Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Du har just att berömma dig af din stadighet i godt förstånd!
Jag visar dig hela vådan af att råka i förhållande till sådant folk, jag skickar dig bort, jag..."
"Ursäkta", afbröt Gottlieb, nu en smula retad, "jag skickades icke bort: jag företog en vandring, som jag sjelf beslutat, och återkommer sådan jag for, med hjertat alltid färdigt att dela andras bekymmer."
"Så gå då och dela din tiggarfamiljs bekymmer -- du är väl stadd vid kassa förmodar jag, eftersom du talar så liberalt?"
"Men hvad har då händt?"
"Jo, det att gubben lagt sig i maskopi med sonen om insmugling af varor ... nå, man har tagit dem i beslag, och när gamle pappa, i hvars namn denna tvåstyfvers-rörelse drifves, icke kunde betala plikten, har man fört honom i häkte, der han väl nu som bäst väntar på att du kommer och löser ut honom."
"Och derpå skall han icke vänta förgäfves!
Jag har väl arrangerat värre än så."
"Aha, du börjar tala ur myndig ton -- du förvånar mig i sanning!"
"Och likväl om någon har skäl att yttra förvåning, så är det jag."
"Åh, jag måtte säga!"
"Jag kommer till slägtingar, hvilka först visa mig en innerlig välvilja, och hela min själ vändes till dem -- ty det är ett behof för mig att vara tacksam -- men ett tu tre ändras allt, och jag behandlas som en skolpojke, hvilken man ej vågar låta ta ett enda steg, af fruktan att han skall begå någon dårskap.
Vid denna art af förmynderskap är jag ej van, och som det icke ligger i min natur att underkasta mig det, ber jag moster Ulrika icke försöka ett inflytande, som -- taget så -- alltid blir fåfängt!"
"Du glömmer, stackars tok, att jag, som är rik och har inflytande, kunnat i många afsenden jemna din väg?"
"Det glömmer jag visst icke, och jag hade varit alltför lycklig, om jag förmått bibehålla mig i moster Ulrikas ynnest -- men på bekostnad af min tanke- och handlingsfrihet önskar jag ingenting."
"Du går då åter till dalen -- till mamsell Nanny?"
"Utan tvifvel!
Hon behöfver mig, och jag längtar efter henne."
"Således älskar du alltjemt den der unga flickan?"
"Jag vet icke om jag älskade henne, när jag gick, men det vet jag att hennes bild ständigt gjort mig sällskap på resan och att jag genast skall återse henne..."
"... för att säga henne den der galenskapen?"
"Ah nej, det vore ovärdigt, då jag ej kan säga henne något mer."
"Nå, himlen vare lof, du inser då att det är omöjligt!"
"Hvilket?"
"Att gifta dig med henne."
"Omöjligt anser jag det visst icke, men som det är osäkert huruvida jag, när jag en gång blir i tillfälle att gifta mig, önskar göra Nanny till min hustru, så blir bäst för bådas vår skull att stanna vid vänskapen."
"Hör på, Gottlieb lille: stundom talar du så klokt, att det kanske lönar mödan att göra dig ett förslag!"
"Nåväl?"
"Efter hvad jag anar, är det blott medlidande som drager dig till flickan.
Om jag nu lofvar dig att betala gubbens böter, om jag vidare lofvar dig att dra försorg om Nannys framtid -- och du vet att jag icke bryter mitt ord -- vill du då förbinda dig att aldrig återse henne?"
"Nej, alldeles icke ... hon skulle djupt bedröfvas öfver ett så skamligt handligssätt å min sida!"
"Halsstarrige yngling, du tvingar mig då att säga det pligten mot din mor, min syster, hindrar mig från att längre se dig på Almvik -- jag vill icke ha skuld i dina felsteg."
"Om några dagar", svarade Gottlieb, utan att visa minsta förtrytelse, "har jag hvilat ut efter min vandring och är då beredd att hörsamma den gifna befallningen."
"Godt", mumlade patronessan, i det hon helt uppbragt aflägsnade sig -- "du får svida för detta en annan gång"...
Utan att spilla mycken tid på reflexioner öfver det samtal han haft, fortsatte Gottlieb vägen till dalen.
Han hade ej sett Nanny i båten, och hans hjerta klappade så häftigt att han sjelf förvånades, då han, efter att vid källan förgäfves ha sökt den unga flickan, vandrade upp till huset, framför hvars stängda dörr han stannade.
"Månne hon kan vara sjuk", frågade han sig sjelf, "eftersom hon icke följt med de andra?
Nej, i det fallet skulle de väl icke ha lemnat henne ensam."
"Hvem är det?"
"Jag, Nanny!"
Ett utrop af glädje och häpnad följde.
Derefter frånsköts rigeln, och Nanny visade sig med kinder så hvita som hvita rosor.
Hon bar sin enda högtidsdrägt, en svart orleans-klädning, som, derigenom att den gick ända upp i halsen, visade lifvets rundning och smidighet till hela dess fördel.
Utan ett ord, öfverväldigad af alla sina känslor, kastade hon sig i Gottliebs armar ... och aldrig hade en renare och innerligare omfamning varit erbjuden och besvarad.
Med grannlaga ömhet tryckte Gottlieb den andra kyssen på Nannys läppar; och sedan han några ögonblick betraktat henne, sade han sakta:
"Stackars Nanny, stackars barn, du har åtminstone en vän i din smärta!"
"Gottlieb vet då..."
Hon drog sig rodnande ur hans armar: hon hade ej tänkt på att hennes helsning var emot bruket.
"Ja, jag vet era bekymmer, och var säker att jag, under de dagar jag ännu är här, icke skall ge mig någon ro innan jag ser din far fri och hemma!"
"Ack, min gud, min gud, om det vore möjligt!"
Hon ihopknäppte händerna och höjde ögonen mot den vän, på hvilken hon trodde.
"Det skall bli möjligt, Nanny, jag ger dig mitt ord derpå -- och om jag varit här, så hade det icke händt."
"Så har jag också tänkt; en röst har sagt mig:
Blott han kommer, blir det godt!"
"Tack för detta förtroende -- det blir mig ljuft att minnas."
"Minnas -- herrn reser då snart igen?"
"Om en vecka."
Ännu en gång ihopknäppte Nanny sina händer.
Denna åtbörd jemte den tårade blicken var mera begriplig än ord.
"Du skall då sakna mig, Nanny?"
"Alltid!"
"Och kanske skall du just för denna saknads skull önska att vi aldrig sett hvarandra?"
"Nej, visst icke: denna saknad blir för mig ett vida lyckligare lif än det jag förut haft, än det jag möjligen utan den kunnat få."
"Men säg", återtog Gottlieb, afbrytande detta farliga ämne, "hvarför har ej din svägerska vändt sig till patron på Almvik?"
"Åh, till honom vänder sig aldrig Magda -- förr hvad som helst."
"Huru så?"
"Jag vet icke om jag bör säga det...
Men jag förstår ändå att patron förföljt Magda med oredliga känslor ... och ifall jag kunde tro på Calle..."
"Hvad då?" frågade Gottlieb ifrigt.
"... så skulle hela vår olycka vara en tillställning och en hämd af patron för det att Magda en gång bestämdt nekade att ... att ... sälja en kyss åt honom."
"Huru -- ville han köpa en kyss?"
"Ja, mot Calles frihet."
Nanny berättade nu hela händelsen före och efter jagten, sådan som Calle förtäljt den.
Sedan Gottlieb en stund grubblat öfver och sammanlagt de meddelade omständigheterna, kom han verkligen till samma öfvertygelse som Calle, och han såg i detta Nannys förtroende en utväg för sin egen plan till gamle Lönners befrielse.
Emellertid frågade han blott om patronen icke sedermera hörts af.
"Jag har märkt honom smyga omkring här flera gånger.
Kanske har han tänkt att få träffa
Magda ensam -- men det har ej lyckats ... och aldrig skulle hon för Ragnars skull våga att ta emot någon hjelp, äfven om patron erbjöde den"...
Vid återkomsten till Almvik erfor Gottlieb att hans värde farbror -- som han visste vara bortrest helt tidigt på morgonen -- icke vore att hemvänta före aftonen.
I denna tillfällighet såg Gottlieb i början ingenting annat än en motgång, den der några timmar fördröjde hans operationer; men snart föll det honom in att kanske just denna resa kunde stå i samband med patronens hemlighetsfulla kärleksvandringar.
Den aftonen, då han öfverraskade Magda för att draga vinst af Calles stöld, hade han ju också rest bort -- naturligtvis af den orsak att, om han vore hemma, det icke fölle sig så lätt att komma ut, vid denna tid då patronessan alltid var vaksam.
Ju mer Gottlieb öfvertänkte denna omständighet, desto sannolikare förekom den honom, ty hade farbror
Fabian verkligen sin hand med i detta utsäde, så var det ock beräknadt på hans egen fördel -- och utan tvifvel var stunden nu inne att efterse skörden.
"Ack", mumlade Gottlieb, "om jag vore så lycklig att få honom i mitt våld!
Andras gissningar och misstankar äro väl också medel, hvarmed hans feghet kan uppskrämmas, då jag visar honom hans hustru i bakgrunden, men att med egna ögon träffa honom stadd på olofliga vägar, det vore detsamma som att ha den stackars gubben Lönner åter hemma i stugan."
Fången.
Medan detta tilldrog sig på denna sidan viken, hade Magdas båt uppnått den andra, och man lagade sig just i ordning att lägga till vid den långt utskjutande bryggan -- ja, Calle hade redan fäste med båtshaken -- då, vid det båten vickade till, en af de sina gossarna, som krånglat upp på relingen, med ett högt skri föll i sjön.
Den unga modern, alltid lugn och besinningsfull, besvarade ej barnets rop med att ställa sig sjelf och skrika, hon svimmade ej heller, utan hoppade hastigt som tanken efter i vattnet, och då Calle vände sig om, hade hon redan fått tag i gossen och lyfte honom upp öfver sig.
"Calle, tag emot pilten!" sade hon med en ton, som var sig fullkomligt lik.
Efter att bokstafligen ha slängt upp gossen på bryggan, yttrade han helt darrande:
"Du kunde icke vänta på mig -- liksom han sjunkit i första taget, kan tro!"
"Seså, icke skall du gräla på mig!
Jag blef bara lite våt -- det var alltihop!"
"Hur skall du nu bli torr!" frågade
Calle buttert.
"Ah, det är lätt -- jag går in till mor Larsson och lånar mig en kjortel, medan jag går upp till far ... arresten ligger ju straxt bredvid ... skorna, strumporna och hela habiten hinner nog torka tills vi komma igen."
Calle svarade ingenting.
Han var missnöjd för det
Magda icke låtit honom tjena sig -- emellertid gick han förut, att bereda far på besöket.
Och Magda fördröjde sig minsann icke hos mor Larsson: så snart hon fått på sig det erforderliga, skyndade hon i den lätta bonddrägten, hvilken väl klädde henne, efter Calle och Kerstin, som också redan gifvit sig å väg med barnen...
Häradshäktet, som blifvit inredt i en gammal slotts-ruin, hade redan utifrån ett obeskrifligen dystert utseende.
Hjertat hopdrogs vid åsynen af denna fallande storhet, som nu låg der mörk och öfvergifven, ett hotande tecken för de förbigående.
Men ännu mera dystert och hotande såg det ut inom murarna, der den förvittrade rappningen ständigt tycktes färdig att ramla ned.
Den kalla fukten föll i droppar från taket, hvars sekelstjocka mögel längesedan begrafvit de fordna arabeskerna och målningarna; och i stället för de stora messingskronorna, som en gång hängde ned i sina kedjor, hängde der nu krona vid krona af spindelnät, en hel koloni spindlar, lifnärande sig af de atomer, som dunstade omkring i den multnande boningen.
Och utom spindlarna, rottorna och då och då någon stackars fånge fans intet lefvande lif inom dessa rum.
Men ofvanpå det yttre taket bodde en svärm kajor, som, väl behandlade af fångarne, vant sig att titta in i deras glugg för att få några brödsmulor.
Gamle Lönner hade redan gjort sig bekant med dem, och under det han suckande afvaktade sina barns besök, gladdes han åt kajornas.
Då Magda ankom, fann hon genom Calles förberedelse vägen öppen till det rum hon sökte.
Gubben, som syntes rörd, men undergifven, satt på sängkanten med ett af barnen på hvartdera knät.
Calle stod framför honom och gaf besked om allt, som passerat der hemma.
Men den vemodiga rörelse, som visat sig på hans ansigte vid åsynen af sonen och de små, öfvergick i en målande glädje, då han fick se sin sonhustrus blida drag.
Hans armar darrade, då de omslöto henne, och hans hjerta blef helt vekt, då hon kärleksrikt beskref deras saknad och bedröfvelse och huru Nanny, af fruktan för skilsmessan, varit nära att förlora sansen, då hon skulle stiga i båten.
"Du gjorde mycket rätt som ej lät henne följa med", sade gubben, "och blott vi kunna finna någon utväg, innan höstkylan gör slut på mina krafter, så skall nog..."
"Utväg måste finnas, far!
Jag tänker att i veckan ge mig af till staden med gullstjernan och två af fåren, och se'n tar jag väl lärftsräckan, som skulle blifvit skjortor åt Ragnar -- när det ena kommer ihop med det andra, så..."
"Men om du säljer kon, kära dotter, hur går det då för de här?"
Han klappade barnen, som lekte med hans långa hvita lockar.
"Åh, grannarna låna oss mjölk, och vi betala igen, då vi till hösten, när Ragnar kommer hem, kunna köpa en ny ko."
"Det är icke värdt, barn!
Vi få fundera på annat sätt."
"Jag tänkte också på en tanke!" utbrast nu Calle och klef fram ett stort steg -- han hade dragit sig tillbaka, då Magda kom.
"Hvad tänker då du på, min stackars gosse?"
"Jo, far, jag mins att
Ragnar talat om att folk i England -- de äro så påhittiga i det landet -- skaffa sig pengar genom att låna på sig sjelfva.
Han kallade det ändå ... hur var det nu igen"...
Calle ref sig eftertänksamt i pannan.
"... lifassurans, menar du väl?"
"Ackurat det, far ... och han sade att man också här i Sverige kan få pengar från England mot sådan slags säkerhet.
Nå, om vi nu finge tag i någon, som förstode det och ville göra sig besvär med skrifningen, så skulle jag gerna sätta ut mitt lif till qvittering -- se'n, begriper far, vore jag detsamma som kontanta pengar, hvar jag sattes i pant."
"Min beskedlige Calle, du menar mycket väl -- men det går icke så till som du i din enfald tänker."
"Ah, det var fasligt illa det ... annars hade far fått hela summan, när jag dött."
"Jag hoppas väl att sjelf ha slutat innan dess -- du är ung du!"
"Ja, visst är jag ung till åren, men då jag härom sistens -- det var ändå en fredagsqväll -- gick hem öfver kyrkogården, hörde jag rätt öfver kyrkan en röst, och på den litar jag..."
"Herre gud, så du kan hitta på!" inföll Magda, i det hon för första gången med häpnad betraktade Calles infallna kinder...
"Hvad sade då den rösten?"
"Calle, Calle", sade den, och så ropade det tre gånger, "Calle, du lefver inte länge!"
"Ditt hufvud är svagt, min son," yttrade fadern, "och det kommer deraf att du hela långa tiden bortåt arbetat öfver mensklig förmåga.
När kroppen får hvila -- och det måste du ge den -- blir du bättre...
Men låt mig ändå veta hvad du tänkte om det du trodde dig höra?"
"Jag tänkte ingenting jag, utan jag bara svarade igen:
Månn' det -- nå, det skall dertill!"
"Men med sådan vidskepelse gör du far ledsen!" återtog Magda.
"Ledsen -- åh, det vet jag visst ... skulle han bli ledsen för det att vår herre Christ i sin nåd ville hålla mig till godo?
Det vore väl snarare högtid att glädja sig åt ... en slipper ifrån så många sorgligheter, när en kommer i svarta mullen."
"Men om du tänker på det, blir du sjelf sorgsen till mods och kan aldrig mer skratta."
"Kan jag icke det!" svarade
Calle, och liksom hela den melankoliska sinnesstämningen genom ett trollslag försvunnit, började han skratta af hjertans grund, och detta utan allt bemödande; det var så roligt, tyckte han, att Magda ville höra honom skratta -- han glömde dervid bort både lifassuransen och rösten öfver kyrktaket.
Sedan Calle kommit i det lynnet, tog han ej vidare del i öfverläggningarna.
Men efter ett par timmar hade Magda uttömt icke blott den lilla korgens innehåll, hon hade äfven uttömt alla de tillgångar hon egde i mod och förhoppningar -- och nu var afskedet inne.
"Om fyra dagar senast är jag åter här," sade svärdottern, i det hennes tårar föllo på gubbens hand, "och då, så sant jag vill att Ragnar i all sin tid håller mig kär, medför jag något tröstens ord!"
"Godt, min älskade dotter, Ragnar skall få veta allt hvad du gör för hans gamle far...
Och helsa nu Nanny, stackars lilla kräk, att jag förbjuder henne komma hit, ty hon blott upprör mig."
En stund härefter gnisslade de tunga riglarna så att det gaf genljud i den öde ruinen...
Fången var ensam.
Väl utkommen, erinrade sig Magda med ett slags förfärande beklämning att "lillen" icke blifvit välsignad af farfar: han hade alldeles förgätits under afskedets oro, men då det ej var tänkbart att det kunde stanna härvid, ställde sig Magda utanför gallergluggen och ropade:
"Far, far, var så god och titta ut, så får jag räcka upp lille Sven!"
I samma ögonblick visade sig den gamles silfverhvita hufvud, och nu tog
Magda gossen från lill-Kerstin och sträckte honom på sina armar upp till farfar.
Och nu var allt bestäldt.
Den sista blicken vexlades...
Magda och barnen försvunno.
Vakten.
Augusti-qvällens friska ljumhet hade följt på dagens hetta.
Klockan skred framåt half 11, då Gottlieb, som patrullerade af och an i närheten af det lilla röda huset i dalen, började tro att han misstagit sig och att, under det han fortfor i sin vaktgöring, patron Fabian i all maklighet kom hem på en annan väg.
"Det är så tyst derinne", sade han, "de ha säkerligen redan gått till hvila."
Långs utmed den stora syrén-häcken smög han sig fram mot fönstret i Magdas rum...
Nannys låg åt gafveln -- dit ville han icke ens titta.
Månen upplyste icke blott hela den vackra dalen, utan föll rakt på fönsterrutorna, en omständighet, som bidrog att göra Gottlieb tvehågsen.
Men slutligen måste han dock förvissa sig om huru det förhöll sig, i den händelse att hans första aning vore grundad.
Sedan han undanböjt häcken, hvilken gick nära emot huset, stack han försigtigt fram hufvudet; men då han snart fann hur trygg han kunde vara, vågade han sig ända intill fönstret, hvilket för luftens friskhet endast var löst påhäktadt med en segelgarnsända.
Det var en vacker tafla som mötte Gotlliebs ögon!
I denna kammare -- det äkta parets lilla tempel -- sågos månstrålarna leka öfver alla Ragnars fisk- och jagtdon, som med omsorg ordnade hängde hela väggen utefter.
Vid yttersta sidan svängde en gammal "sydvest" på toppen af ett metspö, och nedanför detta slags trofé var i hörnet fästadt ett gammalt smalt skeppsskåp, hvars öppnade dörrar lemnade fri utsigt öfver de gullkantade röda och blå dricks-muggarna, de rosiga tékopparna och den lilla blanka pläterkannan.
Några ogement granna nürnberger-leksaker befunno sig på öfversta hyllan, och i andra rummet förvarades i tvenne glas-askar de obetydliga dyrbarheter, som Magda erhållit, dels såsom fästmö, dels såsom hustru, och hvilka hon just nyss, sedan hon söft barnen, hållit på att inventera för att hitta någonting, som kunde inspara "gullstjernans" vandring.
Men, ack, hon hade utan tvifvel ingenting funnit, som kunnat hållas i så högt värde, ty Magdas grannlåt bestod mest af brons.
Nu låg den unga qvinnan djupt inslumrad öfver sitt barns vagga.
Hon hade troligen, under det hon var sysselsatt med ofvannämde inventering, blifvit kallad till de moderliga omsorgerna.
Men dagens ansträngningar hade uttömt hennes krafter, och hon hade somnat utan att märka det sömnen, denne alla bedröfvades hugsvalare, tillslöt hennes ögonlock.
Hon låg med ansigtet vändt mot fönstret och månen spelade öfver hela hennes gestalt, så mycket mer synlig, som vaggan stod nästan midt på golfvet.
Ännu bar hon samma kjol och lifstycke, som hon lånat, och hennes långa mörkbruna hår, hvilket, upplöst, räckte henne långt öfver midjan, föll nu i tvenne tjocka flätor ned på hvardera sidan om de hvita vida ärmarna, hvarifrån de ringlade sig nedåt barnets täcke och helt nära moderns rosiga kind, som lugnt hvilade på yttersta kanten af den lilla dynan.
"Det här vore något för en målare!" tänkte Gottlieb.
"Minsann styrman
Lönner fått sämsta delen på sin lott...
Men nog vet jag någon, som en gång i samma ställning skulle blifva ännu vackrare!"
De dofva hofslagen af en häst väckte honom ur hans betraktelser.
"Aha" -- hans drag fingo ögonblickligt ett uttryck af triumf och glädje -- "jag hade ändå rätt...
Nå, få se nu hvad man ärnar ta sig till!"
Han hade ej länge innehaft sin något besvärliga ställning, då hofslagen stannade; och af rasslet på andra sidan häcken kunde han sluta att hästen der fastbands vid gärdsgården.
Straxt derefter hördes sakta steg i gräset, och derpå urskildes hela figuren af patron Fabian, som, efter att blott i förbigående hafva förvissat sig om att förstugudörrarna blifvit tillslutna, djerft nalkades samma fönster, vid hvilket Gottlieb nyss stått.
Men patronen, i stället att förnöta tiden med spejning, klappade flera slag på rutan.
Den alltjemt sofvande Magda hörde emellertid ingenting.
Patronen lade då ögonen intill glaset, och upptäckte genast samma tjusande syn, hvilken nyss fängslat Gottlieb.
Icke förty var det just ingen kärleksfras som vid anblicken af Magda undföll vår älskares läppar.
"Fördömda qvinna", mumlade han, "hon gör mig galen -- hon skulle se mig i sjelfva afgrunden förgås af begäret efter en droppe vatten, och ändå icke räcka mig den!"
Han klappade på nytt, och det med sådan styrka, att det klingande ljudet bort uppväcka hvar och en annan än den, som haft en sådan dag som Magda.
I detta ögonblick tycktes likväl patronen bli rädd för sin egen dumdristighet ... tänk, om någon annan än den, som signalen var ärnad, hade blifvit väckt -- o fasa, om hans nattvandring blefve känd och komme för hans hustrus öron!
Lyckligtvis hade det ingen fara från de sofvandes sida.
Den äkta mannen började darra i alla leder -- sådan respekt hade hans "töta Ultenie" till och med på afstånd.
Och det är möjligt att han öfvergifvit sina fredsunderhandlingar med den vackra Magda, derest han icke varseblifvit den omnämda segelgarns-ändan.
Att sticka in en liten syrénqvist och haka af öglan, var ett ögonblicks verk; och innan Gottlieb ens hann begripa sammanhanget, såg han fönstret öppnas och sin värde farbror försvinna.
Vid detta buller måste Magda vakna -- och hon gjorde så ock.
Och då hon såg framför sig patronen på Almvik, kände hon ett ögonblicks dödlig ångest, men det var också blott ett ögonblicks.
Med blixtrande ögon och en spotsk krökning på sina täcka, fylliga läppar trädde hon emot honom, och så hotande, så djerf var hennes hållning, att patronen häpen steg tillbaka.
"Hvad är meningen med ett besök vid denna tid?"
"Jag har icke kunnat komma förr.
Jag har varit hos domarn och talat vid honom, och jag tror att vi kunna ställa så till att herr Lönner redan i morgon är hemma."
"Och för att meddela mig detta -- som visst sker i god afsigt -- hoppar patron in genom fönstret?"
"På samvete, om det är min skull!
Jag klappade flere gånger på, och heldre än att resa hem utan att ha meddelat en nyhet, den jag hoppades skulle ge fru
Lönner en bättre sömn, fattade jag, eftersom frun ändå var uppe, det enda parti som stod öppet."
"Nå, icke tar jag heller någon skada af herr patrons vänskapsbesök, men som det just icke hör till en god ordning att komma den vägen, får jag be patron ha besvär att stiga tillbaka!
Sedan kunna vi språkas vid."
"Grymma Magda!"...
Men Magda stötte den helt omildt undan.
"Se så, inga krokvägar ... och låt bli att säga Magda -- jag kallas vid min mans namn, som jag icke skäms för!"
Gottlieb hade all möjlig möda att afhålla sig från skratt, då han såg sin hjertnupne farbror, oupphörligt tillbakamotad af den unga qvinnan, på ett något generadt sätt komma åter ut genom fönstret, och han var nära att springa fram och emottaga honom i sina armar, då Magdas röst hejdade honom.
"Så här går det an att tala ett ord...
Herr patron gjorde sig väl icke illa, hoppas jag?"
"Ah, det är detsamma -- ett så hårdt hjerta som fru Lönners röres hvarken af mitt lidande eller min uppoffring."
"Jag skall säga herr patron en sak: det är förspilld möda att tänka på mig.
Jag kan väl ha en smula medlidsamhet med en menniskas dårskap, om det icke är ondt menadt, men..."
"Menar då jag ondt -- sätt mig på prof!"
"Det går jag in på!
Vill patron i all hederlighet lösa ut far, så finner jag mig i att ha patron att tacka för en så stor tjenst."
"Och intet annat tecken till tacksamhet?"
"Icke ett fjerdedels tecken mer!"
"Räck mig åtminstone handen att aftorka de tårar, som bränna mina ögon...
Jag är en svag, en eländig stackare -- jag vet det -- som kan gråta, då jag hånas.
Men lika godt ... gif mig handen blott ett par minuter!"
"Omöjligt!"
"Ett finger då, ett enda finger!"
I stället för svar ville Magda draga igen fönstret, men patron Fabian höll det kraftigt tillbaka.
"Aha", sade han, genom Magdas köld bringad till raseri, "det är fråga om att vilja åtnjuta en välgerning utan all erkänsla -- men vet då, att gubben skall få sitta der han sitter!
Utom mig fins ingen menniska som bryr sig om er."
"Det få vi se -- herr Gottlieb är hemkommen!"
"Jaså, är den hemma...
Nå, hvad skulle han förmå?"
"Just ingenting, om icke att underrätta moster Ulrika om denna intressanta scen!" inföll Gottlieb, i det han personligen uppenbarade sig och kastade en genomborrande blick på den förhäpnade patronen, hvilken härvid utan ett ord tog till fötterna, kastade sig på hästen och försvann.