Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville icke alls vara.
De blommor, som vända sig mot solen hade icke glada dar, om solen vore borta.
Hastigt förändrande ton sade han småleende:
-- Celia lär finna, att jag lärt mig att säga komplimanger.
-- Lofva mig att hädanefter använda dem sparsamt -- sade jag.
-- Lofva mig att hädanefter vara en annan, än Celia är -- svarade Axel.
Kotiljongen slutade assembléen.
Följande dagen foro vi af till Mainola.
Clinton och Anna satte sig i en släde, kaptenen naturligtvis med sin fru i en annan.
Mig blef intet val öfrigt.
Jag måste sitta med Axel i den tredje släden.
Till min ledsnad måste jag medge, att så fort resan aflopp med Axel, hade den troligen icke aflupit med någon annan.
Han var glad och treflig, och använde ytterst sparsamt ... komplimanger.
Lilla Emma, som säkert haft mycket ledsamt, emottog oss med en barnslig glädje.
Men visst såg hon bra förvånad på Axel.
d. 12 Jan.
Axel har blifvit en stor favorit hos farbror och faster, -- så kallar jag nuförtiden kaptenen och kaptenskan.
Faster är förtjust i hans belefvenhet och artighet, farbror i hans »förmåga att kunna följa med,« samt hans qvicka infall.
Jag sjelf, huru må det vara med mig?
Naturligtvis fröjdar det mycket Celia, att den person, hon sjelf håller af, äfven blir afhållen af andra, dem hon håller af.
Personen vinner derigenom i ökad glans.
I går, då Axel icke var inne, roade det farbror att bry mig för honom.
Jag svarade så ogeneradt jag nånsin kunde, att jag verkligen höll bra mycket af Axel, och att jag dertill hade rättighet, då han varit min discipel.
Då sade farbror småskrattande:
-- Nu kom Celia att missäga sig.
Du sade att det var en rättighet, men menade säkert en skyldighet.
Jag rodnade, hvilket var förtretligt, emedan Clinton var i rummet.
Småstucken och i bryderi gick jag ut.
Snart mötte jag
Axel och Emma, som kommo från den rimfrostprydda parken.
Gud är mitt vittne, att jag vid denna syn tänkte: -- o, att småningom skulle uppvexa ett ömt förhållande mellan dessa två!
De tyckas skapade för hvarandra.
Emma gick i all stillhet bort, och lemnade oss allena.
Jag började tala om Emma, jag berömde, såsom jag det borde, mycket det lofvande trettonåriga barnet.
Jag ryckte fram med en invit på långt håll, huru passligt det vore, om Axel o. s. v.
Jag vågade icke ens härvid se på honom.
Han ljufva sonora röst hördes svara:
-- Jag förstår Celias mening, och jag tackar dig derför.
Celia talade som ur min egen själ; äfven hos mig har en sådan tanke trängt sig fram.
Men jag har tillbakavisat den.
När insekten en gång svedt vingarne på ljuset, så locka honom icke ens de klaraste stjernor af första ordningen; vid ljuset fäster sig insektens lif, tills det i döden släcks.
Dessa ord försatte mig i en onämnbar rörelse.
Jag tyckte mig gjort mycket illa, som framlockat sådana ord.
Jag skyllde på kölden och sprang i min kammare, der jag nu är.
Jag öfvertänker den djupa rörelsen i min själ.
Hvad skall den båda?
Är Celia skapad till olycka, till sin egen olycka, eller andras, dem hon håller af?
Men hvarföre tänker jag på olycka.
Skall någon sådan nödvändigt uppstå nu?
Att jag för Axel äger ett stort, altför stort värde, det vet jag.
Är min känsla icke tacksam derför, besvarar jag icke hans kärlek ... ack att jag måste använda detta ord ... då blir det olycka, Axels.
Besvarar jag den, skulle det så hända att jag besvarade den, hvem blir då den olyckliga?
Månne jag sjelf?
Men hvarföre tänker jag på olycka!
Lektionen med Emma var slutad.
-- Söta Celia, hvarföre har du blifvit så ängslig?
Du suckar så ofta, när du läser med mig.
-- Gör jag det?
Det visste jag icke af.
-- Vet Celia, vore jag några år äldre, så skulle jag sucka så ... för Axels skull.
-- Hvarföre just för Axels skull?
-- För han är så söt.
Om jag någongång i verlden blir gift ... det kan ju hända ... så ville jag, att det vore med en, som skulle likna Axel bra mycket.
-- På hvad sätt är då Axel så söt?
-- Så Celia kan fråga!
På allt sätt.
Han är emellanåt så rolig, och sedan igen så förståndig.
Han är också så karlaktig och duktig, när det gäller, och dessemellan är han så snäll och god.
Han skulle visst icke göra en mask förnär.
Och sist så är han så vacker, och det är ju också ändå någonting, det.
-- Det är märkvärdigt, huru många fullkomligheter hos Axel Emma hittat på.
-- Mycket märkvärdigare är det, att Celia icke hittat på dem.
Och ändå tänker Axel på ingenting så mycket, som på Celia.
-- Huru kan Emma tala sådant?
Huru vet Emma det?
-- Jo, ser Celia, jag har det af Axel sjelf.
Hvarföre tror Celia, att han så gerna är med mig allena; det är bara för att få i fred tala om Celia.
Han frågar mig så mycket om Celia, ja, allt möjligt frågar han.
Och när jag då berömmer dig, såsom alla måste göra, så blir han så glad, och om jag berättar något, som Celia sagt eller gjort, så hör han så uppmärksamt på, att jag är rädd han skall förlora andan.
Skulle jag icke veta, huru rysligt mycket Axel håller af Celia.
Ack, vet du, i går frågade han mig, huru lexan gått.
Jag sade då, att Celia varit nöjd med mig och kysst mig.
Då kom Axel till mig och stal, riktigt stal en kyss af mig.
Nog förstår Celia, hvarföre han det gjorde.
Jag blef ledsen på mig sjelf, för det jag så gerna åhört Emmas berättelse.
Derföre sade jag temligen omildt:
-- Men hvart vill då Emma komma med detta prat?
-- Jo, det skall jag säga.
Jag skulle vilja att Celia vore mera god emot Axel.
Celia tycks vara liksom rädd för honom.
Celia borde hålla af Axel lika mycket, som han håller af dig.
Åhå, vore jag i Celias ställe, nejminsann jag skulle låta en sådan gosse, som Axel är, vara så der.
Jag skulle hålla af honom så rysligt.
Och jag skulle äfven visa det.
-- Men, minns Emma, jag är ju hela fyra, fem år äldre än Axel.
-- Fyra, fem år äldre, hvad gör det?
Så mycket äldre var också mamma än pappa, och lycklig var pappa, så länge mamma lefde.
Jag minns ännu, huru de höllo af hvarann, och huru pappa gret, när mamma lades i kyrkomullen.
Hvad gör ålder!
-- När Axel blir så gammal som jag nu är, så har han glömt mig.
-- Glömt?
Du tror sådant om Axel.
Han kan ej glömma!
Han är den allrabästa.
Sedan Emma sagt detta, gaf sig barnahjertat luft i en ström af tårar.
Hade en engel ifrån himlen nedstigit som förespråkare för Axel, han hade dock icke kunnat vara vältaligare än detta barn, hvars späda fantasi, förgudande sitt föremål, altförväl röjde sin riktning, men hvars goda, oegennyttiga hjerta ändå glömde allt vid tanken på dens väl, som gifvit barnafantasin dess späda vingar.
Oemotståndligt bröto tårar sig väg ur källan af mitt hjerta.
De blandade sig med Emmas.
Klockan är icke mera än tre på morgonen.
Jag har stigit upp, för att uppteckna den dröm, som nyss väckte mig.
Minnet af drömmar förgår så lätt, om man icke griper dem på färsk gerning.
Jag var i en bergig skogstrakt, der träden voro så höga, så höga.
Clinton och Anna voro med mig.
Vi hade att gå uppför ett ganska brant berg.
Anna var mycket rädd och stödde sig ängsligt på Clintons arm.
Jag var icke alls rädd, och uppmanade dem blott att skyndsamt stiga på.
Hvart jag egentligen ville, vet jag ej, lika så litet hvad jag ville.
Likväl var det någonting ytterst maktpåliggande och vigtigt.
Småningom märkte jag att Clinton och Anna blefvo efter.
Likväl påskyndade jag mina steg.
Då jag åter såg bakom mig, fann jag att de, i stället för att vidare komma uppåt, gledo sakta nedföre och tillbaka.
Då ropade jag dem an.
De svarade med knappt hörbar röst, att de hade bättre att vara i dalen.
Då beslöt jag att icke mera plåga dem.
De fingo vara der de ville.
Jag tänkte icke på dem vidare.
Jag gick på oförskräckt.
Jag kom till bergets topp.
Toppen var bevuxen med granar i en stor cirkel.
Jag gick inom cirkeln.
Der stod Axel, och tycktes vänta på mig.
-- Ack, hvad Celia var god, som kom.
Nu får du se alla de rikedomar och skatter, som jag förvärfvat åt dig.
Sedan jag gått några steg fram vid Axels ledande arm, stannade jag tvärt.
Vår väg var afbruten genom en mörk håla.
-- Detta ser ut som nedgången till en grufva -- sade jag.
-- Det är så -- sade Axel -- fatta mod och sätt dig jemte mig i denna korg.
Vi skola fara nedåt.
Der fanns verkeligen en stor korg, som jag icke märkt.
Vi satte oss i den.
Den gick nedåt medelst ett vindspel.
Det var mörkt, stickmörkt.
-- Är du rädd för mörkret, Celia?
-- Ja, om jag vore ensam, men icke med Axel.
-- Det börjar väl äfven snart att ljusna -- sade Axel.
-- Huru djup är denna grufva? -- sporde jag.
-- Djupare än höjden af det berg, du klättrade uppför.
I detsamma började det ljusna.
Korgen sänkte sig alltmer, och ljuset tilltog.
Det började höras ett dån och ett skrammel, som tilltog i samma mon som ljuset.
Konturer af menniskofigurer började synas; de tycktes vara i en liflig rörelse och arbeta med kraft.
Bottnet af grufvan såg ut som en underjordisk stad.
Detta erbjöd en vacker och skön anblick.
Den öfvergick all föreställning.
Omsider stannade korgen på botten, och vi stego ur.
-- Nu skall jag visa för dig mina arbetare.
De äro indelta i tvenne klasser; men slafvar äro de alla.
Jag såg på arbetarene.
Alla voro de svarta och smutsiga.
-- Se noga på denna klass.
Den utgöres af sådana menniskor, som värderat det jordiska guldet högre än allt annat.
De hafva frivilligt gifvit sig till slafvar.
Deras lön är stor nog.
Jag åtlydde Axels ord.
Jag såg på första klassens arbetare.
De voro alla lika klädda, lika vexta.
Jag såg på deras anletsdrag.
Oaktadt svärtan såg jag, att äfven anletsdragen voro lika.
I hvarenda af dem igenkände jag ... Edvard.
Den Edvard, som jag fordom hade älskat i barnets inbillning.
Den Edvard, som öfvergaf mig, emedan jag var fattig på jordens guld, han, hvars otro icke kostat mig någon tår och ingen sorg, emedan min kärlek blott var ... inbillning; ja, denne Edvard stod der nu för mig, representerad i tusende olika och dock lika gestalter.
Axel gick ifrån dem, och förde mig till den andra klassen.
-- Se noga äfven på denna klass.
Den utgöres af sådana män, som, lika onda englar, kunna tjusa så det rena som det orena sinnet, men hvilkas makt blott grundas på ett fint bedrägeri.
De hafva nu äfven fått sin lön.
De äro mina tvångsarbetare.
Jag såg på den andra klassens arbetare.
I hvarenda af dem igenkände jag ...
Den Josef, som lik en ond engel demoniskt tjusat min själ, han, som jag öfvergaf, emedan han aktade det heliga ringa, Josef, hvars förlust kom verlden att gapa emot mig så tom och sorglig, emedan min kärlek ändå icke varit inbillning; ja, denne Josef stod nu der for mig i tusende olika och dock lika gestalter.
Ännu en tredje klass menniskor varsnade jag; det var qvinnor, handtlangerskor åt den andra klassens män.
Äfven de voro sinsemellan lika.
Jag vågade knappt se åt dem.
De ägde alla, äfven de, bekanta drag.
Axel gjorde ingen anmärkning öfver denna tredje klass.
Han tycktes icke ens märka den.
Han gick hastigt förbi, och drog mig med sakta våld åt ett annat håll, så att vi voro på ett visst afstånd.
-- Ser du, min Celia, dessa äro nu alla de, som lyda under mig.
Kom, skall du få se, hvad slafvarna hjelpt mig till.
Med dessa ord knackade han på bergväggen, som öppnade sig.
Vi voro i ett rum, stort som den största kyrka, och rikare prydd än någon sådan.
Taket, golfvet, väggarne voro af silfver och guld, som ormlikt ringlade sig inom hvartannat.
Ädelstenar af alla slag bildade guirlander kring väggarne.
Ifrån taket hängde kronor utan ett enda ljus, men gifvande en sådan glans, att jag undrade, huru mina ögon kunde uthärda en sådan herrlighet.
-- Du förvånar dig öfver prakten i mitt rike -- sade Axel. -- Snart skall du få se en ännu skönare syn.
Då framstodo omkring oss ljufva, underbara gestalter, som alla voro olika, och dock så sköna.
De föllo, en och en, på knä för oss, och framräckte sina skänker.
Axel gaf en vink; då framstod ett af de sköna väsendena och räckte mig -- en myrtenkrona.
Jag ämnade sätta den på mitt hufvud, men först ville jag dock erfara, huru skickligt den var flätad.
Jag höll den upp emot de bländande kronorna, och fann att myrtenkronan var genomskinlig.
Jag blef rätt skrämd häraf.
-- Jag vill ej hafva den.
Den är ej gjord af myrten, utan af smaragd -- utropade jag, och släppte kronan i golfvet.
En förunderligt vidrig klang hördes, då kronan föll i stycken.
Nu trädde Axel till mig med strålande ögon och sade:
-- Du har bestått profvet.
Din rena själ kan icke dåras mer af falska glitter.
Du lilla flicka, hemta hit en bättre krona.
Hon lydde, kom och satte på mitt hufvud en bättre krona, en äkta myrtenkrona.
Det kände jag af bladens böjlighet och sköna svalka.
Jag såg på den sköna gifverskan.
Var det icke Emma?
Jag tackade henne med en kyss.
Det såg Axel och han talade:
-- Den tid vi bodde uti solens ljus, tog Axel Celias kyssar ifrån Emmas mun.
Nu tar jag dem från Celias egna läppar.
Han kysste mig.
I detsamma hördes en sakta musik, och sedan började de vackra gestalterna uppstämma en ljuf melodi, hvars harmoni efterhand blef allt mera rik, mångfaldig och underbar.
Det var en festlig brudsång.
-- Är här ej godt att vara? -- hviskade Axel.
-- Om dock min far och moder lefde än och såge Celias lycka!
-- Jag var beredd på Celias goda hjertas önskan.
Derföre har jag kallat hit din fader och din mor.
Då kände jag, att mina axlar lätt vidrördes.
På ena sidan om mig stod min far, på den andra min mor.
De voro sig fullkomligen lika, endast yngre.
De voro lika unga, som den öfriga brudskaran omkring mig.
Min glädje blef nu fullkomlig.
Helt och hållet försmälte jag i det närvarandes lycka.
Jag sträckte mina händer efter Axel, för att tacka honom för all denna salighet.
Han förstod mig, kysste mig och ..... jag vaknade.
Der ligger den lilla Emma, hon som i drömmen gaf mig den goda myrtenkronan.
Ibland suckar hon lätt.
Kanske drömmer äfven hon någon vacker dröm.
Hvad månne min dröm betyda?
Jag har drömt om silfver och guld.
Det säges icke betyda något godt.
Åtminstone är silfver illa, säger man.
Det var en gång fråga om drömmars betydelse.
Då sade en satiriker i sällskapet: -- drömmar betyda just precis det, som framdeles kommer att ske i verlden.
I dag reste Clinton och Axel bort.
På förmiddagen föreslog Clinton en promenad.
Emma följde med.
Småningom afdelade sig sällskapet helt naturligt i tvenne kotterier.
Clinton och Anna bildade det första; Axel, Emma och jag det andra.
Hastigt sade Emma: -- jag vill veta, hurudant förlofvade tala, och sprang till Clinton och Anna.
Axel sade:
-- Ett så förståndigt och godt barn, som Emma är!
Hon kände i luften, att jag ville vara ensam med Celia.
-- Emma är ett mycket förståndigt och godt barn -- sade jag tanklöst.
Vi talade först ett och hvarje i likgiltiga ämnen, tills det äfven blef fråga om resan.
Axel vara försigtig och icke förkyla sig.
-- Jag lofvar det, då Celia så vill -- sade Axel, med ett alfvar, som tycktes illa harmoniera med frågans obetydlighet.
Med än större värme fortfor han:
-- Jag lofvar ännu mer än Celia fordrar.
Jag lofvar dig att ren och obesmittad gå igenom ungdomsålderns faror.
Celia, detta namn skall blifva mig en stark sköld.
All min äregirighet lofvar jag dig ... äran utan Celia vore utan värde.
Sist lofvar jag dig min kärlek, en varm och trogen, ja, en evig kärlek.
Jag kan icke föreställa mig en möjlighet att lefva, om Celia ej bodde i mitt hjerta, icke heller någon himmel, der ej Celia vore.
Jag lofvar dig en kärlek, som gifver allt, men fordrar ... intet.
-- Det är för mycket, Axel.
Tala dock ej så -- hviskade jag, i det tårar ovillkorligen fuktade mina ögon.
-- Du gråter, Celia.
Du kan ha rätt, ty att försaka dig för alltid, det vore dock hårdt.
Derföre vill jag förändra mina ord.
Den kärlek, som nu lifvar mitt bröst, den gifver allt och fordrar intet.
Ser du, jag frågar dig icke, om min kärlek har något gensvar i ditt hjerta.
Det är nog för mig, att jag älskar dig.
Åter sade han, efter en lång tystnad:
-- Det vore äfven förmätet af mig, att af Celia fordra ett svar.
Jernet skall pröfvas i eld, innan det duger.
Framdeles någon gång, sedan jag bestyrkt min trohet och min rena vilja att vara Celias vän ..... då är det tid för frågor.
Huru gerna jag velat säga några ord.
Äfven jag hade ju bordt gifva ... någonting.
Jag försökte tala ... jag kunde icke, vågade ej.
Axel förekom mig nu såsom ett väsen ifrån ett annat hem, ett väsen, som nedlåtit sig till ett jordens barn.
Det gick igenom mig en rysning.
Jag gick der darrande och ängslig.
Axel såg på mig, och sade med skiftad ton och blick:
-- Jag har sagt allt.
Nu känner Celia mig .......
Derföre skola vi tala annat.
Vi skola leka, skämta.
Skämtet passar bra för mig.
Och Celia är ett barn, som aldrig kan bli annat än ett barn.
Derföre skola vi ha roligt ....
Emma, kom hit.
Hvad har du att göra der med de gamla!
Emma kom, och Axel hade med henne många roliga upptåg, som också fingo mig att skratta.
De några återstående timmarna var Axel så glad och tokrolig, att jag aldrig förr sett honom så.
Och när han satte sig i släden, tycktes det allsicke kosta på honom att resa.
Clinton var icke så glad.
Dock sökte också han på sitt sätt trösta Anna, stackars barn, som gret.
d. 1 Mars.
Tomt, tomt hade vi de första tiderna efter de kära bortfarna vännerna.
Farbror klagade att han »radicaliter« förlorat sin matlust och sitt humör; Anna gret tidtals, likaså Emma, som klagade, att det aldrig var riktigt roligt mer.
Endast faster hade nog förströelse af sitt hushåll, och jag ... jag gret icke.
Nu deremot, sedan tårarna i det närmaste upphört för Anna och Emma, tyckes turen ha kommit till mig.
Nyss gret jag så, att det var underligt, huru jag icke smälte.
Men dessa tårar voro ljufva.
Kan det vara möjligt att jag älskar denna gosse, har jag ofta frågat mig, och fått till svar: kunde det vara möjligt att jag icke älskade Axel?
Åldern gör intet, sade Emma.
Emellertid, om det är kärlek, huru olika mot den, jag hyste för ...
Den kärleken kom hastigt som ett rus, en yrsel; ja, den var äfven ett rus, en yrsel, efter hvilken uppvaknandet var svårt och tungt.
Men den, jag nu känner, har kommit småningom, den har så stilla smugit sig kring hjertat; den har tillvuxit så jemnt och säkert, som en snöboll, rullad i blid snö.
Den är nästan för ljuf, och fridfull, för att vara kärlek, dock för litet systerlig, för att icke vara kärlek.
Således är det väl ändå kärlek.
Men då det är kärlek, och denna är så ljuf, så fridfull, hvarföre skall jag då gråta?
Ehuru jag känner denna kärleks art, är det dock, som om jag fruktade den.
Hvarföre skall jag tänka på framtiden!
Hvad menniskan dock är oklarsynt och dåraktig.
Den tid, jag förra gången älskade (synd på det ordet!), då hade jag intet rum för fruktan eller onda aningar.
Jag fördes som i yrsel.
Nu deremot, då min älskling är så annan, så ädel, god och ärlig ... nu fruktar jag.
Anna och Emma, som icke veta af orons album, hafva undrat, hvarföre jag icke mera skrifvit någonting i fridens bok.
Det har icke skett, emedan jag saknat lust dertill.
Så har jag talat till dem, och till en del sannt.
De tider, jag haft lust att uppteckna någonting, hafva varit sådana, att jag hellre meddelat mig för dessa stumma vittnen, dessa hvita pappersblad, än för menniskor.
Ja, jag har skytt att meddela dem någonting om sådant, som rör Axel.
Jag kan icke vara uppriktig och öppenhjertig nu.
Det vore att vanhelga ....
Vore det icke?
Men jag vill försöka något annat.
På en tid skall jag icke ens ha dessa stumma vittnen till förtrogna.
Jag skall begrafva den ljufva låga, som alltmera värmer mitt hjerta, inom mitt eget bröst.
Jag tror ej för det, att hon af brist på näring dör.
d. 20 October.
På lång tid har den svarta portföljen varit oöppnad.
Den sköna våren har varit, sommaren har flytt, hösten har kommit; löfven hafva gulnat och till större delen affallit.
Endast körsbärsträdens blad äro envisa och hålla sig gröna.
Nu är det höst, men i min själ herrskar vår.
Hösten och förödelsen omkring mig förmå icke smitta mitt hjerta.
Hvarföre griper jag då i orons album?
Emedan jag förbehållit mig rättigheten att få skrifva i det, då något särdeles gladt inträffat.
Det är märkvärdigt, att jag allaredan skrifvit om detta glada äfven i fridens album.
Det är så roligt att mer än en gång uppteckna det, som mycket fröjdar själen.
Axel har skrifvit ett bref till oss.
Den skälmen har adresserat brefvet till ... lilla Emma.
H:fors d. 15 Oct. 1851.
»Söta Emma!
Hvad Emma skall bli förvånad öfver att få ett bref från mig.
Emma har väl icke förut fått många bref, och säkert intet enda från en gosse.
Ändå har jag just ingenting vigtigt att skrifva.
Men kanske skall det roa Emma att veta, att jag vuxit mycket.
Emma tyckte redan i vintras, att jag var altför lång; nu skulle Emma bli rädd för mig, vet Emma, ty jag felar blott två tum i tre aln.
Men säkert har Emma också vuxit, så att du icke behöfver se dessmera upp till mig än förut.
Emma blir väl icke rädd?
Vet Emma, att jag den 20 October fyller sexton år?
Emma måste den dagen få dricka mera kaffe än eljest.
Jag vet att Emma tycker fasligt mycket om kaffe.
Jag skulle inte för någon våga berätta, att jag i slutet af denna månad ärnar mig till Mainola.
Kanske Emma ändå törs gifva sina goda fosterföräldrar en liten vink derom.
Hviska det äfven för Celia, så att ingen må bli skrämd.
Ser du, lilla Emma, huru alldeles ingenting jag hade att berätta för dig.
En annan gång bättre.
Helsa alla så mycket från
Axel Segerskjöld«.
Det är således i dag Axels födelsedag.
Han fyller sexton år.
Jag tycker det för Axel är så mycket, som för andra tjugusex.
Emma har ställt så till, att vi verkligen i dag fått dricka mera kaffe än vanligt.
Emma sade, att hon tyckte kaffe aldrig smakat så bra.
Jag tyckte så med, fast jag ingenting sade.
Anna var den enda, som ej tycktes tycka så.
Men det är sannt, Clinton har icke i dag sin födelsedag.
Farbror blef mycket glad öfver nyheten.
-- Det är en skön sak -- sade han -- att man åter på en tid får hit någon att prata förnuft med.
Det skall bli roligt, att få höra universitetsnyheter.
Också jag har varit student, och den som en gång varit det, förblir det ock.
d. 5 Nov.
Hösten har för en tid lemnat rum för en skarp vinter.
Den 29 October var ett förfärligt väder.
Jag anade, att Axel var på vägen då, men jag tackade Gud, att det icke var en sjöresa.
Han kom den trettionde, icke alls illa medfaren.
Han sade, att man måste vara nöjd, när man har slädföre, om också drifvorna göra, att man icke hinner mera än en mil på tre timmar.
Så stor och vacker Axel blifvit. -- Det var en lycka -- sade Emma -- att han skref till mig derom, eljest hade jag verkligen blifvit rädd.
Underligt att jag aldrig märkt, att Axel är vacker.
Och dock är han sig så lik i det stora hela.
Samma uttryck, samma själ, samma ögon, som då jag frågade honom plurariel af ciel!
Kanske är det förändringen i min egen själ, som låtit mig märka förändring hos Axel.
Axel är mot mig så grannlaga.
Icke ett ord af sådant, som ....
nå ja!
Stundom vill det synas, som han tillochmed undveke mig.
Deremot håller han sig, än mer än förra gången, till Emma.
Månne detta vara så alldeles bra?
Han tror väl, att Emma är mera barn, än hon kanske är det.
Jag har stundom ärnat varna Axel, men det skulle passa sig så illa för mig.
Anna borde göra det, men säkert faller henne icke sådant in, och jag ... jag skulle icke kunna göra Anna uppmärksam derpå.
Men månne det kan vara någon fara för Emma?
Är hon icke verkligen förmycket barn dertill.
Och vore det fara, månne denna just vara så ... farlig?
Skall det icke blifva blott en ljuf, barnslig fantasi?
Emmas far har skrifvit efter sitt barn.
Han ligger farligt sjuk.
Jag har beslutat att resa med Emma.
Farbror sade skämtande till mig:
-- Så mycket hellre kan du följa med, som den söta Studenten är bjuden att tillbringa några dagar hos min granne, häradshöfding Ekendal, och hans son, studenten.
Celia behöfver någon förströelse under tiden.
Föret är visserligen det allra eländigaste.
Landsvägen är dels bar, dels försedd med isgata.
Det bästa ekipage vore nu ett mellanting emellan kärra och släde.
Men som intet sådant finns att tillgå, måste man välja mellan tvenne ytterligheter.
Släde tycks vara säkrare, men har två saker emot sig: för det första skulle ni dröja för länge på vägen, för det andra skulle ni komma utan medar hem.
Hjulåkdon ser visserligen riskabelt ut att ha i denna iskraka, men min nya schäs har ännu så hvassa spikar, att han borde hållas på isgatan lika väl som en nyss skodd häst.
Detta ekipage rekomenderar jag således.
Celia, som jag har märkt kör bra, kan föra tömmarna.
Anders kör så vårdslöst; han får sitta lat bakpå sitsen.
-- Åh -- svarade jag -- nog skall jag köra försigtigt.