Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han höll ett sammanträde med alla medlemmarne af sitt hus och samtlige Riksens Råd och framställde för dem till gemensamt öfverläggningsämne de rykten, som blifvit utspridda, i anledning af drottningens fruktsamma belägenhet.
Du kan lätt föreställa dig enkedrottningens förtrytelse och hertigens förskräckelse, då konungen så öppet och allvarsamt gick dem löst på lifvet.
Naturligtvis tordes ingen nu vidkännas saken och allesammans betygade med en mun, som man säger, den högsta afsky för bakdanteriet.
«Dessa yttrade tänkesätt och den«na upprättelse skulle gjort till fyllest», – tillade nu den listige konungen – «om frågan rörde blott mig «och min gemål enskildt; men den gäller äfven Sve«rige och ingriper i dess framtid, och derföre måste «något så eftertryckligt åtgöras, att motgiftet finnes «oafbrutet och outplånligt till hands, till och med i «den osannolika och bedröfliga händelse, att giftet «fortplantades på kommande slägten.»
Han äskade derföre en skriftlig förklaring, genast uppsatt och underskrifven: att de med bestörtning och harm fått underrättelse om förrädiska rykten, som illasinnade sökt i löndom utsprida, åsyftande att kasta en skugga af tvetydighet öfver drottningens med lifsfrukt välsignade tillstånd: att samvete, heder och fosterlandskärlek ålade dem, att inför samtid och efterverld protestera mot dylika rykten, hvilkas tillkomst man haft den lögnaktiga skamlösheten att dikta på enkedrottningen och medlemmar af konungahuset, rykten för hvilkas sanningslöshet de buro den största afsky: och att de voro skyldige sitt hjerta, sanningen och sin pligt uttalandet af den bestämda och innerliga öfvertygelse, att det barn, drottningen bure i sitt sköte, vore Deras Majestäters samt följaktligen svenska thronens laglige afvinge, hvilken de således, jemte den höga modern, inneslöto i Försynens hägn och anropade Gud om drottningens lyckliga förlossning.
«Denna förklaring, som skulle gjort till fyllest om det varit fråga till och med att som eget upptaga ett hittebarn från någon barmhertighetsinrättning, underskrefs af enkedrottningen, begge hertigarne, hertiginnan, prinsessan och samtlige Riksens Råd 37.
När det gäller knep och motknep, brukar man säga, att fan råkat ut för mor sin; men här är det ännu värre, då modern råkar ut för son sin, och hertigen är sannerligen för korrt i rocken, att lura en sådan räf, som kungen.
De rörelser, som just nu föregå på andra halfklotet, bibringa mig det glada hopp och den fasta förtröstan, att förnuftet, friheten och rättvisan en gång till här i verlden skola kräfva ut sin rätt, Roms bättre dagar ånyo randas för folken och de ärftliga regentslägternas ormyngel, endast skapadt för att pina, suga och förgifta, varda utrotadt från jorden.
Jag vet, att du tycker mera om ett regeringssätt, der man låter en grannt utsirad docka, till hvars alla krumbugter man sjelf håller trådarna med stadig hand, nicka som en chinesisk pagod, i spetsen för de styrande; men så får du också förlåta mig min åsigt om denna dyra, oftast besvärliga dockas umbärlighet, och om vådan att hafva en sådan, derest trådarna, som leda hennes rörelser, brista af ålder, ränker eller ansträngningar.
«Mitt umgänge i hufvudstadens sällskapskretsar är denna gången ej särdeles vidsträckt.
Ett onådens föremål, en afsatt och förföljd embetsman kan på sin höjd vara välkommen gäst hos dem, som med öppet vizir bryta lans med hofvet.
Endast Schröderheimska huset gör härifrån ett undantag, och det är henne, jag har att tacka derför.
Hon är i själ och hjerta ingenting mindre, än Gustavianskt sinnad.
Firad, äfven på hofvet, både för sin skönhet, sitt hufvud och sin umgängeston, förargar det henne likväl, att den löjligt fåfänge konungen egnar ändå större uppmärksamhet åt den gamla adelns fruar och döttrar, och hans öppet uttalade sats, att fruntimren skola tänka blott på sina hushåll, sina nöjen och sina behag, men aldrig på staten, dess värf och män, har lagt lök på laxen.
Så väl af vänskap för sin man, som af omtanka att ej störa hans framgång, är det väl ännu egentligen mellan fyra ögon till personer, på hvilka hon kan lita, som hon ger sina tänkesätt luft; men i mjugg fägnar det henne mera, då kungen förlorar en anhängare, än hennes man sjelf, då någon affaller till hans beskyddare.
Schröderheim är, i afseende på mig, mellan två eldar: kungen och sin hustru, lyckan och sin öfvertygelse, hofgunsten och sitt hjerta.
Men, vare sig beräkning att synas fördragsam eller verklig likgiltighet för sällskapsförbindelser: allt nog, Gustaf III låtsar sig icke märka, med hvilka hans gunstlingar umgås i hvardagslifvet, och bemöter personligen dem med artighet, som han har ett horn i sidan till.
Hemligen torde väl under allt detta ligga något försåt eller hopp, att locka affällingar och späcka de konungskes leder.
Schröderheimska huset lefver dessutom på ett alldeles eget sätt.
Han och frun bjuda hvar sina vänner, som sammanträffa, rätt ofta utan att känna hvarandra ens till namnet, och framställas än af värden för värdinnan, än af värdinnan för värden.
I hvimlet här af embetsmän uti och ur tjenst, skalder, konstnärer, statsmän, landthushållare, köpmän och brukspatroner, blir man knappt varse en person mer eller mindre, och saknar rådrum att kontrollera hvarandras politiska åsigter.
Jag har i alla fall en särskild anledning att synas utan uppseende hos den kunglige gunstlingen, sedan min son blifvit upptagen nära nog som eget barn.
Han lär sig derigenom känna folk
och verlden samt får hvad man förstår med lefnadsvett; likväl börjar jag frukta för smittan af all den flärd, som der omger honom, och för den 22-årige ynglingens alltför vackra 24-åriga fostermor, som kallar honom sin «provinsros.»
Det felades blott i mina missöden, att min ende son blefve bortskämd; jag nödgades då taga honom derifrån.
Hans vistelse i det hittills barnlösa Schröderheimska huset kan ej rimligen misstänkas för egennyttiga afsigter å min sida, ty Schröderheim, så gunstling han är, har ingen annan rikedom, än på skulder och borgenärer; men den i öfverflöd.
«Jag har gömt det bästa till sist: det är hos din vördnadsvärda friherrinna, jag har mitt stamhåll.
Hon håller åt mig alla dagar en plats öppen vid sitt bord, har upplåtit mig dina hvardagsrum, och det är vid ditt eget arbetsbord, jag skrifver detta bref.
När riksdagen är slut, får du ett besök på Ålhult af
Din oföränderligt trofaste vän,
Curt.»
I samma kabinett på Fredrikshof, der läsaren blef införd i sjunde kapitlet, sutto en afton enkedrottningen och prinsessan helt ensamna.
Modern, uppbragt och bitter, gick häftigt fram och tillbaka på golfvet: dottern, med förgråtna ögon och näsduken i ena handen, lutade i hörnet af en divan hufvudet mot den andra.
Uppvaktningen, som blifvit aflägsnad till ett af de yttre rummen, syntes dela det elaka lynne, som beherrskade de kungliga personerna.
I armstakarna på marmorskifvan framför den väggfasta spegeln brunno några ljus, äfvensom i kronan.
Väggarna voro prydda med afbildningar i bröststycken af konung Fredrik Wilhelm I och Georg I:s i England dotter, drottning Sofia Dorothea i Preussen, Lovisa Ulrikas föräldrar, Fredrik II derstädes, hennes bror, Adolf Fredrik i Sverige, hennes framlidne gemål, samt derunder, i mindre storlek, hennes fyra barn, bland hvilka likväl taflorna, föreställande de begge äldste, Gustaf III och hertig Carl, voro betäckta med förhängen af grönt sidentyg.
På marmorskifvan mellan armstakarna knäppte en bordstudsare, och framför divanen stod ett sybord af mahogny på hvilket lågo, bredvid prinsessans sömnad, tvänne brutna bref.
Äfven på detta bord brunno ett par hvita vaxljus i silfverstakar.
– «Redan sju!» – utbrast prinsessan och spratt till på divanen, der hon satt, då studsaren slog – «och Badin hörs icke af med Charlotte.
Min Gud, om någon olycka träffat den stackars flickan!
– «Alltför möjligt!» – svarade enkedrottningen, barskt – «det hör väl till mitt bittra öde, att du också skall göra mig sura dagar, på det jag må kunna läggas i grafven af sorg öfver alla mina barn.»
– «O, himmel! hvarmed har jag förtjent dessa hårda ord af min eljest så hulda moder?» – återtog prinsessan, snyftande af gråt.
Lovisa Ulrikas och Sofia Albertinas ögon möttes och modershjertat veknade.
«Du vet om jag älskar dig!» – fortfor den förra – «men dina begge äldste bröders ovärdiga uppförande kunde vara i stånd att qväfva naturens känslor i mitt bröst.»
– «Jag är långt ifrån att vilja försvara dem, och Carl, som ställt till alltsammans, har ej ens någon ursäkt i harmen öfver hvad som föregått hans öfverilning; men de äro likväl mina bröder; jag bör, jag måste anropa ditt ädelmod, bästa, dyrkade moder! att ännu en gång förlåta dem, för Fredriks skull och för min, som äro dig så kära och som med vett och vilja aldrig gjort dig emot.»
– «Nej, det här har gått för långt, att kunna försonas.
Gustafs förolämpning är för sårande och offentlig, och Carls dubbelhet och lumpenhet äro ändå nästan ännu förhatligare.
Jag förlåter dem aldrig.»
Prinsessan visste af gammalt, att så länge vreden brusade i enkedrottningens själ, talade man förgäfves till henne om försonlighet.
Sofia Albertina upphörde derföre nu, att lägga sig vidare ut för sina begge äldste bröder, med föresats att afbida något lägligare tillfälle.
En vagn rullade in på borggården.
– «Ändtligen kommer Badin med Charlotte» – yttrade prinsessan lifligt.
I stället inträdde hertig Fredrik.
– «Jag väntade ej, att få se dig här» – tog enkedrottningen till ordet.
«Du har således mera aktning för din mor, än Gustaf, och mera aktning för dig sjelf, än Carl.
– «Jag beklagar mina bröder, som ådragit sig min ömma mors misshag; men jag begriper icke på hvad sätt jag kunnat ådraga mig sådana misstankar?»
– «Du har ej visat dig hos mig på några dagar.
Jag fruktade derföre, att du fått ett anfall af Carls fega försigtighet.
Se här, läs sjelf, så vida du ej redan af dina bröder eller vid deras hof hört berättas den vackra historien.»
Enkedrottningen tog de begge på sybordet liggande brefven och räckte dem åt hertigen.
De voro ställda till henne från de begge äldste sönerne.
Konungen bad henne icke visa sig vid hofvet eller ute, så länge högtidligheterna fortforo, i anledning af kronprinsens födelse.
Hennes förhastade, ehuru sedermera återkallade, yttranden angående drottningens välsignade tillstånd voro denna, så väl som allmänheten bekanta.
Konungen låtsade befara, dels att hans gemål kunde lida några för helsan skadliga sinnesrörelser af ett sammanträffande med svärmodern, innan de äfventyrliga dygnen under barnsängstiden voro förbi; och dels, att folket kunde tillåta sig förolämpningar mot enkedrottningen, om det såg henne vid fester, hvilkas lyckliga orsak hon misstänktes hafva åsyftat att förbittra.
Konungen besvor derföre sin mor i de artigaste uttryck, att hålla sig inne tills vidare, och hade, af skyldig omtanka för hennes personliga säkerhet, låtit förstärka hedersvakten vid Fredrikshof.
Det var, med ett ord, en fin och höflig, men begriplig och bestämd tillsägelse om arrest på sitt slott, hvilken Lovisa Ulrika, under då varande omständigheter, ansåg betänkligt att trotsa.
Prins Carl åter förmälte, att hans gemål fått underrättelse om innehållet af konungens bref och att, för att undvika hans misstankar och vrede, hertigen bad sin mor ursäkta, att han icke besökte henne, så länge hon nödgades hålla sig inne i kraft af konungens begäran; att hertigen gjorde detta af klokhet, för att så mycket förr blidka konungen mot dem begge; och att han (Carl) i sammanhang dermed anhöll, det enkedrottningen under tiden ej måtte skicka några bud eller bref till honom, hvilket skulle reta konungens nyfikenhet och misstankar.
– «I sanning, min älskade mor», – sade hertigen af Östergöthland, i det han återlemnade brefven – «denna gången åtminstone är er förtrytelse billig, och jag delar den af allt mitt hjerta.
Gustafs uppförande är oförsvarligt; Carls är dessutom lågt på köpet.
O, att öfvermåttet af min sonliga kärlek och uppmärksamhet kunde godtgöra hvad mina äldre bröder felat!»
Prinsen kysste sin mors hand; hon omfamnade honom och svarade:
– «Se der en son, som vore värdig en thron, och thronen nödgas jag lemna åt söner, som äro ovärdige den äran, att hafva burits under mitt hjerta!»
– «O, min bror, min Fredrik! – utropade prinsessan och slöt honom i sin famn – «huru skönt ditt ädla hjerta framlyser i hela ditt uppförande!
Hvad du förtjenar, att blifva älskad och lycklig!»
– «Men, säg mig uppriktigt, Fredrik, om du tycker, att jag bör underkasta mig Gustafs förolämpande önskan och hålla mig inne några dagar; eller är det icke bättre och mig värdigare, att jag öppet visar, att en moders, ett krönt hufvuds vilja icke beror af nycken hos en onaturlig son, som händelsevis blifvit kung?» – frågade enkedrottningen.
– «Försigtigheten, min älskade mor, bjuder, att vid detta tillfälle foga sig efter den vink, Gustaf gifvit: icke derföre, att jag misstror honom ända derhän, att han skulle vara i stånd till våld, i något fall, mot sin egen mor, ett krönt hufvud; men Gustaf är folkets afgud: folket gläds och jublar öfver kronprinsens födelse: det känner de olycksaliga tvister inom vårt eget hus, som föregått denna stora händelse: folket skulle kunna gå till ytterligheter, om det, vid min mors åsyn, af någon intalades, att ni visade er, för att håna den allmänna hänryckningen; ty endast min mor tillskrifver folket vår bedröfliga oenighet; Carl har dragit sig tillbaka och .....»
– «Du tystnar?
Fullborda meningen!»
– «Han är min bror; men ........ min mor bör känna allt: ja, Carl har i hemlighet underblåst ryktena, att ni ensam vore upphofvet och skulden till de öfverilade utlåtelser, som vi alla samt- och synnerligen sedermera skriftligen återkallat, och hvilka folket anser hafva åsyftat, att förbittra Gustafs, min svägerskas och hela Sveriges fröjd.»
– «Sveriges fröjd!
Ja, så heter det ju alltid!
Jag vet af gammalt hvad den betyder, till och med på runstycket hvad den kostar.
Det är icke mig, man dårar med sådana upptåg!»
– «Förlåt, min mor, denna gången irrar ni er.
Glädjen öfver kronprinsens födelse är så allmän och så liflig, att man omöjligt kan betvifla dess uppriktighet.
Jag har dertill varit ögonvittne och på olika håll.
Medan förlossningen afbidades och pågick voro ej allenast slottets rum fullproppade af allt slags folk: hofvet, embetsmän, officerare, prester, skalder, konstnärer, borgare, till och med ur handtverksklassen, possessionater från landsorten och Gud vet allt hvilka och huru många, utan till och med borggårdarna och slottshvalfven, långt ut åt Lejonbacken, Slottsbacken och Kyrkobrinken, ja, på andra sidan muren vid Trångsund stodo som en molnsky af menniskor.
Så snart thronarfvingens födelse förkunnades, blefvo hurraropen der ute så starka och uthållande, att det lät som derest folket velat öfverrösta kanonerna, hvilkas dunder fortskyndade underrättelsen till dem, som vistades längst bort på malmarna.
Inne i slottsrummen betedde man sig, i ordets hela bemärkelse, alldeles som hänryckta.
Personer, hvilka kanske förr aldrig varit under samma tak, omfamnade, kysste och lyckönskade hvarandra.
Riksrådet och handtverkaren räckte hvarandra händerna och språkade, som hade de varit gamla bekante.
Hof-fruntimret och landtjunkare samtalade med syskons förtrolighet.
Man gret, man skrattade, man skrålade, så att örhinnorna kunnat spricka.
När öfverhofmästarinnan bar omkring barnet i stora galleriet, blef det ett sådant väsende, att jag undrade, om icke den nyfödde skulle skrämmas till döds af larmet.
Jag förstår ej, huru drottningen, som låg helt nära, kunnat slippa ifrån detta med lifvet.
Ja, man knäppte ihop händerna och läste högt böner för den späde prinsen.
Föga fattades, att man äfven der sjungit psalmer och stämt upp ett Te Deum.
När Gustaf visade sig i galleriet, hade man så när klämt ihjäl honom af lutter välmening och förtjusning.
Man kysste hans händer, till och med hans kläder, och ni vet, min mor, om han kan vara älskvärd och hänförande, då han vill!
Och sådan som då har jag till och med aldrig sett honom.
Hans stora ögons blixtar voro på en gång glädjens, snillets och majestätets.
Han tog till höger och venster personer i famn och samtalade med alla, som nalkades honom eller dem han råkade i sin väg.
Han var i sanning gudomlig, och som sådan blef han nästan dyrkad ....»38
– «En gud mot alla andra, är det endast mot sitt eget blod, sin mor i synnerhet, han är en djefvul! – föll enkedrottningen i talet.
– «Den allmänna hänryckningen är långt ifrån icke ännu slutad – återtog hertigen –.
«Stockholms borgerskap undfägnar just i afton menigheten med mat och dryckesvaror gratis, i en 80 alnars lång sal af bräder, uppslagen på Norrmalmstorg, framför Castenhoff och Leijelska huset, med hufvudsidan åt slottet.
Jag kunde knappt arbeta mig fram genom folkmassan, då jag för en stund sedan tog transparenten på byggnaden i ögonsigte.
Den föreställer hufvudstadens glädje öfver kronprinsens födelse, med dessa orden: «Amor urbis et orbis.» 39.
– «Sannerligen, den, som icke genomskådat Gustaf, skulle kunna falla på den tankan, att han yrkat det jag ej måtte visa mig ute, af verklig omtanka att skona mig för följderna af folkets närvarande sinnesstämning.»
– «Och detta är också allmänna meningen.»
– «O, den listige hycklaren!
Huru slugt han beräknar allting!
Huru han alltid förstår, att på en gång främja tvänne olika ändamål!
Under det han nu håller mig som ett slags fånge i mitt eget slott (ty något annat betyder icke min nyligen fördubblade hedersvakt), inbillar han det lättrogna folket, att det sker af sonlig ömhet, och stegrar på detta sätt den allmänna berusningen för sin egen person.
Hvad den gynnaren Beylon missledde mig, då han, under min högstsalige gemåls regering, påstod, att Gustaf byggde hela sin förtröstan på min vishet och hoppades, att jag skulle upplysa och leda honom, när han en gång blefve kung sjelf!
Jag hade eljest noga aktat mig att understöda hans äregiriga och herrsklystna planer, för hvilka jag, hans egen mor, blifvit ett himmelsskriande offer.»
Ånyo hördes en vagn rulla in på borggården, och korrt derefter inträdde Badin, hållande lilla Charlotte vid handen.
Flickan hoppade först i prinsessans utbredda armar, kysste derefter enkedrottningens hand, räckte sin lilla rosenmun åt hertigen och sprang så tillbaka till Sofia Albertina.
– «Du har låtit länge vänta på dig i afton, Badin» – tog prinsessan nu till ordet – «vi började nästan bli oroliga öfver det långa dröjsmålet.»
– «Högheten må tacka Gud, att jag nu är framkommen lyckligt och väl med barnet, lifslefvande och helbregda» – svarade morianen.
«Huru då?
Berätta oss det!» – utropade nästan på samma gång mor och dotter, medan hertigen fästade på negern blickar, lika frågande, som de begge andras ord.
– «Först drog det ut på tiden innan flickan blef i ordning att följa med; ty när jag kom till undervisningsanstalten hos fru Forssberg voro alla barnen sysselsatta att leka; glädjen stod högt i taket och både frun och jag tyckte det var synd, att störa deras nöje.
De bli alltid så ledsna, då jag hemtar Charlotte ifrån dem, och nu tycktes hon sjelf vara hågad, att leka leken till slut.
När vi sedermera åkte från fru Forssberg, lät jag kusken köra öfver Norrmalmstorg, för att visa Charlotte den granna transparenten; men, du himmelens store Gud, hvilket oväsende och hvilken olycka!
Glädjen har i hast blifvit förvandlad i sorg och hurraropen i ångestskri och dödssuckar.
Man hade glömt att göra tillräckligt många utgångar på byggnaden, som blifvit uppförd på torget, der mat och dryckesvaror gratis utdelas åt menigheten.
Alla strömmade naturligtvis in, men trägseln hindrade dem, som redan ätit och druckit sig mätta och som derföre ville gå sin väg, att slippa ut.
Stockningen ökades med hvarje ögonblick, äfvensom förskräckelsen och faran.
Slutligen brast olyckan lös.
När rummet ej kunde rymma någon mer, ingen komma ut, men de som befunno sig utanföre icke desto mindre i stora massor äflades att störta in, började tjut och nödrop, somliga blefvo ihjältrampade, andra qväfde och klämde till döds, och högar af lik och sårade föras bort på bårar» 40
– «En herrlig glädjefest!» – utbrast enkedrottningen, med hånande köld.
– «O, Gud, de arma föräldrarna, barnen och syskonen, som på detta ohyggliga sätt blifvit slitne från de sina!» – utropade prinsessan, och hennes sköna ögon voro dränkta i tårar.
– «Farväl, så länge, min hulda mor, min älskade syster!» – yttrade hertigen, tog sin hatt och närmade sig till dörren.
– «Hvarthän?» – frågade Lovisa Ulrika.
– «Till de olycklige, att hjelpa och trösta, om och så vidt jag kan» – svarade prinsen.
– «Men, besinna då faran,» – återtog modern.
– «Det är just då, Svenskarne måste träffa sina furstar främst,» – utlät hertigen sig ånyo, gaf en slängkyss åt de innevarande och skyndade ut.
Korrt derefter hörde man hans vagn rulla öfver borggården.
– «O, den ädle, den älskvärde menniskovännen! O, min Fredrik, min outsägligt älskade bror!» – tog prinsessan nu till ordet.
– «Den der förtjente att vara kung.
Det är så jag velat hafva det; men ödet är orättvist och egensinnigt,» – genmälte enkedrottningen.
Lilla Charlotte hade under hela detta samtal sprungit orolig omkring i rummet och sökt läsa i de språkandes blickar.
– «Huru dags befaller Majestätet och Högheten, att jag skall föra flickan hem igen?» – frågade Badin.
– «Icke så länge någon fara kan vara å bane på gatorna,» – föll prinsessan lifligt i talet.
– «Barnet stadnar qvar här öfver natten,» – yttrade enkedrottningen sträft, och gaf en vink åt morianen att aflägsna sig.
Tvänne svarta, lurfviga bandhundars gläfs och gnisslandet af en rödmålad grind, som öppnades, väckte general Pechlin ur hans middagssömn.
Han steg upp från sin soffa, perlfärgad och öfverklädd med grönt schagg, hutade åt en spets, som, liggande på en skinnkudde vid kakelugnen, begynte morra, och gick till fönstret.
En vagn körde just då fram på gårdsplanen, höll vid trappan, och Curt steg ur.
– «Nå se det kan jag kalla ordhållighet!» – yttrade generalen och sträckte ut armarna åt sin vän, då denne trädde in i salen.
– «Af hela min själ välkommen, du hjertebror!»
– «Färska hälsningar från din friherrinna och edra söta barn, samt en smula fullständigare underrättelser, än man lämpligen kan meddela i bref, äro den förning jag har åt dig,» – svarade Curt, under det han tog af sig öfverkläderna.
– «Har du ätit middag?»
– «Längesedan.»
– «Nå, en kopp kaffe först, ett glas gammalt franskt längre fram på qvällen och en pipa både först och sist: det hoppas jag du icke försmår.»
– «Nej vasserra tri!
Låt mig bara, att börja med, liqvidera skjutsbonden och få mina saker på sina ställen.»
På andra sidan salen, midt emot generalens arbetsrum, anvisades åt Curt en gästkammare, der hans betjent bar in hans kappsäck och hvad som fanns löst i vagnen.
De begge vännerne befunno sig korrt derefter sittande i den gröna schaggsoffan, med ett litet fyrkantigt bord, hvars skifva bestod af inlagda alrötter, till utseendet som ett grått sidentyg, framför sig och en kaffekanna af glänsande koppar samt tvänne ifyllda koppar af blått och hvitt ostindiskt porslin på bordet.
– «Se så, berätta, berätta, bror! jag är nu bara öra.»
– «Med vilkor, likväl, att mina öron emellanåt få lyssna till dina omdömen.»
– «Rätt gerna.»
– «Vi ha sjungit Te Deum, för det en förtryckare åt våra efterkommande blifvit född; vi ha strött ut penningar med begge händerna; vi återvända med långa näsor i afseende på frihetens betryggande för framtiden: det är i korthet alltsammans.
– «I korthet, ja visserligen; men något för korrt.
Du tvingar mig att framställa några spörsmål.
Förtälj mig, till en början, hvad som står i sammanhang med thronarfvingens födelse.»
– «Enkedrottningens förhastande, på hertig
Carls hemliga anstiftan, och den skriftliga försäkran konungen, i anledning deraf, prässade af konungahuset och Riksens Råd, känner du redan.
Fintlig och ihärdig är han i sina planer, det måste man medgifva honom; ty han gör aldrig något till hälften, ehuru det ty värr! är ondt det mesta han gör, när det icke är fråga om vällefnad, nöjen, grannlåter och de beprisade sköna konsterna.
Så snart thronföljaren var född, böd han Riksens Ständer till faddrar och uppdrog åt dem att sjelfve gifva honom namn.
Du kan lätt föreställa dig hvad det gjorde för intryck och huru förtjuste de blefvo.