Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Jag ämnar bli polismästare, -- sade Sanna Wilhelmsson, en af „sportflickorna“, och slog sig för sitt bröst.
-- Jag har så bastanta näfvar.
Eller också blir jag baderska.
-- Hvad tänker du bli, Bella? -- frågade
Siri skälmskt och ritade i detsamma med parasollskaftet i sanden svaret: fru.
-- Visst inte, -- skrattade
Bella litet förlägen, -- åtminstone ämnar jag inte bråka för att bli det.
Först hjelper jag mamma och så inrättar jag en hushållsskola.
Jag tycker om att sy och koka mat.
-- Nå men, Bella, inte skulle du ändå i längden trifvas med ett så simpelt arbete, -- sade Jenny, som i tankarne redan gjort Bella till artist eller författarinna.
-- Simpelt?
Det arbete som vi alla äro beroende af!
Och dessutom, söta Jenny, hur kan du kalla något arbete simpelt, som ger en menniska hans ärliga bröd?
Att slå dank eller syssla med sådant som ingen nytta gör, det kallar jag simpelt.
-- Jag tänker inrätta en samskola, -- inföll Aina blygt.
-- Åhnej, det får du visst inte! -- skrek Bertha från byttan, -- det är min idé, sedan jag låg i vaggan.
Du, syster sötnos, skulle handtera pojkar!
Jag ville just se.
När de vore som mest oregerliga, skulle du se mildt förebrående på dem och säga: mina söta, älskade pojkar, vill ni nu inte vara snälla!
Och om de inte lydde, skulle du gråtande gå din väg, vända dig om i dörren och utbrista: farväl . . . mitt hjerta blöder! . . .
Nej, gumma lilla, inte duger du för pojkar, det skall vara boxarenäfvar för dem.
Du kan bli en bättre sortens guvernant, möjligen.
Flickorna skrattade, ty Bertha var en mästarinna i konsten att härma, och de kände alla igen Ainas lilla undfallande röst och blyga fasoner.
-- Bertha blir veterinär, -- sade Agnes med betoning, -- hon tycker ju om att peta i kadaver.
Till svar grep Bertha en stor svart spindel och släpte den i nacken på Agnes, som rusade upp med ett förfärans skri.
Lilli förbarmade sig öfver henne och borttog spindeln, men Agnes fick af obehaget ett gråtskof, som litet störde stämningen.
-- Ett sådant litet fruntimmer! -- hviskade Bertha föraktligt.
Bella såg förebrående på henne.
-- Du vet ju, att många menniskor -- också män -- ha en obetvinglig afsky för spindlar.
Det var dumt gjordt af dig.
Bertha brummade litet, men bad Agnes i tysthet om ursäkt.
För att skingra misstämningen fortsattes det förra samtalet.
-- Jag tror, att jag blir målarinna, -- sade Jenny och kisade med ögonen, som hon sett artister göra.
-- Jag tycker så om allt vackert och konstnärligt.
Lilli utkorades till blåstrumpa, emedan hon skref dagbok och hade anlag att vara sentimental, och Bibbi till konditor.
-- Nej, jag blir trädgårdsmästare, -- sade den senare, -- jag tycker om att gräfva.
-- Du, som har skoskaf, inte kan du handtera spaden!
Hur mår din fot?
Och Bella satte sig hos Bibbi, som inte mådde bra och höll sig för sig sjelf.
-- Nå, Hanna, hvad rufvar du öfver, du är ju allvarsam som en Egyptens prest? -- Bertha slog Hanna broderligt på axeln.
Hanna hade en stund suttit tyst, och hennes ögon hade antagit det uttryck de brukade, då tankarne arbetade inom henne.
-- Ja, -- sade hon och mötte kamraternas blickar, -- nog skämta vi nu om vår framtid, men jag hoppas det ej fins en bland oss, som ej försöker på allvar tänka sig ett mål, dit hon vill sträfva.
Ty arbeta utan mål, det kunna vi ej, fastän vi äro „bara flickor“.
Jag hörde en dag en gosse säga till en annan: „flickor, puh, hvad duga de till?
Kläda sig och göra sig till för oss, det kunna de, men ett allvarligt arbete gå de aldrig i land med“.
Jag kan ej säga hur detta grep mig, just derför att jag måste medgifva, att hvad de sett af oss nog kunde gifva dem anledning till detta omdöme.
Jag skulle kunnat gråta, vet ni, men jag knöt i stället näfven för mig sjelf och tänkte: -- det skall bli annorlunda . . .
-- Strunt i, hvad snobbar tänka om oss! -- utbrast Bertha harmset.
-- Säg icke så, deras omdöme delas af många goda menniskor.
Och jag säger ju att de ha rätt.
Huru många af oss tänka väl på annat än att vara „söta“ och att möjligen i framtiden blifva gifta?
-- Jag talar ej om folkets barn, som få träla och arbeta från det de vuxit ur vaggan.
-- Och derför är man van att tro flickorna icke duga till något.
Men vi skola visa att man har orätt, att vi kunna både tänka och arbeta sjelfständigt.
Kanske skall man småningom få en bättre tanke om oss.
Men det är ej för att vinna någons gillande, ej ens de goda menniskornas, som vi skola försöka bli sanna och dugliga, utan för att det är rätt.
Så tänker jag . . .
Och derför -- fortfor hon, halft skämtsamt, halft allvarligt, -- derför ämnar jag försöka, sak samma om jag sedan blir smed, sömmerska eller advokat.
Kamraterna hade tysta åhört Hanna.
Hos mången af dem hade samma tankar uppstått, oklara, famlande, men rigtade åt samma håll.
Nu hade Hannas ord redt dem och de genombäfvades af en känsla af ansvar och en längtan att utbyta den gamla drömverlden mot ett lif af sundt och nyttigt arbete.
Bella satt med ansigtet skuggadt af handen, hon kunde bättre tänka så.
Hon var stolt öfver Hanna, ty hon såg kamraternas beundran, men hon var ändå mer lycklig öfver att få vara hennes vän.
Sjelf var hon ju så obetydlig, alltför obetydlig att få stå Hanna så nära.
Ett ögonblick gick under tystnad, då rusade Bertha upp: -- nu se vi alla ut som tusenåriga filosofer, det står jag inte ut med.
Pass på, Bibbi, der har du natthugg! O ve, du arma klinkum-perfektum, du kan ju ej springa!
I ett nu var leken i full gång.
Den smakade så mycket bättre efter allvaret.
Natthugg, hök och dufva, enklek, femte hjulet, med flera lekar aflöste hvarandra och flickorna visade att de haft en god lärarinna i gymnastik.
De voro både viga, uthålliga och starka.
Endast några, som ännu höllo till godo med trånga snörlif, pinades innerligen af stygn, andtäppa och hjertklappning.
Bella flög som ett torrt skinn öfver tufvorna.
Hon var den flinkaste af dem alla och en mästarinna i balansergång på plank och jernvägsskenor.
Hanna åter var en förfärlig hök och bar dufvorna som påsvantar fram ur deras gömställen.
Solen baddade, ansigtena glödde, man tömde halfva brunnen med vanlig flick-oförsigtighet.
Efter lekarne kommo bollarne i farten och klockan var nära 3, när återtåget anträddes med tömda korgar, trötta ben och kjolfållar, der man snart kunde vänta att få se svampar uppväxa.
Bellas och Hannas växande tillgifvenhet för hvarandra fortfor att väcka afund hos några af kamraterna.
Bella var som sagdt, allas favorit, och man hade blifvit van att få rå om henne på alla lediga stunder.
Nu kunde de icke undgå att märka, att hon var mindre tillmötesgående, än förut; hon hade icke tid med allehanda onödiga upptåg; hon mottog icke alltid deras inbjudningar och var ofta förströdd under deras betydelselösa pladder.
Hon var aldrig ovänlig, men hade fått ett sätt att mera oförbehållsamt uttala sitt ogillande af det ena och det andra, hvilket, just emedan det var så olikt henne, icke kunde undgå att såra några.
Hon hade, med ett ord, blifvit förändrad och icke i allas ögon till sin fördel.
Det barnsligt goda och veka fans visserligen qvar, men det hade blifvit uppblandadt med en liten portion bestämdhet och sjelfständighet, som alls icke klädde henne i en del kamraters ögon.
Att umgänget med Hanna förorsakat denna förändring, insågo alla.
Men de mera tänkande bland flickorna värderade Hanna allt för mycket för att af egoistiska skäl missunna henne Bellas vänskap.
Och de sågo likaså spår af Bellas inflytande på Hanna, ehuru dessa icke på långt när framträdde så ofta och så tydligt.
Hennes öfvermodiga sätt hade något förmildrats och hon fälde ej fullt så ofta som förut, skarpa omdömen om menniskorna.
Hanna sjelf kände stundom med förvåning att hon hyste ett slags intresse för dem och en önskan att kunna arbeta och lefva för andra.
Men hon kände sig blyg för dessa främmande tankar och framkallade sin trotsiga sinnesstämning för att hålla dem på afstånd.
Då kom åter Bellas varma, tillitsfulla syn på lifvet och liksom slipade bort de hårda kanterna inom henne.
Hon kände, att hon veknade, men var ej på det klara med sig sjelf, om hon skulle anse det som en otillbörlig svaghet, eller som ett menniskohjertats rättmätiga behof att älska och begära kärlek.
Bellas mor hade med intresse följt utvecklingen af de begge flickornas vänskap.
Hon insåg, att Bellas böjliga karakter väl kunde behöfva stödet af en så kraftfull natur, som Hannas, och gladde sig, då hon tid efter annan varseblef prof på ett sjelfständigare omdöme och större fasthet hos Bella.
Den fruktan hon i början hyst, att Bella blindt skulle söka likna Hanna, så i ondt som godt, försvann helt och hållet.
De voro af alltför olika material för att någonsin kunna omformas efter precis samma mönster.
Emellertid hade ryktet om Hannas fria uppträdande på bjudningen hos Enestams nått fru Palmfelts öron, smyckadt med allehanda tillägg, som oroade och plågade henne.
Bella hade visserligen för henne omtalat Hannas uppförande, men hon fruktade, att
Bella af hänsyn till vännen framstält det i en oskyldigare dager, än som var förenligt med verkliga förhållandet.
Hon kunde icke förmå sig att tro hvad man sade om Hanna, men ovissheten pinade henne likväl.
Man hade till och med gifvit henne en vink om, att Hannas sällskap icke vore nyttigt för Bella, och för första gången kände hon sig orolig öfver att ha gifvit de begge flickornas vänskap en så oinskränkt frihet.
Hon beslöt att tala med Hanna, hvars sanningskärlek hon ej ett ögonblick betviflade.
En dag då Bella var ute och Hanna tillsammans med Bengt beskådade ett illustreradt botaniskt arbete, bad hon Hanna komma in till sig på en stund.
Hanna kom, utan att ana att ett förhör väntade henne.
Fru Palmfelts försigtiga frågor väckte hennes misstänksamhet, och hon rustade sig till försvar.
-- Jag rår icke för, att jag är sådan jag är, -- afbröt hon häftigt fru Palmfelt. -- Hvarför skola menniskorna bjuda mig till sig, när de icke kunna förlika sig med mitt sätt.
Tant vet, att jag icke kan förställa mig.
-- Det begär jag icke heller, -- svarade fru Palmfelt lugnt, -- men aktningen för dina medmenniskor bör åtminstone afhålla dig från att afsigtligt såra dem och visa dem vanvördnad.
Man har sagt mig, att du kallat de närvarande marionetter; att du varit ohöflig mot fru Enestam, väsnats med pojkarne och burit dig oskickligt åt vid supén.
Ehuru jag tror, att mycket af hvad man påbördat dig, är osant, ville jag likväl för din egen och Bellas skull gerna höra huru det förhöll sig.
Jag ville gerna kunna tillbakavisa beskyllningarna och rätta misstagen; derför måste jag få veta allt.
Hanna hade tigande åhört henne och det kostade henne mycken sjelfbeherskning att ej än en gång afbryta.
Hvarför bråka menniskorna så mycket med mig, kunna de ej låta mig vara i fred? -- tänkte hon, och trotset växte.
Men orden för Bellas skull, kommo det att mjukna och gjorde henne tankfull.
-- Jag skall gerna omtala allt för dig, tant, -- sade hon nästan ödmjukt.
-- Du har rätt att få veta det, du är ju Bellas mor.
Och så följde berättelsen om hela aftonen hos Enestams, under det hon öppet såg fru Palmfelt i ögonen.
Hon beskref sin ovänlighet mot Lilli, sitt vårdslösa sätt och sin brist på sällskapsvett.
Hon framhöll ingenting, som kunnat rättfärdiga henne, tvärtom omtalade hon med sträng noggrannhet hvarje ful tanke, hvarje ovänligt ord hon kunde påminna sig.
Det oaktadt kände sig fru Palmfelt lugnad.
Hanna hade visserligen felat mot några af etikettens regler, men detta var i hennes ögon af liten betydelse.
Hon kunde icke, oaktadt den strängaste granskning, finna något verkligt fult och ovärdigt i hennes uppförande, något för hvars skull hon behöft vara orolig för Bella.
-- Tack för din uppriktighet, -- sade hon vänligt, då Hanna slutat, -- jag visste ju att sqvallret öfverdrifvit.
Men du förstår, mitt barn, att jag bör ha litet reda på det inflytande, åt hvilket jag så oförbehållsamt anförtrott min flicka.
Etiketten är visserligen i och för sig en formsak, men så länge vi sjelfva äro outvecklade och utan erfarenhet, böra vi icke sätta oss till doms öfver rådande seder och bruk.
Bland kamraterna var det isynnerhet Jenny, som med missnöje och afund såg Bellas växande tillgifvenhet för Hanna.
De kunde aldrig rätt med hvarandra, de två, de drabbade ständigt ihop.
Jennys grunda, tanklösa natur var icke i stånd att uppfatta det sant originela och djupt reflekterande hos Hanna; hon tog det som råhet och som skrytsam öfverlägsenhet.
Hannas skarpa kritik åter eggades oupphörligt af Jennys ytlighet och hennes förkärlek för bjefs och moder.
De råkades sällan, utan att en mer eller mindre häftig ordvexling egde rum.
En dag, då Bella för illamående icke varit i skolan, sökte Jenny ett tillfälle att gifva
Hanna en snärt, som hon ej så lätt skulle glömma.
Hon upphann henne på hemvägen och följdes åt med henne ett stycke under betydelselöst pladder.
Slutligen sade hon liksom àpropos:
-- Vi tycka att Bella har blifvit sig så olik, så stygg och krånglig, sedan du kom till skolan.
Och vi tro alla, att det är ditt fel.
Hon såg mycket väl huru djupt hennes ord träffade, och hon njöt af att en gång få tala, utan att blifva motsagd af Hanna.
Denna gick tyst bredvid henne, en blick af förakt skjöt fram för ett ögonblick, men sedan blef hon djupt allvarsam och hörde knapt fortsättningen af Jennys anklagelse.
-- Bella var alltid så söt och vänlig förr, nu har hon blifvit ovänlig, som du, och bryr sig icke om sina gamla vänner.
Det är icke blott vi, som märkt det, alla menniskor säga, att Bella var mycket snällare förut.
Här skildes deras vägar, och då Jenny, liksom att förtaga verkan af sina sårande ord, med låtsad vänlighet sade: -- adjö, glöm icke bort mig! -- svarade Hanna blott: -- jag skall tänka på hvad du sagt.
Hemkommen, stängde hon omsorgsfullt dörren till sitt rum, kastade sig ned på en stol vid sängen och borrade hufvudet i kudden.
-- Jag ser det! -- utbrast hon passioneradt, -- mitt inflytande är skadligt för Bella.
Det är endast jag, som vinner på vår vänskap, hon förlorar, hon går nedåt.
Huru blind jag varit, som icke sett detta förr!
Som icke sett, att mitt kärlekslösa, hårda sinne måste göra också henne hård.
Att min misstro mot menniskorna måste göra också henne misstänksam och sträng; att min starka vilja måste förslafva henne.
Naturligtvis smittar det onda, och hon har förtroendefullt slutit sig till mig, utan att ana huru illa jag gjorde henne.
Bella min, du var älskad af alla, ända tills jag kom och gjorde dig stygg och hård!
Men är du det verkligen?
Jag har ibland tyckt, att du blifvit allt mera värd att hållas af; men hvad ser jag annat, än det bästa hos dig!
Opartiska ögon se klarare.
Din mor tänkte nog också detsamma, när hon talade om „det inflytande, åt hvilket hon så oförbehållsamt anförtrott sin flicka“.
Hon var orolig och sorgsen öfver, att du råkat fästa dig vid mig, som icke kunde hjelpa dig att bli god och snäll.
Kanske är det ej för sent ännu att göra allt godt igen.
Om jag kunde afstå från dig, undandraga dig mitt inflytande, så du fick utveckla dig fritt!
Jag kan nog, om jag vill.
Och jag måste, ack, jag måste ju vilja det, efter det är till ditt bästa.
Det blir ej lätt, . . . det måste ske så småningom . . . men Gud vare lof, att det ej är för sent!
Hanna behöfde tid för att rätt tänka sig in i denna nya tanke, men hon blef lugnare, ju klarare hennes pligt härvidlag framstod för henne.
Hon hade för en kort tid mottagit ett dyrbart lån och ville lemna det ifrån sig, rent och oskadadt.
För henne sjelf skulle Bellas vänskap bli ett minne; som sporrade henne att blifva god.
Den hade kommit till henne, liksom solstrålarne uppsöka en mörk och ödslig väg, och när den åter gick, skulle hon bevara återskenet deraf djupt inne i sitt tacksamma hjerta.
Hon uppsteg och skakade sorgen af sig med en beslutsam rörelse.
Nu var hon åter fullkomligt herre öfver sig sjelf.
När hon dagen derpå kom till skolan, kunde icke ens Jenny upptäcka något spår af sorg i hennes fasta och lugna ansigte.
Lyckligtvis nalkades examen, och flickorna begynte få brinnande brådska.
De trögaste af dem ville dock gerna få ett godt betyg och försökte genom stormande flit återtaga hvad de försummat under terminen.
Det blef icke tid för utfärder och sammankomster, ehuru vårvädret var förtjusande; hvar och en hade hufvudet fullt af de ziffror hon möjligen kunde få.
Hur det var, kände de försumliga bland flickorna en viss ängslan och samvetsqval vid tanken på, att numera endast ett år återstod af deras glada skoltid.
Under de förflutna åren hade de varit oftare lata, än flitiga, oftare håglösa, än intresserade, oftare oordentliga och likgiltiga för sitt arbete, än verkligt samvetsgranna.
Och när skolan var slut, gingo de ut med det sorgliga medvetandet att icke ärligt ha försökt sitt bästa.
Derför pluggades det med förfärlig ifver den sista tiden, och lärarne hade icke tillfälle till en enda anmärkning.
Lillis franska verber trillade som ärter ur hennes mun; Agnes årtal, som kostat henne ett grått hårstrå, efter hvad hon sjelf sade, fastnade på hvar sin spik i hennes hufvud, och Berthas examensskjorta erhöll ordentliga knapphål och icke alltför mycket hopsnörpade linningar.
Kort sagdt, allt var en enda täflan i alla möjliga dygder, och Bella tog Hannas tillbakadragenhet, som en yttring af den allmänna förtviflade fliten.
Hanna var glad öfver att få vara i fred för alla frågor och längtade blott efter den dag, då hon skulle få resa hem.
-- Hvad skola ni taga er för i sommar, flickor? -- frågade Bertha, då de en morgon stodo ute på gatan väntande att dörrarne till skolan skulle öppnas.
-- Jag kommer att vara i Hangö med mamma, -- sade Jenny Stenman.
-- Doktorn säger, att jag har bleksot.
-- Det är då ej att undra öfver, då du snör dig så oförnuftigt, sade Bella med en ogillande blick på Jennys smala, inklämda midja.
-- Förlåt, jag snör mig visst icke hårdt, -- utbrast Jenny hetsigt, -- jag kan få hela handen in mellan snörlifvet och kroppen.
-- Det skulle du få, om du också droge till dig, så du vore smal som en alnsticka.
Kroppen är ju elastisk, vet jag! -- Och Bertha spände med välbehag ut sina kraftiga lungor och gjorde några gymnastiska svängningar med sina runda, starka armar. -- Tacka vet jag, att kunna sprätta med hvar fena utan att vara inklämd i dessa välsignade burar!
Hvart reser du, Bella?
-- Vi skola vara på vårt kära Fågelvik, -- svarade Bella. -- Jag skall arbeta i hushållet och hjelpa mamma med trädgården.
-- Skola vi icke göra en fotvandring? -- skrek Bertha förtjust. -- Hvem kommer med?
-- Jag! -- ropade några ur skocken.
Aina Berg och Bella hade smått funderat på att vandra till Karis Lojo och helsa på Verna Sommar, de voro genast med om saken.
Alma Brennlund och Lilli Enestam gåfvo halfva löften, de tänkte med en viss ängslan på obeqväma skor och ändlösa dammiga vägar.
-- Än du då, Hanna? -- frågade Bertha. -- Jag vill gerna ha dig med.
-- Kan icke, -- svarade Hanna kort.
-- Åh prat, nog kan du!
Hvad skulle hindra dig?
-- Mitt arbete.
Jag skall hjelpa mamma med renskrifningen.
Nu öppnades dörren, och skaran stormade in.
De nya sommarplanerna upptogo mångas tankar, så läsningen gick som den kunde den dagen.
Hanna och Bella följdes som vanligt åt hemåt, och Bella tyckte sig nu för första gången märka en viss köld från Hannas sida.
Hon trodde, att hon misstog sig och fördubblade sin vänlighet, men Hanna blef blott fåordigare och trumpnare, ju längre de talade.
-- Jag kommer hem med dig en stund, -- sade Bella, när de skulle skiljas.
-- Jag kan lexorna och tycker det är så länge sedan jag varit hos dig.
-- Kom, om du vill, -- sade Hanna likgiltigt, -- men jag måste läsa.
De gingo in i Hannas rum, en torftig liten kammare med urblekt kretonne på möblerna, spruckna tapeter och simpla trasmattor på golfvet.
Allt var tarfligt, men snyggt, och luften var oklanderlig.
Bella aftog hatt och tröja, slog sig ned vid fönstret och funderade huru hon skulle kunna muntra upp Hanna.
-- Jag tänker sy mig en reformdrägt i sommar, -- började hon.
-- Det skall väl du också?
Tycker du ej att mörkblå kretonne vore bra?
Med bluslif, sjömanskrage och en kort, veckad kjol?
Hanna svarade ej.
Hon hade framtagit sina böcker och gjorde sig i ordning att läsa.
Hon förhärdade sig mot det goda och glada i Bellas närvaro och önskade blott, att hon ville gå derifrån.
-- Och så skall jag sy knapphål i min underkjol, så den kan hakas fast vid lifvet.
Jag tänker ha bara en, ser du, för jag skall ju ha varma byxor i samma färg, som klädningen.
Så har Verna Sommar.
Tycker du ej det är bra?
-- Jo, -- sade Hanna, och hennes röst lät otålig.
Bella märkte det och steg upp för att gå.
-- Du är trött och tankspridd, -- sade hon vänligt, -- Jag skall ej störa dig längre.
Men det förefaller mig så rysligt länge sedan vi fått tala riktigt med hvarandra.
Hon tog sin hatt.
-- Se der kommer brefbäraren tvärs öfver gatan.
Jag undrar om du får bref, jag är så nyfiken.
Kort derpå stack tjensteflickan in ett bref. Hanna såg på stilen, den var främmande.
Hon öppnade brefvet med en viss förvåning, det var så ytterst sällan hon mottog bref från andra, än sin mor.
Medan hon läste, flög en plötslig blekhet öfver hennes kinder, och ett drag af oro lägrade sig kring ögonen.
-- Hvad är det, Hanna? -- utbrast Bella skrämd. -- Väl icke något ledsamt?
-- Man skrifver, att min mor är mycket sjuk och att jag bör komma hem genast.
Jag reser med eftermiddagståget.
Vill du säga till derom i skolan.
-- Det skall jag.
Ack, Hanna!
Bellas ton uttryckte ett så innerligt medlidande, att Hanna skulle ha velat sluta henne i sin famn och kyssa de kära, oroliga ögonen.
Men hon betvang sig och nickade blott tacksamt.
Så begynte hon med stor hast ordna sina saker för hemresan.
Det behöfdes eftertanke för att veta hvad hon skulle ha med för sommaren, och hvad hon skulle lemna qvar till hösten.
Bella hjelpte henne.
De voro tysta, begge två; Bella af hänsyn till vännens oro, och Hanna i känslan af en dubbel sorg, som väntade henne.
Bella följde henne med beklämdt hjerta till tåget.
Hvad skulle hon ej gifvit för att få slå sina armar kring hennes hals och snyfta ut sitt innerliga deltagande?
Men Hanna var så tyst och nästan afvisande, hon tyckte ej om någon påflugenhet.
Bella lofvade skrifva en gång i veckan, men hon kunde ej förmå Hanna att lofva detsamma.
Och Hannas afskedskyss var så sval, hennes blick så förströdd, att Bella kände bittra tårar stiga upp i halsen.
Men hon sväljde dem med en sträng förebråelse mot sig sjelf: -- stackars Hanna, hur skulle hon nu kunna tänka på mig?
Tåget rullade bort, och Bella fick ej ens en afskedsblick ur kupéfönstret.
Julisolen brände klar och het den trånga kammare, der Hanna Rappe satt lutad öfver sitt arbete, en klädning åt postmästarinnans lilla dotter.
Hennes blickar flögo längtansfullt ut genom det lilla fönstret till den aflägsna skogen, der hon så gerna sökt svalka.
Men arbetet brådskade, och hon kunde icke medföra symaskinen till skogen.
Tankarne arbetade ostörda.
I dag var det två månader, sedan hon lemnade skolan och kamraterna.
Vid sin hemkomst fann hon modren döende.
Hon fick icke göra annat för henne, än sakta smeka den matta handen, jemka om kuddarne och fukta läpparne med friskt vatten.
Och dock mottog hon så oändligt mycket under dessa korta ögonblick: den sista glöden af en kärlek, fordom varm och stark, men som förkolnat under lifvets kyla.
Hennes mor var sig så olik, -- o, huru ljuf hon var!
Den trötta blicken följde henne, hvar hon gick i rummet, den talade om hennes kärlek, den bad om förlåtelse.
Och Hanna satt timme efter timme vid hennes sida, insupande med törstande hjerta den moderskärlek, hon aldrig fått smaka.
Hvarför kom den så sent?
Men Gud vare tack för att den ändtligen kom!
Blott en gång framskymtade den forna mörka blicken och det bittra tonfallet.
Det var då posten medförde det vanliga penningebrefvet, hvilket Hanna icke fort nog hunnit gömma.
Hennes mor drog henne till sig och hviskade med möda: -- lofva mig, att du aldrig använder dessa penningar för egen del!
Lofva mig att hellre svälta, än köpa bröd för dem! . . .
Då Hanna med allvarlig röst gaf henne detta löfte, blef hon åter lugn, och ögonen återtogo sitt milda, kärleksfulla uttryck.
Sedan kom döden, den underfulla, högtidliga afskedsstunden.
Hannas hjerta skälfde ännu vid tanken på den tomhet, som lägrade sig kring henne, när hon såg blicken slockna i de kära ögonen och kände handen kallna i sin.
Hon tyckte sig mogna med ens till en fullvuxen qvinna, lösryckt som hon var, från sin barndoms stöd.