Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
vill sålunda icke göra sig skyldig till det vanliga felet att utsträcka
en nyligen gjord upptäckt till allt för vidsträckt område; och därför har han.96
särskildt på detta sätt velat skilja suggestionen från dess närmaste samarter inom de mänskliga funktionerna, driften och instinkten.
Men äfven med en sådan begränsning återstår så mycket af suggestion särskildt i uppfostrarens inflytande på de unge, att suggestionens pedagogiska betydelse-förtjänar det allvarligaste uppmärksammande.
Hvilket läraren vet eller icke vet det, så gifver han oupphörligt genom sina ord och handlingar sina lärjungar suggestioner.
Men många felgrepp i hans verksamhet bör kunna undvikas., om han inser sitt inflytandes verkliga art och sålunda t. ex. ej tager för ett frivilligt okynne af lärjungen, hvad blott är ett ofritt suggestions-resultat.
Ett afsiktligt användande af suggestionen bör också kunna öka dess betydelse i uppfostrans tjänst.
anför flera för denna fråga upplysande exempel, som det emellertid blefve för långt att här referera.
Den pedagogiska suggestion, som dr. Lehmann talar om, är alltigenom en suggestion, som mottages i vaket och normalt tillstånd.
En annan fråga är den, om suggestion under hypnotisk sömn kan och bör användas i pedagogiskt syfte.
Redan länge har denna fråga särskildt i Frankrike ådragit sig stor uppmärksamhet; och de fläste, som därom yttrat sig, hafva besvarat den jakande.
Faktiskt är, att lika väl som man kan afvänja en drinkare från hans last genom hypnotisk suggestion, lika väl kan en vanartig skolpojke på samma sätt förvandlas till en flitig och uppmärksam lärjunge.
Detta är i Frankrike genom flera experiment ådagalagt.
Men måhända innebär hypnotiserandet, om det ofta och länge upprepas, vissa faror för patientens nervsystem och möjligen äfven hans viljekraft; och den pedagogiska hypnotiseringen tillrådes därför endast såsom en sista resturs, då alla andra medel visat sig overksamma.
Å redaktionens bord ligga därjämte: Den svensk-norska unionen.
Uppsatser och aktstycken, utgifna af Oscar Alin.
Frågan om norska grundlagens " normalexemplar ".
— Stockholm, P.
A. Norstedt &amp; Söner 1891.
D: r Martin Luthers Lilla Katekes, öfversatt af Oscar Bensow.
— Stockholm, R. Blædel
&amp; C: o. 1891.
0,25.
Lifvets fiender.
Befättelse af Oscar Levertin.
— Stockholm, Alb.
Bonnier 1891.
Kr 2.
Efter tillförlitliga källor och personliga iakttagelser
af J. Stadling.
1,75.
Auswahl ans der neueren deutschen Litteratur mit Anmerkungen herausg.
v. E.
G. Calwagen u.
K. A. Melin.
Die Journalisten von G. Freytag.
— Stockholm, Hugo Geber 1891.
1,30.
Soldater af P. Fr.
Rist.
Öfvers, fr. danskan af Ernst Lundquist.
Stockholm, Hugo Geber 1891.
2,75.
Styrke af Helge Röde.
— Köbenhavn, Gyldendalske Bogh.
I förra häftets teaterrevy sid 57 rad.
20 nedifrån står: setat; läs: spelat; sid. 60 rad.
19 nedifrån står; Morrins; läs: Monins.Något om krigföring.
Då man tänker på nutidens kraftfulla och snabba krigföring, hvilken icke går ut på mindre än fiendens krossande, så att han nödgas foga sig efter vår vilja; när man ser, huru masshärarna till uppnående af detta mål rastlöst marschera dag efter dag, i köld och snö lika väl som under en glödande sol, hvilka sträckor de på en kort tidrymd lemna bakom sig, och huru de efter några veckor flytta kriget midt in i fiendens land och icke sällan föreskrifva honom fredsvillkoren i hans egen hufvudstad, så förvånas man öfver, att krigen förr kunde draga ut i åratal, att trettioåriga eller sjuåriga krig alis voro möjliga.
Förklaringsgrunden härtill ligger i de från våra alldeles skiljaktiga politiska och samhälleliga förhållanden, under hvilka krigen fördes, och i sammanhang därmed i den olika uppfattningen af krigets ställning till dessa förhållanden.
Ännu under trettioåriga kriget hade kriget vanligen karaktären af en uteslutande våldshandling.
Man gjorde föga skillnad mellan den fientliga hären och det fientliga landets befolkning; man lät vapnen hafva sin gång mot den ena som mot det andra, och hela bygdens gagnlösa sköflande var en loflig sak.
Underhållet öfverlemnades ofta åt soldaten själf, med anledning hvaraf fullkomlig torghandel anordnades i lägren.
Då intet fanns att köpa, eller då ordningen och tukten icke så noga öfver-vakades, tog soldaten med våld, hvad han behöfde och litet till, och det, som icke kunde bortföras, förstördes vanligen.
Att hela krigsskådeplatsen härigenom småningom blef en ödemark, är allt för tydligt, och denna sköfling inverkade äfven ytterst ofördelaktigt på krigsrörelsernas anordnande, då " första vilkoret vid hvarje dylik ju måste vara, att hären kan lefva.
Vi finna också, huruledes de flesta krigsrörelser denna tid utgjordes af enskilda krigståg, ofta utan bestämdt syfte, hvilka mången gång ledde till ett slag.
Om än den ena parten här blef krossad, ty man genomförde ännu slagen med full kraft, så mäktade den segrande till följd af underhållssvårigheter eller andra hinder icke draga full valuta af sin seger, och så småningom utjämnades åter förhållandena.
Häraf förklaras krigens långvarighet.
Från denna regel gör Gustaf II Adolf emellertid ett lysande undantag.
Han planlade sin härs underhåll, han förde kriget mänskligt, och härigenom blef det honom möjligt att utan hinder kunna utföra sina
Svensk Tidskrift i8pi.
7I02
NÅGOT OM- KRIGFÖRING.
väl anlagda krigsplaner, och vann han ett slag, så förstod han äfven att samla in frukterna däraf.
Vid öfvergången från I7: e till i8: e århundradet pålades krigföringen en helt ny prägel genom dess intvingande under alldeles nya rättsbegrepp.
Hade härarna förut plundrat och röfvat, hvar de drogo fram, sä.
uppställde man nu såsom förstå grundsats, att de icke alis fingo ligga krigsskådeplatsen till last, att de i krig som i fred skulle underhållas omedelbart af regeringen.
Denna falska humanitet, som ledde till förplägningen uteslutande ur magasin och därigenom till krigens utdragande på längden, hade sin grund i tidens politiska uppfattning och i härarnas sammansättning.
Om man undantager förhållandena till Turkiet, så försvunno de stora politiska målen ganska snart efter trettioåriga krigets afslutande.
Regenterna ansågo staterna mer eller mindre såsom sin enskilda tillhörighet, och de dynastiska intressena blefvo allena bestämmande i politiken.
Man sökte sin styrka i förbund med främmande makter; diplomaterna uppgjorde krigsplanerna med hänsyn först och främst till bundsförvanterna, i synnerhet sådana, som kunde betala höga subsidier, och dessa planer gingo ofta ut på föga annat än att beröfva fienden bundsförvanter.
Att obeslutsamhet och långsamhet i krigföringen skulle blifva följden häraf, säger sig själf.
Fiendens tillintetgörande var ingalunda heller krigets måL Det skulle allt för mycket rubbat den för alla regenter viktiga politiska jämvikten.
Man ville endast till en viss grad försvaga sin motståndare och gifva uttryck häråt genom eröfringen af en provins eller en fästning.
Furstarna ansågo sig dessutom till en viss grad solidariska, och medlet för maktens upprätthållande låg främst i de af statskassan underhållna, dyrbara värfvade soldaterna, hvarför man visst icke åstundade tillintetgörandet af desse.
Allt gick sålunda ut på att endast rubba motståndaren så mycket, som erfordrades för uppnående af det obetydliga politiska målet.
Med den långsamhet i krigföringen, som blef följden af allt detta, och med de långa uppehållen på samma ställe, som däraf alstrades, hade det varit omöjligt att underhålla härarna af krigsortens tillgångar.
Då härarnas sammansättning till stor del af löst värfvadt folk dessutom gjorde det till en nödvändighet att hålla dem väl tillsamman, kunde man icke heller sprida dem öfver ett större område för att därigenom bättre tillgodogöra sig tillgången på underhållsmedel.
Man måste på grund häraf tillgripa magasinsförplägnaden, men man hade icke behöft bygga uteslutande på denna, om icke den falska hänsynen till landet och befolkningen saint truppernas ställning till regenten föranledt detta.
Då trupperna i själfva verket voro kontraktsenligt fästa vid regentens person, kunde de för sitt arbete, sin själfuppoffring göra anspråk på säkert underhåll, och detta kunde endast magasinen lemna.
Tröt underhållet, så glesnade snart leden, och de missnöjde kunde alltid räkna på att blifva väl mottagna hos fienden.I02 NÅGOT OM- KRIGFÖRING.
Vanligen gick man vid ett krig, som skulle föras anfallsvis, till väga på det sätt, att man vid den gräns, från hvilken anfallet skulle utgå, upplade stora magasin, företrädesvis i fästningar, på det de skulle vara skyddade.
Då nu hären efter fullbordad samling satte sig i rörelse, var den försedd med proviant — egentligen endast bröd — och hafre för nio dagar, hvaraf tre dagars förråd bars af manskapet och sex dagars fördes på fordon.
När detta förråd tog slut, måste det ersättas af nytt, som kördes fram från magasinen.
Det säger sig själft, att antalet härför erforderliga fordon växte, i samma mån hären aflägsnade sig från magasinen, och samtidigt ökades äfven möjligheten för fienden att afskära tillförseln / Då man icke heller vågade göra alldeles slut på sina medförda förråd, utsträckte man sällan rörelsen mera än fem eller sex dagsmarscher (på omkr. 15 — 20 km.
) från magasinen, hvarefter man stannade för att anlägga nya magasin, och först när dessa blifvit fyllda genom köp, leveranser eller framforsling från de förra, när så väl de gamla som de nya magasinen voro tryggade medelst kvarlem-nande af en tillräcklig truppstyrka, och sedan nya bagerier äfven blifvit anlagda, kunde hären göra en ny ansats framåt.
Försvararen sökte ingalunda att genom ett kraftigt motanfall kasta den försagde angriparen tillbaka.
Han bands själf af sina magasin, om ock icke i samma grad som den andre; han inskränkte sig till mindre eller större företag mot fiendens förbindelser för att mera genom att hota än verkligen anfalla dessa göra angriparen betänksam och förmå honom stanna.
Man hade dessutom en mystisk vördnad för befästa ställningar.
Tog försvararen plats bakom en sådan, vågade motparten icke anfalla honom.
Genom alla dessa samverkande omständigheter förlorade krigföringen ali kraft.
När man ändtligen fått klart för sig, hvar och huru man skulle angripa motståndaren, så utbredde man sig utefter en orimlig front, ty man vågade icke blotta någon för fienden tillgänglig del af sitt område, till följd hvaraf krafterna splittrades och öfverlägsenhet knappast kunde beredas på något ställe.
Kommo de båda motståndarne slutligen i beröring af hvarandra, så sökte de öfverlista hvarandra genom manövrering, hvilken gick ut på hot mot förbindelserna, och kunde man härvid ytterligare skrämma fienden genom fristående afdelningar, som utförde dylikt hot närmare hans landamären, så var det så mycket bättre.
Hela fälttåg gingo på detta sätt om utan afgörande, och då vintern nalkades, gingo båda parterna enligt tyst öfverenskommelse i vinterkvarter, för att börja om på samma sätt nästa vår.
Sällan afbrötos de trånande händelserna af slag.
Utgången i dessa var alltid oviss, men att de kräfde stor insats af folk, var så mycket vissare, och detta folk var dyrt att anskaffa.
Därtill kom, att äfven den segrande hade ganska ringa nytta af till och med den mest lysande seger.
Då han icke kunde följa långt efter sin besegrade motståndare, var det jämförelsevis lätt för denne att återsamla sina krafter, och-den segrande hade just intet vidare mål.
Vanligen inskränkte han sig till belägringen af en fästning, och under det denna utfördes, ändrades icke sällan förhållandena.I02
Sådant var i stora drag förloppet af krigen under 1700-talet, och preussarnes fälttåg * i Frankrike 1792 utgör det mest talande vittnesbörd härpå.
Sedan hertigen af Braunschweig kringgått Dumouriez och endast behöfde slå till för att afgöra fälttåget, inskränkte han sig vid Valmy till en kanonad utan verkan och vågade icke följa efter sin fiende för att icke längre utsträcka förbindelsevägarna, hvarigenom hela fälttåget misslyckades.
Preussarnes fälttågsplaner och åtgöranden 1805 och 1806 voro den sista karakteristiska yttringen af samma förvända åsikter.
Man splittrade här sina krafter på alla möjliga håll och trodde sig i * november 1805 genom en uppställning vid Main kunna utöfva ett sådant tryck mot fransmännens förbindelser, att Napoleon skulle nödgas släppa taget i Mähren, dit händelsernas tyngdpunkt blifvit förlagd.
Från denna slentrianmässiga krigföring gifvas dock några undantag, om de också icke äro många.
Karl XII förde sålünda kriget på helt annat sätt än hans samtida, och att han icke inskränkte sig till korta vägar, veta vi mer än väl.
Prins Eugens af Savoyen kringgående rörelse kring Mantua och framryckning till Turin 1706 var väl planlagd och utfördes hastigt, och likaledes förstod Fredrik II mången gång att genom ovanliga förplägnadsanordningar påskynda sina rörelser, hvilket särskildt var fallet vid hans .marsch till Sachsen och därifrån till Schlesien 1757.
Synnerligen betecknande för tidens trångbröstade åskådningssätt äro ett par händelser från 1806 års krig i Sachsen.
Under den kalla natten mellan den 11 och 12 oktober saknade trupperna vid preussiska hufvud-hären bränsle så väl för att värma sig som för att koka, enär deras öfver-befäl icke ' vågade tillgripa något af de stora vedtrafvar, som voro hopade tätt invid deras bivuakplatser, förr än soldaterna den 12 på aftonen här och hvar började fälla träd.
Ungefär samtidigt saknades foder för hästarna, under det man skriftväxlade med storhertigliga weimarska regeringen om köpet af hafre från de ofantliga upplag, som funnos däraf i Jena, men innan man hunnit komma öfver ens om priset, voro fransmännen öfver en och togo alltsamman utan vidare.
Då de preussiska trupperna efter slaget vid Auerstädt två dagar fullständigt saknat lifsmedel och under tredje dagen anlände till en rik by, lät prins August af Preussen rekvirera lifsmedel, såsom det nu göres öfverallt, men bönderna upphäfde ett väldigt klagoskri öfver en slik våldsbragd, och en gammal officer gjorde vredgad prinsen lifliga föreställningar om det för preussiska hären nedsättande och för dess anda skadliga i ett dylikt rofsystem.
På hela denna falska uppfattning af kriget gjorde Napoleon I ett plötsligt slut, sedan den stora franska revolutionen med dess samhälleliga omstörtningar banat honom vägen.
Det var icke längre för envåldskonun-gens intressen, som de franska härarna drogo i fält; krigen blefvo åter nationella, och under sådana förhållanden hyste fransmännen inga betänkligheter att låta kriget föda kriget genom att för härarnas underhåll använda enskild egendom, hvarigenom dessa kunde lefva af krigsortens till-I02 NÅGOT OM- KRIGFÖRING.
gångar och sålunda blefvo mycket friare än förut i sina rörelser.
Det allmänna uppbådet eller konskriptionen ställde tillräckligt med folk till krigsstyrelsens förfogande, hvadan man icke behöfde hushålla därmed på samma sätt som förut.
Krigföringen underlättades i högsta grad genom det nya sätt, på hvilket penninge- och affärsväsendet ordnades, hvarigenom för kriget erforderliga medel kunde anskaffas, utan att de förut behöfde vara upplagda i,fyllda skattkammare.
Allt detta inledde krigföringen på alldeles nya banor, möjliggjorde en betydlig ökning af härarnes styrka, tillät att dela dem under rörelserna och att utsträcka dessa på långa håll.
Allt var dock så nytt, att man ännu icke kunde vänta några genomgripande förändringar, och i själfva verket skilde sig ledningen af de första revolutionskrigen föga från den föregående tidens krig.
Det var den unge general Bonapartes fälttåg i Italien 1796, som öppnade vägen för ett nytt tidehvarf i krigskonstens utveckling.
I stället för det pinsamma fasthängandet vid magasinen, i stället för tveksamheten och de obetydliga målen ryckte han med kraft på sin motståndare, utdelade hugg på hugg mot dennes enskilda delar och förföljde eller kringgick dessa, så att han ganska snart stod i hjärtat af fiendens land.
Ännu mera blef detta fallet under de följande fälttågen, och de mästerligt ledda slagen vid Austerlitz och Jena afslutade hvar sin djärfva, i stort anlagda krigsrörelse och sträfvade till intet mindre än fiendens fullständiga krossande, hvilket mål också nåddes.
Napoleons fiender lärde sig emellertid småningom hans krigssystem, och denna tids tvänne största militärförfattare, fransmannen Jomini (som 1813 öfvergick i rysk tjänst) och preussaren Clausewitz, hafva på ett öfverlägset sätt utvecklat detsamma.
Den senares landsmän hafva sedermera sorgfälligt studerat detta system, och 1866 och 1870 årens krig utgöra vittnesbörd om dessa studiers noggrannhet.
Den nutida krigföringen utmärkes framför allt genom kraft och beslutsamhet.
Kriget har till mål fiendens fullständiga besegrande, hvarvid den numeriska öfverlägsenheten blir af allt större betydelse.
Krigföringens förnämsta mål är att skaffa sig öfverlägsenhet först och främst på hela krigsskådeplatsen och sedan på den afgörande punkten, hvarefter hon söker slaget och, sedan detta vunnits, oförtrutet fortsätter rörelserna^ tills krigets mål ernåtts.
För att närmare förklara detta, torde det vara på sin plats att följa ett krig under dess vanliga förlopp.
Sedan de diplomatiska noterna tilltagit i skärpa och den utmanande kanske gifvit ökad kraft åt sina fordringar genom vidtagande af truppsammandragningar, afgifver han vanligen ett ultimatum.
Besvaras icke detta inom utsatt tid på önskadt sätt, så är kriget färdigt, äfven om särskild krigsförklaring därefter icke skulle afgifvas.
Ser den utmanade ingen möjlighet att undgå kriget, kan han förekomma sin fiende genom krigsförklaring, och man har äfven sett krig, som öppnats utan dylik förklaring, såsom Rysslands mot Sverige 1808.I02
Krigsförklaringen åtföljes omedelbart af härens uppbringande till krigsstyrka, af dess mobilisering, så vida denna icke redan utförts eller blifvit satt i gång.
Riksdags sammankallande blir vanligen nödvändigt, om dylik icke är samlad, för erhållande af erforderliga penningemedel.
Den första rent militära åtgärden, som åligger krigsledningen, är uppgörandet af fälttågsplanen eller af det utkast, enligt hvilket krigsrörel-serna till en början skola ledas.
Sådana storartade fälttågsplaner med en rad af invecklade fall, hvilka föregående århundrade så ofta hade att uppvisa, och som ännu lades till grund för de stora koalitionskrigen mot Napoleon, men då bragtes på skam genom hans våldsamma motåtgärder, kunna icke längre komma i fråga, ty de skulle korsas af fiendens mot-rörelser likasom under Napoleons tid och icke kunna bringas till utförande.
En ledande tanke för krigets förande måste dock vara uppgjord och innehålles just i fälttågsplanen.
Denna uppställer följaktligen ett allmänt mål för rörelserna, på grund hvaraf platserna bestämmas för truppernas samling, meneden kan i sina enskildheter sällan sträcka sig längre än till den första sammandrabbningen med hendén, emedan förhållandena därefter oftast mer eller mindre ändras.
Nödgas man upptaga kriget försvarsvis, kan fälttågsplanen eller, om man så vill kalla den, försvarsplanen icke angifva annat än stridskrafternas samling på vissa så belägna platser, att de skydda landets viktigaste punkter och de farligaste anmarschvä-garna, på samma gång möjlighet beredes att med så stor styrka som möjligt falla öfver fienden i ett gynnsamt ögonblick för att därigenom bringa honom i efterhand.
Fälttågsplanen kan uppgöras långt före krigets utbrott, men hålles naturligtvis hemlig.
I fälttågsplanen bestämmes bland annat äfven operationsbasen, hvarmed man betecknar den sträcka eller den del af ett land, från hvilken hären kan draga sina hjälpkällor och förstärkningar, där den kan samla sig, därifrån den kan inleda sina anfallsrörelser, där den i nödfall kan finna en tillflyktsort, och där stödjepunkter finnas, som i händelse af motgång kunna bereda landet skydd.
Ämnar man föra kriget anfallsvis, förlägges operationsbasen tydligen till närheten af gränsen; måste man åter upptaga kriget försvarsvis, nödgas man förlägga basen mer eller mindre långt inne i landet.
Den största betydelse är att söka i dess förmåga att upptaga och bevara alla de stora förråd af persedlar, ammunition och lifsmedel, som hären ovilkorligen behöfver för att kunna bestå, ty om krigsorten aldrig så mycket tages i anspråk, förmår den dock icke lemna allt, hvad en stor nutidshär behöfver för att kunna lefva, och de öfriga behofven måste i alla fall tillgodoses genom tillförsel bakifrån.
Emellertid har operationsbasens betydelse, som var så ofantligt stor under föregående århundrade, under senaste tid minskats, enär det ökade järnvägsnätet gjort det möjligt att draga behöflig tillförsel omedelbart från det inre af landet^ hvarigenom hela den bakom krigsskådeplatsen belägna delen af det egna landet i själfva verket blir operationsbas.I02 NÅGOT OM- KRIGFÖRING.
När utgångspunkterna för krigsrörelserna blifvit bestämda, sker härens sammandragning vid de samma, den s. k. strategiska uppmarschen, och på dennas hastiga och lyckliga utförande äfvensom på rätta valet af uppmarschlinie beror till icke ringa del den vändning, kriget genast frän början kan taga.
Med tillhjälp af de täta och för militäriskt ändamål väl ordnade järnvägsnäten föras de väl-•diga härmassorna inom loppet af några dagar till uppmarschområdet.
Inträffa de här samlade före fienden, kunna de öppna rörelserna före honom och därigenom skaffa sig förhand genast från början.
Skulle ett felgrepp i uppmarschen äga rum, så kan detta, enligt hvad som yttras i preussiska generalstabens arbete om 1870 — 71 årens krig, knappast godt-göras under ett fälttåg.
De stora härmassorna med alla sina tillbehör låta sig nämligen icke förflyttas till en annan plats; de måste fram eller tillbaka från den, till hvilken de kommit, och råka de i en ogynnsam ställning till fienden, kan detta svårligen hjälpas.
Ar man icke herre öfver ställningen, må man därför tänka sig väl före och hellre draga upp-inarschområdet något tillbaka än att utsätta sig för att få det på orätt ställe.
Att tillräckligt skydda gränsen är i alla fall oundgängligen nödvändigt.
Preussiska härens sammandragning vid böhmiska gränsen 1866 och tyska härens i närheten af franska gränsen 1870 äro vackra bevis på, hvad man med god ledning kan åstadkomma.
Vid det senare tillfället fördes hela den för krigets början afsedda fälthären under loppet af tio dagar till krigsskådeplatsen.
Om möjligt ännu fortare kommer förflyttningen väl att ske i ett kommande krig, enär järnvägsnätet i hög grad utvecklats i alla länder under de ' senaste tjugo åren och järnvägarnas användande för krigsändamål öfverallt sorgfälligt studerats.
Samtidigt med den strategiska uppmarschen eller redan före densamma sättas alla vid eller i närheten af den hotade gränsen varande fästningar i försvarstillstånd, hvilket måste kunna ske mycket hastigt.
Så snart uppmarschen är fullbordad och härens underhåll betryg-gadt dels genom tillräckliga anstalter bakom den samma, dels genom erforderliga förberedelser för tillgodogörande af krigsortens tillgångar, så kunna krigsrörelserna taga sin början.
Den ene griper nu anfallet och går emot sin motståndare, under det denne, äfven om han ämnat gå anfallsvis till väga och kanske tagit en ansats därtill, blir kastad öfver på försvaret.
Handlar angriparen beslutsamt och rådigt, bemäktigar han sig initiativet eller försteget och bereder sig därigenom stora fördelar öfver motståndaren, men möjligheten är ingalunda utesluten för den försvarande att från början eller under händelsernas gång tillrycka sig initiativet, såsom turkarne gjorde under deras senare- krig med ryssarne^ fastän de icke förstodo att draga nytta af den gynnsamma ställning, som härigenom uppstod.
Målet för den anfallande, det s. k. operationsföremålet, är vanligen den fientliga hären, hvars anfallande och krossande han i främsta rummet eftersträfvat och den väg^ som härvid följes, eller den s. k. operationslrnien, förlägges helst så, att man träffar på fienden i en för honom ofördelaktigI02 NÅGOT OM- KRIGFÖRING.
riktning.
Har man väl gjort upp räkningen med fiendens här, falla hans landsdelar af sig själfva i angriparens våld och äro hans fästningar lätta att betvinga.
Endast om fiendens här är svår att komma åt eller besittningstagandet af någon ort, såsom t. ex. hans hufvudstad eller en viktig spärrfästning, är af synnerligen stor betydelse för krigets fortsättning, kan det vara befogadt att välja denna ort till första mål för rörelserna.