Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
frågar sig säkerligen en och annan, som hör att â en landsortsscen, dertill icke ens Göteborgs, en première gått af stapeln, utan att pjesen, som gifvits, forst uthärdat hufvudstadskritikens skärseld.
Pä frågan kan med ens ett obetingadt ja afgifvas, och de, som bevistade första föreställningen af Zolas » Thérèse Raquin * â Malmö teater, skola säkerligen utan invändning underskrifva svaret.
Publiken, som bevistade representationen, var helt fåtalig.
Den bestod mest af sådana, som äro vana att infinna sig â alla premièrer samt en del af dem, som förut läst romanen med samma namn och nu väntade sig något » noch nie da-gewesenes ».
Den egentliga mal möpubliken, den som, när något gammalt bepröfvadt af Shakespeare för första gång gifves under ett eller annat sällskaps sejour, mangran t infinner sig, var borta, försigtigt väntande till dess tidningarne hunnit yttra sig.
I landsorten aktar man vanligen helt ringa en teaterdirektörs ansträngningar att bjuda på något nytt, något som ej löper i de gamla, djupa hjulspåren.
Den ringaste lilla misstanke om pjesens halt — flux är publiken lika svår att locka till teatern som en bevingad varelse till fogelskrämman.
Ett eklatant bevis härpå fick man härom året i en af mellersta Sveriges städer, der Ch.
Edgrens » Sanna qvinnor » samlat summa summarum två betalande åskådare, under det aftonen förut en sentimental och tem-ligen innehållslös pjes lockat fullt hus.
Och detta hände för Sveriges yppersta landsortssällskap.Och nu hade här i Malmö direktören händelsevis giort ansträngningar, hvadan den sällan kouseqventa publiken fick en ansats af konseqvens, d. v. s. den var fåtalig.
Hr Axel Collin, direktör för det sällskap, som bär hans namn, hade
i Paris studerat uppsättning, masker och spel, och efter ett ihärdigt arbete lyckats bringa det derhän, att de kri ti kusar, som inbjudits att öfvervara generalrepetitionen, funno endast helt ringa att anmärka.
Nu till en början några ord om pjesen och dess förhållande till romanen » Thérèse Kaquin », hvilken ju i allmänhet anses som Zolas mçst naturalistiska — några säga ruskigaste, mest smutsiga — alster.
I likhet med många andra bearbetningar af romaner kan skådespelet Thérèse Eaquin sägas utgöra endast ett ganska måttligt uttömmande extrakt af romanen med samma namn, enär — vi skynda att säga det — allt det lasciva och naturligtvis på samma gång alla Zolas glänsande detaljskildringar äro fullständigt borta.
Komanen är ju, enligt hvad Zola sjelf påstår i företalet till dess andra upplaga, ett försök » att steg för steg hos Thérèse och Laurent följa lidelsernas tysta arbete, instink-tens eggelser, de cerebrala rubbningar, som följt vid hvarje nervös kris ».
Han har blott haft en önskan, nemligen att » hos den kraftfulle mannen och den otillfredsstälda qvinnan endast söka djuret, kasta dem i en våldsam dram och samvetsgrant iakttaga dessa varelsers förnimmelser och handlingar ».
Detta framstäldt på scenen skulle af lätt insedda skäl vara en absurditet, för att icke säga omöjlighet.
Man vet litet hvar, att publiken fordrar handling, att man ej en hel afton sitter för att se själsintryck framstälda, och för öfrigt, hvar finnes väl den skådespelare, som skulle drista taga itu med en dylik uppgift?
Det är derför handlingen i skådespelet är ganska knapp, och de båda första akterna förgå med snigelaktig långsam-het.
Publiken skall genom dessa sättas in i situationen, erhålla kännedom om det spel, mannens gode vän och den trånande Thérèse föra bakom Camilles och hans moders rygg, hvarjemte mordet å maken skall motiveras.
Allt detta blir emellertid, trots akternas längd, endast flyktigt antydt, hvadan publiken icke är riktigt med förrän i tredje akten.
Men dermed börjar en rad glänsande scener, som fullständigt fangsla publiken, Man far med ens klart för sig, attThérèse Raquin är ett mästerverk, en värdig uppgift for goda skådespelare.
Men måhända skola vi blifva lättare förstådde, om en resumé af pjesen tillätes oss.
Då ridån går upp för första akten, befinna sig styckets samtlige fyra hufvudpersoner, Camille, hans mor och hustru samt Laurent i det lilla rum, som på samma gång utgör den Raquinska familjens salong och matsal, och från hviket en trappa för ner till fru Eaquins lilla mörka kramhandel vid Passage du Pont Neuf.
Laurent lägger sista handen vid Camilles porträtt, under det denne i sin tvungna ställning skildrar på en gång sig sjelf, bostaden och dess omgifningar, medan Thérèse stum och intresselös sitter helt nära målaren.
Endast några smådrag, såsom en yttring hos Laurent af svartsjuka, när Camille fått hvila sig och vill kyssa sin hustru, eller då denna häftigt reser sig, när Laurent omnämner en retande f. d. modell, låta publiken ana, icke ett intimare förhållande mellan Thérèse och Laurent, utan snarare att de i smyg fattat tycke för hvarandra och ännu icke hunnit komma till någon förklaring.
Det är derför publiken, äfven den del deraf som läst romanen, icke kan bedöma, huru långt förhållandet avancerat mellan vännen och hustrun; måhända har det varat länge, enär Thérèse, då Laurent återkommer en bakväg, efter det han sagt sig skola i staden köpa en ram till porträttet, säger sig ha väntat honom, men det kan lika gerna ha börjat först i detta ögonblick liksom i romanen, der äktenskapsbrottet beslutsamt och hastigt försiggår.
Emellertid bör man noga märka att i pjesen, icke förekommer något egentligt äktenskapsbrott.
Thérèse, den vid en kraftlös sjukling fastkedjade lefnadslustiga qvinnan, älskar för första gången en manlig individ, det är sant, men hän-gifvandet, det egentliga äktenskapsbrottet, blir icke begånget, dermed uppskjuter hon ständigt trots Laurents eldiga böner, och detta drag försonar publiken med hennes karakter för-öfrigt samt betager pjesen det djuriska, som i så rikt mått vidlåder romanen.
Det är öfverhufvudtaget detta, som gör att pjesen blir möjlig på scenen.
Vi kunna saklöst öfverhoppa första aktens senare del.
Efter det Laurent i örat på Thérèse gjutit det gift, som gör henne till hans medbrottsling i mordanslaget mot mannen, aflägsnar han sig för att återkomma rätta vägen med porträttramen, och så samlas de efter hand, fa-miljen och vännerna, till ett af de vanliga torsdagssam-qvämen, vid hvilka man dricker té och spelar domino.
Man kan nästan säga, att lougörerna följa slag i slag.
Hade icke författaren delvis omskapat romanens inskränkte Grivet, den ene af familjens manliga vänner, till ett smågnatigt original, som genom sitt käbbel med Michaud, f. d. poliskommissarien, och sin minutiösa punktlighet rätt ofta kommer publiken att skratta, skulle såväl senare delen af första akten som större delen af andra blifva outhärdliga.
Ännu återstår en af pje-sens personer att presentera; det är Suzanne, som här är en glad yrhätta, full af solljus och godhet, och systerdotter till Michaud.
Hon är således raka motsatsen till romanens Suzanne, hvilken beskrifves som en säflig och sjuklig qvinna och hustru till Michauds son.
Denne senare har deremot uteslutits.
Med Suzanne har en solstråle insmugits på den dystra taflan, och hennes barnsliga joller om sin » blå prins » verkar behagligt upplifvande.
Då ridån går upp för andra akten, är det åter en torsdag, ett år efter den förra.
Sällskapet sitter som vanligt kring tébordet, och dominospelet afbrytes endast af fru Ra-quins snyftningar, då spelet återför i hennes tankar den döde sonen.
Mordet har nemligen försiggått; Thérèse och Camille äro brottslingar.
Men longörerna äro för de mera kritiske mycket påfallande, och hela akten synes endast tillkommen för att fullkomna en bild, utan att derför kunna sägas vara nödvändig.
Handlingen består egentligen blott deruti, att genom Michauds beinedling Laurent och Thérèse efter låt-eadt motstånd gå in på att blifva ett par.
I tredje akten börja de glänsande om Zolas detaljrikedom starkt påminnande scener, som för publiken måla sam-velsqvalens utbrott och tillväxt.
Det är bröllopsnatten.
Thérèse, långt ifrån denna djerfva oblyga qvinna Zola i romanen skildrat, sitter der åter till utseendet lugn och kall, men sedan fru Raquin och vännerna aflägsnat sig, och Laurent inkommit, ger sig hennes ängslan luft, och hennes tankar på den mördade Camille kläda sig i ord.
Hon uppskrämmer äfven Laurent, och först nu lär man känna, att han är en sämre natur, först nu återfinner man spår af romanens Laurent, denne kätjefulle, sysslolöse sälle, hvars råa bondnatur endast har ett mål, nemligen att icke neka sin kropp det den åtrår, blott det icke kostar möda och pen-öingar.
Äfven Laurent fattas af Thérèses yrsel, ehuru hanemellanåt söker närma sig henne för att ändtligen njuta frukten af brottet.
Deras mördade offer ställer sig emellan dem; Camilles skugga kryper in i deras hjernor som ett gift, och försöken att prata om hvardagliga saker sluta liksom i romanen med, att samtalet ledes till floden, mordet eller La Morgue.
Det kräfver i sanning talang att framställa dessa olika facer af rädsla och fasa, liksom det äfven erfordras goda nerver for att åse denna realism.
De båda brottslingarnes förskräckelse för Camille kulminerar slutligen, och Laurent går att mot väggen vända det porträtt af honom, Laurent sjelf målat, och hvilket de nu tycka få lif.
Han fattar det och yttrar högt, att 6å såg Camille ut, då de störtade honom i floden.
Fru Eaquin, som inträdt för att efterhöra, hvarför makarne ännu icke gått till hvila, kommer tids nog att höra den förskräckliga bekännelsen, hvarvid upptäckten, att hennes älskade son är mördad, verkar så häftigt, att hon fattas af stelkramp och har endast kraft att förbanna de båda, som så länge fört henne bakom ljuset, Dermed faller ridån.
Denna akts sista scener äro väl funna och afvika betydligt från romanen, der fru Raquins förlamning är en följd af hennes utmattning och sorg öfver den döde sonen och försiggår låugsamt för att utan särskild anledning en vacker afton fullständigt inträda.
Det naturliga kommer i pjesen det oaktadt till sin fulla rätt.
I sista akten finnor man Laurent och Thérèse i deras hvardagslif, då hustrun ryser hvarje gång mannen kommer hem, och den äktenskapliga sammanlefnaden är den sämsta möjliga.
Den afsky de båda makarne fattat för hvarandra har nu alstrat trötthet och trätlystnad hos hustrun, slöhet och dagdrifveri hos mannen, utan att derför Camille lemnar deras tankar och drömmar.
Fru Raquin är fortfarande lam och lefver blott i ögonen, som likt tvenne straffdomar olycksbådande stirra på Laurent och Thérèse.
Som i romanen får den stackars gumman åhöra alla de äktenskapliga tvisterna, hvilka stundom urarta till handgripligheter och alltid sluta med hänsyftningar på mordet, som den lama ständigt hör detaljeras.
Så kulminerar hatet mellan de båda brotts-lingarne; Laurent söker förgifta hustrun, Thérèse har knif-ven lyftad för att stöta ner sin man.
Och straxt der på återfår den lama sin rörelse- och talförmåga, hvilken förvandling på scenep är af starkt nervsk&amp;kande effekt.
Dehâda brottslingarne förstenas i törsta hugget, men räddslan för angifvelse manar dem att fegt släpa sig till den gamlas knän och der tigga om medlidande och förlåtelse.
Efter de förebråelsens ord, fru Raquin riktar mot de förkrossade, af den långa och bittra kampen mot Camilles skugga i grund enerverade makarne, slutar hon sin replik med följande ord:
» -- Nej, jag skall icke rädda er från er sjelfva.
skall låta edra samvetsqval hetsa er emot hvarandra såsom vanvettiga djur.
Nej, jag skall icke öfverlemna er till rättvisan.
Ni tillhören mig, mig ensam, och jag behåller er !&gt;
Laurent och Thérèse skola af dessa ord inse, att den gamla är oförsonlig och känna redan en försmak af det elände, som skulle blifva en följd af fortsatt sammanlefnad, helst nu sedan deras nerver icke längre kunna göra motstånd.
De skola derföre dela den blåsyra, Laurent förskaffat sig, och falla den ena hit, den andra dit för att nppgifva sin anda, medan fru Raquin, som en hämdens engel, stödjande sig mot bordet stillatigande åser de bada sjelf-morden.
Vi hafva sagt det skulle så gå till, ty så har Zola skrif-vit sin pjes.
Men inseende det på en gäng löjliga och pinsamma i dessa tvenue kroppars fall efter det tysta arbetet med delningen af giftet, hvilket den gamla betraktar stel och tigande, lät direktör Collin pjesen sluta med de fru Raquins ord vi ofvan citerat.
Man skall möjligen finna ett dylikt tilltag temligen djerft, men vår tro är, att livar pjesen än gifves, kommer exemplet att följas.
Dramats slut skulle annars förstöra den verkan, det föregående utöfvat på publiken och komma de flesta att tänka på de forna röfvar-dramerna, i hvilka en dylik slutscen förefaller naturlig.
Sådan är dramatiseringen af romanen » Thérèse Raquin ».
Alla slipprigheter äro borta, det hela handlar visserligen om ett äktenskapsbrott och ett mord, men i huru mänga moderna pjeser, synnerligast de franska, är icke detta fallet?
Skilnaden mellan detta dramatiska alster af realismens hän-syuslösaste kämpe och öfriga moderna sededramer ligger endast deri, att Zola skildrar brottets verkan på brottslingarne sjelfva, medan de andra mer eller mindre fästa sig vid den ställning, pjesernas hjeltar och hjeltinnor genom brottet komma att intaga till sina medmenniskor och till det sociala lif, de för-öfrigt röra sig uti.
Och man måste medgifva, att de båda wnare akterna i » Thérèse Raquin » äro en mästerlig målning atdet författaren studerat och i romanen gifvit lif, helst öfver-sättuingen af hr Erik Thyselius synes preglad af en pietet mot författaren, som numera är allt för ovanlig för att icke blifva värderad.
Vi hafva här och der antydt att återgifvandet af pje-sens olika roller fordrar helt andra krafter än dem, man vanligen består sig med inom landsortssällskapen, och utan öfverdrift kunna vi påstå, att om utförandet varit dåligt eller endast medelmåttigt, hade publiken säkerligen ej följt med till slutet, ty mera än någon annan pjes beror Thérése Raquins framgång på utförandet.
De skiftande yttringarne af rädsla och samvetsqval skulle förefalla löjliga, och publiken fölle säkerligen i sömn under de första akterna, derest icke skådespelarne gjorde det bästa möjliga af sina roller.
Titelrollen hade tilldelats fröken Agda Meyer, isynnerhet för Malmöpubliken en gammal kär bekant Vi sade gammal, ehuru hennes ungdomliga fägring knappast varit större än nu, men Malmöscenen har sett henne uppträda i några af sina första roller, då vid tretton å fjorton års ålder.
Den uppgift, hon denna gång fått sig förelagd, tog i anspråk alla de krafter henne stodo till buds, och det harmoniska i hennes spel stördes endast af den läspning, som i vissa andra hennes roller kommer henne så väl till pass.
Den realistiska framställningen af Thérbses räddsla för den döde Camille var helt enkelt beundransvärd, liksom nyanseringen af hennes ofta upprepade: » Det var du, som dödade honom! » i sista akten.
Au niveau med fröken M. hvad spelet beträffar stod fröken Alfrida Nilsson, som i vissa pointer hade som fru Raquin en öfvermåttan svår roll att utföra.
Återgifvandet af den gamlas grannlaga sorg samt framför allt det stumma spel, hon hade att utföra i sista akten, der fru Ita-quin är nära att uppvakna och genom skrifning med fingret
ii bordet förråda de båda brottslingarne, lät förstå, att fröken N. är en af dessa skådespelerskor, hvilkas flit och allvar bana väg till de mera bemärkta positionerna å konstens område.
Styckets tredje qvinliga roll uppbars af fröken Amelie Tuné med en älskvärdhet och ett behag, som verkade just hvad författaren åsyftat med rollen, nemligen en skärande kontrast till Théréses sorgliga, ruelsefylda lif.
Laurents roll uppbars af direktör Collin.
Det vårdade och måttliga i hans spel gaf rollen sin rätta relief, och likväl kunde frestelsen att skapa en Laurent i romanens andasâ lätt förleda en skådespelare.
Nu bief Laurent återgifven efter en mattstock, som fullständigt passade in pâ öfriga roller.
Vi bafva härofvan sagt, att de bada första akterna räddades genom att romanens gamle inskränkte embetsman Grivet omskapats till ett smägnatigt original, som genom sina egendomligheter håller publiken i munter stämning.
Afven denna roll bör derför räknas till de mera framstående och fordrar sin man helt och hållet.
Den hade här lagts i händerna på hr Hjalmar Sjöberg, hvilken såväl genom sin maskering som utförande skapade ett af dessa gamla original, hvilka just för sin sällsynthet i vår nervösa tid vanligen ådraga sig speciel uppmärksamhet å scenen.
Camille Baquin, som endast under första akten är med i pjesen, åter-gafs af hr Gottfrid Sjöberg.
Afven han gjorde sin korta men visst icke lätta roll till full belåtenhet.
Särskildt lyckades han gifva en sann bild af det svaga och bortklemade hos Camille.
Nämna vi så slutligen hr Edvard Lundström som framstäUare af Michauds temligen anspråkslösa roll, tro vi oss tillräckligt ha belyst det första framträdandet af skådespelet Thérèse Baquin i svensk drägt på svensk scen.
C. Correus.Literatur.
R. Bergström: Liieralur och Natur.
L. IlÖker-bergs fört., 326 sid.t pris: 4: 75.
Innehåll: Ossian; En Elzevier-samling; Spring, min snälla ren; Ornitologi och vitterhet; En liten visa; Skalden i bondbyn; En ny vetenskap.
Literatur och natur — ett stort bibliotek, en stor skog, hvilka mot9atser, tyckes det!
Bock icke så alldeles.
De erbjuda många paralleler, hvilka till och med slutligen råkas.
Litet hvar har erfarit intrycket på stigarne i en vid skog, med sina beslöjade perspektiv, sin tystnad, sina skuggor.
Men vandra genom de smala gångarne i ett stort biblioteks halfskumma salar, där böckerna stå uppradade i täta, slutna led, och samma slags stämning, nästan beklämning, inställer sig.
Fattnings-gäfvan ryggar tillbaka vid de tallöpa föremålen, som ändlöst reproducera sig åt alla håll.
Man kunde likna folkböckerna, visorna och sagorna vid mossorna, som i skogen öfverdraga marken och smyga uppför stammarne.
Den mänskliga odlingens snillestorverk, som förklara det förflutna och sia framtiden, motsvaras af skogens jättar, som sträcka rötterna djupt genom mullen och lyfta hjässan mot himmelen.
De klena eller rent af dåliga böckerna, hvilka också måste finnas i ett stort bibliotek, likna snåren och de torra grenarne.
Men slår man sig ned i bibliotekets läsesal och fördjupar sig i någon af dess skatter, sker en evolution.
Det yttre är förvandladt till ett inre.
Boken blir en milsten på vår egen od-lingsbana.
Naturens lif träder 09s förklaradt till mötes i forskningens ljus, i fantasiens glänsande bilder.
Literatur och natur stämma möte i vår själ.
Vi ha gjort dessa erinringar, emedan de framkallats af detarbete, vi bär anmäla.
Författaren tillhör den generalstab be-gåfrade, insigtsfulle män, som vårda det Bvenska riksbiblioteket.
Hans ovanliga beläsenhet tillkännager tydligen fråssarens ställning i ett aldrig sinande öfverflöd.
Sättet, bvarpå denna ställoing användts, visar finsmakaren, som sjelfva öfverflödet gjort granntyckt, Hans lärda citat, hänvisningar och kritiker utdestillera endast qvintessencen i hvarje frfiga.
Han kan, säsom fl, med ett tvärsnitt blotta cellväfnaden i ämnet.
Han kan ock dräpa i en handvändning.
Med denna vittra lärdom och beläsenhet, hos hvilken man tycker mellan raderna skymta rikabibliotekets bokhyllor, förenar författaren ett starkt utveckladt sinne för naturen.
Svenska boklexika upplysa äfven, att han författat sportböcker: Svensk jägarkaiender (1859) och Handbok för svenska jagt-vänner (1872).
I sina na utgifna essays sammanlänkar han städse p&amp; ett eller annat sätt vitterhet och natur.
Antingen begynner han med en rent litterärhistorisk utredning, som utmynnar i en naturuppskattning, eller innebär ämnet omedelbart ett naturelement.
I hvardera fallet behandlar han naturen med samma slagruta som litteraturen.
I hvardera fallet går han åt djupet, icke åt ytan och bredden.
Med sympati skall säkert en hvar läsa hans teckning Skalden i bondbyn.
Skalden är den bekante författaren Kjellman-Göranson, på den tid han var komminister i Upland.
Teckningen är ej smickrad.
Man ser det lilla torftiga Ubby i det monotona landskapet med sina gärden, små hagar och gråa bergkullar.
Man ser värden på stället gladt och lifligt träda gästen Ull mötes.
Också hade han franskt blod i ådrorna.
Farfadern kastades af Åttinio års revolution upp till Falun i Dalarne.
Hans namn var De Lisle eller De Lyle, hvaraf i Sverige blef Lille.
Den ene af hans två söner säges ha öfverflyttat till Finland, der innu för ej länge sedan fans vid universitet en teologie professor
B. O. Lille *.
Den andra sonen antog efter sin fosterfader namnet Göranson, hvartill hans son lade efter sin fosterfader namnet Kjell man.
Författaren tecknar den fattige mångskrif-vande komministerns kamp för tillvaron, hans forcerade produktion af arbeten, hvilkas art betingade en annan omgifning, och en
* Äfven B. O. Lille var poetiskt begåfvad.
En son till honom är ulgi / Vire och hufvudredaktör för den vidt spridda Helflingforstidningen Nya Pressen.
Anmälaren.rikare erfarenhet, än som stod Kjellman-Göranson till bads.
De betyda mera genom det gifaa syftet till det goda än sitt poetiska guld, som i alla fall förråder, att de härstamma från en skaldenatur.
Men, tillägger författaren, de » må för öfrigt vara hurudana som helst: med dem har en redlig man värjt de sina för nöd ».
— I En liten visa lemnas kommentarier till ett annat slag författareskap.
Yisan är P.
B. Alstermarks täoka och innerliga Anna, som begynner: » Lilla, vackra flicka, om da vill », flitigt sjungen på den tid, då sällskapsvisan ej nedtystats af kafé-musiken och varieté sången.
Anna är Alstermarks s&amp; att säga enda poetiska bragd.
Men hvad mer, utropar författaren: » Till att frambringa ett äkta lyriskt poem fordras en élan, af hvilken icke många äro mäktiga, och dess popularitet betyder så till vida mera än andra vittra alsters, som dess oäkthet lättare ertappas, derför att det är så föga sammansatt.
Må pennninge-mannens namn utplånas, hans som blott lefde för sig » jelf — han hade godt medan han lefde — men en minnets tack fit den, som känt för andra och utsjungit, hvad han erfor (Jjupare än de ».
Vi föras till » Vårt Tyrolen », den pittoreska Fryksdalen i det sköna Vermland, och göra der bekantskap med Alstermarks slägt och lefnadssaga.
Spring, min snälla ren!
ljuder säkert förtroligt i de flesta svenska läsares öron.
Den Franzén ’ ska visa, som begynner med dessa ord, sjöngs äfven på sin tid med förtjusning, såsom så många andra af de Franzén ’ ska, ljufva sångerna.
Den fins, som bekant är, inlagd i lärodikten Emili eller en afton i Lappland.
Författaren visar, att den har sin källa i en veritabel lappsk sång, upptagen jemte latinsk öfversättning i Johan Scheffers Ijapponia, tryckt 1673 i Frankfurt.
Sången i Lapponia öfver-gick i bearbetad och subtiliserad form på engelska i Addisons Speelator.
v. Kleist ombildade honom på tyska till Lied eines Lappländers, från hvilken åter härstamma Friedrike Bruns IcJi denke dein och Qöthes bekanta sköna Nähe des Geliebten.
Her-der upptog honom jemte en syskondikt i sina Volkslieder, och Buneberg öfversatte honom från Herder.
Franzén kände uppteckningen hos Scheffer och den engelbka imitationen i Speciator.
Johan Scheffer inkallades från Strassburg till skytieansk professor i Upsala (1648).
Lapponia sammanfattades på mäoenaten Magnus Gabriel de la Gardies tillskyndan.
Den lilla skissen — en lärdomshistorisk kamé — slutar med följande kläm: » Hvar stämning, som genomgått en själ och fätt ett sant uttryck, har värde för poesien, eger något af senapskornets groddkraft, somtillåter det utslå skott efter skott och utveckla en mången gång rik växtlighet. »
Vi öfverlemna åt läsaren sjelf att närmare taga reda på den omsigtsfulla räfst författaren anställer i uppsatsen Ornitolog i och vitterhet med det sätt, hvarpå skalder och författare umgåtts — ornitologiskt taget — med den melankoliska rödstjerten, som de tyckas ha förvexlat med löfsångaren, blåhakesångaren, taltrasten ocb till med tallbiten, alias dumsnuten, hvars tredje namn, vaka, som gifvit anledning till förvexlingen, författaren härleder från det tyska Wacholder, enbusken, hvars bär tallbiten gema spisar.