Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nog har det gått mången annan som honom, och det sägs att herrarne lär ha tänkt på att ställa så, att det med den saken skall bli bättre ordning.
Flemingen lär ren ha börjat ställa dermed, men hann ej få det bättre, innan han dog.
Nå ja, hvem som nu gör det!
Kanske hertigen, han skall ju vara en sträng ordningens man och bondeskyddare; men en räf och en varg är han sen också!
Nå ja, hvad var det jag skulle berätta.
Jo, när klubbemännen plundrade och härjade, så tyckte väl Jussi, att det var ett lätt sätt att få sig gods och gull, och så lemnade han åter nybygget öde och gick med bondehären, och der stupade han.
Och han, som först tog opp nybygget, han gick också med i en annan bondhop, ty han var arg på Flemingen, som inte hade tuktat den, som tog nybygget af honom; och så fann han sin död, och hans hustru och små barn ha gått till korta af onaturlig föda och annat elände, som tar bort folket nu som strå.
Nu ligger nybygget öde och förfallet; men vill husbond, så söka vi opp det.
Jag hittar vägen dit, och så har husbond tak öfver hufvud och godt gömsle för vintern.
Och får hertigen öfverväldet, som de nu säga, så kan husbond sitta der till bättre tider.
I vår arbeta vi opp jorden igen, och i vinter göra vi oss verktyg dertill och fånga harar och fåglar, och fiska i insjön vid gården.
Ja, och vill husbond vara så god och förlåta att jag bjuder dåligt för präktigt, så skall jag nu hemta en arbetshäst för ridhästen.
Till en sån räcker väl ändå, det jag har qvar; och litet råg måste vi nu ock se oss om att få, och utsäde och så der bortåt.
Det går allt galant, husbond.”
Projektet begagnades.
Allt noga öfverlagdt, var det det bästa man kunde hitta på, och syntes erbjuda säkerhet, och till nybygget i skogen ställdes nu vandringen.
Stället fanns.
Det var visserligen förödt och förfallet, men ej mer, än att åtminstone stugan inom några dagar var satt i hjelpligt skick, lätt kunde eldas varm, och genom Sigrids omsorger småningom fick tillochmed ett någorlunda trefligt utseende.
Herr Erik började nu allt mer påyrka, att Sigrid skulle bege sig till fru Metta, men hon hade tungt af att lemna sin far här i ödemarken, i strid emot tusende försakelser, utan att ens hon skulle få deltaga, och efter sin förmåga försöka, att mildra dem.
Men hon måste dock finna nödvändigheten af, att begifva sig bort.
Hennes vistande hos fadren skulle af flere anledningar lättare väcka misstankar emot honom.
Redan hennes utseende och tal röjde honom, hon kunde ej lyckas i, att se ut och tala som en bondflicka.
Att hon försvunnit ur hemmet, kunde ock ge anledning till misstankar.
Dertill kom, att fru
Metta troligen sväfvade i oro, ehuru mor Annika hade lofvat ge henne en vink om att allt stode väl till, och att hon nu väl i sina bekymmer äfven behöfde Sigrids tröst och hjelp.
Ehuru för ögonblicket oantastad, var dock herr Erik ingalunda fullkomligt i säkerhet, och att fru
Metta för sin högt älskade herre skulle lefva i stort bekymmer, var gifvet, likaså att hon med smärta skulle se all egendom sköflad; och deraf var dock största delen arfvegods, som hon hade medfört i boet, och henne derigenom dubbelt kärt.
Fincke var ännu icke kommen från Polen, men skulle väl ock troligen snart återkomma, då han numera föga der kunde uträtta något för Finland.
Alla dessa skäl sammanlaggda, bevisade Sigrid nödvändigheten af, att lemna sin faders hem.
Dertill kom ock behofvet för nybyggarne, att anskaffa sig en mängd oumbärliga saker.
Det lilla de sjelfva medfört, förslog alldeles icke, och brödet var nästan förtärdt.
Elias skulle följa Sigrid och på återvägen förskaffa, hvad som oundgängligast behöfde medföras till besättningen på det öde hemmanet.
Elias hade emellertid begett sig bort, för att söka anskaffa en häst, och anlände nu med slädan lastad med åtskillig nödtorft, och så måste Sigrid bege sig å väg.
Hon hade, sedan hon nu de sednaste dagarna njutit mera lugn, börjat känna en djup längtan att åter få träffa sin trolofvade.
Hon visste och kände väl med sig, huru svårt hon hade att öfvervinna den blyghet och ordfattigdom, som så ofta hindrade henne, att rätt för honom uttala sina tankar och känslor; men nu hade hon så länge varit skiljd ifrån honom, så mycket af vigt hade händt, och det föreföll henne, som om alla dessa händelser, hela denna tid, låge emellan henne och Enevald som ett flor.
Hon längtade att få allt klart emellan sig och honom.
Då för fru
Metta numera intet skäl var att dröja på Wiken, hade hon återvändt till Tannila.
Sigrid hade med flit ställt sin färd så, att hon skulle komma fram om aftonen, sedan det blifvit mörkt.
Hon gick gerad in i hushållsstugan, der hon var van att finna sin mor, men nu träffade hon der endast en af tjensteflickorna, som sade att fru
Metta numera mest satt inne i kammarn, och väl stundom kom ut och gick ikring i huset, men som en drömmande, utan att märka hvad som föregick, och att hon endast gick och vankade och vankade.
Så hade hon varit, alltsedan budet om herr Eriks död hade kommit.
Sigrid inträdde nu i kammarn.
Der fann hon modren sittande alldeles stilla, med ögonen halfslutna och händerna sammanknäppta.
Hennes vanligen så uppmärksamma blick märkte icke den inträdande.
Sigrid gick fram till henne; med ett utrop sprang fru Metta opp och slog armarna om sin dotter.
”Sigrid, barnet mitt, Gud signe dig, har jag dig åter.
Far? lefver han?
är han död?”
”Han lefver, för guds skull, mor, lugna er.”
”Mor Annika sade att du lyckats frälsa honom, men jag vågade ej fullt lita på hennes ord.
Berätta, säg fort.
Är han säker?
Och du har räddat honom, du stilla, du säfliga barn?
”Med Guds hjelp skall väl allt gå bra, men monne blott ingen hör hvad vi tala om?”
”Gud bevare mig, jag tror jag icke är rätt klok”, utbrast fru Metta nu med ens, med sin vanliga röst; ”är detta saker att prata om, utan all försigtighet!
Vänta, jag skall se åt.
Icke tror jag dock, att någon kan höra oss, men du behöfver visst värma dig en smula.
Hon bultade på väggen, till tecken åt tjenstefolket i rummet invid, och befallte den derefter inträdande tjensteflickan, att koka opp öl med honung uti åt Sigrid, och sörja för att hennes skjutskarl finge något till lifs.
Sedan fru
Metta försäkrat sig om, att ingen kunde lyssna till samtalet, satte hon sig ned för att höra sin dotters berättelse.
Sigrid redogjorde nu för huru herr Erik blifvit räddad.
Blodscenerna på Åbo slott kände fru Metta genom ryktet.
Många voro hennes utrop och våldsamma utbrott mot hertig Carl, och stor den oroliga ifver, hvarmed hon åhörde berättelsen om flykten ur fängelset.
Men när Sigrid nämnde Elias och att han skulle återvända ännu denna qväll; då var fru Metta genast på fötter.
”Nå min sann, och här sitter jag och pratar och hör på dig, i stället för att packa i slädan sådant, som kan komma far der i ödemarken till godo.”
Ett ögonblick stadnade fru Metta med handen mot pannan och sade: ”Vet du, Siri, så bortkommen har jag varit af sorg och bekymmer öfver herr Erik och dig; men hvem hade väl kunnat vänta sådant mod af dig, lammet, som knappt öppnat munnen.
Ja, ja, så är det dock; i stillaste vattnet gå de största fiskarne.
Nå, hvad var det jag skulle säga, jo, vet du, så bortblandad har jag varit, att jag ej tänkt på, att den tyranniske hertigen dömt min ädle herre, icke allenast ifrån lifvet, utan ock från ära och gods.
Men se, äran kan han ej ta af honom, ty ära har han mera än hertigen sjelf, och den skall han behålla, trotts denne blodige Hannibals tyranni.
Men detta godset har hertigen skänkt åt Sivard Oxe, och de ha låtit säga mig, att jag skall laga mig härifrån.
Och se, det har jag alls ej tänkt på!
Den saken har gått in genom mitt ena öra, och ut genom det andra.
Men se, det skall då ingenting bli af, heller.
Nu först kommer jag att tänka på hela saken.
Men fru Brita Regertsdotter Oxe, nej, se den svarte heller, om hon skall köra mig från godset.
Visst skall jag söka min rätt för lagen, om jag än skall gå till kungs derom.”
Vänligt lade
Sigrid sin hand på sin mors arm och sade:
”Mor, monne icke J nu måste foga eder i hvad helst det än må vara, för fars skull.
Börjar man röra opp den saken, så rädes jag att det blir upptäckt att han lefver, ty fru Brita och hennes herre vilja visst icke afstå från hvad hertigen gifvit dem; och de sätta säkert alla spel i rörelse, för att vinna saken.”
”Barn, barn, skall jag låta våld gå för rätt?
Och vore det sen till en annan; men denna arga påfågel!
Skall hon njuta hvad mina fäder förvärfvat och lemnat mig i arf?”
”Om än morkär kunde lyckas att återvinna detta godset, (som icke troligt är, ty hvem kan strida emot hertigen); men om J än kunde återvinna det; icke ville ju morkär sätta fars lif i fara, genom att väcka fråga derom?”
Fru Metta stod fundersam.
Hastigt grep hon sina nycklar och sade:
”Visst må jag vara så mycket fru i mitt hus, att jag kan ställa, så herr Erik ej skall behöfva lida nöd.
Drängarne foro i morgons till skogen och komma hem först sent i qväll.
Nu låter jag alla pigorna gå i badstun, som väntar på dem.
Emellertid packa vi skyndsamt lasset åt Elias och han får dermed fara bort i mörkret, och jag hoppas att han sålunda kan komma härifrån utan misstankar.
De tro att du varit rest till moster Karin, och tro väl nu att karlen, som skjutsat dig hem, är af hennes folk.
Det skola de få tro.”
Pigorna gingo i badstun, slädan packades så tungt, som det dåliga föret tillät, med saker, sådana som kunde lända herr Erik till trefnad och som lättast kunde bortföras, utan att saknas.
På slutet uppstod nästan en strid emellan fru Metta, som alltid ville stoppa något till i slädan, och Elias, som påstod att omöjligen mera finge pålastas.
Slutligen satte sig Elias opp på lasset och körde bort, oaktadt alla fru Mettas påståenden, att denna lilla påse åtminstone icke skulle göra något ondt.
Men Elias lät ej säga sig, utan reste, och lyckades äfven att oanmärkt hinna åter till sin herre på nybygget i skogen.
På länge skulle nu hustru och dotter icke få höra något af herr Erik, ty man hade öfverenskommit att undvika allt meddelande, för att icke på något sätt derigenom misstanke skulle väckas.
Fru Metta var nu åter vid sitt vanliga lynne och rustade och ordnade, för att afträda godset.
Hvarje vrå fejades och skurades, hur fint och ordentligt der än förut må hafva varit.
Alla verktyg och tillbehör på godset eftersågos och reparerades, och en högst ifrig verksamhet rådde öfverallt, för att hinna ordna hvad som möjligen hunnit komma i oskick, under den tid fru Metta varit borta på Wiken.
”Kära morkär”, sade Sigrid en dag, på sitt vanliga lugna sätt, ”hvarför gör J er så mycket bråk och vedermöda.
Tar herr Sivard
Oxe godset af oss för intet, så må väl hans fru laga här i ordning åt dem.”
”Nej, se det skall aldrig ske, att någon, och minst hon, den uppblåsta hönan, skall säga att någon behöft städa efter mig.
Ha de lismat sig till herr Eriks gods, så skola de ändå inte kunna kasta spott och hån på honom för min skull.”
Innan kort hade fru Metta, med träget bestyr, fått allt i skick, och nu flyttade hon med sin dotter till det lilla Wiken.
Huru bittra än fru Mettas känslor voro, då hon lemnade sitt fädernegods, så glömde hon ej att ordentligt och noggrannt medtaga den lösegendom, som hon möjligen kunde.
Herr Sivard
Oxe hade nemligen låtit tillsäga, att fruntimmerna kunde medtaga allt linne, gångkläder, köksredskap och dylikt, som fanns i herrebyggningen.
”Det var då ändteligen en gång en gladare nyhet”, sade fru Metta en dag till Siri. ”Grannas Lasse kom i går aftons från Åbo, dit han varit för att sälja fisk, och han visste berätta att Enevald
Fincke kommit hem från sin resa.”
Öfver Sigrids ansigte for en rosenröd sky och hennes blå ögon fingo en stjernlik glans, men hon svarade intet.
Metta varsnade ej eller något ovanligt hos henne de följande dagarna, om icke att hon oftare än vanligt steg opp från sin spinnrock och gick till det lilla fönstret, samt att hon slutligen flyttade rocken dit och satte sig så, att hon kunde se utåt vägen.
Men under den stilla ytan blomstrade en hel vår af kärlek och glädje, på den ungas kinder växte opp nya rosor, och i hennes ögon strålade nya stjernor.
Men dagar förgingo, dagarne blefvo till veckar, och Enevald kom icke till Wiken; från Sigrids kinder bortvissnade småningom rosorna, ur ögonen försvann åter stjernglansen.
Fru Metta knotade: ”Hvar i herrans namn dröjer herr Enevald.
Icke kan han invända något emot dig, för den orättvisa domen emot din far.
Sjelf har han ju med njugg nöd undgått dylik.
Icke kan jag tro, att han är en sån stackare, att han vill öfverge dig för det dina föräldrar blifvit fattiga.
Skall han ej begripa, att sedan han en gång fäst dig, är sådan motgång icke skäl till att bryta.
Med den man engång fäst, delar man ljuft och ledt, liksom man och hustru.
Det skall jag väl visa honom, det.
Nog berättade fru Hellevi om hvad det hördes om honom från Warschau, Nåh, hvad skulle Siri tro något!
Nej, hon trodde på ingenting; men jag tänker det väl allt kunde vara sannt, ty icke aktas ju en ung karls ära att lida af såntder.
Men icke plär sådant fjesk hindra dem, att hålla sitt gifna ord.”
Hon vandrade härunder fram och åter på golfvet, och såg ut som om hon velat bjuda Enevald på duell.
”Är det ej nog af, att herr Erik skall måsta gömma sig och lefva som en bonde i ödemarken, och i jemn fruktan för fara, skall man nu få detta till att sörja öfver!”
Sigrid teg, och spann blott stilla.
Veckar gingo allt flera, Sigrids kind blef blek, hennes öga matt.
Vinterns sol skimrade mot trädens snökristaller, men allt satt Sigrid i kammarn och spann, och ideligen spann.
Icke grät hon, icke klagade hon, men hon var färglöst blek och hon spann, såsom århundraden sednare, en maschin fortfar att spinna, äfven sedan ingen mera vakar öfver den.
Ett bref till fru Metta anlände ändtligen från Åbo.
Deruti låg den förlofningsring, Enevald emottagit af Sigrid.
Brefvet innehöll endast få rader.
Enevald ville, skref han, till fru Metta återställa ringen, då numera ingen närmare förbindelse kunde komma i fråga, och Sigrid förmodligen längesedan önskat sig vara fri.
Ehuru beredd härpå, drabbade dock detta bref Sigrid, som ett nytt slag.
Och när fru
Metta utgjöt sin harm öfver ”den löftesbrytarn” och talade om, att han ej skulle tro sig slippa så lätt, då steg
Sigrid tyst opp från sin plats, gick långsamt åt skogen och återkom först sent.
Följande morgon satt hon dock åter och spann, om möjligt, än mera stilla än förr.
Fru Metta bäfvade för hennes underliga, själlösa utseende, och vågade icke tala om Enevald.
Med moderlig instinkt fann dock fru Metta medel, att väcka någon uppmärksamhet hos Sigrid, i det hon började tala om sin längtan att höra af herr Erik, och föreslog att sända ett bud till honom.
Med något mera liflighet, än hon på länge visat, höjde Sigrid opp hufvudet, men det sjönk åter ned då hon sade: ”Nej, icke få vi ännu söka den glädjen.
Ett bud kunde ge anledning till upptäckt.
Väl vet jag, att far skulle längta derefter, men hans säkerhet måste gå framför allt”; och åter spann hon, som förut.
”Ja, herre Gud”, sade fru Metta åter, ”man må väl rätt söka, med allt förstånd, att akta för upptäckt.
Den förskräckelige tyrannen synes då aldrig få nog af blod.
Arvid Stålarm, som vid det ohyggliga mordet i Åbo fick behålla hufvudet, nu skall han ju i Stockholm redan ånyo ha varit utförd till döds, och åter blifvit förd in tillbaka; och nu skall han åter dömmas med rådsherrarne i Linköping.
Herre du mäktige, de arma fruarna alla, som så länge se sina män hotade med bödelns yxa.
Och, Gud hjelpe, det säges att hertigen ger sig ingen ro, innan han får dem alla till döden.
Siri, du min flicka, du borde tacka Gud och stråla som ett kyrkljus, att du lyckades i ditt farliga förehafvande.”
”Mor, J hafven rätt”, sade Sigrid och blickade opp. ”Jag bör i sanning intet annat än tacka Gud för sådan nåd.”
”Ja”, sade fru Metta och knäppte andäktigt ihop sina händer.
”Jag tänker på huru det månde hafva känts i hjertat på de Wiborgska fruarna, då de fingo höra sina afrättade herrars hufvuden, der de sitta oppsatta på fäporten, midt i julnatten börja sjunga: ”De måste oss låta fara med frid”, som det allmänt säges, att de hafva sjungit ur Davids psalmer.
Men hvem är det, som kommer”, sade fru Metta i detsamma.
”Hvem kan det vara.
Han ser ut som en förnäm herres tjenare.
Sorgklädd?
Gud bevare oss från ondo!
Hvem vill oss något?
I det yttre rummet insteg nu mannen, fru Metta trädde ut emot honom, och genom den dörr hon lemnade öppen, kastade äfven Sigrid en orolig blick på den fremmande.
Förvånad utbrast hon: ”Johan Bertilsson, unge herr Johans tjenare!”
Derpå gick hon fram till honom och sade, sorgligt och vänligt: ”Stackars Bertilsson, huru orkar ni lefva?”
”Svårt och tungt är det”, svarade den gamle tjenaren, i det han förde rockärmen mot ögat.
”Herre Gud, jungfru Sigrid, hvem hade kunnat tänka detta, då J så unga och glada skämtade tillsamman på Åbohus.”
Med möda qväfvande sin utbrytande gråt, sade han: ”Förlåt, nådig fru, förlåt, jungfru Sigrid.
Bet är mig så tungt, då jag ser eder, som jag sednast såg i hans sällskap, att jag har svårt att icke förgå mig.”
”Sitt ned”, sade Sigrid vänligt, ”ni är trött.’
”Tackar ödmjukeligen, jungfru, som har godheten bjuda, men icke skall jag så förgäta mig.
Vill ock hafva äran framföra mitt ärende.
Tillåt mig fråga om jungfrun erhållit något bref från min salige herres syster, den unga jungfru Hebla?”
”Nej, icke på mycket länge i dessa oroliga tider.”
”Allt sen min salige, unge herres frånfälle, har min enda återstående önskan varit den, att få frambära hans herredömes sista farväl och helsning till hans fru moder; men kort efter min ädle, unge herres död, nedlade mig sorg och saknad på sjuksängen.
En långvarig svaghet gjorde det omöjligt för mig, att sen våga på att försöka färdas den svåra vägen, antingen öfver Qvarken, eller Norrbotten om.
Jag hade emellertid dock afsändt en skriftlig relation, men nu har hennes frudöme låtit mig tillhandakomma ett bref, deri hon säger sig önska, att af mig mundteligen få höra allt om min salige, unge herres slut och sista dagar.
Men säger hon tillika, att jungfru Hebla hade med en tidigare lägenhet skrifvit till jungfru Sigrid, för att be eder, om möjligt, utverka hos eder fru moder tillstånd att få öfverresa till Stockholm.
Detta bref har väl förkommit, som så ofta sker.
Men behagar jungfrun eller fru Metta se det, som här står, så ålägger mig hennes frudöme, fru Ebba, att infinna mig hos fru Metta Liljeholm, för att erbjuda min ödmjuka tjenst att till Stockholm ledsaga jungfru Sigrid.
Min salige, käre, unge herres syster, jungfru Karins sinnes- och helsotillstånd lär vara mycket sorgligt, och sedan hennes frudöme lyckats utverka tillstånd att få hafva hos sig en ung vän till henne, hade jungfru Hebla skrifvit för att fråga, huruvida jungfru Sigrid ville till viljes göra jungfru Karins längtan efter henne.”
Fru Metta gaf genast sitt bifall; hon hade nu börjat lära känna Sigrid nog, för att veta, det under den stilla ytan bodde styrka, och att bästa sättet att förströ henne, vore att gifva henne tillfälle att vara verksam för andra, och att hon skulle göra våld på sig sjelf att öfvervinna sin egen sorg, för att kunna vara en tröst för de af olyckan så hårdt slagna.
Bertilsson visste nu ytterligare om de Flemingska fruntimmerna berätta åtskilligt.
Isynnerhet hade han hört att jungfru Karin lidit så mycket af Welam de Wyks död, att man fruktat, det hon icke skulle uthärda med det nya slaget: förlusten af den älskade brodren.
Sigrid syntes det tungt, att ännu mer aflägsna sig från sin far.
Hon förebrådde sig nu, att hon varit sin moder till så liten glädje denna tid, men hon fann att hon kunde vara till någon tjenst för de vänner, hon älskade så högt, och sålunda var äfven hennes beslut snart fattadt, ehuru det fordrades en nästan våldsam kraftansträngning, för att öfvervinna den domning, åt hvilken hon hängifvit sig.
Metta fick nu fullt opp att uträtta, för att utrusta
Sigrid med varma resplagg och en dugtig vägkost.
Hennes drägt för öfrigt var icke svår att ordna.
Hon reste icke till nöjen och sällskapslif, och den sorgdrägt hon bar, emedan hennes far ansågs död, var äfven nu den lämpligaste.
Det var icke till ett glädjehus hon skulle komma.
Sjelfva färden var dyster, som tiden det var.
Färden gick längs stranden af Bottenhafvet.
Dess yta låg till det mesta bunden af isen, men på längre afstånd hördes ännu stundom de svarta, dystra vågorna bryta med dån mot iskanten.
Sjelfva landet gaf icke en gladare anblick.
Vägen gick genom de trakter, der klubbekriget våldsammast härjat, och de öde liggande byarna; det visade endast ruiner och elände.
Snötäcket, som låg öfverallt, dolde dock månget förödelsens spår och gömde, att tegarne lågo oodlade och gräslupna.
Sällan syntes någon qvinna eller ett barn; någon kraftfull karl, ännu mera sällan.
Knappt mera upplifvande var det, om Sigrid någongång försökte
, att ge sig i samtal med någon af de få menniskor, som här sågos till.
Dessa yttrade blott glädje öfver att de män gått under, hvilka varit för Sigrid de käraste, och hvilkas sak hon varit van att anse som fäderneslandets egen, och hvilkas åsigter varit rättesnöret för hennes tankar och önskningar.
Af hertig Carl, den man som hon lärt sig att tänka på endast med en slags fasa, just af honom väntade nu detta folk att se sin framtid betryggad, och gjorde sig högst ljusa förhoppningar om huru det skulle bli bra, blott han blefve konung.
Långsamt gick resan, ingen skjutsinrättning befordrade den vägfarandes fortkomst.
Med ackord och många omgånger, lyckades det dock för den omtänksamme och erfarne tjenaren, att alltid skaffa hästar, och så gick dock småningom färden framåt.
Hvem är den höga qvinna, som sitter der i det tarfliga rummet, stödd emot en ländstols höga karm?
Det mycket grånade håret, benadt midt i pannan, ligger struket åt ömse sidor.
Öfver den fotsida svarta drägten ligger en bredfållad hvit duk, stucken i kors öfver bröstet.
Djupt nedlutande sin panna i handen, sitter hon så, timma efter timma, vecka efter vecka, utan tårar, utan klagan, endast sällan bytande ställning eller yttrande något ord.
Hvarföre sörjer den ädla?
På hennes panna thronar styrka och mod, är styrkan bruten, är modet krossadt?
Det var ej längesedan hon ägde en make, mäktigare än mången konung, hon hade ägt en syster på thronen, och mången anförvandt lika högt uppsatt, nu var hon en fattig fånge, utan stöd och med brist nästan på det nödvändiga.
Hon hade delat sin store makes hjerta, hon hade delat hans åsigter, hon hade ännu efter honom lefvat och kämpat och offrat allt, för samma idée, för ”konungen”.
Hon hade kämpat för den idée som af hennes tid hyllades som den högsta; och nu låg den krossad under hennes dödsfiendes jernhand.
Hon hade ägt stora gods med talrika underhafvande, än mer, hon hade ägt ett helt land att mana godt före, att verka ädelt och godt före, hon ägde nu endast ett fängelses ringa rymd till sin verld.
Många vänner och anförvandter hade stupat för hertigens bila, många vänner och anförvandter gräto nu: enkor, sina män och barn, sina fäder.
Hennes dotter hade älskat en yngling, älskvärd, ehuru icke jemnbördig: äfven denne hade krossats af det öde, hon hade dragit öfver honom!
Men ännu bar hon sin sorg modigt, med högburet hufvud, och i det ädla anletet lästes en djup, men dock lugn sorg.
Då drabbade ännu ett slag:
Sonen den förstfödde, den älsklige, ridderlige ynglingen, som ännu stod trogen och fri vid sin konungs sida, äfven han drogs in i den härjande hvirfveln, och ett våldsamt, blodigt slag krossade modershjertat på samma gång, som det drabbade sonens hufvud; och nu sjönk modren tillsammans för slaget.
Och dock skulle hon nås af nya sorger.
Äfven till fångarna hade burits sägner om gräsliga mord, som åter förestodo.
Ännu mera blod skulle gjutas, ännu flere ädla hufvuden falla.
Just i dag skulle ett nytt blodbad anställas på Linköpings torg.
De flesta af de dömda voro anförvandter och vänner till de fångna fruntimren.
Af deras hustrur voro flera fru Ebbas nära vänner och bekanta.
Fru Ebba satt i ett hörn af rummet.
Stundom for som en skälfning öfver hela hennes kropp.
Vid hennes fötter satt på en pall hennes dotter Karin.
Äfven hon var stilla, försjunken i tankar; men nu utbrast hon utan någon yttre anledning i klagan, så djup och skärande, att Hebla flydde ut i det yttre rummet, för att, äfven hon, der i tysthet få gråta.