Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi kommo dit för att bildas till inträde i lifvets skola, och vi gingo därifrån med hjärnorna sprängda af en bildning, som i stället gjort oss alt mer främmande för det lif, som lefves ute i den stora verlden, hvilken går sin väg, medan den lilla lärdomstaden i löjlig förnämhet sluter sig inom sig själf och går sin.
Vi kommo dit med frisk vilja och stark verksamhetshåg, och vi foro därifrån med sinnet nedtyngdt, hågen slapp och arbetskraften hämmad, utan spänstighet, blaserade, lefnadströtta, lämpliga till ämbetsmannamaskiner, men icke till människor.
Och i förvetet barnahögmod hade vi lärt oss att skratta åt alt mellan himmel och jord.
Parodien är det nu lefvande Upsalas enda berättigade stolthet, sedan originaliteten trampats till döds af odågorna och småsinnet.
Och dock är parodien ett lifstecken, som visar, att de dolda krafter, som en gång skola beherska verlden, arbeta äfven där.
Ty det var genom Mefistofeles, som Faust lärde känna sig själf.
Upsala, Upsala.
Du bär ansvaret för en hel generations snedvridna ungdomslif.
Du bär det ej ensamt, men din andel af ansvaret är så dryg, att studentsångerna borde förstummas och bravoropen tystna af sig själfva, när deras eko återstudsar från dina vetenskapliga fängelsemurar med deras skumma, ungdomsförkväfvande medeltidshvalf.
Högt uppe på den grundmurade backen ligger den gamla domen och sträcker tafatt sina stympade torn mot himmelen, dit de peka, ej längre som fordom segervisst och stolt, utan med slöa, trubbiga spetsar, som aldrig mäkta att visa en människas aning vägen.
Låt kyrkan repareras, låt den putsas upp.
Aldrig skall orgeln ljuda som förr, aldrig skola troende människor som fordom knäböja på golfvets nötta stenplattor.
Ty aldrig, aldrig mer skola vetenskapens tempelgårdar ödmjukt sluta ring, med kyrkan till medelpunkt.
Där ligga de nu som öfvergifna, tomma kråknästen, ödsliga och klumpiga, dessa låga salar, i hvilka själen blef alt mera arm, tanken alt mindre djärf, modet alt mera tamt.
I en halfcirkel sluta de sig kring den gamla kyrkan som hennes skröpliga ålders hedersvakt, och i de mörka salarna lägger sig dammet tjockt, medan solen förgäfves sträfvar att lysa in genom de låga fönstren.
Och när midnattsklockans tolf dofva slag förklingat, och Pelle i tornet ropat åt alla väderstrecken, och när det blifvit så tyst, att man nästan frestas drömma, att midnattstimman aldrig skall bytas i dag, då stiger en åldrig tomte med röd lufva och grått skägg upp i torngluggen och sätter sig fundersamt i en vinkel af muren, där det inte drar.
Hans blick är skelande dyster, och det gråa skägget täcker hans mun, så att man icke ser något leende, ej en min – bara för grått, tofvigt, igenväxt skägg.
Och i mörkret där nere vid tornets fot smyger en smärt figur med fjädrad barett och röda benkläder, som blänka under den mörka kappan.
Han halar sig sakta uppför åskledaren och sätter sig grensle öfver torngluggens kant midt emot tomten.
– God morgon, tomte, säger han.
Och tomten nickar, utan att en min rör sig i hans liflösa ansigte.
– Det är tråkigt här i sta’n, säger Mefistofeles.
På fem hundra år har här inte funnits någon Faust, som man kunnat få att längta efter lifvets härlighet.
Bara Wagner och Wagner och Wagner i oändlighet.
– Ja, hvad fan hade du här att göra? brummar tomten.
– När man förstört sina bästa år på att kämpa mot de mäktige, säger Mefistofeles, så får man sympati för ungdomen.
Men ungdomen förstår mig inte.
Vet du, hvad de ökena med sina välsignade hvita mössor och tomma skallar nu ha hittat på?
– Nej, det vet jag inte, säger tomten, och inte rör det mig häller.
Det blir, som det är i alla fall.
Det blir, som det är.
Och tomten nickade långsamt.
– Jo, de påstå, att jag sitter i konsistorium, och att Äolus står här utanför och väntar, och att det är därför det blåser utanför alla domkyrkor.
Men jag sitter inte i konsistorium jag, det är just felet det.
– Det fattades bara det, brummade tomten.
– Men vänta mig, säger Mefistofeles och slår kappan tillbaka, så att det röda bröstet glänser i mörkret, vänta mig.
Jag kommer nog dit, hvad det lider.
Tomten bara skakar på hufvudet:
– Det blir, som det är, säger han.
Och den gamla tidens tomte fryser och drar igen rocken och tittar snedt på Mefistofeles, som han inte kan begripa.
Och så sitta de där och munhuggas i mörkret, och ingen ser dem, inte ens torn-Pelle, som tutar ut öfver deras hufvuden en gång i kvarten.
Men då börjar det att röra sig där nere, och midt emot tornet komma arbetarne fram med verktyg i händerna, och de gå till dagens arbete, och de rifva och rifva på ett stort gammalt hus, som ligger på en backe midt emot tornets glugg.
Och de säga till hvarandra:
– Här skall den nya universitetsbygnaden stå.
Och Mefistofeles ler och slår på sin värja, och baretten sitter käckt på hans kloka hufvud:
– Hvad säger du om det, gamla mullvad?
Det nya universitetshuset.
– Det blir, som det är, säger tomten.
Tror du, att den gamla anden dör, för att de gamla bygnaderna falla.
Nej, du förbannade slughufvud, den gången var du för naiv.
Nej, du, när de gamla bygnaderna falla, då flyttar jag in i den nya.
För det är meningen, ska jag säga dig.
Och tomten rätade upp sig ur sin sammankrumpna stälning.
– Här är det jag, som styr öfver människorna.
Och Mefistofeles skrattar åt tomten, skrattar, så att fjädrarne på den lätta baretten darra i morgonglansen, och han stiger långsamt med ena foten utanför torngluggen och snuddar vid åskledaren.
Men innan han glider ned, ropar han åt den andre:
– Gör det, du gamla skurk, gör det.
För är det meningen, så blir det så också.
Alt, som skall ske, det sker.
Jag har väntat på, att de här gamla rucklen skulle slopas.
Och nu slopas de.
Jag kan vänta på det andra också.
Om några år är det inte så nytt längre.
Och min dag kommer.
Den kommer.
Prometeus, Prometeus!
Det är en slägting till mig.
Mefistofeles skrattar igen, och det ligger en triumferande segeraning i skrattet.
Och han glider ned och är borta, och tomten försvinner i tornets glugg.
Skuggorna försvinna för solen.
Ty dagen är inne, och i morgonens gryning vaknar lifvet i den lilla staden, fabrikernas slammer, vagnarnas rassel, människors glada sorl.
Och röster ljuda nere på gatorna, fönstren i bygningarna slås upp, och människoanleten titta ut.
Röken hvirflar upp ur hundratals skorstenar, vid järnvägstationen står lokomotivet och kastar stötar af stenkolsrök upp i den klara luften.
Pipan ger ifrån sig en lång, skärande hvissling, och fram mot de vida fälten rasslar tåget mellan fabrikernas långa skorstenar, som år från år blifva alt flere och flere.
Och på alt detta lyser solen klart och varmt i väntan på den dag, då det inte längre skall finnas några tomtar på jorden.
Men tomten ser det ej, ty han älskar icke dagen.
Han ser det ej, ty han känner icke dagsljuset, som han fruktar.
Och därför älskar han i stället, som ugglan, nattens skymmande mörker, för hvilket dagens fåglar fly.
Och han skall dö, när han får veta, att natten är till för att gifva rum åt dagen.
Men Mefistofeles vet det, och när han är ensam, skrattar han inte.
En varm töväderssol lyste öfver staden, och vattnet rann i strida forsar ur rännorna, medan här och där långa sträckor af gatstenarna blanka och rentvättade tittade upp ur snön.
Det var i Mars, och nere vid Flustret stupade redan de första Islandsgubbarna glittrande och skrofliga ned utför det tvära fallet, där vattnet var grumligt och brunt med gult fradgande skum.
Några unga män gingo vid tretiden utför Vaxalagatan.
Grane i midten, bärande en liten rem, som innehöll pläd, paraply och käpp.
De voro alla lindrigt echaufferade och talade fort.
När de kommo ner till järnvägstationen, mötte de Ling.
– Åh fan, hvart ska du resa?
Grane tog honom i hand.
– Jag lemnar Upsala.
Lemnar tjufhålet?
Är buren för trång för den fria anden?
– Jag har inga pengar.
– Ja, det har inte jag häller.
Grane skrattade lätt.
– Jag har tagit en kondition.
– Ja, då kommer du ju tillbaka.
– Ja, d. v. s. om jag kan skaffa pengar.
– Kostar på att fara, hva?
Hähäm! sade Ling, och det låg en ovanlig ömhet i rösten.
Känner till det där.
Pengar eller lifvet, heter det förr eller senare.
Pengar eller lifvet, heter det, när det gäller, om man ska få stanna här eller inte.
Och i de flesta fall får man pengar.
Men då får man böta med lifvet.
Ty det kommer surt efter ända till döddagar.
Tacka gud, att du inte har några pengar, så att du slipper vara här.
Och vill gud dig något riktigt ondt, så skaffar han nå’n gammal idiot, som lånar dig pengar för att komma hit igen.
Var lugn du.
Du får dem nog förr eller senare, och då har man dig här igen.
Ling vägde på hälarna och såg Grane rätt i ansigtet.
– Ja, hvem vet?
På två år förändras så mycket.
– Var lugn du, här blir sig nog ganska likt.
De skakade hand, och innan Ling gick, sade han:
– Kom inte hit igen.
Luften här inte bra för dig.
Den tär på krafterna.
Det lät så olika Lings vanliga ton.
Men Grane hade ej tid att svara härpå.
Han såg en stund efter den andre med känslan af att vilja säga något vänligt.
Men Ling var redan borta.
Grane gick in i väntsalen, där kamraterna redan väntade honom med biljett och poleteringsmärke.
Han tog Schultz afsides och sade hastigt med en stämma, som lät ansträngd och tjock:
– Du skrifver väl?
Schultz log.
– Kommer du att sakna Upsala?
– Nej, inte Upsala.
Grane teg en stund och sade därpå hastigt, som om han velat halka öfver orden, utan att bli öfverväldigad af dem:
– Men tiden, som går mig ur händerna.
Han vände sig till de andra och kände i det samma, hur Schultz hastigt tryckte hans hand.
Norström önskade honom med ett leende välkommen åter, Lindberg föreslog ett fyrfaldigt lefve på perrongen, och Hultin yttrade som sin önskan, att Herren måtte sända sina änglar, att de måtte bära honom på sina händer.
Grane lofvade att komma upp ett par dagar nästa termin, hvarpå Hultin förklarade, att matlaget skulle ha honom i vänlig åtanka och köpa, hvad behof gjordes till högtiden.
Klockan ringde och alla rusade fram till kupédörrarna.
Grane skjutsades in, dörren stängdes, och de fyra kvarvarande stodo i en grupp framför fönstret, genom hvilket Grane såg ut.
Ingen sade något egentligt.
De betydelselösaste ord uttalades, blott för att något skulle sägas.
– Hvad heter stället? sade Norström.
Grane nämde det.
– Det ligger i Södermanland.
Lokomotivet släpper ut ånga, stationsinspektoren hvisslar, ångpipan hvisslar, och tåget sätter sig långsamt i gång.
Lindberg ropar lefve, och de öfriga hurra fyra gånger.
Grane svänger med hatten och hurrar ensam af alla krafter, hviftar, så länge han kan se skymten af perrongen och hattarna, som svängas i luften.
Därpå lutar han sig tillbaka i sitt hörn, utan att se ut.
Han ser inte de vida fälten, på hvilka bara fläckar sticka fram, icke den vackra granskogen, som står nytvättad och grön i den våta snön, ej solen, som sänder långa, sneda strålar mellan träden.
Endast en liten strimma ser han, en strimma af solen, som letat sig in i kupén och leker på den stoppade väggen midt emot honom.
Han sitter hopsjunken och tillbakalutad, och han tänker på sina första barnaår, underliga, vemodiga tankar, medan tåget rasslande rycker honom bort.
Men han erfar icke ungdomens glada
förväntan att finna något nytt, endast en frysande känsla af fruktan, att ungdomen skall försvinna, medan han själf ej gör annat än väntar ... och väntar ...
Den minnesvärda 30 April 1879 klockan 9 på morgonen satt häradshöfdingsämnet Oskar Berling rätt opp i sängen och svor.
– Det var sju tusan.
Klockan var nio, och han som skulle tentera.
Af gunst och nåd hade han fått lof att tentera just på denna heliga morgon, när rikets herrar och akademiens fäder skulle bulta på hörnstenen till den monumentala bygnad, där man i framtiden skulle plugga vett i studenter.
Klockan half 10 skulle han vara hos professorn, och vid den tiden skulle han inte ha annat än latin i skallen.
Han hann inte att få sig en kopp kaffe en gång.
Det var sju tusan.
Berling började med en förtviflad min att sätta på sig strumporna.
– Det var ju grundlägningsfesten i dag.
Berling hade aldeles klart för sig, att det skulle byggas ett nytt universitetshus.
Han hade visserligen funderat åtskilligt på, hvad den där stortänkta bygnaden skulle användas till.
Kuggis fans ju förut, och på föreläsningarna var det inte modernt att gå nu för tiden.
Det var bara latmaskar, som gingo på föreläsningar, sade Hultin.
Kungen skulle komma till sta’n, och det skulle bli en stor fest och procession och tal och supning.
Och så skulle han, fattig fan, få lof att tentera i latin först, och det utan att han druckit kaffe en gång.
Nu öppades dörren, och en gammal amper gumma visade sig på tröskeln.
– Det var väl fan, började Berling.
Ska hon inte väcka mig, när jag har sagt till, att jag ska tentera?
Madamen stannade vid dörren och såg ännu mera amper ut än förut.
– Hvad är det kandidaten säger? började gumman.
Ska han stå och svära åt mig, som i fem och trettie års tid inte gjort annat än slitit ut mig för de här välsignade studenterna?
Ska en gammal människa behöfva ta emot ovett, för att man en enda gång på en så’n här da’, när hela sta’n är i högtidskrud, som det stod i tidningen, råkat glömma bort sig?
Jag ska säga kandidaten, att i dag har det i en half timmas tid ringt i klockorna, och vaknar han inte, när det ringer i Herrans hus, så inte lär han vakna, för att jag står och rystar på honom.
Och därmed tog gumman skorna och stack af ut genom dörren för att borsta.
Berling morrade och svor och slet i sina svarta byxor, så att han kunnat rifva i tu dem.
Och altibland kastade han en blick i,»romerska antiqviteterna» eller skanderade vers för sig själf.
Till sist slängde han böckerna i sängen med den förklaring, att nu barkade det åt helvete lika bra, antingen han läste längre eller inte.
Så letade han en stund på öfre hyllan i klädskåpet, till dess att han fick fatt i en bit ost och ett två dagar gammalt franskt bröd.
Det åt han upp och drack vatten till.
Därefter tog Berling en öfverblick af sin person i spegeln.
Skjortvecket var något knöligt, och den hvita halsduken satt i hårdknut.
Han pröfvade hvita mössan framför spegeln och fann, att han i alla fall såg ut som en student, när han skall tentera.
Svart, hvit, slätkammad, alvarsfull och med ett uttryck af hemsk förskräckelse i sin beskedliga fysionomi.
Sorgsen i hågen, gick Berling utför trappan och vidare framåt gatan.
Han gick och funderade på, hvad professorn skulle fråga honom om.
Kom han med Livius, då var det ingen fara, bara han inte kom in på de förfärliga kapitlen i tredje boken.
Berling svettades, så fort han tänkte på dem.
Horatius var han häller inte rädd för.
Ty den kunde han utantill.
– Vides, ut alta stet nive candidum, började han att gå och idisla för sig själf.
– Vides, ut alta stet nive candidum.
Han höll på med det, ända till dess att han stod i professorns port och drog efter andan.
Om Berling öfver hufvud hade brukat fundera öfver, hvarför han gjorde så eller så, skulle han utan tvifvel denna gång hafva känt sig förvånad, öfver att han så där utan någon rimlig anledning gick och pratade för sig själf.
Nu nöjde han sig helt enkelt med att sluta upp med saken och utan vidare gå uppför trappan och ringa på.
En piga kom och öppnade, och Berling bockade sig artigt.
– Det gör alltid godt på något sätt, tänkte han.
– Var så god och stig in.
Professorn kommer strax, sade flickan och log på ett sätt, som förbryllade tentanden.
– Tackar så mycket, sade Berling.
Inne i professorns rum satt den blifvande häradshöfdingen Oskar Berling och beundrade skrifbordet och ett par bronsstatyetter.
Han kunde inte begripa, hvad de skulle föreställa.
Den ena stod på ett ben och hade vingar på fötterna.
Den andra var ett kvinfolk.
Hon var naken till midjan och hade inga armar.
Berling satt just och funderade på, om han inte skulle våga att stiga upp och taga den där figuren i hand och vända på den – han tyckte, hon såg lifvad ut – när professorn i detsamma kom in.
Professorn var en liten fet och rödlätt karl med små svarta mustascher och en liten rund måne i nacken.
Han var godmodig och gladlynt och hyste djupt förakt för alla tentamina i latin, som inte voro ämnade för minst filosofie kandidatexamen.
Genom att i tjugufem år inte hafva sysslat med annat än döda språk, hade han fått en glad och skämtsam uppfattning af alt, som rörde sig i nutiden, och som han ansåg mindre vigtigt.
Berling bockade sig tre gånger, medan han höll i professorns hand.
Sedan satte han sig, såg sig orolig omkring och hostade.
Han kände sig otroligt rädd.
Ty han kunde inte veta, att professorn, när han steg upp från frukostbordet, hade sagt åt sin hustru: »I dag ska jag, ta mig tusan, med anledning af dagens betydelse göra pinan kort.»
– Hvad har herrn läst? sade professorn.
Det är en af de finesser, som man understundom får höra i Upsala, att vissa professorer kalla studenterna för »herrn».
– Jag har läst kursen, sade Berling långsamt och bockade sig igen, där han satt på stolen.
Professorn dolde ett småleende och bad Berling slå upp ett kapitel på andra boken i Livius.
Berling läste långsamt upp latinet, och så började han öfversätta.
Det gick bra, och professorn nickade tyst för hvar sats.
Berling började känna sig lätt om hjärtat, men samtidigt svor han inom sig långa ramsor.
Ty andra boken hade han läst i skolan, och hade han vetat, att han skulle få läsa på den, så kunde han inte ha behöft att läsa igenom alla de andra böckerna, som kostat honom ett himla arbete.
När kapitlet var slut, trodde Berling, att professorn skulle börja med grammatikan och låta honom göra reda för hvarje ord särskildt.
Och det hade altid varit Berlings fasa i skolan.
Han satt tyst och kippade efter andan.
I stället lade professorn bort boken och sade uppmuntrande:
– Det går ju bra det här.
Jaså, var det inte värre?
Berling började känna sig riktigt styf i latin.
Professorn var ju en hygglig prisse, som det skulle vara en fröjd att få dricka en toddy med.
Nu kom Horatius fram, och professorn satt en lång stund och letade i en tjock foliant, full med latinska noter, som på grund af det språk, hvarpå de voro tryckta, antogos omöjligt kunna tjäna tentanderna till något slags vägledning.
Slutligen upphörde bläddrandet, och professorn lade fram boken på bordet.
Berling tittade i den för att se, om han kände igen sig.
– Med anledning af dagens betydelse, yttrade professorn, ta vi den gamla vanliga:
Nunc est bibendum, nunc pede libero pulsanda etc.
Den kunde Berling utantill.
Han läste opp den, som om det hade varit katekesen, och öfversatte hela stycket utan att hämta andan.
– Nja, sade professorn, hvad är det för versslag?
– Det är versus alcaicus, sade Berling tvärsäkert.
– Hvad består den af?
Berling tog sig en lång funderare.
– Nåå? sade professorn.
– Det kommer jag inte ihåg, sade Berling.
Professorn gick ett par slag på golfvet och bet sig i läppen för att ej skratta.
– Ja, men tänk efter litet.
Det vet nog herrn.
Berling funderade igen.
– Den består af en hexameter och en pentameter, sade han till sist.
– Ja, men för all del, tänk nu litet.
Är herrn säker på det?
Består den af en hexameter och en pentameter?
Fins det någon hexameter i den här versen?
Berling såg i boken och räknade på fingrarna.
– Neej, sade han till sist.
– Nåå.
Försök en gång till då.
Hvaraf består en versus alcaicus?
Berling satt tyst.
– Jag har så svårt för det här, sade han till sist.
Professorn stälde sig i fönstret och såg ut.
Den där var för oomkullrunkelig.
– Vi ska väl se till, hur det är med »antikviteterna» då? sade han.
Berling befans hafva ganska svårt för dem också, och efter ännu en stunds frågande förklarade professorn tentamen vara slut.
– Hvad får jag för betyg? sade Berling.
– Herrn kan väl inte begära mer än approbatur? sade professorn.
Berling funderade en stund igen.
– Neej, sade han.
Men får jag det då?
– Läs på prosodin och antikviteterna till examen och lycka till, sade professorn.
– Tackar ödmjukast, sade Berling och gick ut.
Men när han kommit ut på gatan, svor han öfver, att han hade läst för mycket.
Hvad attan skulle det tjäna till, när man ändå inte fick visa, hvad man kunde?
Det där kunde han, när han gick i skolan.
Men i alla fall var det skönt, att det var öfver.
Om han skulle äta frukost och ta supen?
Han hade två timmar på sig, innan festligheterna började.
Jo, det skulle han göra.
Han hade tenterat i dag, och i dag invigdes det nya universitetshuset.
Jo, dagen var glad, och han skulle vara tillsammans med matlaget och äta middag, och se’n skulle han ta in en halfkanna till kaffet.
Och så skulle han ta sig ledigt i två da’r för att hvila sig.
Berling påskyndade sina steg och inträdde med stolt hållning på hotel Phoenix, där han satte sig vid ett bord och bestälde en biffstek och en enkel sup. – –
Som Berlings städ-madam redan anmärkt, så inleddes högtidligheterna den 30 April 1879 medelst ringning i domkyrkan kl. 8 f. m.
Handlanden Vennberg vaknade i sin säng vid det förfärliga ringandet och trodde, att elden var lös.
Skomakar
Petterson knuffade sin halfsofvande hustru i sidan och förklarade, att det visst var någon sjuhimmelens begrafning.
Men makan tillrättavisade honom och sade, att på denna dag firades en fest, som för sekler skulle gifva glans åt den svenska odlingen – det hade hon läst i tidningen, – och därför skulle hr Petterson stiga opp och kläda sig för att ta sin hustru under armen som annat gentilt folk och stänga butiken och gå ut och titta på ståten.
Hr Petterson visste egentligen inte, hvad det var frågan om.
Men han gjorde, som hustrun sagt.
Ty inte ville han vara sämre än andra.
Ling var tidigt på benen.
Sedan veckor tillbaka hade han gladt sig åt denna dag.
– De ha fått pengar, sade han, – Häm!
Pengar – för att bygga en ny föreläsningslokal, och då skall H. M.
Konungen gifva glans åt företaget genom att vara med och lägga grundstenen.
För resten lägger han inte grundstenen.
Han bara knackar på den.
Ling åt sin lilla frukost, hvilken värdinnan för elfva riksdaler i månaden hvar morgon skickade in på en bricka.
Och sedan han det gjort, gick han ut för att se på sta’n.
Det var hvarken varmt eller kallt.
Himlen var på det mest tviviala sätt grå, och gatorna voro slaskiga.
Men staden var klädd i festskrud.
Öfveralt var det sopadt och uppsnyggadt, öfveralt syntes rena studentmössor, nyrakade ansigten och hvita halsdukar.
Och när klockan blef tolf, stängdes bodarna, gatorna började fyllas med folk, hvilka allesammans drogo sig bortåt platsen, där gamla ridhuset stått, och upp till Karolina vandrade nationernas vaktmästare med standaren, hvilka skulle användas i den högtidliga processionen.
Utanför Phoenix mötte Ling och Berling hvarandra.
Berling hade slutat sin frukost och stod på trappan med händerna i rockfickorna och en cigarr i munnen, belåtet njutande af matsmältningen.
– Goddag, sade Ling och stannade.
Ska du ut och jubla öfver vetenskapens ännu oresta tämpel?
Berling vägde på klackarna.
– Jag tänkte gå opp åt Karolinabacken ett slag.
Jag har tenterat i dag.
Ling blef genast utomordentligt vänlig, och hans ansigte lystes för ett ögonblick upp som af en blixt.
– Ja, det kan man då kalla en Försynens skickelse.
Outransakliga äro Herrans vägar.
Just på denna dag aflägger en af dem, som äro ämnade att en gång blifva en prydnad för vårt land, sitt första mandomsrön i vetenskapens altartjänst.
Lycka till på den bana, du valt, unge man.
Ifrån detta ögonblick äro vi för i dag oskiljaktiga.
Det blir väl altid råd för ett par halfkannor på eftermiddagen?
Och dermed tog Ling Berling under armen och båda tågade upp till Karolina, där det stora festtåget skulle samla sig.
En halftimme senare gick en högtidlig procession fram öfver Slottsgatan.
Platsen omkring universitetshuset var till trängsel fyld af en böljande människomassa, alla fönster voro fullpackade med åskådare.
Från takgluggarna på ridhusets stall tittade några mindre välkända fruntimmersanleten ner på sina gamla bekanta, och – som det stod i ett festreferat – många hade ej ens försmått de tillfälliga utsigtspunkter, som grushögar och träd kunna erbjuda.
I ena hörnet af den påbörjade grundvalen fans en enda solid hörnsten, och kring denna sten var det, som hufvudintresset samlades.
I den samma fans en fyrkantig fördjupning, och öfver denna fördjupning sväfvade, hängd i en ofantlig pålkran, ännu en sten, bestämd att för årtusenden täcka de bidrag till framtidens kulturhistoria, hvilka omtänksamma nutidsmänniskor ämnade testamentera åt sina efterkommande.