Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De lärdes kost tyckes således här som så väl öfver allt annänstädes mest bestå af själaspis. »Barnens sal!»
Denna halfskymning, dessa förvridna, halfförbrända lik, dessa grinande till hälften mumier till hälften menniskor, började att ingifva mig en barnslig känsla af ångest och fasa.
Det föreföll mig, som om de betraktade mig allt mera förebrående, allt mera sorgset.
Men också hvad hade en lefvande bland de döda att göra!
Nej, ut i ljuset och lifvet.
När den tunga jerndörren slogs igen bakom mig, tyckte jag mig höra ett skrammel af benknotor der innanför, och för hvarje steg jag tog, var det, som om ett gäckande hånskratt vältrat sig i mina steg.
Med hvilken vällust jag ånyo inandades den varma, blomsterdoftande luften och såg den strålande himmelen öfver mig, kan jag icke beskrifva.
Skratta gerna, läsare, jag ger dig lof, men det verkligt osköna är en spökverld, i hvilken mången icke ostraffad vågar sig.
Capucinerklostret är gammalt, förfallet och erbjuder för öfrigt föga eller intet af intresse.
Medan mitt sällskap pligtskyldigast gick att beundra kyrkan, roade jag mig med att betrakta förstugans väggar, som äro tapetserade med »löften», det vill säga med taflor, som utvisa helgonens makt — om man betalar dem bra.
Här ramlar en sotare ned af ett tak, men hejdas af en »osynlig» hand, tillhörande ett helgon, vid hvars fot en qvinna ligger med tvenne tjocka vaxljus i händerna.
Här står ett hus i ljusan låga, men vid ena fönstret sitter en ung flicka i hvit klädning, som tydligen har det mycket svalt och angenämt, tack vare den guldkedja hon kastat ned till helgonbilden midt emot.
Här har en sjuk fått blodstörtning, men blodströmmen förbyter sig helt oförmodadt till praktfulla rosor, hvilket underverk förklaras af de tolf vaxljusen, som brinna framför den heliga Rosalies bild, och så i oändlighet.
Det ligger en naiveté i detta, som skulle vara löjlig — om den icke vore så rörande, ty tusen och än tusen tro dock på dessa löftens ofelbara makt.
En gammal munk kom och höll mig sällskap.
Jag fick bland annat veta af honom, att Palermos invånare icke fira jul eller nyår, utan blott »de dödas dag».
Då står klostret öppet för allmänheten, som infinner sig i massor, och barnen ditföras för att hos sin goda farfar, mor eller mormor anhålla om namnam och presenter, hvilket allt mycket riktigt kommer dem tillhanda några timmar senare.
Hur det går med de barn, hvilkas förfäder icke varit tillräckligt nobla för att hängas eller hur saken numera i allmänhet kommer att ordnas, vet jag icke, ty i fjor fingo Capucinerne tillsägelse att upphöra med sin konst:
»de döda skola hädanefter anständligen begrafvas».
Nu kom mitt sällskap tillbaka, vi bjödo de vänlige och tillmötesgående bröderne farväl, trängde oss med möda fram genom den täta krets af tiggare, som omgaf vår vagn, och nu är Capucinerklostret med dess så väl döda som lefvande invånare »ett minne blott».
Palermos museum erbjuder rätt mycket af intresse och är särdeles lämpligt som förstudie till Neapels.
Det innesluter bland annat inom sina väggar de beryktade »Les métopes de Selinonte», de äldsta grekiska skulpturverk, som finnas, med undantag af Mycene’ska lejonen.
De förskrifva sig ända från sjunde seklet före Kristus och anses vara af den utmärktaste skönhet.
För ett ouppfostradt öga förefaller den saken visserligen något tvifvelaktig, men af ett stort historiskt intresse äro de alltid äfven för den, som icke förstår att njuta af afslagna näsor och andra antika lemlästningar.
För öfrigt finnes här en samling af urnor, som kanske är en af de vackraste i Italien.
Tafvelgalleriet är icke stort, men godt.
Dess största intresse är ett urval af gamla altartaflor, hopsamlade ur klostren.
När man står framför sådana der gamla kyrkmålningar, fattar man lätt, att det religiösa måleriet måste vara på förfall i en tid sådan som vår.
De äro alla målade med en pietet och andakt, som blott en naiv och varm tro kan skänka; också göra de nästan alla ett fast religiöst intryck, äfven om man måste anse sig hafva åtskilligt att invända mot realitet och färg.
Den moderna konsten finnes representerad endast i de allmänna trädgårdarne.
»La flora», en storartad anläggning, har flere marmorgrupper af yngre mästare, bland hvilka Bendette Civiletti tager priset genom sin »Canaris med följeslagare».
Det ligger en smidighet, en energi och kraft öfver denna grupp, som gör den i hög grad märklig.
Också utgör den Palermos stolthet, ehuru, om sanningen måste fram, kanske mest derför, att den är en present af konung Umberto till Siciliens hufvudstad.
Konstnären har för detta arbete mottagit 40,000 lire, ett högt pris, som vittnar godt för både köpare och artist.
Litet afskildt från den egentliga trädgården ligger en lugn, grönskande fyrkant, inhägnad med jettehöga cypresser, hvilka beskugga några vackra sarkofager och urnor.
Här är Palermos Pantheon, och en älskligare minnesplats har aldrig Siciliens store män kunnat önska sig, trots all dess konstlöshet.
Här om dagen gjorde vi en utflygt till Monreale, en stad, som ligger ungefär en timmes väg från Palermo och som för sin tillkomst har att tacka den dervarande domkyrkan, hvilken, anlagd 1170 och fullbordad 1176, omkring sig samlat först en hel här af troende och så småningom en befolkning på 16,000 personer.
Vägen dit ut, sedan man väl lemnat staden, var utomordentligt vacker.
Det kändes underbart att så att säga tum efter tum lyftas upp öfver Palermo, som slutligen låg alldeles vid våra fötter.
Till venster hade vi en vidsträckt dalsänkning, öfverfyld af oranger och oliver, hvilkas bladverk glittrade som silfver i solskenet; till venster de skiftande, härliga bergen och i fonden hafvet, just då likasom inneslutet i en gördel af flammande purpur.
Det var i sanning en härlig tafla.
För några år sedan, när röfveriet stod i flor, ansågs det nödvändigt för de resande att göra sitt testamente, innan de foro till Monreale, men numera är det bättre sörjdt för deras säkerhet.
Karabinierposter stå utstälda här och der, och som vanligen röfvarena börja anfallen från motsatta sidan, från bergen, är det naturligt, att de resande, som befinna sig i midten, kunna känna sig säkra — att blifva ihjelskjutna, hvilket ju alltid är en lugnande tanke, åtminstone för regeringen.
Emellertid så har, skämt åsido, röfverierna kring Palermo alldeles aftagit: herrar banditer hafva dragit sig längre inåt landet, der säkerheten ännu är mycket tvifvelaktig, åtminstone påstås det så — af de illa sinnade.
Katedralen i Monreale anses för att vara af utsökt skönhet och är så visserligen.
Men — ja, hvem rår för sina sympatier! — för mig var förgyllningen för grann, dagern för skarp och missförhållandet mellan väggarnes delvisa ornering och takets slösande prakt allt för stort.
»Cappella Palatina» spökade ännu i mitt minne.
Ljufva Cappella Palatina!
Palermo är värdt ett besök bara för din skull!
Till höger om hufvudskeppet ligger »Profeternes kapell», ett åttkantigt rum i ren barockstil med vackra byster, och der innanför fins ett särskildt litet bönrum med ett par dörrar af utsöktaste skönhet, riktiga underverk af träsnidarekonst.
Till venster är ett rum helgadt åt S:t Benedetta.
Väggarne äro här indelade i marmorfält, i olika färger prydda af ’vackra hauts reliefs, föreställande scener ur Frälsarens barndom.
Middagsmessan var nyss slutad, kyrkan var full af qväfvande vällukter.
Trött, utan förmåga att längre njuta af det vackra omkring mig, smög jag mig ut och uppsökte det gamla, numera obebodda Benediktinerklostret, som ligger strax bredvid och som lockat mig från första ögonkastet.
En gammal munk med snöhvitt har och milda, tankfulla drag, erbjöd sig att blifva min ciceron, och nu var hvarje tanke på trötthet försvunnen.
Den fullkomliga tystnaden, solljuset, som strömmade in genom de förfallna fönstren, den vördnadsvärda gubbgestalten, som så väl passade i denna omgifning, allt detta återgaf mig den stämning jag förlorat, och med lätt sinne började jag min vandring.
Sedan jag beundrat utsigten från taket, förde mig min följeslagare trappa efter trappa nedåt; slutligen stannade han framför en rostig jerndörr, som han med en viss omständlighet, ja, med en viss stolthet öppnade, och han hade rättighet att vara stolt.
Jag befann mig på den gamla klostergården.
Af kolossal storlek, är den inhägnad af en fyrkant marmorkolonner — och hvilka kolonner!
Luftig, fin, formskön, är hvarje pelare ett mästerverk och hvarje detalj en ny skönhet.
Sammanbundna af bågar stå pelarne två och två tillsammans, och om man lägger ögat till den smala strimma, som skiljer dem åt, ser man tvärs igenom den långa raden utan att blicken stores af en enda rubbning i perspektivet.
Hvarje pelares kapitäl är af olika arbete, ehuru de uppgå till öfver två tusen två hundra.
I midten grönskade en yppig gräsmatta, och i ena hörnet var en brunn instängd inom fyrdnbbla pelarrader, ehuru vattnet nu har utsinat.
Palermo eger så mycket verkligt skönt, att det skulle behöfvas månader för att kunna njuta af allt, och dock reser jag i morgon.
Klimatets fuktiga värme passar icke alla.
Farväl, älskliga Palermo!
Jag hoppas, att Sicilien ännu skall hafva mycket vackert att erbjuda mig, men »första platsen» i mitt minne kommer du dock alltid att bibehålla!
Mitt nästa bref blifver från Girgenti eller Syracusa — om röfvarena icke lägga hinder i vägen.
Girgenti.
Fata Morgana.
En kulen, grå halfdager hvilade öfver Girgenti.
I öster arbetade sig dagern fram så småningom, som förbud skickande en smal, röd strimma, hvilken glödde som blod.
I dälden utanför staden låg likasom ett mjukt, hvitt täcke våglikt utbredt, och på höjden bakom aftecknade sig skuggrikt några ojemna, spetsiga konturer, framför hvilka hördes de jemna, dämpade stegen af en skyltvakt, stadd i tjenstgöring.
En skarp lurstöt klingade, och som genom ett trolleri sprungo tusental fullt beväpnade män upp från marken, afskakande de hvita mantlar, i hvilka de varit insvepta, inom ett ögonblick fullt fardiga till strid.
På litet afstånd stod en liten trupp atletiske, svartmuskige män, iklädde bröstharnesk, pansar, som gick till halfva låret, rund sköld och hjelm, de flesta stödde pa sina stora slagsvärd, andra omsorgsfullt blankande de korta kastyxor de buro öfver axeln.
Anföraren, en jettelik gestalt, med ett bredt, rödt ärr tvärs öfver ansigtet, mönstrade med ett bistert leende sin trupp.
»Segra eller dö», nickade han.
Segra eller dö!
Det fans intet skryt i de orden.
Männen, »de invigde», visste sin dom.
Den röda strimman bredde ut sig, till dess hela horisonten flammade i glänsande purpur, konturerna togo form af tält, uppslagna sida vid sida, skyltvaktens nyss så oformliga skugga krympte allt mer, och så småningom upptäckte man, ehuru ännu som genom ett flor, en väldig krigshär, uppstäld i full slagordning.
Ett af tältförhängena slogs tillbaka, och en ung man utträdde, iklädd skarlakanskjortel, hvit mantel, kastad öfver det glänsande bröstharnesket, och med det lockiga hufvudet obetäckt, endast på grekiskt vis prydt af en blomsterkrans.
Ett jublande rop hälsade honom välkommen.
Det var Himilcon, den kartageniensiske härens anförare.
Behagfullt helsande, kastade han sig upp på sin stridshäst och ilade fram till Amilcar, hans like i rang och skicklighet, som, kall och kärf, med ett hånfullt leende lyssnat till folkets jubel.
Under skyddet af Girgentis murar stod en annan här, den grekiska, uppstäld redan i timmar, inväntande fienden, som, det visste man, denna dag ämnade en afgörande drabbning.
Här rådde fullkomlig tystnad, afbidandets tystnad.
Plötsligt skallade ropet: fienden är här!
Hela den kartageniensiska hären med spanska fotfolket i spetsen vältrade sig fram mot staden.
Grekerne togo emot dem med ett bedöfvande rop af:
Framåt för Girgenti!
Striden blef hårdnackad, förbittrad, förtviflad.
Tum for tum slogo de anfallande sig fram, tum för tum ånyo tillbakakastade.
Öfver allt syntes
Himilcons fladdrande lockar; öfver allt hördes Amilcars uppmuntrande rop. Orörliga, bildande ett tätt led, stodo »de invigde» på en kulle, blott väntande på ett tecken för att kasta sig i striden.
Huggen föllo skarpa och blixtsnabba.
Ingen gaf, ingen tog pardon.
Kartagernes venstra flygel vacklade.
Himilcon gjorde under af tapperhet, Amilcar likaså, men förgäfves.
Det gick som en darrning genom hela hären.
»Hurra, framåt för Girgenti!
Med ett härskri, som hördes öfver hela fältet, kastade sig männen ned för kullen, och ve dem, som kommo i deras väg; de follo som träd, bortsopade af lavinen.
För ett ögonblick vände segerns gudinna bort sitt ansigte från de kämpande grekerne; men nu öppnades stadsportarne, friska skaror af frivillige strömmade ut, och ånyo log hon mot sina utvalde.
Striden blef allt mera förbittrad, allt mera bullrande.
»De invigde» kämpade som lejon eller bättre som förtviflade män, för hvilka lifvet eger intet värde; slungarne från Balearerna utvecklade hela sin olycksbringande skicklighet, men nya skaror utströmmade alltjemt genom stadsportarne, och ropet »för Girgenti!» klingade allt högre, allt mera segervisst, Himilcon ref i förtviflan sina lockar, blomsterkransen hade för längesedan sjunkit ned på hans axlar, dränkt i blod, Amilcar hotade, besvor, bad, men allt förgäfves.
Nederlagets panik hade fattat kartagenienska hären.
Led efter led bortkastade sina vapen; inom ett ögonblick skulle den vara stadd i full flykt, när i detsamma en oändlig förvirring uppstod på grekiska sidan.
En fjerdedel af hären marscherade öfver till fienden.
»Förräderi, förräderi», skallade det som ett dödsskri.
»Ve, ve öfver förrädarne!»
En timme derefter var Girgenti fallet; dess storhetstid var förbi.
I det samma höjde sig solen fullkomligt bakom bergen, slet sönder den dimma som hvilat öfver dälden.
Greker och kartager, Himilcon, Amilcar, allt upplöste sig i fantastiska moln och försvann likt drömbilder, hvilka de också voro, och jag säg Girgenti, sådant det är nu, en obetydlig stad, tillbakaträngd, tillbakakastad mot klippan, der den klängt sig upp liksom för att söka skydd, lefvande endast för och genom sina minnen, en ruin af forntida storhet och prakt.
Det käns underbart att sätta foten på en mark, så full af minnen som denna.
De smyga sig kring en, hvart man går, titta fram bakom förfallna grafvar, leka kurra gömma i löfverket, som täcker ramlade portiker, nicka och le bland blommorna, som frodas i springorna på gamla murar, tissla och tassla, bedåra ens sinnen, komma en att drömma sekelslånga drömmar under loppet af några få soliga minuter samt flyga skrattande sin kos, när deras offer vaknar upp till verkligheten, som jag gjorde nu, och fann mig sittande med fötterna i en pöl och parasollen sakta sväfvande öfver hafvet med vinden.
Hvad man kan undvara här i Södern, men omöjligt en parasoll; också begaf jag mig strax efter lunch på upptäcktsresa efter en dylik.
Det nuvarande Girgenti är çn riktig genomitaliensk stad, med balkonger blommande af barnkläder — för att låna ett uttryck af Thackeray — makaronifestoner i boddörrarne, barnungar i rännstenarne och dagdrifvare öfverallt der solen skiner.
För öfrigt hvimlar hela staden, liksom hela Sicilien för öfrigt, af prester.
I Palermo såg man dem flockvis, i Monreale skockvis och här corpsvis, hvilket dock förklaras af den omständigheten att Girgenti är första erkebiskopsstiftet på ön.
Jag omringades naturligtvis genast af en hel massa små lazaronämnen, som erbjödo sina tjenster, och sedan jag på så god italienska, som det var mig möjligt, förklarat hvad jag ville hafva, och de med gester och miner visat, att de förstått min mening, följdes vi helt gemytligt åt till — — domkyrkan, der de små skälmarne aflemnade mig, fordrande »soldi» i oändlighet till belöning för deras förräderi.
Troligtvis visste de, att modern kyrkan gerna skänker tak öfver hufvudet åt de vilseförda.
Emellertid var intet annat att göra än att hålla god min i elakt spel.
Jag gjorde mig fri från mina små plågoandar och steg in.
En ung prest i svart kjortel och hvit tunik af gardinstyg erbjöd sig att visa mig kyrkans märkvärdigheter: en madonna af Guide, tung och dämpad i färgen, men skär och älsklig till uttrycket, en gammal verkligt vacker marmorsarkofag med bas-reliefs, föreställande scener ur Hippolytes historia, samt ett bref, skrifvet af sjelfva mörkrets furste, vid hvilket tillfälle vet jag ej.
Min följeslagare påstod, att det var äkta, och som jag icke har äran att känna personens i fråga handstil, kunde jag icke opponera mig.
I fall det möjligen skulle intressera någon, vill jag nämna, att jag verkligen slutligen lyckades finna en parasoll, som jag vid min hemkomst ämnar hembjuda åt etnografiska samlingen, der den ovilkorligen kommer att pryda sin plats.
Naturen kring Girgenti är mäktig, ehuru enslig, och erbjuder flere storartade utsigter.
I synnerhet är man väl belönad för sin möda, om man stiger upp till klippan Atenea, som ligger strax utom staden, skild från denna genom en djup dalsänkning, som, enligt sägen, en af Girgentis forne tyranner låtit spränga för att lemna fritt inträde åt hafsvinden och så medelst begränsa malarian, som på den tiden strängt grasserade i dessa trakter.
Vi voro der uppe tidigt en morgon, just som solen steg upp i all sin prakt.
Luften var icke fullt klar, men jag vet icke, om det ej snarare var en förtjenst än ett fel.
Sjelfva klippan fick mjuka, afrundade konturer, herden vid dess fot, med den toppiga röda mössan och det tofviga svarta håret, såg ut som bergakungen sjelf, och från öfversta afsatsen blef utsigten verkligen sagolikt vacker.
Girgentis skrofliga klippor skiftade som den rikaste sammet; fartygens master stucko så trolskt upp ur de mjuka molnslöjor, som sammanbundo himmel och haf, och så småningom bredde en klar, rosenröd dimma ut sig, genom hvilken på afstånd hägrade som en dröm Junos tempel, hvars smärta kolonner glänste i den rikaste solbelysning likt guld.
Jag har blott sett en tafla, som i skönhet öfverträffade denna: utsigten från grekiska teatern i Taormina, som kanske är den skönaste Italien har att erbjuda.
Af de beryktade grekiska fornlemningarne, den sista återstoden af Girgentis stormaktstid, intager Junos tempel ovilkorligen första rummet, Anlagdt omkring år 500, beläget vid slutet af gamla stadsmuren, som med sina inmurade, nedrasade grafvar ser ut som en katakomb ofvan jord, tjusar det från första ögonblicket genom sitt härliga läge, sin ädla form och genom den flägt af höghet och lugn, som ligger utbredd öfver det samma.
Af de 34 pelare, som en gång bildat templet, återstå i temligen oskadadt skick endast de 16, hvilka uppbära den smäckra fasaden, genom hvilken hafvet flätar sig som ett mjukt, mörkblått band; de andra äro afbrutna, skadade, krossade.
Till tak hvälfver sig den klara höga himmelen; man har svårt att tänka sig ett annat öfver dessa väggar, och så harmonisk, så oändligt tilltalande är bilden af det hela, att man icke ens för ett ögonblick önskar att kunna återställa den arkitektoniska symmetri, som sekler efter sekler arbetat på att förstöra.
I ett hörn af det innersta egentliga templet ser man ännu lemningar som efter ett krossadt altare.
Här var fordom presternes allra heligaste, och här trampar nu min profana fot.
I en af de nedrasade pelarne var en grof, numera till hälften förrostad, krok inslagen.
Kanske att på den hängde den beryktade tafla af Juno, som Zeuxis, en af Greklands mest berömde mästare, målade med fem af Girgentis vackraste flickor till modell.
Han tog den enas ögon, den andras mun och så vidare.
Resultatet blef det, att den man, som betraktade gudinnans bild med obetäckt ansigte, blef vansiunig af kärlek; konstnären sjelf krossade sitt hufvud mot taflans fot.
Concordiatemplet, som vi besökte härnäst, är det bäst bibehållna eller rättare det enda fullkomligt restaurerade af templen.
Det har för århundraden tillbaka användts till kristen gudstjenst och skulle ännu i nödfall kunna användas till kyrka.
Hvilande på 34 tunga doriske pelare, med breda arkader, är det allt igenom hållet i en ren och ädel stil, ehuru det aldrig torde hafva egt Junos tempels hela tjusningskraft — åtminstone föreföll det mig så.
I cellens hörn finnas tvenne uppgångar till taket — när ett sådant fanns — der presterne brukade tillbringa timmar under betraktelser och bön.
Jag steg uppför den ena trappan.
Den var så trång, att jag endast med möda kunde tränga mig fram; här och der gapade stora svarta hål, mossa och gräs växte i springorna, och på de förfallna trappstegen voro tydliga märken efter sandaler innötta.
Herkulani tempel, som ligger en bit derifrån, är störtadt, fallet, som om guden sjelf i ett anfall af vrede krossat det med sin klubba.
En enda pelare har undgått den allmänna förstörelsen.
Men de stora stenmassor, som här äro hopade, och de väldiga grundmurarne visa, att det måste hafva varit en mäktig byggnad.
Jupiters tempel, påbörjadt omkring år 480, blef aldrig fullbordadt, men beskrifves af de gamle som någonting alldeles utomordentligt af skönhet och prakt.
Nu ligger äfven det krossadt, beröfvadt sina dyrbaraste skatter, en fallen storhet, för hvilken man ovillkorligen böjer sitt hufvud.
Castors och Pollux’ »tempel» är en enda liten bit poesi.
Fyra smärta pelare sammanbundna af de vackraste bågar, ofvanpå hvilka ligga som uppblåsta tvänne glänsande hvita marmorstycken, till avantscen en mjuk skiftande gräsmatta, staden till bakgrund och till sidokulisser ett par luftiga mandelträd, hvars blomkronor glänste rosenröda i solen.
Väggar och tak?
De funnos — fast osynliga.
Sedan vi besett allt, återvände vi till Junos tempel för att ännu en gång glädja oss åt dess härliga form och från dess tinnar kasta ännu en blick utöfver det landskap, hvars barn fordom under århundraden tillbedjande legat vid dess fot och hvars barn nu med liknöjd belåtenhet ockra på dess skönhet och dess minnen.
Hemfärden blef förtjusande.
Luften var uppfyld af vällukter från mandelträden, som utan blad, öfversållade af blommor, sågo ut som jettebuketter, hopbundna af elfvefingrar; här och der framskymtade, ridande på åsnor, bönder, insvepte på riddar- eller banditmanér i stora kappor, med kapuschongen dragen öfver hufvudet; vid brunnar och bäckar stodo barbenta, mörkhyade unga qvinnor med armarne i sidorna och antikt formade krukor på hufvudena, nyfiket betraktande de resande, omedvetna om, huru mycket lif och färg de gåfvo at taflan, och när vi kommo närmare staden, klingade, som frambesvuren af Titania sjelf, ouvertyren till »Midsommarnattsdrömmen» oss till mötes, utförd af en dubbelqvartett messingsinstrument.
Af hvilken effekt dessa skära luftiga toner, nyckfullt framburna af vinden, voro i denna omgifning, låter icke beskrifva sig.
När vi kommo till den långa bro, som inviger staden, funno vi den packad af folk.
I trädgården vid dess fot satt den musikcorps, som nyss förorsakat oss en så angenäm öfverraskning, och af allt vårt hjerta, ehuru icke med våra händer, instämde vi i den dånande, välförtjenta applåd, som just då belönade dess prestation.
Påföljande morgon, medan det ännu var mörkt, togo vi farväl af Girgenti.
Hela hotellets personal, söner och döttrar, brorsdotter, sonhustru, kypare, borstare, bärare, springpojkar och ännu några till, stod uppstäld i förstugan under anförande af värden, en stor knotig gubbe med en eldröd schal svept omkring halsen och en kolossal — räkning i handen.
Han såg ut som en riktig röfvaranförare, hvilket han också var — ehuru en moderniserad.
För öfrigt har jag att berätta en riktig röfvarehistoria, men det blir en annan gång.
Syrakusa.
— En vandring.
Första intrycket af Syrakusa blef att åtminstone dess befolkning bibehållit sitt heta blod och sina ociviliserade vanor, ty ett mera infernaliskt oväsen än det, som mottog tåget vid dess ankomst till perrongen, har jag aldrig hört.
Skrik, skrål, smällande med piskor, slagsmål mellan pojkar, utskrikande af hotell, tjut, hvisslingar, fullkomliga attacker mot de resandes egendom -- med ett ord, det var som om hela staden befunnit sig i fullt uppror, och dock var det falskt allarm alltsammans.
Syrakusa är den tystaste och sömnigaste stad i verlden.
Allt lif som finnes har koncentrerat sig vid bangården; för öfrigt pulserar det så svagt, som om det hotade att upphöra alldeles.
Sjelfva åsnorna skria här mindre än vanligt; hundarne skälla, som om de vore försedda med munkorg, tiggarne nöja sig med att räcka ut handen, hvarje trappa är en sofplats, och i bodarne skötes kommersen så säfligt, att man väl märker att tid är ett kapital utan allt värde både för köpare och säljare.