Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Huru han blifvit bekant med Laura, kunde han platt intet begripa, och föresatte sig derföre, at vid första tilfälle genom henne sjelf, uplysa sig derom.
Hör på Laura, frågade han efter en stund, känner du en ung Sekreterare som heter von Trasenberg?
en rätt hygglig yngling.
– Nej min far.
Et rätt hyggligt utseende, fortfor han.
Han önskade få höra dig spela forte piano, och mins intet annat, än at han äfven sade sig känna dig.
Laura såg på sin far, och gjorde en tviflande rörelse med hufvudet.
Jag har bedt honom hälsa på oss, fortfor han – han lär bo här midt emot.
Laura blef blodröd i ansigtet, och reste sig, för at dölja sin förlägenhet.
– Lifligt stod nu för hennes inbillning
Unos bild, då han samma morgon, ifrån sit öpna fönster betraktade henne oklädd; och möjligheten at det kunde vara samma person, och at han kunnat berätta något derom, färgade hennes kinder.
Hennes far märkte rätt väl denna rodnad, och den väckte nästan misstankar hos honom, at Laura ägde någon bekantskap, med Uno, den hon velat dölja, men vid
underrättelsen, at han torde göra en påhälsning funnit omöjligt; dock var han nog skonsam at icke säga något, han kände för väl at alldrig det ordet: du rodnar, blir med nöje afhört, så framt N.
B. deri är sanning.
Lauras bild förföljde Uno; han drömde numera icke blott sofvande, äfven vakande bortfördes han af ljufva föreställningar, och byggde sig hyddor i arkadiska trakter med sin öma älskarinna.
– Sjelfva Gråpojsförlusten var et lappri. – Trolös var likväl denna inbillade sällhet.
Stormen samlade sig redan öfver hans hufvud, och den lede fienden, som alldrig sofver, utan går omkring (Leo rugiens, mugiens, quærens, quem devoret) sådde törnen i hans väg.
Uno icke dröjde länge med sin påhälsning hos Öfverste Odalsvärd, är ganska naturligt; redan följande eftermiddagen stod han i svarta siden-underkläder framför spegeln, och justerade sin crépe de coq, updrog den fina skjortkragen en tum högre än vanligt, och jemnade med sorgfällighet sin höga halsduk, samt krökte prydligt de långa snibbarne åt hvar sin sida.
Snart var alt färdigt, och han begaf sig åstad.
Öfversten Odalsvärd satt i hörnet af sin soffa: klockan var omkring fyra efter middagen; ty klämtningen hördes ännu ifrån S:t Nicolai kyrkotorn.
– Likasom af sin egen tyngd, nedlutade Öfverstens hufvud mot hans bröst, och hans mörka ögonlock slöto sig tilsammans för en liten middagssömn; endast från det ena ögat tycktes ännu en liten blick nedfalla, och med välbehag hvila på den brillanterade Svärdsstjernan, Grefvinnan (Öfverstinnan var sjelf en Grefvinna Gyllenordres) satt i andra hörnet af soffan och sydde på en rimsa.
Et annat gammalt fruntimer satt midt emot henne vid et sybord och vände ryggen åt dörren, och vid fönstret satt Fröken Laura, och ännu en annan ung Fröken, sysselsatte at sticka tråtyll, språkande om sista Börs-Pikenicken.
– Ach! mins du, sade Fröken Laura, den der civila, som gick galit på Börsen – jag mins intet hvad han hette, Kras–As–Bas–Trasberg eller något dylikt.
– Jag tycker likväl at han bordt kunna läsa: det står ju så tydligt på dörren:
Sortie des dames.
Du kan alldrig tro hur fasligt komikt det var; först gick han rundt omkring och bad at få dansa med alla damer – Grefvinnan Aurore och Julie och mig, och så hela raden utföre, tils han fick uti en stackars flicka med svarta vantar, som satt längst nere vid Théskänken, och när de andra valsade åt höger, så valsade han åt venster, och knuffade emot alla menniskor och – – –
Nu blef hon varse Uno, som inträdt och stod med sin stora guldbetofsade trekantiga hatt under armen, tämmeligen förlägen, så väl deröfver at ingen märkt honom, som det samtal han olofligt afhört, och hvari han trodde sin egen person på et mindre smickrande sätt beskrifven.
– Söta Far! ropade Fröken, för at göra honom upmärksam på Uno, och hälsade i detsamma rodnande på honom.
Öfversten kastade en sömnig blick åt sidan, men igenkände ej genast sit främmande, han fixerade Uno en stund.
Ja så! sade han ändteligen, och gjorde en liten bugning, utan at presentera honom för damerna.
Fröknarna togo, ohöfligt nog sit parti, och smögo sig ut genom Cabinettsdörren, och Uno blef ensam med Öfversten, Grefvinnan och den gamla gumman, som med et litet skrumpet ansigte, likt et förvissnadt äple, framtittade under en vid hufvudbonad.
En liten stund stod han, efter at med möda hafva fått svar på sin anmärkning om det vackra vädret, och lutade sig emot et pelarebord, utan at säga et ord – Ännu et försök, tänkte han, och närmade sig til gumman för at börja en conversation, i hopp at hon skulle visa mera artighet, men förgäfves: han fann at hon måste varit mycket förnäm, och troligen af den urgamla Husencreutziska ätten, hvars döttrar i alla tidehvarf historien vet omtala, blifvit mer än måttligt dygdiga fruar, och äfven ofta som bedagade mör, gifvit de mäst ärerika exempel af kyskhet och mod, ty hon svarade ganska korrt och bittert; baklängest drog han sig åter til sit pelarebord, men ledsnade snart och smög sig åter hem igen.
Jag ger dem böfveln allesammans! ropade han vid hemkomsten; Magister Husælius har rätt; olycklig den som måste söka sit nöje i hufvudstaden, och en dåre den som har begrep om den landtliga trefnaden och ej söker det der.
– Ja, jag reser, ropade han, och genast gick han til Packartorget och beställte sig häst til sin afresa.
Samma dag, en vacker afton i Junii månad, reste Uno ifrån Stockholm.
Lef väl! ropade han i det han for förbi Mon Bijou, och såg sina vänner och deribland Kattzaun kring en rykande bål, jag reser, och det kanske för altid.
Kom in och drick et glas, ropade alla.
– Uno kunde ej undvika at ta et ytterligt farväl, han gick derföre in, och träffade et stojande sällskap i samma ställning, som då han varit med, på dylika roligheter: några vid et Pharaobord, några halfrusiga, och några helfulla.
– Kattzaun kom genast med den halftömda bålen, och satte den för Unos mun.
Han drack litet, men undanbad sig den stora välviljan, skämtande med Syrachs ord, at sött vin gör en galen dåre ännu galnare.
Det är intet sött vin, sade Kattzaun, utan Pounsch, som du ska dricka, du kan ju sen, efter den hvarken är kall eller varm, utspy den utur tina mun, om du så finner för godt.
Är det mer Pounsch! ropade en späd yngling, som spelt sig pank vid pharaobordet på esset, trean och nian, och nu närmade sig med osäkra steg til bålen, men råkade i detsamma at ta et steg i kors och falla.
Romaner i västfickformat
Företal.
»Hvad djerfs du väl, förmätne, göra?
De dödas lugn i grafven störa
Och skämta högt med dem som lefva än!
Dig må väl fanken ta en dag, min vän!
Hur vågar du, en ännu okänd penna,
Satirens svärd kring midjan spänna
Och dra i härnad mot allt skönt och stort,
Med ursäkt blott att andra förr så gjort?
Det är ett nyhetsmakeri, från Vestern lånadt,
Der fräckt Bret Harte Europas skalder hånat
Och parodier skrifvit på Dumas, Hugo,
Nu vill du, djerfve, göra likaså!
Hvad tror du väl att Ridderstad ska säga,
Och Trolle, Schwartz och Onkel Adam se’n?
Och tänk på dem, som lif ej mera äga!
Och Claude Gerard och Flygare-Carlén?»
Så ha mig varnat alla mina vänner.
Jag ej dem hört, jag ingen fruktan känner.
Jag med
Romanparnassen möte stämt
Och vågat här med den ett harmlöst skämt.
Och skämtet är ju tullfritt öfverallt
Ty det är lifvets krydda och dess salt,
I alla länder man det bruka plär
På hvardagskostens prosa som desert.
I små »Romaner uti fickformat»,
Jag derför lugnt Er ut i verlden skickar.
Och kan blott någon gång
Ert glada prat
Till leende förvandla mulna blickar,
Då är jag nöjd – jag intet mer begär
Ty endast detta Edert syfte är!
Bröderna Slagsvärd.
Historisk Roman från Sigismunds och Carl IX:s tid.
(Wilhelmina.)
Agnes och Axeline.
Det var en skön sommarmorgon, en morgon sådan att englarne gladde sig deråt, då de från kometernas svansar kikade ned på den i dagens första skimmer prunkande jorden.
Aurora steg ur sin purpurbädd i öster och bolstrarne i hennes paulun började visa sig för den nyvaknade menniskan.
Hela naturen log och jorden stod som en enda lugn och herrlig filbunke.
Tvenne unga, sköna flickor vandrade tillsammans uti den herrliga trakt af Stockholms omgifningar, som nu kallas Djurgården.
Skåden eder omkring på denna herrliga filbunke, I sköna jungfrur, och glädjens!
»O, Agnes,» hviskar den ena, »jag är så lycklig, Gustaf älskar mig, och jag älskar – nej tillber honom!»
En skugga af förfärlig blekhet smög sig öfver Agnes mjellhvita kind.
Hon darrade häftigt.
Förtviflans mod lyste i hennes öga, och hon hviskade en lyckönskan.
Stackars Agnes!
Äfven hon älskade Gustaf, men Axeline var den lyckliga.
De vandrade tysta och drömmande fram på den saftiga gräsmattan, då plötsligt flera smällar af skott hördes från staden.
»Min Gud! man strider – låtom oss skynda.»
Gustaf och Carl.
Sigismund och hertig Carl – katolska prester och protestantiska – stridde förtvifladt om grädden.
Bröderna Slagsvärd, Carl och Gustaf, båda söner af en ädel slägt, hade af ödets omilda jernhand blifvit kastade i olika läger.
Gustaf var – ehuru protestant – en fanatisk vän af Sigismund,
Carl höll med hertigen – så äfven deras fader – den gamle Slagsvärd.
I detta ögonblick råder ett förfärligt tumult på stadens gator.
En af de skurkar till munkar, som Sigismund dragit in i landet, hade aflidit och Sigismund föll på den idéen, att han under katolsk ritus skulle begrafvas i Riddarholmskyrkan.
Folket rasade.
Processionen öfverfölls af massan med stenar och skott.
Munkarne bäfvade.
Man har hunnit in i kyrkan, men nu stormade pöbeln hejdlöst fram och skulle ofelbart ha sönderrifvit liket, om ej i detta ögonblick en jättelik gestalt med draget svärd störtat fram.
»Tillbaka,» röt han, »i konungens namn!»
»Ned med katoliken,» skränade massan.
»Jag är ingen katolik! men här bjuder konungen.»
Och han svingade sitt förfärliga vapen med en öfvertygande kraft.
»Ni är en usling!
Hertig Carl är den som befaller,» ljöd nu en manlig stämma och en annan kämpagestalt störtade fram, äfven han med ett förfärligt slagsvärd i handen.
De stodo mot hvarandra, hämdfulla och törstande efter blod.
Svärden svingades under förfärligt brak mot hjelmar och harnesk.
Bitar af afhuggna armskenor flögo omkring och slogo ut ögonen på ett par käringar.
Eldgnistor sprakade ur svärdseggen och tände eld på en rödskäggig munks kalott.
Ingen af dem viker.
Hu! nu brusto båda klingorna och stycken deraf foro med förfärande kraft i Riddarholmskyrkans hvalf.
Ursinniga störtade kämparne upp på en katafalk, ryckte till sig ett par förrostade lansar – gamla troféer – och genomborrade hvarandra på en gång.
Med ens slogs hjelmviziren upp.
»Gustaf!»
»Carl!».
»Bröderna!» skränade folket, Hu!
De föllo ned på katafalken.
Bröderna hade dödat hvarandra.
Då störta en gammal man och en ung dam fram.
»O, min Gud!
Gustaf,» snyftar damen och kastar sig öfver den ene af de fallne.
»Ta mig fan är det icke mina söner,» suckade den gamle och ref sig i förtviflans smärta på näsan med sin hirshfängare.
Folket tjöt och munkarne messade.
Sjukrummet.
De båda bröderna hade endast sårat hvarandra.
Båda ligga nu sjuka och yrande i ett rum i föräldrahemmet.
Modren och Axeline vaka vid deras läger.
Ingen är i deras rum.
Gustaf reser sig på armbågen.
»Brodermördare!» hväser han.
»Dito! med messingsbeslag,» stönar Carl och vänder sig om.
Olycklig kärlek.
Någon tid har förflutit.
Carl och Gustaf äro friska.
Agnes sitter i sin jungfrubur och suckar och suckar och suckar.
Då höres häftiga steg i förstugan och Carl störtar in.
Han kastar sig på knä för henne.
Han stötte sig mot ett par spikar i golfvet, men kände det ej.
»Agnes!
O Agnes!
Hör min hemlighet – jag älskar dig sedan många år – mer än mitt lif – rent – varmt – kokhett – sjudhett – redligt – outsägligt – oändligt – förfärligt – rysligt, som ingen annan har älskat – skall älska – eller älskar – på jorden – i himmelen eller helvetet – på Otahejti eller Nordkap – – – Agnes!
Hans röst dallrade som en uppryglad skolpojkes och hans läppar darrade, bröstet häfde sig och blicken brann, och handen skälfde som ett löf för vinden.
Agnes satt stilla, stadig, orörlig, stel, stum och blek som en bildstod.
Båda tego en tre qvarts timma.
Han började åter:
»O, Agnes!
Blif min maka.»
»Carl!
Jag älskar dig som en syster, men kan ej bli din maka.
Jag älskar Gustaf.»
Han förblef, som träffad af blixten, medvetslös i sin ställning.
Efter en halftimma reste han sig upp.
»Aldrig!» – stönade han med hjertslitande röst.
»Aldrig!» och han rusade på dörren, slog en kullerbytta ned för 245 trappsteg och skyndade hem.
I fängelse.
Gustaf red i djupa tankar på vägen mot Nyköping.
Plötsligt stannade djuret.
Det hade stött sitt hufvud i mustacherna på en ryttare, som kom åtföljd af ett stort följe.
»Guds död! se opp.»
»Se opp sjelf,» svarade Gustaf, vaknande ur sina drömmar.
»Vid min själ, gunstig junker!
Jaså, det är ni, Gustaf Slagsvärd!»
»Hertig Carl!!
Ja, jag är Gustaf Slagsvärd.»
»Knektar, gripen honom och kasten honom i tornet.»
En flammande rodnad sprang med sjumilsstöflar öfver Gustafs ansigte.
Han drog sitt svärd, men blef öfvermannad och kastad i fängelse.
Hu! hvad det är mörkt.
Han kastade sig på det nakna golfvet, försjönk i tankar och kramade utan att märka det ihjel tjugonio råttor, som velat göra hans bekantskap.
Befrielsen och rivalerna.
»Gustaf!» hviskade gestalten nästan ohörbart.
Han störtade upp.
»Axeline!»
»Nej, Agnes!» och hon kastade af sig förklädnaden.
»Skynda! tag denna kappa – fångvaktaren tror det vara slottspastorn – spring för glatta lifvet.»
Han tog kappan på axlarne och benen under armen och sprang.
Då smyger sig ännu en gestalt in. – »Gustaf!» hviskar denne.
»Du här, Agnes!
Hvar är Gustaf?»
»Han har flytt.
Jag har räddat honom.
»Du!!
– Du älskar honom.
Listiga orm!» och hon kastade sig öfver henne och borrade sina naglar djupt ned i hennes bleknande kinder.
I Polen.
Furstinnan
Kokettinski var skön som en gudinna och retande som cayennepeppar, glödande som en bakugn och djerf som en plåtslagaregesäll.
Hon älskade Gustaf Slagsvärd, som nu vistades hos Sigismund i Polen.
Gustaf berusas af hennes skönhet.
De vandra i parkens mystiska skugga.
Hon hviskar om lycka.
Han slår sin arm om hennes lif.
Redan sväfvar en kärleksförklaring på hans läppar – då, o öde, förunderliga öde – ett stort ollon faller från eken, hvarunder de befinna sig, och slår honom i nacken.
Han spritter till, kastar en blick på sin förlofningsring och hastar ur förförerskans garn.
O, trohet! ett ekollon har räddat dig.
Men Sigismund, som varit för detta parti, stötte Gustaf med onåd ifrån sig.
Han blef förbittrad.
– Men otack är ju all verldens lön.
– Slut.
Gustaf återvände till hemmet och emottogs med glädje.
Carl är äfven lycklig, Agnes har blifvit hans maka.
Gustaf och Axeline äro förenade.
Så vandrar hela familjen i allsköns ro en afton i parken till Slagsvärds egendom.
Gustaf och Carl räcka hvarandra handen till högtidlig försoning.
Gubben och gumman
Slagsvärd sträcka välsignande händren öfver deras hufvuden och ett slagregn af tårar qväller fram ur deras ögon.
Likt tvenne englar stå Agnes och Axeline arm i arm.
Det är en herrlig grupp, och Gud skådar med oändlig mildhet ned på dem från sin himmel.
Försonade äro Bröderna Slagsvärd.
Blåa handen
Färgarens hämd.
(C. F.
Ridderstad.)
Le Drou var fransman, och en ung fransman, med hetsigt blod och vilda passioner.
Le Drou var en blodröd republikan.
Han hatade allt hvad kungligt hette och hade sjelf varit med om att fängsla Ludvig XVI och hans gemål, då de försökte fly från Paris.
Le Drou var färgare, och han älskade en ung flicka, Celeste.
Men Celeste var kokett, stolt – och till råga på allt – vacker som en dag.
Le Drou älskade henne ursinnigt, men hon skrattade åt honom, hon tyckte bättre om den svenske ädlingen, den vackre grefve Axel, som länge slagit krokben för henne.
Celeste hade tvenne passioner – för vackra och dyrbara toiletter och för – citronkarameller.
Le Drou var fattig.
Grefve Axel var rik.
Le Drou tog ett jättebeslut för att slå sin rival ur brädet.
Han bestälde en citronkaramell, stor som ett kakelugnsrör och en aln lång.
På samma gång fick Celeste ett juvelsmycke af grefven.
Le Drou hade förlorat.
Hans kärlek förbyttes i hat.
Hatet till grefven var redan gammalt.
Denne hade med sin ridpiska slagit till handen på Le Drou, då denne sistnämnde försökte stanna de kunglige rymmarnes vagn i Vincennes.
Le Drou svor att hämnas.
Han doppade sin högra hand i en balja indigo och svor att aldrig skulle den handen återfå sin naturliga färg, förr än hämd på grefven och Celeste var vunnen.
Vi befinna oss i Stockholm.
Det är en mörk vinternatt.
En sådan der kall natt, då ingen går rak i ryggen utan hvar och en kryper samman som en chapeaubas.
I hörnet af Storkyrkobrinken står en mörk skepnad i en vid kappa.
Låtom oss närmare beskrifva honom.
Det är en ung man med mörka, brinnande ögon, från hvilka blixtrar af hat skjuta ut i den mörka rymden som russin i en fastlagssimla.
Ilande ryckningar kring munnen tyda på rasande passioner.
Han sträcker hotande sin högra hand upp mot Trångsund och mumlar en ed för sig sjelf.
Denna hand var blå – som en författarinnas helgdagsstrumpa.
Vi känna honom, det är Le Drou.
Han hvisslar.
Flera mörka skepnader visa sig.
»Blixt och dunder!»
»Hagel och storm!»
»Godt!»
»Funnen!»
»Der!»
»Ah!»
»Kamrater ären
I färdiga och viljen
I hjelpa mig?»
»Denne grefve är en fosterlandsförrädare, han måste dö!»
»Han måste dö!»
»Nåväl! passen på signalen, och om han undkommer mig, så må han dö för edra dolkar.»
»Farväl kamrater – men vänta.
Hvem har färgkoppen med sig?»
»Här, kamrat.»
»Godt! gif hit.
Det skall blifva min hämd på henne.»
Och han räckte fram sin blåa hand och emottog ett kärl, med en mörk flytande vätska uti.
Han skyndade upp mot Trångsund.
I ett litet förtjusande rum i ett af de gamla husen i Trångsund satt en ung, skön qvinna.
Hon kastade längtansfulla blickar mot dörren.
»Min Gud!» suckar hon, »hvad han dröjer.
Le Drou måtte väl aldrig ha gjort honom något ondt.»
»Ah! se der – – mon cher Axel.
Hvad jag varit orolig.
Hvad du kommer sent?»
»Bättre sent än aldrig.»
»Någon fin hofdam – – –
»Bah! lilla toka, hur kan du tro!»
»Axel, var uppriktig!»
»Celeste, jag svär – – –
»Tyst!» hon lade sin lilla hand på hans mun – »svär ej!»
»En kyss, min engel!»
»En annan gång – Axel!»
»En annan gång är en skälm!»
»Ni är en skälm alla gånger, grefve Axel.»
»Ah! förtjuserska!»
De föllo i hvarandras armar.
I detta ögonblick hördes ett buller från taket, och ett stycke af rappningen föll ned alldeles på grefvens liktorn.
De sprutto till.
»Min Gud!
Hvad var det?»
»Åh ingenting – en vindstöt har skakat detta ruckel, se der allt.»
»Celeste! låtom oss älska, lefva och njuta!»
Drou ligger på golfvet i rummet ofvanför det nyss beskrifna.
Med en såg har han åstadkommit ett hål i golfvet, stort som en biljettlucka.
Häraf det buller de älskande hört.
Han kastar sina blickar dit ned.
Han darrar af vrede och hämndlust.
»Karameller och ridpiskor.
Jag skall hämnas.»
Grefve Axel sliter sig ur sin älskarinnas armar och vill skynda ut.
Ett pistolskott smäller och ett hvisslande läte höres.
Kulan genomborrade hatten, men grefven hastade ut.
Celeste ger till ett anskri, men tystnar hastigt; en störtsjö från taket spolar öfver henne.
Hon dånar.
Grefve Axel skyndade ned mot Storkyrkobrinken.
Fyra dolkar sänkas i hans bröst.
Han störtar till marken.
»Hämd för Celeste och ridpiskan,» hinner Le Drou att hviska i hans öra.
Le Drou sölade sin blåa hand i hans blod.
»Blif åter ren, du är hämnad!»
»Nu till henne,» gnisslar Le Drou.
Han skyndar tillbaka.
Hon vaknar just ur sin svimning.
»Le Drou!! – O Gud!
– Axel!?»
»Död!»
»Hu! och jag – hvad har du gjort?
Hon skyndar fram till en spegel.
Ett infernaliskt leende krusade Le Drous tunna läppar.
Hon var blå – för evigt blå i hela ansigtet.
Hon bleknade trots färgen.
En blodström störtade ur hennes mun.
Hon föll till golfvet.
Hon var död.
Le Drou stirrade förtviflad på henne.
»Död!
Nej – det var ej min mening! O Gud!»
Han rusade ut i natten.
Han var vansinnig.
Dagen derpå fann man ett lik i Norrström.
Dess ena hand var alldeles blå.
Celeste var ej död.
Hon återfick sin naturliga färg, men förlorade sin skönhet.
Hon sitter nu och säljer vofflor på Hötorget.
Ödet
Lergöken.
(Herman Bjursten.)
På Djefvulsklippans – en af de högsta bergstopparna i Schweiz – spets, stod en sommarnatt en ung man och stirrade ut öfver nejden.
Den unge mannen var bildskön, men ett demoniskt uttryck hvilade öfver hans ansigte.
»Ah! himmel och helvete,» mumlade han – »om jag vore fri – vore fideikommissarie – vore i besittning af den hemlighetsfulla lergöken, som lär vara en talisman och göra alla som ega den lyckliga!
Men pappa är ju ännu ung.
Ödet vill det ej.
En centnertung hand lades på hans axel.
»Hvad tänker du på?» sade en röst – det var hans fars.
Fadren – grefve Carlavagn – gick några steg fram till en klippspets, stor som en tallrik, och stälde sig der att balansera på ett ben.
En djefvulsk tanke smög som en giftig orm genom sonens – Eberhards – hjerta.
»Ödet!» hviskade han, och snabb som blixten störtade han fram och tog sin far i vingbenet – en stöt – ett fasans skri – och den ädle grefven är försvunnen bland branter och klyftor.
Då mörknar himmelen, vredgade gudar uppfylla luften med tordön och blixt.
Förfärans furier rasa i Eberhards bröst – jorden darrar, hellebergen remna och foglarna sjunga liksalmer.
– Med askgråa kinder och ögon som pepparkakor skyndar fadermördaren under djeflarnes hånskratt ned för berget i den mörka natten.
Hemskt sa’
Rydingen.
Lilla Murre.
Lilla Murre var en bildskön gosse, som var ute i skogen och plockade ved.
Lilla Murre var trött och frös.
Hans mamma, som satt hemma, var sjuk.
Murre ville skynda sig hem.
Ett ekipage rullade fram.
Murre satte sig på baksätet.
Inuti åkte baron Fixstjerna med sin son Georg.
Georg steg af och gaf Murre en örfil.
Murre gret.
Då kom Jakob, en krona till pojke, fast redan en bof med rödt hår och skelande ögon, och tröstade Murre.
»Är det inte orätt,» sade Jakob, »att de rika gossarne få äta så mycket karameller som helst, men de fattiga svälta?»
»Jo visst!»
»Nåväl, svär att hata alla rika –»
»Jag svär,» sade Murre, – »men hvad skall mamma säga?
Han skyndade hem.
Gumman höll just på att supera på en brödkant och lite svagdricka.
O! huru förfärlig är ej de fattigas lott!
Murre berättade allt.
Gumman gret salta tårar i svagdrickat, som således åtminstone fick någon smak.
Eberhard är återkommen till fäderneslandet.
En qvinna, skön som en af afgrundens andar, är hans älskarinna.
Han sjunker i hennes armar – – – – – – – – – – – – –
Olycklige, hvad har du gjort! ha, ha, ha! skrattar hämden – detta är det första slaget: din älskarinna var din syster.
Hon hade blifvit bortröfvad som barn.
Han kände henne ej.
Hu!!
Ödet!! – –
Georg Fixstjerna hade en syster – Isabella – skön som en af himmelens englar.
Murre älskade Isabella.
Isabella älskade Murre.
Men – o, öde!
Eberhard, bofven, älskade också Isabella.
Isabella trillade en dag i sjön.
Hjeltemodigt kastade sig Murre i de fradgande böljornas iskalla famn och räddade henne.
Ett föremål fastnade under striden med elementet i hans västficka.
Han fann sedan att det var en lergök i en guldkedja.
Han fuktade den med sina tårar och gömde den vid sitt bröst.
Den rödhårige bofven.
Jakob träffade Murre i skogen.
»Förbannelse öfver de rika,» sade Jakob. »Jag är son till baron Fixstjerna – han har kastat mig på dörren.
Hans ena son har förfört min hustru – jag slog i hjel honom – det var min rätt – Ödet! bara ödet!
Hans andra son har förfört min dotter – sin egen brorsdotter.
Han har låtit piska sin egen bror!
Återigen ödet!
Förbannelse öfver de rika!«
»Förbannelse!» eftersade Murre, »ty Eberhard skall gifta sig med Isabella.
»Det skall inte ske, om du lånar mig lergöken.»
»Kör för det!» sade Murre och en blixt af tillfredsställelse lyste i hans nattsvarta öga.
Jakob tog lergöken och gick upp till baron Fixstjerna.
»Usling,» sade han och ett djefvulskt leende hvilade på hans läppar. – »Jag är din son – se här bevis – lergöken som du gaf min mor.
Lofva att Isabella blir gift med Murre, så skall jag ej komma åter.
Jag skall förlåta dig.
Baronen blef likblek.
Han ryckte lergöken ur Jakobs hand och lät kasta ut Jakob.
»Förbannelse öfver de rika» mumlade Jakob för sig sjelf, när han rullade ned för trapporna.
ANDRA AFDELNINGEN.
Dokumentet.
Murre hade fått ett papper af sin mor, som nu var död.
Han öppnade det.
Det upplyste honom om, att han var son till grefve Carlavagn i ett senare gifte.