Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade en gång för alla vant de båda ungdomarne att tala fritt, och han tog gärna emot uddiga repliker.
Säker på den respekt, han ingaf, ansåg han aldrig nödigt att uppehålla den genom yttre ceremonier, än mindre med konstlade medel.
Den förste som svarade var Eric Lindenow. Han var lång och spenslig med ett frimodigt och skälmskt ansikte, som ännu var ett barns, men dock här och där tycktes visa ansatser till ett manligare uttryck.
Håret var mörkt och benadt vid sidan; ögonen mörkblå, lifliga; näsan skarp som ett näbb, hvarmed dess ägare nog skulle kunna hugga sig fram genom världen.
Hans sinne var lättrörligt, och när han blef entusiasmerad var han idel eld och lågor.
— Nu upplät han sin mun och sade i en mycket afgörande ton:
»Jag tycker att det är dumt, farbror.»
Det var som om grefvens munterhet väntat på detta svar för att bryta lös; men nu tog den sig också ett långvarigt och bullrande uttryck, som irriterade den känslige Eric.
Han uppfattade det så, som om han gifvit anledning till munterheten genom det sätt hvarpå han tolkat sin mening, och han tillade förklarande:
»Jag menar att det är dumt skrifvet!
Det är väl ingenting att ta exempel efter, att en prins kan dansa.
Det kan ju alla.»
Hans ton hade nu blifvit på allvar indignerad, och hans kinder flammade som om han blifvit personligen kränkt af dumheten i de citerade orden.
Men nu vände sig grefvinnan till sin son:
»Än du då, Nils?
Hvad tycker du?»
Nils Wiede var liten och satt, blond med blå ögon och ett blidt uttryck i sitt ansikte.
Han var en vacker yngling, men man lade icke mycket märke till honom.
Det var någonting färglöst i hans väsen.
Särskildt, när han och Eric befunno sig i samma sällskap, observerades han icke alls.
Det var därför hans mor alltid bemödade sig om att framdraga honom ur dunklet.
»Jag tycker som Eric,» sade han nu.
»Du tycker alltid som Eric,» anmärkte grefven.
»Ja, men dessutom finner jag det i hög grad taktlöst att yttra sig så om en medlem af vårt konungahus.»
Nu lyste grefvinnans ansikte upp och hon nickade gillande.
Men fadern betraktade sin son till hälften ömt, till hälften skälmskt.
»Hofman!» sade han.
Därpå räckte han tidningen åt Eric.
»Nu kan du läsa upp för faster om högtidligheterna.»
Eric mottog förtroendet och satte sig vid fönstret på andra sidan om grefvinnans arbetsbord.
Faster och Nils bildade auditoriet.
Grefven vecklade ut en annan tidning, och bakom den blundade han snart helt stilla.
Naturen tog ut sin rätt också af ättlingen till en bland Karl XII:s drabanter.
»Grefvinnan ser inte glad ut i dag,» sade magister Johnson i det han vände sig till sin moitiée på andra sidan bordet, med ett uttryck af grannlaga deltagande, som visade att orden voro mer än en fras.
»Det tycker jag också,» bekräftade fröken Sofie, när svaret dröjde. »Alfhild har verkligen sett klen ut hela dagen.
Hur är det med dig?»
Lindenow lyfte sina ögon från arbetet och lät virknålen sjunka ned i sitt knä.
Hon sände en skygg och öm blick först till sin far och sedan till sin mor.
Men grefvens ansikte var helt och hållet doldt af tidningen, och gamla grefvinnan lyssnade mycket uppmärksamt till Eric, som föreläste Herman Bjurstens hälsning till den unga bruden:
»Svag får ej nordens höga kvinna vara,
en lekfull docka ej, ej ystert barn,
ej smycka sig med purpurglansen bara
och väfva in sig uti flärdens garn.
Hon får ej blekna om ock nöden ställer
som Sturens änka henne främst en gång ...»
»Jag vet inte,» sade Alfhild Lindenow. Hon talade lågt och hennes röst var osäker.
»Jag förstår det inte själf.
Men ända sedan jag vaknade i dag har jag känt en tryckande ångest.
Det ligger en sådan beklämning öfver mig ...
Jag tycker att jag bara vill gråta.
Medan hon talade stego också tårarne upp i hennes ögon och glänste under de långa ögonhåren, som om de i nästa sekund skulle falla ned på kinderna.
Magistern ville lugna henne genom att tala och omedvetet talade han i samma ton som en läkare använder då han genom frågor till patienten hoppas komma sjukdomens orsak på spåren.
»Grefvinnan har sofvit illa i natt?
Eller hur?»
»Nej, tvärtom!
Jag har sofvit tungt.
Men på morgonen hade jag en hemsk dröm, som väckte mig.»
»Hvad drömde du då?» frågade tant Sofie med en röst, som liknade ett barns, när det väntar att få höra en spökhistoria.
»Jag drömde om två svarta storkar, som kretsade öfver mitt läger med hemska skri.
Upp och ned flögo de, ideligen upp och ned; och tiden föreföll lång som en evighet ... och jag såg ingenting annat än dessa fyra svarta vingar, hörde ingenting annat än dessa hemska skri.
Det lät som vipeskri om våren, blott ännu mera förtvifladt och sönderslitande ... det trängde genom märg och ben.
Det var då ångesten kom öfver mig.
Jag vaknade, och sedan kunde jag inte sofva — och inte bli ångesten kvitt.»
Tant Sofies bleka ansikte hade fått ett så förskrämdt uttryck, som om det slätstrukna håret skulle resa sig i nästa sekund.
»De svarta storkarne,» sade hon sakta och eftertänksamt.
»Ja, de ha kommit i år.»
Men så var det som om hon helt plötsligt erinrat sig magisterns närvaro och hämtat mod ur medvetandet därom.
Hon vände sig emot honom:
»Magistern känner kanske inte den gamla sägnen, som hör till gården.
Hvar gång de svarta storkarne visa sig på Norrbyholm, betyder det, att en medlem af ägarens familj skall dö.
Man säger att det hittills alltid slagit in.
Säkert vet jag, att de endast två gånger förut visat sig här sedan gården kom i Wiedesläktens ägo.
Och första gången var det året, då gamle grefve Axel dog; och den andra det året, då grefve Johan miste sin första gemål.»
Och genom rummet hördes Erics röst: »... på aftonen kommo Wiesbadens och Bieberichs borgare med fackeltåg och musik: 78 musikanter, 171 sångare, 200 fackelbärare ... och på Rhen, utanför Bieberichs slott, ankrade ett rikt illumineradt ångfartyg ...»
»Ja, men ... grefvinnan tror väl aldrig på skrock?
— Magistern hänvände sin replik halft till fröken Sofie, halft till Alfhild Lindenow, som åter tagit till sitt arbete och som nu åter lät det sjunka ned i sitt knä, då hon svarade:
»Nej, jag tror inte på skrock; och jag tror inte heller, att ett par svarta fåglar bestämma öfver människors lif och död.
Det där ligger nog i en annans hand.
Men hur det är ... man har så svårt att frigöra sig från sådana gamla traditioner, och äfven om man inte just tror på dem så tänker man på dem ändå.
— För öfrigt ... våra ögons synvidd är ju så begränsad.
Vi famla i mörkret hela vårt lif.
Hvem vet ...?
Det är först på andra sidan grafven som alla gåtor lösas.»
Tant Sofie beledsagade hennes ord med många små bifallande nickar och stirrade framför sig med en blick, som såge hon just nu rakt in i den mörka natten, genom hvilken människornas lif går fram.
»Nå,» sade magistern, »jag förstår nog att de gamla sägnerna skola ha en stor makt särskildt öfver mycket känsliga sinnen.
Kanske finns det också i allting liknande — aningar och hvad man nu kallar det — mycket som spetsfundigheten aldrig kan förklara.
Men det finns också mycket som vi med vårt förstånd kunna fatta — och i det här fallet tror jag mig åtminstone kunna förklara, både hur denna ångest uppkommit och hvarifrån den härleder sig.»
Återigen blef det en paus i samtalet och åter hörde man Erics röst:
»... Deras Kungliga Högheter gåfvo den 14:de i Streits hôtel middag, i hvilken deltogo jämte den tyske äldre dame, som åtföljde från hembygden prinsessan till hafskusten, generalerna baronerna Palmstjerna och Mansbach, envoyén baron Manderström, chargés d’affaires Sterky och Sandströmer, hofmarskalken Flach ...»
Magistern fortsatte:
»Som sagdt, jag tror att denna ångest har sin naturliga förklaring.
Antag att grefvinnan någon af de föregående dagarne lagt märke till de svarta storkarne på taket.
Synen har gjort ett starkt intryck först och främst för den gamla sägnens skull, möjligen också af någon annan anledning — man är vid olika tillfällen helt olika mottaglig för sådana intryck.
Antag att grefvinnan för tillfället varit särskildt disponerad.
Intrycket har bitit sig fast i själen — och så har det kommit igen i drömmen och naturligtvis antagit de fantastiska proportioner, som drömmen alltid meddelar också de hvardagligaste ting.
Däraf har ångesten kommit.»
Sofie beledsagade hans ord med många gillande bifallsnickar, men det förskrämda uttrycket vek icke från hennes ansikte.
»Ja, ja,» sade hon.
»Så är det nog.
Det låter mycket naturligt.
— Men hennes blick talade ett annat språk än hennes läppar.
Hon ville så gärna öfvertygas; men hon var icke öfvertygad.
Den unga grefvinnan sade ingenting.
Hon satt ännu alltjämt med hufvudet lutadt öfver sitt arbete.
Uttrycket i hennes ögon kunde man icke se.
»Jag tror att nattens delvis omedvetna drömlif har mycket större betydelse för vår sinnesstämning om dagen, än vi ana; och särskildt för mycket känsliga människor ...»
Han afbröts af Alfhild Lindenow, som hastigt reste sig upp.
Hon var blek som om hvarje droppe blod sjunkit bort från hennes ansikte.
Ögonen med de onaturligt stora pupillerna glänste feberaktigt och stirrade ut i luften.
Hon höll hufvudet en smula på sned och stod med öfverkroppen något framböjd, liksom lyssnande.
Eric Lindenow hade afbrutit läsningen, gamle grefven hade vaknat i länstolen, och gamla grefvinnan reste sig upp för att gå fram till sin dotter, men hejdade sig vid en åtbörd af hennes hand.
Så stod hon ännu en sekund framböjd, lyssnande.
»Ja,» sade hon slutligen, »jag hör hofslag; en ryttare, som rider i karriär — mycket fort.»
Nu hade alla rest sig upp, och de lyssnade alla; men ingen hörde dessa hofslag mer än hon.
Modern gick fram emot henne, tog henne om lifvet och kysste henne ömt.
»Du är sjuk, mitt barn.
Jag hör hur ditt hjärta slår.
Och din puls ...» hon tog sin dotters handled mellan sina fingrar och med klockan i sin andra hand började hon räkna pulsslagen.
Återigen blef det tyst.
Det spända uttrycket stannade kvar i Alfhild
Lindenows ansikte och det var som om den nervösa öfverretning för ett ögonblick gjort henne clairvoyant.
»Han kommer närmare,» sade hon med skälfvande röst.
»Nu rider han in i alléen.
Alla lyssnade; alla höllo andan.
Det blef tyst som i en dröm.
Endast en fluga surrade mot rutan i det ena fönstret, sökande sig en väg ut i det fria.
Men öfver detta ljud hörde man nu verkligen hastiga hofslag.
Eric och Nils försvunno i det närgränsande rummet mot norr och posterade sig hvar vid sitt fönster, därifrån de hade utsikt öfver borggården och alléen.
De öfriga hade stannat kvar.
Det var som om den unga grefvinnans oresonliga förskräckelse hade meddelat sig till dem alla och förlamat dem alla.
Det var som om hennes abnorma själstillstånd öfverförts till dem alla.
Ingen sade ett ord; alla lyssnade andlöst.
Grefven stod som förstenad framför sin stol, i samma ställning som han intagit då han reste sig nyss.
Gamla grefvinnan hade slagit ena armen kring sin dotters lif liksom för att stödja henne, och tant Sofie hade närmat sig denna grupp, för att vara till hands, om det skulle behöfvas.
— Magistern hade dragit sig så långt som möjligt tillbaka i rummet; också han var blek.
Nu såg Nils Wiede från sin plats en ryttare spränga fram genom alléen.
»En husar!» sade Eric.
De två orden bröto tystnaden så skarpt, som om de talats i ett alldeles tomt rum.
Och när Nils i detsamma aflägsnade sig springande, ljödo hans steg som hammarslag mot det bonade golfvet.
— Ett ögonblick därefter närmade sig stegen ånyo.
Han trädde in i rummet med ett försegladt papper.
»Till far.
Kurir från Ljungbyhed.»
Grefvinnan släppte sitt tag kring dotterns lif och gick bort till sin make, som med sina darrande händer slitit upp konvolutet och dragit fram ett bref, hvilket hans feberaktigt famlande fingrar bemödade sig att veckla ut.
Också tant Sofie och Nils Wiede hade närmat sig denna grupp.
Den unga grefvinnan stod ensam på golfvet, hvit i ansiktet som marmorkaminen framför hvilken hon stod.
Magistern såg hur hennes blickar med en sugande intensitet hängde fast vid grefvens ansikte, som ville hon ur hans minspel draga fram sanningen redan innan den uttalades ... sanningen, som gällde lif eller död.
Han vardt så blek den gamle grefven.
Han tog sig med handen till pannan och sände sin dotter en skygg blick, i hvilken hon läste bekräftelsen på sin aning.
Hennes kropp sjönk plötsligt ihop som om den uppburits af en stålfjäder, hvilken i detta ögonblick brustit.
Hon föll framstupa mot kaminen och hennes hufvud slog hårdt mot golfvet.
Magistern och Nils skyndade till.
Man bar henne in i moderns sängkammare.
Blodet sipprade fram på hennes hvita sommarklädning strax under det vänstra bröstet, där en af kaminens skarpa kanter trängt in och bildat ett trekantigt sår.
Hon hade läst rätt i sin faders ansikte.
Hennes make var död.
Depechen från Ljungbyhed innehöll ett meddelande om, att ryttmästaren baron Otto Lindenow eftermiddagen förut ljutit döden vid en fältmanöver, då hans häst störtat och kastat sin ryttare af.
Två månader senare nedkom hon med en dotter, som i dopet fick namnet Maria.
Gamla grefvinnan satt i sitt kabinett å Norrbyholm en eftermiddag i mars 1867.
Hon satt där just som hon setat så många år af sitt lif, vid fönstret mot söder, framåtlutad öfver det lilla arbetsbordet; ja, det var som om också det stycke stramalj, hon höll i sina händer, varit detsamma på hvilket hon sedan många år tillbaka broderade samma hundhufvud af brunt sefirgarn, syende långsamt och gratiöst, med nålen mellan sina hvita fingerspetsar.
Själf var hon icke heller mycket förändrad.
Något äldre hade hon väl blifvit, men det syntes icke stort.
Man glömde att lägga märke till de spår, som tiden lämnat efter sig i detta ansikte; man kom sig icke för att räkna skrynklorna och vecken.
Man såg blott att uttrycket var detsamma som förr — att mildheten och godheten icke åldrats.
Också detta rum var sig likt; men länstolen borta i hörnet var tom och i stället hängde på väggen därofvanför ett porträtt i olja.
Ditupp lyftes hennes blickar gång på gång, och alltid kom det samma glans i ögonen därvid.
Gamle grefve Johan hade aflidit stilla midt under krigsbullret från den danska halfön, den 21 april 1864, tre dagar efter stormningen af Dybböl, där Nils Wiede och Eric Lindenow varit med.
Sedan dess hade nu snart tre år förflutit, år som glidit hän i töcknig enformighet utan att lämna efter sig ett enda yttre spår i gamla grefvinnans lif.
Han var borta; det var det negativa innehållet af dessa år.
Eljes var allt sig likt.
Därnere i den ena flygelbyggnaden bodde ännu Alfhild Lindenow med sin dotter; och i den andra bodde Nils, som öfvertagit förvaltningen af godset.
Tant Sofie höll ännu den inre ekonomiens tyglar i sin hand.
Och gamle grefvens enskilda rum, i nedre våningen af hufvudbyggnaden, strax innanför riddarsalen, stodo alltjämt i samma skick hvari han lämnat dem, då han gick bort.
Grefvinnan såg ut genom fönstret.
Därutanför blåste det en råkall östanvind, och himlen var grå, full af flygande snömoln, som drefvo lågt öfver ett melankoliskt landskap — ett stycke död natur i sin hvita liksvepning, märkt med ett svart kors där landsvägarnes pilträd, stickande upp ur snön i långa dubbelrader, lupo samman från norr och söder och öster och väster.
Hon kände denna utsikt så väl.
Hon hade sett den landremsa, öfver hvilken hennes blick nådde, i alla årstider och i alla belysningar.
Hon visste att den döda naturen skulle stå upp igen till nytt lif, att den mulna vinterhimmelen skulle klarna.
Myllan skulle skära långa streck i snön mellan de höstplöjda åkrarnes fåror, och när vårsolen blef varmare skulle snön smälta också i fårorna.
De svarta skogskulisserna skulle knoppas och grönska, och det gråa hafvet därute blåna.
Allt som nu låg fruset och dödt skulle då bli varmt och lefvande.
Denna naturens eviga förnyelse, kring hvilken hennes tankar kretsade som i en dröm, fick för henne den djupaste innebörd.
Man såg det i hennes ansikte.
Dess uttryck hade förut varit lika melankoliskt som det ödsliga vinterlandskapet därute; nu blef det ljusare och ljusare, som om den kommande våren redan speglat sig däri.
Och återigen vände hon sina blickar inåt och lyfte dem uppåt mot porträttet på väggen.
Hon satt länge försjunken i betraktande af det hvita hufvudet med de kära dragen.
Till sist slöt hon ögonen; och då var det som om denna bild blifvit lefvande.
Det var som om han själf varit henne nära och befunnit sig just här i detta rum.
Hon hörde frasandet af tidningen, som han vecklade upp; hon hörde hans röst, och den ljöd som musik för hennes öron, ljöd som en gammal kär melodi, ett accompagnement till lyckliga minnen; och hon smålog där hon satt med slutna ögon, smålog som ett barn småler i sömnen.
Hon vaknade med en suck till verkligheten; men öfver dragen låg ännu alltjämt ett skimmer, likt reflexer på en aftonhimmel efter en sol som gått ned.
Och när hon åter böjde sig ner öfver stramaljen med det bruna hundhufvudet, tycktes uttrycket i hennes ansikte ännu vittna högt om lyckan som lifvet skänkt henne.
Gamle Larsson kom och tände veden i kaminen.
Strax därefter samlades alla familjens medlemmar kring brasan i grefvinnans kabinett; ty blott den enda lilla stunden efter middagen var oinskränkt helgad åt minnet af den döde; men alla dagens öfriga timmar tillhörde de lefvande.
Alla visste det; och alla respekterade denna ensamhet, som finkänsliga människor respektera en annans andaktsstund.
Snart flammade brasan i den stora kaminen, och grefvinnan satt i Johans egen bekväma stol borta i vrån; hennes ögon tålte icke att hon flyttade sig närmare elden, där Alfhild
Lindenow tagit plats med sin lilla dotter på en pall vid sina fötter.
Alfhild Lindenow var nu 34 år gammal; men tiden hade med lätt hand gått hän öfver hennes drag.
Uttrycket i hennes ansikte påminde om modern; men den sorg, som hos gamla grefvinnan mildrades af hoppet om ett snart återseende, bar hos dottern, naturligt nog, en starkare prägel af tillkämpad resignation.
Än i dag hade hon icke helt och hållet öfvervunnit sin längtan till det jordiska paradiset; och under de tio år, hon vandrat om i öknen med sitt barn på armen, hade hennes tankar ofta, ofta vändt åter till den lyckliga tid, då hennes kärlek lefvat sitt korta, rika lif.
Barnet hade varit hennes tröst; också hade hon från början ägnat sig helt och uteslutande åt detta barns vård.
Någon amma ville hon icke taga i huset, ehuru läkarne tillstyrkte det; hon ammade själf, fastän såret i hennes bröst helt nyligen blifvit läkt.
Och alltifrån första stund, då tanke- och reflexionsförmågan vaknade i den lillas hufvud, hade modern ensam tagit sig af dess ans och vård.
Hon ville icke anförtro åt en främmande människa att ge den första näringen åt Marias själslif; därför gjorde hon sig själf till sin dotters lärarinna, och Maria hade hittills ingen annan haft.
Wiede hade själf fått en bättre uppfostran än hvad som i allmänhet bestods adliga unga damer i midten af nittonde århundradet, men då hon först försökte meddela åt sitt barn något af det hon själf en gång lärt, fann hon, att det mesta af denna boklärdom förflyktigats under tidens lopp.
Hon måste då själf förvärfva sig dessa kunskaper på nytt.
Hon letade fram sina gamla skolböcker och gaf sig att studera dem.
Men just genom detta själfstudium blef det henne så mycket lättare att sänka sig ned till barnets nivå, och så blef hon trots bristen på metod, en utmärkt lärarinna.
Hon var som en äldre kamrat, och det var som om mor och dotter gemensamt tagit de första stegen i de elementära kunskapernas förgårdar.
Också var förhållandet emellan dem prägladt af en sällsynt innerlighet, och Marias själ utvecklades på detta sätt fortare än hvad som under andra förhållanden skulle ha varit fallet, ty förtroligheten inskränkte sig icke till lärotimmarne, och barnet gjorde alltid så många frågor, på hvilka modern måste försöka att gifva nöjaktiga svar.
Detta satte henne ofta i förlägenhet; men hon undstack sig aldrig bakom sin moderliga auktoritet och gjorde icke heller anspråk på någon som helst ofelbarhet.
Hvad hon icke visste, låtsade hon sig. aldrig veta; och när hon icke kunde besvara en fråga, erkände hon det utan falsk blygsel, hvarefter mor och dotter tillsammans sökte det svar, som modern icke ensam kunnat finna.
Man lefde ett stilla och indraget lif.
Då och då kunde det nog hända, särskildt om somrarne förr, då Nils och Eric tillbringade sina ferier i hemmet, att en våg af främmande människor, vänner och grannar slog in öfver Norrbyholm.
Då blef det plötsligt lif och rörelse öfver allt; ungdomliga röster ljödo från borggården, lätta steg ekade i korridorerna, ljusa sommartoiletter lyste fram ur de mörka alléerna, och alla gästrummen i hufvudbyggnaden voro upptagna.
Men Alfhild Lindenow höll sig alltid tillbaka.
Det var som om hon stått utanför och icke haft några beröringspunkter med denna ungdom, som dansade inför hennes ögon likt myggor i solen.
Man sade att hon blifvit gammal till själen, fastän hennes yttre icke bar vittne därom.
Kanske var det just hennes tillbakadragenhet som väckte hos mången ung man ett begär att trösta.
Säkert är, att en och annan erbjöd sig, men att ingen blef antagen.
Och så sjönk vågen och det blef ensamt och tyst igen, och ju ensammare det blef, dess närmare slöto sig de kvarvarande till hvarandra, dess mer sökte de genom sin kärlek ge innehåll åt ett enformigt lif.
Åren gingo; gamle grefven dog och stillheten omkring dem ökades.
Alfhild Lindenow njöt af den tanken, att hon nu snart skulle ha sin ungdom bakom sig.
Hon hade blommat, och för framtiden väntade hon sig ingen annan glädje än den som skulle komma henne till del i andra hand, genom det väsen af hennes eget väsen, som nu snart också skulle knoppas och blomma.
Hon såg med en öm blick ner på det ljusa lilla hufvudet, som stödde sig så förtroendefullt och hängifvet emot hennes knä, och hon fick ett ögonblickligt och starkt intryck af, hur innerligt de hörde samman, de två.
Maria satt och stirrade in i elden med ett par vidöppna blå ögon, medan hon lyssnade till hvad tant Sofie och morbror Nils hade att berätta.
Men samtidigt togo hennes tankar sina egna vägar, och allt hvad hon hörde blef endast som ett tema till de variationer hennes fantasi skapade, en Ariadnetråd i de drömmar hon drömde.
Tant Sofie talade om Tyge Brahe, mannen som hade en näsa af silfver och ett hjärta af guld och som upptäckte den nya stjärnan i Cassiopæa, hvarigenom han bebådade »att en prins skulle födas i Nordanlanden, som skulle komma det tyska riket att darra och som 1632 skulle dö.»
Herr Tyge gifte sig utanför sitt stånd, men den maka han valt gjorde hans lif lyckligt.
Hon var hans stöd i motgångens dagar, hon följde honom trofast i lust och nöd.
Hon dog i landsflykt och efterlämnade sex barn, af hvilka en dotter blef stammoder för släkten Minck.
Morbror Nils berättade om ätterna Wiedes och Lindenows berömda män, om den tappre Axel Wiede, Karl XII:s drabant, som var med i Bender; om den myndige Nils Clausson till Vik, som icke ryggat tillbaka för en fejd med ett stort och mäktigt rike.
Han var befallningsman på Elfsborgs fästning, och, som bruket var bland den tidens herrar, dref han utrikeshandel med egna skepp.
Ett af dessa skepp hade engelsmännen uppbringat och kvarhållit.
Han vände sig förgäfves till den engelska regeringen med anhållan om dess frigifvande; hvarken hans egna påminnelser eller svenska rådets framställning ledde till önskadt resultat.
Då begärde han af den svenska regeringen tillstånd att taga sin rätt med våld af det land, som icke tycktes vilja ge honom den i godo, och så utfärdade han ett öppet bref, däri han, den enskilde mannen, förklarade England krig.
Historien förmäler att hans kapare tillfogat Englands handelsflotta mycket afbräck.
Eller också var det sägnerna om trollhögens invånare och deras sällsamma förhållande till människors barn, som gåfvo stoff till hans berättelser.
Då hände det ibland, att gamla grefvinnan själf tog till orda.
Hon älskade alla dessa sägner, som nu mer och mer försvunno.
Tiden hade blifvit så nykter.
Man trodde på ingenting.
Allting skulle skärskådas; allting skulle granskas.
En dag hade man trott sig upptäcka, att trollen voro människor också de.
Man hade skärskådat dem i det moderna dagsljuset och sett, att de voro skapade som andra, att de hade öron och ögon, näsa och mun, alldeles som folket mest.
Men man hade icke lagt märke till, att allt detta var ädlare till sin form, än hos folket mest; och man hade icke heller fäst sig vid de ädlare inre egenskaper, hvilka motsvarade dessa yttre.