Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oberäknadt en allt mera spridd kunskap i landtbruket, en frigjord inländsk spanmålshandel och ett obehindradt användande af spanmåleu i allmänhet, har ett omsorgsfullt skydd emot utländsk medtäflan utgjort det medel, som verkat det närvar, lyckligare tillståndet.
Annorlunda är likväl förhållandet med landugårdsskötselns produeter; oaktadt denna del af landtmannanäringen utgör den egentliga grund, hvarpå all rationel spaumålsproduction bör hvila.
Mäktiga intressen hafva der hindrat användandet af de medel, som sä hastigt 1 y f ta t spanmålsproductionen till dess närvar, höjd.
För att ej blifva alltför vidlyftig, vill jag ej här uppräkna de högst betydliga qvantiteter af landtmannaproducter, som, enligt Generaltullslyrelsens uppgifter, årligen införas i landet till den inhemska productionens förfång.
En motion om motverkande af detta för jordbruket nedtryckande förhållande i all sin helhet, vore derföre af behofvet högeligen påkallad; men då den med Ryssland gällande och för det landet sä gynnsamma handelslractat, hvars tillvaro så betydligt motverkar vår egen ladugärdsproduetions stigande, nästkommande år tilländalöper, och jag hyser det glada hopp, att II. M. Konungen, äfven utan inverkan ifrån representationens sida, ej låter våra östra grannar fortfarande njuta så stora handelsfördelar pä den Svenske jordbrukarens bekostnad, och då en i BorgareSt. af Hr Berg sisth Lördag väckt motion säkerligen gifver anledn. till inom Stånden blifvande sakrika öfverläggningar i detta ämne; vill jag nu uteslutande fästa mig vid den af de utifrån importerade artiklar, som mest af alla tynger på vår handelsvåg och som minst af alla behöfde göra det — jag menar ullen.
Det är bekant, att stora bemödanden, för omkring 15 år sedan, gjordes i afsigt att uppmuntra ullproductionen och fram - 336
Den 20 Augusti. gången var under de 5 första åren, då__ conjunclnren var fördelaktig, verkligen öfver förväntan.
Afven sedan liar denna industri gått framåt, ehuru ined långsamma, stundom vacklande steg.
Hade man vid bemöda liderne för denna näringsgrens ii [i [»hjelpande gått till väga annorlunda än som skedde, och ej lernnat tillåtelse ät utrikes ull att, mot en tull, som kunde kallas nästan ingen, få öfversvämma våra saluplatser; hade man med ett ord ej nedrifvit med den ena handen hvad man uppbyggde med den andra, och hade slutligen Sveriges landtmiin lika väl insett och lika enigt arbetat för sin egen fördel, som yllefabrikanterna, samt lika enträget kämpat för vinnande af skydd åt sin näring, som de: så hade visserligen i detta ögonblick ullproductionen stått pä en ojemförligt högre punkt, än den pä hvilken den nu befinner sig.
Under de höga ullprisen, som rådde under de 5 åren 1830 till 1834, ökades ullproductionen starkt, och den inhemska ullen fann en lätt afsättning.
Ullinförseln från utrikes ort utgjorde under de nyssnämnda 5 åren i medeltal omkring 1,200,000 fä, och då, efter ullens plötsliga fall i hela Europa 1S35, ullproducenlcrne dock ännu fortforo att öka sina hjordar, emedan schäferiernas stigande utveckling ej kunde pä en gäng afbrytas, sjönk importen 1836 till 7G2.964 fä.
Sistnämda år hade man dock hunnit öfvertyga sig, att den ofördelaktiga conjuncturen skulle blifva af längre varaktighet, och genom 1835 års riksdag, som då var slutad, vunnit den nedslående vissheten, att hvarken Regering eller Ständer äm nade göra något, för att skydda den nya näringen emot utländsk coucurrence, under det dock klädesfabrikationen hugnades med fortfarande absolut införselförbud på utländska kläden.
Nu började den andra perioden af ullproduclionens sednaste historia.
Schäferierna minskades hastigt, både i antal och storlek; ullimporten steg under de 5 påföljande åren (1837—1841) till ett medeltal af 1,543,000 fä om året, och uppnådde 1841 den hittills högsta siffran af 2,155,822 fä.
Under tiden hade dock vid 1840 års riksdag en tull af 8 sk. b:co blifvit lagd på deu fina ullen, men pä den grofva endast den låga afgiften af 2 sk. b:co.
Dock äfven delta ringa skydd tycktes verka välgörande på ullproductionen, och schäferierne synas nu åter vara stadda i någon, ehuru ringa tillväxt.
— Det är i sanning ett af de starkaste bevis för denna närings tjenlighet för vårt land, att den under 6 är af den svåraste conjunctur (åren 1835—40), hvilken ännu ej alldeles upphört, och utan skydd lemnad att täfla med af naturen mera gynnade länders production, icke alldeles gått under.
En säker måttstock för den till- eller aftagaude ullproductionen i vårt land ligger i jemförelsen emellan ull-importen och productionen af yllefabrikaler.
Om nemi. den sednare stiger, utan att deu förre i proportion tilltager, måste det, för denna ökade tillverkning nödiga råämnet vara produceradl inom landet.
År 1831 utgjorde värdet af yllefabrikationen - Den 20 Augusti. 337 nen s Sverige 2,794,458 r:tlr b:co, men år 1841 uppgick detta värde till 4,036,098 r:dr.
Värdet af nämnde fabrikation hade således på II år stigit med 1,578,759 r:dr, eller 56£ proc., under det ull-importen på samma tid endast höjt sig med vid pass 300,000 ti, eller omkring 25 proc.
De i denna proportionsräkning felande 378,000 ti ull, hvilka erfordrats om ullimporten skulle stigit i samma förhållande, som ylletillverkningen, måste derföre vara producerade inom landet, och om man härtill lägger den betydliga consumtionen af ull för den stigande husfliten, så kan man utan öfverdrift beräkna, att den inhemska urliga ullproductionen, sedan 10 a 15 år tillbaka, ökats med 500,000 ti.
Denna industrigren väntar blott på ett kraftigt skydd från statsmakternas sida, för att kunna återtaga den afbrutna banan till en högre utveckling, hvartill alla elementer äro för handen.
Hvad inverkan af den år 1840 bestämda tulltaxan beträffar, så är det väl ännu för bittida att med full säkerhet derom dömma.
Nedslående är emedlertid alt se, att ännu finner ut ländsk ull, ehuru af sämre beskaffenhet, lättare afsättning än bättre Svensk, hvilken betalas högre i Hamburg eller London än här.
Om någon finnes, som härpå tvillar, så hänvisar jag honom till de till K.
M. afgifne berättelser om ullculturen åren 1841 och 1842, båda tryckta i K.
Landtbruksacademieus handlingar.
Der omtalas det märkvärdiga factum, att Svensk ull, för hvilken de inhemske fabrikanterne ej bjödo ens 2 r:dr 24 sk. rgs per ti, betaltes i främmande land på öppen auction med 3 r:dr samma mynt.
Men sådan måste följden blifva, då den ena näringsgrenen gynnas på den andras bekostnad.
För min del skall jag icke yrka upphäfvande af det införselförbud på utländska kläden, som våra fabrikanter försäkra vara nödvändigt för deras bestånd; jag skall med tålamod finna mig deri, att betala min andel i den skatt, som sålunda pålägges natio nen, i det den måste köpa klädet manga proc. högre än de flesta andra folk; men jag fordrar deremot, att icke landets modernäring, att icke laudtmannaindustrien äfven skall för samma interesse uppoffras, och att jordbrukaren åtminstone mätte erhålla en del af det skydd, som med så frikostig hand blifvit tilldeladt fabrikanten.
Jag har i det föreg:de nämnt, hvilka de medel varit, som verkat spanmålsproductionens närvar, höjd, och deribland funnit den skyddstull, som denna vara tillgodonjuter.
Vill man, hvad ullen beträffar, vinna samma ändamål, så måste man begagna samma medel.
Men då, hvad den fina ullen angår, den å dylik ull fixerade tull af 8 sk. b:co kan anses som ett någorlunda verksamt skydd, hvaremot tullen å grof ull, nu utgörande endast 2 sk. b:co, på intet vis svarar emot ett sådant ändamål, ehuru likväl producenten af den grofva ullen, för hvars frambringande våra climatiska och öfriga förhållanden synas mest tjenliga, oell i hvilken produclion äfven de minst bemedlade 1 II. 43 / 338 Den 20 Augusti. jordbrukare med fördel kunna deltaga, ar egentligen den som i första rummet behöfver skyddas emot den lyckligare lottade utländska ullproducentens obegränsade medtäflan; får jag, stödd pa de skäl jag haft äran anföra, härmed föreslå en förböjd införseltull på den grofva ullen, till likhet med tullen å den fina, så att ali ull, af hvad sort den vara må, erlägger en införseltull af 8 sk. b:co per få, hvarigenom äfven alla de obehagligheter och allt det underslef förekommes, som härrörer af svårigheten att bestämma när ett parti ull må kunna kallas fin eller grof.
Jag anhåller, att denna min motion mätte varda remitterad till vederb.
Remitterades till Bcvilln.Ulsk. Hr Klingstedt, Gust. Fredr., hade inlemnat ett så lydande memorial:
Sedan penningebristen i större delen af riket är rådande och, utom i de norra orterna, penningetillgången mest utgöres af privatbanksedlar, som hvarken kunna användas i Kronans uppbörd eller inbetalning af cassalän, och mig veltcrligcn blott en värd ledamot af delta
Stånd talat i detta vigtiga ämne, så vågar jag vördsamt göra följande framställning.
Enär, efter hvad mig är berättat, omkring 11 millioner r.dr bancosedlar sedan realisations början gått ur rörelsen, måste detta penningebelopp, lill afbjelpande af den allmänna förlägenheten, på ett eller annat sätt åter sättas i omlopp, hvartill förstärkning af bancodiscoutfonden torde blifva det lämpeligaste; men dä, till bibehållande af bancoscdelns värde, det blifver nödigt, att silfver till ett motsvarande belopp, efter realisationsgrunden, ingär i banken, får jag vördsamt föreslå: l:o Att R.
H. St. till K. M. i und. ingå med föreslående, att II.
M. ville genom en allmän kungörelse uppmana rikets innevånare att, till afhjelpande af den allmänna penningeförlägcnheten, i II.
St:s bank insätta det silfver, de anse sig kunna umbära, såsom fond för en ny sedelstock, antingen emot statsobligationer med 4 proc:s ränta, eller ock genom försäljning till det högsta pris, banken anser sig kunna derföre betala. 2:o I sammanhang hvarmed cn und. framställning torde göras, att privatbankerna, så fort den dem beviljade oclroj går till ända, indragas, så att blott ett godt och solid bancomyut blefve i landet gängse, hvarigenom Slaten kan komma i åtnjutande af den ränteviust, som nu går i privata händer, hvaremot, utom redan befintliga filialdisconter i Götheborg och Malmö, sådana torde behöfva anläggas i Jönköping, Fahlun och Carlstad.
Denna min vördsamma framställning underkastar jag mera kunnige personers granskning och utveckling, nöjande mig med att hafva väckt en fråga, som kan hafva det största inflytande
Den 20 Augusti. 339 j/fi deu allmänna välfärden, oell anhåller, alt denna min motion måtte remitteras till Stats- och BancoUlskm.
Remitterades till Stats- samt BancoUtskm.
U|i|ilästcs följande af Ilr Durietz, Fredr.
Gustaf, inlemnade motion:
Det är inom vårt fädernesland nogsamt ådagalagdt, hvilka menliga följder bränvinet medförer, så i moraliskt som fysiskt hänseende; och sedan olyckligtvis beredandet af detta fluidum numera allmänneligen af jordbrukare betraktas som en nödvändighet för menniskans och djurets existence och förkofran, samt med hänseende tiil den i Bevilln.förordn. begagnade benämning af husbehofsbränvinsbränning; vågar jag vördsamligen hemställa, om icke de många fabriksinrältningar i denna s. k. industrigren böra anses som ett missbruk, åtminstone en alltför vida sträckt öfverdrift af ofvannämnda nåd. förordnings primitiva andemening.
Fabriker i hvilken annan riktning som helst, uppdrifne till samma fullkomlighet som de ifrågavar., vore visserligen högst berömvärda; men ej för tillverkning af en vara, som, synnerligen i sednare tider, rönt så mycket motstånd af upplyste män, hvilka nitälska för medmenniskors och fosterjordens förbättring.
Jag vågar i anledn. häraf, och sedan så få inom detta Stånd, sakkunnigare, afhandlat detta angelägna ämne, för att i någon mån hämma den uppsjö af bränvin, hvaraf vårt land nu öfversvämmas, och hvarpå det låga priset för denna vara är ett talande bevis, vördsamligen föreslå, att hädanefter endast enkel eller l:sta classens pannor må få begagnas med oförändrad skatt, samt att dermed må tillverkas af hvarje panna 3000 kannor bränvin; men den som öfverskridcr detta qvantum, må påläggas en ytterligare skatt af minst 4 sk. b:co per kanna.
Härigenom tror jag den mer och mindre bemedlade bonden skulle tillskyndas, om icke nytta, efter mångens förmenande, åtminstone i hans tanka bergning för dess ladugård, husbehofsbränningen vara återställd, och en mera allmän belåtenhet skulle otvifvelaktig! uppkomma, samt en betydlig minskning af detta sä allmänt onyttigt ansedda fabrikat nödvändigt uppstå inom landet.
Bland de anmärkmr häremot skulle kunna uppkomma, tror jag vara, att mera eldningsämne derigenom blefve erforderligt; men jag hyser den öfverlygelsen, att ganska få bränvinsbräunare nedlagt denna handtering genom fabrikernes anläggning; till och med de oerhördt lågt tryckta bränvinsprisen hafva ej kunnat åstadkomma indragning af särdeles många mindre brännerier, och således consumlion af eldningsämne icke betydligt sparad, men val bränvinsqvantiteten oändeligen förökad.
Att helt och hållet förbjuda den så allmänt brukliga bränvinsbränningeu, tror jag icke nu leda till clt önskvärdt ändamål; men att gradvis återgå och aftaga dermed, detta påkallar både er* 340 Den 20 Augusti. farenhet och upplysning.
— Jag anhåller ödmjukl. att denna motion måtte communiceras de öfriga Stånden, samt derefter remitteras till R.