Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot är det 4:de mom. alldeles nytt och förutsätter en alltid svår bevisning derom att en gäldenär svikligen, borgenärer till förfång, afhändt sig eller undanskaffat sina tillgångar.
Jag anser således detta mom. öfverflödigt och äfven i öfrigt lagberedningens förslag enklare och bättre, hvarföre jag tillstyrker detsammas antagande och i följd deraf återremiss ej mindre af denna g, än af den 3 § samt 2 och 3 tnomenterna i 6 och 7 §§.
I första mom:t af denna § förekommer det Den 11 Juli e. m. stadgaude att borgenär eger söka att gäldenärs egendom afträdes, då gäldenär är veterligen ur riket faren oell anledn. är för handen att han förblifver utrikes, för att undgå borgenärers kraf.
Det kan visserligen vara bevisligt att gäldenär veterligen ur riket rest; men huru skall man kunna bevisa att han förbli fver utrikes, för att undvika borgenärers kraf?
Det är endast på grund af supposition som detta kan bedömas.
Och hvem har i detta afseende pröfningsrätrt sig updragen?
I stad är det klart att det är rätten.
Men hvem tillkommer denna pröfningsrät.t på landet?
Icke kan den böra tillkomma domaren ensam, utan deltagande af rättens öfriga ledamöter?
Icke borde en persons hela framtida välfärd böra göras beroende endast af ett utaf domaren på sin kammare, utan deltagande af rättens öfriga ledamöter, meddeladt beslut?
Detta förhållande blir det tillfälle att framdeles vid 7:de §:en närmare granska, och jag har derföre nu endast velat i korthet påpeka förhållandet, såsom anledn. till varsamhets iakttagande vid bestämmandet af de fall, då man vill medgifva att enskild man emot sin vilja försättas i konkurstillstånd.
Genom ett sådant beslut kan ofta en persons hela framtid tillintetgöras; och det torde derföre vara i hög grad vigligt att ett moget öfvervägande föregår beslutets fattande i denna del.
Ett gifvet faktum kan hvar och en bedöma; icke så när man ingår på suppositionens område.
Jag tror derföre att detta mom. behöfver återremitteras, för att erhålla en noggrannare begränsning.
I afs:de på 4:de mom. har äfven blifvit anmärkt att pröfningen, huruvida gäldenär svikligen, borgenärer till förfång, alliander sig eller undanskaffar sina tillgångar, är med stora svårigheter förenad.
Jag tror äfven, lika med den siste talaren, att utredandet af de förhållanden, som skulle härom utgöra bevisning, äro af den invecklade beskaffenhet, att de åtminstone icke kunna öfverlemnas åt domaren å landet att ensam afgöra, utan tilläfventyrs gäldenärens hörande, såsom det i 3:dje mom. af § 7 medgifves.
För min del anhåller jag att hela §:n måtte, med anledning af de gjorda anmärkningarne, återremitteras.
Jag ber att få uplysa den siste värde talaren derom att hans framställning grundar sig på ett misstag.
2:dra §:n bestämmer i hvilka fall gäldenär måste afträda sin egendom till konkurs; förfarandet åter vid ansökning om konkurs i något af dessa fall bestämmes i 6 och 7 §§.
I 2:dra mom. af nämnde §§ stadgas huruledes, då ansökning om konkurs göres, rätten förelägger gäldenären lämpligen kortaste tid att deröfver sig förklara ; inställer han sig ej med förklaring, så hänskjutes på landet enl. 7 § 3 mora. saken till rätten.
Det är således ett misstag att domaren ensam dömer till konkurs i detta fall; och LagUtsk:t har just iakttagit samma försigtighet som den värde ledamoten yrkat, nemi. att grannlaga fäll skulle öfverlemnas åt rätten.
Således saknar denna anm. all grund.
Hvad åter beträffar 4:de mom. af nu föredragna 2 §, mot hvilket 2:ne talare gjort anm., så må det vara en sanning, att det kan upstå svårighet att visa, huruvida gäldenär afhändt sig eller l>en 11 Juli e. m. 47 undanskaffat sina tillgångar.
Men det kan likväl icke skada att denna grund finnes upgifven i lagen; ty om det än vore svårt att bevisa detsamma, kan det väl icke vara något ondt deruti att det står der.
Kan det bevisas att en gäldenär afhändt sig eller undanskaffat sina. tillgångar, måste jag erkänna att det är ett ganska giltigt skäl till gäldenärens försättande i konkurs.
För öfrigt skulle det, fruktar jag, taga sig ganska besynnerligt ut, om man ur en lag utplockade vissa stadganden och insatte andra, som fullkomligt divergerade från lagens anda och hvarigenom sammanhanget rubbades.
Detta förslag är upställdt efter det system, att lista § handlar om, då gäldenär sjelf begär sig under konkurs; den 2:dra, när borgenär fordrar det; den 6:te och 7:de proceduren i detta sednare fall.
Jag tror att upställningen är riktigt vald och således att föredraga framför den näst siste talarens förslag.
Det stadgande, han föreslog, finnes också i 6 § 3 mom.
I fall gäldenären ej inom förelagd tid sig in ställer, skall visserligen, enligt 3 mom. 7 §, saken till rätten hänskjutas.
Men då jag läser 6 g 3 morn., till hvilket lagrum hänvisning lemnäs i 3 mom. af 7 §, finner jag der stadgadt, att rätten skall, då gäldenär icke finnes, der han hemvist, tjenst, näring eller kost häfver, förelägga honom, genom kallelse i allmänna tidningarne 3:ne gånger, att inom viss tid inställa sig, hvarjemte hans egendom tages under vård; hvarefter, om han ej inom förelagd tid kommer, rätten ändock pröfvar sökandens skäl.
Detta allt, som i 6 § 3 mom. säges om rätten, gäller äfven enligt 7 g 3 mom. om domaren.
Det blir således domaren, som eger bestämma, huruvida gäldenär anses förblifva utrikes, för att undgå borgenärers kraf, och således bör genom kungörelser i allmänna tidningarne kallas till inställelse inom viss tid, och om skäl är att förordna om vården af hans egendom.
Att låta allt detta bero på domaren, anser jag vara alltför raskt, och anhåller derföre fortfarande om återremiss af denna punkt, på det att ändring måtte derutinnan ske.
För min del anser jag fortfarande Lagbered- * ningens förslag i detta afseende ega företräde framför Utsk:ts, och jag kan alldeles icke finna, att det hvarken för den rättslärde eller icke rättslärde kan vara en vinst, att, i stället för de 2:v.e gg, deri Lagberedningen sammanfattar vilkoren för tvungen konkurs i allmänhet, såsom Utsk:t, hafva 6 å 7 gg, en § med 4 mom:r, samt slutligen 2 särskilte mom:r både i den 6:te och 7:de g:n.
Jag finner det således vida tydligare att alla de stadganden, sorn i allmänhet röra grunderna för borgenärs rätt att söka gäldenärs försättande i konkurstillstånd, föras tillsammans å ett ställe, på sätt Lagberedningen gjort.
Hvad. beträffar mina anmärkningar mot 4:de mom:t af ifrågav:de g, så vill jag icke dermed envisas, men anhåller ändock 48 Den 11 Juli e. m. om återremiss af gm, på det de öfriga af Gr.
Mörner och mig gjorda anmärkningarne måtte af Utskit tagas i öfvervägande.
Jag beklagar att jag ännu en gång måste erinra Gr.
Mörner derom att han begått ett stort misstag i sina anföranden.
Örn vi läsa 7 § 2 inom., står der: »Ar konkurs ansokning af borgenär gjord; förelägge domaren galdenären lämpligen kortaste tid och, der han är aflägset boende, högst en vecka efter delfåendet, att sig deröfver förklara.»
I 3:dje mom:t af samma § står vidare: »varde, der gäldenär sig ej inom förelagd tid inställer, saken till rätten hä risk juten.»
Detta angår förfärandet i stad.
Samma kallelse omnärnnes i fråga om landet i 3 mom. af 7 g; mea kommer galdenären icke, hänsk jutes saken till rätta.
Domaren eger således endast att kalla galdenären till inställelse, men uteblifver galdenären, hänskjutes saken till rätten.
På Hr Dalmans fråga, hvarföre LagUtsk:t delat fide och 7:de §§:ne i flere inonnr, behöfver jag endast svara, att Utsk:t, biträdande komiterades mening, tillstyrkt att kallelse å gäldenär genast utlärdas, då Lagberedningen deremot i detta afseende följt en annan princip.
Jag anhåller fortfarande om bifall till §:n.
Jag anhåller nn att få uppläsa det 3:dje mom:t af 7 g i sin helhet.
Det lyder sålunda: »I de fall, sorn i ö g 3 mom. omförmälde äro, galle för domaren å landet, hvad om rätten i stad sagdt är; dock varde, der gäldenär ej inom förelagd tid sig inställer, saken till rätten hänskjuten.» 3:dje mom. af 6:te § har åter följande lydelse: »Nu är, i anledning af borgenärs ansökning, gäldenär med kallelse sökt, der han hemvist, tjenst, näring eller kost häfver: finnes han ej der, eller hans ombud, eller kan man ej på ett eller annat sätt få kunskap, hvar han vistas, och är anledning att han håller sig undan, eller är han rymd eller veterligen ur riket faren, förelägge rätten honom, genom kungörelse i allmänna tidningarne tre gånger, viss tid af en till högst två månader från sista kungörandet, att sig inställa: låte ock hans kända egendom under säker vård sättas: kommer han ej inom ^ förelagd tid, pröfve rätten ändå sökandens skäl.»
Då nu den enda förelagda tid, sorn i detta sednare mom. omtalas, är den, som utsättes genom kallelse i allmänna tidningarne, så kan det icke vara annat än på detta morn., som 7 § 3 morn. har afseende.
I sådant fall måste man väl medgifva, att det på landet blir domaren, som kommer att besluta om stämningens utfärdande, då galdenären är bortrest, och sora förordnar om hans egendoms tagande under säker vård.
Detta åter synes mig vara ett alltför starkt ingripande i den enskildes rätt, och torde derföre böra ändras, hvarföre jag fortfarande anhåller om återremiss.
Då vi nu egentligen tala om 2:dra g, synes mig olämpligt att vidlyftigt diskutera den 6:te och 7:de.
Med ani. deraf vill jag nu icke vidare ingå i svaromål på de anm:r, som af Gr. 1*<* n SI .T ulf e. m. 49 Gr.
Mörner göras, utan först, då dessa sistnämnde §§ nro före<1 ragne, lemna de uplysningar, som då möjligen blifva erforderlige.
Nu anhåller jag derom att man må tala om 2:dra §:n, men icke om uttrycken i 6:te och 7:de.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af yrkanderne å bifall till samt återremiss af den förev:de §:n, gjordes först propos. å bifall till densamma och besvarades med blandade ja och nej; hvarefter propos. på återremiss deraf framställdes och. sedan dertill svarats flere ja och några nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uplä9tes och godkändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller ?:dra §:n af Lag(Jtsk:ts uti Betänkt N:o 33 framställda förslag till konkurslag, röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder nämnde §, på grund af gjorda anaur, till Utsk:t återremitterad.»
Ja —-11.
Nej — 12. 5 3.
Då denna g har otvetydigt sammanhang med den föreg:de, anhåller jag om densammas återremitterande.
För min del kan jag icke finua någon nöd vändighet uti att återremittera denna <§, oaktadt så skett med dea föreg:de.
Då jag vid föredragning af 2:dra §:n förklarade att jag icke ansåg densamma behöfva återremitteras, tror jag äfven att det icke bör ske med den ifrågav:de, utan anhåller om bifall till densamma.
För min del har jag icke någon anm. mot lista och 4:de mom. af denna §, men anser deremot 4:de och 5:te §§:na af 18:de kap.
HandelsBalken till sin redaktion lämpligare, hvarföre jag skulle vilja föreslå dess antagande.
Och då den 2:dra och 3:dje §:n hafva oskiljaktigt sammanhang med hvarandra, torde denna på samma grunder som den föreg:de böra återremitteras.
Då den af Hr Dalman föreslagna redaktions förändringen rakt strider mot Utsk:ts förslag, och då ej någon anm. mot denna §:s innehåll blifvit gjord, anser jag ej någon återremiss vara af nöden, utan anhåller derföre ånyo om bifall till §:n. H. VIII.
4 ÄO D p ii II J 11II e. m.
Hr Dalman; DS, såsom jag redan nämnt, mot denna <§ finnes alldeles samma ani. till annar som mot den föreg:de, kan jag icke annat än fortfarande yrka återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af yrkan* derne å bifall till och återremiss af den förev:de §:n, framställdes propos. å bifall till densamma, samt besvarades med flera ja jemte några nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 4.
För att rätt fatta denna g, måste man gå till de allmänna bestämmelserna i denna författning, der definitionen på ordet »köpman» förekommer.
Denna är enl. 139:de §:n, att med köpman förstås en hvar, som idkar eller under loppet af 1 år, innan ansökning örn konkurs gjordes, idkat sådan handel eller rörelse, hvaröfver han, enl. hvad särskildt stadgadt är. är pligtig att handelsböcker föra.
Således skulle nästan alla kategorier kunna till köpmän hänföras.
Vidare förekommer i 2:dra morn. af denna 4:de g, att om en person har en förfallen och klar fordran, kan han, såvida han genom notarius publicus eller i vittnens närvaro upmanat köpman att betala denna klara och förfallne gäld, men icke inom en vecka erhållit sin fordran gulden, låta försätta gäldenären i konkurstillstånd.
I detta stadgande tror jag förefinnes något, som i tillämpningen kan blifva särdeles äfventyrligt, hvarföre jag anhåller att §:n, för ändrings vidtagande i denna del, måtte återremitteras.
Ej heller jag kan gilla den föreslagna §:n.
För mig framstår det såsom särdeles svårt för lagstiftningen att med tillräcklig noggrannhet finna ett bestämdt begrepp, motsvarande den insolvens, som betecknas dermed, att en köpman inställt sina betalningar.
Franska lagstiftningen äro, som bekant, inga andra än de, som lagen eller domaren uttryckligen förklarat vara köpmän eller industriidkare, berättigade att göra konkurs.
Egendomens afträdande betraktas enl. denna lagstiftning såsom i vissa bestämda fall utgörande en gäldenärs ovilkorliga skyldighet.
Vid sådant förhållande är det ganska konseqvent, ait hvarje borgenär, äfven den hvars fordran icke är förfallen, anses berättigad att framtvinga skyldighetens fullgörande, d. v. s. tvinga till konkurs.
Då deremot Utsk:t bibehåller det gamla Svenska systemet att betrakta konkursen såsom ett slags beneficiurn för alla gäldenärer, utan afside derpå om de äro affärsmän eller icke, synes det vara mycket oegentligt att, i afside på hvad man kallar köpman, medgifva innehafvare af icke förfallen fordran rätt att tvinga till konkurs, d. v. s. hota med ett sådant tvång, om han icke på förhand får betaldt för sin fordran.
En sådan rättighet skulle utan tvifvel, i stället att gagna borgenärerna samfäldt, lända dem till skada och förfång, och kunna föranleda de betänkligaste missbruk och prejerier af illasinnade borgenärer.
Mörner finner jag äfven Oen 11 Juli e. m. »1 det kunna blifva ganska vådligt, om en köpman skulle kunna tvingas till konkurs, emedan han en vecka underlåtit att fullgöra ett i närvaro af notarius publicus och tvänne vittnen framställdt kraf af en skuld, den en borgenär behagar anse »klar och förfallen».
Vi äro nu inne på en af dessa frågor, af hvil kas utgång det beror, huruvida vi komma att tillegna oss de grundsatser, som förefinnas i den Europeiska lagstiftningen, eller icke.
I hela verlden är såsom ett axiom antaget att, då en person ej kan tillfredsställa sina borgenärer, det är af vigt, att han så fort som möjligt försättes i konkurstillstånd.
Det är klart att genom detta hanglande ut på tiden, som vår nu gällande konkurslag medgifver, en persons ställning icke kan annat än försämras.
Han kan äfven genom denna tidsutdrägt gynna en borgenär på de andres bekostnad.
Derföre är det i andra länder antaget såsom grundsats, att så fort en persons obestånd yppas, han skall försättas i konkurstillstånd.
Man har derföre nu velat vidtaga sådane försigtighetsmått, att det må förekommas att den ene borgenären gynnas på den andres bekostnad, äfvensom att de transaktioner, som gäldenären för sådant ändamål kan företaga, må tillintetgöras.
Lagstiftaren måste tillse, att den på obestånd komne mannens egendom så fort som möjligt sättes under lagens hägn, på det att borgenärernas rätt må vara betryggad och på det gäldenären icke må få tillfälle att förvärra sin ställning genom dyra låns uptagande o. s. v. Utur denna synpunkt är det i andra länder stadgadt, att en köpman, som inställt sina betalningar, skall inom 8 dagar f. o. m. den dag, han uphört att betala, inge sin stat.
Utsk:t har dock, för att icke gå allt för brådstörtande till väga, antagit denna tid till 8 i st. f. 3 dagar.
Detta är en ganska lång tid, jag medgifver det, kanske allt för lång; men den omständigheten, att penningetillgången ofta kan vara ganska svår, gör att man ansett någon utsträckning i tiden vara nödvändig.
Hvad orden »inställa sina betalningar» vidkommer, är detta ord användt i hela Europa och endast en öfversättning af det Fransyska »cesser ses payements», eller det Tyska »einstellen seine Bezahlungen».
Just derföre att Utsk:t anser att fall kunna inträffa, då det blefve svårt att åstadkomma bevis derom, att en person uphört att betala, har Utsk:t anvisat en anuan väg, nemi. att genom notarius publicus eller vittnen ådagalägga, när det tidsmomentet inträffar.
Det är dock temligen klart, att detta icke kan tillämpas annat än mot köpmän.
Köpmannens ställning måste förutsätta, att han har penningar eller kredit.
Ar han utan penningar kan han reda sig, blott han har kredit.
Har lian deremot hvarken det ena eller andra, är det slut med honom.
Hans affärer äro vanligen så vidt utgrenade, att det ligger i allmänhetens intresse att, då han kommer på obestånd, konkursen så hastigt som möjligt må börja, på det att han icke må gynna de närv:de borgenärerne på de frånvarandes bekostnad.
I främmande länder har man gått ända der - »2 1> en II J lili o. m. llän, att domstol eger att utan någon borgenärs ansökning försätta köpman i konkurs, — något som Utskit dock icke ansett lämpligt att här införa.
Så vigtig har man ansett denna sak i andra lander, just för att hindra en köpman att draga ut på tiden genom uplåningar och andre åtgärder, som fördröja konkursens öpnande.
Då nu således en skillnad är nödvändig mellan köpmän och icke köpmän, i afs:de på deras försättande i konkurs, är det nödvändigt, att köpmannen med största möjliga skyndsamhet försättes i konkurs; då deremot vådan af något upskof med öpnandet afen icke-köpmans konkurs, är något mindre.
På grund af hvad jag anfört, får jag anhålla om bifall till Utskits förslag.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af yrkanderne å bifall till och återremiss af den förev:de §:n, framställdes propos. å bifall till densamma och besvarades med många ja jemte några nej; oeh förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller 4:de §:n af LagUtsk:ts uti Betänk:t N:o 33 framställda förslag till konkurslag, röstar
Vinner nej, blifver nämnde § till Utsk:t återremitterad».
Nej — 7. § 5.
Bifölls. § 6.
I andra mom. af denna § heter det, att om gäldenär vill undvika konkurs, skall han genast förnöja sökanden eller ställa antaglig borgen för hans fordran.
Inga andra invändningar annat än penningar duga således.
Han kan hafva hvilka giltiga skäl som helst att undandraga sig borgenärens påstående.
Det hjelper icke; om han icke betalar, kan han icke reda sig; Han måste göra konkurs.
Här förefinnes icke någon pröfning af skälen, utan det är endast den omständigheten att han skall be tala för att undvika konkurs.
För min del anser jag att i detta som i andra fall man bör pröfva huruvida skälen äro giltiga eller icke.
Då en person, som är i konkurs försatt, icke fås reda på, bör densamme genom allmänna tidningarne efterlysas; men nog är det hardt att, om en person, som är utrikes, och hvars vistelseort är känd, har en skuld, sora icke är förfallen och icke ens blir det Den 11 Juli e. m. på flere år, han skall kunna utan sin vetskap försättas i konkurs.
Det vore väl icke för mycket att han underrättades om förhållandet innan ansökan inleinnas, och att möjlighet lemnades honom att besvara den erhållna underrättelsen, för att kunna reda affären.
Då jag anser att man i detta afs:de bör gå försigtigare till väga, tror jag att §:n bör återremitteras, för att i detta fall undergå förändring.
För min del kan jag icke godkänna den nya grundsats, som uttalas i irsta mom. af denna §, nemi. den, att rätten är skyldig utfärda offentlig stämning utan borgenärernas börande och omedelbart efter det cessionsansökriing i stad blifvit ingifven.
Afven denna åsigt förutsätter det Franska systemet, eller att konkurs är en rättspligt för gäldenären, hvaraf följer, att konkursens fortgång icke kan undvikas genom aftal med någon enskild borgenär.
Enl. det motsatta, af Utskrt antagna systemet, bör deremot ej något hinder möta för konkurs-sökanden att äfven åtnjuta den rätts förmån, att, innan offentlig stämning blifvit utfärdad, återtaga sin begäran, derest under tiden den ani. kunnat un danrödjas, som föranledt ansökningen.
Också ligger det oftast icke blott i giildenärens utan äfven i de flesta eller största for dringsegarnes eget intresse att konkurs, så vidt möjligt är, undvi kes, hvarföre det ej sällan händer att borgenärerne finnas benägna härtill medverka, då de, efter tagen kännedom om det gäldbundna boets ställning, öfvertygat sig om att trångmålet endast haft en tillfällig eller öfvergående orsak.
Genom Utsk:ts förslag skulle emellertid den nyssnämnde ömsesidiga fördelen för både gäldenär och borgenär gå förlorad.
På dessa skäl anser jag den nuv:de konkursingens stadgande i denna punkt icke böra i vidsträcktare mån förändras än i enlighet med 9:de §:n af lagberedningens förslag till 19:dekap.
HandelsBalk, d. v. s. stadgandet af det vilkor, att alla vid första förhöret närvarande borgenärer medgifva återkallelse!).
På grund af dessa anner yrkar jag återreiniss.
För att afhjelpa de olägenheter, som för närv:de äro öfverklagade, mäste man först göra sig reda för, hvilka dessa olägenheter äro.
Den första är, att, till följd af det dröjsmål med konkursers öppnande, nuv:de konkurslagen medgifver, begås en mängd bedrägerier; gäldenären har tillfälle att undansnilla egendom, och bereda säkerhet åt en eller annan af sina borgenärer på de andras bekostnad: och följden blifver, att i många konkurser för den egentliga massan föga eller intet finnes öfrigt.
Lösöreköp förekomma olta.
Detta allt vill man söka förekomma genom att så hastigt som möjligt sätta cessionantens egendom under annan mans vård.
Det är egentligen mot lista mom;t af denna §, Hr Dalman hyst betänkligheter.
Detta mom. innehåller: »Nu är i stad konkurs ansökning af gäldenär gjord; utförde då rätten genast eller sist
Oen li Jufi ». m..' nästa dag stämning å borgenärerna, som framdeles sägs».
Man kan väl med skäl påstå, att, då en person sjelf anmäler sig inför rätten med anhållan, att till borgenärernes förnöjande få afträda sin egendom, icke något särskildt förhör behöfver anställas.
Vår nu gällande lag innehåller visserligen, att borgenärerne skola sammankallas för att höras öfver konkursansökningen; men hvartill skall detta tjena?
Då en gäldenär sjelf vill afträda sin egendom till sina borgenärer, måtte han väl ha rätt dertill.
Hr Dalman säger, att under den tid, som förflyter mellan ansökningens ingifvande och borgenärernes sammanträde, kan gäldenären återtaga sin ansökning.
Men hvad gagnar det till att föreskrifva borgenärernes hörande för det ändamålet att det skall blifva en viss tid öfrig, nuder hvilken gäldenären kan återtaga sin ansökan?
Mig synes det deremot vara vida bättre, att gäldenären noga besinnar sig, innan han inlemuar sin ansökan, oell detta åstadkommes just genom ett sådant stadgande som det ifrågav:de.
Den oro. som en konkurs inora affärsverlden åstadkommer, är af den allvarsamma art, att en cessionant ingalunda bör få roa sig med att inkasta sin cessionsansökarr, för att sedan återtaga den och endast derigenom förorsaka ett visst moratorium.
Vilja vi hafva någon ordning och reda uti i fråga v: de afseende, böra vi antaga de principer, som den öfriga handelsverlden antagit, oeh hvarigenom punktualitet åstadkommes.
Hvad blefve väl följden af hvad Hr Dalman förordat?
Vi hafva sjelfve sett det under 1857 års kris.
Domstolarne förföra ganska godtyckligt; de dröjde med den offentliga stämningen under vida längre tid än rätt var; ja! de lemnade gäldenären t. o. m. 4 å 5 veckor för att upprätta sin stat, hvarigenom han fick tillfälle att rangera sig och återtåg? sin ansökan.
Hvad blef dock följden af detta förfaringssätt?
Jo! flere hundrade personer, som hade rättighet att få ut sina fordringar, blefvo uppehållne, och månge af dem tvungne att sjelfve ge in sina stater.
Frågan är nu, huruvida vi skola bibehålla eller afskaffa dessa stadganden, som föranleda så många missbruk.
Ar en person på obestånd kommen och icke kan förnöja sina borgenärer, bör han göra konkurs så fort som möjligt.
Har han sjelf begärt att försättas i konkurs, hvartill tjenar det att sammankalla borgenärerne?
Jag vill nu anföra exempel på hvarthän det nuvrde tillståndet leder.