Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allra sist tog en äldre, däst herre med anlag för kyrklighet och slaganfall till ordet för att bedja de närvarande förena sig med honom i en skål för kyrkoherden, presten, »denna fridens och försoningens såningsman i verlden, hvars kall just i dessa det sjelfkloka förnekandets och det tviflande hånets dagar mer än eljes vore förtjent af alla rättänkandes tacksamhet».
Och under allt detta åts och dracks det med fanatisk öfvertygelse, och den stora salen med sitt bländande ljusskimmer öfver väggarnes mörka boissering fyldes efter hand af ett glammande sorl af högttalande stämmor, skallande skratt och klirrande glas och porslin ...
Nu hade emellertid lugnet efter stormen inträdt, och matsmältningsarbetet försiggick i menniskovänlig ro.
I förmaket, der damerna med ansigtena blossande af vin sutto och hvilade sig vid kaffekopparne, liknade samtalet en utbrunnen brasa, der dock glödande kol ännu kastade heta glimtar bland askan, men mer än de säfliga, innehållslösa orden talade de korta, frivola skratten, som kommo från darrande läppar, vittnande om, att öfver allt genom rummen sväfvade en bröllopsmåltids sjelfsvåldigt lössläppta erotik, eggande och förledande.
Hedvig och Wern sutto omringade af en krets damer i ljusa toaletter, som fnittrade, skämtade och brydde dem med familjefesternas irriterande, närgångna vänskaplighet, men de svarade båda enstafvigt.
Hedvig såg ut att vara långt borta, medan hon mekaniskt viftade med solfjädern, och Wern teg envist, der han rödbrusig och varm satt med hennes hand i sin.
Hon tänkte på, huru svindlande fort det gått slag i slag allt sedan den qvällen på »Eternellen», hon hade icke hunnit reflektera ens, så många festligheter, sysselsättningar af alla slag hade upptagit hennes tid – och nu var hon hans hustru.
Han tänkte på rummen i Grand hôtel, der de skulle bo några dar, innan de foro på bröllopstripp ...
Men inne i rökrummet rådde något af en svensexas oblygt bullrande munterhet.
Och der man njöt af kaffe och cigarrer, gjorde de sedvanliga skabrösa historierna midt i kretsen sina okyska can-cansprång.
»Jag får riktigt tacka er, herr kyrkoherde, för ert vackra bröllopstal,» sade grosshandlar
Alm och lyfte sitt konjaksglas, »och det förekom mig så mycket utmärktare, som jag ännu hade i minnet ett, som komminister Lindgren höll härom dagen.»
»Jaa,» svarade kyrkoherden, hvilken under middagen samvetsgrant hållit glasen upp mot ljusen, när han tömt dem, »jaa, Lindgrens tal om tron, hoppet och kärleken ... det är just ingenting bevändt med, nej då är mitt om eken och rankan mycket mera omtyckt.
I ett hörn stod gamla adjunkten i sin luggslitna frack med magisterkransarne på sammetsuppslagen och orerade under stora åtbörder om lyxen hos sin svåger, men han (adjunkten) berördes nu icke af dylikt yttre glimmer, han var en bildningsaristokrat, han.
Borta i en fönstersmyg hviskade en förnäm herre med ordnar och band till sin sidoman:
»Är det nu inte beklagligt, att en sådan präktig karl som vår värd här ska ha’ en så oförbätterlig son?»
»Unge herr Kurt Alm!»
»Ja, han har blifvit sedd i Berlin i det sämsta sällskap bland kända socialister.»
Så blef det svårt att urskilja något särskildt i allt pratande, skålande, skrattande.
Den enda, som kunde förvärfva sig allmän applåd, var kyrkoherden, i det han med sin nasalstämma litet lallande utbrast:
»Ingen helig förrättning synes mig så treflig som en vigsel, vet herrarne hvarför?...
Den ger ett så behagligt perspektiv på en ny förrättning innan årets slut.»
De nygifta skola begynna sin bröllopstripp, och det är en hel kö af vänner och bekanta, som skockat sig på perrongen utanför sofvagnen, i hvars fönster de synas – Hedvig med blommor i hand och blommor vid bröstet, Wern med blommor i resrockens knapphål.
Marskalkar och tärnor vifta under liflig inbördes kurtis, men i slägtingarnes klunga äro anletena rörda.
Alm gifva goda råd med på farten, gamla adjunkten trycker Hedvigs hand och citerar Plato ...
Farväl, lycklig resa, adjö lilla Hedvig, farväl gamla konsul, Gud välsigne er ...
Det piper, och tåget går, men medan det, draget af den frustande besten från hvars röda ögon det lyste ilsket i qvällsdunklet, lemnar perrongen, ordnar herr Wern sakerna, men fru Wern stirrar genom rutan trött ut på staden, som bit för bit försvinner ur hennes synkrets.
Hon har så många tankar, Hedvig, och icke just af det glada slaget.
Med ens framträder med förvånande skärpa för hennes minne den qvällen, hon anlände till Stockholm, fyld af stormande förhoppningar, genomträngd af stora drömmar.
Och nu när hon far sin väg, hvad hade hon uträttat?
Intet, intet!...
Allt det hon i ensamma stunder under de långa uppväxtens år med klappande hjerta sagt sig sjelf, att hon ville kämpa för till det sista, det skulle nu sägas af andra munnar, mera modiga och mera värdiga än hennes, och alla de föresatser, hon lofvat sig sjelf att realisera, när hon kom upp till Stockholm, in i lifvet, för dem hade hon knappast lyft en hand.
Intet, intet!
Och det enda, som kunnat rädda henne, som kunnat binda samman alla de spridda styckena i hennes väsen till en hel, fast menniska – kärleken till Kurt – åh som en vettvilling hade hon svikit den.
Och nu skulle hon begynna sin bröllopsresa ...
Sin bröllopsresa?
Det var en lek, som hon och Kurt brukade leka den tiden, den lyckliga tiden.
Hon satt i hans knä, och han höll sin arm om hennes lif och då, medan deras ögon hvilade i hvarandra, brukade de säga: »nu resa vi», och deras hjertan dunkade häftigare mot hvarandra.
»Vi resa, vi sitta i kupén, unga herr
Alm och hans fru, tåget går ...»
Och nu!...
Man hade hunnit in i en tunnel, och Hedvig for upp ur sina drömmerier, vid det att hennes man tryckte en het, sugande kyss i hennes nacke.
Ett stort sofrum i Inselhotellet i Constanz med Bodensjöns svallande vatten lurande som ett mörkt gap utanför fönstren, ett gap, i hvilket den röda lanternan på en ensam roddarbåt satte en hemskt lysande ljuspunkt ...
Hedvig ligger i den stora sängen, ser matt ut öfver rummet med alla dess reseffekter, spridda på stolar och bord, resehandböcker, olästa kappsäckar, uppdragna fodral, kläder här och hvar.
Ljusen i de höga stakarne fladdra och kasta ett svagt sken på all den banala, pösande och otrefliga lyxen i rummet.
Och regnet, som i forsar öser ner der ute, knäpper mot rutan med tunga droppar.
Hedvig känner sig så trött och så tung till mods.
Resan ifrån Offenbach öfver Schwarzwald har varit misslyckad, ty alla de vexlande landskap, som eljes synas från de spiralformigt uppåtbugtande jernvägslinierna, lågo svepta i dimma, tjock, så man kunde skära den med knif der nere i dalkjusorna, omslutande allt med sitt hvitgrå töcken ända upp till de högsta spetsarne, och luften slog fuktig och kall in i kupéerna.
Hedvig hade en släng af jernvägssjukan.
Det kändes, som hon ingen hvila kunde få, som satt hon ännu i en vaggon med skallrande fönsterrutor och matt ljus.
Hon var redan trött på att resa, att kuska ifrån stad till stad, att vakna i främmande rum, att ligga i främmande sängar, att trängas och bråka, att plugga Bædeker och Hendschel, att vara rädd att försumma sig, att gå in i orätt kupé, att blifva skinnad, att, att ...
Och särskildt sorgmodig var hon i qväll, emedan hon i dag måst skilja sig ifrån en ung målare, som alltifrån Hamburg gjort ressällskap med dem.
Och hela dagarne hade han sprungit med Hedvig i gallerier, på utställningar, på teatrar, ty konsuln, som sett allt förut, hade denna gång mera bestämdt koncentrerat sin energi på den gastronomiska afdelningen.
Hans tänke lefde i en enda oafbruten matsedel och vinliste-hallucination.
Så öfverlät han då åt sin unga kusin, den begåfvade landskapsmålarn, att visa Hedvig, hvad man borde se.
Och de tu hade haft det riktigt muntert samman, men i dag hade han tagit af till Paris, och hon var åter ensam med sin man.
Och der hon låg i sin alkov, tänkte hon på sin unga cicerone, – hvad hans skratt var muntert och ungdomsfriskt, hans lynne ljust, hans tänder hvita och hans lemmar smärta.
Och hon tittade in i rummet bredvid, der konsuln satt och skref hem.
Kors, hvad han såg litet verldsmannaaktig ut i qväll i illa tillknäpt nattrock, däst, tjock, ointelligent som någon pundhufvad hökare, som börjar på att lägga på hullet bland alla viktualierna bakom disken.
Och han skref, småsvor öfver ovädret, transpirerade.
Men Hedvig gömde i dåsig leda ansigtet i hufvudgärdens kuddar.
Herrskapet Wern har kommit hem igen, och redan gifvit en ståtlig invigningsfest i sin öfverdådigt eleganta våning vid Arsenalsgatan.
Klockan är snart fem.
Fru Wern väntar på sin man, der hon sitter eller rättare halfligger på en soffa i sitt lilla kabinett, hvarest en besökande knappast kan lotsa sig fram bland alla atenienner, lyxmöbler, byster och blomsterbord.
Och luften är tung der inne, det är en ständig heliotropdoft, som synes gömma sina välluktsmättade flöden bland gardinernas och portièrernas siden.
Fru Wern har läst, men nu ligger boken – en ny roman af frivolaste pariserfabrikat – nere på mattan, och hennes fina, långa, hvita fingrar leka tanklöst med pappersknifvens elfenbensklinga.
Sjuk och medtagen ser hon ut för resten, der hon ligger, hennes ansigte tycks åldradt, hennes läppar äro färglösa.
Så är hon också i långt framskriden grossess.
»Slut, slut,» säger hon för sig sjelf.
Det är ungdomen, hon menar.
Hennes ungdom är förbi.
Hon känner det likaså säkert, som någon hemlighetsfullt isande, skarp röst med obeveklig fasthet hviskat det i hennes öra.
Slut, slut – och hon låter parfym-duschens fina, doftande droppar falla med svalka på sin heta, värktyngda panna.
Och der hon med vidtöppna, uttryckslösa ögon stirrar ut genom vinkeln mellan gardinerna, ut på den motsatta husväggen, som stel, kall och grå skymtar i vinterskumraskets tröstlösa dunkel, har hennes hjerta blott en enda, innerlig önskan ... att det vore en son, hon nu led och ängslades för, en son, som med tiden skulle kunna uträtta mer än sin stackars mamma ...
I ELFTE TIMMEN.
Neej, din långa Satan!
Kom inte hit, säger jag, kom inte hit ...
Merde! ...
Jaså du sa’ det ...
Merde!...
Du vill känna på knifven, märker jag ...
Der din djefvul ...
Sacre nom ...
Smakade bra, hva?...
Är du nöjd nu ...
Stöp karlen?...
Neej!...
Likblek ...
Usch klibbigt, vidrigt, otäckt! ...
Så det dryper, droppe för droppe ner på kroggolfvet, rödt och varmt ...
Allsmäktige Gud i himlen, karlen är död ...
Död, död! ...
Mördad.
I väg! ...
Gendarmerna ...
De nalkas, de nalkas, de komma! ...
Jag hör dem ... Tramp, tramp! ...
Öfver Rue de la Liberté ...
Gud förlåte mig ...
Ner till hamnen ...
Rinner det något efter mig?...
Ångbåten går i qväll ...
Hvem känner den der i Sverge?...
Skynda ...
Ska’ de känna igen kaptensmössan?...
Tramp, tramp.
Fortare ... Gud, de stänga vägen, de gripa mig, de fatta mig ...
Fortare, fortare, fortare i Jesu namn ...
Tramp, tramp ...
Nåd ...
Här slog f. d. sjökapten
Hedenberg sin hand hårdt emot sängstolpen och reste sig med ögonen slutna och skjortan som en svettdränkt klut fastsmetad vid ryggraden.
Blek, dödligt förskrämd, ännu skälfvande under drömmens hejdlösa ångest for han upp ur sin slummer.
Den nyss flydda drömmen bredde fortfarande sin fantastiska slöja öfver allt ikring honom, och en skåpkant, som han såg midt emot sig, blef med gesimsstyckets snidade hörn till en lång, lång man i brunt, i tobaksbrun väst och snusbrun rock, en lång man med ett litet fult, grinande och förvridet ansigte, omgifvet af glesa röda polissonger, ett ansigte, som satt högt uppe på den gängliga, magra, tunna kroppen som en täljd krycka på spetsen af ett spanskt rör ...
Och de små mefistofeliska, grunda ögonen, de plirade så ondskefullt, så hjertlöst och så hånande emot honom, medan de tunna läpparna derunder logo ett sardoniskt löje, så oxeltänderna syntes, gula och vinstensbesatta ...
En frossattack skakade mannen i sängen som ett asplöf.
Hans hjerta dunkade.
Hans knän skallrade.
Han drog benen upp till bröstet och kröp lik ett mörkrädt barn i vanvettig fasa ner bland kuddarne, för att just, då hans hufvud maktlöst föll ner på örngottet, märka, att han ingenting sett – utom kanten af ett skåp.
Och under det han drog en matt liten suck af tillfredsställelse, såg hans öga, hur hvarje möbel i rummet efterhand antog sin hvardagliga skepnad – soffor, stolar, bord, hvad det nu var.
Med ens kom han i håg, att han bara hade drömt, att han helt beskedligt och lugnt låg i sin säng i Grand hôtel du Louvre et de la Paix i Marseille.
Det ansträngdt spända i anletsdragen gaf efter, jemnades ut.
En ljuf dåsighet mjukade upp hans lemmar.
Han lykte ögonen och försökte slumra, men det misslyckades.
Hans andhemtning var för knapp, för kort, och det pep, och det rosslade i bröstet på honom, som i ett dåligt instrument under en tölpig stämmares fingrar.
Förgäfves sökte han arbeta sig i sömn genom att följa tapeternas slingrande ornamentverk, genom att stirra sig trött på visaren, som med sirliga små hopp trippade urtaflan rundt å pendylen der borta på cheminéen.
Nej, omöjligt att sofva.
Och till råga på olyckan föll solljuset in genom persiennernas gräsgröna spjelor, satte glänsande rutor här och hvar på gardiner och mattor.
Gaf rummets godtköpsartade hotellyx, en vinnande relief af glädtighet och skar mot den sjukes svidande ögonlock i all sin sydländska, brutala ljusskärpa.
Kapten Hedenberg fattade sin bibel, läste halfhögt några sidor med sin pipiga, staccaterade astma-stämma.
Steg så upp och klädde sig.
Ett ögonblick tittade han ut på hotellgården, der rörelsen redan var i full gång med kommande och farande åkdon, med ilande, pratande, sittande grupper af olika nationaliteter.
Ty der inom hotellets ljusrappade byggnadsräcka böljade redan en verldsstads hela brokiga turistlif af och an.
Hotell-direktörn stod med händerna i byxfickorna i sin dörr, och portiern med händerna i livré-rocken i sin.
En kypare i svart frack och trådvantar spetade lätt på tåspetsarne som en premier-dansör tvärs öfver gårdens asfaltläggning, medan han, lika omsorgsfullt som en gudmor kånkar på ett lindebarn, på armen bar en dammig rödvinsbutelj, sorgfälligt insvept i en serviette.
Några resande i ljusa rockar och ljusa polissonger vandrade ut genom porten med resehandböcker i derby-handskarne.
Och hotellets gröna papegoja fläkte ut med vingarne, helsande den bortrutschande omnibusen med sitt eviga, monotona:
»au revoir» ...
Hedenberg gick framåtlutad, hostande, harklande, med sin plaid öfver axlarna in i rummet bredvid.
Der satt hans trettonåriga dotter vid kaffebordet.
»Godmorgon, far!» ropade hon honom till mötes, då han steg öfver tröskeln, »godmorgon, godmorgon!»
»Godmorgon, kära Signe,» svarade fadern och strök med sin magra, ådriga hand öfver flickans hjessa.
»Är du redan färdig?
Då har du väl knapt hunnit sofva ut ordentligt?»
»Joo bevars!»
»Nå det var bra det! ...
Men säg mig, hur känner du dig här i Marseille, min unge?
Kry? ...
Hm, hm, inte någon bra färg på kinderna det der!
Hur står det till min käraste lilla flicka?»
»Joo tack!
Jag är inte så dålig i dag.
Men du sjelf, pappa, hur har du sofvit i natt?»
»Åhjo! ...
Så der temligen!»
»Pappa, pappa, hvarför säger du så?
Jag hörde dig ju hosta och harkla så länge i natt.»
»Betyder ingenting, kära du, ingenting!
Men du låg då vaken, du också?»
»Ja, jag kan inte hjelpa det!
Jag måste säga det, fast jag vet, att det gör dig ondt ...
Jag hade så svårt att andas, så tungt på bröstet.
Jag fick lof att stiga upp och gå af och an på golfvet.»
Med gråten i halsen och darrande läppar smög flickan sig intill fadern, och han slog sin arm om hennes lif, sökte lugna henne med sin smekning.
Och med en qväljande känsla af smärta, hvars etsande bitterhet kom igen stund efter stund, betraktade fadern sitt enda barns aftärda, brådmogna anlete.
Hennes ögon hade en skarp, glasartad glans, hennes kindkotor stucko ut och hakan sköt, snipig och hvass, fram öfver det platta, insjunkna bröstet.
Eljes påminde de rätt mycket om hvarandra, far och dotter, som de stodo der sida vid sida: samma släta, bruna hår, samma bugtade, köttiga mun, samma raka näsa med darrande näsvingar, och den gemensamma sjukdomen hade gifvit dem ett ändock större slägttycke genom att sätta snarlika, onaturligt röda fläckar på bådas kinder – som efter en illa gjord sminkning, genom att breda samma genomskinligt hvita hudkarnation öfver ansigte och händer, samma blåaktiga, förfrusna färg på läpparne ...
Hedenberg böjde sig ner, kysste barnet på pannan och hviskade henne i örat med sakta mumlande röst:
»Stackars min lilla flicka! ...
Stackars du ...
Men säg mig en sak, Signe ...
Svara mig uppriktigt?
Bad du i går qväll din aftonbön med uppmärksamt sinne?»
»Ja far, jag bad för dig, mig och alla.
Och mor läste ett kapitel i bibeln för mig, innan jag lade mig.»
»Rätt så, kära Signe! ..
Fortsätt du bara – och den gode, rättvisa guden deruppe, han skall nog hjelpa dig och göra dig frisk här nere i solvärmen ...
Säg, barnet mitt?»
»Joo, far!» svarade flickan skygt och stirrade frånvarande rakt framför sig med sina brännande, febersjuka ögon.
»Är mor och hör efter en läkare?»
»Ja, men hon skulle komma strax igen.»
»Jaså ...»
I det samma slogs dörren upp och fru Hedenberg trädde in.
Det var en lång, mager qvinna om några och tretio år, med skarpa, hökaktiga anletsdrag, tunna, hoppressade läppar och slätt, vaxgult hår, så blekt att det ej ens märkbart stack af mot ansigtets färglösa marmorteint.
»Doktorn skulle komma fram på förmiddagen,» började hon.
»Och direktören lofvade att sända efter en skicklig ...
Robida, tror jag han skulle heta.»
»Nå, det var ju bra!
Tack ska’ du ha Berta!»
Hedenberg smekte fortfarande Signe, men helt mekaniskt, det kunde man sluta af liflösheten öfver de stora, irrande pupillerna.
Till sist tycktes flickan märka det sjelf.
Gick fram till fönstret.
»Jag tror, jag går in till mig,» sade Hedenberg efter en stund ... »Jag är så trött! ...
Följer du med Berta?»
»Ja, men hvad skall Signe taga sig till under tiden?»
»Jag tänkte skrifva till mormor.»
»Såå!»
»Ja gör det du, min stumpa!
Och adjö då för en stund, Signe lilla!»
»Adjö, pappa!»
Men medan flickan satt nedlutad öfver sitt papper och med det samvetsgranna allvaret hos en ungmor, som skrifver betyg för sin första jungfru, stafvade ihop sitt bref, började
Hedenberg och hans hustru sakta samtala i rummet bredvid – han utsträckt på sängen, hon sittande i fönstersmygen med virkningen i skötet, hufvudet nerböjdt, nästan stödt mot knäna i en underligt forcerad ställning.
»Tänker du sofva, Fredrik?»
»Nej, det lär väl inte gå.»
»Åh, försök!
Du låg ju vaken hela natten nästan.»
»Trodde du då kanske, att jag skulle kunna sofva här ... i Marseille?»
Det brann fram en hemsk eld i Hedenbergs ögon.
Han vred spasmodiskt sina fingrar.
Läpparne rörde sig.
»Nej, uppriktigt sagdt, det kan du nog ha rätt i, att jag inte hoppades,» svarade frun och satte händerna som afvärjande för ögonen.
»Sofva, sa du?
Sofva?
Inte sofva!
Jesses nej!» fortsatte Hedenberg allt mera upprörd, skälfvande i alla leder.
»Åh, hur vore det möjligt!
Då jag, bara jag en sekund sluter ögonen, ser hans hufvud böja sig öfver mig, sårigt, blödande ...
Som en dödskall hand med fingrarna långa, vissna grep efter mig, och bara den snuddade vid min kropp, var det som ville allt förruttna.
Bölder slå upp på armar och ben, ... usch det dryper af var.
Lemmarne svullna, blifva till dödkött!...
Gud i himmelen, jag står inte ut längre ...
Herre förbarma dig, Kriste förbarma dig, ty ... jag ... står ... inte ... ut ... längre.»
Och han han föll i konvulsivisk gråt.
Slet snyftande sitt hår.
Bet stånkande i kuddvaret.
Men frun i fönstersmygen, den arma, magra, darrande qvinnogestalten der borta föll med slapt nerhängande armar allt mera samman som ett paket kläder utan styrsel.
Hvi vardt hon så stum?
Hade hon då inte ett tröstens ord att säga honom?...
Åh, en dag af mitt lif för ett enda sådant, lisande, läskande, läkande som en blick från ett kärleksfullt öga, välgörande som ett handslag af en vän!
Men intet kunde hon hitta, intet.
Nej, borta voro de alla, medkänslans ord, borta, utplånade från hennes själs tafla, förtorkade i hennes gom, borta.
Och medan mannen krampaktigt vred sig af och an på sitt läger, varseblef hon med större tydlighet än eljes den syn, som nu i åratal varit hennes lifs mara, som räddningslöst förstört hennes tillvaro ...
Ja, skrika för full hals ville hon, så klart såg hennes uppjagade fantasi, hur hennes man gaf den der fransmannen dödshugget ...
En mördare, hennes man, hennes barns far en mördare! ...
Så var det, och just här i Marseille hade det skett.
Ett sjömanskafé vid hafsstranden bortom judiska kyrkogården ...
Värden är nere i källaren efter en frisk flaska Limonade gazeuse.
Hedenberg öfverlastad.
Ensam derinne, så när som på en, som dricker absinth ...
Kommer i gräl med absinthdrinkaren, en lång, mager en, med grinande ansigte, röda polissonger och gula tänder ...
Ett ögonblicks verk ...
Der ligger han med Eskilstuna-klingan till fästet tryckt in i hufvudet ...
Just öfver näsroten ...
Och så springer Hedenberg ...
Gud, hur han springer ...
Och en timme efteråt går ångbåten ...
Och der hon halflåg i sin stol och slött följde turkiska mattans mönster, flögo de förbi för hennes trötta, uttryckslösa öga, och de mulna dagarnes jemntunga, grå-gråa syner, ty sådana hade de varit ett decennium redan, alla hennes lifsdagar, glädjelösa, hopplösa.
Ty icke en stund var det, som de gamla, aggande tankarne upphörde att stinga, icke en stund, allt sedan han kom hem den der våren så förändrad, blek, skygg, staplande på målet, som rörd af ett slag, och hon måste stycke för stycke locka ur honom hans hemlighet, tills den hemska sanningen grinade emot henne i all sin förfärande ryslighet ...
Men sedan den stunden var det, som en tredje flyttat in i huset, en tredje, som verlden icke fick märka, men som dock blef hela hushållets despotiske, oblidkeligt pockande tyrann.
Och den tredje, det var han der ifrån Marseille, mannen med den långa gestalten, som lik en brun jättemask tycktes kunna räcka från golf till tak, mannen med det förvridna anletet och det gapande såret i pannan, som kom deras blod att stelna i besinningslös rädsla, värre än den, den grufligaste skråpuksfysionomi, värre än den, som dödskallen med de glödande eldkolen i de tomma ögonhålorna, kunde ingifva några barn, lemnade allena i dunklet i vintereftermiddagens mörkskuggade skymningstimme.
Och nådig herr den tredje, han var morgonkry, han.
Upp ur sängen steg han på samma gång som de och förstörde deras dag genom att lägga sin dödskalla, knotiga benrangelshand mellan deras, då de helsade godmorgon på hvarandra ...
Han satt mellan dem vid middagsbordet och jagade med ett hångrin bort det minsta glädtiga lilla infall, som ville bryta måltidstimmens pinsamt åtdragna, enerverande tystnad.
Gjorde maten bäsk, vinet surt ...
Och när det kom främmande, då ville han nog också bidraga till förnöjelsen.
Ty i aflägsna vråars mörka skymundan lurade han, gläntade i dörrar, kikade genom nyckelhål och fylde deras sinnen med en vanvettig ängslan, som lät deras hjertan dunka som i kramp ...
Och i nattens stillhet, då mörkret eljes kärleksfullt kastade sitt täckelse öfver allt elände och all sorg, smög han sig oblygt in i alkoven, der de lågo mun emot mun och hjerta mot hjerta, och mellan skallrande tänder i klapprande käkar utan tandkött framhväste han sin hesa hämde-förbannelse öfver mannens säd och qvinnans lifsfrukt, en förbannelse, som kom deras kroppar att skälfva mot hvarandra i iskyla, skälfva i minsta fiber af deras kött, saliven att förtorka i deras munnar, och deras bultande tinningar att fuktas af kallsvett ...
Så hade sjukdomen kommit oblidkelig, oafkastelig, slående med krämpor och kraftlöshet både far och dotter.
Bröstsjukdomens frön, som länge legat och grott i hans slägt, slogo ut under dessa år af beständig själsspänning, ångest och förtviflan, och der låg han nu, stungen af värk, sömnlös, förstörd ...
Men allra mest, allra gränslösast grämde hon sig för barnets skull, deras enda, oskyldiga.