Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Der ligger det», – han pekade på brefvet, »men nu kan det för resten vara detsamma.»
Hon sade ingenting mer, men lade sin ena arm på bordet och den andra på hans axel, medan hon böjde sig ned för att läsa.
Han var butter ännu, men hon låtsade sig ej gifva akt derpå.
Hennes arm hvilade stadigt och hårdt mot hans axel, – intresselöst, som hon skulle stödt den mot ett dödt ting.
Han lade märke till det, och det gladde honom.
Denna fasta tyngd hade lika litet af bryderi som af välbehag.
För henne kunde han så gerna vara ett stycke trä, och han satt och fann det löjligt, att han kunde se någonting angenämt just i det.
Han skulle haft lust att säga, att han kände det, som om hon vore hans syster – nu, men det skulle varit en faddhet, derför teg han.
Selma pekade på öfverskriften i brefvet. »Kära Elvira», stod der.
»Skrifver du alltid så?» sade hon.
»Alltid.
Hvarför frågar du om det?»
»Bara af nyfikenhet», svarade hon men blef röd.
Hon tyckte att det lät så enkelt och så vackert.
Och så det, att han alltid skref det samma!
Derför att det var just detta, som var sant ...
Patronen brukade variera sina öfverskrifter i det oändliga: »älskade dyra», eller »dyrkade maka» eller »rara min älskling».
Det var ingenting att få tag i, ingenting verkligt.
Och så tecknade han alltid under: »din älskade Pål».
Det var både löjligt och förargligt.
Hade hon någonsin sagt att hon älskade honom!
Det der var ett ord, som hon aldrig begagnade.
Jo, det var sant, i vigselformuläret stod det.
Men då hade hon upprepat det själlöst som en papegoja.
Hon slog om brefvet för att jemföra.
»Din Richard», stod der.
Ingenting mer.
Han skrattade, ty nu var han alldeles god igen, och de läste båda, hufvud vid hufvud.
Det var tydligt att brefvet roade henne.
»Aldrig visste jag, att du är en så förträfflig stilist», sade hon, då hon vände ett blad.
»Jag får väl göra min flit, jag skall ju bli författare», svarade han.
»Du!»
Hon gaf honom en liten knuff med armen.
»Ja, i mitt fack – förstås.
Sedan jag slutat med lasarettstjenstgöringen och allt det der, och så gjort min utländska resa, skall jag ta ihop med populära föreläsningar.
Det är hvarjehanda, som jag vill försöka att intressera allmänheten för.»
»Ah!
Det var roligt, så skall jag läsa hvad du skrifver.
Tror du att jag kan förstå det?»
»Naturligtvis.»
Hon log och såg mycket belåten ut; så fortsatte hon att läsa.
Hela brefvet handlade om det gamla huset, om henne sjelf, som han beskref mycket lifligt, och om deras lif derute.
Det fans en kraft i hans stil, som slog an på henne.
Men icke ett ord om kärlek eller ditåt.
»Hum», sade hon med ett litet löje, då hon slutat och åter rätade upp sig.
»Föll det inte i smaken?
Han såg upp på henne en smula skälmaktigt, liksom han gissat hennes tanke.
»Jo, det var utmärkt trefligt.
Men skrifver du alltid så der?»
»Så der» – hon letade efter ord – »så der förståndigt.»
De skrattade; derför att det var så svårt att uttrycka, hvad hon menade, men så lätt att förstå det.
»Ja», sade han.
»Talar du så när ni träffas också?»
Det blänkte till i hans djupliggande ögon, då han såg upp.
»Tror du att jag är så spak?» sade han med ett leende, som tvang henne att rodna.
»Nej du, jag kan också ett annat språk.
Men hvad skulle det tjena till att komma med det i bref!
Nej, ett bref är ett bref, och en kyss är en kyss.
Jag låter allting gälla för hvad det är.»
Hans ord träffade henne som en dof smärta, för hvilken hon icke kunde göra sig reda.
Selma bläddrade frånvarande bland några papper på bordet.
»Richard.
Du håller väl riktigt af din fästmö?» sade hon mycket lågt och utan att se på honom.
»Jag menar bara, att det är riktigt syndigt att ...»
»Hvilket är syndigt?»
»Att gifta sig med en stackars flicka, och sedan låta henne fara vind för våg, utan att bry sig om henne.»
Hon talade hastigt och skyggt.
Han satt och lade ihop sitt bref.
Det fans något i hennes dämpade ton, som grep honom med ens, som klämde och pressade honom, – formlöst och obetvingligt, som bergsbons hemlängtan, då minnet vaknar.
Han skulle icke för hela verlden kunnat se upp just nu.
»Jag håller mycket af Elvira», sade han, »jag skulle inte vilja mista henne för allt hvad jag vet.
Selma, jag är så kär, att jag är alldeles vild ibland.
Jag är svartsjuk också.
Kan du tänka dig det?»
Han talade helt lågt.
Det var något af en bekännelses blygsel, men också något af protesten i en klagan.
»Jag kan tro det», svarade Selma.
Han vek ännu på sitt bref och Selma tycktes uppmärksamt betrakta ett gammalt kuvert.
»Om något äktenskap kan bli lyckligt, så skall vårt bli det», sade han hastigt, i förändrad ton, »hon är så outvecklad ännu, så vek och barnslig, jag skall kunna uppfostra henne alldeles som jag vill.
Hon måste ju då lära att förstå mig och det skall bli en verklig gemensamhet.»
Selma sade ingenting, hon stod och strök med sitt finger längs skrifbordets kant, försänkt i tankar.
»Men det är märkvärdigt att tänka sig, att hon är lika gammal som du», tillade han.
»Nitton år är ingen ålder», svarade Selma med ett leende, som gömde ett litet vemod.
»Nej, det är sant, men man tänker sig alltid att du skulle vara äldre.»
Selmas far blef bättre för hvar dag, och patronen började i sina bref tala om att hemta henne.
Det var en dimmig vårdag, ljum och gråtmild, så att stora tårar hängde i takskäggen och allt stod svept i ett fuktigt flor.
Selma satt inne hos fadern, som nu var så bra, att han kunde ligga och läsa sin tidning.
Han var alldeles nyrakad, och det tunna håret låg kammadt och fint kring hans välformade hufvud.
Selma hade låtit arbetet falla ned i knät och lutade hufvudet mot stolens höga karm.
Hon såg trött ut och slöt ögonen.
»Nu har barnet vakat för mycket öfver mig», sade fadern med sin tunna smekande stämma, försvagad af sjukdomen.
»Tro aldrig det», svarade hon leende och såg upp, »men jag är en sådan indiannatur, som inte tål att sitta stilla; jag måste ha frisk luft och rörelse.
Bry dig inte om det, farsgubbe min, när du blir frisk skall jag ta min skada igen.»
Han kastade en lång bekymrad blick på henne och återtog sin tidning.
Selma slöt åter ögonen.
Hon satt och tänkte på gamla tider och på farbroderns handlingssätt.
Läpparnes linie blef rak och hård, den inklämda munnen kom hakan att se ännu skarpare ut, ögonbrynen sammandrogo sig smärtsamt och det kom någonting hoptryckt i hela ansigtet.
Nu förstod hon hans bevekelsegrunder.
Efter sin egen natur hade han bildat sig ett ideal af lycka, det var det han velat förverkliga åt henne.
Men om det legat en gång till så mycken välmening till grund, skulle hon ändå aldrig förlåta honom.
Det var icke nog med skadan han gjort: han hade också farit med svek.
Hon drog sig till minnes en viss scen, då hon i hans rum bedt att få läsa ett bref från sin far, och han nekat.
Hvad hon var dum, som trott på hans ord!
Hon hade varit enfaldig alltigenom.
Det kom sig af hennes ärlighet.
Var det dumt att vara ärlig?
Det var ändå svårt att tro det rätta vara dumt.
Och lögn ... det måste vara orätt.
– Men sluten hade hon blifvit.
Aldrig var hon öppen, aldrig ens mot sin far.
Hon kunde det icke längre, icke ens mot honom.
Det var bara en idyll, en liten vacker barndomsidyll, som hon höll af. Ingenting mer.
– Egentligen hade hon alltid varit sluten, när det rört hennes tankar.
Hon undrade om farbror visste att hon ... ja, hon ville icke säga att hon hatade honom, ty ordet föreföll så öfverspändt, men det var i alla fall ett groll, som aldrig kunde utplånas.
Han skulle handlat precis på samma sätt, om hon varit hans dotter.
Än se’n?
Var hon skyldig att hålla af honom för det!
Men det var ju fruktlöst att grubbla öfver sig sjelf, fruktlösast att sörja öfver det förflutna.
Hon öppnade ögonen och såg sig omkring i rummet.
Hon måste le.
Det tycktes henne som om den ena möbeln stod och svor mot den andra, de mörka färgerna knotade och de bjerta skreko.
Åh, det var lustigt!
Och allt det der kunde pappa trifvas med!
Han ville icke mista en enda smul, och ständigt hade det kommit nya elementer till.
Så satt hon och mönstrade.
Den gamla perlfärgade sängen, som han för intet pris ville afstå ifrån, kunde icke förliks med den moderna korgstolen vid skrifbordet, den högryggade länsstolens brunbetsning tog sig farfaraktig ut mot den broderade sängmattan med dess glada färger.
Men allt talade det om henne sjelf från hennes första kantiga ritförsök, i ramar som förskrefvo sig från vindar och skräprum, till hennes stora fotografi med skulpterad infattning.
På dörrposten hängde hennes kasserade skridskor, öfver sängen sågs en urdyna, som hon sytt i pensionen, och i ett hörn stod den gamla träpall, som hon brukade sitta på som barn.
Hvad det är skönt att lefva!
Hon log och tillslöt ögonen, men rullade hufvudet fram och tillbaka mot stolsryggen, ty det värkte.
Sparfvarne höllo ett fasligt väsen derute i rishögen på gården.
Annars var allting tyst.
Bandhunden sprang ut ur sin tunna, lät kedjan med ett ramlande ljud släpa öfver dess kant och skakade sig deruppe på tunnan, så att länkarne började skramla.
Allt det hörde hon.
Och hon tyckte att hon njöt deraf.
Det gjorde ingenting att hufvudet värkte.
Så kom Richard.
Hon kände hans steg och behöfde icke se upp för att veta att det var han.
»Hvad!
Jag tror frun låtsar sig vara sjuk?» sade han muntert.
»Ja, kan du tänka dig! jag har fått ondt i hufvudet», svarade hon gladt.
»Det tror jag!
Dethär duger inte för dig, du går ju aldrig ut.»
»Ja, jag vet.
Det är det jag inte tål.
Men jag skall lägga mig en stund, så går det öfver», sade hon och reste sig.
»Du kan luta dig på salssoffan en stund», svarade han; och de följdes åt dit ut.
»Jag skall gå efter en filt åt dig», sade Richard.
Han kom strax igen, lade ett örngått tillrätta åt henne och höll filten tillreds.
Hon lade sig.
»Vill du sofva, så skall jag gå, annars sitter jag hos dig och pratar», sade han och bredde ut filten öfver henne.
»Nej sitt hos mig, jag kan visst inte sofva.
– Åh, hvad det käns skönt!» tillade hon och tryckte pannan mot den kalla örngåttskudden.
Han flyttade fram en stol och satte sig vid hennes hufvudgärd.
»Du, Richard», sade hon efter en stund, »jag tänker på en sak: du har bestämdt sett min mor.»
»Ja, det har jag, men jag mins henne knappt; jag var ju bara fem år när du föddes.»
»Jag skulle bra gerna velat veta något om henne.
Pappa har jag aldrig kunnat fråga; då gråter han strax.»
»Vet du jag mins ingenting utaf henne mer än ett stort ljust hår och ett par mycket stora händer, som höllo mig fast när hon tog mig på knät.»
Hon såg på honom, som om hon väntat att få se något märkvärdigt.
Han märkte det, och det kom ett godmodigt leende i hans ögon, men han sade ingenting.
»När jag nu går omkring här och rör vid alla gamla möbler och ting», återtog hon, »så blir jag så nyfiken.
Jag tycker att jag skulle vilja fråga alla dessa skåp och lådor om något, och jag letar igenom allt hvad jag kommer åt, alldeles som en förveten unge.
Det skulle jag aldrig få, om pappa såg det; han skulle bli alldeles sjuk.»
»Nå?» sade han leende.
»Jo, – det har jag ingen glädje af.
Allt mammas ser så främmande ut, det är som om också det hade varit dödt och begrafvet i många år.
Och jag känner det så tomt, – alldeles som jag ingen mor haft.»
»Ja, vet du hvad, de som ingen mor ha, de föreställa sig alltid, att det skulle vara en sådan härlighet med det, men det är det inte alls.
Det är bara inlärd – hm – romantik».
»Tror du det?» sade hon dröjande.
»Ja, det är jag säker på, i många fall.
Det är inte på långt när så mycket med det så kallade blodsbandet, som man påstår.
Det är så mycket annat, som är starkare.
Hvad är det till exempel mellan mamma och mig mer än det, att mamma har skämt bort mig, så att jag fått mera besvär med min egen uppfostran, än jag annars behöfde haft.
Inte kan jag tala med henne om hvad som intresserar mig sjelf?
Hon skulle inte förstå mig.»
Selma såg fundersam ut.
»Hur kall pappa än är, känner jag mig mera dragen till honom», fortfor han, »mamma har haft mycken liten del i min andliga utveckling.»
»Det kan hända att det är så för pojkar», medgaf hon, »men inte för flickor.»
»Inte går du och inbillar dig att du sörjer din mor, som du aldrig sett?
Jag trodde dig om bättre.»
Det lyste upp ett litet löje i hans gråa ögon, och hon blef blossande röd, ty hon visste att han afskydde allt hvad drömmar och inbillningar hette.
»Jag menar inte så», sade hon med någon förlägenhet, »jag menar att en ung flicka, som inte haft någon qvinlig ... ja, det vill säga, någon mor, hon blir inte lik andra flickor.
Jag var inte lik andra.»
»Jag var så ... så ...»
Hon låg och slog med en flik af filten i sin ena hand utan att se upp.
»Seså, är du nu sipp igen!» sade han.
»Nä, men jag kan inte hitta på det rätta.
Ser du, såhär blyg och bakvänd är jag visst, derför att jag ingen mor haft.»
»Nej nu är du verkligen för naiv!» »Ja det vet jag att jag är, det har jag alltid varit.
Det var det som var olyckan.»
Han blef plötsligt allvarsam.
»Ja, det kan du ha rätt i», sade han, men det kunde möjligen varit det samma om din mor lefvat.
I pensionen hade du väl ändå lärt dig åtskilligt?»
»Jag?
»Jo, af kamraterna.
Det brukar så vara.»
»Åh, inte i den pensionen, sade Selma lifligt.
»Du skulle bara sett fru Stål!
Jag har ofta tänkt på henne nu, sedan jag blef äldre.
Hon var skild från mannen och hade pension för att sjelf kunna uppfostra sin dotter.
Hon tog aldrig emot flickor som voro äldre än nio år, se’n fingo de stanna der så länge föräldrarne ville.
Och hon hade ett sätt att skrämma ens tankar tillbaka!
Hon satte en skräck i oss för allt som kunde rubriceras som opassande, så att vi inte ens två och två vågade oss fram med ett ord, som fru Stål skulle fördömt.
Stygg var hon inte, men vi höllo heller inte af henne.
Det var någonting besynnerligt kallt och onaturligt i hela hennes sätt, till och med emot dottren.
Man tyckte alltid att man kunde se hennes stora bruna ögon, äfven då hon icke var närvarande.
Jag har aldrig sett ögon så skarpa; man kände sig rent af som en glasruta, och jag vet, att om jag någon gång tänkte något ... något oskyldigt skräp, – kärlek och sådant der, som flickor annars tänka på, så kunde jag rodna upp öfver öronen, om jag också var mol ensam, ja, till och med om det var mörkt som i en säck.»
Han dröjde en stund med svaret, hade lagt ena benet öfver sitt knä och satt nu och höll i det, uppmärksamt betraktande sin stöfvel, som om det funnits något anmärkningsvärdt vid den.
»Det var förunderligt», sade han slutligen och satte ned foten, »det hade jag aldrig trott.»
»Nej, nu tycker jag sjelf att det är otroligt.
Och så skall du komma ihåg, att fru Stål bodde ute i en bondby; vi fingo ej gå längre än i trädgården och träffade aldrig någon.
Det var ett fullständigt klosterlif.
Hvad vill du då att man skall känna om verlden och menniskonaturen?»
»Hum.
Pappa ansåg den pensionen så förträfflig.
Derför skulle du dit.»
»Det var den också, i många afseenden.
Jag menar bara, att man icke blef lik andra menniskor.»
»Så var der kanske ingen skada med det, på sätt och vis», sade han dröjande, »men det är i alla fall inte så jag anser barn böra uppfostras.
Hvad jag mest afskyr, det är det, att fruntimmer anse sig böra låtsa okunnighet om allt, – den der ömkliga komedien, som hvarje mor anser sig skyldig att lära sin dotter, det der, att slå ned ögonen och rodna för allting, eller – hvad som är sjufaldt värre – att rodna, fnittra och vända sig bort, i den händelse någon fäller ett enda ord om saker som ... som alldeles inte äro att fnittra åt.
Jag blir så ursinnig, att jag skulle kunna slå dem.»
Selma kunde ej återhålla ett leende.
»Ja, tycker du inte det? – kan man inte tala sansadt och allvarligt med hvarandra, äfven om den ene skulle vara en karl och den andra ett fruntimmer?»
»Jo visst.»
»Det har jag sagt Elvira så många gånger, men det är bestämdt modren, som petat det i henne.
När vi ändå en gång skola gifta oss, tycker jag att jag kunde tala med henne som med en riktigt bra kamrat.
Det är ju det hon lofvat att vara för hela lifvet, hvad är det då för en komedi, att jag skall sitta och tala med henne på ett sätt, som om vi alltid vore borta på supé?
Det är så många verkligt allvarliga saker, som jag skulle vilja utbyta en tanke med henne om, men det går inte.
Och på så vis kan man vara tillsamman dag ut och dag in, utan att lära känna hvarandra för det.
Jag skall vara ett slags uppvaktande kavaljer, det är allt.
Kan det vara klokt?»
Selma teg.
Hon tycktes ej vilja inlåta sig på spörsmålet.
Han hade väntat att hon skulle gå in på hvad han sagt, och nu kände han sig missnöjd, besviken.
»Du, hvad säger farbror om partiet?» sade hon plötsligt.
»Han säger ingenting; han vet att det icke skulle göra någon verkan.
Det jag vill, det vill jag.»
»Men du har naturligtvis reda på hvad han tycker?»
»Ja, – att jag borde gift mig med en rik flicka i stället.»
»Är Elvira fattig?»
»Hon har åtminstone ingen vidare förmögenhet.
Modern har en pension eller lifränta, så att de ha det bra.
Men Elvira är en firad flicka, och det kostar pengar.
Jag tänker det går jemt ihop.»
»Nå, det var då rätt, att du inte tänkte på pengar», sade Selma trohjertadt.
Richard skrattade.
»Det tycker jag med, men icke förty, är jag temligen skeptisk gent emot den så kallade kärleken.»
Han lade en förvrängd ton på ordet, som gjorde det till en karrikatyr.
»Du!?
Som sjelf ...»
Selma såg förskräckt ut.
Jag är kär, ja», sade han torrt, »men det har jag varit förr, och det har gått öfver.»
»Ja, men du har väl inte varit det som nu?»
»Hå, jo. Endast naivare än nu; men också motspänstigare än nu; jag uppreste mig emot det, och ändå ...»
Hon låg och betraktade honom med stort intresse, man kunde nästan säga deltagande, men då han tystnade gjorde hon ingen fråga.
»Jag var kär i dig», sade han tvärt, utan att se på henne.
»Åh, så du pratar!» utbrast hon förargad; hon hade synnerligen väntat sig någonting helt annat.
»Ja ja, seså, tag det nu inte som någon kärleksförklaring», sade han vresigt, »det är ju öfver för länge se’n, och man kan väl tala om det i allsköns lugn.
Kan man inte det?»
»Jo bevars.»
»Visste du det inte?»
»Hur skulle jag det!»
»Nej, – jag tänkte bara ...»
Han tvärstannade, och först efter en stund fortfor han, i uttryckslös saccaderad ton.
»Det var om påsken.
När jag kom hem från Lund.
Du vet?
Vi hade inte träffats sedan om sommaren.
Du kom till oss först efter jul.
Jag tyckte du var så förändrad.»
»Jag var ful som stryk.»
»Det var du.
Jag begriper inte sjelf hur det kom sig.
Jo – det begriper jag.
Men det är ofattligt att det kunde räcka så länge.
På sommaren, hela tiden jag var hemma ...
Jag var förargad sjelf för det.»
»Det fick jag tro på.»
Tror du inte att jag till och med på den tiden var skeptisk? – fast jag inte var mer än tjuguett år.»
»Jo, det tror jag alldeles.»
»Men det halp inte.
Ser du, romantiken hänger i en.
Man har insupit den från barndomen.
Man kan resonnera bort den, och den kommer igen för hundrade gången.
Ännu har jag några trasor qvar af den.
De hänga vid som synden.
Tror du inte att just det, att jag sitter och talar med dig, är en släng af romantik?»
»Men på det viset blef ju allting ...»
»Ja, det är det också, – det mesta.
Man har blifvit alldeles bortkollrad.
Allting skall kallas för annat än hvad det är, och förgyllas, och omskapas.– Allting blir upp- och nedvändt.»
»Nu ser du i svart igen», sade hon sakta.
»Ser jag i svart!
Om du bara vill försöka att följa med min tankegång, så skall du få se att jag har rätt.
Men det vill du naturligtvis inte.»
»Seså, doktor, var nu förståndig», sade hon leende och lade sin hand på hans arm.
»Brusa inte upp, utan var bara lugn; jag skall höra på allt hvad du har att säga.
Han teg ett ögonblick, synbart sträfvande att efterkomma hennes uppmaning.
»Annars brukar jag vara lugn, nu», sade han.
»Jag vet inte hur det kan komma sig, att jag alltid skall bli het när jag talar med dig.
Det är väl det, att du ser ut ... ja, det är något så kallt och så ... det är som om du aldrig i evighet kunde förgå dig, aldrig bli hetsig, eller så.
Du är – ja, jag vet inte hvad! – det är liksom om man talade till en grindstolpe, och man anstränger sig till det yttersta för att få fram en smula lif; man arbetar, man retar upp sig så småningom.
Det är omöjligt annat: du låter en hålla på.»
Hon log igen.
»Och om det nu funnes lif i grindstolpen, hvad vore det då du ville säga?»
»Ja, och så är det just det», vidhöll han envist, »att du är så lugn och kall, så olik alla andra fruntimmer; man tycker att med dig skulle man kunna tala om allt, och att det kunde vara så intressant att få höra din tanke om en massa ting, men så ...»
»Ja, hvad så?»
»Jo, när man så börjar tala, så är det någonting som säger:
’kom mig inte för när’ – och som är så irriterande, derför att det är så öfverflödigt.»
»Men Richard, hur kan du bli ond för rakt ingen ting?
Det har inte fallit mig in en tanke på, att jag behöfde hålla dig på afstånd.»
»Nej, det kan väl hända att det inte är med afsigt, men det är så ändå, och det pinar mig.
Jag skulle icke tänka på om du vore en pojke eller hvad för något som helst, om det inte vore för din egen ton.
Som just nu.
Det kommer någonting i sjelfva tonen, någonting skyggt, tillbakadraget.
Du talar lågt, stelt, liksom du skulle hålla hela samtalet nere vid fryspunkten, – nej, det är inte det! – men det är någonting som inte är naturligt.
Du har en stark altröst, som talar raskt och tydligt, men då blir det någonting dimmigt, beslöjadt; det der, som jag inte kan fördra’.
Det är någonting liksom:
’akta dig, du talar med en qvinna’.
Och så är det i blicken också.
Du, som annars ser folk så rakt i ansigtet, du ser ned, eller åt sidan ... det skall vara så lugnt och likgiltigt.
– Åh, men det är så fruntimmersaktigt!
I mina ögon är du en menniska, rätt och slätt, och inte ett dugg annat; hvad skall så det der tjena till?»
»Men Richard.
Just det, att du är så fasligt häftig och misstrogen, gör att man känner sig skygg.»
Han for upp på golfvet och gick ett slag, innan han svarade.
Hon höll på sin panna med ena handen; det värkte så.
»Ja, nu är det värre», sade han nervöst, »och nu är det min skull.»
»Seså, sätt dig nu bara.»
»Vill du ha ett ättikomslag?»
»Nej, det vill jag inte.
Men jag vill en gång för alla ha ett slut på det här bråket.»
Han kom och kastade sig på stolen.
»Seså Dick», sade hon och tog hans ena hand – en stor mager hand, der ådrorna lågo högt öfver den fasta benbyggnaden, »nu vet jag hvarför du varit så förändrad emot mig denna långa tid, men nu skola vi vara vänner, som vi förr varit?
Du kan inte tro hvad din ovänlighet gjort mig ondt.
Jag har ju aldrig haft någon annan än dig och pappa.
Han drog handen till sig utan att svara.
»Ja, det är godt och väl», sade han omsider, »men så skall det vara en sådan grannlagenhet i allt, och det är det jag inte kan tåla.
Hvarför skulle jag nu till exempel inte kunna tala om, att jag varit kär i dig, utan att du genast skulle få den der märkvärdiga tonen?
Nu är det ju förbi, och så måtte man väl kunna tala om det.»
»Ja generar det inte dig sjelf, så inte generar det mig», sade hon med någon hetta.
Han skrattade till, på sitt tvära sarkastiska sätt.
Nej, i håret var det, derför att det inte var likt någon annans; inte rödgult, gullgult eller sådant, utan – ja, jag vet inte hur, men så konstlöst, så oförfalskadt, så – ja, så att ingen mer än jag kunde finna det vackert, tyckte jag.
Det kunde aldrig kallas vackert, men det var naturligt som pelsen på ett djur – och jag var kär.»
»Ja, – och i figuren, derför att den var så rank och käck, så kall ännu och så böjlig; ingen hade sett den fyllig, men det syntes så tydligt, att den skulle bli det, och så var du så smal, att det såg ut som behöfde man bara slå armen om dig riktigt hårdt, så skulle du vikas midt utaf som ett pappersblad.»
Hon satte sig häftigt upp på soffan, som om hon tänkte att gå derifrån.
»Seså», sade han godmodigt, »det var som du var på den tiden, och så får jag aldrig se dig mer.
Som du nu är, bryr jag mig inte om dig.
Nu är du alldeles lik ett annat fruntimmer.
Men då fans det något hos dig, som kunde göra en rakt tokig.
Seså, lägg dig nu bara.»
»Usch hvad du är odräglig», sade hon med en suck, drog fötterna upp under filten och lade sig på soffan igen.
»Jag ville bara säga, att sådan är kärleken.
Kom nu och säg vackra saker om den!
Fernissa.
Skrapa på den, och du skall få se hvad den är.»
Han tog fram en cigarr och tände den mycket lugnt.
»Ja, mig rör det inte», sade Selma en smula hett, »ty jag har Gud ske lof aldrig varit kär.