Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke på något sätt criticera de grunder, som af Ulsk. blifvit i dessa afseenden följde, utan anser jag detta vara likgilltigt, blott det på ett eller annat sätt bestämmes huru dessa räkningar uppställas; ty eljest är siffran ett slags fantasmagori, som kan visa ett större eller mindre föremål, allt efter den hand, som dirigerar den.
För redighetens skull anser jag dock, att sedelstockens belopp bör ställas under 3 rubriker, nemi. sedlar i omlopp, depositioner och crediliver; på det att hvar och en, som icke har bancoreglem. i hand, må kunna se huru med sedelstocken sig verkligen förhåller.
Dernäst föreslår Utsk., att till Piiksg.cont. öfverlemna ett par millioner, hvaraf 924,486: 35: 11. skulle af redan år 1840 upplagd bancövinst gäldas detta contor.
Om jag icke fatlat förhållandet oriktigt, så är emedlertid denna del af bancovinslen ingången i nuvar. lånerörelsen, och således inberäknad i de lånesummor, som i Utsk:s betänk, förut äro nämnde.
Dessa 924,000 r:dr skulle således, om de betalades lill Riksg.cont., blifva nya sedlar, utan att jag kan se, huruvida någon fond för desamma är i Banken förvarad.
Äfvenså, då de 1,143,750 r:dr, för hvilka Banken hos Riksg.cont. häftar, och som skulle till delta conior återbetalas, icke finnas bland Bankens disponibla tillgångar, utan måste återgäldas på så säll, alt
Banken later göra nya sedlar; så fruktar jag, alt detta kunde blifva en sedelfabrication utan fond, för hvilken jag hyser en viss farhåga.
Jag hemställer till Utsk. huruvida jag härutinnan har misstagit mig; hvarom icke, så får jag på det högsta afstyrka en så beskaffad liqvid.
Utsk. har ansett, att ”maximum af den del af sedel- och depositions-skulden, som icke motsvaras af reela fonden, må fastställas lill 22 millioner r:dr b:co.”
Efter den beräkning jag gjort, och det förslag jag tagit mig friheten framställa, skulle jag tro, ali detta maximum riktigare borde bestämmas till 20 millioner, oberäknadt det belopp bancosedlar, som motsvaras af inneliggande valuta eller silfverfond.
Uti 42 punkten förklarar Utsk., det ”något stadgande om ett isst förhållande emellan metallisk cassa och sedelstock för framviden icke erfordras.”
Jag instämmer härutinnan hell och hållet; 5 H. 63 498 Den IS December e. m. emedan, om äfven detta förhållande på papperet bestämmes, så byter det ändock om på ett sätt, som icke genom några regler kan hindras eller föreskrifvas.
1 sammanhang härmed anser jag likaledes, att det af Utsk. uti 43 punkten föreslagna minimum, icke bör bestämmas.
Det torde nemi. vara gifvet, att, oaktadt den bäst upptänkliga vilja, likväl något tillfälle kan inträffa, dä silfverbeloppet i Bankens hvalf nedgår under 2,500,000 r:dr, och jag anser då icke någon olägenhet vara, om Banken i proportion minskat sina sedlar.
Men alt Bancofullm., så snart silfverfonden minskas, äro skyldige att vidtaga åtgärder till dess förstärkning, det är en sak, hvarå Utsk. fästat sin uppmärksamhet, och hvaruti jag hell och hållet instämmer.
Uti 45 punkten talas om privalbankerne, ett ämne, som är ganska vidlyftigt och som är af beskaffenhet, att måhända mycket icke behöfver derom för närvar, ordas.
Jag har redan vidrört detta ämne och sagt, att jag förväntar helt säkert från Utsk. något ytterligare i denna fråga.
Uti 40 punkten föreslår Utsk., att ”sedelstocken icke får genom någon af Bancostyrelsen beroende åtgärd ökas utöfver det i punkten 40 här ofvan bestämda belopp, såvida icke en eller flere privatbanker skulle kunna upphöra, då Riksbanken bör, genom sedelutgifning, på lämpligt sätt successive ersätta den minskning i rörelsecapitalet, som sålunda uppkommit.”
Syftningen i denna punkt anser jag varu god; nemi. att, i händelse privalbankerne skulle upphöra, då söka i de orter, der de nu linnas, att förekomma den förlägenhet, hvaruti en mängd personer, som haft affärer med dessa privatbanker, skulle blifva försatte; men såvida någon föreskrift i detta afseende skal! lemnäs, så- anser jag den böra vara vida mer bestämd.
Beloppet af dessa sedelulgifningar, som Riksbanken skulle göra, äfvensom sättet huru de skulle utgifvas, allt detta mäste, i min tanka, med största försigtighet bestämmas, om ändamålet skall vinnas.
Privatbankernas utöfver cassa utelöpande belopp af egna sedlar, är för Bankens metalliska cassa nu ungefär lika verkande, som Bankens egna sedlar; således om privalbankerne skulle upphöra, och Riksbanken skulle utgifva sina sedlar till ett motsvarande belopp af hvad privatbankerne hafva haft ute i rörelsen utöfver deras inneliggande cassa; så kan jag icke anse det vara någon så stor oförsigtighet, enär de utkommande bancosedlarne dä blott uppfyllde den lucka, som privalbankerne genom sitt upphörande åstadkommit.
Enligt 47 punkten åligger det Bancofullm. i första rummet, ”ali bibehålla stadga i myntvärdet, genom reglering af Bankens sedelnlgifning, med fortfarande uppmärksamhet å metalliska cassans ställning samt vexelcursens förhållande; genom inlösen, efter fastställd grund, af Bankens sedlar med silfver, antingen i Svenskt mynt, eller i utländskt mynt, eller i plantsar, det första ovillkorligen, i de begge andra formerna efter sedelinnehafvarnes önskan och Bancostyrelsens pröfning af omsländigheterne i hvarje fall; sam Igenom ändamålsenliga åtgärder till metalliska cassans förstärkning eller lill förminskning af de Bankens förbindelsér och utlå - Den 18 December e. m. ningar, sora omedelbart verka på densamma; hvartill hörer, att hypothicera eller sälja innehafvande räntebärande obligationer samt att köpa silfver eller upptaga crediliv; ägande Bancoslyrelsen att, för kostnader vid sådane åtgärder, använda större eller mindre del al Bankens räntevinst för äret.”
Det är genom användande hufvudsakligen af de förbindelser, som Banken af Biksg.cont. äger, som, enligt.
Utsk:s förslag, detta skulle kunna ske; man vet likväl ännu icke hvad curs dessa obligationer kunna la.
Det skulle mahanda vara för Banken under vissa omständigheter lika fördelaktigt ali införskaffa silfver på sina egne, mot 2^ proc. löpande, och efter viss lid uppsägbara sedlar.
Jag nämner detta blott i förbigående; emedlertid ligger derutinnan, om mitt förslag antages, ännu ett medel för
Banken att vid förekommande omständigheter bereda sig tillgångar att upprätthålla sin förmåga alt fullgöra sine förbindelser.
Jag ber om ursäkt om jag längre än vanligt upptagit R. o. Ad:s tid.
Jag brukar vanligen uttrycka mig kort, oell har äfven i dag försökt alt göra det; men ämnets vigt, de många omsländigheterne dervid, samt de särskilda förslag, som i afseende på dessa omständigheter förefinnas, hafva orsakat en större vidlyftighet, än jag hade önskat.
Jag anhåller, att BancoUlskis förevar, betänk, måtte till Utsk. återremitteras, samt att de förslag jag gjort, mätte af Utsk. blifva tagne i öfvervägande.
Minaåsigter i statshushållningsläran äro så enkla, ali de just för denna sin enkelhet icke finna många anhängare.
De äro likväl frukten af den granskning, som jag, efter min uppfattning, kunnat göra af de olika systemet', sora mot hvarandra blifvit uppställda.
Alt förtjena oell spara utgör regeln för den enskilda hushållningen, och denna regel gäller, efter min tanka, äfven för den allmänna.
Att förvärfva oell på denna väg öka sitt capital, är dertill det mest verksamma, under det att det är statskonstens och styrelsens problem att.utfinna och anvisa vägarne dertill.
Ditåt är det, som uppmärksamheten under närvarande lid bör riktas.
Lika enkla äro mina åsigter äfven om penningesystemel: den nation, som icke förstår att så bedrifva sin produclion och så spara, alt behållning uppstår, måste, lika som den enskilde, sakna rörelsécapital, eller metallisk fond.
Sedan metalliskt mynt antogs som mätare för alla värden, måste förvärfvandet deraf utgöra grunden för all hushållning.
Pappersmynlet utgör icke något nytt capital, utan endast ett substitut för det förra, och man mäste således akta sig för att öka eller minska detta pappersmynt, på det att ej kriser i den allmänna rörelsen måtte framkallas.
Alla Europas länder hafva erfarit olägenheterna af sådane rubbningar.
Att äfven Sverige bar haft sina känningar deraf under detta århundrade, derpå behöfver jag endast åberopa åtgärderna af åren 18i0 och 1817.
Jag har alltid, äfven under föreg-.de riksdagar, förfäktat den grundsats, att man så mycket som möjligt borde fixera rörelsecapitalel.
Vid realisationens början förespådde jag dess in - 500 Den 18 December c. m. dragning; men det metalliska förrådet var då ännu så tillräckligt, att jag icke ansåg någon indragning af sedelmyntet behöflig, utan att man gerna kunde experimentera dermed och låta rörelsen utveckla sig sjelf.
Afven vid 1834 och 1835 arens riksdag yrkade jag, att man borde fixera lånerörelsen och aflemna vinsten lill Riksg.eont., hvarigenom i min tanka samma resultat skulle vinnas, alt rörelsecapilalet cj undergick annan förändring, än den naturliga, som silfvervexlingen medförde.
Denna grundsats har äfven BancoUtsk. i sitt betänk, nu antagit; den utgör en medelväg mellan de skilda opinionerne, hvaraf den ena önskar sedelstockens ökning, den andra deusammas minskning; men BancoUtsk. har, som jag i min reservation äfven uttryckt, felat i principens tillämpning, ty delta förslag åsyftar visserligen en fixation, men tillstyrker en allt för stor sedelstockens ökning, innan principen skall vinna tillämpning.
Hr Bråkenhjelm har visserligen motsagt denna mening, men jag ber, att han måtte fästa sin uppmärksamhet på den utredning af dessa förhållanden, som finnes i BancoUtskts betänk, pag. 54, hvilken visar, att en ökning skulle kunna äga rum af 4,600,000 r:dr.
Frän denna summa kan, i min tanka, icke afdragas mera, än 595,000, och den föreslagna ökningen skulle således kunna blifva 4 millioner.
Jag bestrider denna grundsats, och hänvisar till det förslag, som jag 'gjort, och anser, att Ständerna borde bestämma det till 20 millioner.
Men denna fixation af rörelsecapilalet skulle, efter hvad äfven Hr von Hohenhausen antvdt, icke innebära någon egentlig garanti för framtiden, emedan det lika väl, hädanefter som hittills, blefve till Sländerne öfverlemnadt alt vid kommande riksdagar öka detsamma.
Jag tror således, att en väsendtlig brist i betänk, qvarstår, då man bibehåller
Sländerne vid fullkomlig frihet att, hädanefter som hittills, vid hvarje riksdag fatta nya beslut i detta hänseende.
Jag anser, att vårt myntvärde icke kan få någon verklig stabilitet, förrän man erkänner konungamaktens rättighet att härvid skilja de stridiga intressena emellan, och tror således, att denna Ulsk:s här uttalade princip bör vara en sådan bestämmelse, som må i 1830 års banklag inflyta.
Sora medlem af BancoUtsk. blir jag der i tillfälle att pröfva de särskilda inkast, sora mot detta betänk, blifvit framställda; men jag utber mig dock att nu få besvara några af de punkter, som Frih.
Frilen har trott, att Utsk. till ett visst belopp fixerat utlåningen mot pant af guld och silfver, om jag rätt fattade hans ord, till 350,000 r:dr.
Utsk. har likväl sammanslagit denna lånefond med belåningssumman för jern och andra exportabla effecter.
Denna för beläning ä guld, silfver och jern gemensamma fond, är så högt tilltagen, alt den hittills aldrig varit öfverskriden.
Jernbelåningen, som är beräknad till 2,600,000 r:dr, har i denna stund nedgått till circa 1,600,000, och jag tror alltså, alt detta anslag är så mildeligen tilltaget, att detsammas ökning icke är af behofvet påkalladt, utan bör ett sådant öfverskott derå uppkomma, att jag högeligen motsätter mig den i betiiuk. uttalade princip, alt hvad pä deuna rörelse blifver Den IS December o. m. 501 öfverskott skulle till någon annan utlåning öfverlemnas, minst anser jag tiel böra ske till Handelsdisconten.
Skulle åter mera medel för en sådan utlåning erfordras, så anser jag sådant kunna ske genom upplåning, på sätt Frih:n föreslagit; men en sådan upplåning bör i min tanka ske hellre mot inskrifning i Bankens böcker än utfärdande af 2j proc:s obligationer, emedan obligationer med så låg ränta snart antaga naturen af pappersmynt och voro således i myntvärde lika farliga som bancosedlar.
Denna anmärkning gäller äfven mot det förslaget att börja en upp- och afskrifningsräkning i Banken mot lika beskaffade papper.
En sådan uppoch afskrifningsräkning skulle äfven vara så mycket mera oläglig i Rikets Bank, då en depositrörelse utan ränta redan der bedrifves.
Man skulle genom ett sådant stadgande förvandla en stor del af Bankens nu ägande depositum till en räntebärande statsskuld.
Detta depositum öfverstiger redan dessa föreslagne 2,000,000, och någon ny insättning skulle således icke efter förslaget äga rum, utan hela följden blifva den, att redan gjorda insättningar förvandlades till räntebärande.
Den fråga, som Frih. Palmstjerna framställt, huruvida liqviden till Riksg.cont. af circa 2,000,000 r:dr borde verkställas, enligt Utsk:s förslag, med nya sedlar, måste jag jakande besvara.
Det tinnes i Utsk:s betänk, pag. 54 tydligen uttryckt, att dessa 2 millioner inberäknas i sedelstockens tillökning.
BancoUtsk:s mening i afseende på de i Hamburg deponerade 500,000 r:dr sp. är endast den, att då ett beslut i denna fråga redan är af Ständerne fattadt, återstode ingenting vidare alt derom yttra; men emedan Utsk. i sitt föreg:de betänk, hade förbehållit sig att taga denna fråga under ny pröfning; så har Utsk. nu ansett sig icke kunna förbigå densamma, utan uttryckt, att Utsk. förblifver vid sin förra åsigt.
I afseende på bildande af hypolheksföreningar, hvarom tvenne talare, Hr von Troil tinder f. m:s plenum och Frih.
Palmstjerna nu sig yttrat, måste jag bekänna, att jag med dem är af motsatt mening.
Jag tror, att sådane hypotheksföreningar visserligen kunna hafva skäl för sig, när någon olycka öfvergått landtbruket, vare sig att krig, missvext, eller någon annan orsak rubbat harmonien landtbruket och öfriga näringar emellan; men i öfrigt anser jag desamma vara principvidriga och endast ledande till jordens ökade skuldsättning.
Det är icke lån, som brister Svenska jordbruket, ulan möjligheter till amorterande deraf.
Man anmärker visserligen, att hypotheksföreningarne just åsyfta en sådan amortering; men om Staten vill vinna ett visst ändamål, så måste den försäkra sig derom, att resultaten blifva i verkligheten efter beräkning.
Jag anser således, att en af Staten bildad hypotheksförening kan ur stalsekonomisk synpunkt försvaras endast under ett hufvudvillkor, nemi. att den jord, som i en sådan förening inträder, icke måtte sedan kunna belånas på andra håll, så länge det af Staten meddelade lån i samma jord innestår.
Om Slaten, genom lån mot lägre ränta än den i landet gångbara, bereder åt jordägaren en eftergift, så är det äfven Statens rättighet att fordra, att jorden verkeligen befrias ifrån sin skuld, äfven om det skulle ske under eli något fallande eapitalvårde.
Om t. ex. 502 Den 18 December e. m. den allmänna räntan är 5 proc., och Staten lemnar lån mot 4 proc., så bör Staten äfven säga, att denna jord icke får belånas så länge detta amorleringslän qvarstår.
Följden skulle då visserligen blifva den, att jordvärdet komme att något falla i samma män dess omsättning försvårades, men jordägaren finge deremot sin ersättning i den redan förut af Staten medgifna räntenedsältningen; och endast under sådant villkor är det som jag anser, att hypotheksföreningar kunna med en sann princip förenas.
I afseende på obligationssystemet, derhän nästan alla nutidens fmanciella planer syfta, så måste jag erkänna, alt jag för min del icke kan medgifva att deruti ligger någon kraftig häfstång till Staters uppkomst i det hela.
Antingen skola dessa obligationer lemnäs mot en hög ränta, då de antaga naturen af vanliga reverser och blifva stilla liggande, utan ali framkalla någon ny capitalbildning, endast öfverflytlande penningen från den ena räkningen till en annan, och Statens vinst eller förlust derpå beror huruvida Staten förstår att leda capitalerne i en bättre riktning än de söka sig sjelfve i naturlig väg.
Men, säger man, längifvaren erhåller ett papper, som för honom är användbart i liqvider; man gör räntan låg, sätter densamma till 3j, 4, eller proc., lika godt till något tal under den i landet gångbara.
Men man mäste då underkasta sig dessa obligationers uppsägning, eller genom deras introducerande i börsspelet hålla dem i curs, då de, i samma mån de blifva allmänt gångbara, antaga naturen af pappersmynt, och verka i samma förhållande skadligt på myntvärdet, I vårt land är obligationssystemet så mycket mera farligt alt införa, som det saknas capitaler att särkildt i denna rörelse sysselsätta, och jag således fruktar, att stora upplåningar frän Statens sida skulle förrycka capitalerne och således störa den enskilda crediteu.
Hr Rosenblad, Bernh.*) Hr Hjerta, Lars:
Det är icke utan tvekan och förlägenhet, som jag tager till ordet vid en så långt framskriden timma.
Det är icke blott derföre, att R. o. Ad:s tålamod under hela dagen blifvit pröfvadt genom en redan så långvarig discussion; äfven en annan betänklighet yppar sig särskildt i ett sådant ämne som delta, och hvilken, hvar och en icke kan undgå att framställa för sig sjelf.
Det är nemi. klart, att hvarje ledamot af BancoUtsk. sökt studera sig in i saken, så vidt det varit möjligt; bland dessa ledamöter, finnas många med kunskaper elier affärsvana, och flere, som redan egnat en lång tid af sin lefnadsbana just åt de kunskapsgrenar, som ensamt höra dit.
Det är således ganska sannolikt, att hvad som inom de resp.
RiksStm yttras, icke torde förmå att rubba öfverlygelsen hos pluraliteten af BancoUtsk:s
Hrr ledamöter och att de snarare skola anse läsningen af de yttranden, som åtfölja den förmodade ålerremissen af detta betänk., såsom ett nödvändigt ondt, större i samma mån som anmärkningarna blifva vidlyftigare, än såsom egentligen ledande till någon nytta *)
Det härvid af Hr Rosenblad afgifna yttrande linnes infördt i slute1 af häftet.
Den 18 December e. m. 503 eller något resultat.
Rådfrågade man således endast dessa omständigheter, så vore det visserligen skäl att sammanfatta sig i den yttersta korthet.
Men om man tror sig finna, att Utsk. i några mer eller mindre vigtiga frågor utgått från en oriktig synpunkt; om man skulle anse, att nyckeln till den betänkliga ställning, hvaruti financerna för närvar, sig befinna, och som, jag anser mig böra tillägga det såsom min enskilda tanka, farhågan ändock gör betänkligare än den i sjelfva verket är, hvad Banken beträffar; om, säger jag, man skulle tro, att nyckeln till denna ställning lill någon del ligger, icke blott i en föregående lagstiftning, utan äfven i någon del af Bancostyrelsens förvaltning af lånerörelsen; om man derjemte hyser den öfvertygelsen, att en bankstyrelse bör hafva vid förvaltningen så fria händer som möjligt, och att denna förvaltnings gagn för det allmänna derföre i samma mån mäste bero mera derpå, att sjelfva de grunder, efter hvilka denna förvaltning sker, äro klara, bestämda och öfverensstämmande med enkla och sanna begrepp: så ligger tvifvelsutan häruti för hvar och en en ursäkt alt, i ett ämne af så mycken vigt för fäderneslandet, uttala och söka motivera sina åsigter; och det är af sådan anledn. som jag tager mig friheten deltaga i denna debatt.
En värd ledamot, den som yttrat sig näst före mig, har nyss uttalat en stor och vigtig sanning, och jag vill derföre börja med att taga densamma till utgångspunkt, — äfven särskildt derföre, att denne talare är ledamot af Bancostyrelsen, — för att sedermera undersöka huruvida dels BancoUlsk:s förslag, dels den tillämpning, som den värde talaren sjelf gjort på det praktiska, stå i öfverensstämmelse med denna sanning.
Den värde talaren yttrade nemi. — och jag instämmer till alla delar i detta yttrande, — att man, hvad financerna beträffar, icke af kärlek till nya ide'er bör alltför hastigt uppoffra det bestående.
Om vi likväl se tillbaka på hela lagstiftningen för våra financer, fruktar jag, att deras historik skall visa, att de flesta åtgärder, som vidtagits i denna lagstiftning, utgått just ifrån ett begär att uppoffra det bestående, nemi. om man ser tillbaka på den stora och starka påtryckning, som ständigt uppenbarat sig utifrån, lill att förmå Banken att utsläppa nya sedlar, utan fullkomligt afseende på förbindelsen alt inlösa dem.
Tider hafva funnits, då Ständerne trott, att de endast beböft genom ett penndrag eller ett riksdagsbeslut fastställa, att bancosedlar skulle vara mynt, och att de äfven blefvo det, genom delta varde.
Man har numera visserligen kommit ifrån denna tanke, såsom sats i och för sig sjelf betraktad, men påkänningen utifrån, och begäret att ständigt få ett stort antal myntrepresentativer, äro derföre icke döda.
Den är en Proteus, som framträder ånyo, dold under de mest olika former, och fråga är huruvida den icke nu, under en ny skepnad framkommit i förevarande betänk.
Jag vill icke vid delta tillfälle vara så sträng som en talare på f. m., hvilken flere gånger, då han yttrat sig om faran att utsläppa ett för stort antal sedlar, talat i en mycket sträng ton om de lånehungriges omättliga begär, om den törst efter lån, som beständigt räder, o. s. v.; emedan jag tror, att för den idoge, för den som vill arbeta sig 504 Den 18 December e. m. fram, samt tror sig äga vilja och kraft och skicklighet, blott han hade förlagsmedel, äro önskningarna att erhålla ett biträde, som han anser sig med flit och sparsamhet kunna återbetala, å hans sida de mest legitima; frågan är blott, huru långt
Staten kan gå dessa önskningar till mötes.
Nu har Utsk. här trott sig på en gång kunna bevara den stora grundsats, det riktigt framställt såsom framför allt vigtig, att upprätthålla myntvärdet, men tillika ansett sig till en viss grad kunna öka sedelmassan, derigenom att Utsk. föreslagit, att öka den reella fonden, medelst statsobligationer.
Medgifvande, att detta medel kan hjelpa till en viss tid, och äfven medgifvande, att jag icke tror detsamma vara så vådligt, att fäderneslandets undergång deraf skulle vara följden; således, under uttryckligt lillkännagifvande, att någon utomordentligt mörk färg ingalunda behöfver sättas på hvad Utsk. i denna del föreslagit, tror jag likväl, att det är allt skäl alt taga i betraktande, huruvida det möjligen kan vara nyttigt och nödvändigt, eller om icke några andra lindrigare och mindre vidt utseende utvägar kunna finnas, genom hvilka ändamålet af myntvärdets upprätthållande må kunna vinnas tillika med så mycket understöd ät rörelsecapitalet i landet, som med hufvudändamålet låter sig förenas.
För att komma till någon verklig öfvertygelse härutinnan, måste man, i min tanka, i främsta rummet undersöka hvad som varit orsaken till den ställning, i hvilken Banken i detta ögonblick befinner sig, att så stor del af den reella fonden försvunnit, medan likväl Bankens förmögenhet, enligt bokslut, är större än någonsin.
Det är icke möjligt att i en sak som denna kunna leda sig till de riktiga orsakerna, ulan att mer eller mindre komma tillbaka lill vissa generella satser, och i detta afseende skall jag utbe mig att få undersöka något närmare en sådan, som en ledamot af Huset, Hr Lagerhjelm, på f. m. framställt.
Han omförmälde nemi. i ett intressant föredrag, huru stort behofvet i vissa utländska banker varit på vissa lider af guld och silfver, och att detta guldets stigande pris och större begärlighet på de omnämnda platserna föranledt att det söktes i alla länder, och äfven härifrån, hvarigenom lian kommit i tillfälle att leda sig till den slutsatsen, att silfverexporten från vår
Bank icke så mycket berodde af förhållandet mellan sedelstocken och den metalliska valutan här, utan egentligen af handelsförhållanden, som ligga utom lagstiftningens makt att förekomma.
Det är utan tvifvel, att den värde talaren häruti till en viss grad har rätt, men jag ber, ifall han är tillstädes, det han ville skänka sin uppmärksamhet åt ett exempel, hvarmed jag vill söka visa, att detta icke var den hufvudsakliga orsaken.
För att inse detta, behöfver man, i min tanka, endast föreställa sig, alt Sverige alls icke haft några sedlar, utan endast metalliskt mynt i rörelsen, eller ock, som är detsamma, att
Banken hade full metallisk valuta inne, för att kunna utlemna silfver för alla sina sedlar.