Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hvad behöfde han veta det, när ni inte gjorde det, när ni förlofvade och gifte er med honom?
— Just därför ville jag, att han skulle veta, hvilket inflytande ni haft öfver mig och att ni var skuld till att jag hade en erfarenhet af lifvet, som en så ung flicka som jag inte behöfde haft.
Ni talade om den kyssen ni stal!
Ni skröt med den!
Ni anar inte hur den bränt mig!
Hur det pinade mig, att den första kyss jag fått, var en sådan.
— Det har jag inte glömt — det kan jag icke glömma!
— Åh fru Louise!
Har ni varit ond på mig under alla dessa år och jag som trott, att vi voro de bästa vänner i världen!
Ni säger ju själf, att ni inte älskade mig, då var ju ingen skada skedd.
Man får väl inte vara så nogräknad.
Herre Gud, lite kurtis, en kyss!
— Jag vet inte, om andra taga det på samma vis som jag, men jag har alltid ansett, att det gifves en själens kyskhet, som man inte får oskära.
Det var en lek för er, men en grym orätt mot mig.
— Jag förstår inte — — —
— Nej, det vet jag och därför förstår jag knapt hvad det är, som drifver mig att tala med er som jag gör.
Men det har väl bränt mig på läpparne alla dessa år och nu måste det ha luft — det är som om det inte vore jag själf som talade — det är som om vi haft detta samtal förut — som om jag visste hvad ni skulle säga, innan ni sagt det och hvad jag skall svara, och ändå drömde jag inte om att röra vid det förflutna, när ni kom till mig för en halftimme sedan.
Men skuldsedeln, som ni så ögonblickligen lofvade att infria, alla de minnen den väckte — och när ni så ville börja, där ni slutade, försökte att kurtisera hustrun som ni kurtiserat den unga flickan, så föll tanken på att ni värkligen står i skuld till mig.
— I skuld, jag, hvad menar ni?
— Är det inte en skuld att ha lättsinnigt lekt med det man aldrig borde leka med!
Jag vet icke, hvilken religion det är, hvars prester aldrig uttala den Högstes namn utan inne i det aldra heligaste på årets största högtidsdag!
Förstår ni då inte, att så bör man framhviska ordet kärlek och ej som ni och edra likar bära det på läpparne och minutera ut det till flammor och fantasier för en dag eller en timme eller en sommar!
— Louise för all del!
— Och sedan, när den stund kommit, då en ung flicka hör det från en mun, som ej lärt att ljuga, och det uttrycker hvad hjärtat djupast känner — då språket är ju så ömkligt fattigt, då är det samma ord, som ni profanerat, som ni uttalat fåfängligt för att tjusa, för att dåra.
Hennes röst skälfde af rörelse, då hon fortsatte:
— Det är ni, som är skuld till, att den första erfarenhet, jag fick af lifvet, var en erfarenhet af falskhet och lättsinne.
Kommer ni ihåg den hälsning, ni skickade mig genom min bror?
»Säg din syster, att jag aldrig i sex veckor varit till sammans med en ung flicka, som ingenting haft att ångra.»
Jag var inte nog naiv att inte tycka hälsningen vara oförskämd, men tillräckligt naiv för att sörja öfver den.
Jag förstod då hvad ni och edra känslor voro värda.
— Jag menade det aldrig så.
— Nej, ni menade aldrig något.
Och sedan när min man kom —
— Så förlofvade ni er med honom.
— Nej, nej, det dröjde länge, mer än två år.
Jag älskade honom, men vågade ej säga ja, därför att minnet af hvad ni sagt mig och jag hört, stod emellan oss; hur kunde jag veta om jag värkligen var botad efter allt det söta gift, ni hviskat i mitt öra, om jag riktigt vaknat upp efter det myckna, som förvirrat mitt hufvud och mitt hjärta — Och slutligen därför, att jag ej vågade tro på honom, han kunde ju också ha slagit vad med en vän, att han skulle få mig kär i sig — som ni gjort.
Ah, nu har jag sagt det och det har lättat underbart och ändå inser jag så väl, att ni ej förstått mig utan att det är som om jag talat till er på ett främmande språk, som ni ej mäktat fatta.
Ni nämde nyss om att se med andras ögon, jag ser mig nu med edra, och förstår, att ni tycker, att jag är öfverspänd, isynnerhet när ni jämför mig med unga damer, i den krets ni tillhör, där kurtis och flirtation höra till ordningen för stunden.
Men vi får komma ihåg, att jag var ett barn och att man bör handskas varligt med bräckliga ting och att jag nu är en kvinna, som älskar och vördar det heliga!
— Ni har fått strängar att vibrera inom mig, som jag trodde hade för länge sedan upphört att ljuda, som jag ej visste funnos till, sade han hastigt och afbrutet.
Hon strök handen lätt öfver pannan, det var som om hon vaknat från en plågsam dröm.
— Förlåtit Er, svarade hon sakta, det tror jag, att jag har gjort för länge sedan, alltsedan jag förstod, att inte alla kyssar behöfde likna den ni stal, att inte all kärlek var sådan som er.
Men jag vet säkert, att jag förlåtit er nu, sedan jag fått säga er, hvad jag sagt nyss.
Nu känner jag som om vi vore kvitt!
— Ni får inte glömma det, som gifvit anledning till denna uppgörelse, er skuldsedel, sade hon med ett fint småleende.
Ni kan rifva sönder den, fast den inte är infriad, det fins värkligen skulder, som inte kunna betalas.
— Nej låt vara, låt mig få behålla den som ett minne af denna stund och af er.
Den kan ju också tjäna mig som en varning att hädanefter akta mig för att sätta mig i en dylik skuld.
Håll ord.
Han böjde sig ner öfver hennes hand och kysste den.
Så ännu djupare, efter pappersbladet som låg framför dem på den mörka, persiska mattan.
Han tog hastigt upp det och lade det i bröstfickan på sin rock.
När hon såg upp, var han borta.
ETT BESÖK.
Familjen var samlad kring frukostbordet på den öppna, stora verandan, som vette åt parken och sjön.
Baron Tigersvärd satte ifrån sig kaffekoppen och sysslade med postväskan, som nyss blifvit inburen.
— Är det något bref till mig? — frågade Siri.
— Nej, bara ett till mamma från Upsala och ett till mig, ja naturligtvis det vanliga brefvet från Lars till Elisabeth, det lägger jag under hennes tallrik, svarade fadren och tog upp sitt bref.
— Det var mig en förskräckligt bekant stil.
Jag känner den där sirliga utanskriften och de vackra slängarne.
Men hvem är det, som skrifver på det viset?
— Sådana raka, stela bokstäfver, utbrast Edla, yngsta dottern, i det hon tog upp sin lorgnett och betraktade utanskriften med forskande blick.
— Gif hit, ser man på, nyfiken, som alla fruntimmer!
— Ah, det är jag visst inte, men pappa öppnar aldrig sina bref och ser efter från hvem de äro, utan funderar så länge på hvem de kunna vara ifrån, att man värkligen börjar bli lite intresserad.
Modren hade suttit så fördjupad i läsningen af brefvet från sonen, att hon ej lagt märke till den lilla skärmytslingen mellan far och dotter; nu, då det vardt alldeles tyst, såg hon upp.
Uttrycket i hennes mans ansikte måtte frapperat henne, ty hon frågade hastigt:
— Det är väl ingenting ledsamt, Sten?
Det är bara att jag måste resa till Sjövik redan idag, jag har angelägna affärer där.
— Var brefvet från förvaltaren?
— Nej, det var inte hans stil, inföll Edla, innan fadren hann svara.
— Skall du redan i dag fara till Sjövik, du trodde ju, att du kunde vänta till nästa vecka.
Och just nu, när Elisabeth har kommit och när vi kunna vänta hem Lars hvilken dag som hälst.
— Ja, det kan inte hjälpas.
Hör du Hedvig, det hvita gästrummet är väl i ordning, vi få besök.
Det var bref från kusin Svante, han kommer hit i morgon och stannar här några dar.
— Och då reser du bort?
— Ja, jag måste.
Du kan läsa, hvad
Svante skrifver, här är brefvet!
Baron Tigersvärd talade mycket fort och såg något generad ut.
— Tänker pappa resa ifrån oss och lämna oss ensamma med den odräglige farbror Svante? frågade Siri.
— Kära barn, inföll modren lite pikant.
Pappa har så angeläget att uträtta på Sjövik, därför att farbror Svante kommer.
Så gjorde han för tre år sedan också, då reste han till Stockholm.
— Hvad är det du säger för något?
Var jag i Stockholm sist han var här, mins du inte hur han plågade mig?
— Jo, nog var du i Stockholm, åtminstone sex dagar af de sju.
Kommer du inte ihåg det Ulla?
Och friherrinnan vände sig till sin syster, fröken Holtenstern, som slagit sig ned i en af korgstolarne och satt och studerade Posttidningen.
— Jag hörde inte, hvad det var frågan om.
— Jo, Svante Tigersvärd kommer hit i morgon och Sten tänker resa i dag till Sjövik för att bli borta under hela besöket, förmodar jag, och nu disputerar han med mig om, att det inte var samma historia sist Svante var här.
— Det har han rätt i.
Då reste han till Stockholm.
— Ser du Sten!
— Ja, det hör inte hit.
Jag kan inte stå ut med honom.
Nu trodde jag att vi voro fria från hans besök, eftersom han inte varit här på två år.
— Jo, jag tackar, du vet väl hur släktkär Svante är.
— Jag borde anat oråd, när jag såg de där slängarne på utanskriften, riktiga spindelväfvar.
Jag reser om en halftimme.
— Mig skall han då inte genera, jag tänker inte låta störa mig, utbrast Edla.
— Baron Svante ansågs i min ungdom vara mycket begåfvad, sade moster Ulla.
— Då hade man bra små pretentioner den tiden.
Går du redan pappa?
— Ja, jag skall ge några order, innan jag reser.
Se här ha vi Elisabeth!
Goddag min flicka!
Nu får du höra en nyhet, som du nog blir glad öfver, du beklagade ju häromdagen, att alla original försvunnit ur världen.
Du får snart se ett exemplar.
— Hvad för ett exemplar, farbror?
Den vackra flickan, som kommit ut på verandan, var Elisabeth Krona, fidekommissariens fästmö, som var på besök hos sina blifvande svärföräldrar.
Hon höll i ena handen en färglåda, i den andra en uppspänd duk med en påbörjad skizz, hon hade synbarligen varit ute och målat.
— Farbror lille, misstyck inte, att jag försummat mig igen!
Jag satt nere i hagen för att få morgonbelysningen in i mitt utkast och så glömde jag rakt af tiden.
Jaså farbror är redan borta.
Godmorgon söta tant och förlåt!
— Kära du, det gör ingenting alls, vi ha ju vår härliga frihet!
Men i morgon får du allt lof att passa på.
Jaså, kanske han inte är här till frukosten.
— Hvem, Lars?
Han kan inte komma förr än om ett par dagar.
Där har du ett bref under tallriken.
Elisabeth hade gått fram till moster Ulla och hälsat godmorgon.
Nu satte hon sig på sin plats och slog i kaffe åt sig.
— Jag läser Lars’ bref sedan.
Får jag höra hvad originalet skrifver?
Läs tant lilla!
»I morgon vid tolftiden är jag hos er, jag kommer till Oskarshamn klockan nio och vill ingalunda besvära några af Torpaboarne att möta mig vid båten, låt bara hämta mig.
Broder Sten, du skall inte vara mig till mötes, du finge i så fall fara hemifrån vid sextiden och det är bra tidigt.
— Hvad han känner pappa lite, som ens kan tänka sig, att något sådant skulle falla honom in!
— Jag önskar, att det inte häller fölle pappa in att resa bort.
»Din son Lars, som väl vid det här laget är hemma, näns jag ej besvära, det är synd att taga honom från hans charmanta fästmö.
— Tack, farbror Svante!
— Den där frasen var så lik farbror Svante, han är så fasligt högromantisk, utbrast Edla.
— Nå, hur låter det vidare?
»Jag räknar således inte på, att någon skall vara mig till mötes, inte engång lilla Edla.»
— Ah mycket förbunden, lilla Edla har allt annat att göra.
— Nå, han säger ju också, att han inte väntar det.
»Hälsa din rara
Hedvig att hon ej får göra några anstalter för mig utan ha det precis som vanligt, ej låtsa det ringaste om mig, jag har inga pretentioner.
Skall du resa bort till någon af gårdarne, så låt inte mig hindra.
— Nej, det har han då inte gjort, Gud nåde oss så visst.
— Det där brefvet låter ju förskräckligt humant och anspråkslöst, kära tant, inföll Elisabeth.
— Ja inga pretentioner, sade Siri, jag mins, hur det var sist.
— Dricker han brunn? frågade moster Ulla i en olycksbådande ton.
— Ja, Marienbader som vanligt, skrifver han, han tar sig en timmes motion, morgon och afton.
— Nå, det gör han rätt i, då få vi vara för oss själfva, inföll Elisabeth.
— Kära barn, du känner inte Svante Tigersvärds promenader och brunnsdrickning, du talar i fåvitsko.
Det var åter faster Ulla, som spelade olycksprofet.
— Jag undrar, om vi äro de enda, som bli hemsökta?
— Nej, han ämnar sig också till några Sörmländska egendomar, till Stjernbergs och Wedenhjelms.
— Det är hans vanliga route.
— Nå Elisabeth, hvad säger du?
Är du inte glad?
Baron Tigersvärd hade kommit in.
Han bar sin regnrock på armen och såg resfärdig ut.
— Jo, jag tycker inte det det skall bli tråkigt alls, det är alltid roligt att råka något ovanligt.
Bara han reser innan Lars kommer!
— Sen I det flickor!
Elisabeth är den enda förståndiga af er allesammans, ni andra, mamma och moster Ulla inbegripna, ha sådana besynnerliga fördomar.
Sa’ du något Ulla?
— Nej, jag bara hostade.
— Ja, du har också satt dig midt i draget.
Du är alltid snäll Elisabeth lilla, Svante blir nog förtjust i dig.
Du egnar dig ju åt honom, så att han får det lite trefligt.
— Ja farbror, jag lofvar, att jag skall vara prinsessan med lindormen, som uppoffrar sig för att rädda de andra jungfrurna.
— Åh, vår lindorm lär inte nöja sig med ett offer.
— Adjö med dig Hedvig lilla, jag kommer igen snart nog, hoppas jag.
När, vet jag inte så bestämdt, men du skrifver väl till mig och talar om, hur ni ha det.
— Jag förstår, du vill veta, när Svante reser, du kommer inte hem förr.
Men hvarför reser du redan i dag Sten?
— Därför, att det vore så oartigt mot Svante, om jag reste i morgon, och jag vill inte vara ovänlig.
— Jaså, det är därför.
Men nu är det tid att jag ger mig af. Adjö Ulla, adjö flickor, lycka till, mycket nöje!
Och baronen rusade nerför trappan.
Väl uppe i vagnen viftade han åt sin hustru, som hotade honom med pekfingret, där hon stod vid fönstret.
Dagen därpå vid tolftiden gick friherrinnan ut på verandan och såg nedåt allén, som ledde till hufvudbyggnaden.
— Flickor, nu kommer vagnen, ropade hon inåt rummet och skyndade ner för trappan för att taga emot den väntade gästen.
Flickorna kommo efter i största hast.
Ulla kom långsamt gående från parken.
— Det är fasligt genant med pappa, jag är säker på, att Svante blir stött.
— Vi få säga att vi vänta honom hem hvilken stund som hälst, det går inte an att låtsa som om Sten tänkte bli borta hela tiden, sade moster Ulla, som hade en liten svaghet att vilja styra och ställa för hela familjen.
Nu körde vagnen fram och stannade framför trappan.
— Välkommen kusin Svante! sade friherrinnan.
En lång, mager äldre man med tunnt gråsprängdt hår steg försiktigt ner från den höga jaktvagnen och ’kysste sin värdinna på hand.
— Hur står det till min älskvärda kusin?
— Tack bra, hur har Svante haft det sedan sist?
— Åhjo så där.
Det aldra sista har inte varit bra, jag menar färden hit.
— Var det svårt på sjön?
— Nej, det var värre på land, edra vägar här nere i Småland äro förfärliga, backe upp och backe ner, och när det så är dåliga fjädrar på vagnen, så käns det i ryggen.
— Jag skickade jaktvagnen.
Svante tyckte sist, att man satt så illa i droskan.
— Ja, det gör man också, man sitter för lågt, jag hade ondt i knäet flera dagar efteråt.
Sten borde skaffa sig bekvämare åkdon.
Se där ha vi Siri, goddag min flicka, du ser ut som en riktig rosenknopp!
Baron Svante böjde sig ner och kysste den unga flickan.
Och Edla, hvad du vuxit!
— Får jag presentera för dig vår blifvande svärdotter, Lars’ fästmö.
— Så roligt att råka fröken Krona härnere, jag var bekant med frökens salig far.
Elisabeth sträckte fram sin hand, hon ansåg det var tillräckligt, då hon så nyss blifvit presenterad.
Men det tycktes ej vara Svante Tigersvärds mening, ty han kysste Elisabeth som han kysst Siri och Edla.
— Så där hälsar jag alltid mina unga kusiners fastmör!
— Stackars flickor, tänkte Elisabeth.
Det var för otäckt, att han ville kyssas, det hade hon ej tagit med i beräkningen, när hon gladt sig åt att råka ett original.
— Och så lägga vi bort titlarne!
Jag säger Elisabeth och får heta farbror Svante, inte sant?
— Ja visst, mycket gärna, och Elisabeth drog sig i detsamma lite undan, hon tyckte, att hon redan fått dukyssen och att det kunde vara nog med en.
— Välkommen baron Tigersvärd, ljöd det bakom dem.
Det var moster Ulla, som började bli lite stött öfver att han ännu inte hälsat på henne och som på så sätt gjorde sig påmint.
— Åh fröken Holtenstern, jag faller på knä för mitt ungdoms ideal, och baronen kysste henne på hand utan att riskera något knäfall.
— Bär upp baron Tigersvärds saker på hvita gästrummet, sade friherrinnan till betjänten.
Så, nu gå vi upp!
Jag tror, du skall tycka om att bo i hvita rummet, det ligger åt öster.
— Ja tack, jag är nöjd med hvad som hälst, jag har inga pretentioner.
Jag vill bara tillbringa ett par dagar i all enkelhet i fred och ro med min familj, som jag försummat så länge.
Jag blef allt mycket förvånad, när jag af kusken hörde, att Sten är bortrest.
— Han reste bara till Sjövik.
Det var mycket tråkigt, att han var tvungen att fara just nu, men du skref ju, att han inte skulle genera sig — — —
— Ja visst, det är ju en façon à parler.
Inte inbillar man sig, att man skall bli tagen på orden.
Nå, jag får väl vänta ut honom.
Han brukar ju inte vara där mer än några dar.
Vet du, jag var riktigt orolig i morgse, när ingen af familjen mötte vid ångbåten, jag trodde, att något händt.
— Du nämde ju, att du inte väntade, att du inte ville —
— Nåja sådant skrifver man alltid, men nog vill man och nog blir man nedstämd, när man gjort en lång resa och inte vid framkomsten mötes af ett enda bekant ansikte.
Ja, du vet, kära Hedvig, att jag är uppriktig och säger min mening, fast jag är en gammal före detta diplomat och hofman.
Jaså, du har dukat upp frukost för mig.
Te och kaffe, nej det får jag inte se åt, jag dricker ju brunn, jag får be om ett glas portvin och ett par kakor i stället.
— Genast!
Siri lilla, portvin och kakor.
— Apropos hvar är Edla?
Kom hon inte upp med?
Jag tycker om att se er alla omkring mig, när jag engång är här.
— Du får ursäkta Edla, hon har så mycket att göra, hon läser på studentexamen.
— Hvad skall det nu tjäna till?
— Edla har godt hufvud och önskar studera.
— Studera!
Studentflickor, det är en riktig styggelse.
Gud bevare oss väl, pincenez och reformdräkt och stora skodon och nystafning och Verdandi och okvinlighet och — —
— Edla behöfver inte bli okvinlig därför att hon vill arbeta och skaffa sig en värksamhet, tvärtom.
Friherrinnan talade med eftertryck.
Det var hon, som uppmuntrat Edla i sin föresats att vilja studera, fadren hade varit emot det.
Han »hade Gudskelof tillräckligt för att kunna försörja sina döttrar och ett par mågar med, om det behöfdes.»
Men hans hustru hade hållit i sig, och som han i viktiga fall alltid lät sig ledas af henne, hade hon och Edla slutligen fått sin vilja fram, och baron Svante rörde därför vid en ömtålig sträng, då han sade:
— Jag skall tala ett förståndigt ord med flickan, så att hon låter de där befängda idéerna fara.
— Bry sig inte om det, Svante, det tjänar ingenting till.
Edla vet, hvad hon vill.
— Åh, var inte rädd, kära Hedvig, jag skall nog göra det på ett fint sätt.
Ska’ det vara en pris, fröken Ulla?
Han tog långsamt fram den stora snusdosan och knäpte på locket.
— Nej, jag tackar, jag snusar inte.
— Inte, det är synd, det är en njutning mindre här i lifvet.
Jaså, här ha vi vinet, nej Siri lilla, inte de där färska kakorna, har Siri inga gamla att bjuda på?
— Jag tror inte, vi bakade igår.
— Var snäll och se efter, jag får vara försiktig och sköta min diet.
Lite, men ofta, säger doktorn.
Jag äter fyra frukostar nu för tiden, fröken Holtenstern.
— Det måtte vara besvärligt att resa bort, när man måste hålla en sådan sträng diet, svarade moster, som hade lika höga tankar om sin diplomatiska förmåga, som någonsin baron Svante.
— Åh nej, det är inte så kinkigt, jag säger bara till, hur jag brukar ha det, och då låter det ju så lätt arrangera sig.
— Kanske farbror vågar sig på skorpor, så skall jag hämta några, de bakades i måndags, sade Elisabeth, som helt tyst suttit och betraktat gästen.
— Det var en präktig idé, det förtjänar du en kyss för, min flicka lilla!
— Man får så sällan hvad man förtjänar här i världen, och Elisabeth smög sig behändigt undan den tilltänkta omfamningen och sprang ut ur rummet.
— Det är en förtjusande flicka, Hedvig, sade baron Svante och kastade en slängkyss efter henne, délicieuse!
Herre Gud, om man vore tjugo år yngre!
— Ja det vore nog roligt i allmänhet, men önskar Svante det för att kunna göra en eröfring i Elisabeth, så tror jag att inte engång det skulle hjälpa.
Hon är så fästad vid Lars, att inte ens en sådan erkänd kurtisör som Svante skulle kunnat locka henne!
— Åh hvem vet, hvem vet, vore man ung!
Baron Svante hade värkligen varit en stor kurtisör i sina dar och varit särdeles lätt antändlig själf.
Han hade haft en ståtlig, elegant figur och hans fulhet hade snarare varit intressant än tvärtom.
Nu med de några och sexti åren, den torra, stela figuren och det finniga ansiktet utgjorde hans gammalmodiga galanteri och föråldrade kurtis de unga flickornas fasa.
Han hade ännu sina »flammor», sina »svärmerier», sina »ideal» och trodde själf att han skulle varit oemotståndlig, om han blott varit något yngre, ja ibland trodde han på fullt allvar, att han ännu var det.
— Tack min lilla fé, Elisabeth tillåter väl, att jag säger lilla fé, det kallade jag alltid grefvinnan Hernsköld för, och Elisabeth har ett sådant märkvärdigt tycke med henne, hon var den mest firade skönheten vid Karl XV:s hof, Elisabeth har kanske hört talas om henne?
— Ja, det har jag visst, det var min mors syster.
— Ja, det är sant, hvar hade jag mina tankar!
Det var nog troligt, att baron Svante vetat af det och sagt det med afsikt för att komma fram med en förtäckt artighet, ty i sådana fall var han värkligen hofman och han kunde adelskalendern på sina fem fingrar.
— Så nu får jag gå upp på mitt rum och göra lite toalett, jag kommer snart ner igen.
— Nu börjar det!
Hvad säger du Elisabeth?
Elisabeth satt helt slagen med skorpkorgen i knäet.
Ja, det blir allt svårt, om det skall räcka länge.
Det värsta är, att han vill kyssas.
— Nå dieten då och alla hans idéer och hans anmärkningar.
Hvad pappa har det skönt och bra! utbrast Siri.
— Han tog pappas frånvaro ganska lugnt, men det var väl därför, att han blef alldeles betagen i Elisabeth.
Tant Hedvig, jag vill inte kyssa honom.
— Det behöfver du inte, han kysser dig.
— Men det vill jag häller inte.
Och inte behöfva vi alla uppoffra oss samtidigt.
Kunna vi inte ta honom turvis?
— Jaså, du har uppgifvit den där vackra tanken, prinsessan med lindormen?
— Ja, det kan man inte stå ut med.
Vi kunna ju egna oss åt honom en timme hvar, utom vid måltiderna, då vi ju alla äro samlade.
Jag skall spela bräde med honom i afton, så kan du Siri ta honom i morgon bittida, då jag målar.
Tror tant att vi kunna räkna på Edla?
Hon och Svante drabba alltid tillsammans.
— Jag kan också ta honom ett par timmar, sade moster Ulla högtidligt.
— Ack kära du, det är onödigt besvär att försöka arrangera något, det åtager sig Svante själf.
Tyst, jag hör honom i trappan!
— Det var en kort toalett, utbrast Elisabeth med en tragikomisk suck.
Jag som trodde, att han var fåfäng!
Friherrinnan hade haft fullkomligt rätt i att gästen skulle arrangera allt själf.
— Jag ser att det är dukadt på verandan, äta vi middag där, sade han, då han kom in.
— Ja, om sommaren intaga vi alla måltider i fria luften.
— Kära Hedvig!
Det får du allt vara snäll och ändra, medan jag är här.
Jag tål inte att sitta ute, det blåser så kallt från sjön.
— I dag är det ju fullkomlig vindstilla och minst tjugofem grader, farbror Svante!
— Har Siri reumatism?
— Nej Gudskelof.
— Nå var då glad för det.
Således lagar du ju, kära Hedvig, att Carlstedt dukar i matsalen.
Där är ju också mycket trefligare.
Efter en halftimme var förändringen skedd och betjänten kom in och anmälde att middagen var serverad.
Baron Svante bjöd sin värdinna armen och förde henne in i salen.
I förbigående stängde han verandadörrarna.
Antingen märkte
Edla det inte eller också ogillade hon hans tilltag, ty hon öppnade dem åter.
— Nej, det får jag undanbe mig lilla Edla, inte något drag.
— Men det är ju inte något drag, vi kunna väl inte kväfvas häller.
— Hur kan Edla vara så barnslig och tro, att det inte drar, när de gå i handkammardörren.
Du borde tacka mig, som räddar er allesammans från att få tandvärk.
Modren blinkade åt Edla, som bet sig i läppen och teg.
— Stufvade aborrar!
Nej tack, det vågar jag mig inte på.
Jag höll på att stryka med en gång på ett aborreben.
Jaså, du har fiskpudding också, då tar jag det.
Men inte något smält smör, för all del.
Hvad tänker du på Hedvig, smält smör för mig, som dricker brunn!
— Det trodde jag var tillåtet.
Saltgurkor?
— Ja, vi ha alltid gurkor till köttet.
— Det får jag inte se åt.