Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedermera kunna utländska capitaler inflyttas i vårt land, mot lindrigare ränta än den här gångbara.
Då kan man taga i öfvervägande de många, dels här, dels i allmänt tryck yttrade önskningar och förslager, att PrivatBank-systemet här, likasom i andra Länder, må uppkomma, hvarigenom de större och mindre Capitalisterne blefvo satte i verksamhet, att med sin förmögenhet biträda Industrien, att bedrifva upp-och utlåningsrörelse för myntets lifliga circulation och att utställa egna noter, hvilka, löpande i och underlättande bytesrörelsen, inlösas vid anfordran med mynt och sålunda bibehålla sitt värde.
Jag är öfvertygad, att, om desse etableras efter en förståndig plan, med Konungens Nådiga bifall, i en. efter behofvet lämpad scala, med. afpassade statuter och garantier mot underslef och missbruk, de kunna blifva af välgörande följder.
Actier uti en dylik PrivatBank och dess Obligationer, blifva räntebärande papper att förvara och att an-, 9S Den 6 J u 1 i i f. ra. vända vid förefallanda behof.
Jordbrukaren kan d3 möjligen också öppnas tillfälle bos PrivatBanker belåna sine inteckningar, må hända äfven sin spanmål.
Jag tror äfven, att spanmålshandel då får mera liflighet och blir underkastad mindre omvexlande priser, nu en följd af bristande capitaler, att köpa både vid missväxter och vid ymniga skördar.
Tillfället medger icke nu, att utveckla detta allt i detalj, men de allmänna drag, under hvilka jag redan framstäf saken, torde likväl upplysa om fördelarne af myntbestämningen, så vida de rätt begagnas.
Myntbestämning är grunden för en påföljande Realisation.
Man har invänt, att silfret dervid skulle gå ur landet, likasom .efter 1776 och 18o3 års Realisationer.
Men utom det, att icke klarligen är bevist, att så skedde, tror jag man dervid förbiser, att Sveriges cultur nu står på en vida högre ståndpunkt än då, och att man nu, för högst billiga priser, köper de handelsvågen då så mycket betungande varu-artiklarne, socker, bomull och caffe m. 111.
En större export af silfver kan dessutom icke komma i fråga såsom en följd af myntbestämning, utan endast af Realisationen; och i afseende på den sednare, delar jag icke deras öfvertygelse, som anse en myntbestämning utan betydenhet, så framt ej silfverutvexlingen börjar korrt derefter, ty be - Den 6 Ju lii f. m.
99 ståndet af den förra hvilar icke blott på den sednare.
Den har, i min tanka, tillräckliga garantier i Konungens sanction och i de under tiden ofelbart tillväxande resourser, hvaraf följer, att kommande Ständer icke förmå af egen kraft den ändra eller upphäfva.
Så snart ett väl etableradt system för pri vat-creditrörelsen och penninge-circulation är kommit i gång, är i öfrigt en större export af silfvermynt vid något tillfälle utan betydenhet.
Bristen för ögonblicket af penningar fylles genom creditpapperen, och silfret återkommer sedermera i betalning för våra exporter.
Af creditrörelsen och af si 1 frets ut- och införsel, uppstår jemn tillgång på penningar, och detta föranleder till jemna varupriser.
Sådane hafva i korrthet varit de skäl och orsaker, och jag skulle kunna tillägga många flere, som föran led t mig, att inom Utskotten med min röst biträda pluralitetens mening, att en myntbestämning vid denna Riksdag, såsom välgörande för Fäderneslandet, ovilkorligt bör ske.
Desamma skäl och orsaker, som hitintills ledt min öfvertygelse, väcka ock hos mig den vördsamma önskan och anhållan, att Högloft, Ridderskapet och Adeln ville lemna bifall till sammansatta Utskottens härom afgifne nu förevarande Utlåtande.
Grefve von Schwerinj Fredrik Fogis3i H. 7* '• i IOO D e n ■ 6 J u 1 i i f. ni. laus:
Jag kallades vid sista Riksdag, att deltaga i förvaltningen af Ranken, och kallades dertill i ett ögonblick, sorn förebådade öfvergång från en tid till en annan.
Jag fann det åligga mig, att, till ledning för dem, som det framdelés skulle tillböra, att i desse frågor definitift besluta, utreda den gamla tidens oell den nya lidens ömsesidiga förhållanden och anspråk.
Detta bär skett.
Jag har vid denna Riksdag blifvit kallad, att, sjelf "aldra, deltaga i pröfningan af de åtgärder, som fordras för öfvergången från en tid till en annan.
Så många till antalet om en åtgärd af denna natur, står den enskild te under viljornas herravälde, och bans ansvarighet kan ej sträckas långt.
Jag kan derföre ej åtaga mig, alt utreda och försvara motiverne till alla de förslag, som Utskotten ofgifvit.
Långt ifrån att kunna lugna andra, må bända tvekande och villrådige, är jag tvekande och villrådig sjelf.
Min förvärfvade erfarenhet säger mig, att consequence och sammanhang i besluten, är föga att hoppas.
Dock, utgången må bli hvilken som hälst, jag lyder ögonblickets pligt, och jag går, alt öppet för Ridderskapet och Adeln uttala mina opinioner om de opinioner, som redan i denna fråga blifvit uttalade.
Utskottens svar på det framställda problemet, angående myntvärdets upprätthål - Den 6 Juli) f. m.
JOI lande, lyder: att problemet ej kan lösas; att den svåra knuten synes bli mer och mer invecklad, ju mer den bandleras; att svårigheterna skulle ökas och med dem vådorna, ju mera tid fruktlöst forspilies; att derföre tråden borde afskäias nedom den mystiska knuten, såsom vilkor för möjligheten, alt jemväl vår nation må kunna inträda på den läflingsbana, hvilken nu mera allmänt godkännes såsom allena lofvärd och ärofull.
I följd af denna åsigt hafva Utskotten föreslagit, att det gångbara så kallade myntet borde till silfvervärde bestämmas, och bestämmas till det pris, som det, under en längre lid, i allmänhet haft.
Mot detta förslag hafva inom Utskotten flere anmärkningar blifvit gjorde.
Jag anhåller alt få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid tvenne ibland dem.
Man har sagt, att RegeringsFormens 73 §., genom sin ordalydelse, att nemligen ”Rikets Ständer äga att låta Banken förvaltas efter de ordningar, stadgar och reg”lemenlen, hvilka redan gjorde äro, eller ”framdeles af Rikets Ständer göras kunna,” — ger kommande Rikets Ständer full laglig frihet och rättighet, att upphäfva eller förändra allt eller delar af hvad nu församlade
Ständer afgöra och besluta i afseende på myntregfering och Bankens förvaltning; att derföre de af nu församlade Ständer, i 102 Den 6 Julii f. m. förenämnde afseende, vidtagande mesurer, icke kunna erhålla lagligen bindande kraft, längre än till nästa Ständers sammankomst; att vid tidpunkten af deras sammanträde, framtiden stöde lika oviss, som om ingen myntbestämning vid innevarande Riksdag ägt rum.
Häraf skulle följa, att det icke vore värdt att ens tänka på någon myntbestämning, förr än 72 §. blef ändrad; det vill med andra ord säga: förr än Rikets Ständer frånsagt sig den rättighet, sorn de förmodas genom 72 §. äga, att efter godtfinnande kunna besluta, icke allenast i frågor som röra Bankens förvaltning, utan äfven i myntregleringsfrågor.
Istället för att inlåta mig i bevisning deraf, att 72 §. icke kan tolkas, på sätt anmärkaren gjort, ber jag alt få framställa, huru vårt samhälsskick skulle komma att se ut, om någon så beskaffad Grundlagsparagraf funnes, sorn Reservanten trott den 72 kunna tolkas. RegeringsFormens 79 §. stadgar om Rikets mynt; den talar om mynt till skrot och korn; Lagen känner ej annat mynt; §. säger: alt myntets skrot och korn ej må förändras, vare sig till förhöjning eller afslag, utan att folkets Representanter dertill samtyckt.
Genom denna §. är således bestämdt, både huru långt Konungens rätt att låta Den 6 J u I i i f. nu slå mynt kan sträckas, och hvaruti Nationalrepresentationens rättighet, att deltaga uti myntregleringsåtgärder, består.
NationalRepresentationens rättighet alt deltaga i myntregleringsåtgärder; ty skulle genom någon §. i Grundlagen ett vidsträcktare deltagande i myntregleringsåtgärder befinnas medgifvet, medgifvet genom RegeringsFormens 72 §. och medgifvet Rikets Ständer, så kan denna rättighet dock icke vara Rikets Ständer medgifven i deras egenskap af folkets Representanter, utan allena i deras egenskap afBankens förvaltare.
Här uppstod då den besynnerlighet, att ett BankBolag, eller att Rikets Ständer, derigenom att de tagit
Banken under garanti och vård, äga större rättigheter i myntregleringsfrågor, än de äga i egenskap af folkets Representanter.
Reservanten har vid bildandet af sin åsigt lagt. serdeles vigt på orden: "ordningar, stadgar och reglementen — som vidale af Rikets Ständer göras kunna.”
Men det egenteligen vigtiga uti denna §. ligger i desse ord: ”Bänken förblifver hädanefter, ”sorn den hittills varit, under Rikets Stanners egen garanti och vård.”
Genom desse ord, garanti oell värd, äro skyldigheter utmärkte, dem Rikets Ständer frivilligt åtagit sig, då de frivilligt under garanti och vård öfvertogo Banken, och förklarat, Den 6 Julli f. ro. att dervid skulle hädanefter säsom hittills förblifva.
Hvad det vill säga, att taga under garanti och värd, förklarar allmänna lagen, byggd pä den förutsättning, att begrepp om ärlighet och moralité förefinnas, och stiftad för alt uppehålla dessa begrepp.
Den stadgar: att förtrodt gods skall vårdas som eget; att om thet missföres, eller förkommer af thens vangömmo eller vållande — som förtroendet emottagit — skall han gälda thet fullt åter.
Der så klart bestämda skyldigheter finnas, kunna inga rättigheter finnas, att år 1834» med berådt mod, göra om intet, hvad Rikets Ständer år 1829 gjort och beslutat, för att utur ett tillstånd af oordning och laglöshet, komma in i rättstillståndet tillbaka.
Reservantens misstag härrör tydligen deraf, att lian fästat större vigt vid 72 än denna §. förljenar.
Den kunde vara borta utur RegeringsFormen, och Rikets Ständer kunde lika fullt, om de skulle så för godt finna, hafva en Bank under garanti och vård.
Men jag befarar, att en och annan, i stället för att, lika med Reservanten, öppet uttala sin oro öfver tillvarelsen af en §., som synts honom lägga hinder i vägen för vidtagandet af en ordningsåigärd, den han förklarat sig önska, torde i tysthet hylla och med sin voteringssedel kom - Den 6 Julii f. m. ma att hylla en hos Rikets Ständer supponerad magt, alt efter godtfinnande kunna reglera och omreglera myntet — till oafbruten försämring.
Och i sanning, denna, allt ifrän är 1812 utöfvade magt att från Banken bevilja stora anslag till allmänna anstalter och företag, jemte små sportel-anslag i låneväg åt sig sjelf; detta egna Statslåne-system, som icke al lenast ej fordrat några skattebidrag till ränta och amortissement, utan derjemte varit nyttigt för mångens individuella lånesystem, och som, i motsats till det i andra länder öfliga Statslåne-system, medgifvit nedsättningar i den taxerade Bevil 1 ningen, jemte det, genom successiv nedsättning af andras capital-för mogenhet, en allmännare jemnlikhet blifvit befordrad ; denna magt, säger jag, måtte synas allt för behaglig för den, som icke på anpan väg kan komma till magtutöfning, att icke han gerna ville se den varaktigt grundad, gerna ville se den hvilande på en lag, sorn ej kan höfvas eller förändras, med mindre lian sjelf lemnar bifall dertill.
Jag kan ej stort tadla dem, bland sålunda tänkande Bankprincipaler, hvilka af ministeriel politik inbjudne att befatta sig , med Banco, måhända icke känna att, för att kunna förstå sig på Banco, man måste känna IlandeisBalkcn, och äga ett öppet Den 6 Julii f. ro. sinne för den anda, som i dess i2:teCapi~ tel uttalar sig.
Men jag förmodar, att tadel icke lärer uteblifva för dem, hvilka, om resultatet af denna dagens voteringar inom BankBolagets flere
Kamrar skulle bli ett fortfarande på den väg man hittills vandrat, skulle tveka att fatta ett dem värdigt beslut, skulle tveka alt skilja sig från ett Bolag, hvaraf de icke längre kunna vilja vara medlemmar, och dermed göra slut på ett oskick, som redan varat för länge, och hvilket, om det icke kommer att upphöra år 182Q, sannolikt icke lärer slutas, ulan att derjemte olyckshändelser inträffa.
Hvad under så olyckliga förhållanden Ridderskapet och Adeln kan finna omsorgen om sin ära fordra, anstår icke mig att här uttala; men må det tillåtas mig att erindra, att det fins andra icke mindre vigtiga förhållanden, sorn, under detta Lagstiftningens högtidliga moment, påkalla Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Många finnas, som icke veta utaf någon RegeringsFormens 72 mångå, som forst genom lidanden och förluster, hvilka oförskylt drabbat dem, blifvit underrättade om dess tillvarelse.
Men ingen är, vare sig genom läsning, eller tradition eller instinct, för hvilken in - Den 6 Julii f. m. nehållet af Regerings-Formens 16 är obekant; ingen, som icke kanner, att dea sats, som denna §. innehåller, är äldre än alla på pergament skrifne RegeringsFormer och Chartor; att den är samtidig med känslan, som förklarade samhällslifvet utgöra menniskarrs bestämmelse; att denna magt att rätt och sanning styrka och befordra, att orätt och vrångvisa hindra och förbjuda, utgör en tillflykt för dem, som lida af mer eller mindre mägtige individers eller corporationers orättvisa och förtryck; få äro, som icke veta, att denna magt ej blott utgör ett prerogativ för Kronor, utan att den i alla samhällen utgör vilkoret för deras bestånd, och hålles lika helig, samtär lika vidsträckt, den, uti hvars hand dea blifvit nedlagd, må heta Imperator, Konung eller President.
Må det jemväl tillåtas mig, alt i minnet återkalla en historisk sanning, den nemligen: att, hittills beklagligen, perioderne af en friare samhällsordning hos oss varit åtföljde af oordning i Bank- och Myntväsen, hvaremot perioderne af en mindre fri samhällsordning, under fredliga tider, icke lidit af dylika brister.
Och då för Folkrepresentanten, ännu mera än för annan Svensk man, förpligtelse!! att uppehålla den styrelseform, under hvilken han lefver, bör vara helig, och ut - io6 Den 6 J ii lii f. m. göra ledstjernan för alla honom åliggande lagstiftningsåtgärder, så frågar jag, i händelse andras samverkan till återinförande af skick och ordning i Bank- och myntväsen skulle uteblifva, — om Ridderskapet och Adeln skulle vilja taga på sitt samvete att låta dervid bero.
Det har blifvit sagdt: att realisation ej borde företagas annorlunda, än med silfvermynt mot sedel genast; att, då detta nu icke kunde till vägabringas, utan genom tillkonstlade medel och skuldsättning hos utlänningen, borde ej heller myntbestämuing nu anses nödvändigare, eller möjligare, eller erbjudande större garanti för sitt bestånd, än förhållandet var år 1&23.
Jag bekänner, att jag icke kan inse, hvilka af de till silfverutvexlingens verkställande föreslagne provisoriska åtgärder skulle kunna föras under benämning af till* konstlade medel, och hvarifrån man hämtat anledning att befara utländsk skuldsättning.
Voro alla ändra åtgärder, sam de förenade Utskotten föreslagit, lika enkla med dem, som innehållas i de tvenne första Utlåtanden, skulle jag tro, att kritiken icke kunde bli serdeles sträng.
För min del hyser jag den tanka, att sällan något funnits mera tillkonstladt, än vårt nuvarande myntsystem.
Vi äga ett mynt, slagit till Riksgälds, som bade sin Den 6 J u I i i f. m. första 14-åriga gångbarhet att tacka den omständighet allena, att myntet med skrot och korn icke ville synas i dess sällskap, utan höll sig inne; sin sednare 3o-åriga gångbarhet har det att tacka derföre att ett så kalladt bättre mynt fört det i släptåg.
Och detta så kallade bättre mynt, 33j- procent bättre, än det sämre, hvaruti består dess egenskap af bättre?
Deruti allena, att, såsom ordspråket säger: ingen så stor stackare, att icke han har en större stackare under sig.
När detta bättre mynt intet annat värde äger, än genom probabilitets-beräkningar; när det är så litet fast, så litet hardt, att i likhet med barometern, men i omvändt förhållande, det faller för torka och stiger för regn, så må det med skäl kallas ett tillkonstladt mynt, samt de näringar, som uppehållas genom detta mynt, och det välstånd, som bygges på tillvarelsen af detta mynt, vara tillkomne genom till konstlade medel, och lofva föga garanti för sitt bestånd.
Dock, detta mynt, hurudant det än må vara, och jemte myntet näringarnes tillstånd, handelns och säkerhetens om hvad man äger — skuldsättning hos utlänningen är ändå värre.
Man äger här ett bevis, huru ideers emigration utur ett land, och personers emigration undan ett samhälles ideer, med - I IO Den 6
Ju lii f. m. föra lika verkan; sannolikt hade ofvan uppställda sats om vådan af utländsk skuldsättning aldrig blifvit uttalad, om ej det metalliska i 4° års tid varit under emigration.
Högeligen önskar jag, att det metalliska myntets landtförvisningstid må upphöra, och att det må bland oss tillgodonjuta det anseende, som det ifrån Olof Skötkonungs lid ägt; ty att, på sättsom skett sedan 1823, komma in på half lejd, och vid Rikets gräns emottagas såsom arrestant, och sedan hållas som arrestant, deraf kunde uppkomma större skada, än gagn.
Visserligen är det hufvudsakligast för den materiella nyttans skull, vårt land skall deraf hämta, som jag önskar silfrets återinsättande i sina fordna rättigheter; men då jag känner det metalliskas egenskap att göra sig välkommet öfver hela verlden, och att med detsamma hana väg för ädlare meddelanden Nationerna emellan, så önskar jag det äfven ur det skäl, att den alltid något illiberala skillnaden emellan inländsk och utländsk må kunna upphöra.
Men för godkännandet af Utskottens förslag finnas verkliga betänkligheter.
Om Rikets Ständer eller Ståndens pluralitet skulle bifalla Utlåtandet N:o 1, eller så kallade myntbeslämningsfrågan, men sedan icke kunna förena sig om de åtgärder, som fordras till silfver-utvexliDgen till Den 6 Julii f. m. ut det pris, som sedeln åsatt, hvad vore gjordt och hvad vore vunnit?
Intet vore gjordt till betryggande af fordringsägares rätt; intet till större säkerhet för beräkningen af Statsanslagen; intet för näringarnes lifvande, för Folkets ryckande utur den dvala, hvaruti ett osäkert mynt försänkt det.
Men mycket vore gjordt för gäldenärerne, för de, som äro berättigade att, i stället för natura, personer eller värdet deraf efter lidens pris, liqvidera sina skatter i ett lill sitt värde oafbrutet fallande mynt; mycket vore gjordt att lifva förhoppningar hos dem, som erindra sig, huru det gått förr med myntbestämningar utan åtföljande silfverutvexling, som erindra sig att, innan silfverutvexling år 1777 tillkom efter förhållandet af 36 till 72, hade tvenne fruktlösa mynlbestämningar ägt ruin; den ena: år 1769 efter förhållandet af 36 till 4$; den andra: år 1772 efter förhållandet af 36 till 60.
Garanti funnes då för den, som på myntförbättring skulle förlora, men ingen garanti för den, som skulle förlora på myntförsämring.
När härtill kommer att, enligt Utskottens sednare förslag, samma hushållningssätt med Banken, som under förllutne 20 Den 6 Julii f. m. år ägt rum, kan befaras, att nemligen: till utbetalning af Banken skulle anvisas de summor, som Rikets Ständer, enligt Grundlagarne, böra hålla Regeringen tillhanda; när härtill vidare kommer det besynnerliga hinder, som blifvit uppställt för möjligheten af en omtänksam Bankförvaltning, för möjligheten alt efter näringarnes behof utsträcka lånerörelsen, att nemligen:
Statens skuldförbindelser till Banken för redan upptagne lån eller framdeles görande lån, med berådt mod, göras oanvändbara i Bankens hand; när så ringa anledning företer sig till den förmodan, att förflutna tiders misstag verkat till bättre upplysning, kan jag för min del icke tadla någon, som står tvekande och villrådig i valet emellan Ja eller Nej.
Men ehuru jag icke vill taga på mitt samvete, att hafva öfvértalt någon annan, får jag likväl öppet förklara, att jag, för min del, är besluten att säga Ja lill Utskottens i första Utlåtandet framställda förslag.
Ehuru öfvertygad jag är, i händelse Myntbestämningsfrågan vid denna Riksdag förblefve oafgjord, att, innan ett år framgått, tonen i landet kommer att yttra sig lika högt för de åtgärder, som torde förkastas, sota den före Riksdagen yttrade sig emot Den 6 Jalil f. m. u3 emot densamma, väntar jag dock icke af kommande Ständer större enhällighet och consequence i besluten, än af de nu församlade.
Hufvudorsaken dertill ligger i onaturligheten af Bankbolagets sammansättning; deras antal, som draga fördel af oordningen är för stort mot deras, som vrka ordning, än att någon förening är att hoppas.
Den penningebrist, hvaraf marn finner sig tryckt, kommer alltid att såsom biorsak verka mot det ändamål, som sökes; för att kunna förstå, att denna brist icke annorlunda än genom ett annat myntsystem kan häfvas, fordras misstroende till egen insigt, och tro på andras; intetdera är att hoppas.
Jag ser således ingen annan väg, att komma utur ett ondt, hvaraf samhället lider, än den, som leder genom ett än större ondt; och för min del tvekar jag ej atfc gå den.
Det andra skälet för mitt
Ja grundar sig på deri öfvertygelse jag äger, att, i en fråga af natur att allmänna lagen derom stadgat, ett RiksStånd icke behöfver vika för medinteressenters vilja, när det genom denna vilja finner sig kränkt i sin rätt att ställa sina handlingar i öfverensstämmelse med allmänna lagens bud.
Rikets Ständers rätt att förvalta Banken, grundar sig icke derpå, att Rikets 3i H. 8 Den 6 J u 1 i i f. m.
Ständer äro folkets Representanter, i hvilken egenskap de, till följe af 5^ §., bevilja skatter.
De förvalta Banken eller låta förvalta Banken i egenskap af Rikets Ständer och det i följe af ett erhållit privilegium, utfärdadt långt efter deras första uppträdande såsom Folkets Representanter, ett privilegium, som Konungamagten nu mera icke kan dem frånkänna, men som
Domaremagten, om den fick ha fria händer, lätt kunde göra om intet.
RiksStånd hafva förr frivilligt frånsåg t sig ägande privilegier.
Jag inser ej, hvarföre icke det kunde ske i denna fråga.
Jag ber de Herrar, hvilka idelina framställda sats kunde vilja se en paradox, att något närmare tänka på saken.
Bankensinteressenter äro förclelte i fyra afdelningar i afseende på rösträttighet; på Bankens rörelse kan bli vinst, kan bli förlust.
Här finnes således karakteren af Bolag, och enligt HandelsBalkgns i5 Gap. 7 §. kan Bolagsman yrka, att nytt aftal må göraSj eller ock fordra att frän Bolaget skiljas.
Rikets Ständer hafva samfält under garanti och vård öfvertagit Banken; de hafva derigenom ställt sig till hvarje enskild man, som i förlitande på denna'garanti o,ch vård, åt Banken förtrott gods och penningar, i det förhållande, hvaruti HandelsBalken i 13 Cap. 2 §. ställt hvarje enskild, sorn' under vård emottagit förtrodt gods.
Den 6 Julirf. m. Antagom, att Banken, som nu heter Rikets Ständers, tillhörde ett annat Bolags att pluraliteten af detta Bolags interessenter ville tillåta sig ett illoyalt handlingssätt; att den envist framhärdade i detta handlingssätt derföre, att den, i följd af träffad öfverenskommelse med Domaremagten, förvissat sig att i rättegångsväg någon menlig påföljd icke vöre att befara; behöfde väi minoriteten af Bolagsmännen, mot en lifli— gare känsla af rätt, underkasta sig pluralitetens vilja?
Skulle den lemna obegagnad den rätt lagen ger att fordra, det nytt aftal må görasj eller ock fordra att frän Bolaget skiljas?
Och ett Svenskt RiksStånd skulle vilja finna sig uti hvad helst ödet om detsamma besluter?
Skulle vilja gifva androm ett sådant föredöme af passiv lydnad?
Det tredje skälet, som bestämmer mig att svara
Ja till det framställda förslaget, består deri, att jag tillförsel1 mig, det Regeringen, som i denna, för samtid och efterkommande, vigtiga fråga , tagit initiativet_, icke borde förblifva passiv åskådare af dagens resultater, om dragningen skulle lemna flere niter än vinster.
Jag känner Regeringens benägenhet att lyssna till dem, som befara att lida till deras väl; men Regeringen är det icke obekant, att godheten 3i H. 8* Den 6 Julii f. nr. har sina gränsor, äfvensom att det fins en gräns, utöfver hvilken man icke kan låta den aflägsna sig ifrån rätt.
Jag tillförsel mig af Konungens Rådgifvare, att de, såsom infödde Svenske män, känna Svensk mannasinnet, högt värderande rätt, hvaremot i alla tider godhet synts detsamma en gåta.
Jag befarar ej, att Regeringen af Kungörelsen den 18 Mars 1818 angående fortfarande inskränkning tills vidare af silfverutvexling, skall finna sig hindrad, att nu3 11 år sednare, handla efter sig företeende omständigheter.