Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nåväl, herr kandidat, frågade patronessan Victor, hvart skola vi låta föra våra saker?
– Till tants rum, naturligtvis.
– Ja, det förstås, men hvar äro de?
Victor syntes helt slagen.
– Det ser ut, inföll Aurora, som om min herr kusin ej hade stort bättre reda på saken än vi sjelfva.
– Men, återtog patronessan otålig, jag kan väl ej vänta här medan ni båda stannar der i förtrollningen.
Låtom oss gå!
– Ja, upprepade Victor, låtom oss gå!
Han rörde sig emellertid ej ur stället.
– Hvart skola vi draga sakerna? frågade tvänne pojkar med hvar sin kärra, belastad med hattaskar, nattsäckar och knyten.
– Fråga kandidaten, utlät sig brukspatronen.
– Till gästgifvaregården, kan jag tro.
– Kan du tro ... du vet väl sjelf hvar du hyrt rum åt oss.
Men du tiger, du säger ingenting ...
Du måtte väl i Guds namn ej hafva glömt att beställa oss rum?
Victor suckade, såg mycket olycklig ut och bekände slutligen att han till sin blygsel glömt uträtta detta maktpåliggande uppdrag.
– Nå, jag har då aldrig sett på maken.
Vi skrefvo dock för fjorton dagar sedan.
Jo, du är just en vacker brorson ...
Patronessan var eldröd i ansigtet af harm.
I detsamma nalkades Henning, som hittills stått på ett obetydligt stycke derifrån och samtalat med sin mor och syster.
– Jag tyckte mig höra, sade han efter en djup insinuerande helsning, att Victor glömt anskaffa rum.
– Ja, gudnås!
Kan kandidaten tro att han ej gjort det allra minsta i ordning för oss.
Hvart skola vi nu taga vägen?
Alla rum äro väl beställda på förhand, och i bästa fall få vi nöja oss med något litet otrefligt kyffe.
Och jag, som är van vid min komfortabla våning på Agateholm!...
– Någon sådan kan jag naturligtvis ej erbjuda, men jag tror mig dock i viss mån kunna hjelpa hennes nåd ur sin förlägenhet.
Jag skulle vara mycket tacksam.
– Saken är den att jag hyrt ett par rum åt min mor och syster, men de kunna bo i min dublett, hvilken jag får utrymma, och i stället inqvartera mig hos Victor.
– Och då torde vi få ...
– ... de bägge rummen, som jag hyrt.
Ja, såvida jag dermed kan vara till tjenst.
– Ni skulle derigenom hjelpa oss ur en oerhörd förlägenhet, min bäste herr kandidat!
– En verklig lycka för mig.
– Blott icke fru H. och Albertine blifva generade, sade Aurora, rodnande vid Hennings blick.
– Nej, bevars, de bodde i mina rum för ett par år sedan, då de voro på besök här i Upsala, och de voro då rätt nöjda med dem ...................
– Och hvar äro de rum du hyrt? frågade Victor.
– I fru W:s hus på *** gatan.
Henning bugade sig och skyndade efter sin mor och syster, hvilka gått sakta förut.
Fru H. och hennes dotter Albertine sågo innerligen älskvärda ut bägge två.
Vi äro mycket bedröfvade att ej kunna göra modern till en högst intressant personlighet och dottern till en strålande skönhet.
Men vi kunna åtminstone försäkra att fru H. i sin sons ögon var den bästa mor och det aktningsvärdaste fruntimmer.
Att Victor ansåg den milda täcka Albertine för en typ af qvinlig fullkomlighet, faller af sig sjelft.
– Hvad var det du talade med fru Strömberg om? frågade fru H.
Henning berättade förhållandet.
– Kors, det var ju aldrig fråga om annat än att vi skulle bebo dina rum, sade modern.
Hur kommer det sig då att du hyrt andra, särdeles nu då man lär få betala tjugo till trettio riksdaler under promotionshögtidligheterna.
– Jag skall berätta det der för mamma en annan gång.
– Emellertid begriper jag ej hur din vän kunde glömma bort någonting sådant, särdeles då det gäller hans fästmö och blifvande svärmor.
– Victor är ej ännu förlofvad med sin kusin.
Förbindelsen har blifvit uppskjuten tills han hunnit taga graden.
– Men, inföll Albertine i en ton, hvilken hon sökte göra likgiltig, nu, sedan han blifvit magister, torde det väl ej dröja.
– Gud vet.
Jag har anledning att tro det ingendera af de unga äro för partiet.
Skulle Aurora hysa någon annan böjelse?
– Det torde väl hända, svarade Henning med en viss stolthet.
Men i alla fall, tillade han, vet jag bestämdt att Victor är fästad på annat håll.
Albertine såg hastigt åt sidan.
– Är det ej här du bor? frågade hon.
– Jo, jag ser du har godt minne.
Hos Åkerstens.
– Bindningen af magisterkransarne.
– God middag, Victor!
– Dito, bror Henning!
– Har du druckit kaffe?
– Mamsell, två koppar kaffe ...
Se så, hedersbror, låt höra hvad du har för nytt.
– Min tant har varit mycket förgrymmad på mig för min glömska och i samma mån upphöjt din uppmärksamma artighet ända till skyarne.
Då vi kommo till rummen, hvilka jag hyrt, men hvilka, i enlighet med vår plan, tant trodde sig hafva dig att tacka för, gränsade förtjusningen öfver dig ända till exstas.
»Huru fint och prydligt och ordentligt och beqvämt och på allt sätt trefligt!» sade tant.
»Skada blott att det ej ursprungligen var ämnadt åt oss!» hviskade min kusin Aurora, i det hon leende tog en blomma ur vasen på kakelugnsfrisen och satte den i sitt skärp.
Hon var naturligtvis öfvertygad om att det var du som ditställt blommorna, om än icke direkte för henne.
I allmänhet visade hon en belåtenhet med alla arrangemangerna, hvilken hon minsann ej skulle ha yttrat, om hon vetat att det var jag som tillrustat alltsammans.
Och under tiden såg hon så vacker, så intagande ut, att jag var nära nog färdig att beröfva dig den falska gloria, som du usurperat på min bekostnad.
– Men jag hoppas att du åtnöjde dig med din rol af en föga ångerfull syndare.
– Ja, jag tänkte på Albertine, och genast upphörde frestelsen.
Men jag är dåraktig: jag vet ju ej hvad jag kan hoppas i afseende på din syster.
Jag tror ej att du är henne likgiltig.
Föröfrigt kan du sjelf öfvertyga dig derom inom en halftimma.
– På hvad sätt?
– Min syster kommer då hit eller, rättare sagdt, till salen en trappa upp, der kransarna bindas.
Hon skall fläta in några blad i min krans.
– Hvilket sammanträffande!
Min kusin lofvade göra detsamma för mig.
– En lyckträff i sanning!
– Icke så stor ändå.
De hafva ej kunnat välja någon annan tid för att hinna kläda sig till konserten i afton.
– Emellertid faller det sig förträffligt.
Vi kunna härifrån se när de komma ned, och vi skynda oss då genast fram till dem.
– Vi föreslå dem en promenad i Engelska parken.
– Bara det icke ser illa ut, sade Victor, som alltid var noga om det passande.
Du är förkläde för din kusin och jag för min syster.
– Dessutom är det nödvändigt att vi få tala med vår längtans föremål.
Detta samtal försiggick i schweizeriet, som upptager nedra våningen af f. d. Åkerstenska huset.
En trappa upp i en stor sal voro tio eller tolf af stadens yngre fruntimmer sysselsatta med att, under ledning af en fru, binda de blifvande magistrarnas kransar.
Det var en älsklig syn, dessa unga flickor rundt omkring det stora bordet midt i salen.
Under deras händer sammansmälte så småningom de högar af grönskande lager och myrten, som lågo framför dem.
Arbetet gick lätt och gladt, och af den strålande blicken, de rodnande kinderna på en eller annan ungmö kunde man se att hon visste hvilkens krans hon band.
Allt emellanåt kom någon kandidat upp för att låta taga mått af sitt hufvud.
Se blott, der vid fönstret sitter en yngling med ädla uttrycksfulla drag.
(Hvilken skada att vi ej tagit honom till hjelte!)
Rodnande och småleende står en blomstrande, blåögd tärna framför honom, lindrigt framåtlutad, så att hennes fullkomliga växt framträder i all sin förföriska yppighet.
Hennes fina, hvita händer röra sig fram och tillbaka i ynglingens mörka lockar, hvilka hon än stryker tillbaka ur den rena och ädla pannan, än trycker sakta mot hufvudet för att profva kransen.
Och han med den druckna blicken fästad på henne, kännande sig omfläktad af hennes andedrägt – hvad tänker han på?
Säkert icke på promotionskostnaderna.
Fy, hvilken tanke!
Nej han drömmer
»– – – någon ljuflig dröm
Om guld och gröna skogar,
Ett trefligt bo, en hälft så öm, etc.»
Men Fru W., »föreståndarinnan för den frivilliga krans-bindnings-anstalten», ser på det unga paret.
Flickan spritter till, fulländar i hast sitt uppdrag och sätter sig helt sedesamt vid bordet bland de andra.
Ynglingen vaknar ur sin dröm, tar sin hatt, bugar sig och går.
Men nu till de våra.
Aurora kom först.
Rodnande nämnde hon sitt namn och begärde att få infläta några blad i sin kusins, kandidaten Strömbergs krans.
Hon hade knappast hunnit sätta sig, innan Albertine anlände i likartadt ärende, blott med den skilnaden att hon nämnde sin brors namn.
De båda flickorna helsade och satte sig bredvid hvarandra.
– Det är väl din kusins krans? frågade
Albertine med en försåtlig rörelse.
– Naturligtvis, och du håller på med din brors?
– Det förstås.
Hvilken annans?
– Hvem vet?
Men din är bredare.
– Nej, det är din.
– Jag tror bestämdt att jag har rätt.
De bägge flickorna bytte kransar, för att bättre kunna jemföra deras dimensioner, och började betrakta dem mycket uppmärksamt.
Hvaraf kommer det sig att deras ögon nu äro lifligare än nyss?
Och hvad tänker Aurora på?
Hon börjar ju infläta myrtenqvistar i en krans, som ej är hennes kusins.
Hon måtte hafva misstagit sig, glömt att kransarne äro ombytta.
Och Albertine märker icke förvexlingen.
Äfven hon skyndar att sticka in några blad i en krans, som icke är hennes brors.
En minut förgår, kransarne äro färdige.
De unga flickorna se litet häpna, litet förlägna på hvarandra.
Derpå småle de.
»Deras hjertan hafva förstått hvarandra.»
Engelska parken.
Upsala än lider brist på, icke saknar den promenadplatser.
Vi nämna blott:
Lilla förderfvet, äfven »Strömparterren» kalladt, som har att skryta med Fyrisån och sin paviljong.
Botaniska trädgården med sina snörräta gångar, klippta häckar och pyramidformade granar.
Östgöta-trädgården, som, ehuru ej vidsträckt, dock erbjuder en angenäm hvila på sin friska gräsmatta.
Kyrkogården med sina tårpilar och grafvar, qvittrande fåglar och glänsande blommor – och slutligen dess granne:
Engelska parken, en nyare anläggning, hvars späda grönska kontrasterar mot en midt ibland blommorna upprest uråldrig runsten.
Hur mången student har ej begifvit sig hit tidigt en morgonstund med kameralboken eller Boströms kollegium under armen, men nödgats slå igen sina böcker och i stället lyssna på fåglarnes sång, inandas blommornas doft.
Säkert har här mången afton hörts ljufva hviskningar, ömma förtroenden – dock kan man ej svära på detta, i betraktande af Upsalaboernas föga erotiska anda.
Engelska parken begränsas på ena sidan af kyrkogården, på den andra af »Carolina» (biblioteksbyggnaden), på den tredje af Botaniska trädgården, på den fjerde – ja sannerligen jag kan erinra mig det.
Förmodligen stöter den der till någon äng, något landtligt gärde.
Skälet till denna okunnighet är det att jag aldrig gått ända fram till parkens slut vid den sidan: angenämast är att undvika alla staketer och plank och att tro det en vacker trädgård är obegränsad.
Också vänder jag alltid om, då jag misstänker något stängsel, som skulle störa min illusion.
Erfarenheten har lärt mig det.
Innan jag fattat det visa beslutet att aldrig gå en allé i ända, hände det en gång att bäst som jag promenerade i en herrlig trädgård, der konsten lyckats frambringa en förädlad natur, der intet syntes annat än blommor, träd och det blå himlahvalfvet, intet hördes utom fåglarnes qvitter och biens surrande, der med ett ord jag kunde i inbillningen tänka mig vara i någon paradisisk trakt långt bort från verldens larm och elände – stötte jag hastigt mot ett af busksnår halfdoldt plank och såg genom spjelorna ut på en gata, mörk, smutsig, stinkande.
Tvänne vedervärdiga käringar stodo der, stödda mot sina sopqvastar, och grälade om hvilkendera skulle sopa rännstenen.
Längre bort ett par stadstjenare med dragna plitar, en missdådare emellan sig och framför sig en skara gatpojkar, skriande som roffåglar, nyfikna och närgångna.
Borta var mina illusioner: den paradisiska lustgården krympte ihop till en liten grön fläck midt i ett haf af äfja och smuts .....
Våra två unga par sutto tillsammans på en bänk i en undangömd, skuggrik gång.
De samtalade tyst, två och två, och hade redan yppat för hvarandra sina hjertans hemligheter.
– Hvilken ljuf dag blir ej morgondagen! sade Aurora.
Du erhåller då lönen för så många års arbete.
– Ej i morgon, älskade! svarade Henning.
Min belöning får jag först den dag, då jag får kalla dig min.
– Men dessa vackra ceremonier, ståten i kyrkan, den herrliga sången, blir ej det en njutning?
– Jag anser det der endast för ett tomt och betydelselöst prål.
Det enda i alla dessa tillställningar, som jag sätter värde på, är kransen.
Såvida den är knuten af kära händer, af den person, för hvilken man sträfvat och arbetat, då erhåller den en djup och vacker betydelse ... ett löfte om kommande sällhet.
Han fattade den unga flickans hand och såg in i hennes ögon.
– Månne detta löfte kommer att fullbordas? sade han.
– Vi kunna åtminstone hoppas.
Jag vet icke huru du och Victor burit er åt, men det säkra är att mamma, ända sedan hon kommit hit, yttrat de mest välvilliga tankar om dig, under det hon tadlar allt hvad
Victor företager sig.
Vore vi blott säkra på pappas samtycke, så hade vi ej något att frukta.
– Jag hoppas bringa äfven honom på min sida.
– Då återstår endast
Victors far, hvilken jag fruktar kommer att yrka på att öfverenskommelsen går i fullbordan.
Det är lyckligt att han icke är här.
– Tvärtom, jag skulle anse det rätt fördelaktigt.
– Huru då?
Det är väl bättre att ha sina motståndare spridda: man kan då besegra en i sänder.
– Ibland kan det vara så, men när man har brådtom, anser jag bättre att ha sina fiender samlade på en punkt, för att lättare kunna vaka öfver dem och om möjligt afgöra saken på en gång.
– Men om de äro för starka?
– Då lagar man att de bli oense och vända sina vapen mot hvarandra
– Det vill säga?
– ... att om
Victors far vore här, skulle han, med sitt lynne, lika häftigt som din mors, helt visst med henne råka i en konflikt, som kunde gagna oss.
– Men nu, då han icke kommer ...
– Det är ej säkert.
Han kan ännu komma med ångbåten i afton.
– Är det då fråga derom?
– Ja, Victor har hört att han ärnar sig hit för att göra honom en glad öfverraskning.
– Jag trodde verkligen att han aldrig skulle lemna sin egendom.
– Visst har han nu i 15 år oafbrutet vistats der, men ett så högtidligt tillfälle som hans sons promotion har dock ryckt honom ur sina gamla vanor.
Men å andra sidan anser han sin hitkomst för en så utomordentlig godhet mot Victor, att denne nog får egna hela sin tid åt gubben, så länge han stannar qvar.
– Ja, han sätter värde på att bli fjäsad.
Också skall jag visa mig så behaglig och artig som det är mig möjligt.
– För Guds skull, gör ej det, dyra Aurora!
– Emedan han då skulle önska få dig till sonhustru, hvaremot han, om du lyckas att misshaga honom, sjelf blir för brytningen.
– Ah, nu förstår jag.
Victor har väl samma plan med sitt sätt mot mamma.
– Ja, efter du gissat det, få vi bekänna kort.
Hans aktning för din mor är lika stor, ehuru kärleken tvingar oss till en liten krigslist.
– ... i hvilken dock du förbehållit dig den vackrarolen, menade den unga damen med ett gladt leende.
– Men tillika den svåraste, ty det går lättare att såra och stöta en person än att intaga den ..........
Medan Henning och Aurora sålunda diskuterade sin ställning, var det andra paret inbegripet i ett samtal af mera sentimental art.
Men som det till större delen bestod af tysta hviskningar, afbrutna meningar, längtansfulla suckar och ömma blickar, är det oss alldeles omöjligt att med ord återgifva detsamma.
Slutligen tystnade de båda älskande helt och hållet och åtnöjde sig med att stillatigande betrakta hvarandra.
Man påstår att denna erotiska kontemplation, detta försänkande i en salig förgätenhet af allt utom det älskade föremålet är det mest utmärkande kännetecknet på sann kärlek.
De älskande harmoniera så fullkomligt med hvarandra att de ej behöfva ord för att tolka sina känslor.
Vi lemna derhän rättmätigheten af detta påstående, och vilja blott anföra en observation, hvilken vi gjort, den nemligen, att dylika fall af »erotisk kontemplation» oftast och nästan uteslutande förekomma under varma sommardagar.
Vi äro långt ifrån att dermed vilja insinuera att den der »saliga förgätenheten af allt, utom», etc., den der heliga tystnaden, i hvilken känslornas språk blott är smäktande blickar, endast och allenast härrör af maklighet.
Men å andra sidan anse vi alldeles för strängt deras omdöme, hvilka påstå att den konverserande kärleken blott är ett flyktigt tycke, som de båda parterna med tillhjelp af sin fantasi och granna ord söka uppskrufva till en skenbar passion.
Det medgifves att någon gång detta kan vara förhållandet, men ingalunda alltid.
Våra sällskapsförhållanden framkalla såsom nödvändig konseqvens att tvänne älskande på tu man hand söka behaga hvarandra på samma sätt som de göra det i sällskaper, det vill säga genom att visa sig underhållande, fyndiga, qvicka.
I samma mån som med civilisationens stigande de stora passionerna försvinna och tycket och kurtisen tränga in på kärlekens plats, måste de älskande nödvändigt konversera för att ej ledsna vid hvarandra.
Vare nu härmed huru som helst, medgifvas måste att den talande kärleken, om den än icke rör oss, åtminstone roar mera än det tysta, drömmande slaget.
Öfverlemnande för öfrigt åt herrar filosofer och psykologer att närmare utveckla förhållandet mellan den konverserande och den icke konverserande kärleken, gå vi vidare i berättelsen.
Victor och Albertine fortforo att stillatigande berakta hvarandra med det egna lugna välbehag, som är nog isigt.
Henning och Aurora fortsatte sitt samtal, ehuru detta, från att vara blott en öfverläggning såsom nämdt är, nu erhållit en mera känslofull anstrykning.
De talade om huru de framdeles skulle inrätta sitt blifvande hem.
Henning hoppades att erhålla en lärarebefattning vid ett gymnasium i sin hembygd.
Med sin lön och den förmögenhet, han ärft efter sin far, kunde han emotse en i ekonomiskt hänseende betryggad framtid, utan att räkna Auroras långt ifrån obetydliga hemgift.
Det är förvånande hvad dylika prosaiska ämnen kunna erhålla för en intressant prägel, då det är frågan om de tvänne älskandes egen framtid.
Vid hvarje ekonomisk detalj förbinder sig då tanken på huslig lycka och äktenskaplig sällhet.
Klockan slog 5.
– Nej, afbröt Aurora, nu måste vi gå.
– Redan?
– Vi behöfva tid att kläda oss för konserten.
– Och mamma undrar hvar jag tagit vägen, bifogade Albertine.
– Vi måste då finna oss i vårt öde, sade Victor, och under tiden trösta oss med hoppet att träffas om ett par timmar.
De båda filosofie kandidaterna ombytte nu damer, och åtföljde hem, den ene sin syster, den andre sin kusin.
Gå upp för den branta slottsbacken, vandra genom de mörka gångarne, der Erik den fjortonde vansinnig irrat omkring, träd in i den stolta rikssalen – Josephson, studenternas musikdirektör, ger konsert i dag.
Den sal, der för två sekler tillbaka drottning
Christina tronade, omgifven af sitt glänsande hof, är ånyo uppfylld med menniskor.
Vackra damer, eleganta toaletter, blommor, juveler, lysande ordnar, brokiga band, granna uniformer visa sig här ännu en gång.
Men hvar är då denna vördnadsfulla tystnad och stillhet inför majestätet?
Man hviskar ej blott, man pratar och skrattar helt obesväradt i drottningens rikssal.
Men, gif akt!
Alla tystna ... kommer drottningen?
Nej, det är konserten, som börjar.
Det är konstens majestät, icke kronans, som nu samlat sitt hof i den väldiga salen.
Några gröna qvistar äro här och der instuckna i de grånade väggarnes springor.
På annat sätt är salen ej dekorerad.
I fonden är en upphöjning, ett slags läktare – derifrån ljuder en väldig kör af karl- och fruntimmersröster.
Sången går dock ej rätt bra.
Också är studentkören knappt hälften så talrik som vanligt: en stor del af sångarne höra till årets beväring och ha ej kunnat få permission.
Men en paus uppstår mellan tvänne musiknummer.
Låtom oss gå omkring och lyssna på hvad man talar om i de särskilta grupperna.
– Det är rätt löjligt, säger en fru ifrån Stockholm till sin granne, om jag ej vore säker på att jag verkligen rest till Upsala, skulle jag tro mig vara qvar i Stockholm.
Jag ser ju öfverallt bekanta ansigten från kongliga teatern, Norrbro och Djurgården.
Der sitter ju grefvinnan S., och herr T., och löjtnant U., och fröken W., etc. etc.
– Det har länge varit fråga om att flytta akademien till Stockholm.
Nu har i stället Stockholm flyttat till akademien.
– Brukar det ofta hållas konserter i den här salen? frågar en resande.
– Nej, svarar en filosofie kandidat.
Den har i många herrans år varit alldeles afglömd och ingen tänkte på att begagna den förr än nu för en månad sedan.
Saken var den att promotionsbalerna, som hittills brukat hållas på Gillet, lidit af en förfärlig trängsel.
Vi voro derföre betänkte att få oss en större lokal och vår outtröttliga komité spårade öfverallt efter någon lämplig sådan.
Bland andra kom äfven rikssalen på slottet i fråga, men måste öfvergifvas, enär man ej kunde medhinna att omlägga det ofantliga golfvet, så att det kunde bli tjenligt till dans.
Vi togo i stället festivitetssalen i Carolina.
Men sedan nu en gång drottning
Christinas sal blifvit ryckt undan glömskan, hittade man nog på att använda den, och direktör Josephson insåg att han till den kunde sälja dubbelt så många biljetter som annars.
För en konsert kan golfvet gå an sådant det är.
Straxt bredvid samtala några personer ifrigt om den »Almquistska katastrofen», hvarom ryktet med dagens ångbåtar kommit till Upsala.
– Jag anade att så skulle gå, säger en.
– Alla hans skrifter bevisa brist på fasta moraliska principer.
– I hans karakterer råder en märkvärdig dualism.
Man kan ej säga om de äro goda eller onda.
– Sådan var äfven hans egen.
– Snillet och originaliteten stannar dock qvar i hans verk, huru det än går med författaren.
Den siste talaren gnuggar sina händer helt förnöjd.
På en bänk utmed ena väggen sitter hela familjen Strömberg.
Brukspatronen halfsofver och drömmer om kalkon med tryffel.
Han har hört att matsedeln för promotionsmiddagen kommer att innehålla denna läckerhet.
Hans fylliga ansigte har antagit uttryck af belåtenhet med kalkonen, honom sjelf och hela menskligheten.
Bestämdt äro gastronomerna de oförargligaste menniskor i verlden.
Likasom Achilles kunna de blott såras på ett ställe – det är i magen.
Men ve den, som beröfvar dem en läckerbit eller stör dem i deras matsmältning: bättre vore det honom att han tagit ifrån en lejoninna hennes ungar.
Patronessan sitter stel och rak, med läpparne hopknipna.
Hon förargar sig öfver att sitta bredvid ett fruntimmer, hvars anspråkslösa toalett röjer mindre goda omständigheter.
Hon föresätter sig att aldrig gå på konserter mera.
Man vet ju ej hvem man kan komma att få till granne.
På teatern deremot betalar man för bästa platsen och får sitta bland folk af samma stånd.
Men Henning har märkt patronessans hopknipna mun och högdragna blickar på sidokamraten.
Han anar grunden till den värda fruns rättvisa missnöje.
Med falkögon spejar han omkring sig, upptäcker en ledig stol, bemäktigar sig den och bär fram den till patronessan.
– Herr kandidaten är alltför artig, säger hon förtjust.
Var åtminstone så god och tag min plats i utbyte!
Henning har således fått plats bredvid Aurora. »Dygden belönar sig sjelf och blir ytterligare belönad.»
Nu stiger Victor upp och går att uppsöka Albertine.
Sedan vi nu på ett icke så litet antal rader sysselsatt oss med de egentliga föremålen för vår berättelse, torde en ny digression ursäktas oss.
Och detta så mycket mera som en dylik är alldeles oundgänglig.
Det är väl sant att episoder och digressioner med rätta anses för ett hufvudfel i hvarje komposition, som ej hör till samma genre som »Tusen och En Natt», men »nöd bryter lag.»
Vi ha nu en gång för alla föresatt oss att, utom ingressen, skrifva så många kapitel som promotions-programet ger vid handen, men erkänna vår oförmåga att vidlyftigt utarbeta den torftiga plan, hvilken vi lyckats utfundera.
Att göra digressioner, digressioner och åter digressioner.
Dessutom, hvad kan man begära?
Titeln på denna uppsats är så sväfvande som möjligt, den lofvar ju ingenting bestämdt.
Men konstens fordringar ... men estetikens föreskrifter ... Bah!
Tous les genres sont bons hors le genre ennyeux ......
Se här åter en grupp af resande från Stockholm.
– Det är märkvärdigt, säger en, efter att hafva lorgnetterat musikläktaren, att det kan finnas så många sångare i en så liten stad.
– Det är en för vårt fädernesland högst glädjande företeelse, det visar på huru hög ståndpunkt både konst och vetenskap befinna sig.