: den andra tvertom.
Den förra meningen hafva flere talare delat; den senare är yrkad egenteligen af Grefve Frölich och Herr Hjerta.
Frågan är således, om Memorialet skall till Utskottet återgå, i följd af anmärkningar såsom Ståndets gemensamma tanka, eller läggas till handlingarne för alt vid nästa Riksdag Grundlagsenlig! behandlas.
Jag önskar, att vi snart måtte kunna få Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition öfver dessa frågor. H. Ex. Herr Friherre Lagerbjelke, Gustaf:
Då jag redan mot slutet af förledne måndags plenum anhöll om ordet, var det icke blott för att sättas i tillfälle att besvara hvad ytterligare mot Förslaget kunde anföras, utan äfven i afsigt att söka bringa det redan då genom discussionen temligen utredda ämnet, närmare lill alla ärenders gemensamma syftemål, afgörandet.
Öfverläggningen afbröts innan ordningen hunnit komma till mig, och har i dag blifvit fortsatt, utan att hittills hafva särdeles märkbart framryckt till ett verkligt resultat, med undantag af hvad den nästföregående värde talaren (Herr Friherre Åkerhjelm) anfört, och som tyckes mig böra leda till målet.
Uppropad att tala, ämnar jag således dit återkomma, efter att först hafva besvarat tvenne mellankomne Talares yttranden.
Den 27 J a n n a r i i f. ro. 29 Herr Friherre Cederström har anmärkt, och med skäl, att öfverläggningen i betydlig mån utbredt sig öfver ämnet i sin helhet, ehuru Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, genom dess straxt i början fattade beslut, inskränkt densamma inom de 3 sammanställda punkterna af ConstitutionsUtskottets på motionen grundade förslag, och egentligen lill den i:a af dessa.
Så förhåller det sig visserligen; men jag tror att det allmännare öfverskådandet af ämnet, som hvar och en ganska naturligen lagt till grund för sin opinion om delarna, icke allenast varit nyttigt för dessas utredande, utan äfven att ej förlust, men snarare vinst af lid derigenom uppkommit, emedan denna öfversigt af frågans hufvud-momenter ledt till närmare granskning så väl af ira punkten, som af alla 3, hvilka nu på en gång befinnas nästan fullständigt utredda, ulan att man likväl öfverskrida den begränsning, som egentligen var åsyftad, den nemligen att i öfverläggningen öfver hufvudförslagen, icke skulle inblandas hvarken Utskottets partiella förslag, eller redactions-projectet.
Herr Friherren har äfven sjelf följt den af föregående talare valda method, samt ingått i pröfning af de 3 punkterna.
Hvad Herr Friherren öfver de arne senare, eller förslaget om Tryckfrihetsmålens återgång från Nämnd till Domstol, samt det om Indragningsmagtens upphäfvande, anfört, kan å min sida icke föranleda till någon erinran. 3o Den a 7 J a n u a r i i f. m.
Vid i:a punkten åter, eller den rörande en föreslagen Borgens-prestation för tidningar, liar Herr Friherren yttrat betänkligheter, deni jag icke kan dela.
Dä likväl enahanda inkast redan i förra plenum af andra värde talare blifvit gjorde, hade jag då tillfälle att afgifva de gensvar, som af mig kunde åstadkommas.
Så, till exempel, i hänseende till förslagets betragtande såsom oförenbart med 86 § RegeringsFormen, hvilket äfven är Herr Friherrens tanka, erinrade jag, att Lagstiftaren, då han erkänt en ostridig medborgerlig rättighet, icke derföre frånkändt sig sjelf befogenheten, man kan nästan tillägga, pligten, att utfärda föreskrifter rörande denna rättighets utöfning.
Om dylika föreskrifter kunde benämnas hinder, vore all lag, och specielt Tryckfrihets-lagen, en seria af i förväg lagda hinder.
Jag anmärkte äfven såsom analogier, att fastän alla Svenske män hafva lika rättighet att kunna bekläda Statens Embeten, måste hvar och en dock vidkännas de föreskrifter, uppfylla de vilkor, som för competensen i hvarje fall 'äro lagligen utsatta: likaså, att fastän det är ingen förment att kunna blifva Uppbördsman, man likväl ganska lagligen icke blifver det, utan att fullgöra föreskrifna prestanda.
Jag kan här tillägga ett ytterligare exempel, måhända mera träffande, emedan det just rörer det yrke som nu är i fråga, nemligen det af Tidningsutgifvare.
Lagen anser detta såsom ett närings- eller industriföretag, lika
Den 37 Ja nu ari i f. ra. 3t nyttigt och lofligt, som något annat.
Under denna synpunkt betragtadt, är det äfven underkastadt skattläggning och bevillning i förhållande till afkastningen.
Men derjemte hafva Rikets Ständer vid nästföregående Riksdag ålagt Tidningsutgifvare en ny, af nuvarande
Ständer äfven bibehållen beskattning eller stämpel-afgiften, som är alldeles speciel för periodiska pressen.
Nu är det en i all statslära erkänd sak, att det icke finnes någon slags industri, som ej genom öfverbeskattning kan i sin utveckling hirv clras, och mer än hindras, ty den kan förstöras.
Jag sager ingalunda att så skedt eller sker: tvertom, Rikets Ständer, öfvertygade att följden icke blefve sådan, hafva således ingalunda trott sig i förväg lägga något lunder för elen periodiska publiciteten, då de ålagt densamma en ny och speciel bevillning.
Fråge man dock våra publicister, hvilketdera de anse såsom mäst hinderligt för deras yrke, stämpel-afgiften eller borgens-prestation, och jag tror icke att svaret vore tvifvelagtigt.
— Härvid bör jag iagttaga tillfället att ytterligare vederlägga elen åsyftning andre värde talare tycktes påbörda mig, då de ansett förslaget om borgen innebära en önskan att inskränka tidnings-publiciteten.
Afhandlande i min skrift samma del af ämnet, som nu kommit att vidröras, säger jag der uttryckligen följande ord: ”Jag tror alldeles icke, att våra ”Tidningar böra med skatter betungas; då Den 27 J a n u a r i i f. m. ”först uppstode för yttranderätten ett hin”cler-j ett verkligare hinder än Borgensförbindelsen, hvars infrielse törhända aldrig ”iomme i fråga.”
Från början betragtade jag således Borgen utur en helt annan synpnnkt, än en fiskalisk, en betungande; och jag bar icke ändrat åsigt.
Må tidnings-utgifvarne gerna gynsarat behandlas i hänsigt till deras intressen, men sjelfve skona andras; må yrket, det i sanning svåra och mödosamma yrket, gerna leda till ökad vinning, men icke till ansvarslös inflytelse.— Friherre
Cederström anser äfvenledes borgens införande vara hinderlig för den medellöse, men med insigter och skicklighet begåfvade skriftställare, att inträda på periodiska publicitets-banan.
Herr Cederschjöld bade i sin reservation gjort samma anmärkning; och som den lätt kunde fpreses, finnes en vederläggning deraf redan försökt i min tryckta skrift öfver ämnet.
Den sist omnämnde värde talaren bar sjelf förutsatt, att till utgifvandet af en tidning fordras förlag.
Nå väl, den medellösa talangen måste således i alla fall söka sig en förlagsman, och denna blir tillika, samt med vida mindre svårighet, borgesman; ty der penningar finnas, der finnes äfven credit.
I den slags förening som ingås, lemnar hvar och en sitt bidrag, den ena sitt kapital, den andra sin talang, som äfven är ett kapital, heldst i ett företag af denna egenskap.