Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Du kan tro mig”, återtog hon med mild, men fast röst och fast hållning, ”att jag i denna stund icke alls skulle vara ledsen om du hade rätt.
Men ...”
”Margreta, vänta lite, tänk dig före!
Jag är rädd att det här barkar till skogs – ja, det kan min själ barka ännu längre!”
”Men som du icke har rätt”, fortfor den unga makan orubbligt, ”så ärnar jag icke medgifva en sak, hvarförutom vi kunna blifva lika lyckliga.”
”Jo, fan ock!
Hvad har jag då för bevis på din kärlek?
I det fallet skulle jag ju bedragit mig sjelf som en stolle.
Men den röda silkesduken var min – erkänn, erkänn att du tog den just derför!”
”Den röda silkesduken må ha varit din – du och svåger hade kanske lika dukar – men jag trodde att denne tillhörde Falken: eljest hade jag varit för blygsam att taga den.”
Den äkta mannen uttog några häftiga steg öfver golfvet, kastade hastigt hufvudet ett par gånger fram och åter, i synbart lidande att så få beherrska sig, och stannade sedan tvärt framför hustrun.
”Och den leken skulle träffa mig...
Du är en modig qvinna, som erkänner slika saker!
Vettigare hade kanske varit att ha mindre mod.”
”Hvarför då, min vän?” svarade hustrun med oefterhärmligt behag.
”Har du ej sedan fått bättre och säkrare prof på min tillgifvenhet?”
”Vet jag hvad jag skall tro?”
”Du menade väl aldrig att jag skulle säga en osanning för att behaga dig?”
”Sämre hade du kanske kunnat göra ...
Men det är ett konstigt lif, det här äktenskapslifvet.
Jag är icke van att dansa efter någon annan pipa än min egen – och jag säger dig, unga qvinna, att du icke bör mana upp blodet: det vore dig icke nyttigt.”
”Gud, sådan blick du kan ge!
Vore jag lik Majken, så skrämde du slaget på mig.”
”Ja, spring nu till fru syster, svanduns-våpet, och beklaga dig öfver mannen, så att hela stan får veta den dumma historien, som rent af narrade mig att fria!”
”Åh nej”, svarade ungafrun med ett hjertegodt skratt, ”hela staden vet ju att det var borgmästare Grundells stora hund.
Om du ej sjelf talar om den röda duken, så får ingen känna den hemligheten.”
”Jag skall säga dig en sak, Margreta – jag är rädd att du vill hafva välde och att du just nu drifver några konster för att få tag i första ändan.”
”Hvad tänker du på – har man sådana beräkningar vid 19 år?”
”Jag kan säga dig något ännu mer: jag fruktar att du får det.
Men akta dig, barn, akta dig – jag är icke alltid som nu!
Nu kan jag också skratta, men icke är det något roligt i det här.
Och beträffande Falkens, du ...”
”Beträffande dem, så äro vi två och de två; och hvad som tilldrager sig mellan två hjertan och fyra ögon, det kommer icke längre.”
”Och näsduken – gud vet hvad du gjort med mig qvinna!
Jag kände för ett ögonblick god lust att slå sönder allt, som fins härinne ...
Men skall näsduken vara förlorad för mig?”
”Oåterkalleligt, min vän!”
”Det var då skada – den hade uträttat ett så vackert verk.”
Den röda silkesnäsduken gick likväl på det hela aldrig förlorad, i det hänseendet, notabene, att den under det nära femtioåriga äktenskapet blef ett stående tvistämne.
Historien om densamma berättades mång hundrade gånger för det uppväxande slägtet, men alltid med den färgbrytning att det först varit af sedesamhet och sedan af envishet som ”mor” icke medgaf att hon kände rätte egaren till den märkvärdiga hufvudprydnad, hon burit på den minnesrika mjölsiktnings- och frieri-dagen.
Enda person, som fick veta något om det första uppträdet inom äktenskapet, var ”gamlefar”, hvilken inträdt i yttre rummet för att välkomna svärdottern och som sedan derom till henne yttrade sig sålunda:
”Bra, min du!
Jag hörde derute alltsammans – onödigt att son min får veta det.
Du stod på dig som en riktigt värdig qvinna, hvad du också är.
Son skall både älska och få aktning för dig, om du också ibland nödgas vara honom emot, när det sker för sanning och reson, och icke af nyckfull lust att spela katig och visa välde.
Men se dig för med honom – en lefver icke alltid i smekmånaden!
Det var ordet.”
”Detta förstår jag, far!” svarade med tacksamhet den unga dottern. ”Jag har redan börjat studera min man, och om modet ibland blir mindre än det syns, vill jag dock icke låta märka det.
Han är mycket häftig, men en så god menniska.”
”Bättre än guld, min du!
Jag har sett honom med sjöfolket och arbetsfolket, rättvis, snarare öfver än under rättvisan, och för en lidande kan han offra hvad som helst.
Men svag är han i åtskilligt, särdeles för somliga menniskor, dertill vidskeplig och sjuk i sinnet – det blir allt klippor och bränningar dotter!”
”Men far kommer att bo hos oss, när vi få inredt flera rum.”
”Nej, det låter gubben bli.
Han tycker om att gå till er och äta en tallrik soppa om middagen, men han tycker ändå bättre om att ha sitt lilla egna.
Jag vill icke gerna gå emellan er, men råd skall du få, när de behöfvas; och då son är borta på resor, vill jag vara dig till hjelp hemma vid dörrarna, barn!”
Omkring ett par månader senare, när gubben åter kom på besök hos sin allt mera älskade svärdotter – det var en eftermiddag, då ungafrun stod färdigklädd att gå på stort kaffekalas hos pastor Ekmans – hördes hastigt ett stormigt tal från förstugan utanför köket, hvilket låg intill sängkammaren.
”Hvad är detta, far, hvad kan det vara – icke är det min mans röst, och ändå ...”
”Tyst, dotter, låt mig höra” ... det var icke utan att gubben sjelf hade en liten brytning i rösten ... ”Jaså, han har fått veta det!”
”Men så säg då, far!”
”Seså – du är ju icke pjunkig, du!
Det är för resten ingenting annat, efter hvad jag kan förstå, än att han fått reda på att jag i en sak angående byggnadsverket under hans frånvaro gett en annan, klokare befallning än hans egen; och nu, om han också finner nyttan, är han upptänd af vrede mot förste timmerman, som gått emot hans order.
Var dock lugn, min du, jag skall ställa mig midt i dusten.
Eliasson får icke mista arbetet för min skull.”
”Men, käre far, blott ingenting i hettan ... O, detta är förskräckligt – det är som om en orkan brusade in i huset.”
”Prat, dotter – sådant får du vänja dig vid, och tag dig nu före något att göra, så att du icke ser handfallen ut, när son kommer in!
Bry dig ej om mig: jag känner honom.
När stormen rasat ut, säger han: ’Tack far!”
Och så gaf sig den gamle ut i dusten.
Ensam blifven, undrade hustrun, som icke darrat sedan den första tvisten, huru hon som bäst borde ställa sig.
Skulle hon kasta på sig saloppen och skynda bort till kalaset, liksom hon icke känt till någonting ... eller skulle hon invänta hvad komma kunde?
Hon hade ännu icke hunnit afgöra valet, då – så förtretligt – hennes syster, fru Majken Falk, kom för att göra sällskap till bjudningen.
”Hvad i guds namn står här på?” utropade den inträdande.
”Min välsignade Margreta, bullrar han så allaredan!
Falken lefde på det sättet, då finge han göra flera droppar åt mig ensam än åt hela staden.”
Vid detta tal blefvo fru Margretas nerver helt stadiga: stoltheten och förtrytelsen satte stål i dem.
”Du vet väl, kära Majken, att jag icke hör till de fruntimmer, som en man blåser omkull med ett häftigt ord, och jag tänker hvarken taga min tillflykt till droppar eller något annat, derföre att husbonden råkar i vrede mot en af sina arbetskarlar.
Det är helt enkelt en affär om uthusbyggnaden, och således hör den icke till mitt gebit.”
”Så spansk du är, min kära Margreta!
Naturligtvis får ingen blicka inom dina kort ...
Men efter det är så lyckligt att du ej behöfver oroa dig, så låt oss skynda att ge oss af – jag är icke angelägen att träffa min herr svåger.”
”Gå du förut!
Naturligtvis vill jag ta afsked, innan jag lemnar hemmet.”
”Förstås!” Fru Majken smålog under en slug blinkning.
”Stolta Margreta, det der låter väl bättre än att förtroligt säga att du icke törs gå under sådana omständigheter.”
”Vet, Majken”, svarade den nygifta frun helt allvarsamt, ”att jag anser klokast, då vi språkas vid, att utesluta hvad som rör äktenskapet – eljest råka vi i ständig strid ...
Ah, se här kommer min man ...
Spring då icke ... det skulle se illa ut.”
Blek och upprörd syntes husbonden inom dörren.
Han såg icke straxt svägerskan.
”Hvad nu – hvarföre är du utklädd?
Har du ej hört att jag får rifva ned hela uthuslängan?”
”Vi äro ju bortbjudna, min vän – ser du ej Majken?”
”Tjenare, tjenare!
Svägerskan har väl icke glömt sin svampdosa, hoppas jag.”
Fru Majken blef alldeles karmosinröd. ”Jag skall icke försumma att taga den med mig härnäst ....
Farväl, Margreta!
Jag helsar ifrån dig – det ser ut som det skulle bli lite hinder för dig, innan du kommer.”
”Ja, var så god och gör hennes ursäkt!
Jag väntar en vän hit i qväll, och då behöfs husmodern hemma för att ställa om hvad vi ska ha.”
”Uppdrar du mig samma budskap, Margreta?”
”Säg att jag kommer senare!”
Fru Majken skyndade bort. – – –
”Sade du att du kommer senare?
Vännen Boman skall äta qvällsmat här.”
”Det låter sig göra ändå!” svarade hustrun hjertligt.
”Men om sällskapet får sakna dig, så är derföre icke skäl att jag också saknas.”
”Det der låter märkvärdigt!”
”Det är ändå så enkelt – jag gör först i ordning åt er, innan jag går.”
”Men jag vill att du blir närvarande – hör du, jag vill det bestämdt – och just nu är jag icke i leklynne.”
”Icke jag heller, det må gud veta!
Och icke inser jag att jag behöfver öfvervara hvad du har att tala med herr Boman i affärer.”
”Det vore bäst att du i tid vande dig vid sådant.
Men det är icke der som skon klämmer:
Boman är icke fin och kruserlig nog, och hans ärliga tarfliga hustru är icke heller nog fint sällskap för Uddevalla-skönheten.
Men fastän Bomans ha simpelt i dagligstugan, så ha de inredd öfvervåning och kunna mäta upp mitt pick och pack tjugu gånger.
Klok är den man, som icke lik en dåre skämmer bort hustrun i början och sätter henne midt i hvardagslaget liksom på rena helgdagsståten.”
”Jag respekterar herr Boman, min vän, och hans hustru också, det kan du lita på ...
Vill du ha varm mat till qvällen?”
”Hvad knäfveln skulle en annars ta halfvan på!
Eljest har du ett konstigt sätt att ta upp din mans ord.
Men lika mycket: du sitter vid bordsändan.
Det var ordet!”
”Nå, efter du så hjertligt önskar det och efter det är för gästfrihetens skull, så skall jag säga till Malena att hon hemtar mig, då tid blir.
Jag vill så gerna möta dina önskningar.”
”Önskningar ... önskningar – är det Uddevalla-talesätt sådant?
Jag har talt om min vilja, förstår du, och har jag icke haft harm nog i dag utan att hustrun skall behöfva lägga bränsle på elden.”
”Min bäste Rutger, jag vill icke påminna dig om det samtal, vi hade, då du hedrade mig med ditt frieri, men jag vill på det högsta be dig besinna huru innerligt ledsamt det vore, om några notiser från vårt nyskapade hem utspriddes i staden.
Besinna hvad utläggningar som göras, när först Majken kommer med sin notis och sedan ett återbud väcker ytterligare nyfikenhet!
Du mins ju hur elaka tungor spådde att du skulle blifva en riktig tyrann.”
”Låt de dumma gässen kackla hvad de behaga ...
Nånå, Margreta, värre tyrann kunde väl en hustru ha fått, och när du nu klädt dig så fin och grann, skulle det väl vara för påkostande, om du icke finge visa dig ...
Kanske kommer jag och vännen Boman efter, och i nödfall kunna vi äta utan värdinna.”
”Så skall det låta.
Nu kan jag gå i godt lynne ...
Men hvart tog gamlefar vägen?”
”Aha, gubben har sqvallrat ...
Han lägger sig i allting.
Gubben är gammal och tror att verlden stått still, sedan han var i verksamhet.”
”Han gick väl icke ledsen bort?
Jag blir otröstlig, om han ej kommer tillbaka i morgon.”
”Blir det icke i morgon, så blir det väl i öfvermorgon ...
Gubben, må tro, hyllar och älskar du och krusar för, men mannen sjelf får minsann icke öfver sig på sin lott.”
”Vill du, min vän, att jag helt uppriktigt säger dig en sak?”
”Låt höra!”
”När du är ond, känner jag mig så besynnerligt tvungen och stel.
Jag tror icke det är lyckligt att du fordrar mera lydnad än vänskap ...”
”... kärlek skulle det väl hetat?”
”Nej, då hade jag uttryckt mig orätt.
Kärleken fordrar ju ingenting: derföre skall den också blomma bäst hos oss, när du är fredlig i sinnet och i huset.”
Den äkta mannen såg ännu för några ögonblick obeskrifligt bortkommen ut i den nya motiga roll, som allt mer och mer påtrugades honom, nemligen rollen af en man, som måste låta den vilda styrkan böja sig under kärlekens och den qvinliga klokhetens allmakt.
Men snart visade ögats förändrade uttryck, läpparnes leende och den utsträckta handen att hustruns seger var fullständig.
”Huru”, frågade fru Majken, som, hindrad på vägen, nu upphans af sin syster, ”hur har du så snart fått bugt på honom?”
Fru Margreta smålog.
”Var du lugn – jag har redan mitt sätt.”
”Och du släppte icke till ögonen, sedan jag gått?”
”Fy då – tycker du jag ser ut som jag behöft låna ditt rosenvatten?”
”Hvad du alltid är katig, Margreta!
Och hur besynnerligt är det icke att din man, fast han verkligen är bra tokig, visar dig så mycken aktning ...
Mig gjorde han en fråga, som, minst sagdt, var oförlåtlig.”
”Tänk, icke på de der i häftigheten uttalade orden!
Blif modig och kraftig du också – det skall bekomma dig bättre än något annat.”
”Jaså, du vill också förkrossa mig!
Är det icke nog att höra Falken jemt citera lilla svägerskan: ’Så skulle icke Margreta ha gjort!’ ’Jo, Smithen har hustru med gry i sig,’ och mera sådant ...
Men jag ser att du blir ledsen, och bra tokig är jag också, som kan tänka på sådana småsaker, när jag fick min högsta önskan uppfylld att ha dig gift här i samma stad.” – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Denna afton vardt intet kalaserande af med vännen Boman.
Den nygifte mannen blef icke en af de sista herrarne vid bjudningen.
Men förr än han inträffade der, hade han varit synlig på ett annat ställe i staden, nemligen nere vid strandbugten, der, i ett litet nätt hus, gamlefar bodde; och om någon vid afskedet hört sonens sista ord, så hade de haft ungefär denna lydelse:
”Ja ja, far, gammal är äldst – kanske blir det icke så rasande ändå!”
”Det går ju förträffligt!” tänkte den unga hustrun helt förnöjd. ”Men ännu räkna vi blott månader.”
Under några år.
Från samma stund som kapten Rutger Smith för kärlekens skull öfvergaf begäret att blifva naturaliserad engelsman – slägten härleder sig eljest från Skottland – hade han beslutit att idka handel jemte sjöfarten, hvilken senare upptog tiden från våren till hösten.
Också var det från giftermålets ingående afgjordt att verksamheten skulle delas så, att ungafrun under gamlefars ledning skötte boden, korrespondansen och räkenskapsböckerna hemma, medan husbonden var ute och grundlade den oberoende ställning, som det unga huset sedan skulle antaga.
I det rum, hvilket nu lärer inrymma en liten bokhandel8, stod fordom en vacker och präktig qvinna inom sitt handelsgebit, och så väl skötte hon de af maken anförtrodda affärerna, att hon förtjent bära sin systers namn Majken, ehuru förstås att ingen, som kände henne, ansåg att hon kunnat heta något bättre och lämpligare än Margreta efter den stora Margareta, som rymde både Sverge, Norge och Danmark inom sina kjortelveck.
Och aldrig under årens lopp led kärleken genom detta lif i handling, som icke hade tid att drömma, ty förutom boden och huset hade hon barnen och barnkammaren att öfverse – och likväl huru fin och behaglig var hon ej, då hon, efter dagens mödor och sedan barnen kommit i ro, träffade sin förtjuste make i den lilla förtroliga kretsen vid brasan i förmaket!
Här uppgjordes icke blott mången ny spekulation – ingen affär afslöt mannen utan hennes råd, då de kunde inhemtas – utan vackra kärleksord och glada förhoppningar utbyttes äfven.
Det var en trofast helig hängifvenhet, som bestod alla prof och som städse tilltog och aldrig minskades: ja, den varade till sista timman och stod i rosor midt i snön.
Men också var det ett lika förnuftigt som ädelt välde denna hustru utöfvade.
Ingen mensklig varelse mer än hon skulle vågat gå emellan mannen och hans vrede; men då hon sakta gick fram och lade sin hand på hans arm, som kanske redan lyftats, sjönk den darrande ned, och ett mildt, om än oredigt: ”Är det du, min skatt!” ställde allt till rätta.
Hon insåg fullkomligt sjelf hela ansvarsfullheten i den makt, hon innehade.
Derföre lät hon också aldrig genom minsta ord förstå att hon kände sig ega den.
För sådan fåfänga skulle hon icke velat offra minsta gnista af mannens högaktning, ty det var just aktningen för hennes mening och tanke som verkade så godt för hela omgifningen, inberäknade de många underlydande till lands och sjös.
Välgörande är i sanning ett sådant hustruns kraftfulla och milda inflytande på den man, hvars natur innefattar så skilda elementer, så djupa och starka känslor, härledande sig från såväl ett våldsamt som blödigt lynne.
Också trodde min far att han aldrig skulle öfverlefva hennes förlust, och han blef nog lycklig att i detta hänseende slippa mäta den sega kraft, som menniskosjälen gömmer.
Under de mellantider, då husmodern ensam förestod huset, uppgjorde hon ej sällan på eget bevåg eller i samråd med farfar åtskilliga handelsföretag, föranledda af en eller annan hastig vändning i konjunkturerna.
Så snart någon sådan idé ljusnat i hennes hufvud, lemnade hon boden i bodbetjentens vård; och sedan hon med en hemlighetsfull nickning besvarat farfars: ”Jaså, min du, du spelar ensam den här gången!”, lemnade hon boden, begärde fram den silfvergrå sommarsaloppen, påfäste hatten och så, väl och omsorgsfullt klädd som vanligt, begaf hon sig på besök till en gammal hedersam enkling i staden, som, emot ett ”nätt” afdrag på förhand, lemnade ut tillräckligt med pengar på laglig ränta.
Emellertid var det hela blott ett litet arrangemang kusiner och grannar emellan, och ”kusin Greta” hade, enligt hennes egen försäkran, en så stor tur på dessa ”kusin
Kloths” penningar att de vanligen voro återbetalta, innan husbonden hemkom.
Vinsten användes till inredningar och förändringar inom huset.
”Ack, min du, så öfverraskad son nu skall bli!” brukade gamlefar då säga med en half suck, erinrande sig egna minnen.
”Stackars far”, yttrade den unga sonhustrun i en rätt förtrolig stund, ”en gång hade far också en vän, som med huld hand jemnade vägen!”
”Tyst barn – i dag rosor, i morgon törnen, alltsom det behagar Herren.
Jag sitter nu, en fattig man, nästan på son mins barmhertighet.
Jag förstod ej mer än han att hålla fast tillfället för timlig vinning ...
Ville du kanske ha sett henne, den vännen jag hade kär, försatt i sådan belägenhet?
Hon var född fröken, min du, och Belfrage var hennes namn – det bör ej anstå folk af den stammen att lefva på annat än sitt eget.”
”Så far nu bedröfvar mig!
Skulle en så öm son icke vara värd att hans goda räknades som fars eget?”
”Åh jo, dotter, åh jo – men du förstår icke ännu hvad det vill säga att leta efter skäl till Herrans gerning.
Den bör aldrig förtynga någon.
Gör den det likväl, så måste vi hitta på försoningsvägar och trampa dem tåligt, tills vi känna oss hemma på marken.”
”Ack, far!”
”Rör icke vidare vid detta, barn!
Son älskar icke moderslägten.
Men när de träffas någon gång – jag menar när en eller annan af dem kommer resande från Dal eller Westergötland hit (Belfragarna ä’ en lång slägt) – visar son sig artig och på ståten ... du får nog kalasa för dem vid tillfälle.”
Sonhustrun nickade småleende – hon hade ingenting häremot, ty hon förkastade ej sällskapslifvet för att dela tiden uteslutande mellan sina pligter.
Efter den i arbete förflutna dagen behöfde isynnerhet hennes makes lynne en sällskaplig förströelse; men att njuta den utan henne, det förstod han sig icke på.
Och ingen må föreställa sig att det ej fanns ett sällskapslif i staden.
Jo, ett helt lifligt, der det icke blott hördes sångqvartetter och trefliga dialogbitar mellan utklädda personer, som vanligen föreställdes anlända från resor väl försedda med nyheter, utan der äfven menuetten på maten dansades med all den grace och styfva elegans, som man kunde vänta af ungdom och behag å ena sidan samt mannakraft och ceremoniel kruserlighet å den andra.
Det var glädje och trefnad både inom och utom hus, allt under det friska barn kommo och växte och solen lyste varmt på den enkla lyckliga familjen.
På detta sätt förflöt tiden till året 1788, då det gick en brytning genom såväl det allmänna som det enskilta lifvet.
Det börjades nu ett våglikt tal hit och dit om oroligheter med Ryssland och oroligheter i Danmark.
Men denna gång var det väl utan all fråga att Strömstad sluppe vara med: skulle något röra sig bortifrån Fyen, der underligt språk gick, droge det sig bestämdt åt Skåne.
Troligen var det dock löst prat alltsammans, och icke blefve det hinderligt för sjöfarten – ännu åtminstone.
På våren låg min fars brigg lastad för lång-tur à utrikes ort.
Endast vinden inväntades, och enligt alla kloka sjömansberäkningar var den att påräkna vid nästa dagning.
Sent om aftonen sutto makarne i förtroligt samspråk.
Barnen voro längesedan i barnkammaren, med undantag af den lilla nykomna Julia Kostantia, som utgjorde sjelfva ögonstenen och icke ännu finge släppas ditut.
Hon hvilade i ”lilla” vaggan, ett slags på tvänne axlar hvilande båt med gardiner och fylld vid öfra kanterna med alla de leksaker, som syskonen såsom en tribut åt den lilla damens öfverlägsenhet nedlagt både framför och omkring henne, i trots af hennes oförmåga att ännu sentera deras ömma välvilja.
En tystnad hade ingått efter det samspråk, som afslöt sjelfva husets angelägenheter, inbegripna den nya tillbyggnad, som börjat, arbetsfolk, aflöningar och transaktioner af alla slag.
Det låg något tryckande öfver makarnes känslor.
”Detta är en mäkta svår qväll, Margreta!”
”Ja, jag ser på dig att du har någon tanke bredvid de vanliga.
Kanske du hört något nytt angående krigssakerna?”
”Nej, jag har ingen orsak att oroa mig för det talet, ännu åtminstone.
Vi äro i fred med Danmark, och Ryssland är långt borta!”
”Men hvad är det då med dig?” forskade den unga hustrun.
”Du vet väl att du får tala om det för mig – låt det derföre ske med detsamma!”
”Skratta icke, Margreta, om jag säger dig att jag i natt drömt om Kræmer, och du vet hvad det plär betyda.
Den kloka och ädelsinnade makan såg med ömhet upp till mannen, hvars allvarliga ansigte uttryckte alla tecken till en böljande oro.
”Efter du icke erkänner”, sade hon, ”att det är ditt mannamod ovärdigt att gifva denna feberfantasi från det holländska sjukhuset namn af en uppenbarelse, så måste du dock medgifva att minnet af Kræmer är någonting för mig att vara svartsjuk på.”
”Margreta” – molnet gled djupare ned öfver mannens sänkta panna – ”om jag icke hade dig så öfver allt annat på jorden kär, så skulle jag säga att den tanken sårade mig.
Skulle du behöfva vara svartsjuk på någon!”
”Det har jag bestämd orsak till, ty detta minne och dessa drömmar drifva alltid upp mörka tankar i din själ.”
”Nå, nekar du att jag alltid mötts af motgångar och bekymmer, när jag haft någon af de drömmarna?”
”Ack, min vän, du vet icke hur jag ville strida för att befria dig från dessa fängslande olyckliga intryck!
Men mot dem förmår jag intet.
På mig åtminstone skola de icke inverka: jag tryggar mig vid att densamme nådige Guden, som hittills beskyddat dig på dina resor, skall åter föra dig helbregda hem.”
”Jag känner också på mig att det icke är något, som rör fartyg och folk under färden.
Men skall allt stå väl till hemma, då jag återvänder?
Var icke oförsigtig om dig sjelf, Margreta ...
Se väl efter barnen, och framför allt efter den lilla der” ...
Han tecknade åt vaggan.
”Gif mig icke tyngre ansvar, Rutger, än jag kan bära!
Lif och död ligga under den allsmäktiges domvärjo, men så långt mensklig förmåga och omtanke når, vill jag ej försumma någon af mina pligter.”
”Du är den äkta perlan i mitt hjerta och i mitt hus, du har upplöst många stormar i stillhet, du är min ära och min krona, och under ditt kraftfulla hägn lemnar jag allt med gränslöst förtroende.”
”Sådana ord”, svarade den upprörda hustrun, ”kunna endast vara för stora ögonblick, då en lång skilsmässa gör sinnet vekare än eljest – och då må äfven jag säga till dig, min Rutger, att jag är stolt och ödmjuk på samma gång i känslan af hvad jag är skyldig dig.
Hur högt står ej ditt anseende i både det allmänna och det enskilta!
Du är hederns och samvetsgrannhetens rätte man, och till en sådan make kan en hustru med tillfredsställelse, trygghet och kärlek se upp ...
Men det är sent – du behöfver ett par timmars hvila.”
”Tack, min skatt!
Nu skall jag också hvila – du har förstått att lätta sinnet.”
I första soluppgången var det fullt lif och rörelse i huset.
Vinden blåste frisk, just en lagom kultje.