Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se huru traktören sjelf, kyparen och husets halfva personal skyndar ut på trappan.”
Medan kommerserådinnan talade, öppnades vagnsdörren, och derifrån utsteg en mycket lång och smal herre, i medelålderns middagshöjd, samt gick med stadig och, såsom fru Widen uttryckte sig, ”förbåldt förnäm hållning” uppför trappan. – ”Jag ville just veta hvad detta är för en person,” återtog kommerserådinnan, efter ett par sekunders tystnad, ”det ville jag veta.
Få nu se, på hvilken sida ljusen bli tända.
Blir det åt denna sida, då är det säkert någon man af betydenhet; ty det är just sjelfva statrummen.”
Rosa skänkte den resande, hans vagn, hållning och förnämhet knappt en enda tanke; hon hade så oändligen mycket annat att tänka på.
Men nu skrek kommerserådinnan hastigt: ”Sade jag icke det!
Var det ej presist som jag tänkte!
Sjelfva praktrummen upplysas!
Se bara, kära du, sådant spring af jungfrur samt ett par fremmande betjenter; och nu kommer herrn sjelf, företrädd af värden, som bär tvenne ljus.
Hvem, i Himlens namn, kan det vara, med hvilken de göra så mycket fjäs!
Men se så förtretligt! den näpna snärtan släpper ned rullgardinen!
Hm! jag kan icke begripa det!
Men det var sannt, jag hade så när, för det skräpet, glömt att jag har några anordningar att meddela fru Bern.”
Och skyndsamt begaf sig kommerserådinnan ut. – ”Fru Bern! fru Bern!
Hvar är hon?”
”Här! här!
Hvad befaller nådig frun?” svarade hushållerskan, som hastigt kom utsättande ur handkammaren, med en spilkum grädda i ena handen, och en skumslef i den andra.
”Har fru Bern låtit röka kalfbringorna?” frågade kommerserådinnan, som genom sin hastiga rörelse samlat tjenstfolkets nyfikna blickar på sig, och derföre först önskade aflägsna dem genom en naturlig och vanlig fråga.
”Ja, bevars, det förstås!” yttrade hushållerskan; ”men kanhända nådig frun vill vara god och smaka på äppelgeléet?”
Fru Bern var, genom öfning vid dylika saker, skarpsinnig nog att begripa, det hennes matmor hade något enskildt uppdrag att lemna henne, och derföre inflöt så listigt frågan om äppelgeléet.
”Ja men, det var inte så galet.
Hon har den vanligen för söt,” genmälte kommerserådinnan, inträdde i handkammaren, och tillslöt dörren.
”Min välsignade fru Bern,” tog hon nu, i en ganska nedlåtande hvardagston, till ordet, ”just nu stannade en vagn vid värdshuset, och en lång, mycket förnäm och ljuslagd herre steg ur, för hvilken der nu krusas och alarmeras förfärligt.
Huru skola vi nu ställa till att få reda på alltsamman?
Jag vet att fru Bern förstår sig förträffligt på sådana saker.
Finns ej något tjenligt och passande bud till fru Svanstedt, hvilket, så der alldeles af en händelse, kunde få veta ett och annat?”
”Lita på mig, nådig fru, vi skola, så sannt jag lefver, hafva alltsamman utredt och klart!
Ser man på bara; ljuslagd, säger nådig frun.
Ja, ja, hvad har jag sagt?
Det har icke legat så i korten för ro skull; nu få vi väl se huru det går!
Emellertid skall jag skicka Lovisa upp, och få ner den stora puddingformen, som Svanstedtskan lånade i förrgårs.
Lovisa förstår sig just riktigt på tocke.
Och om nådig frun nu går in, skall jag ställa om alltsamman.
Då jag kommer i dörren och frågar, om det skall vara pannkakor till afton, vet nådig frun hvad klockan är slagen.”
En lång, pinsam halftimma tillbragte kommerserådinnan att vagga fram och tillbaka på soffan.
Nyfikenhet var väl i allmänhet en af hennes älsklingssvagheter; men då härmed förenade sig likheten med hjelten i fru Berns spådomar, blef saken utomordentligen interessant, helst de föregående dagarne varit så ledsamma, att en diversion verkligen var af nöden.
Ändtligen gick det i dörren, och fru Berns röst lät höra den aftalade signalen: ”Befaller nådig frun pannkakor eller plättar till afton?”
”Jag vet icke rätt hvad jag vill ha,” yttrade kommerserådinnan med tillkonstlad likgiltighet.
”Jag skall komma ut om en stund, och gifva befallning derom.”
Men denna lilla stund, som hon för syn skull pinades och satt qvar, blef alldeles odräglig.
– ”Hvad de hushållsbekymren äro tröttande,” sade hon och steg upp med låtsad motvilja, då hon icke längre förmådde sitta qvar på soffan, som i bokstaflig mening brände under den plågade frun.
Hon gick till fru Berns rum, kastade sig på en stol, och ropade ifrigt: ”Nå, hvad har Lovisa inhemtat?”
”Jo, vi hafva erfarit följande,” sade fru Bern och ställde sig i en rapporterande ställning framför kommerserådinnan.
”Först att herrn är från Danmark; för det andra att han ernar sig till Stockholm; för det tredje att han lärer vara alldeles ofantligt, ja riktigt bottenrik; för det fjerde att han är enkling, och för det femte, sista och vigtigaste, att han frågat, om kommerserådet
Widen bodde långt derifrån; och då man svarat, att huset midtöfver tillhörde honom, hade han sagt: ’Det var bra,’ sett på sitt ur och tillagt: ’Det blir för sent i afton.’ Hans namn kunde Lovisa icke riktigt fatta; hon glömde det också i brådskan vid uppspaningen af allt det andra.
Men hvad säger nådig frun?”
”Det är sannerligen för besynnerligt,” yttrade kommerserådinnan fundersamt.
”Och tänkte jag icke, från första ögonblicket jag fick se den karlen, att det var densamme fru Bern så länge förespått i korten!
Herre Gud, så underligt!
Rik, förnäm, enkling!
– Frågat efter kommerserådet Widen!
– Ja, ja, det blir något vigtigt!
Och i morgon kommer han säkert.
– Vet fru Bern, att den kaptenen börjar misshaga mig; jag tror icke att den karlen är bra.
Det sade jag också Widen från första stunden; men när låta männerna säga sig?
Kort sagdt, Ling och Rosa passa icke rätt bra för hvarandra.
Men hvar i Herrans namn skola vi så hals öfver hufvud få ostron och hummer?
Det värsta är, att jag icke gerna kan ge Widen någon vink, att jag erhållit kunskap om det tilltänkta besöket; ty då gissar han huru det tillgått, och det vill jag icke.
– Men det är icke heller nödigt, att han får kunskap derom.
– Låt mig se, vi ha ju både hare och orre.
Det var för ledsamt, att vi skulle taga den sista tjädern i söndags.
Och så får fru Bern lägga skinka och bringa i vatten, i händelse han kommer att dröja här något.
I morgon kan det icke begagnas; men vi få hitta på något annat; ty det är säkert, att, om han gör förmiddagsvisit, bjuder gubben honom till middag.”
Det vigtiga ämne, som nu afhandlades emellan kommerserådinnan och hennes hushållerska, upptog nära tvenne timmar, innan det kom till ett lyckligt slut, och derpå gick fru Bern att sätta alla sina tjenstandar och mindre krafter i rörelse.
Kommerserådinnan satte sig till det länge väntande thébordet; men hennes inbillning var helt och hållet upptagen af de luftslott hon uppförde, och nästan för första gången i hennes lif hade ett ämne så uteslutande fästat hennes uppmärksamhet, att hon glömde alla yttre omständigheter, och slog i förvirringen ut på bordet både vattnet och gräddan, så menlöst som en sjutton års flicka, vid begrundandet af sin första kurtis eller sin förste friare.
När familjen följande morgon var samlad vid kaffebordet, omkring klockan half nio, inträdde Larsson med ett kort, hvarjemte han bifogade den frågan, om herrn, hvars namn stod derpå, kunde erhålla svar, hvilken timma på förmiddagen han fick äran uppvakta kommerserådet.
Betjenten lade kortet på bordet, och drog sig tillbaka, för att inhemta sin husbondes utlåtande.
Kommerserådet upptog det och ansträngde sina svaga ögon, för att, vid den ännu icke fullkomligt ljusa dagen, läsa de fina bokstäfverna.
Hastigt blef hans kind alldeles askgrå, läpparne skälfde och hela hans stolta varelse sjönk tillsamman till en mans af den yttersta obetydlighet.
Likväl tycktes medvetandet af betjentens närvaro snart återgifva honom något af den gamla förmågan att dölja sina känslor.
Han upplyftade hufvudet, och med en ansträngd värdighet, hvilken starkt afstack mot den föregående sinnesskakningen, yttrade han: ”Hvilken timma som behagas, är jag med största nöje hemma för grosshandlaren Garben.”
Så snart Larsson tillslutit dörren, uppstod kommerserådet och vinkade sin fru att följa sig.
Då de redan voro i dörren, vände han sig till Rosa med de orden: ”Kläd dig, mitt barn, öppna praktrummen, och sätt dig i blåa förmaket.” – Rosa böjde stum sitt hufvud, till tecken af lydnad; men med smärta tänkte hon på den stackars Ferdinand, som i dödlig ångest gick hemma och afvaktade hennes beskickning till professorn.
I största hast skref hon ett par ord till honom, samt underrättade, att ankomsten af en fremmande hindrade henne att komma ut på förmiddagen; men, så vidt ingen oförutsedd händelse inträffade, ville hon på aftonen besöka professorn, och göra allt hvad hon förmådde.
Sedan hon afsändt sin biljett, gick hon på sitt rum, att, enligt tonen i den faderliga befallningen, göra en utmärkt förmiddagsklädsel.
Emellertid hade kommerserådinnan med hårdt bultande hjerta följt sin bleke, förstörde make till dennes enskilda rum.
Sedan de båda inträdt, och grosshandlaren omvridit nyckeln i låset, utbrast han i en nästan döende ton: ”Brigitt Marie, jag är ruinerad – jag är förlorad – det är alldeles förbi med mig!
– Himmel och helvete! jag ser huru det är, – han har fått vinkar! – förb – öfver alla vinkar!
– Jag var icke illa nog i klämman förut!
Det enda halmstrå, som höll mig uppe, var min kredit hos detta hus.
Denne Garben har ofantliga skuldförbindelser af mig; ty under de senare tio åren hafva vi haft vidlyftiga affärer med hvarandra.
Och är hans afsigt nu, hvilket jag ej betviflar, att vilja hafva en uppgörelse, kanhända förbindelserna infriade, då är det så helt och hållet slut med mig, att jag aldrig mera kan upplyfta mitt hufvud, utan blir till spott och skam för hela denna skara, hvilken så länge i mig hyllat och vördat den maktegande.
O, jag olycklige, ruinerade man!”
Den stolte grossören vred händerna och nedsjönk jemrande på soffan.
”I Himlens namn, kära Widen, gif dig tillfreds!” bad kommerserådinnan bevekligt.
”Låt oss hellre uppfinna något medel att afböja den första stormen; ty icke en skymt af rätta förhållandet bör bli synlig.
Erinra dig, min gubbe, de föreskrifter du sjelf gaf mig, aftonen af Rosas förlofningsdag, då du första gången anförtrodde mig dina affärers kinkiga ställning.
Haf nu makt öfver dina anletsdrag, var artig, fri och obekymrad i ditt väsende, och låt oss så insöfva honom med smicker, kalaser och hvarjehanda tillställningar, att han icke för hastigt får tillfälle att tänka på verkliga ändamålet med sin ankomst hit.
Hvarjehanda faller mig in.
Jag har hört att han lärer vara enkling.
Ack, söta Widen, om du ändå lyssnat till mina ord!
Jag var aldrig för partiet med kapten Ling, det minns du.
Hvem vet huru det kunnat foga sig?
Rosa är intagande; få karlar hafva sett henne, utan att finna detta.
Tänk om ...”
”Ja tänk, om vårt verldssystem i morgon blef
förstördt,
Tänk om vi rycktes bort af pesten!”
afbröt kommerserådet förtretad.
”Ni qvinnor ären alltid färdiga att uppgöra planer.”
”Ja, är icke detta vår pligt, söta Widen?” svarade hans hustru fogligt; ty till hennes heder få vi nämna, att hon var en rätt god och förståndig hustru.
”Är det icke vår pligt, då vi tro oss dermed kunna tjena våra män?
Men om du sjelf vet någon bättre plan, så – Dessutom har jag hört, att grosshandlaren Garben lärer vara stadd på en resa till hufvudstaden.”
”Hm, hm!” sade kommerserådet, och började, såsom ett tecken till nytt lif, vandra fram och åter i rummet. – ”Brigitt Marie, min vän, du menar väl, det vet jag, och när jag närmare eftersinnar hvad du yttrat, var åtminstone det förstnämnda icke så rasande.
Gud gifve så visst, att vi kunde finna medel att låta den första stormen gå öfver under vackert solsken!
Är det endast säkert, att han, som du säger, skall resa härifrån till Stockholm, och jag lyckas drilla saken derhän, att vi uppskjuta affärerna till hans återkomst, så äro tvenne veckor en skatt af oberäkneligt värde vid sådana vändpunkter.
Min mening är, att han sedan skall få se sig om, hvar han kan åtkomma någon säkerhet för sina penningar, emedan jag blir tvungen att på ett sätt, just icke behagligt, men det enda som återstår, ordna samtliga mina fordringsegares anspråk, så att de få en samfälld kassa.”
”Widen, min söta vän,” sade kommerserådinnan med darrande röst och en icke omärklig skakning på hufvudet, ”du skrämmer mig.
Vore icke detta lika illa, jag kunde nästan säga lika ärerörigt, som något annat?”
”Bah, min lilla vän, det förstår du icke!” inföll grosshandlaren med mera stadig ton.
”Lemna det åt mig; sådant är hvardagssaker.
Efter någon tid är det glömdt, och man är lika hederlig karl för det, så vida man förstår att behandla saken riktigt, och träffar lyckliga ackord med sina värsta björnar.
Men förstås,” tillade han, då han såg huru litet tröstad frun syntes af hans skäl, ”att, om han visar någon uppmärksamhet för Rosa, hvaraf vi kunna taga oss anledning att förmoda, det sakerna kunde ordnas på annat sätt, vore det naturligtvis bäst; ty, som vi numera kunna taga för afgjordt, att professorn förblifver sin envisa föresats trogen, tänker jag i alla fall göra slut på partiet.
Men vi få icke prata bort tiden, min engel!
Sedan jag fått litet rådrum att andas, känner jag min vanliga kraft återkomma.
Det var endast de första ögonblicken, som förmådde göra mig rådlös och oredig.
Jag skall nu desto mera tänka på den plan jag framkastat.
Din eller min skall gå igenom.
Kläd dig nu, kära Brigitt Marie, och begif dig till förmaket, der jag sjelf snart skall inträffa; ty vare långtifrån mig att emottaga honom i mina enskilda rum, der samtalet nödvändigt skulle drifvas omkring en enda punkt, affärer, enskilda eller allmänna.
Nej, detta måste isynnerhet undvikas, och deruti blir ni fruntimmer det bästa biträdet.
Gif Rosa en vink, min vän, att hon med serdeles artighet emottager en man, till hvilken hennes far står i stora och mångfaldiga förbindelser.”
”Ja, ja, nog lärer jag väl göra hvad på mig ankommer,” svarade kommerserådinnan; ”och jag hoppas, vi skola så upptaga honom, att han icke skall få mycken tid öfrig.
Men huru är det, skola många fremmande bjudas till middagen?”
”För i dag endast några karlar, min gumma!
Men stannar han öfver, skola vi i morgon hafva ett riktigt storkalas.”
”Som du vill,” sade frun och gick ut, för att öppna en ny öfverläggning med hushållerskan, emedan hennes hufvud svindlade af den mängd tankar, som tagit det till tummelplats.
Sedan hon tillslutit dörren, stod grosshandlaren ett par sekunder stum, med korslagda armar.
Derefter började han mekaniskt sin klädsel, och kastade emellanåt en blick i spegeln, för att se om det lyckades honom att återtaga sin vanliga dryga hållning, likväl nu med en tillsats af förekommande artighet.
Presentationen.
– Middagen.
– Följden af Kommerserådets Morgonbesök.
I det stora, praktfulla, endast vid högtidligheter öppnade blå förmaket sutto kommerserådinnan och Rosa med hvar sitt broderi; den förra i hörnet af en grann soffa, den senare på en taburett vid ett fönster.
Kommerserådet stod vid ett bord, och roade sig helt obesväradt att retas med en papegoja, hvilken i sitt förgyllda fängelse hackade efter sockerstycket i sin herrskares hand.
Detta hade ej fortgått många minuter, förrän dubbeldörrarne upprycktes af Larssons klumpiga händer, och just som namnet: ”Grosshandlaren Garben!” gått öfver hans läppar, inträdde den väntade och fruktade gästen i egen person.
Det var en blek och mager herre, af något mer än vanlig längd.
Hans temligen vackra drag skuggades af några tunna, ljusa lockar, sirligt kammade öfver den fårade pannan, och de små, dunkelblå ögonen uttryckte allvar, blandadt med godhet; men omkring läpparne hvilade ett drag af kraft och bestämdhet, som stannade der, äfven då de öppnades till ett leende, eller, om det syntes försvinna vid ett sådant, fann man straxt, att detta leende flög förbi som en lätt fläkt, endast krusande ytan.
Likväl tycktes han icke vara någon stel, tråkig pulpet-karl, utan en allvarsam, men städad verldsman.
Fremlingen var modernt och rikt klädd.
Med ledigt behag bugade han sig för fruntimren, och räckte sin hand åt kommerserådet, hvilken med den blidaste och mest artiga uppsyn gick emot den aktade gästen, och bjöd honom, under hjertliga vänskapsbetygelser, vara välkommen.
”Se här min hustru och min dotter, hvilka verkligen längtat att få göra herr Garbens bekantskap.
Och här, kära Brigitt Marie, och du, mitt barn, ser ni den man, jag så ofta och med så mycken aktning omtalat.
Vi skola hoppas, att han icke försmår att som gäst och vän inträda i vår krets.”
Under denna kommerserådets knapphändiga presentation neg kommerserådinnan gång efter gång.
Rosa gjorde en djup böjning på sitt vackra hufvud, men höll sedermera af förundran på att släppa alla sina sysaker i golfvet vid sin fars yttrande; ty, så vidt hon kunde erinra sig, hade hon aldrig hört den ifrågavarande, så mycket aktade mannens namn upprepas, utan i sammanhang med någon salt- eller spannmålslast.
Den danske grosshandlaren syntes äfven sjelf litet förundrad öfver detta utomordentligt vänskapsfulla och förtroliga emottagande, och hans allvarsamma, forskande blick öfverflög de närvarande med ett stadigt uttryck, hvarefter han med en höflig bugning emottog den stol värden framsatte.
Kommerserådinnan började genast framställningen af en mängd frågor, rörande resans besvärligheter och det dåliga väglaget; men som den fremmande icke synnerligen vidlyftigt besvarade dem, fann hon lämpligast att byta om samtalsämne.
”Huru länge få vi det nöjet att se grosshandlaren Garben hos oss?”
Den danske herrn såg på sin värd, och svarade artigt:
”Om det icke faller herr kommerserådet besvärligt, kunde vi möjligen i dag se på våra affärer.
I morgon, i händelse vi hunnit sluta göromålen, ernar jag anträda min resa till Stockholm.”
Herr Widen sände sin hustru en mörk blick, hvilken genast öfvertygade henne, att hon behandlat saken oskickligt, och medan hon i sitt hjertas stora ångest tänkte på någon utväg att hjelpa sitt misstag, svarade kommerserådet lugnt, i en förut väl inöfvad ton: ”Derom kunna vi samtala enskildt i eftermiddag, om herr Garben så åstundar.”
Säkerheten i den röst, hvarmed dessa ord yttrades, och det icke omärkliga stolta missnöje de inneburo, att se gästen, i fruntimrens närvaro, vidröra ett sådant ämne, öfvertygade Garben, mera än alla försäkringar skulle hafva gjort det, att hans första obehagliga misstanka endast varit en följd af de mörka hviskningar, som hunnit hans öra; ty denna säkerhet, ledighet och stolthet kunde en man icke gerna antaga, som visste, att han efter några timmar skulle stå vid branten af en afgrund.
Nej, tvärtom vittnade hela uttrycket i kommerserådets ansigte om en ädel ovilja, vid denna halfva skymt af misstanka till hans vilja och förmåga att ingå i den äskade redogörelsen.
Herr Garben trodde sig således, genom den brådska hvarmed han önskat komma till hufvudsaken, hafva sårat den familj, hvaruti han blifvit så vänligt emottagen, samt yttrade derföre med en ton af hjertlighet, hvilken hugsvalande trängde kommerserådet genom märg och ben:
”I eftermiddag, eller i morgon på förmiddagen, huru det behagas.
Jag finner mig nog väl, för att icke längta efter den sysselsättning, hvarmed vi Merkurii söner ständigt bråka.
– Derpå vände sig herr Garbens blick och uppmärksamhet till Rosa, och sedan han temligen vänligt börjat att beundra hennes konstfärdighet, i förmågan att jemnt skapa nya blommor på duken, inledde han lätt och behagligt de ämnen, som kunna företrädesvis blifva föremål för en artig, obekant karls samtal med ett bildadt fruntimmer: konst, litteratur, poesi, m. m.
Ett par timmar förflögo hastigt, hvarvid herr Garben syntes allt mera road af Rosas fina anmärkningar, hvilka han sjelf fintligt framkallade.
Hennes riktiga takt och angenäma, okonstlade sällskapston förfelade icke att nu, såsom alltid, behaga den som samtalade med henne.
”Vi få ju den äran att återse herr Garben till middagen?” sade kommerserådinnan i ljufvaste ton, då gästen uppstod och dervid såg på sitt ur.
Grosshandlaren tackade förbindligt, och gick, för att göra ännu ett par förmiddagsbesök.
Familjen höll sig stilla på sina platser, tilldess sista skymten af herr Garbens fina, blå pelsfodrade kappa försvunnit bakom hörnet till nästa hus.
Men då sade kommerserådet till sin fru, i det han drog djupt efter andan: ”Kors, sådan gås du är, Brigitt Marie!
Var det en fråga att komma fram med?
Om jag icke egt en så utomordentlig sjelfbeherrskning, skulle du dermed ställt till en rätt vacker revolution; men lyckligtvis fann jag mig på ett sätt, som gjorde en högst fördelaktig verkan; det syntes tydligt.
Men ögonblicken äro dyrbara och måste klokt användas.
Hvad skola vi göra med kaptenen?
Har du låtit bjuda honom till middag?”
”Var i den vägen alldeles obekymrad, söta Widen!
Rosa har fått en biljett, som underrättar henne, att Ferdinand i dag reser åt landet, för att bli borta ett par dagar.”
”Ja så!
Nå, det var bra!
Jag hade annars tänkt på någon annan utväg; men detta var allra bäst, just förträffligt.
Och hör nu, Rosa, mitt barn,” vände sig fadern till den af undran förstummade flickan, ”hör nu väl på hvad jag vill säga dig, och lägg det på minnet.
Denne man, som du sett mig emottaga med en så ovanlig grad af artighet, han är min störste fordringsegare, hvilken, förstår du, kan bysätta mig när det behagar honom, och göra oss alla, i bokstaflig mening, till tiggare.
Jag har, i anledning af dessa ledsamma omständigheter, ansett bäst att sjelf säga dig hvad slutet kan blifva, i fall vi icke, å vår sida, uppbjuda allt, att förekomma eller åtminstone fördröja det onda.
På dig, barn, beror det mycket.
Garben är synbart road af ditt samtal.
Uppbjud hela din förmåga att behaga honom.
Du gör det ju endast för din fars skull,” tillade han och klappade dotterns kind, hvilken glödde af ovilja vid detta tvetydiga uppdrag.
”Ja, Rosa, för din fars skull,” upprepade han än en gång med oförställd rörelse.
”Hvem vet, kanhända håller du i dina späda händer den tråd, som är tillräckligt stark, att slå en knut om alla de öfriga, hvilka nu äro nära att brista, samt ovilkorligen måste brista, om de icke snart kunna fastare tillknytas.”
Rosa stod tyst, hon vågade icke se upp; men kommerserådet läste, äfven i den nedslagna blicken, svaret, samt tillade derföre hastigt:
”När allt detta är öfverståndet, och det gamla Widenska huset sönderstyckas, liksom ur en kedja ring lossas från ring, – då, Rosa, har du kanhända icke mera någon far, som du kan vägra att lyda.”
Kommerserådet hade väl beräknat, huru långt han kunde gå, till att befrämja den plan, som i början syntes honom orimlig, men nu, – det måste han tillstå, – hade en aflägsen skymt af sannolikhet, om den riktigt behandlades; ty utmärkt, ja mer än vanligt uppmärksam och förekommande, hade herr Garben visat sig mot flickan.
Det var klart, att hon behagade honom, och i samma mån fann kommerserådet behagligt att sysselsätta sig med den möjliga tanken om en förening af båda husen.
Derföre måste Rosas känslor anlitas till ytterlighet.
Hennes tårar strömmade på den faderliga handen, hvilken smekande borttorkade dem, och när kommerserådet kommit så långt, tillade han endast: ”Jag ser att du förstår mig, mitt barn, och du behöfver, under inga omständigheter, göra dig några samvetsförebråelser; ty, våra angelägenheter må utfalla huru som helst, så blir aldrig något parti af med kaptenen.
Han får finna sig deri, att jag återtager mitt löfte; ty jag ser klarligen, att ditt giftermål med honom skulle blifva er gemensamma olycka.
Han är en högst lättsinnig, om just icke dålig menniska, och från en vän i residensstaden har jag fått veta åtskilligt; men det hör icke hit.
Allt nog, så snart kaptenen kommer hem, skickar jag honom sitt afsked.
Men borttorka nu tårarne, mitt barn, och du, Brigitt Marie, låt det bli din omsorg, att ställa middagen så, att den räcker till aftonen.
Sedan skall Rosa spela och sjunga, och spelborden upptaga den öfriga tiden.
I dag, om f-n icke är lös, måste således fråga ej uppstå om affärer, och i morgon ha vi stor middag.”
Vid dessa ord skickade kommerserådet sin fru och dotter ännu en uppmuntrande blick, samt lemnade dem sedan, för att innesluta sig i sina rum och ostörd egna tankarne åt den öfverhängande faran.
Kommerserådinnan gick äfven till sina vigtiga bestyr, och när Rosa såg sig ensam, utbrast hon ännu en gång i tårar, och framsuckade djupt de orden: ”Så förnedrande!
Jag skulle söka fånga en mans hjerta, för att – – för att – o, så afskyvärdt!
Huru skulle icke Mannerstedt förakta mig, om han trodde det möjligt, att jag kunde emottaga ett dylikt uppdrag!