Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. sig förhindrad att förslaget bifalla.
Dessa förhandlingar ådagalägga nogsamt, att begge slalsmakterne sammanstämt i den mening, att uppenbar kyrkoplikt vore olämplig, i afseende å alla de brott, för hvilka den såsom påföljd blifvit, jemte annan slralfbestämning, stadgad, endast med undantag af stöld.
Då likväl den skiljaktighet i meningen, som i sistnämnde fall ägt rum, föranledt förslagets förkastande, men samma betänklighet är destomindre väsendtlig, som den lätteligen kan uudanrödjas, derigenom att, i sammanhang med kyrkopliktens afskalfande, lagens hud i fråga om stöld sålunda ändras, alt detta brott, första och andra gången föröfvadt, hädanefter icke finge försonas med böter, utan skulle ovillkorligen med urbota straff eller kroppsplikt beläggas, får jag nu förnya den framställning jag i delta ämne vid föreg, riksmöte gjort.
Alt den uppenbara kyrkopliktens uppkomst helt och hållet hr alt härleda från den religiösa åsigt, att förbrytaren, sedan han utstått det straff den borgerliga lagen bestämde, borde aflösas innan han i församlingens gemenskap åter blef upptagen, inhemtas af 1 § i) cap. kyrkolagen af d. 3 Sept. 1686, som stadgar, att uppenbar kyrkoplikt ”a'r den syndabekännelse, som en syndare, lagvunnen och sakfallder gör inför församlingen, då han tillstår sig vara uti den sak brottslig, för hvilken han uppenbart skriftas, och betygar sin ånger öfver bemälde synd, beder Gud och församlingen om förlåtelse samt utöfvar bot och bättring.’5
Då likväl den uppenbara kyrkoplikten destomindre motsvarar sitt åsyftade ändamål, som den numera, långt 1 H. 50 394 Den 24 Augusti f. m. ifrån ait ur dess religiösa synpunkt betraktas, snarare anses som ett strafT, hvarigenom den brottslige, satt pH pliktpallen, blifver ett föremål för oirentlig vanära, samt det icke torde vara obekant för en hvar, som i brottmålslagskipningen äger någon insigt, att den uppenbara kyrkoplikleu, långt ifrån alt medföra nyttiga verkningar, tvertom haft ett menligt inflytande och oftast medverkat till demoralisation hos dem, som blifvit dömde att undergå densamma, får jag vördsammast föreslå upphäfvaudet af den uppenbara kyrkopliktcn, samt att för alla de brott, hvarföre uppenbar kyrkoplikt hittills ådömts, enskild skrift och aflösning hädanefter må åläggas.
Till denna min motion vågar jag destoförr förmoda bifall, som R.
St. upplyst behagade linna, alt den uppenbara kyrkoplikten, som måhända var öfverensstämmande med tidsandan, då den infördes — en tid, som likväl i religiöst hänseende var behäftad med många papistiska villfarelser — är stridande ej blott emot vår tids upplysta åsigter, utan äfven emot den Christna religionens anda.
Härtill kommer äfven, att den uppenbara kyrkoplikten, som, enligt 1734 års lag, endast är påbuden för ett enda fall, nemi. dä någon af obetänksamhet smädar Gud, Hans heliga ord och Sacramenten, tillkommit genom särskilda författningar, hvilka här blefve för vidlyftigt alt upprepa, och hvaraf jag endast får nämna den hufvudsak ligaste, nemi. K. förklaringen d. 23 Mars 1S07, som i dess 43 punkt upptager de flesta fall, der uppenbar kyrkoplikt bör äga rum, samt äfven förordnar, ej mindre hur förfaras bör för den händelse, som ofta beklagligtvis inträffat, att förbrytaren, sedau han utstått straff för det begångna brottet, vägrar alt undergå uppenbar kyrkoplikt, än äfven huru förhållas skall, i fall någon, till kyrkoplikt förfallen, fått tillfälle att gä till Nattvarden innan den uppenbara kyrkoplikten blifvit fullgjord.
Om denna vördsamma framställan vinner bifall, torde jag derjemte få hemställa, att, med ändring af hvad lagen innehåller, all stöld första och andra resan kan med penningar försonas, det allmänna stadgande måtte beslutas, att stöld alltid skall med kroppsplikt straffas.
I den händelse detta yrkande vinner afseende, får jag tillika uppgifva förslag till förändrad lydelse af följande delar i Missgerniugs-b:n, nemi.; 40 cap. 1 §.
Hvar som första gången stjäl gods eller penningar öfver 10 daler, vare, efter stöldens värde, förfallen till kroppsplikt enligt de i 5 cap. 4 § Straff-b:n stadgade grunder. 3 §.
Varder tjuf för stöld andra gången lagförd, straffes som i 1 § sagdt är, och då ökas straffet med sex dagars fängelse vid vatten och bröd.
Kommer han tredje gången åter — — —, å kronans fästning. 42 cap. 1 §.
Stjäl, snattar eller uppsåtliga förfar eller undandöljer tjenstehjon eller annan betjent något af dess husbondes egen - Den 24 Augusti f. m. 395 dom, ”vare straffet derföre dubbelt” mot annat snatteri ocb tjufnad. 3 §.
Stjäl skeppare, forman eller deras folk, hvad dem gifvet är att fora eller förvara, ”ehvad det är litet eller mycket”, *) gälde det äter och straffes med kroppsplikt, som i 40 cap. 2 § sagdt är.
I thy fall vare samma lag, der gästgifvare eller krögare frän gästen stjäl. 43 cap. 1 §.
Stjäl någon å åkeri eller äng, säd skuren eller oskuren, hö eller halm, stackad eller ostackad, ”stände dubbel tjufsrätt”.
Om stöld af annan mans häst, boskap eller annat kreatur, som går i bet ute å marken, inom eller utom hägnad, vare lag som särskildt stadgad är **). 46 cap. 2 §.
Stjäl någon mindre än 100 dalers värde, ”stånde dubbel tjufsrätt”, arbete ocb dertill vid Konungens slott eller fästning ett eller liera år efter brottets beskaffenhet. 3 §.
Hvar som stjäl något af annan under gudstjensten antingen inne i kyrkan eller annorstädes der uppenbar gudstjenst hålles, eller stjäl ute å kyrkovall häst, eller hvad det är; ”Slände dubbel tjufsrätt.”
Om remiss å denna min motion tilt LagUlsk. anhålles vördsamligen. 2.
Att frågan om lagmans- och kämners- samt riddaresynerälternes upphörande icke är att anse såsom något hugskott, utan alt densamma är djupt rotad i nationens öfvertygelse om dessa institutioners olämplighet, visar sig nogsamt deraf, alt R.
St. vid 3:ne på hvarannan följande riksmöten beslutat afskaffande utaf dessa domstolar, ehuru det icke lyckats att bos K.
M. vinna stadfästelse å denna begäran.
Då nu de skäl, sorn 3:ne gånger förmått Sländernc att till thronen framföra deras beslut i delta afseende, ännu qvarstå, samt derjemte icke osannolikt förekommer, att K. M. i nåder skall lemna sitt bifall lill hvad af Ständerne uti detta hänseende varder beslutadt, får jag i likhet med R.
St:s beslut vid förra riksdagen föreslå: l:o.
Att alla kämnersrätter skola från en bestämd tid upphöra, och att sådane mål och ärenden, som 'enligt lag och särskilde författningar hörde till kämnersrätt, derefter omedelbarligen upptagas af rådstufvurätt, på sätt redan sker i de städer, der kämnersrätt ej finnes; börande jemväl de bos kämnersrätt anhängige mål, hvilka icke vore afslutade när bemälde rätt upphörde, öfverlemnas lill vederbörande rådstufvurätt att der fullföljas; 2:o.
Att lagmansrätter likaledes skola upphöra, på det sätt, att vad, som emot häradsrätts eller härads-synerätts beslut cr - ’) Orden ”ehvad det är litet ellér mycket” äro införda enligt stadgandet i K. br. d. 17 Jan. 1741. *“) K. Förklaringen d. 23 Mars 1807 19 punkten. 3‘Jö Den 24 Augusti f. m. iades eliel1 anmäldes sednare än 3:ue veckor före sista lagtima lagmanstinget, samt ej å det tinget fullföljdes, borde hänvisas till fullföljd hos vederb. hofrätt, och att de saker, hvilka ä lagmansling fullföljda, icke derstädes innan årets slut afgjordes, äfven skola till hofrätts behandling öfverlemnas; 3:o.
Att riddaresyncrättcr ock höra upphöra, och de af häradsrätt afdömde tvister om ägor och bolstada skäl hos vederbörande hofrätt och derifrån bos Konungen i dess Högsta Domstol fullföljas; och 4;o.
Alt dä öfverflyttandet af kämnersrätternes domsrätl lill rädslirfvurätterne torde hafva den följd, att för några bland rikets städer flere afdelning»!' af rådstufvurätterna blefvo erforderliga och för öfrigt reglementariska föreskrifter rör:de deras organisation samt målens och arbetets fördelning kunde finnas af nöden, R.
St. mätte öfverlemna till K.
M. att, efter vederhörandes hörande, i öfverensstämmelse dermed att endast en underrätt skulle finnas, sä i städerna sora på landet, vidtaga de anstalter och åtgärder, samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter, hvilka pröfvades lämpliga för rådstufvurätternas organiserande och ordnande.
Den fråga, som af mig nu är vorden bragt å bane, är tillförene sä fullständigt afhandlad, att det torde vara öfverflödigt alt deraf göra en vidlyftig framställning; men då jag anser, att, likasom hvarje dom hör på lag och skäl fästas, sä bör ock hvarje motionär med bevis ledsaga de förslag han väckt, får jag ttu här i korthet anföra de skäl, som grunda den af mig uti förevar, ämne gjorda motionen.
Icke utan skäl har man anmärkt orimligheten af nu gällande lagstadgande att för fullföljden af civilmål skall finnas fyra instanser, dä deremot brottmål, som äro af en vida vigtigare beskaffenhet samt svårare alt utreda, endast genomgå 3:ne instanser ; alt detta stadgande vore destomera anmärkningsvärd!, sorn del undantag deruti funnes, ali en stor del af de vigtigare civilmålen, såsom concurs-, urarfva- och boskillnadsmål, förmyndares förordnande och entledigande, intecknings- och lagfa risö remien samt hosta lissy ner, vexel- och sjörättssaker jemte frågor om landsköp, frän häradsrätt fullföljdes i hofrätt, äfvensom att ägodelningsmäl från häradsrätt direele fullföljes hos Konungen; hvartill kommer, utom de skäl, som kunna hemtas frän främmande Minders lagar, den omständighet, som äfven af dem, hvilka yrka bestånd af allt gammalt och häfdvunnet, torde förtjena afseende, all enligt vära gamla lagar domstolsinrältningeu i Sverige endast hesta 11 af 3:ne instanser, hvilket är att inhemta af den gamla stads- och landslagen, samt af 1598 års rällegångsstadga och 1(514 års rältcgångs-ordiuantie; att 1734 års tag äfven synes hafva velat stadga 3:ue instanser, emedan den såsom allmänna domstolar blott benämner häradsrätt och lagra,ansrätt pä landet, samt kaniners- och rådstufvurätt i staden, och öfver dessa hofrätt, sorn i 8 Gap. 1 § Rätteg.b:n kallas för Den 24 Augusti f. m. 397 Konungens högsta Nämnd, emot hvars dom, enligt 3 § samma cap., vad ej finge tillätas.
Nu och ehuruväl den revision, hvilken, i följd af medgifvande! uti 30 cap. Rätleg.b:n, att Konungens skärskådande underställa hofrältens dom, blifvit inrättad, väl efter hand iklädt sig egenskapen af allmän domstol, och i sjelfva verket blifvit en 4:de instans, innan den såsom sådan i gällande grundlag erkändes, och stadgades under namn af Konungens Högsta Domstol, kan likväl något försvar derutaf för lagmans-och kämnersrätlernes bibehållande destomindre hemlas, som tillökningen uti instanserncs antal långt ifrån att gagna de rättsökande fastmer endast åstadkommit långsamhet i lagskipningen, utan att öka dess säkerhet; ett förhållande som svårligen kan jäfvas, då i betraktande lagcs, alt i lagmans- likasom i häradsrätt endast ordföranden är lagfaren, att bos lagmansrättens ordförande, hvilken oftast mäste sakna den localkännedom häradshöfdingen äger, ej kan förutsättas mera skicklighet och erfarenhet än hos häradsrätternes ordförande, samt att då lagmansting endast hålles en gång om äret, ett helt år från den dag då häradsrättens beslut meddelas stundom förflyter innan målet kommer under lagmansrättens pröfning, och i fall målet då blefve uppskjutet, åter ett helt är går lill ända innan lagmansrättens dom erhålles. livad åter vidkommer kämnersrätterne, så torde deras umbärlighet vara ådagalagd derigenom, all af en del städer, deruti kiimnersrälter saknas, några hafva en dubbelt större folkmängd än en del af dem, i hvilka kämuersrälter finnas, utan att rättvisans skipande mera blifvit eftersatt i de förra än i de sednare.
Om remiss af denna min motion till LagUtsk. anhålles vördsam ligen.
Dessa Frih.
Cederströms 2:ne motioner begärdes på bordet.
Wilhelm, uppläste ett så lydande mern.:
Enär meningarne understundom varit delade i afseende å K.
M:s höga rätt att disponera de inom hufvudtitlarne på riksstaten uppkommande besparingar, och jemväl R.
St. vid sednaste riksdag derutinnan bestämde vissa inskränkningar, samt dessutom K.
M. ansett sädane besparingar i flerfaldiga afseenden icke böra obelingadt disponeras lill alla slags inom hufvudtitlarne uppkommande behof, så och lill undvikande af tvister härom, under den lid, sorn den vid denna riksdag skeende statsreglering kommer alt vara gällande, får jag härmed äran föreslå: det 11.
St. mätte vid öfverlemnande af riksstateu uttrycka den mening, att det är K.
M. alltid obetaget att, tili sädane föremål, som innefattas under de med en hufvudlilel i allmänhet afsedda ändamål, efter nödigt ompröfvande, disponera de besparingar, hvilka pä anslagen under samma hufvndlitel kunna uppkomma eller beredas; dock med följande undantag: 398 Den 24 Augusti f. m. l:o.
Besparingarne å förslagsanslagen, hvilka böra minska hufvudtitelns utgiftssumma; 2:o.
Besparingarne å reservationsanslagen, hvilka böra reserveras för att fylla samma anslags ändamål ett påföljande år, då måhända större behof inträffar; och 3:o.
Besparingarne å anslagen för materiella behof, hvilka icke må öfverllyttas till utgifter för personel aflöning, utan blott användas för materielen.
Hr von Matern, Johan Anton, uppläste följande.
Sedan en räddningsanstalt för vanartiga barn uppstått i Skåne, har man i flere andra rikets landskaper varit betänkt att ordna dylika anstalter, och i detta afseende redan tillvägabragt icke obetydliga insamlingar.
— Sålunda äro för detta ändamål i Wermland af enskilda personer dels lemnade dels utlofvade sammanskott, uppgående till omkring 3000 r:dr b:co, och ytterligare lika beskaffade bidrag härtill kunna otvifvelakligt förväntas.
Men i närvarande tidpunkt, då förlägenhet hos många råder, i följd af den ogynnsamma ställning, hvari en af provinsens hufvudnäringar, jeruhandteringen sig befinner, kan man icke hoppas att allenast genom enskilda gåfvor vinna tillräckliga medel, för den i länet tillämnadc räddningsanstalt.
Af denna anledn. och enär det ändamål, som med anstalten vill vinnas, att till dygd och arbetsamhet återföra barn, som belrädt lastens väg, är för samhället af stort och oberäkneligt värde, synes mig, att af Staten måtte kunna med skäl för detta ändamål begäras någon uppoffring; och jag föreslår alltså, att R.
St. täcktes med något lämpligt anslag, såsom 1000 r:dr b:co ärligen, understödja den i Wermland tilltänkta rädduingsanstalten, så att den må komma till stånd och i verksamhet.
Så väl ämnets vigt som att första initiativet till en sådan anstalt i Wermland är fattadt af det känslofullare könet, påkallar II.
Ståndets ridderliga behandlande af ifrågavar. förslag.
I händelse den åsigt gör sig gällande, att
Staten må med anslag träda emellan för vanvårdade barns återförande från lastens på dygdens väg, så länge ännu mycket återstår att göra för barnauppfostran och barnaundervisning, till förekommande af barnens moraliska vanvård, hemställer jag, huruvida ett statsbidrag bör för sådant ändamål tillfalla någon viss ort och anser att det rätta vore, att detsamma lemnades till fördelning på sådana räddningsanstalter i allmänhet, och der de redan finnas, att, om något statsanslag beviljas, bör det icke ske partielt till förmån endast för den tillernade stiftelsen af ett dylikt räddningsinstitut i Carlstad, helst ett sådant redan finnes i Skåne, äfven förtjent af statsbidrag.
Man har gjort anmärkn. vid den gjorda motionen; jag ber att få understödja den, ty en sådan anstalt synes vara för Wermland behöflig.
Om den Wcrmländska befolkningen tillförene har gjort sig känd för Den 24 Augusti f. m. 599 redbarhet i tänkesätt, sä är en del af den uppväxande generationen af ingenting mindre än (öfvande beskaffenhet.
I Wermlands skogar har innästlat sig ett folk, hvars obestånd egentligen härleder sig från en fullkomlig brist på omtanka för nödig utkomst vid skedde bosättningar, och hvars afkomma vid hvarje är af svagare sädesskörd och äfven någongång eljest, till föga båtnad för egen daning och för öfrige innevånarne, stryker omkring i provinsen.
Det är således af vigt, att man tager sig af densamma.
Hr von Matern, Johan Anton, uppläste derefter följande motion:
Sedan beskällare från Strömsholms stuteri icke kunnat med fördel begagnas till häslafvelns förbättrande i Wermland, enär de föl, som efter dessa beskällare fallit, befunnits vanligen mindre starka och uthållande samt följaktligen icke tjenlige för allmogens tunga körslor, har en förening år 1839 i provinsen bildat sig, för häslafvelns förädling, genom att anskaffa och på åtskilliga ställen i länet lill allmänt begagnande hafva stationerade beskällare af den kända, ihärdiga och kraftfulla Norrska hästracen, från hvilken race de nu i Wermland inhemska hästkreaturen otvifvelaktigt till större delen härstamma.
Föreningen bar, till verklig nytta för orten, sedan berörde år baft i Wermland stationerade 4 ä 5 hingstar af nyssnämnde hästrace, men då föreningen saknar utvägar alt, såsom behofvet fordrar, öka beskällarnes antal och måhända icke eller förmår alt med egna tillgångar länge underhålla och fortsätta anstalten, sådan den för närvar, är, anser jag mig böra föreslå, att ett anslag af 2000 r:dr b:co måtte af statsmedel lemnäs omförmäidc förening, såsom bidrag till deri redan vidtagne anstalten för hästafvelns förbättrande i provinsen, och med villkor att föreningen i 10 års lid, efter det bidraget uppbäres, tillhandahåller å särskilda ställen inom provinsen minst 8 fullgoda beskällare af den Norrska hästracen.
Som dylika beskällare nu mera i Norrige kosta 2(i(i: 32 ä 300 r:dr b:co stycket, torde det föreslagna bidraget kunna anses ringa och otillräckligt, om ej åtskilliga af ortens innevånare fortfarande göra uppoffringar för det vigtiga ändamål, man dermed vill befrämja.
Frih. Rappe, Axel Ludvig, anförde skriftligen:
Redan vid sednaste riksdag väcktes fråga att skärpa straffet för förfalskning af enskilda bankers sedlar, enär ett dylikt, för det allmänna vådligt brott af lagen icke anses annnorlunda än som en förfalskning i allmänhet, och således endast straffas med 13 r:dr 16 sk. böter, samt ärans förlust; dock blef icke, lill önskad påföljd, något afseende vid denna fråga fästad, och bade, märkvärdigt nog, då ej eller någon förfalskning af dessa bankers sedlar ännu hörts af.
Under sist förflutna åren har e - 400 Oen 24 Augusti f. m. medlertid erfarenheten beklagligen visat, att förfalskningsindustrien gjort allt för stora framsteg, och vederbörande industriidkares djerfhet och antal tilltagit i samma mån, som kännedomen af den ringa fara, härmed är fästad, blifvit allmän.
Hvilken villervalla i provinserna skulle ej uppstå, om det skulle visa sig, alt en del af der gängse privatbankssedlar vore falska, och då privatbankerna naturligtvis icke kunna lagligen åläggas att inlösa dylika sedlar?
Allmännheten blottställes i sanning för allt för stora förluster, derföre att den emottagit ett mynt, som både anses äga och verkligen, då det är oförfalskadt, äger samma värde som riksmynt.
För att åtminstone söka hämma det onda, innan det allt för vida griper omkring sig, anser jag mig uppmanad yrka, att högre stral!', än det nu föreskrifna, måtte bestämmas för detta slag af förfalskningar, öfverlemnande till vederb.
Utsk. att öfverväga, huruvida icke samma sträf!' bör åsättas som för förfalskning af riksbankens sedlar, enär så väl brottets beskaffenhet som dieden af detsamma tyckes vara nära lika.
Men skulle Utsk. linna en lindrigare straffbestämmelse mera lämplig, yrkar jag att den åtminstone mätte blifva så allvarlig, att den afskräcker brottslingen och betryggar allmänheten.
Jag anser mig så mycket hellre böra understödja denna motion, som jag icke ser någon annan utväg till förekommande af de ofta förnyade förfalskningarne af privatbankssedlarne, än skärpning af straffet för detta brott.
Det är en känd sak, att detta förfalskande öfvergålt till en riklig fabriksrörelse i vissa delar af södra Sverige och jag understöder derföre motionen i allo.
Cederström, Claes Rudolph, uppläste följande:
I samma mån Statens tjenstemän tillhört de tjenstegrader, som varit att hänföras till de lägre, hafva ock vissa corporationer deraf under förcg:dc riksdagar varit aflägsnade frän en af rättvisa och billighet påkallad förbättring i deras lönevillkor.
Till denna dass kan med skäl hänföras tjenstemännen eller den s. k. betjeningen vid K. M:s och rikets Hofrätter.
Ledamöterne i desse embetsverk hafva under den sednare tiden blifvit hugnade med ökade förmåner, och äfven vid denna riksdag har nådig framställning från K.
M. skett om anslag för beredande af nödig tillökning i deras antal.
Enligt hvad K.
M:s nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof antyder, skulle, i öfverensstämmelse med hvad hofrätlerne hemställt, äfven de lägre tjenstemännens lönevillkor blifvit föremål för R.
St:s bepröfvande, så vidt icke, af påtänkte förändringar i domstolarnes och embetsverkens organisation samt embetsmännens åligganden och andre dermed gemenskap ägande ämnen, betänkligheter uppstått att för åtskiiligc tjenstemän bestämma löner, hvilka vid blif van - Den 21 Augusti f. nj. 401 vändo rubbning af nuvar. förhållanden kunde påkalla ytterligare förändring.
Betänkligt torde emedlertid vara, alt, ensamt pä denna grund, för det närvar, helt och hållet lemna åsido behofvet af förbättring i desse tjenstemäns villkor, helst en slik förbättring lätteligen kan ske, utan att sedermera ligga det ringaste i vägen för den önskade reorganisationen, nemi. om de förhöjningar, som varda tjenstemäunen tillagde, bestämmas att utgå, icke såsom ordinarie lön på stat, utan såsom årligt arfvode, intilldess slutlig reglering inträffar.
Afven om det af K.
M. utlofvade förslag till förändring i domstolarne m. m. kommer att föreläggas R.
St. vid nästa riksdag, skulle möjligen hinder kunna uppstå för dess antagande och tillämpning omedelbart derefter, samt den ifrågaställde regleringen af lönerna på ordinarie stat än ytterligare fördröjas.
Och skulle väl icke i sådant fall obilligt vara, att desse tjenstemän allt framgent förblefve utan förbättring i deras ekonomiska ställning, under det att i nästan alla andra embetsverk, äfven de, hvilkas omorganisation länge varit förutsedd, de som innehafva lika tjenstcgrader, redan en längre eller kortare tid varit i åtnjutande af högre löner, dels på stat, dels fyllde genom arfvoden?
Om man tager i betraktande ej mindre det ökade antal af brottmål, tvister och andre rältegångsärenden, som, jemfördt med äldre tider, nu kommer till hofrätterne, än ock den långt större vidlyftighet i allt, som i afseende på målens expedition åtgöres, så faller det hvar och en i ögonen, huru för tjenstemännen arbetet är på sednare tider mångfaldigadt, under det, å ena sidan, lefnadskostnaden år efter år blifver dyrare, men, å den andra, lönerna efter deras ursprungliga belopp, genom penningens fallande värde under den mellanliggande tiden, i sjelfva verket blifvit mindre, oaktadt någon förändring till siffran möjligen förelupit.
Särskilda motioner i afseende å Götha Hofrätt och Hofrätten öfver Skåne och Blekinge äro eller blifva i annat RiksSt.
, efter hvad man uppgifvit, väckte, hvarföre denna omfattar endast tjenstemännens ställning inom Svea Hofrätt.
Efter hvad kändt är har hos denna Hofrätt behof äfven yppats af ökadt antal tjenstemän, men då denna fråga äger mera gemenskap med möjligen blifvande ny organisation, torde sammanblandning deraf med framställningen om förhöjning åt de redan befintlige böra undvikas.
Af bifogade handlingar inhemtas, att secreteraren i Hofrätten har i lön 765 r:dr, men vid de andre verken 1,200 r:dr och derutöfver; advocat.fiscalen i Hofrätten 637 r:dr 24 sk., vid de andre verken 1,200 r:dr; vice advocatfiscalen i Hofrätten 493 r:dr, vid Kammarrätten 800 r:dr; actuarien och registratorn i Hofrätten 413 r:dr, vid de andre verken 800 r:dr; notarierne vid Hofrätten, med hvilka Jiscalerne äga lika lönegrad, 477 r:dr, vid de andre verken 800 r:dr, samt cancellisterne vid Hofrätten 315 r:dr, men vid andre verk emellan 1 H. 51 402 Den 2 i Augusti f. m. 600 oell 500, oell minst 400 r:dr li:co.
Flere af desse tjenstemän dels sakna belt oell hållet, dels hafva alt påräkna endast obclvdlig sportelinkomst.
Denna sednare utgöres hufvudsakligen af de poster, som i bilagdc intyg finnas upptagne för de sista 5 åren och hvilka fördelas pä sätt samma betyg utvisa.