Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:s slutliga tillstyrkande, att tiden, då den permitterade anländer till bestämd ort, likaledes bör af presterskap eller kronobetjening å passet antecknas, vågar jag anse öfverflödigt.
Presterskapet har sig ensamt ganska bestämda och ändamålsenliga föreskrifter gifna härutinnan, hufvudsakligen följande: att ingen soldat får permitteras utan vederbörlig attest af reg:tets pastor; att dessa soldater, under permissionstiden, stå under socknepresterskapets andliga uppsigt oell själavård, och att de vid permissionstidens utgång skola till regitet medföra den eller de vederbörande själasörjares intyg på den attest, som de vid permissionens beviljande innehade.
Dessa intyg utvisa till dag och dato både ankomst och afgång.
Lägga vi nu härtill, att ingen vid vite må öfver 14 dagar efter ankomsten fördröja uppvisandet af sitt betyg hos pastor, samt att lag samma är för husbonde, som någon i arbete tager och ej inom sagd tid sådant hos pastorsembetet anmäla låter, så kan jag ej, så länge dessa stadganden efterlefvas, förmoda, det något vidare bestyr af kronobetjeningen härutinnan af behofvet påkallas.
Motionärens yrkande tror jag åse en pröfning af förmåga hos den, som lofvar arbetsförtjenst och hvilken ofta kan vara tvetydig.
Då, i min tanka, Utsk. förbisett detta, vågar jag vördsammast yrka återremiss.
Jag tillåter mig naturligtvis icke att ingå i något yttrande, ang:de det militära i denna sak.
Men en ledamot har sagt, att det tjenar till ingenting, att Ståndet uttrycker en mening i detta ämne , emedan det utgör ett önskningsmål och Styrelsen redan varit betänkt på ett stadgande, lika lydande med det, som Utsk. föreslagit.
Om detta skäl vore lämpligt till ifrågavarande fall, så ser jag ej, hvarföre det icke skulle vara antagligt vid alla de tillfällen, då Oecon.Utsk. öfverlenmar betänk:n till Ståndens afgörande.
Men lika såväl sorn Ståndet i andra önskningsmål uttrycker en mening, lika väl kan det göra så nu.
Jag vet således icke, hvartill ett afslag skulle tjena.
Hvad den föreslagna skyldigheten för presterskapet beträffar, är det klart, att om Konungen skulie finna de föreskrifter, som redan gifvas, tillräckliga, så utfärdas inga vidare.
Skulle åter ytterligare stadganden finnas behöfligt, lärer Regeringen nog tillse, att de icke blifva olämpliga för ståndet.
Att de ifrågavarande föreskrifterna hvarken äro onödiga eller olämpliga, skulle jag snarare tro, än motsatsen , emedan jag icke ser någon reservation mot det afgifna förslaget af någon bland PresteStls ledamöter inom Oecon.-
Den 15 April f. m. i33 Utsk.
Detta är i alla fall en bisak; men hufvudsaken, som Ståndet skulle uttrycka, vore önskan, att en bestämdare ordning med detta manskap matte iakttagas; och det tror jag icke vore öfverflödigt.
En särskild omständighet har mot förslaget blifvit anmärkt, den nemligen, att man utsatt för lång väg för soldaten att gå.
Jag får dervid erinra, att den väg, som Dalkarlar, Wermländningar, Småländningar och andra, hvilka söka arbete, frivilligt tillryggalägga, är vida längre, synnerligen hvad Småländningarna beträffar, hvilket jag ofta erfarit.
Jag tror således, att ingenting i detta afseende vore att befara, om betänkandet bifölles, hvilket jag vördsamt tillstyrker.
Då man så ofta och så mycket hört talas om det oriktiga uti att förlänga riksdagarna, ber jag att fä hemställa, om det lönar mödan att längre sysselsätta sig med ett ämne, som icke kan få något att betyda. Gen.- Adjutanten för Armeen har upplyst, att det åsyftade förhålhandet redan äger rum vid en del af de värfvade reglterna.
Hr af Dalström har tillkännagifvit, att detta förhållande iakttages vid de indelta reglterna, och H. Ex. Hr Gr.
Brahe har ytterligare upplyst, att hvad Utsk. föreslagit redan är af K.
M. gilladt och under tryckning.
Det är under sådana förhållanden, som jag hemställer, om det lönar mödan att ytterligare tillgöra någonting i denna sak.
Uppå derefter framställd proposition blef Oecon.Utsk:s betänk.
Arn 16 af R. o. Ad. afslaget.
Ånyo föredrogs Oecon.Utskrs d. 7 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 17 i anledn. af väckta motioner, angrde upphörande af stapelstädernas skyldighet att hålla upplag af salt och spannmål.
Hr Råben, Carl Willi.:
Oeeon.Utsk. har föreslagit Ständerna att hos K. M. i und. anhålla, att den stapelstäderna ålagda skyldigheten att hålla ständiga saltupplag måtte upphöra.
Jag utber mig att få fästa R. o. A:ds uppmärksamhet på en mot detta tillstyrkande af riksdagsmannen Nils Månsson afgifven reservation, uti hvilken Bonde.St:s närvarande samtliga ledamöter instämt.
Förhållandet är sådant, att redan år 1773 utkom en författning, som ålade stapelstädernas handlande att årligen införskrifva ett efter hvarje stads rörelse lämpadt qvantum salt, samt att derjemte på ständigt upplag hålla en qvantitet, i allmänhet motsvarande af införselbeloppet.
Tid efter annan hafva dessa stadganöen i afseende på särskilda städer undergått förändring och sednast genom K. förordn. d.
8 Maj 1829 blifvit bestämda och reglerade.
Utsk. har ganska riktigt anmärkt, att författningen om stapelstädernas skyldighet i detta fall utkom på en tid, då productplacatet fjettrade den fria handelsrörelsen, hvarförutan det vidtagna i34 Den 15 April f. m. försigtighetsmåttet funnits nödvändigt, enär den directa hitförseln af salt från Portugal och öfriga vid Medelhafvet belägna länder, der denna vara finnes att tillgå, i allmänhet icke verkställes med dessa länders egna fartyg, och handeln med denna vara således, då concurrens med utländningen, till följd af de prohibitiva författningarna, icke vore att befara, biefelt godtyckligt föremål för den Svenska handelsspeeulationen, i den större eller mindre mån tillfälle yppades till mera vinstgifvande företag; men att, då grunden för detta stadgande i och med productplacatets upphäfvande i afseende på de flesta stater, till hvilka Sverige står i handelsrelationer, numera är undanröjd, och erfarenheten bestyrkt den sanning, att sådana varor, som finna en säker och lönande afsättning, alltid äro att tillgå samt salthandeln häruti icke gör något undantag, Utsk. ansett stadgandet om stapelstädernas saltupplags-skyldighet kunna, utan fara för saltbrist, upphäfvas.
Jag anser visserligen, lika med Utsk., för högst sannolikt, att under närvarande fria handelsförhållanden salt icke skall komma att saknas, äfven om saltupplags-skyldigheten försvinner.
Men sannolikhet är icke visshet; och mig synes, att man bör äga visshet om, att det är öfverflödigt, innan man tillstyrker upphäfvande af ett stadgande, hvarigenom, i händelse man misstagit sig, landet utsättes för brist på den oundgängligaste af alla förnödenhetsvaror.
Vöre här fråga om något annat än salt, skulle jag icke draga i betänkande att instämma i Utsk:s tillstyrkande; men då den rörer denna alldeles oumbärliga artikel, anser jag det högst äfventyrligt.
Man föreställe sig möjligheten af en spärrning i Sundet, af politiska conjuncturer, som för någon tid afskure handeln på Medelhafvet, och man finner lätteligen i hvilken ställning landet skulle råka, om stadgandet borttoges.
Det vill synas mig, som motionären sjelf icke är så alldeles öfvertygad om öfverflödigheten af detta stadgande, som Utsk. ansett honom vara.
Han anför nemligen: ”att de betydliga summor, som deri måst nedläggas, varit utan nytta dragna utur allmänna rörelsen och i sin mån minskat det för densamma nödiga capital; att de handlande härigenom tillskyndats en årlig förlust, till hvars betäckande de varit nödsakade att höja priset såväl å salt som å andra importvaror, hvilket åter drabbat consumenten, och hvarigenom mer eller mindre skada uppkommit.”
En annan ledamot af BorgareSt. har understödt motionen och med åtskilliga uppgjorda calculer sökt ådagalägga, bland annat, att om man för en tidrymd af 7.5 år beräknade kostnaden af samtliga saltupplagens inköp och desammas underhåll genom fyllandet af de qvantiteter salt, som årligen bortsmälta, samt dertill lade en ränta, beräknad för hvarje år till 6 proc., så uppstode för de handlande och skeppsredarne en förlust af icke mindre än 346,ooo r:dr b:co.
Jag har icke varit i tillfälle att granska dessa calculer och ar således ur stånd att bedöma deras tillförlitlig - Den i5 April f. m. 135 het; men vare härmed huru sorn helst, så tyckes mig de framställda skälen vara bäst vederlagda uti riksd.-fullm.
Aals Månssons bifogade reservation, hvarest det, bland annat, heter, : ”Manne ej salthandeln, som ingalunda är oviss, bereder så tillräcklig vinst, att den gör köpmannen skadeslös för de capital, han säger ligga ofruktbara i saltlagren?
Månne ej dessa lager kunna omsättas med nytt salt, innan så mycket af dem hinner bortsmälta?
Månne ej i alla handelsvaror capital ligga någon tid ofruktbara?
Månne, såsom några föregifva, speculationen hindras genom ifrågavarande lager, som ej tillitas förr, än intet salt linnes hos enskilda?
Och månne det ej är mera hederligt att för Statens biista bortlakas en och annan tunna salt, än några tusen bouteiller champagne?
Gerna vill jag medgifva, det skyldigheten att hålla saltlager bör mera proportionel fördelas efter städernas olika behof; men de högst vigtiga skäl, som tala emot Utsk:s tillstyrkan om skyldighetens totala försvinnande, bekräftas genom det intyg, några Borgerskapets representanter meddelat, att saltlagren i hufvudstaden och andra Rikets städer flera gånger måst anlitas och att en allmän nöd annars skulle uppkommit.
Den ovedersägliga sats, som yrkar harmoni emellan rättigheter och skyldigheter, är äfven här tillämplig.
Stapelstäderna hafva sina stora rättigheter, tolag m. m., och så länge de ej afsäga sig dem, kunna de väl ej billigtvis yrka, att en af de motsvarande skyldigheterna, som den ifrågavarande är, skall försvinna.”
Jag anhåller om proposition till återremiss af betänk., med begäran, att Utsk. måtte taga i öfvervägande, hvad reservationen innehåller.
Lika med Hr Riben anser jag återremiss af betänk, nödig, derföre atti samma betänk, är tillstyrkt upphäfvande af skyldigheten för stapelstäderna att såväl hålla saltlager, som vara försedda med spannmål till viss proportion.
Hvad sednare skyldigheten beträffar, härleder den sig från en tid, då Sverige måste förse sig med upplag af säd från utländska orter; men då denna tid är förbi, synes det åtminstone vara skäl att tillstyrka, att icke stapelstäderna ensamt böra äga denna förbindelse.
Jag erinrar ling visserligen bestämdt, att år 1819 eller 1820 befanns, vid undersökning, sådan brist på spannmål i Stockholm, att afgångna spannmålslaster måste återkallas; men då tillgång på spannmål finnes inom landet, lärer det för närvarande icke vara behöfligt, att spannmålslager skola finnas; hvarvid jag dock får anmärka, att i alla stora och folkrika städer i främmande länder underlåtes aldrig en noga uppsigt derå, att så tillräckliga spannmålslager äro att tillgå, att någon brist i slikt afseende icke är att befara.
Hvad åter beträffar stapelstädernas skyldighet att vara försedda med saltlager, hafva tiderna i detta afseende icke förändrat sig, sedan beslutet härom meddelades, annorlunda I i36
Den i5 April f. m. än att sillfisket i Bohuslänska skärgården upphört; men derföre hafva äfven de saltlager, hvarmed Götheborg och öfriga deromkring belägna städer borde vara försedda, blifvit betydligen minskade.
Men öfverallt står behofvet af salt qvar.
Det är en vara, som måste utifrån hemtas.
Sednast om hösten r 833 yppades genom en ovanligt stor tillgång på strömming vid Gottland ett större behof af salt, än de handlande hade påräknat.
Då återstod icke annan utväg än att tillita saltlagren; och då fisken skulle blifvit skämd, innan CommerceCollegii beslut härom hunnit ankomma, tillstyrkte jag magistraten att, utan afvaktan deraf, anlita närmaste stapelstäders saltlager.
Hade sådana då icke funnits, hade större delen af fångsten gått förlorad.
På samma sätt kan ju sillfisket i Bohuslänska skärgården hastigt återkomma, då det måste vara lyckligt att äga dessa lager.
Äfven i BorgareSt. har jag sett, att man i detta fall fästat mera afseende på den allmänna fördelen, än på den enskilda vinsten.
Men då i allt fall producenten är den, för hvilken lagren måste finnas, och han måste betala desamma, ser jag intet skäl, hvarföre Ständerna skulle ingå til! K. M. med und. anhållan om upphäfvande af stapelstädernas skyldighet i detta fall.
Här har väl blifvit anfördt, att genom productplacatets upphäfvande, till följd af reciprocitets-systemet med de flesta handlande nationer, ett friare handelsförhållande blifvit infördt; men Utsk. har icke upplyst, huruvida sådant medfört den verkan, att salt med utländska fartyg blifvit hitfördt.
Medelhafvet är i detta afseende den vanliga ressourcen.
Våra fartyg, som gå dit med spannmål, återtaga vanligen en saltlast; och då skyldigheten att hålla saltlager på detta sätt icke kan vara betungande, men behofvet af dessa lager verkligen är för handen, finner jag intet skäl, hvarföre icke denna lilla olägenhet, om man så vill kalla den, skall qvarstå, då den länder hela landet till säkerhet och förmån.
Jag anhåller, på dessa grunder, om återremiss af betänkandet.
Jag vågar, kanske något ensidigt sedt, men med tillämpning af de förhållanden, som förete sig å vestra kusten, tillstyrka antagande af Oecon.Utsk:s betänk.
Påtagligen gifver den närvarande tiden största anledning att tillstyrka spannmålslagrens upphörande.
De äro tillskapade under en tid, då Sverige införskref mycken spannmål.
Nu är förhållandet motsatsen.
Jag har haft den erfarenheten i Götheborg, der vi hade ett upplag, alt det alltsedan 1812 icke varit möjligt att deraf sälja en enda kappe utan stor förlust.
Enahanda har förhållandet varit med saltlagren, hvilka legat såsom ett capdt mortuum i några år, och, ehuru priset på salt varierat ända till iöoproc., bardet likväl icke varit anledning att öppna dem, emedan concurrensen med utländningen, sedan de prohibitiva eller restric - Den i5 April f. m. tiva författningarna försvunnit, alltid tryggat mot fullkomlig brist; ty sedan, efter continental-systemet, handeln med frakter icke är så liflig som förr, är det ett gifvet resultat, att de skepp, sorn idka frakthandel, alltid medföra en saltlast, då de återvända till Svenska kusten för att reparera.
En ledamot har sagt, alt om
Sundet tillspärrades, skulle en del af landet utan saltlager komma att lida brist på salt, enär detsamma icke komme till Östersjön.
Men om sä hände, tillspärrades väl ändock icke Götha canal, hvarigenom communicationen kunde befordras.
På dessa grunder anser jag oss aldrig komma att lida brist på salt, äfven om saltlagren borttagas, och jag tillstyrker derföre antagandet af Utsk:s betänkande.
Om jag, utan afseende på utgången af denna sak och hvad de andra Stånden beslutat, skulle yttra mig i ämnet, skulle jag ej tveka att bifalla betänk., emedan jag anser detsamma väl grundadt; men då jag bestämdt känner, att 2 Stånd beslutat återremiss, yrkar jag äfven detsamma, helst man derigenom kunde lyckas aflägsna de farhågor, som man hos dessa tvenne Stånd velat göra gällande.
Om man från rättsgrunder bedömer förhållandet med stapelstädernas förbindelse att vara försedda med saltlager, linner man, att sådant numera icke kan vara deras åliggande, enär de vilkor, hvarunder detta åliggande tillkommit, från andra Statsmagtens sida icke mera uppfyllas.
Skyldigheten för stapelstäderna att hålla saltupplag tillkom nemligen derföre, att det var förbjudet för främmande nationers fartyg att hitföra varor, som icke voro producerade i deras egna länder; och då fartyg från Portugal och Spanien nästan aldrig besökte våra hamnar, var det nästan uteslutande våra grosshandlande, som måste införskrifva Saltet, och deras förbindelse att alltid hålla landet med denna artikel blef ännu nödvändigare under den tid, då frakthandeln var förmånligare än nu, och då Svenska fartyg vid hemgåendet icke, af brist på annan last, behöfde förse sig med Saltlasten Annorlunda är förhållandet nu.
Efter reciprocitets-systemet kan nästan hvilken nation som helst hitföra salt, och man ser till och med Amerikanare hitföra denna vara , då de hitkomma för att köpa jern.
Ehuru jag derföre finner det vara orättvist, att grosshandlande eller skeppsredare skola vära förbundna att hålla saltupplag, skulle jag likväl mindre afse sådant, i fall landets nytta och nödvändigheten fordrade det; ty det oundgängliga behofvet kan möjligen i vissa fall fordra undantag från det strängt rätta.
Men då det numera visat sig, att frakthandeln med Svenska fartyg sä till sågandes är ingen emot förr, och våra bortgående fartyg sålunda, för att icke göra hemresan utan all förtjenst, äro tvungna att medtaga saltlaster, så blifva vi på det sättet genom nöd 5 H. .8 138 Den i5 April f. m. vändiglieten försedda med erforderligt salt.
Om jag åter utgår från de satser, som i närvarande tider i afseende på ali handel och industri gjort sig gällande, så tror jag, att tillgång aldrig skall saknas på en vara, hvaraf man har stort behof; och att derföre några vissa liandelscorpser skola vara förbundna att hålla saltlager, då man lemnar frihet åt hela landet och åt alla utländska ankommande fartyg att handla med denna vara, anser jag vara både orättvist och oklokt.
Då det dessutom är ett bestämdt factum, att handelsmännen sjelfva aldrig vidkännas den förlust, som uppkommer, i händelse saltlagren icke blifva anlitade, så fördyras således saltet för allmänheten derigenom, att denna förlust Iägges derpå.
Jag vill i detta afseende blott nämna Götheborg, som har ett upplag af i5,ooo tunnor, hvilket på 24 år icke blifvit anlitadt.
Det är äfven en allmänt känd sak, att koksaltet i hög grad drager till sig fukt, hvarigenom mycket smälter bort, så att lagren är från år måste påfyllas, och på sådant sätt försvinner inom en tidrymd af 10 år hela det primitiva capitalet.
Men detta capital kan icke tagas utur köpmannens fickor, utan att återtagas på annat sätt; derföre måste köpmannen vid den öfriga saltförsäljningen göra sig betald för det lager, som ligger borta.
Det kan visserligen, såsom Hr v. Hohenhausen exempelvis nämnt, genom någon tillfällig händelse inträffa, att en brist för några dagar inträffar , hvarpå vi äfven vid någon större sillfångst sett exempel i Norrige, der likväl, oaktadt några saltlager derstädes icke finnas, behofvet inom få dagar blifvit afhulpet; men att för en sådan tillfällig enskild förlust handelscorpsen skall vara förbunden hålla ständiga saltlager, hvarpå hela nationen måste vidkännas en dryg förlust, anser jag orättvist och stridande mot en riktig handelsprincip, och skulle derföre tillstyrka bifall till betänk., om jag ej trodde, att man på en försigtig väg kunde komma till det åsyftade målet.
Jag yrkar nemligen, att Utsk. må inkomma med ett betänk, i samma syftning som det ifrågavar., att skyldigheten att hålla saltlager må försvinna, men icke ovilkorligen för all framtid, utan till en början på försök, så att att man kan få se, huruvida någon skada derigenom uppkommer.
Jag tror, att man, för att lugna sinnena, bör gå denna medelväg, men är fullkomligen öfver ty gad, att så länge vi behöfva salt, skall det icke fattas.
Den värde talaren, som först gjorde anmärkningar vid Utsk:s betänk., har gillat Utsk:s åsigt, men ansett försigtigheten fordra att icke tillstyrka uppluifvande af stadgandet af stapelstädernas skyldighet att hålla salt på upplag, innan man med säkerhet känner, att de förändrade handelsförhållandena göra detta stadgande öfverflödigt.
I detta afseende anser jag det vara min skyldighet att upplysa, att det ingalunda varit på theoretiska satser, Utsk. grundat det omdöme, som blifvit framstäldt.
Den i5 April f. ra. uppmärksamhet har länge varit fästad p;\ detta ämne., i följd hvaraf alla möjliga upplysningar blifvit infordrade äfven från CommereCollerm, som inkommit med ett utlåtande, hufvudsakligen instämmande med Oecon.Utskts åsigt.
Af dessa upplysningar har Utsk. funnit, att, med undantag af aä3 gånger, saltlagren aldrig varit anlitade, och att det varit tillfälliga omständigheter, men alldeles icke nöd eller behof, som dertill föranledt; att deremot saltupplagen äro till sitt belopp olika på olika trakter samt i öfrigt oriktiga, förderfliga och tryckande för städernas handel och minskas till den grad, att de, på sätt Gr.
Cronhjelm upplyst, ganska säkert försvinna till TL:del om året, hvaraf följer, enär summan för det nu befintliga sammanlagda saltlagret utgör l5o,ooo r:dr, att årliga förlusten uppgår till i5,ooo r:dr, som tillsammans med räntan å capitalet belöper sig till en sammanräknad årlig förlust af 24,000 r:c*r.
Af dessa och de skiil, sorn blifvit anförda af Grefvarna Cronhjelm och v. Rosen samt af Hr v. Hohenhausen, nemligen att handeln med salt på Sverige är fri för nästan alla nationer, att Svenska fartyg, i brist på frakter, hemföra saltlaster för att icke gå blott med barlast, och att upplagen sålunda numera icke äro af behofvet påkallade, under det capitalerna derför icke blott ligga ofruktbara, utan på ganska kort tid försvinna, har Utsk. ansett saltlagren böra upphöra, så mycket hellre, sorn, derest någon tillfällig omständighet skulle medtaga så stor qvantitet salt, att brist på denna vara skulle föranleda en tillfällig förlust, denna förlust säkerligen icke skulle uppgå till ett enda års förlust på saltlagren.
Ehuru jag således på dessa grunder anser betänk, kunna och böra bifallas, vill jag likväl, sedan detsamma af 2 Stånd blifvit åteijremitteradt, icke motsätta mig en återremiss deraf från R. o. Ad.
Betänk, omfattar 2:ne föremål, det ena stapelstädernas skyldighet att hålla spannmålsupplag och det andra deras förbindelse att hålla saltlager.
I förra afseendet medgifver jag, att en sådan förändring föregått, att denna skyldighet är öfverflödig, hvadan jag äfven medgifver, att den må försvinna; hvaremot jag har en annan öfvertygelse i afseende på saltet.
Detta tillhör naturbehofven, och jag tror det vara lagstiftarens skyldighet att tillse, icke blott att tillgång gifves för naturbehofven, utan äfven att denna tillgång finnes för ett drägligt pris.
Jag tviflar visserligen icke, att vi ju icke skola hafva tillgång derpå; men min öfvertygelse är, att om saltlagren försvinna, skall följden blifva den, att denna vara stiger i pris 3 å 4o<> proc.
Man har, till styrka för påståendet att saltupplagsskyldigheten borde upphöra, åberopat rättsbegrepp.
Denna nya tidens sätt att medgifva, det skyldigheterna försvinna, under det rättigheterna stå qvar, kan jag icke bifalla.
Om jag trodde, att skyldigheten att hålla saltlager ensamt motvägt fördelen Den i5 April f. m. af productplacatet, skulle jag godkänt den efter rättsgrunder försökta deduetionen; men jag vet, att städernas privilegier afven innehålla andra dem beviljade förmåner, hvilkas till-i godonjutabde står i bredd med ifrågavar. skyldighet.
Slutligen får jag fästa uppmärksamheten på ett skäl, som för den motsatta åsigten kanske af misstag blifvit anfördt.
Man sager nemligen, att genom upphäfvande af productplacatet liar större lättnad blifvit beredd för utländska fartyg att hitföra salt; alt Svenska fartyg, enär frakthandeln, efter contincntalsystemets fall, på långt när icke är så liflig som förr, äfven oftare intaga saltlaster, samt att, då brist på denna vara sålunda icke är att befara, saltupplngsskyldigheten följaktligen bör försvinna.
Hrr, hemtar man ej just från denna större lättnad uti förbindelsernas uppfyllande ett skäl mera, för att låta skyldigheten qvarstå.
Jag kan ej inse, hvarföre man skall borttaga förbindelsen just då, när den blir lätt att uppfylla.
På dessa skäl och då 2:ne Stånd återremitterat betänk., tillstyrker jag äfven återresa iss deraf.
All kostnad utan motsvarande nytta blir Nationens förlust.
Ilär ar ej fråga om stapelstädernas, utan landets interesse.
Oecon.Utsk. har fullständigt ådagalagt, äfvensom Gr.
Posse upplyst skälen, hvarpå Utsk., i öfverensstämmelse med CommerceCollegii åsigt, grundat sitt tillstyrkande, att skyldigheten för stapelstäderna att hålla saltupplag måtte försvinna.
Dermed förenar äfven jag mig, utan att jag anser mig för R. o. Ad. behöfva upprepa, hvad Utsk., efter min öfvertygelse, i detta fall ganska riktigt anfört.
Jag anhåller blott att till besvarande få upptaga några af de invändningar, som blifvit framställda mot Utsk:s betänk, och, bland dem, i första rummet riksd.- fullm, Niis Månssons reservation, hvaruti reservanten yttrar, att om saltupplagen borttagas, skall priset på denna vara höja sig, Jag tror motsatsen.