Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han var okunnig om, att hvad han i drömmen omfamnat, var en gren, som bar och till hans läppar nedsänkte en ägg-frukt, lik den, hvarur han sjelf hade framgått; äfvenså, att hvad han kysst, var just detta ägg; och att han, i sina kyssar, hade genomblixtrat det med en lifsanda af sin egen.
Strålen från hans kärleks eld, meddelad af dem, åstadkom samma verkan, som strålen från sjelfva Andesolen hade åstadkommit vid hans egen upprinnelse.
På liknande sätt, som han sjelf tillförne, mognade ock, föddes och närdes den nya mennisko-varelsen.
Och denna var Eva – den första Qvinnan.
Fostrad med samma omsorg, som han, af omgifvande himmelska väsenden, hade hon uppnått sin lefnads vårblomning, då hon, såsom nyss berättades, vid en paradisisk källas brädd med häpen glädje fann sig vara så vacker.
Hvad synnerligast hade väckt hennes förundran, var det genomskinliga af denna fägring, eller den omständighet, att anlete, blickar, rörelser genast uttryckte hennes själs allrainnersta känslor och tankar.
Den förnämsta bland de himmelska vännerna sade henne då, att deri visade sig själens egen ursprungliga fägring, som kallas Oskuld; att hemligheten af Oskyldighetens tillstånd vore bibehållandet af den lifvets ordning, som har sin urbild inom Skaparen sjelf; och att denna öfverensstämmelse, såsom ”Guds beläte,” äfven innebure Skönhetens hemlighet.
Derefter sades henne ock, att detta beläte lefde i ännu en varelse till, som vore ämnad till hennes Make; att han vore henne gifven, för att lysa henne med sanning och vishet; att hon vore honom gifven, för att värma honom med godhet och sällhet; att han ej vore fjerran, och att de ville smycka henne till hans brud; – ord, vid hvilka hennes anlet blef ännu likare rosorna i hennes lustgård.
Och nu gafs en vink åt den på afstånd annalkande Adam, som länge fåfängt sökt sina minnens och saknaders mål, men just nyss, af gudomlig skickelse förd, hade ånyo hittat vägen till den lund, der han så ljufligt slumrat.
Nu såg han åter drömmens bild, – men vaken.
Med ett utrop: ”af mitt bröst, af mitt lif!” skyndade han fram, att fatta hennes hand; och ett samtal börjades, utan ord, utan ljud, sådant som själarne tala, när jordens språk befinnes otillräckligt.
En anmärkning må slutligen tilläggas; ehuru dess innehåll numera, för uppmärksamma läsare, näppligen bör kunna vara nytt.
Det sätt, hvarpå menniskor i dylika stunder meddela hvarandra sin innersta mening, liknar närmast de himmelska intelligensernas eget.
Dessa tala egentligen genom bildliga föreställningar (repræsentationes vivas, per imagines), eller genom att för åskådningen framställa lefvande bilder, som för dem sjelfva äro verkliga på samma gång som betecknande, och ur hvilka meningen glimmar fram med oinskränktaste klarhet.
Bildernas verklighet består till och med endast i denna egenskap.
Men just dessa samma bildliga framställningar, hvarmedelst i ett enda ögonblick flera serier af ting kunna uttryckas, hafva så väl inom oss sjelfva, som utom oss, liknande motsvarigheter: inom oss i vår Fantasi; utom oss i vår Naturverld.
Ty så väl den förra, som den sednare, är ett språk, lika rikt, som lifligt; men ett språk, icke i ord, utan i bilder.
Den första och rikaste tank-skapelsen i vår själ är alltid en bild, och innebär alltid ett mer, än den påföljande reflexionen mäktar i ord uttrycka; ofta ett mer, än vi hinna uttala inom en hel dags förlopp.
Så till vida kunde påstås, att orden – muntliga eller skrifna – äro en blott nödhjelp; men de tjena till, dels att leda vårt inre till någon viss åskådning, dels att i vårt inre stadfästa den.
Hvilken, som rätt förstår de Gamles myther (fabulæ), bör ej t. ex. i deras Pallas kunna genast skönja Visheten såsom alla kunskapers drottning, i deras Hippokrene sanningens flödande klarhet, i deras Pegasus tankans makt att höja sig till öfverjordisk flygt?
Men i förmågan af bildspråk, och således äfven i förmågan af dess uttydning, voro desse Gamles själar närmare till Himlen, än våra.
De visste derföre ock, att sådana bilder, upprinneligen, äro fortsatta meddelningar af den högre verldens eget bildspråk.
Häraf följa två sanningar: den ena, att ord utan lefvande skådning alltid äro blott ett tomt munväder; den andra, att i Naturen och Fantasien är en symbolik, som, rätt begripen, upplåter ingången till den Himmelska Andeverldens 13 sanningar.
Den har nämligen
uppkommit af dem; och högre väsenden meddela sig genom den ännu.
Stycken ur Swedenborgs Theosophi.
Lifvet och Gud.
Det vigtigaste föremålet för mensklig besinning är det Gudomliga Ordet: ty detta är Visheten Sjelf i sin egenskap af Gudomlig; eller Gud, sådan han yttrat och fortfarande yttrar sig i sin Vishet.
Detta Ord, genom hvilket allting är gjordt eller skapadt, talar ock visserligen till oss ur allting.
Men enkannerligen, eller närmast, har det meddelat sig i de uppenbarelser, på hvilka vår Christna Församlings tro är grundad: den personliga, i Stiftaren af denna tro; och den skriftliga, som förvarar hufvuddragen af hans lefnad och lära, äfvensom af de förebildliga inledningarna dertill.
Den sednare är den Skrift, som alltså med fullaste skäl kallas den ”Heliga”: emedan hon är sjelfva den Gudomliga Visheten, talande till menniskorna ur denna genom henne föranstaltade skriftliga uppteckning.
Af de tvenne egenskaper, som utmärka denna heliga urkund framför alla andra skrifter, är den ena, det nyssnämnda evigt visa innehållet; den andra, dess alltigenom bildliga uttryck eller framställningssätt.
Utan att äga nyckeln till denna bildlighet, förstår man Ordets mening endast till en ganska ringa del, ja, egentligen allsicke.
Dess verkliga mening är nämligen en inre, – en ande-mening; till hvilken den yttre eller bokstafliga meningen förhåller sig alldeles liksom kropp till själ.
I den mån allena, som någon fattar denna inre mening, skönjer han, med oupphörligt stigande vördnad, att der innebäres en verldsomfamnande förklaring öfver Lifvets ändamål, väsende och sammanhang.
Redan i den uppenbarelse, der det allmänna
Verldslifvet återspeglar detta evinnerligt lefvande och lifvande Ord, möter det oss såsom ett – ifrån det största till det minsta – symboliskt, allegoriskt, paraboliskt: der allt
Naturligt innesluter ett Andligt, och derigenom äfven ett inom det Andliga inneslutet Himmelskt.
Redan der visas oss alltså den följd af allt lifs gudomligt bestämda analogi och syftning, att till detta Himmelska förhåller sig det Naturliga, och ännu klarare det Andliga, såsom från lägre ståndpunkt motsvarande lifs-yttring och lifs-form, – kort sagdt, såsom motsvarighet, och således såsom antydning; så att intet Himmelskt gifves, som icke genom ett Naturligt förebildas, och intet Naturligt, som icke anspelar på ett
Himmelskt och har sin betydelse, sitt sanna väsende just i att vara denna anspelning, denna det Himmelskas sinnebild.
Det vore då otänkbart, eller omöjligt, att icke samma förhållande skulle öfverallt igenfinnas i den omedelbarare och högre meddelning af den Eviges Vishet, hvari den tilltalar oss på vårt eget menniskospråk, på de blad, som derföre allmänneligen erhållit namnet ”Guds Ord.”
Också röjer det sig, vid en icke alltför flygtig läsning af detta Ord, så påtagligt, så bekräftadt af mångahanda omständigheter, framställningar och särskilda utlåtelser, – hvaribland i främsta rummet Christi egna, – att det ej kan alldeles undgå ens någon vanlig läsares uppmärksamhet; hvadan det så mycket mindre kan döljas för dem, som läsa med ledning af ofvanifrån instrålande upplysning.
För dem är ögonskenligt, att Ordet har i sitt framställningssätt, från dess begynnelse till dess ända, inom sin yttre mening en tvåfaldigt inre, och således, i det hela, en trefaldig: den naturliga, som är det blotta bokstafliga och jordiskt-historiska omhöljet; den andliga, som meddelar oss de högsta för oss tillgängliga sanningar i afseende på vårt förstånd och vår kärlek till Nästan; den himmelska, som meddelar oss de högsta sanningarna i afseende på vår vilja och vår kärlek till Gud.
Dessa bägge invärtes meningar kunna mer eller mindre lifligt anas; men till klar insigt upplåta de sig endast för den, hvars inre sinne öppnas genom ett ljus från Herren sjelf.
Sådant ljus nekas aldrig någon, som redligt och ödmjukt traktar derefter; och föröfrigt skall detta djupare förstående, numera, sprida sig allmännare, sedan Ordets Gifvare behagat lemna en särskild anvisning dertill, en förklarande utläggning, genom en tolk för det värfvet enkom utkorad och utrustad 14.
Väl är det, äfven nu, långt ifrån, att den himmelska meningen är oss öfverallt lika tillgänglig, som den andliga: så mycket öfverstiga de himmelska tingen det menskliga förståndets nuvarande begrepps-förmåga; och jemväl der, hvar detta, genom gudomlig nåd, mäktar lyfta sina tankar upp till ljusets högsta höjder, tryta i det nuvarande mennisko-språket ord, att med rigtig beteckning uttrycka hvad de förnimma.
Slik omständighet hindrar dock icke, att ju menniskans insigt i Ordets sanningar kan tillväxa i en oändlighet, som svarar mot outtömligheten af dess eget vishetsdjup.
Hon äger derföre i Ordet den andliga Jacobs-stege, på hvilken hon, redan såsom här på jorden lefvande, kan erfara huru englar stiga upp och ned mellan henne och den öfverst på stegen talande Herren; och det nu sagda är ingalunda någon vanlig såkallad allegori.
Det är en äfven bokstaflig sanning, att hon, under Ordets rätta läsande, vistas i englars sällskap, och att de inflytelser, som hon då erfar, bestå i ett ömsesidigt utbyte mellan henne och dem af tankar öfver läsningens heliga innehåll.
Ty så älska Englarne Ordet, och så älska de Menniskan, att de alltid, – ehuru i hennes nuvarande tillstånd osynligen, – begifva sig dit, hvarest de se att det läses i lefvande kärlek och tro, eller i en sannt gudaktig sinnesstämning.
Att de äro visare än Menniskan, härrör just deraf, att de, i följd af sin större och ständiga närhet till Herren, äga en ständig upplysning om Ordets fulla betydelse.
Att fråga: hvarföre det Gudomliga Ordet icke har framställt sig utan allt bildligt omsvep, eller rakt och endast i sin egentliga mening? vore detsamma, som att fråga, hvarföre det i allmänhet finnes Natur, eller hvarföre själarne i vår verld blifvit omklädda med kroppar.
Så länge Ordets bokstaf är till, är dermed ock gifven en hieroglyph af dess anda, och en möjlighet, att till andan intränga; en möjlighet, desto större, som denna bildskrift öfverallt består af idel motsvarigheter till sitt eviga innehåll, hvilka för en af sann andakt lifvad själ äro lika lättfattliga som sinnrika, emedan de allestädes äro tjenliga för den Ordet alltigenom utmärkande egenskap, att på samma gång handla om det enskilda som om det allmänna, på samma gång tala till enhvar menniska och till hela slägtet, – eller, med färre ord sagdt, i andlig måtto vara allt för alla.
Det ifrågavarande omhöljet äger fördenskull, redan såsom blott sådant, en omätlig dyrbarhet; och äfven den deri medföljande verldsliga kunskapen är vigtig, genom sitt underfulla förhållande till den andliga, hvaraf den helgas och förklaras.
Det myckna historiska, som i den Heliga Skrift förekommer, är väl, till det mesta, ett rent historiskt; eller ett sådant, der man äger att efter sjelfva ordalydelsen taga det om personer, ting, händelser förtäljda.
Men man bör märka, att äfven såsom sådant är det idel sinnebild; och att derigenom dess timliga verklighet, den längesedan försvunna, som eljest kunde synas oss ganska likgiltig, upphöjes till en andlig och ständigt fortvarande.
Hufvudsakligen gäller detta om den del af Skriften, som kallas det ”Gamla Testamentet,” d. ä. det Gamla Förbundet, emedan den handlar om Guds förbund med
Församlingar, hvilka varit på jorden före den Christna.
Hvad är Församling?
En samling af menniskor, som i förstånd och vilja, i sanning och kärlek, i tro och gerningar, kort sagdt, i lära och lefverne sammansluter sig omkring Gud såsom Herren, på gemensam grund af hans uppenbarelse i Ordet.
Ingen tidpunkt kan gifvas, då icke någorstädes på jorden en församling finnes, huru inskränkt än antalet af dess medlemmar må vara: ty endast inom den är Herren omedelbart närvarande på jorden; hvaraf följer, att ingen lifs-förbindelse mellan Jord och Himmel kan vara till, utan så långt den har sitt villkor i någon Församlings tillvarelse.
Denna är således, ehvar den befinner sig, sjelfva grundvillkoret för hela menniskoslägtets bestånd: den förhåller sig till den öfriga menskligheten alldeles så, som hjertat förhåller sig till den öfriga kroppen.
Den första Mose-Bokens elfva första capitel äro lemningar af det Ord, hvari Gud meddelade sig åt de båda äldsta Församlingarna.
Dessa äro de, som betecknas genom underrättelserna om Adam och Noach.
Det historiska, som de nämnda capitlen framställa, är icke – liksom t. ex. i Konunga-Böckerna – ett rent historiskt: det har, ända in i de allraminsta omständigheter, en lika allmän, som djup, symbolisk beskaffenhet.
Den Adamitiska Församlingen var af ett himmelskt sinnelag; med en förmåga att lefva i ständig förnimmelse af Lifvets Innersta (att äta af Lifvets Träd), hvilken ej skulle hafva upphört, om ej en dämonisk lockning från en makt, hvars förnämsta frestelsemedel är sinnligt förstånd, hade väckt en egen vilja, som genom sitt utbrott gjorde slut på Oskuldens ljusa och sälla tidehvarf.
Detta affall, eller syndafall, hvarigenom de ursprungliga vägarne till menniskornas inre alltmera tillspärrades, medförde den följd, att slutligen Gud sjelf måste omkläda sig med jordisk (ehuru renad) sinnlighet, för att kunna äfven utifrån på menniskorna inverka.
Mellertid blef kretsen af dem, hos hvilka ännu någon sann kunskap om det Gudomliga och Menskliga fauns, en ganska inskränkt.
Den Noachiska Församlingen, af ett andligt sinnelag, ägde ej den nyssnämndas djupklara förnimmelse-förmåga; men en skatt af denna förras minnen och sanningar, till och med icke utan förkofran, öfverlemnades likväl genom henne åt den Mosaiska eller Judiska.
Denna församling deremot hade ett sinnelag, så rentaf utvändigt eller naturligt, att den kunde nästan blott på ett mechaniskt vis äga skepnaden och syftningen af församling.
Dock var det folk, som utgjorde den, just genom sitt egna lynne tjenligt framför alla andra folkslag, att, midt under den föröfrigt allmänna
Hedendomens långa och onda tid, förvara Ordet och de genom Ordet alltjemnt i stillhet fortverkande förberedelserna till en bättre framtid; förmedelst ett i strängaste måtto lagbundet iakttagande af en förebildande gudstjenst samt åtskilliga dertill hörande samfunds-inrättningar och stadgar, hvilka egentligen voro bildliga omhöljen till himmelska och andliga mysterier, änskönt denna deras inre mening blef endast af några få heliga Siare rigtigt insedd.
I följd af en sådan Juda-folkets bestämmelse, har också dess verldsliga historia, äfven då man deraf fattar blott det bokstafliga, ett värde framför alla andra folks, hvilket hon annars visserligen ej skulle äga: de jordiska mennisko-häfdernas allmänna betydelse, nämligen de menskliga viljornas och angelägenheternas ställning till
Försynens ledning, visar hon oss liksom i ett lätt öfverskådligt sammandrag, på ett sätt, som är det påtagligaste, ja (så till sägandes) handgripligaste.
Kort sagdt: den Judiska Församlingen var nödvändig såsom innebärande möjligheten, att den Christna Församlingen, närmast förebådad och förberedd af den siste bland de heliga siarne, Johannes Döparen, kunde stiftas af Gud i Christi person, såsom varande den på jorden i sin egen personlighet uppenbarade Herren.
Och härmed blef Ordet fullbordadt, samt äfven, i hela sitt omfång, förklaradt.
Men jemväl i denna nya förklaring återstodo hemligheter, till hvilkas fattande menniskorna blott småningom kunde beredas.
Den Gudomlige Stiftaren sade till sin församling uttryckligen: ”Jag hafver ännu mycket säga eder, men J kunnen det icke nu bära;” med tillägg, att fullständigare meddelanden skulle framdeles erhållas genom ”Sanningens Ande,” som ”icke skall taga af sig sjelf, utan taga af mitt och förkunna eder.”
Derföre finnes ock antydt redan i det Gamla Testamentets Ord, hvad på öppnaste vis är bebådadt i det Nyas, att från Himmelen skulle, i sinom tid, nederstiga ett Nytt Jerusalem: det är, en Församling, i hvilken den Christna skulle nyfödas; såsom der upplyftad till en så klar och full insigt af Ordets sanningar, som någonsin kan på jorden varda tillgänglig.
Denna församling är likväl endast en förnyelse: derföre behöfves till dess inrättande ingen vidare föranstaltning, än att Herren lifvar och upplyser någon ny Siare med den utlofvade Anden; efter hvars ankomst skall, i afseende på hans Ord, detta hans utlåtande uppfyllas:
”den tid skall komma, att jag icke talar till eder med förtäckta ord; utan uppenbarligen skall jag förkunna eder om min Fader.”
Ingenting annat åtskiljer denna nya christna församling från den äldre, än att dess innehåll är den inre och innersta sanningen af just denna äldres; blott så till vida är dess tro och lära en ”ny.”
Andens bebådade ankomst och verkan yttrar sig icke i medbringandet af något nytt Ord; utan endast i ett upplåtande af menniskans invärtes sinne, eller själens innersta förnimmelseförmåga, för det längesedan uppenbarade, som med egen mun sagt sina yttranden vara idel ”ande och lif.”
Om delaktighet af sådant upplåtandes ljus kan hvar och en vara förvissad, som läser Ordet med det rena och äkta sanningsbegär, hvars upphof är kärlek till det Goda och vilja att göra hvad Gud vill.
Åt detta sanningsbegär, som älskar och vill det Sanna blott för det Sannas och Godas egen skull, underlåter Sanningen aldrig att meddela sig; och i detta sitt lefvande möte med Sanningen kallas det Tro, emedan det är lika oinskränkt i förtroendet till sin åtrås föremål, som i sjelfva sin åtrå.
Det säger sig alltså sjelft, att i den mån, som en högre upplysning om Ordets inre mening fullt genomtränger vår själ, måste vårt sinne lika mycket i begrepp och kunskap, som i känsla och kärlek, öppnas för dess heliga hemligheter.
Vi fatta då alla de Motsvarigheter, i hvilka denna mening är på samma gång fördold och uppenbarad; och hvilka deri äga sin grund, att samtliga de naturliga tingen äro liknelser af andliga och himmelska urbilder: hvaraf följer, å ena sidan, att dessa, utom hvad de äro i sig sjelfva, tillika äro sina afbilders egentliga betydelser; å andra sidan, att afbilderna likaså, utom hvad de i sig sjelfva äro, tillika förhålla sig till dessa betydelser såsom kroppar till sina själar, eller såsom oförställda lekamliga anleten, blickar, åtbörder förhålla sig till de själiska rörelser och böjelser, som genom dem uttryckas.
Men ögonskenligt bör alltredan vara, att med detsamma, som nyckeln blifvit funnen till de Motsvarigheter, i hvilka Ordet är sammanskrifvet, hafva vi jemväl funnit nyckeln till allt hvad
Motsvarighet är, eller till all den Correspondens, hvari det Lefvande Verlds-Hela består, och hvarigenom det i oafbruten innerlig förbindelse sammanhänger.
Med detsamma uppstiger således ock ur sin graf en urgammal Vetenskap, den af alla vetenskaper första, sista och yppersta: nämligen vetenskapen om denna Correspondens, eller om
Motsvarigheterna öfverhufvud; en kunskap, som i allmänhet sedan Patriarkernes och Jobs tid varit utdödd.
Huru gick den förlorad?
På det vis, att dess repräsentativa form blef rof för en uppkommande sinnlig behandling, hvars anda var en sinnlig vetenskaplighet och dess falska magi.
Härigenom vändes den till idel misstydningar; ur hvilka oräkneliga slags afguderier upprunno.
Ty snart måste man, sedan man borttappat de naturliga tingens mer och mer fördunklade inre betydelser, eller den klara blicken för deras andliga och himmelska förhållanden, falla på den inbillningen, att dessa ting i sig sjelfva vore heliga, vore gudomliga; och företrädesvis måste då de förträffligare, – såsom t. ex. solen, månen, stjernorna, vissa djur, ovanligt snillrika eller eljest kraftfulla menniskor, – synas berättigade till dyrkan.
De äldsta Församlingarna voro samtligen repräsentativa (hvilket man tydligen kan se af den mest bekanta, den Israelitiska); ty karakteren af all Correspondens är Repräsentation.
Sådan var beskaffenheten af det Äldsta Ordet, eller det Ord, som blef menniskorna gifvet före det af Moses upptecknade, – i hvilket jemväl mycket af detta äldre
Ord finnes bevaradt; äfvensom ock Moses uttryckligen, i sin fjerde boks tjuguförsta capitel, åberopar det äldre Ordets egna historiska böcker (vers. 14, 15) och dess egna profetiska (vers. 27– 30).
Från detta Ord, som ännu finnes på jorden, men såsom förborgadt i Asiens innersta 15, fortplantade sig till de visaste af forntidens folkslag en kunskap om Correspondenserna, hvilken länge, såsom alla vetenskapers vetenskap, bibehöll sig; längst och förnämligast hos Egyptierne, såsom ännu i dag deras Hieroglypher intyga; dock qvarlefde äfven hos andra folk åtminstone spridda stycken af ett vetande om de naturliga tingens högre betydelser.
Men de ceremonier och allahanda bildliga tecken, som tillhörde en i sin form rentaf repräsentatif vishet och gudsdyrkan, togos mer och mer af menigheterna, och slutligen äfven af de kunnigare, i betydelsen af väsendtligheter, som i sig sjelfva, eller genom sig sjelfva, ägde någonting gudomligt; tvärtemot de äldste Fädernes mening och afsigt.
Att härmed vägen till Afgudadyrkan och Mångguderi var öppnad, är lätt att inse.
Sådant var all Hedendoms ursprung.
Dess allmänna möjlighet låg föröfrigt i menniskornas sinnlighet och sinnliga lustar, af hvilka den renare skådnings-förmågan kunde skymmas; men till allmän verklighet öfvergick denna möjlighet först genom de sinnliga lustarnes uppstegring till sinnlig vetenskap.
Från de förra erhöll den falska bildtolkningen sitt väsende eller innersta skaplynne; från den sednare sin gestalt, och dermed sin fasthet, sin varaktighet.
Sålunda äro alla utvärtes afguderier, i sitt upphof, omhöljen för invärtes, hvilka i de yttre bekräfta sig genom sympathiskt val af sinnebilder eller uttryckssätt.
Dessa inre afguderier kunna sammanföras under trenne hufvudslag: Egenkärlekens, Verldskärlekens och Vällust-kärlekens.
Men liksom dessa, tyvärr, kunna insmyga sig äfven inom en Församling, som äger Ordet, om de ock då yttra sig utan alla de tecken, som i bokstaflig mening kallas afgudabilder och afgudatjenst: så kunna deremot hos sjelfva Hedningarne, ofta, finnas redliga böjelser för både det Goda och det Sanna.
En öfvergångs-brygga från det hedniska mörkret till ljuset af en sann gudsdyrkan, är den till Österlänningarnes sinnlighet lämpade Mahometanska Religionen: hvilken Herrens Försyn derföre har tillåtit uppkomma efter den Christna Församlingen; med hvars tro hon, i all sin bristfällighet, dock har åtminstone så mycket gemensamt, som behöfves att omsider föra de tänkande af hennes bekännare till insigt af denna bristfällighet och aktgifvande på de Christnes högre kunskap.
Denna åter kan först då visa sig i all sin höghet, när den hunnit genomträngas af den återupplifvade vetenskapen om Motsvarigheterna, och sammansmälta med den till en enhet, lika oupplöslig, som i vår församlings hela bildnings-tillstånd märkbar.
Inom den Adamitiska Församlingen var denna vetenskap allmän; man kunde, i en nu gängse terms fullkomligaste bemärkelse, säga ”populär.”
Den var nämligen det vanliga sättet att tänka och tala.
Lika ”naturligt,” som det för nuvarande menniskor är, att se allt, i Naturen och sig sjelfva, ur en materiell eller kroppslig synpunkt, var det för den tidens, att i hvartenda natur-ting skåda det ande-ting, som deri betecknar eller uttrycker sig.
Hvarje berg, källa, blomma, träd, djur, påminte dem om något andligt, något evigt, hvars jordiska motbild denna skepnad var.
Just detsamma är Englarnes satt att åskåda mångfalden af Guds skapelser.
Derföre kunde ock, i den tiden, så innerlig gemenskap finnas mellan Englar och Menniskor, att de ofta umgingos med hvarandra äfven i synlig måtto; hvarom ock flera berättelser, såsom bekant är, i Ordet förtäljas.
Tiden är kommen, att en verklig, en icke blott utvändig Församling skall återställas; och detta kan endast så långt ske, som den innerliga förbindelse mellan Menniskan och Himlen blifver återställd, hvilken icke är möjlig utan förnyad insigt i Motsvarigheternas helgedomar.
I sig sjelft borde ingenting vara begripligare, än att en sådan verldsåsigt, som den nyss beskrifna, är menniskans ursprungliga och rätta.