Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så oförsvagad förblef hans själs och kropps styrka, att han ännu året före sin död kunde utgifva sitt frejdade Ulphilanska verk, med Moeso-Götisk text samt Svensk, Isländsk och Latinsk öfversättning, Glossarium och det nyssnämnda Företal, hvari han för sista gången, med förnyadt uppbjudande af alla sina krafter, sökte bevisa Götiskans och Forn-Svenskans rättighet att gälla såsom jordens ur-språk.
Rörande är Columbi skildring af tiden näst före hans bortgång.
En dag hade han skickat ut den trogne lärjungen, för att i marknaden efterhöra hos ”Bokförarne”, om de hade ”något nytt verk om Christna Religionens sanning”.
Men ett sådant fanns ej.
Stjernhjelm blef misslynt; och på Columbi fråga, hvad han tyckte ”om Mornæo, Grotio, så ock vår Lenæo?” svarade han:
”de äro vackre karlar, men i den materien göra de icke tillfyllest”.
– Columbus: ”Tron J, att man blir salig, om man dör i tron på vår heliga Religions läror?” – Stjernhjelm: ”Ja”.
– Columbus: ”Hvad görs då behof, att bekymra sig om flera vägar, när man har en viss?
Är icke bättre, att följa den gifna, som är säker, än sväfva i en orolig tviflan; helst i de saker, dem dock ingen menniska kan utleta?
Om vi än tale och skrifve aldrig så mycket derom, är dock allt stympverk.
Är icke derföre bäst, att skjuta oss i Guds hand, göra vårt bästa och låta Gud sörja för det andra?
” – Stjernhjelm:
”Så menar ock jag”.
– Kort efteråt, då han redan låg på dödsbädden, och sedan han yttrat de förut anförda orden om menniskolifvets egenskap af skugg-dröm, sporde honom Columbus: ”Är ännu något, som J viljen gifva mig vid handen?
– Stjernhjelm: ”Det allrabästa, som man i verlden kan äga, är ett gladt mod.
Hvad jag kan förmana och råda, är, att icke vidlyftigare med verlden och det verldsliga sig inlåta, än med sinnets rolighet kan förlikas.
Mitt sinne har varit starkare, än att det af lyckans ostadighet kunnat omdrifvas.
Mitt nöje har bestått i godt hjerta och god helsa, ärligt och vettigt lefverne, samt deraf flytande gunst och afhåll bland folk, jemte en viss förtröstan till Gud, som mig slika gåfvor förunnat”.
Härpå sammanknäppte han sina händer med dessa ord: ”Gud, som mig har låtit komma hit i verlden, gör af mig hvad
Din gudomliga vilja behagar!
Dig, att Du har låtit mig födas en menniska, gifvit mig godt förstånd och andra fullkomliga menniskogåfvor, en helsosam kropp, dageligt bröd, förnöjligt sinne, och i allt ett fröjdigt gemöt.
Jag vill nu dö, om Du så behagar, och min sista fröjd är ett godt samvete; menskliga fel och brister tror jag att Du mig förlåter”.
Några dagar derefter begärde han presterligt samtal och nådemedlens åtnjutande.
Hans sinneslugn var orubbligt och hans aftynande plågfritt.
Den sorgsne Columbus framstammade sin önskan, att, efter bästa förmåga, fira hans minne i en grafskrift.
”Skrif” – svarade den döende – ”skrif blott de orden:
Vixit, dum vixit, lætus” (Så länge han lefde, lefde han glad).
Till kroppsställning och växt var Stjernhjelm lång och reslig, med lemmar af idel jemnmått och friskhet.
Hans utseende var manligt och angenämt; hans sätt att framställa sig, värdigt och otvunget.
Ur allt hans väsende lyste frihet, glädje, djuptänkthet och redlighet.
Klädsel och prydnad upptogo föga hans omtanka; hans klädnad var snabb, beqväm, men snygg, om än i hans råck ofta satt en gammal knapp bredvid en ny.
Af hans ädla och kraftfulla anlete äger man flera afbildningar.
En af dem befinner sig ingrafven i en signet-ring på dens hand, som tecknat dessa drag.
Den skänktes af unga landsmän, vid företagandet af en utländsk resa.
Dyrbar qvarlefva från en tid af förhoppningar, sympathier och uppmuntran, må den, genom sin dagliga erinran om svenska skaldekonstens fader, verka såsom en talisman, att stadigt hos sin ägare vidmakthålla ”ett i allo fröjdigt gemöt”.
Stjernhjelm hade fyra barn: tre söner, och en dotter.
Den förste sonen, Johan Marqvard, blef Capten, och satte sig ned i Lifland.
Den andre, Georg Otto, blef Assessor i Kongl. Bergs-Collegium; afled året efter sin fader; och begrafdes med honom på samma gång.
Han var artist; det äldsta graverade portrait man har af fadern, i stor qvart, är hans verk.
Den tredje sonen, Gustaf, dog ogift.
Dottren Christina trädde 1686 i äktenskap med en Lagman Silvius.
I Sverige utslocknade ätten 1767, med sonsonen Carl Otto, som varit Löjtnant i fransysk tjenst, och afled på sin gård Dagholm vid Uddevalla.
Dock säges den lefva qvar i Lifland, fortplantad genom den äldste af Skaldens söner.
År 1818, då Hammarsköld utgaf sin upplaga, bodde (enligt hans uppgift) ännu på godset Vasula en Stjernhjelm, ifrigt sysselsatt, liksom stamfadern, med etymologiska forskningar.
Kanske lefver han der, och etymologiserar, än i dag.
Ungefär trettio år hafva förlidit, sedan Sånga kyrka, på Svartsjö-landet, förvarade en kopparkista, som bar denna påskrift: ”Fordom Kongl.
Maj:ts Troman Herr Krigs-Rådet den Ädle och Välborne Georg Stjernhjelm född är 1598 den 7 Augusti och i Herranom saligen afsomnad i Stockholm den 22 April 1672”.
Nu finna hans jordiska lemningar ej längre der.
En af de vandaliska reparationer, som i vårt land äro så vanliga, företogs omsider äfven med denna kyrka.
Stjernhjelmska grafven plundrades, och Skaldens aska kastades ur sitt hvilorum.
Så berättas det.
Hans vänner kunna trösta sig.
Hvad af honom oförgängligt återstår, hvilar inom en fristad, som af intet våld kan störas: det minnesgoda svenska hjertat; och dess hvila der är en från tidehvarf till tidehvarf fortsatt lefvande verkan.
Den noggranna underrättelse, som låtit oss veta, att han föddes kl. 4, 18 min. på morgonen, har med skäl äfven tillagt om hans födelsestund, att den inträffade just ”när solen uppgått i östern, samt constellationerna Hercules och Lyran dominerade horisonten”.
Ty Hercules, såsom personification af Dygdens hjelte-höghet, gjorde han till medelpunkt för sin poesi; sjelf var han, i hela sin lefnad, en glad Hercules vid Lyran; och vid sin bortgång hade han öfver det svenska snillets rymd tändt morgonstrålar, som ej mer kunde släckas.
STJERNHJELMS EFTERFÖLJARE.
Vi hafve stilla rott med Platone och igensökt Atland.
Andre torde sedan med fulla segel kunna dit fara med Homeri Ulysse.
Fast Björnen frost uppå oss ifrigt fräser,
Och kölden här mest solens eld har släckt;
Fast Boreas helt kall och kulen hväser;
Har dock vår själ den qvickhet i oss väckt:
Att verlden snart lär stum och häpen tro,
Det Muser ock uti vårt clima bo.
Frese.
Föga lönande torde det af mången skattas, att taga någon öfversigt af de vitterhets-idkare, som närmast intill Stjernhjelm vandrade i det af honom upptända ljuset.
Månne detta ej af några ibland dem ökades?
–Se der, hvad man velat neka.
Antingen har man brutit stafven öfver dem alla, såsom idel ”prosaiska rimmare, merändels af den lägsta medelmåtta”; eller åtminstone menat, att utvecklingen af vår skaldekonst, under de sextio åren från Stjernhjelms bortgång till Dalins uppträdande, stod ungefär alldeles stilla.
Det förra domslutet är Leopolds60; det sednare Bloms.
Kanske har man dock i båda fallen misstagit sig.
Om flertalet af dem, som anslöto sig till Stjernhjelm, gäller visserligen, att deras fortsättning af hans verk mera var viljans, än förmågans.
Han gaf dem sitt föredöme, men kunde ej skänka dem sitt snille.
Blom, som har den förtjenst att behandla honom med en oskrymtad aktning, säger: ”Stjernhjelm hade smak blott för sin tid, men snille för alla”.
Vackert, fastän halfsannt: ty huru vore han hvad han är, om han ej gått framom sin tid äfven i smak?
Men väl hände honom, att icke alltid göra det; och deraf skedde, att de mindre snillebegåfvade, dem hans exempel lyste i ögonen, ofta valde till mönster just sjelfva de stundom framstickande smakbristerna.
Så till och med Lindsköld61: hans Ballett ”Den store Genius” påminner tvifvelsutan lifligt nog om Stjernhjelms dikt-sätt; men gör det likväl, mestadels, blott genom manerets öfverdrift.
På skalde-lagern synes dock han gjort föga anspråk.
Hans flesta stycken äro små tillfällighets-foster af en poetiserande hofman, – och med redan stark fransysk tillsats: några icke utan ett artigt sällskaps-behag, eller ett i sin enkelhet skärt känslo-uttryck (såsom i den af Blom anförda strophen ur grafsången öfver Prins Ulrik).
Men äfven verkligare poeter, än han, undgå ej inbegreppet i det omdöme, att hos ingen af Stjernhjelms efterföljare träffas ett snille svarande mot hans eget.
Blott i en enda rigtning höjde man sig till en ännu djerfvare och skimmerrikare flygt: i det poetiskt- antiqvariska fosterlands-nitets.
Sverige, i hast blifvet Protestantismens hufvud och hufvudmakten i Europas Nord, genomfors af en känsla, att vara det fordna nyupplifvade Göta-väldet; och ur denna känsla utvecklade sig en uppfordran, att det nu borde ock åt sina snillekrafter bereda en frejd jemnhög med sina vapens, eller äfven i språk, fornminnen, konst, vetenskap eröfra ett hufvudrum.
Dertill ansåg man höra, att det folk, som öfverträffade alla andra i krigisk bedrift, också öfverträffade dem i historisk ålder; att vårt Svea-mål vore det ursprungligaste af alla; att vår Nord varit all Culturs äldsta hem; att jordens berömdaste nationer, äldre och nyare, vore våra förfäders både ättlingar och lärjungar.
Detta skulle bevisas – och bevisades på ett sätt, der åtskilliga sanningar och rigtiga aningar bortblandades i en grann dimma af halft ouppsåtlig, halft uppsåtlig sjelf-förbländning.
Redan i Stjernhjelms bröst glödde, såsom vi sett, bakom alla hans lärda och vittra företag den Rudbeckska berusningen.
Men nu uppträdde, några år efter Stjernhjelms frånfälle, Rudbeck62 sjelf; och öfverflög vida allt, hvad i slik hänsyn dittills blifvit försökt.
Hans ”Atland eller Manheim” (hans verldskunniga Atlantica) är ett verk af ofantlig både lärdom och fyndighet.
Betrakta vi det såsom en archäologisk Roman: så belönar det, äfven ur poetisk synpunkt, rikligen sin läsning.
Det helas anda har en hög episk lyftning, som ock meddelar sig åt skrifarten; så är t. ex. slutet af första delen rentaf hänförande.
Är man poet derigenom, att man med gränslös fosterlandskärlek och fosterlands-stolthet förenar ett lika mått af uppfinnande och enthusiastisk fantasi, samt tillika en väldig vältalighet, som rycker läsaren med sig: då var denne Rudbeck den störste poeten i sitt tidehvarf.
Med skäl har dock Wieselgren anmärkt, att de sednare delarne af hans verk äro mattare än den första.
Att föröfrigt Vitterhet och Skaldskap ej i detta tidehvarf hunno längre, än de hunno, dertill angifver Blom, utom sjelfva snillenas underhaltighet, dessa bägge orsaker: ”deras synbara sorglöshet att rådföra goda främmande mönster, äfvensom en lång och allmän saknad af all upplysande och agande granskning”.
Den sednare omständigheten kan hvarken till sin verklighet, eller till sin menliga inflytelse, förnekas: ehuru man sett, att rätt stora snillen förmått göra sig väg ändå, och ehuru väl kan påstås, att för dem (de mindre att förtiga) är det öfvermått af granskning och granskar-lust, som utmärker vår samtid, långt menligare.
Med den förra deremot förhåller sig på ett besynnerligt vis.
Är Bloms mening, att goda främmande mönster ej rådfördes, så har han orätt: de rådfördes tvärtom med en förvånande, och af våra flesta läsare troligen ej hos den tidens Svenskar förmodad, beläsenhet.
Men det är sättet af rådförandet, som man har svårt att begripa; emedan dess följder, dess inverkningar, vanligtvis förekomma oss så osynliga eller så ofruktbara.
Både författarne, och en stor del af deras allmänhet, stodo, i mångfald och omfång af vitter läsning, ej blott öfver den Gustavianska tidsålderns; utan ock fastmera öfver, än under sjelfva nutidens.
Ja, till och med om den allmänna sällskaps-bildningen i Christinas och Carlarnes tid får man ej hysa alltför låga föreställningar.
Hurudan den var redan under Christinas barnaår, derom upplyser i någon mån den fransyske Legations-Secreteraren Ogiers resbeskrifning; som äfven i detta afseende, liksom i månget annat, gifver en oväntad bild af det dåvarande Sveriges inre tillstånd.
Säkerligen äro prestdöttrar på landet, som spela harpa och luta, och dervid sjunga franska, italienska och latinska visor, ännu i dag en ej mycket vanligare företeelse, än de strömmar af spanskt vin, som bos lands-prostarne och småstads-borgmästarne flödade ur stora förgyllda silfverbägare.
Af de ny-europeiska vitterheterna kände man företrädesvis den Tyska och den Italienska: den förra i grund; den sistnämnda långt allmännare, än sedermera i Sverige någonsin.
Om Stjernhjelms bekantskap med både Italienska och Spanska litteraturen vittnar den i hans ”Hercules” befintliga förteckningen på Fru Lustas hand-bibliothek.
Beläsenheten i all möjlig Grekiska och Latin är man van, att hos dessa kärngubbar förutsätta: men hvad säger man, när t.ex.
Spegel höres åberopa Tyskarne Opitz, Rist, Flemming, Gryphius, Lohenstein; Holländarne Heyns, Cats, Vondel; Fransmännen Marot, Ronsard, Bellay, Bartas, Malherbe, Chapelain, Corneille, Moliere, Boileau; Engelsmännen Chaucer, Spencer, Sidney, Drayton, Cowley, Milton; Italienarne Dante, Petrarca, Boccaccio, Sannazaro, Poliziano, Ariosto, Tasso, Guarini, Marino, med flera?
Ja, torde man invända: slik kunskap fanns dock väl endast hos de få utmärktare Litteratörerne.
Men sådant vederlägges bäst af den teckning, som Spegel, i företalet till ”Guds Verk och Hvila”, gifver af sin tids läsande menighet.
Det heter der: ”Efter månge nu berömma hvad som skrifvet är i främmande språk, och gerna läsa det Petrarcha hafver diktat om Kärlek, Ariostus och Boyard om Rolando, Tassus om Jerusalem, Marino om sin Adonide, Guarini om sin Trogne Herde, Chapelain om sin Pucelle, Spencer om sin fairy Queen, Cowley om sin Mistress etc; ja, somlige hafva ingen bok hellre i händerna, än Caporales Smädeskrifter, Fulvii Testi Visor, Achillini Sonetter och sådant mera, som är
versus inopes rerum, nugæque canoræ:
så må man ju lida, att något Andeligit, omskönt enfaldigt, uti vårt språk ock ibland gemene man utsprides.
Ja, om Marot och Ronsard, Chambrun och Serres, Malherbe och Scudery, Theophile och Saint Amant, Moliere och Corneille hafva vunnit så högt anseende och så stort beröm, så må jag åtminstone förtjena en gunstig ursäkt: helst emedan jag tror, att månge hafva nu nästan förnöjt sig uti ofvanbemälte skrifter; såsom ock mer än ofta genombläddrat Philanders Syner, Gryphii Grafskrifter, Harsdörffers Samtal, Lohensteins Tragedier; varandes ock tilläfventyrs ledse vid att höra mer talas om Cid och Tartuffe, Telepho och Oreste etc.
Ty sjelfva
Barnen kunna nu snart förtälja
Aleitheon Pacci, Thebas et Terca Fausti”.
I sanning: för den nuvarande ”stora allmänheten” – eller hvad man då kallade ”gemene man” – skulle det vara mer än svårt, att bestyrka sin öfvervigt i vitter boksynthet.
Vi kunna knappt till vår publiks fördel beropa oss på öfversvämningen af dåliga Romaner (mestadels i än dåligare öfversättningar): ty äfven denna syndaflod har sin motsvarighet i den ingalunda oansenliga roman-massa, som i den tiden – särdeles från Frankrike – hvälfdes öfver Europa; och hvaribland t. ex.
Mad.
Scuderys ofvanföre stå nämnda.
Der saknades till och med icke hvad man nu kallar ”tendens-romaner”, och det af flerahanda slag; alltifrån Barclaji vidtberömda Argenis63.
Det mesta åter, som vi efter Spegels angifning uppräknat, är – verklig Poesi!
Visserligen dock icke allt.
Spegels målning, som visar, att mot sjuttonde århundradets slut redan den Fransyska vitterheten började med stora steg nalkas till sin instundande allmakt, visar dessutom, huru, vid de ”goda mönstrens” sida, äfven åtskilliga mindre goda broderligen uppställdes och – såsom det tyckes – med lika förtjusning beundrades.
Förklare hvem som det mäktar, huru ett onekligt sinne för Poesi kunde, jemväl hos de förnämste af Sveriges Litteratörer, vara behäftadt med så mycken brist på omdöme; nämligen äfven på det omdöme, som innehålles i blotta poetiska känslan såsom sådan!
Huru man kunde, liksom just Spegel vid sina digra rimverk öfver Skapelsen och Paradiset, känna Milton och imitera Bartas: – detta, och annat dylikt, är för betraktaren af den Carolinska tidsålderns vittra bildning det gåtolika.
Efter det nu sagda om Skalderne från denna tid, kan mången hålla för en vågsats, att svenska vitterheten och konsten befinna sig hos dem i något slags framskridande.
Icke dessmindre skall det följande ådagalägga ett sådant.
Det är, hos några, en stigande upptining af lyrisk innerlighet och förhöjning af känsloton, en sorgfälligare laggrannhet och smidighet så i versen, som i språket; en bådas förljufning genom en rikare musikalisk behandling; öfverhufvud en större ansats af, hvad man sedan allmänligen betecknade med ordet ”smak”.
De utmärktaste hithörande äro Columbus, Lagerlöf, de ända in i den Dalinska tidsåldern lefvande och verkande Grefvarne Gyllenborg, samt –
i visst afseende – Spegel.
Denna grupp skulle man kunna kalla den egentliga Stjernhjelmska skolan; den älskar framförallt, att göra sin poesi till värdig tolk för en from och vis lefnadsåsigt.
Hos andra består framskridandet i ett poetiskt fribyteri, som likväl, i sjelfva sin yra och spillning af missbrukade krafter, vittnar om en diktar-liflighet, en fantasiens rörlighet och lekande form-skiftlighet, som hos den föregående tidens rimmare aldrig funnits.
Repräsentanterne för detta slag äro Lucidor och Runius: hvilka derigenom, på samma gång, förlora sig i den stora samtida rimmar-massan och likväl höja sig öfver den.
Att, i motsats till detta ohejdade och förnedrande versmakeri, ånyo förhjelpa det vittra yrket till sedlig frejd och grundadt anspråk på allvarlig aktning, blef syftemålet för den lärda Fru Brenner: sjelf en blott versmakerska, till egentligt skaldskap mindre begåfvad än någon af de förutnämnda; men i den angifna rigtningen gagnelig genom sin hedervärda personlighet och ställning i samhället, sin förening af qvinliga dygder med manliga kunskaper, och bägges sammanparning med den i Sverige då alldeles nya företeelsen af en vitter författarinna.
Hos några åter ser man den motsats, som framkallades af förbemälta liderliga hushållning med både verkliga och skenbara gåfvor, yttra sig såsom en sträfvan, att mot den platthet i tankarna, den alldaglighet i språket och versen, hvaraf det gängse vers-tillverkandet var stämpladt, göra gällande ett strängare begrepp om bildningskraftens lyftning och om deremot svarande konstrik form; hvarvid de till föresyn valde vissa lysande italienska mönster, jemte vissa tyska själsfränder, som redan tagit samma vändning.
Här är Dahlstjerna chorföraren.
Obilligt skulle nekas, att genom denna sträfvan åtskilligt vanns; och icke blott i formal hänsigt.
Men dess missledda fikande att undvika hvardaglighet, matthet, låghet, slog
öfver, ehuru på ett ingalunda snillelöst vis, i det motsatta lytet af onatur och vidunderligt konstleri.
Varnade af bägge ytterligheterna, uppträdde mot slutet af detta tidehvarf ett par idylliska sångar-andar, som närmast ansluta sig till den förstnämnda gruppen, men på ett sätt, hvari redan det följande tidehvarfvets finare odling ögonskenligt framgryr.
Dessa, hos hvilka man bör ganska högt uppskatta både anlagen och deras bruk deraf, äro Frese och Fru Nordenflycht.
Den sednare står, till och med, bredvid Dalins sida i spetsen för den tid, som från honom räknas.
Men i sjelfva verket är hennes poetiska personlighet en skepnad, hvari den försvinnande äldre tiden för sista gången helsar oss, såsom der, till det mesta, med denna nyare sammansmält.
Columbus och Lagerlöf.
Dalkarl liksom
Stjernhjelm, men af en mera len och (jemnförelsevis) qvinlig sinnesart, var – såsom vi redan sett – Samuel Columbus64 hans omedelbare, eller personlige, lärjunge.
Omfattad af den gamle mästaren med faderlig ömhet, blef han genom denne anställd i Antiqvitets-Collegium såsom Cancellist.
Han var en älskvärd ung man, af hvilken Stjernhjelm hoppades mycket.
Men en tidig död afbröt hans utveckling.
Redan i sitt trettiondesjunde år afsomnade han; kort efter hemkomsten från en flerårig utländsk resa, den han gjort såsom ett par Renstjernors handledare.
Den ene utgaf sedermera hans skrifter.
Af sina samtida beskrifves Columbus såsom en man af utmärkt dygd, blygsamhet och sällskaps-glädtighet; men svag kroppsbyggnad.
Troligt nog är, att han var begåfvad med större kärlek för poesi och större omhugsan dervid, än poetisk skaparkraft.
Men icke kunna vi underskrifva, hvarken Sahlstedts, eller Bloms, eller Hammarskölds domslut.
Den förstnämnde, som eljest, vid urvalet till sin Svenska Anthologi eller ”Samling af Verser på Svenska” (1751–53), på vid gafvel öppnat dess portar för hvarjehanda rimkram, har mot Columbus betett sig med oväntad stränghet.
I ett eftertal, hvari han vill fastställa rätta tänkesättet ”om Poeter och Verser i gemen, och om denna Samlingen i synnerhet”, förklarar han så väl honom, som Lucidor och Runius, obegagnelig till sitt ändamål, och säger om Columbus särskildt:
”Han äflades med att göra visor och verser; men ur en temligen tjock (?) volum af hans sammanhämtade arbeten har jag, utom ett par smårim, icke funnit något enda stycke, hvarmed jag kunnat förnöja läsaren”.
Blom yttrar sig:
”Man har kallat honom Sveriges Flaccus, förmodligen derföre, att han sjelf kallat för Oder några af sina rim.
Hans stil sjunker sällan djupt under medelmåttan, men höjer sig ock aldrig deröfver; hans tankar äro hvardagliga, och således (!), med få undantag, förnufts-enliga”.
Hammarsköld slutligen: ”Columbus var icke af naturen kallad till skald.
Intet af hans qväden förråder de idealiska åsigter af verlden eller den oemotståndligt inbrytande och hänförande känsla, eller den till intagande, bildligt lefvande gestalt mäktigt skapande fantasi, som utgöra den äkta skaldens särskiljande egenskaper”.
Hvad skola vi dervid tänka; redan om vi blott påminna oss denna bekanta, i sin hjertliga enfald så outsägligt ljufva aftonpsalm:
Nu hafver denna dag,
Allt efter Guds behag,
Sin ända äfven nått; m. m.
en psalm, som väl har vunnit åtskilligt genom redactörerne af 1696 års Psalmbok, men dock ursprungligen är hans?
En ”mäktigt skapande fantasi” är, tvifvelsutan, icke deri: men en skapande är der dock; ännu mer en ”hänförande känsla”; och äfven en ”idealisk åsigt af verlden”, så vida en sann religiositet ej kan annat, än skåda verlden ur en (i verklig mening) idealisk synpunkt.
Men detsamma gäller i allmänhet om de bättre af hans dikter.
Hammarsköld sjelf undgår icke, att i de hexametriska och närmast om Stjernhjelms maner påminnande, med hvilka Columbus först uppträdde psevdonymt under namnet Myrtillus af Bergen, förnimma en poetisk flägt.
Men mera såsom hans egen, eller mera såsom en af mästarens ingifning oberoende, yppar sig denna flägt i de bästa af hans Odæ Sveticæ och öfriga sångstycken.
Mot dem kunna vi föga annat anmärka, än att de nästan alla skulle vinna på förkortning.
Allraminst skall man i Sahlstedts samling varseblifva mycket, som öfverträffar dem, eller ens är dem jemnlikt.
En stigande fullkomning i språk och vers, är i dessa stycken omisskännlig: men tillika en både genom mildt allvar och mild glädtighet tilldragande själsstämning; ej stark i uppfinning, men i utförandet älsklig genom ett naturligt, ofta sinnrikt, alltid ädelt, behag.
I denna beskrifning på Paradiset, tagen ur hans ”Bibliska Verld”, skönjas både välgjordare alexandriner, än Stjernhjelms, och visserligen jemväl någon förtjenst dessutom:
Det var ett nätt begrepp af all Naturens fägring;
Fullkomligheten sjelf der hade fått sin lägring,
Och utslöt vank och fel, att allt, endrägtelig,
I glädje, frid och fröjd hos menskan hvilde sig.
I detta morgonland ock fyra strömmar flöto,
Som all den sköna trakt med frösam fukt begöto;
En ljum och ljuflig vind, med säflig svalkand’ flägt,
Upphöll den blida jord vid stadig sommardrägt.
Den skönhet ej allen den nedra jorden prydde,
Men ock i luftens rymd en liflig sötma spridde;
Fast ljufligt andas nu de friska rosors mund;
Dock så anmodigt ej, som fordom Edens lund.
Hvart Adam, ombehvärfd med sådan prakt, sig vände,
Det syntes, liksom allt, ock liflöst, lionom kände;
Ehvart han om sig såg, berg, dalar, slätt och skog,
I bivist af sin Kung, allt gladde sig och log.
I gräs och löfvad mark, de raska djuren sprungo;
I hög- och lägre chor, de gälla fåglar sungo;
Den täcka näktergal, han ömsom höra lät
Sin drill och sina slag på tusenkonstigt sätt.
En våghals af en rå, nu der af klippan hängde;
Nu der en stenbock högst, i bergeskrefvan, klängde;
Der rände fort en hjort, och hurrand’ hornen vred;