Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Ännu en fri” liksom utropade Grefven, efter att ha noga sett på Pappa.
”Er Far – älskar Ni honom – ja – jag ser, Ni älskar honom.
Finnes någon annan, som är kär för Ert hjerta.” –
”Hvem är olycklig nog att icke hafva vänner att älska,” svarade jag halft rörd, halft förundrad.
Så olycklig vore Grefven – menade han nu – och jag måtte visst blifvit blek dervid, ty han började be mig om förlåtelse för det han skrämt mig, och så tego vi länge.
Min underliga granne åt icke, drack bara vatten.
Jag hade nästan mist aptiten, var något hemsk till mods, och tänkte jag vet ännu icke rätt huru så kom sig – på Bürgers Lenore.
Lyckligtvis satt Pappa icke långt borta.
”Hvem har gifvit
Er den kedjan och hvarföre bär Ni den?” började åter Grefven.
”Jag har fått den af min
Far och tycker om henne.” –
”Ja – jag ser hon tynger Er icke.
Vet Ni väl, Ni är den enda, jag sett bära kedjor och ändå vara fri.
Besynnerligt att träffa Er i dag – och icke i frihetens land.
Jag kommer dit i morgon.” –
”Skall ni resa till Amerika?”
”Ja till det rätta.
Jag blir der – svårt att säga hur länge.
Der är ingen tid.
Tror Ni ej der vore godt att vara?
Men Ni vill icke dit.
Ni är fängslad vid Er Far, Era vänner – allt band, fastän förgyllda.” –
”Nej sådana band äro just frihet.” –
”Det låter bra hvad Ni säger, men det är icke så, det är icke så.
Men det samma sade han, den gode.
Kände Ni honom?” –
”Hvem?” –
”Ser Ni det är träldom.
För att känna honom behöfver Ni veta hans namn, och jag som i morgon är fri, jag vet icke Ert namn och känner Er likafullt.
Genast deruppe kände jag Er.
Svårt var det icke heller.
Utom Ni och den Ni kallar Er Far, äro de fängslade alla.”
Nu tänkte jag icke mer på Lenore, var icke rädd mer.
Det gjorde mig bara så ondt om den stackars unga mannen.
Han var länge tyst.
”Sade Ni icke att somliga band äro frihet?
Hvarför sade Ni så?” frågade han slutligen.
”Jag tror det.” –
”Tyst, tyst, säg icke så.
Har Ni någonsin önskat fästa Ert öde vid en annans – icke en väns – men Ni förstår mig.” . . . . . .
Jag förstod visst frågan, men hon hör till dem, som hvarken med Nej eller Ja kunna besvaras, och som jag icke här ville begagna det slags svar midt- emellan Moder Natur utrustat oss qvinnor med – så teg jag.
Grefven såg på mig.
”Ni svarar ej” sade han.
”Ni svarar ej.
Det är träldom.
Mitt öde skulle en gång länkas vid någon, som bar en sådan kedja som Er, men ej så som Ni.
Känner Ni henne – Men der var ingen henne att känna – jag såg en sjudubbel juvelskedja, som ville snärja mig.
Vi tala ej om henne.” –
”Nej låt oss tala om något annat” –
”Ja – om min Syster jag en gång hade.
Hon var lik Er, men icke så glad, så fri.
Hon sörjde skall jag säga Er – – öfver mig, och sorg är träldom.” –
Hans uttryck och ton i detta ögonblick kan icke beskrifvas.
Grefven bleknade, betraktade mig en stund oroligt, sägande halfhögt, ”Min Systers ögon – Skulle det – nej – grafven fängslar ju henne” – och sedan till mig:
”Vet Ni väl jag förstår Er icke.
Ni kan gråta.
Tårar äro träldom.
Ni gråter och är likväl fri.”
Jag svarade ej.
Oaktadt min så mycket beprisade frihet, var jag ganska tvungen och rädd att icke hitta på passande ord.
”Ni fruktar ej för band” återtog Grefven efter en längre tystnad.
”Lofva mig en sak.” –
”Ja hvad vore det?” –
”Att icke glömma mig.”
Det kunde jag med godt samvete lofva.
”Att icke glömma
Er granne, som gjort Er dumma frågor nog” tillade nu Grefven med ett fint, nästan verldsgrefligt leende och blef vida stillare än förut.
Jag hoppades att feberparoxysmen eller hvad jag skulle kalla det, var öfver.
Jag lyckönskade mig att middagen – en af de hederliga nio å tolf qvart långa samt tio å tretton rätter breda – började dra mot sitt slut.
Jag trodde redan, att med Pappas tillhjelp kunna utan vidare uppseende få min Grefve ur sällskapet, och jag kände mig så glad, att ingen utom min goda Pappa och jag skulle ens ana hur det stod till inom den ädla, beklagansvärda Ynglingen, hvars syster jag gerna kunde likna, ty äfven jag sörjde öfver honom, men det gick icke efter min vilja.
Olyckan ville att en rykande punsch- och en af pomeransosen stinkande bischofs-bål nu sattes fram för värden, den der verkligen kommit till en höjd af arbete, att man gerna trott honom i Marstrand.
Glas och någonting, som kallades tillbringare buros flitigt omkring utan vidare äfventyr än att Hofmarskalken spillde en god del varm punsch, öfver sin granne Lagmanskans . . . . negligé och lockar, i det han ville servera henne.
Värden steg upp med glas i handen, och slog upp ett tal som räckte länge och allt förväl kunnat varat än, men midt upputi det bröt hans kära hälft in med ett sträft, högljudt:
Ja så kära T. nu har du talat nog och kära T, ramlande som en väckt sömngångare ner från tinnarna af sin luftiga omeningsbyggnad slutade helt tvärt: ”Nå för fanken!
Och så tackar jag
Er, mina samtliga kära och hedrade gäster, hedrade och honorable ville jag säga, att Ni hjelpt mig i dag att fira Julen i dag.”
Man satte sig åter.
Till min förundran och förskräckelse reste sig nu Grefve B . . . . , som suttit orörlig under värdens tal.
Kastande en besynnerlig blick öfver sällskapet, sade han först någonting, jag antingen icke minnes eller ock icke rätt fattade, men hvarvid värdfolket skreko charmant, och fortfor: ”Fira Julen!
Med mat, – med dryck för rusets skull tron J Er fira Julen, och fira den i dag, liksom kunde Julen firas i dag, om den icke redan firats i går i förrgår och alla andra dagar.
Sen på solen,” här gjorde talaren med handen en rörelse mot ett fönster hvarigenom man såg solen, som just gick ned.
”Hon är icke fri.
Hon är fängsladt Ljus.
Hon längtar efter frihet i det Eviga Ljuset.
Hon vill öfvergifva oss . . . .
Men när de himmelska härskarornas lof under den långa nattens djupa tystnad genljuda i rymden, stadnar hon i sin flykt, suckar, tillbedjer och vänder om att ännu fira Jul – lysa frid öfver jorden, men icke kunde hon lysa klar den korta dagen, om hon ej lyst den långa äfven, och likväl är hon fängslad och längtar efter frihet, der ingen Jul finnes, ty allt är Jul.
Dit längtar och jag – och jag kommer dit i morgon utan namn utan bojor, utan något af allt det hvars skrammel gjort mig döf, men i Era ögon klingar som Sferers harmoni.
Jag talar ej om den namnlösa, den fria, som icke fruktar band, icke om henne, hon liknar en annan, men henne fängslar en graf, ofri och fången i marmor, förgyllningar, galler och fasa – der sofves ej i ro, och in till henne smyga sig fängslade strålar af en ofri sol, en slafvisk måna och jag” . . . . . .
Här måste Grefven, hvars ord följt allt fortare på hvarandra, stadna för att hämta andan.
Hans bröst häfde sig flämtande, ögonen stirrade, och den utsträckta handen knöt sig krampaktigt tillsammans –
Du kan tänka hvilken uppståndelse det blef, eller rättare blifvit, om Pappa icke varit.
Ty han som hela tiden anat oråd, hade genast Grefven började tala, föreslagit värdfolket att skynda på middagen, men värdinnans vaniljcréme i koppar var ännu orörd och åtskilliga värdens tal och skålar ännu icke intagna – när redan talet tog en vändning, som hade flera att tänka på Saint Simonism, andra på Hednings missionärer, och de flesta att misstänka det talaren till Julens firande tittat alltför djupt ner i glaset, upprepade Pappa på det sätt, som alltid vinner gehör, sin anhållan, och under det Grefvens väsen allt blef vildare och vildare, bröt samtliga sällskapet upp i tämlig oordning.
Pappa skickade efter vår släda samt
Doktor och kom bort till mig – Jag hade förblifvit sittande . . .
Jag såg
Pappa tyckte om att jag så gjort, men jag kunde ju ej göra annorlunda . . . .
Nu var Pappa ju dessutom hos mig.
Ack det var icke för mig man behöfde sörja utan för Grefven, som allt i samma ställning, hvari han tystnat, tycktes helt och hållet borttagen ur sinneverlden – blott då och då utstöttes något otydligt ord af hans hårdt sammanpressade läppar.
Jag ville tala till honom, när vår värdinna som väl kan vara omtänksam men ingalunda skonsam, just stack in hufvudet genom dörren och skrek:
”För Guds skull ta bort knifvar och gafflar och laga han kommer hän.”
Vid ljudet af hennes ord, hvilkas syftning han lyckligtvis icke lade märke vid, spratt Grefven till, och såg sig om; – ”Der skramlade en ketting” sade han halfhögt, i det Majorskan åter stängde dörren.
Förlåt mig Gunla.
Jag var rörd, jag var verkligen högtidligt stämd, men jag måste skratta.
Grefven såg sorgset på mig:
”Ni skrattar, det är träldom” sade han och hade mycket rätt.
I det samma blef han Pappa varse.
Hans ansigte fick ett hemskt uttryck och han yttrade någonting, doft om den, som fängslade mig.
Jag skyndade mig att säga, att Pappa som sjelf var fri, önskade det alla andra vore äfven fria, och tackade min Gud att Doktorn, som träffats strax utanföre, nu inträdde.
Det var vår förträffliga P. Pappa gick genast mot honom och gaf mig en vink att följa sig.
”Ni går redan och långt är ännu tills i morgon, då jag blir fri” sade Grefven, när jag steg upp från min plats.
Jag lofvade komma snart tillbaka, och efter en så kort redogörelse som möjligt för Doktorn om hvad jag egentligen visste, skyndade jag åter till det lilla bordet.
Med armbågarna derpå, ansigtet gömdt i händerna satt nu min Kavaljer.
Höjande hufvudet såg han på mig, sedan länge på min kedja.
”Hon fängslar
Er vid Era löften” anmärkte han slutligen.
Då inföll Doktorn, som jemte Pappa kommit bort till oss med någonting artigt om mig.
Efter ett slags utrop om ”ännu en fri” inleddes nu Grefven i långt samtal.
Jag är en tokig flicka.
Ingen vet bättre än jag hvad för en ypperlig man Doktor P. är – men mig ryste i hjertat vid att höra honom gå in på Grefvens idéer.
När vår släda kört fram, voro de redan så goda vänner, att Grefven lofvat
Doktorn att hos honom bese – jag mins icke mer hvad det var, – och det beramades att Pappa som med mig for hem, skulle föra Grefven till Doktorns boning, den vi just måste passera.
Ändtligen sutto vi i täckslädan.
Grefven och Pappa och jag.
Ner på pelsbrämen smögo sig sakta ur mina ögon tårar – af glädje att veta den stackars unga mannen i två så ädla menniskors händer, som Pappas och Doktor Ps.
Jag märkte vi körde åtskilliga omvägar, och gissade att så skedde, på det Doktorn i sin skrinda skulle ha tid att före oss komma hem, der han blott allt för väl hade i ordning för den gäst han väntade.
Vi körde in på inre gården af hans hus Doktorn kom sjelf och öppnade på Grefvens sida.
Han for upp liksom ur en dröm, såg sig förundrad omkring och hans ögon föllo på mig.
Han tryckte den hårdt emellan sina feberglödande händer, sade något otyd­ligtomifallhanickeimorgonskolattillfriheenst land.
Derpå släppte han handen, som om den också varit en boja och rusade ur vagnen.
Pappa hade redan förut sagt vi skulle fara till Prostinnan.
(På Beateborg sätter jag nog aldrig mina fötter mer.)
När det nu bar af i starkaste traf, kallade Pappa mig sin raska, sin modiga Eva.
Den raska, modiga Eva brast i häftig gråt.
Hennes Fader blef ängslig, men hon torkande sina tårar, bad honom så fort han aflemnat henne hos Prostinnan, fara tillbaka till den stackars Grefven, hvilken det föreföll henne liksom hade hon varit med om att ställa försåt för.
Fadern talade förstånd, och då han kört i Eva en dosis droppar och kallt vatten samt bedt
Prostinnan se henne till godo, begaf han sig åstad till Doktorn.
Hvad skall jag säga vidare?
Sedan de uppbjudit alla möjliga öfvertalningsmedel att förmå Grefven att låta åderlåta sig eller intaga något rogifvande – den olycklige sade jublande att han ehuru ännu icke fri, redan ej mer fängslades af sömn – ville de ej uppenbart hindra honom att gå tillbaka till värdshuset, der han hade sina få effekter.
I trappan märkte de att hans gång blef osäker.
De förde honom åter upp.
En förskräcklig attack af kramp i hjertat öfverföll honom, hvarpå hjernfeber förklarade sig med ifrån början de betänkligaste symptomer.
Hans Föräldrar efterskickades.
Icke så fort han kunnat komma, anlände hans Far.
Man fick då veta att den olyckliga Ynglingen, som hela hösten visat tecken till sinnesrubbning och – såsom jag tror och Pappa medgifver, hela lifstiden varit oförnuftigt behandlad, dagen före kalaset på Beateborg rymt ifrån fädernehemmet, der han från timma till timma uppehållits med fagra löften att få resa utrikes.
Han yrade oupphörligt.
Kände icke ens igen sin Far, men tålde när sig ingen utom Doktor P. och Pappa, som stadnat i staden för hans skull.
(Och jag för att blifva hos Pappa samt äfven i händelse jag kunnat vara af någon nytta i sjukrummet.
Men fastän de måst lofva mig att jag i sådant fall skulle kommit dit, inträffade det aldrig.)
Gamla Grefve B . . . . skickade efter en Läkare, till hvilken han satte oinskränkt förtroende.
Den sjuke tålde honom icke.
Han envisades dock att närmas honom.
Den stackars unga mannen föll i raseri – just hvad vår
Doktor sökt på allt sätt hindra, och dog på nionde dygnet utan att ha åter fått sin sans.
– Frid med honom.
Doktor P. säger att om han än emot all förmodan kommit upp ur denna sjukdom, hade han troligen aldrig blifvit hvad vi kalla klok.
Det är precist som om Pappa och jag förlorat en ung slägting.
Jag såg gamla Grefve B . . . . ett par gånger.
Han liknade den unga – men det ädla hos sonen var bara förnämt hos Fadern.
Det gjorde mig ondt om den barnlösa Gråhårsmannen – och likväl – kunde jag fatta, huru allt kunnat gå som det gick.
Gud bevare min Pappa.
Vårt oväntade vistande i . . . . ping, har ånyo uppskjutit vår resa.
Jag är glad att få vara några dagar till med Pappa och du – du får gifva dig till tåls och vänta så länge på din Eva.
d. 17.
Jag bryter upp mitt bref, för att skicka det hosföljande, som jag just nu erhållit och hvilket nästan mera rör dig än mig.
Vore det ej att bryta mot respekten, skref jag genast utan att invänta ditt svar, till lilla Charlotte R. att hon gör sig färdig och stora dockan också, att fara med oss, ty jag är säker du tar emot henne.
Det är bra dumt, men jag har gråtit öfver hennes bref. Icke för flickorna Ts yttrande, icke för Hofmarskalkens, som ändå förargar mig, eller för Aminas, icke heller för skrifvarinnan sjelf, ty henne är ingen fara med, om hon får komma till dig – men så lifligt rann mig i hågen huru många, om de ock icke kommit sig före att skrifva, likväl i någon bättre stund tänkt och önskat det samma som min lilla vän, men icke haft någon Gunnilla – och skam te sägandes, kanske ingen Eva heller att vända sig till.
Den tankan förde mig till min stackars Grefve, (hvilken vare det i förbigående sagdt, tyckes på lilla Charlotte trots hennes prosaiskhet, hafva gjort djupt intryck, djupare helt säkert än den älskade Hans Herman på hennes Syster) . . . . . . .
I hans bröst har behofvet att skrifva ett sådant bref tvifvelsutan känts bittert och tryckande, men han visste ej till hvem adressera det!
Säg Gunla, min Gunla, du som får alla mina breflappar dig tillsända, har jag orätt i att tro det Ett postkontor finnes, der alla dylika, med eller utan bläck utförda skrifvelser upptagas?
(Innelyckt i föregående bref.)
Onsdag.
Söta roliga vackra och vad jag nu ändå tycker alldrabäst om goda Eva!!
Ack att den hyggliga Grefven som hvar den vackraste menniska jag nånsin sett, ändå skulle sluta med att dö!!
Ock jag som redan såg dig som Grefvinna B . . . . . !!!
Nog kan du i alla fall bli Grefvinna om du vill, men att vara Grefvinna B . . . hadde just passat dig så bra och en mann hadde du fåt som hållit af dig det såg jag och har också sagtett till de otäcka flickonia T. som hvoro så glada att du som de sa ingenting fick för allt ditt besvär att du hvar den af oss alla som minst bryde sig omm Grefven när han komm inn men han fick strax ögona på dig det såg jag ock det hvar alls inte underlit ty nog hvar du vackrast och bäst klädd af oss alla.
Nog såg jag sen att du offta såg på din Pappa och inte såg så glad ut som annars och som jag tyckte du borde varit derborta du sat alldeles som vid ett eget bord bredvid honom och han såg på dig och hörde honom tala vilket måtte låtit som när andra sjunga.
Men jag begrep inte varför!!
Men sedan Mamma kört mig up, förr jag ville stanna nere hos dig hvar der ett gruflitt spektakel deruppe.
Lagmanskan som är som du vet döf, och visst inte hört någonting af det talet som ändå var så vackert dånade och någre te och Syster Amina fick ryckningar i örat eller läppen och Majoren och Majorskan eller Frierinnan som hon låter kalla sig förmodligen för att i inte vara ense med sin mann grälade så det var en skamm för Majorskan sa det just hvar likt hennes mann att inte kunna skilja kloka och galningar åt och Majoren sa att hon alldri förlåtit honom om hann låtit en så rik Äpojsör fara objuden ur stan och Majorskan blefv ricktitt on och sa hennes
Man hvar ett fä men det hvar han nog van hvid förr han brydde sig inte omet men det som hvar alldravärst hvar att den gemena Hofmarsjalken som varit den första som sprang från bordet och hadde så brottomm då at hann nästan trampade sönnder min fot när han sprang förbi och hvar då alldeles gulblek i ansigtet sa nu deruppe att det var underlit af din goda Pappa att inte unna sällskapet i go ro sitta ännu till bords och deriställe vräkit ut Grefven på dörrn som han dessutom ville svära på hvar inte annat än en Komediant eller tascspelare sådanna han sett många utomlanss.
Den elaka Gubben som kunde tala på det viset och täncka på att äta och dricka effter alt vi sett och hört kommer jag alldri att tåla under hela min lifvstid men kann du begripa att om qvällen sen ville alla danssa.
I början gick nog ann förr jag hadde gömt mig i sängkammarn och tänckte på dig och Grefven och gret för alt jag hört, för inte hvar han!!
o min Gud! varken en komediantt eller från förståndet!!!
Du kann alldri tro alt vad man sa och jag sat och gret och tänkte på alt det menn när jag fick höra din goda Pappa tala sprang jag framm förr jag inbilla mig du kannsje hvar me fastänn jag hvar säker du inte ville danssa, menn dinn Pappa hvar bara en liten minut och ja hörde hann sa till Majorskan du inte komm als och då ville jag om igenn göma mig men Mamma ropade på mig och som den dumma Axel T. då komm framm och bjöd up mig och Mamma sa jag skule danssa tordes jag inte på främmande ställe säga henne emot utan dansade men hadde lust å gråta i ställe, och du kan täncka vi for inte hemm förän hon hvar sjiu på morrånen.
I vagnen sof de alla utomm jag men jag sat och tänckte på Grefven som ingen tänckt på at fråga efter men som jag hvar säker att du och din Pappa tänckte på och så såg jag hur solen gick up.
Det jorde mig ont at Grefven sa honn inte hvar fri förr hon lyste så vackert och jorde alt lite muntrare omkring mig.
När jag komm hemm blef jag sjuk och hvar sjiuk ett par dar mässt förr jag ingen hadde å tala me om den der middan tror jag och jag läncktade så grufvlit att få höra vad din Grefve tajit vägen ty han sa ju han skule til frihetens lannd men när jag fick höra han var död blef jag mycket lissen men glad änndå förr det föl mig inn att det var kannsje himelen han mente med det lanndet i synnerhet somm han sa der hvar Jul beständitt.
Nu är jag inte sjiuk mer, jag tror sen jag hitta på skrifva till dig och jag har saggt
Mamma att jag vill begjära ett mönster afv dig men det hvar inte sannt fast du hjerna kann skjicka det med de små söta törnrosknopparna på som satt på din skjämisätt om du vill.
Men jag skal säga dig varför jag skrifer.
Medan jag var skjuk sofv jag inte alls och tänckte mycke och undrade mycke att jag alldri för kommit underfunn me att jag kann ingenting, hvet ingenting och vad som värre är just är en själssvåldig rätt stygg unge.
Hur skal jag nu förrst lära någonting.
Pappa har inte tid för sin hushållning, Mamma inte förr sit hushåll Syster Amina har väl tid och skulle lära mig menn det blir inte af och hon hvet dessutom inte annat änn hon läser öfver.
Gossarnas
Informator det har jag saggt läser jag inte för, en Guvernant vill jag inte ha förr de är vänliga mot alla utom just den de har å göra med.
I pantion vill jag inte komma förr jag hvill varken bli lik Flickorna T. eller C. eller W . . . som hvarit i pantion och så komer det andra och alldravärrsta.
Hur skal jag kunna bli god och det kann man ju inte vara om Jul om man inte är det om Missommar som din Grefve sa.
Du har alltid varit så god och vänli mot mig förlåt mig om jag säger!!
Godare och vänligare mot mig än mot alla de andra flickorna och derför ville jag nu säga dig att jag offta tycker att både Syster Amina och och alla damm här hemma har orätt emot mig och då liar jag inte lust å göra som di säger och då klagar Mamma och Pappa säger hon sjelf har skämmt bort mig och då blir Mamma on eller vad värre lissen och när jag då blir lissen med så tror Mamma att förr jag var olydig nyss kann jag inte häller vara lissen nu ricktitt och då blir jag änn lissnare men för min skull då å inte mer förr Mammas och allt dett är inte rätt men hur skal jag hjelpat.
Hur skal jag antinngen kunna alltid tycka att de här hemma har rätt, eller om de har orätt inte täncka på det!
Hur skal jag också alltid kunna täncka på att jag håller af dem!!!
När jag inte kann sofva eller är ensammen då vet jaget så tydligt men när jag sen kommer ibland demm så komer jag inte ihåg allt vad jag tänkt och det allra värssta är då att jag tycker det är de andras fel och inte mitt.
Ja medan jag skrefv igår komm
Mamma inn och undra hur jag kunde skrifva så länge och så många dagar om det mönstret och hon ville se vad jag skrifvit menn hon hadde lofvat mig förutt att inte se det.
Jag blefv mycke ängsli att hon skulle se dett men lossade inte om det men bäst som Mamma och jag grälade om brefvet komm Syster Amina inn och sa mycke försmädlit.
Åh hvad skall Mamma bry sig med det barnet skrifver väl inga kärleksbref heller.
Ja blefv on och sa.
Åh skrif hon sjelf sina kärleksbref Fröken Amina och låt mig vara i fred.
Jag vet det hvar mycke orätt ja – mycke mer tillåme obeskedlitt af mig att säga så men varför retar hon mig som ganska väl borde veta att jag funitt på så många konseptlappar förr hon skrifver alltid konsept skal du veta som hon jort pappiljotler utaf och – häromdan jag sökte en bit papper till ett kragmönster åt min Evelin (så hitter min stora docka efter dig) fann jag bakomm hennes byrå ett helt bref till gossarnas Informator, som hon kallade min älskade Herman fast han hitter Hans liksom hon kallade Göran T när hon tyckte om honom förr Giakomo, och hon sa väl det var för å öfva sig i Franskan men jag hadde tittat i brefvet nog för att se det hvar på Svänska fast inte lätt att förstå för det och visst inte för att öfva sig i rättskrifning somm hon iblann talar om för der hvar ganska underliga saker uti som alls inte hvar rätt och det sa jag henne menn hon blefv on och kalla mig en oförskämmd liten unge hon nog skulle läsa undann sina brefv förr!
Det må du gjerna göra kära Amina sa jag då förr jag hvar inte on och undra ej på att hon inte tycte om jag tittat i brefvet men alt vad jag hvet så om jag hadde så goda Föräldrar somm du och en liten syster somm jag och många bröder å andra at hålla af så skulle jag skämas att säja till någon om det så var minn mann eller fästmann at min enda plikt hvar att hålla af honom och jag tycker om der hvar något värtt med honom skule han sjelf skämas att höra mig tala så.
Jag trode nästan Amina skulle slått mig och den gången hadde jag tåltet menn hon kalla mig bara för en näsvis oblyg flicka som till på kjöpet alldri blefv annat än prosaisk och det är det alldra värrsta ovitt Syster Amina kann säga och det sa hon och – sa häromdan om dig och att det just beviste hur prosaisk du var at du hvar så kall mot Grefven men att det förundra henne inte förr man behöfvde bara tala lite me dig för å finna att ditt hjerta hvar utann de fina strängarna som kärleken spelar sitt stränga spel på så sa hon riktitt och att ett fruntimmershjerta utan de strängarna hvar bara en ödemark ja tillåme en Oas.