Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. först till bifall och sedan till återremiss af Utskins i afseende på ifråga vande § framställda förslag, ropades ja och nej ; hvarpå förnyad propos. lill bifall å detta förslag blef framställd, men åter besvarades med blandade ja och nej; i anledn. hvaraf Hr Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot Utskins förslag framställda anmärkn:r föranleda till återremiss, samt dä svaret härvid utföll med starka ja jemte åtskilliga nej, förklara det han trott sig finna att denna sednare propos. blifvit besvarad med öfvervägande ja.
Föredrogs ånyo och bifölls Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk:ns d. 1 och 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 20, i anledn. af väckt motion om föreskrifters meddelande ~i fråga om anläggning af anstalter för ängsvattning.
Föredrogs ånyo Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskms d. 1 och 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 21, i anledn. af väckt fråga om närmare bestämmande af rättigheten att kalla huspredikanter m. m.
Jag bifaller gerna Utskms förslag, meri jag tror, att en rättelse deruti först bör ske.
Förslaget lyder sålunda: ”att rättigheten att kalla huspredikanter, hädanefter endast må tillkomma sådana besutne medlemmar af R. o.
Ad. hvilka antingen för ålder eller sjuklighet, eller ock i anseende dertill, att deras gårdar äro frän kyrkorna vida aflägsne etc.”
Det är icke sagt att gård och hemvist äro detsamma.
Man kan bo ganska nära kyrkan, och likväl hafva gärdar vid sockens yttersta gräns.
Skall ordet ”besutne” fullständiga ordalydelsen i förslaget så att dermed förstås jordägare som bo aflägse från kyrkan?
Men jag befarar att det kan bestridas, hvadan uttrycken torde böra förändras sålunda: ”derus hemvist äro från kyrkan vida aflägsne”.
Det är mig visserligen en tillfredsställelse, att erfara, det Hr von Hartmansdorff gillar förslaget i sin helhet, men i afseende på den af honom föreslagne förändring af redactionen, får jag förklara, det jag icke är af samma mening som den värde talaren.
Han har nemi. ansett, att ordet ”gårdar” 520 Den 5 Julie m bör utbytas mot ”hemvist”.
Mig synes likväl denna förändring mindre nödig, helst som en Adelsman kan ega en gård invid kyrkan, och en annan vid socknens yttersta gräns.
För den händelse att han framdeles önskar flytta till den sednare, måste han väl såsom å aflägse gård besuten, vara behörig alt kalla huspredikant.
En inskränkning i hans hittills äganderätt i detta hänseende har åtminstone icke varit af mig äsyflad, då jag bilrädt och jemväl nu vidhåller det af (Ilsk:n framlagde förslag.
I händelse R. o. Ad. skulle bifalla Utskins förslag i den syftning, det är uppställdt, får jag göra samma erinran, som Frih.
Cederström, emedan Utsk:n uti ifrågavande förslag icke begagnat andra ord än de, som äro att inhemta af K. förordn. d. 22 Oklober 1744 och jag anser det vara af vigt, att man icke genom ordalydelsens förändring åstadkommer inskränkningar i R. o. Ad:s rättigheter.
Om en adelsman äger ett hemman, aflägse från kyrkan men hor på en annans gård nära intill kyrkan, så bör han icke vara berättigad, att kalla huspredikant förr än han flyttat till en annan gård aflägsen från kyrkan.
Det är också lid nog, ty så länge han bor nära kyrkan, kan han, likaväl som hvarje annan församlings-medlem, bivista gudstjensten i kyrkan.
Jag hade önskat, att Utsk. gått än längre och föreslagit hela rättighetens afskaffande, ty R. o. Ad. kan hegagna kyrkan likaväl sorn allmogen.
Dä man likväl icke sträckt sig längre, och ny motion numera icke får göras ej eller tillägg dervid fogas, så lemnar jag den saken derhän, men önskar alt uttrycken i detta hänseende måtte rättas.
Då jag icke tvekat, att inom Utsk:n tillstyrka ett modifieradt antagande af motionen, så nemi., som i betänk. innefattas, har jag ock ansett mig förhindrad gå längre.
Någon ytterligare inskränkning i R. o. Ad:s rätt i förevar:de hänseende, kan jag icke godkänna.
Visserligen uppgifves del vara uti presterskapets intresse, att man icke allt för långt utsträcker rättigheten alt kalla huspredikanter, emedan desse sedermera vid befordringar inträda i täflan med andra inom församlingarne tjenstgörande prestmän; men ä den andra sidan kan väl icke nekas, alt, genom rättigheten att såsom huspredikant fä anställas, beredes tillfälle att blifva använde för yngre män, hvilka egna sig åt studier och andra med presterliga kallet icke alldeles obeslägtade ämnen, samt först sednare inlrädandes i mera aktiv presterlig verksamhet.
Det gagn kyrkan framdeles kan hafva deraf att berörde personer icke straxt i början af sin vetenskapliga bana funnit sig afstängde från hoppet om en aflägsen framlida anställning inom församlingen, torde skäligen härvid lagas i betraktande.
Jag har derföre icke velat, att man i allt för hög grad inskränker förbemälde rättighet.
Ehuruväl det icke kan nekas, att Utsk:n gått temligen långt, då det uteslutit den mäst omfattande rubrik, under hvilken R. o. Ad. egt rättighet, att kalla huspredikanter, har jag dock ansett sådant böra tillstyrkas, allenast man ej går än längre.
Då den åberopade författningen säger, att Den ä Juli e. m. 521 man äger rätt, att kalla kuspredikanter, när nian är af ålder och sjuklighet hindrad att gudstjensten i församlingens kyrka bivista eller eger aflägsen bostad, eller ock för egen uppbyggelse önskar enskild gudstjenst, har Utsk:n nemi. endast velat upphäfva den sistnämnde cathegorien af de tvenne.
Man har alltså pä ett ganska väsendtligt sätt gatt motionärens önskan till mötes; hvarvid Utskm synes mig hafva träffat den rätta vägen; det vore olämpligt gå vidare.
Jag förenar mig dessutom i hvad Hr Printzensköld anfört, nemi. att man bör, sä mycket sorn med den föreslagna förändringen är möjligt, bibehålla hittills gällande författningens ordalydelse, på det den nya tilläfventyrs ej mätte fä en tydning, den man icke velat gifva densamma.
Vördsamt anhålles alltså om bifall å betänk. Gr. Sparre, Erik:
Om sjelfva saken är här just ingen fråga, ty Ständet tyckes derom vara ense.
Det är egentligen fråga om redactionen, och i detta fall vill jag medgifva, hvad Hr von Hartmansdorff yttrat, alt uttrycket ”gårdar” icke är här lämpligt, så vida pä sätt Hr Prihtzensköld omförmält, uttrycket icke igenfinnes i 1744 års förordn.; hvilken upprepar tre fall, då R. o. Ad. är medgifvet, att kalla huspredikanter, nemi. hög ålderdom, aflägsen bostad, eller adelsman för egen uppbyggelse önskar enskild gudstjenst.
Utaf dessa Irenne fall har IJtsk:n tillstyrkt bibehållande af de tvenne första, men borttagit det tredje.
Vid sådant förhållande torde R. o. Ad. tinna, det rättast är alt begagna samma ordalag som i 1744 års förordn., emedan eljest andra uttryck kunna gifva den föreslagna författningen en mening, hvilken R. o. Ad. icke åsyftat.
Jag befarar, att den af Ilr von Hartmansdorff föreslagna förändringen i ordalydelsen skall, om den bifalles, medföra en utsträckning i st. f. en inskränkning i privilegierna; ty om man med uppmärksamhet läser 1744 års författning, så finner man, att R. o. Ad. skall vara bosatt, på sina sätesgårdar eller ock vistas der någon tid, för att kunna kalla huspredikanter, och det är således endast dessa (vänne kathegorier, som medföra, omtörmälte rättighet.
Bor R. o. Ad. annorstädes eller blott arrenderar ett hemman nära kyrkan, betviflar jag, att R. o. Ad. eger den rättighet, 1744 års K. förordn. omnämner.
För alt förekomma alla anledningar till misstag, hade det måhända varit bättre, om Utskm, i st. f. den föreslagna författningen, helt enkelt inskränkt sig lill en hemställan, alt 1744 års författning, i hvad den angår rättigheten för R. o. Ad. att kalla huspredikanter, må för framtiden hafva upphört, att vara gällande, och då hade alla tvister, i afseende pä författningens lydelse eller tillämpning, varit undanröjde.
Man hade då kommit till samma resultat, som Utskm och äfven Hr von Hartmansdorff åsyftat, utan att hafva i ett nytt lagförslag inlagt ordalag som vid tillämpningen kunna föranleda olika åsigter, hvilken i min förmodan vinner ytterligare stöd deraf, att en af våra mest upplysta ledamöter här tolkat den föreslagna författningen annorlunda, än meningen deraf synes innebära.
Om rättigheten, att kalla huspredikanter borttages, blir äfven följden den, att en åldrig eller 522 Den 5 J uli e. m. mycket sjuklig man, som icke kan lemna sin bostad, kommer i saknad af upplysning i religionsväg.
Jag önskar derföre, att denna obetydliga, af R. o. Ad:s ännu i behåll varande rättigheter icke måtte upphäfvas, ty utom den nytta den medför för den, som eger alt af densamma sig begagna, lemnar den äfven den fördel, att huspredikanter kunna blifva gagnande inom församlingen genom folkundervisning.
Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, att emot Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskms förevarrde betänk, icke förekommit någon annan anmärkn., än all ordet ”gårdar”, i första punkten af Ulskrns förslag af Ilr von Hartmansdorff ansetts böra utbytas emot. ordet ”hemvist”, hvarefter ifrågavar:de betänk., uppå derom framställd propos., blef af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s d. 1 och 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 97, i anledn. af gjorde anmärkn-.r vid handels- samt fabriks- och handlverks-ordmne af d. 22 December 1846.
Detta betänk, företogs punktvis till afgörande. l:sta punkten, ang:de en af Frih. Cederström.
Jakob, väckt motion om lipp häfvande af alla de författningar, som rör:de näringarne sedan den 6 April 1810, emanerat; och 2:dra punkten, ang:de borgens ställande för den afgift, hvilken bör erläggas för sådan handelsrättighet, som uti handelsordningen 3 § omförmälas. R. o.
3:dje punkten, ang:de handclsordningens 25 §.
Utsk:s motiver synas mig icke öfverensstämma med det beslut, hvaruti Utsk. stannat.
Utsk. yttrar nemi. i motiverne: ”alt Utsk. anser billigt alt kommunerne ega beslutande rätt i fråga om nya handelsbodars anläggande å landet, så att tillstånd dertill icke må af K. beflnde meddelas förr, än kommunen haft tillfälle, att yttra sig såväl öfver gagneligheten af handelsrättighetens medgifvande som öfver sökandens frejd”.
Härmed tyckes
Utsk. hufvudsakligen afse, att kommunen skall ega rätt, att yttra sig och afgifva de upplysningar, som kommunen bäst är i tillfälle att lemna innan K. beflnde meddelar sitt beslut.
I sitt förslag till ny författning föreslår deremot Utsk. ”att R.
St. skulle hos K. M. i underd. anhålla, att uti 25 § handelsortin, stadgas måtte, det K. beflnde icke må ega att meddela tillstånd till handelsbods anläggande å landet, innan den församling, inom hvilken handelsboden är ämnad att anläggas, öfver ansökningen derom hörd, dertill på sockenstämma lemnat sitt bifall”.
Här åter har Utsk. föreslagit, att en sådan handelsrättighet icke må af K. beflnde medgifvas, utan sockenstämmans begifvande, hvilken sålunda blifvit tillerkänd full beslutande rätt i frågan.
Jag skulle likväl tro, alt en sådan socken - Den 5 Juli e. ro. 523 stämmas beslutande rätt icke står i sammanhang med författningarne i allmänhet och än mindre med näringsfrihetsförfattningen.
Jag anhåller derföre vördsammast om återremiss af denna punkt, pä det att församlingens rättigheter må inskränkas endast till lemnande af upplysningar samt afgifvande af yttrande.
Lagerbjelke kan jag ej undgå att anmärka den motsägelse, som ligger deruti, att framställa, att K. befh:de såsom den myndighet, hvilken skall medgifva handelsrättighet inom en församling under det att man på samma gäng öfverlemnat åt en annan myndighet, att, i sitt utlåtande öfver ansökningen om dylik handelsrättighet, densamma bifalla eller afslå.
Det ligger, som mig synes i sakens natur, alt K. beflnde i länet, som, pä förd klagan, eger pröfva ett vid sockenstämma ordentligen fattadt beslut, äfven måste ega makt, att pröfva, hvad verkan ett af kommunens ledamöter vid sockenstämma afgifvit yttrande må medföra.
Jag tillstyrker derföre att punkten mätte återremitteras för att af Utsk. närmare begrundas.
Någon återremiss på ifrågavaride punkt måste jag anse icke vara behöflig.
Lagerbjelke har väl förklarat sig icke finna något sammanhang mellan Ulsk:s premisser och dess beslut.
Gr:n måtte likväl hafva vid genomläsningen af Ulsk:s betänk, egnat mindre uppmärksamhet ät ordalagen derutinnan, då Gr:n kunnat på ett sådant, mindre fullständigt sätt uppfatta detsamma.
Utsk. har förklarat det vara billigt, att kommunerne i förevar:de fall ega beslutande rätt; hvarjemte Utsk. tillkännagifvit grunden för denna åsigt.
Utsk. har jemväl yttrat, att kommunen borde få utlåta sig öfver sökandens frejd.
Utsk. har vidare i sitt heslut angifvit betydelsen häraf, då Utsk. sagt, att kommunerne skola höras öfver ansökningen, och följaktligen äro de båda omständigheterna, som i premisserne finnas vidrörde, likaledes vidrörde i conclusionen.
Hvad sjelfva saken angår, måste jag bekänna, alt jag ingalunda hyser den öfvertygelsen, att på landet kringspridda handelsbodar äro för allmänheten nyttiga.
Tvertom, de skola bereda ökade tillfällen för denna allmänhet, att genom lyxartiklars inköp försämra sina affärer och vänjas vid slöseri.
Jag skulle således önska, alt dylika handelsbodar på landet må anläggas endast å de orter, hvars behof af dessa handelsbodar, i anseende lill större aflägsenhet från städer, ortens folklikhet m. m., i vissa undantagsfall kan göra anläggningen deraf i sjelfva verket önskvärd.
Då för öfrigt, enl. gällande förordning, ronde fattigvården, kommunerne skola försörja sina fattige, och fattigvården sålunda jemväl måste vidkännas underhållet af personer, hvilka utöfvat dylik handelsrätt, som nu är i fråga, men kommit på obestånd, och icke längre kunna sig sjelfve försörja, anser jag det ganska billigt, att kommunerne jemväl må hafva något att säga i afseende på dessa handelsbodars öppnande till försäljning af köpmannavaror.
Jag anser, alt om man icke vinner något mera, än att församlingarne erhålla rätt att yttra sina tankar om sökandens frejd och behörighet att utöfva ifrågavar:de handelsrätt inom en församling, någon fördel, om än ganska ringa, Den 5 Juli e. m. likväl är åt församlingarne dymedelst vunnen, ehuru långt ifrån allt, livad af rättvisa oell billighet påkallas.
Om derföre R. o. Ad. skulle förena sig i den af Gr.
Lagerbjelke och Hr Printzensköld yttrade mening, hvilket jag naturligtvis icke önskar, enär jag icke anser dem hafva densamma grundal pä tillräcklige skäl; om säger jag, R. o. Ad. skulle finna lämpligt, att icke göra afseende på hvad emot nämnde ledamöters åsigt blifvit framställdt, utan densamma sålunda vunne gehör, kan jag likafullt icke finna att fördenskull någon återremiss bör äga rum.
Ty hvarföre må man icke i sådant fall så gerna genast utesluta utur Utsk:s förslag denna,mening: ”dertill pä sockenstämma lemnat sitt bifall”, och endast bibehålla rättigheten för kommunerne att öfver skeende ansökningar blifva hörde?
Så har en ledamot af PresteSt. berättat mig, att nämnde Stånd förfarit.
Men då måste ur Utsk:s premisser orden ”beslutande rätt” utgå, hvilken ändring är, medelst ett penndrag, lätt verkställd och, såsom jag tror, likaledes af nyssnämnde Ständ vidtagen.
Jag har ansett mig böra tillkännagifva detta förhållande, till förekommande af en återremiss, men ingalunda i afsigt, att vilja tillstyrka R. o. Ad. att hälldre än ett bifall, det jag anser rättast, vidtaga förstliemälde åtgärd.
Dä man hört Gr.
Lagerbjelke yttra, alt Ltsk:s förslag vore stridande mot näringsfrihetsförfaltningens syftning, så vägar jag deremot hemställa, oni icke helst, i den händelse man tilläfventyrs förutser sig temligen snart skola förvärfva den erfarenhet, att berörde näringsfrihetsförfattning icke kommer att uppfylla de många förhoppningar, den i sig sjelf alltför vackra filantropiska idéen torde ingifva, man, utan att känna sig återhållen af någon fruktan att vidröra bemälde förordnings principer, mäste sätta en gräns för de allaredan insedda olägenheterne af kännbar art, nemi. af kommunernes befarade öfverhopande af fattige att försörja.
Skall någon rättelse kunna vinnas, så måste det ske innan ännu författningen hunnit blifva genom tiden och ntöfningen inrotad; hvadan det synes mindre välbetänkt att nu skjuta från sig all behandling af ärendet, under en oviss förhoppning om möjliga förbättringar i framtiden.
De af riksdagsmannen Jonas Christoffersson frän Wermlands
Län uti dess motion anförda skäl synas mig serdeles talande, men beklagligtvis har utrymmet icke medgifvit införandet af hans motion, till dess fullständiga lydelse, i Ulsk:s betänk.
Till undvikande af vidlyftighet, begär jag att blott få uppläsa det i min tanka vigtigaste derur.
Motionären motsätter sig nemligen: ”att åt K. befh:de blifvit öfverlemnad beslutande rätten i frågor, om handelsrättigheters meddelande å landet, utan att den församling, som spekulanten behagar välja för sina industri-företag, eger den ringaste rättighet att motverka eller förhindra emottagandet af en sådan gäst hos sig, om han än vore aldrig så öfverflödig för kommunen, ja till och med skadlig för densamma.
Den vinst, en dylik handlande, till en början åtminstone skördar, frammanar snart hos flera den lätt väckta vinningslystnaden, hvarigenom med tiden måhända hvarje by, som är af någon betydenhet, skall blifva försedd med dylika etablissementer, då församlingen icke har någon utväg att sådant förhindra.
Dessa handlande skola blifva ännu mer besvärliga och skadliga än' 0 e n 5 Juli e. m. 525 den gamla, så ofta öfverklagade gårdfarihandel — den var åtminstone ambulatorisk — de blifvande köpmännen komma deremot att vara fasta, så framt de af sig sjelfva kunna bestå.
Följden blifver att de komma att utarma landet genom sina lyxartiklar, hvilka förut bos allmogen varit mindre kända, men blifva genom vanan och det allmänna bruket olyckligtvis ett behof”.
Vidare har motionären fästat uppmärksamheten derpå att dessa handlander icke lära underlåta, att uppvakta allmänheten med hvarjehanda spirituosa, som kosta måhända något mera än bränvin, och verka lika om icke mera skadligt.
Huru tillgår det för öfrigt, huru kommer det att tillgå, vid köpenskapsrörelsen i dessa salubodar; Jag skall försöka i några drag, hemtade från erfarenhetens vittnesbörd, visa huruledes menighetens sanna väl, i högre mening, dervid i ej ringa mån äfventyras.
Merberörde handelsbodar uppslås nemi. merendels invid församlingens kyrkor, der flere vägar vanligen sammanlöpa, och der mesta trafiken följaktligen är att förvänta.
Bästa tiden för försäljningen befinnes vara om Söndagarne, då menigheterne talrikare i alla fall samlas; men genom köpenskapen drages folket från gudstjensten och den uppbyggelse, deraf borde hemtas.
I och med detsamma man inledes i tillfälle och frestelse, att öfverlemna sig åt en sådan obehörig sysselsättnings bedrifvande, ä helgdagen, måste beklagligen det religiösa lifvet deraf lida mehn; till afvärjande hvaraf lagbudens och polisstadgandernes efterlefnad icke blifver alltid och allestädes lätt alt emot sig inritande missbruk upprätthålla; hvadan och enär man alltså nödgas förutse dessa och dylika andra vådor, samt den nya författningen ännu icke har den ålder, att den torde kunna sägas hafva kommit riktigt i gång, synes det mig serdeles angeläget, att ännu i rättan tid vidtaga den förbättrande modifikation deri, hvilken motionären föreslagit och Ulsk. tillstyrkt.
Börande jag härvid endast såsom tillägg, erinra, att jag jemväl i det hänseende gillar Ulsk:s åsigt, der den är stridande mot motionärens; detta rörer den del af hans förslag, dervid han förordat, att redan tillåtna salubodar skola, derest församlingarne så begära, numera upphöra.
Sådant vore alt gå för långt.
I det jag sålunda underkänner motionen i sistberörde dess yrkande, anhåller jag om propos. till bifall å hvad Ulsk. i denna punkt föreslagit, samt alt B. o. Ad. behagade finna skäligt samma förslag oförändrädt godkänna.
Lagerbjelke varit tvekande om Utsk:s mening uti förevande betänk., så lärer han genom Frih.
Cederströms nu afgifna yttrande, fått ett fullständigt begrepp om hvad Ulsk. med sitt förslag åsyftat nemi. att Utsk. verkligen velat tillerkänna sockenstämma fullkomlig beslutande rätt, ifråga om handelsbodars anläggande.
Uti min reservation har jag koi-iligen yttrat, att någon förändring uti näringsfrihetsförfattningen icke borde ske, emedan tiden, under hvilken den varit gällande, varit alltför kort, för att om dess fördelar eller olägenheter vinna någon praktisk öfvertygelse.
Utsk:s utlåt, i öfrige punkter är temligen oskyldigt, och må gerna bifallas, men i denna punkt anhåller jag på det högsta, att R. o. Ad. måtte afslå hvad Utsk. tillstyrkt.
Jag är full - 526 Den 5 Juli e. m. komligt öfvertygad derom, att K.
M. alldrig skall godkänna denna af Utsk. föreslagna framställning.
Jag anser alltså icke att någon olägenhet kan uppstå af denna framställning, men jag anser den oförenlig med R.
St:s egen värdighet, helst den skulle innebära en önskan, att göra sockenstämmor till ett slags styrelser inom riket och tillerkännas dem en makt, hvilken de enl. min åsigt, alldrig böra ega.
Jag anhåller om afslag å denna del af betänk.
Att Utsk:s framställning varit synnerligen osammanhängande, har, enl. mitt förmenande vunnit ytterligare stöd af Frih. Cederströms yttrande.
Jag torde få fästa uppmärksamheten derpå, att då Utsk. först säger, att kommunerne borde ega beslutande rätt uti frågor af sådan beskaffenhet som den förevande, förklarar Utsk. sedermera, att Utsk. velat tillerkänna kommunerne rättighet, att få afgifva yttranden, hvilket äter igen slutligen skall betyda, att kommunerne skola tilläggas beslutande rätt.
Om delta icke är osammanhängande sä vet jag sannerligen icke, hvad med sammanhang förstås.
Att Utsk. likväl åsyftat, att lemna kommunerne rättighet, att besluta uti förevande fall, är utom allt tvifvel, och Frilen har jemväl försökt, att visa behofvet af en sådan rättighet, men han har dervid likväl glömt att örn än kommunerne icke erhålla denna rättighet landsh:ne dock kunna uppdragas beslutande rätt i frågan, så att det icke må ankomma på hvars och ens godtycke, att pä landet uppslå en handelsbod när det faller honom in.
Om det å ena sidan må anses vara en församlingarnes rättighet, att, innan en sådan handelsbod inom dem uppslås, blifva deröfver hörde, anser jag å andra sidan det vara den enskildes som vill handla rätt, att icke vara beroende af församligarnes beslut, utan få sina ansökningar pröfvade af en opartisk myndighet eller K. befh:de.
Att K. beflnde icke skola vara serdeles böjde, att vid olämpliga fall, eller då sådant kan medföra olägenheter, meddela sådan handelsrätt, tyckes vara temligen gifvet, enär, om oloflig bränvinsförsäljning utöfvas, eller annat oskick bedrifves, ingen bör då heldre än landshm söka förekomma sådant, hvilken i första hand är den, som skall taga reda på dessa oordningar.
Jag tror således någon våda icke finnes derutinnan, att landshine fä beslutande rätt, och jag förnyar derföre min anhållan om återremiss.
Utaf de skäl, som blifvit anförda icke allenast af Utsk. utan äfven af Frih.
Cederström, visar sig nogsamt vigten och angelägenheten af, att, vid utfärdandet af tillstånds-resolutioner för ifrågavande handel, iakttaga varsamhet.
Jag anser likväl, att man icke hör lägga rättigheten, alt besluta öfver ansökningar af förevande beskaffenhet uti sockenstämmans hand, och jag kan lika med Gr.
Lagerbjelke icke föreställa mig, att en landsh. eller ett laudsh.-embete skall förgäta en bland de vigtigaste af sina skyldigheter, nemi. att upprätthålla och, så vidt de förmå, befrämja ordning och sedlighet inom länen.
Att då länsstyrelsen skall fästa vederbörlig uppmärksamhet och afseende på de skäl, sockenmän nu kunna anföra emot anläggande af handelsbod inom en socken, och att socknemännen således hafva säkerhet mot befarade missbruk der - Den 5 Juli e. m. 527 igenom, att åt dem lemna tillfälle att öfver ansökningen blifva hörde och mot densamma göra de anmärkmr, hvartill de finna sig befogade, synes mig utom allt tvifvel.
Det är för öfrigt nog besynnerligt huru Utsk. kunnat framkomma med ett sådant förslag, som det i fråga vande, hvilket skulle göra sockenstämma till en auktoritet i första och sista instanlierne, enär någon besvärsrätt öfver sockenstämmans beslut icke af Utsk. omförmäles.
Jag föreställer mig likväl, att, i händelse sockenstämman erhåller någon beslutande rätt, sä bör det vara i första rummet, och att klagan emot sockenmännens beslut må kunna föras hos K. befhide.