Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blir först en pligt och sedan ett behof att fylla de stränga vinterdagarna med arbete, äfven om det icke är vår själs arbete.
Så gick det också med Rakel.
Hon var den vintern alldeles ovanligt flitig, nästan på ett feberaktigt sätt, och prestgården var ett af de många hem, der det alltid fans en mängd nödvändiga saker att göra; der behöfdes alltid så mycket, och dock hade prestfolket så få fordringar, och man såg sällan resultatet af allt det myckna arbetet.
Det låg bakom lås och regel i linneskåpen och skafferiet, eller på vindar i de stora lårarna med sängkläder, och kom fram vid ett eller annat högtidligt tillfälle, när man hade alldeles särskildt tråkigt.
Fadern var denna vinter så vänlig mot Rakel.
Han klappade henne ofta i förbigående på kinden och kunde till och med säga: »Du ser ju riktigt söt ut, min lilla flicka!
Ja, ser du, ingenting klär en så bra som att göra sin pligt.»
Rakel svarade icke och tog emot sin fars beröm med nedslagna ögon, men när hon kom upp i sin lilla vindskammare och händelsevis fick tag på någon teckning från sommaren, skyndade hon sig att rifva sönder den och kasta den i kakelugnen vid första brasa.
Hon suckade icke en gång, då hon gjorde det.
Hon bet ihop tänderna och öfvade sig i att låta bli att tänka.
Men så kom våren, den förföraren.
Hittar den icke hvarje år på nya trollkonster för att fånga menniskors barn och göra dem alldeles yra i hufvudet?
Den kom nu med smältande drifvor, med ljusblå dimmor och långa solglimtar genom skogen, den kom och stack det ljusa björklöfvet och det bruna lönnlöfvet öfverallt, fylde hvarje klyfta med blommor, hvarje buske med knoppar, kastade lärkorna som sjungande bollar upp i luften och utbredde denna darrande guldglans öfver det i fjerran liggande, som alltid lockar oss minst så långt som till horisonten.
Östgötaslätten låg skinande grön, Bråviken gick med svartblå vågor och skum på toppen, och der bakom höjde sig Kolmården som en lång ljusblå bölja upp mot den blekblå himlen.
Man kunde icke uthärda det!
Rakel gick utanför ladan och lät det blåsa i håret på sig; hon spärrade upp ögonen, som om hon riktigt ville insuga till det innersta af pupillerna och ända in i det innersta af sitt väsen alla dessa färgtoner, som nära och fjerran vexlade framför henne.
Hon kunde icke arbeta längre.
Hon blef tyst, tankspridd.
Hon började att mista aptiten och kom ned om morgnarna med mörka ringar under ögonen.
Fadern såg ingenting, men modern såg det snart.
»Är du sjuk, Rakel?»
»Nej, det är ingenting alls», svarade hon leende, med ett af dessa dumma leenden, som ingenting uttrycka.
»Hur är det?» frågade modern igen och tog henne om lifvet.
»Är det någon du tänker på?
Är du förälskad?
Nu log hon riktigt uppriktigt.
»Men hvad är det då, min flicka?» frågade modern igen.
Hon stod och stirrade ut öfver gårdsplanen med ett så förtvifladt uttryck i sitt ansikte, att modern blef helt förskräckt.
»Men för Guds skull, hvad är det?»
Rakel slog båda händerna för ansigtet.
»Det är det gamla.»
»Det gamla?»
»Ja, det samma som alltid.
Jag vill bort, ack mor, jag måste bort.»
Mina svarade icke, hon gick tyst ifrån henne och in i det andra rummet.
Rakel såg henne icke på flera timmar.
Vid middagen såg hon, att föräldrarne hade talat tillsammans om henne, men ingen af dem talade derom, eller talade öfver hufvud taget alls.
Först på qvällen, då de sutto i det halfmörka förmaket, fadern med pipan, modern med stickningen, Rakel med händerna i knäet vid fönstret, började fadern:
»Jag hör, att du inte är nöjd med din lott, Rakel.
Du är trött på att vara hos dina föräldrar!»
»Åh, far!» utbrast Rakel.
»Du är inte nöjd med din lott», fortsatte fadern, »och mor och jag inse ju, att det icke är någon lysande lott vi ha att gifva dig; men vi tänkte att vår ömhet för dig — vår kärlek —»
Han kunde icke säga mera, utan torkade sina ögon med afviga handen.
Rakel steg upp och gick bort och lade sig på knä framför honom.
»Du förstår mig inte, far!
Du vet väl, att jagälskar dig och mor mer än allting i verlden, och att det blir så svårt att vara borta från er; men ser du — jag måste.
Jag blir rent olycklig, om jag inte får lof att försöka att lära mig måla!»
»Vet du, hvad det kostar?» frågade fadern.
»Nej, det vet jag inte, men det är nog mycket dyrt, och det är förskräckligt mycket fordradt — bedt af mig, att ni ville gifva mig lof, men — åh, far!»
Hon lade blott hufvudet i hans knä och grät.
Mina hade lagt ned arbetet i knäet.
Fadern såg framför sig, tog pipan ut och in i munnen, smackade och teg.
Till sist klappade han Rakel på hufvudet och sade:
»Stig upp, min flicka, du skall få resa!»
Hon såg upp genom tårarna och kunde knappt riktigt tro, hvad han sade.
»Du skall få lof att vara borta ett helt år», sade han.
»Jag skall skaffa utvägar, du skall få försöka!
Jag vet, att du efter den tiden skall komma tillbaka till oss gladare, än då du reste.
Du skall af egen erfarenhet förstå, att det här hemma är bäst, att ingen håller af dig så som vi, och att du här har din sanna verksamhet, som du skall komma att älska.»
Det talades icke vidare derom den aftonen.
Icke heller under de följande dagarna.
Rakel hade varit rädd för, att nu, då löftet var gifvet, skulle hennes far se ovänligt på henne eller vara mindre mild emot henne, men hon misstog sig.
Anders Gren var icke en man, som gaf med den ena handen och tog med den andra.
Han var ömmare mot sin dotter än någonsin, gick aldrig förbi henne utan en smekning och tog på sitt sätt del i de små förberedelser, som skulle göras för hennes resa.
Det fans ju ett och annat att sy, och oaktadt det blef gjordt med största sparsamhet och inskränkte sig till det allra nödvändigaste, väckte det dock prestens stora beundran.
»Ja, hvad ni fruntimmer ändå kunna hitta på!» sade han och lyfte på den yttersta fliken af en garnering till Rakels svarta klädning.
»Hvad kallas något så gentilt som det här?
Jo, du blir fin!
Det fins nog inte maken till dig i hela Stockholm!»
Det var hans uppriktiga mening, och han gaf mer, än han hade lofvat och tänkt, för att utstyra sin dotter så fint och nätt som möjligt.
Aftonen innan hon skulle resa, kom han fram till henne på trappan, då hon skulle gå upp, och stack en liten ask i handen på henne.
»Ser du», sade han, »det är min gamla klocka och en snusdosa, som du kan sälja hos en guldsmed.
Du får kanske inte synnerligen mycket för dem, men det kan ju i alla fall bli en liten slant åt dig, om du ibland skulle ha lust till en liten smula mer än det nödvändiga.»
Rakel gick omkring och kände sig som en förbryterska under alla dessa dagar före resan.
Hon hade ju nu fått sin vilja, sin innersta önskan uppfyld, och nu kände hon det plötsligt, som om den icke varit så brinnande, denna önskan.
Hon hade kanske alls ingen talang att rita.
Hon skulle kanske endast göra af med de få sparpengar, som hon väl visste vara ett för hennes föräldrar stort offer att gifva henne.
Hvad skulle hon egentligen göra i Stockholm — ensam i den stora staden?
Och under tiden skulle hennes gamla föräldrar gå ensamma här nere på landet.
Hon skulle icke kunna ge sin mor en handräckning vid arbetet, icke finnas i närheten, om de skulle bli sjuka.
Ja, tänk om de blefve sjuka, de kunde ju dö!
Tänk, om en af dem doge, medan hon var borta!
— Nej, hon ville inte resa!
— Men så kom hon i håg, att fadern ju redan hade skrifvit till professorn i Stockholm, och att brefvet hade kommit med svar, att hon skulle vara välkommen till hans atelier, till dess att hon senare på hösten kunde komma in vid akademien.
Modern hade också skrifvit till en gammal mamsell Hult, en barndomsväninna, som bodde uppe på Söder, och hos hvilken Rakel skulle få bo för billigt pris.
Och der låg den svarta klädningen med garneringen påsydd, hatten, regnkappan, allt var i ordning.
Hon hade sjelf tagit steget, och det kunde icke tagas tillbaka mer.
Aftonen före afresan kom, och hon gick ensam omkring för att taga farväl af allting.
— Aldrig hade hon tyckt, att allting der hemma var så vackert som nu.
De tre ekarna der uppe på backen med den lilla bänken under den midtersta!
Ett mera förtjusande ställe kunde väl icke finnas i verlden, och derifrån såg man hela Kolmården, som nu i aftonglöden låg som en lång violettblå molnmassa mot den orangefärgade himlen.
Hon var vid dammen och bakom ladan, i köksträdgården, vid gungan, nere vid den stora granen i hagen, öfverallt, och slutligen gick hon in och satte sig tyst vid qvällsbordet.
Då hon sade godnatt till sin far, föll hon honom om halsen och sade: »Förlåt mig, far!
Du vill ju ge mig din förlåtelse?»
»Kära barn», sade han och klappade henne.
»Du har ju inte gjort något ondt.
Det är nog det bästa för dig, att du får försöka.
Det hela varar ju inte så länge.
Innan nästa vinter är du hemma igen.»
Innan nästa vinter!
Jo, det var just snart!...
Rakel som en hel evighet.
Då hon nu var i säng, kom modern upp.
Hon böjde sig öfver hennes säng och grät mycket.
Rakel kysste henne och ville nu trösta henne med, att det ju icke var så långt till nästa vinter.
»Ja», sade Mina, »och så kommer du hem och finner allting så smått och fult här hemma och skall aldrig komma att trifvas riktigt mer.»
Rakels invändningar hjelpte icke.
»Jo, jag känner dig», sade modern.
»Du springer ifrån mig!
Du sprang ifrån mig, redan då du var liten.
— Har du kommit i håg att sy rosettband i din runda hatt?» frågade hon derpå.
»Nej, det tänkte jag nog!
Låt mig få låna din fingerborg, så skall jag göra det.»
Och Mina satte sig vid hufvudgärden och gjorde hatten färdig.
Hon ville rulla ned gardinen, men det ville Rakel alldeles icke.
»Ack nej, söta mor!
Jag sofver så bra för öppna fönster.
Jag vill se himlen den sista natten jag är här!
— Så kom morgonen.
Frukosten åts under tystnad, ännu fans der litet att göra med packningen, och så körde vagnen fram med den gula hästen med svarta manen.
Per satt färdig med piskan i handen, och nu måste Rakel i väg.
Hon var mycket blek, men hvarken hon eller föräldrarne gräto.
De omfamnade hvarandra innerligt under största tystnad.
Fadern stoppade ännu en gång filten om hennes ben, satte en ask under fötterna på henne och ropade: »Kör!»
— Modern nickade, mildt leende.
Vagnen körde långsamt genom alléen; der måste kusken genast af för att öppna den första grinden.
Presten och hans hustru kommo långsamt gående.
Då vagnen åter var på väg, vände sig Rakel om och såg dem stå vid grinden.
Hvad fadern var mager och gråhårig!
Han såg ju riktigt ut som en gammal man, sedd på litet afstånd.
Och modern!
Ja, hon var dugtigt fet nu, och håret så tunt, alltid lika blondt, med de två små lockarna bakom öronen.
Rakel tänkte icke på, att hon nu borde vara lycklig, eftersom hon var på väg ut i verlden för att söka sin lycka, hon tänkte blott på att hon lemnade sitt hem, att hon reste ifrån sina kära, älskade föräldrar.
Alla hennes känslor, alla hennes tankar voro fullkomligt i det närvarande, som de nästan alltid voro.
Men efter en fjerdedels mils väg såg man icke mera de bergknallar, som lågo bakom prestgården, icke något som påminde om den längre.
Det hade börjat blåsa ganska friskt, och stora hvita moln böljade i många fantastiska former på himlen.
Kolmården sken, så att det gjorde ondt i ögonen, och från alla buskar och träd doftade det friskt och starkt.
Rakel satte sig rak på sätet, band bättre fast hatten och såg framför sig med lysande ögon.
Ja, nu började hon förstå, att hennes dröm hade blifvit verklighet.
Hon var på väg ut i verlden för att pröfva sin lycka.
Ett par dagar efteråt kom det bref till prestgården, ett bref fullt af utropstecken.
»Ni skulle ha varit med den morgonen, då vi foro fram öfver Mälaren och fingo sigte på Stockholm!
Jag trodde icke, att något sådant kunde finnas på jorden.
Jag hade alls icke varit sjösjuk, men jag var vaken mycket tidigt.
Ångbåten gick långsamt framåt, ty det var stark dimma.
Jag klädde mig och gick upp på däcket.
Det var dugtigt kallt, men jag tog mors stickade sjal innanför regnkappan.
Vi gledo ljudlöst framåt.
Jag kunde blott se det allra nedersta af bergen och den långa, blanka strimma, som kölen skar i vattnet bakom båten.
Men då vi hade passerat Södertälje, lättade dimman.
Den föll ner och upplöstes i vågorna som en ljusblå slöja, och bakom den kom himmelen fram så skinande blå.
På stränderna lyste alla björkar i sina vårfärger, med hus och landställen emellan.
De små öarna, som lågo strödda och liksom simmade på vattenytan, voro bevuxna med höga furuträd, hvilka liksom hjelmbuskar sväfvade öfver de lägre buskarna nedanför dem; från alla sidor och sund kommo små ångare, segelbåtar och skutor, som passerade förbi oss, — och så fick jag öga på Stockholm!
Det var först som ett silfverflor, sedan såg jag torn och kupoler likasom bakom slöjan, så blef det en mängd färger, ljusröda, gredelina och ljusblå, och så blef det hus och kyrkor och slott!
Det såg ut, som om allting låg och flöt på vattnet, och vattnet sjelft var som smält silfver; det glänste, det darrade, det lyste från alla sidor.
Jag stod i fören och tyckte, att jag flög, så lätt och säkert sköt båten framåt, — så voro vi framme!»
Rakel skref ofta, minst ett par gånger i veckan, och pastorn gick långt utåt landsvägen för att möta posten och få detta längtansfullt väntade bref en qvart före tiden.
Det var goda bref, det vill säga, de innehöllo alla, att Rakel var lycklig.
Hon hade ett litet stilla hem hos den gamla mamsell Hult på Söder; men hon var sällan hemma.
Om förmiddagen var hon hos sin professor, som bodde högt uppe på Drottninggatan, så att hon hade en ansenlig väg att gå; men när hon ändtligen hade vandrat den långa vägen och hunnit upp för de många trapporna till ateliern, så fick hon också belöning derför.
Hon satt der i ett hörn och tecknade och målade hela dagen.
I början fick hon mest sysselsätta sig med att kopiera hans gamla landskapsskisser, och fastän det ju också var mycket roligt, så tyckte hon dock, att hon saknade något dervid, hon visste icke riktigt hvad.
Kanske det var det, att hon tyckte, att dessa skisser icke riktigt liknade naturen, så som hon kom ihåg den.
Sedan började hon måla efter frukter och grenar, att teckna efter gips och efter menniskor, och hon kastade sig öfver alltsammans med brinnande ifver.
Professorn berömde henne mycket, nästan alltid, men hon började snart att icke vara så nöjd med hans beröm; hon såg sjelf, huru mycket som fattades i allt, hvad hon gjorde — ja, också i allt hvad han gjorde.
Bara någon riktigt ville säga henne, hvad som var galet vid hennes arbete.
Bara hon visste, hur hon skulle bära sig åt.
Hon kände blott en brännande oro, en lust att göra allt på en gång, en otålighet att finna just det, hon längtade efter.
Hvar gång hon höll på med en sak, hade hon liksom samvetsagg öfver, att hon icke just då gjorde något annat.
Midt i sommaren reste professorn bort.
Rakel hade icke råd till att resa hem redan nu och ville det icke heller.
Hon tog sin målarlåda med sig och gick ut till Haga och på Djurgården och satt der från morgon till qväll och målade skogsinteriörer, med en bit bröd och ett stycke korf i fickan.
Hon arbetade hela dagen som i feber.
Ibland var hon hänryckt.
Hon tyckte, att hon var på vippen att fånga just det, som hon ville ha fatt på, men för det mesta försvann det just i det afgörande ögonblicket, och så dessa beständiga förändringar!
Hon gick hem den ena dagen med ögonen fulla af en färgskala, som den nästa dagen var fullkomligt försvunnen.
Solen, molnen, morgon och afton, de varma och de kyliga dagarna, alla och allt hade sitt uttryck, sina beständigt sväfvande nycker, — ja, man kunde bli tokig af det!
— Men glad var hon i alla fall.
Hon läste icke, hon talade knappt till någon, hon gjorde ingenting annat än målade.
Då det vardt höst och professorn återkom, och akademien öppnades, började hon att gå der.
Nu blef det en annan tingens ordning.
Hon skulle teckna gipser och perspektiv och alls icke tänka på gröna träd och belysningar.
Hon var också nu flitig, riktigt glupsk på att lära sig något, men hon tyckte, att hon icke kom till det, hon mest längtade efter.
Då det första året vid akademien var förbi och våren kom, ville föräldrarne ha henne hem igen, men hon påminde sin far om, att året ännu icke var gånget, och fastän de flesta menniskor voro borta från Stockholm om sommaren, fans det dock en och annan, hos hvilken hon kunde få ett godt råd, ett och annat att se.
Nej, nu måste hon riktigt gripa sig an!
— Men då sedan hösten närmade sig och det nu skulle bli allvar af med hemresan — det var redan flere månader öfver tiden — ja, då kunde hon icke.
Hon bad sin professor att hjelpa sig och skrifva hem, och han skref, att det var alldeles nödvändigt, att hon fortsatte vid akademien.
Hvad kunde hon hinna lära sig på ett år?
Fadern hade icke väntat sig detta.
Det var icke ärligt spel.
Ett år hade hon sagt, och mera hade han aldrig tänkt sig, aldrig velat gå in på, men i slutet af brefvet stod det dock, att om hennes lärare ansågo det absolut nödvändigt för henne att fortsätta ännu ett år, så skulle han gifva henne ett nytt löfte, men denna gång skulle bli den sista, som hon kunde vänta sig att han skulle ge efter.
Rakel kände nog, huru ovilligt detta löfte blef gifvet, men hon tog dock emot det, nästan utan samvetsagg; att resa hem nu skulle ju vara att dö.
Detta andra år gjorde hon dugtiga framsteg, men sjelf var hon icke nöjd.
Om hon också fick beröm för de stora, skuggade gipsfigurer, hon hade utfört, gladde det henne icke.
Hennes håg och längtan stod till att måla landskap, att sitta ute i fria luften med ett paraply öfver hufvudet och fånga solskenet.
Detta år började hon också att få både vänner och ovänner.
Hennes kamrater vid akademien tyckte på det hela taget icke vidare om henne.
Hon var för tyst och intresserade sig för litet för allt det, som sysselsatte de andra.
Deras små tvister och anledningar till missnöje, deras fiendtligheter och kärlekshistorier voro henne alla temligen likgiltiga; hon ville blott måla i fred, och som man vet, är det intet, som menniskor så litet kunna förlåta andra, som att dessa icke sysselsätta sig med dem.
Lärarne voro icke heller helt och hållet nöjda med henne.
Hon var icke nog lydig, för mycket sjelfständig för att vara så ung, och oaktadt hon aldrig direkt motsade dem, handlade hon ofta mot deras tillrättavisningar på egen hand, och det förargligaste af det hela var ju, att de stundom måste erkänna — naturligtvis stillatigande — att hon hade rätt.
Deremot fans det en och annan utanför stående, som började blifva uppmärksam på de småsaker, som Rakel hade målat på egen hand och utstält till salu.
Der fans bland andra en dam, som sjelf haft stora anlag för målning, men som gift sig med en förnäm man och afstått från konsten.
Det var en fin och begåfvad qvinna, som Rakel först tillbad på afstånd, och sedan fick tillfälle att beundra på nära håll, — och det att beundra fortfor att vara Rakels framträdande talang.
Huru skön hon fann henne, denna ståtliga, ännu unga qvinna, som hade detta lugn, hvilket kulturen ger åt många, och denna värme, som blott naturen gifver åt så få!
Rakel tyckte, att hennes ögon voro de klokaste och mildaste hon hade sett, hennes leende det älskvärdaste, hennes händer de mest välskapade, och hennes nacke tillbedjansvärd.
Men mest af allt beundrade Rakel det deltagande och den godhet, hvarmed denna framstående dam följde andras försök i konsten, då hon sjelf hade blifvit tvungen att lemna den.
Det föreföll Rakel, att hon sjelf aldrig skulle kunna vara glad, aldrig opartiskt och vänligt bedöma något, som andra hade gjort, om hon sjelf blefve tvungen till att öfverge sin konst.
Nej, hon skulle hata dem allasammans, lida gränslösa qval öfver att se någon annan lyckas, icke kunna tvinga sina läppar att berömma och uppmuntra de andra, om hon sjelf blefve skuffad undan.
Men, det förstås, det var ju egentligen ingen, som hade skuffat undan hennes förnäma beskyddarinna.
Hon hade sjelf valt mellan sin konst och sin man, och valt den senare, en baron och husarofficer, en liten obetydlig herre, som Rakel menade icke var värdig att upplösa sin hustrus skoband.
Men hans vackra hustru älskade honom, älskade honom verkligen med en rent svärmisk kärlek.
Hon kallade honom »min Charles» med ett uttryck af en smältande lycksalighet och lefde för att göra lifvet för honom och deras två barn så godt som möjligt.
Hon hade ju också andra pligter, hon hade en mängd vänner, de förde sjelfva ett stort hus, och hennes tid var delad mellan många, men hennes hjerta var hemma, der hennes man och barn lefde lyckligt vid hennes sida, och hennes varma intresse följde alla dem, som med talang och lust och i synnerhet, om härtill kom motgång, hade begifvit sig in på konstens besvärliga bana.
Hon kom till Rakel.
Hon såg länge och uppmärksamt på, hvad hon den sommaren hade målat, gjorde några anmärkningar, som Rakel fann vara de klokaste, hon hittills hade hört, och sade till sist stilla och allvarligt:
»Ni har stor talang, fröken!»
Till denna beskyddarinna gick Rakel sedan med allt.
Af henne fick hon ibland en genomgående kritik, ibland en bedröflig tystnad, ibland uppmuntrande, ja, entusiastiska uttalanden om hvad hon gjort.
Hon gick helst till sin förnäma väninna, när hon var säker på att träffa henne ensam; men en och annan gång måste hon finna sig i att äta tillsammans med »Charles», och hon satt och stirrade på honom med sina mörka ögon, för att utfinna, hvad det kunde vara hos honom, som förtrollat hans hustru.
Hon såg en liten, spenslig figur, ett blekt, rätt välformadt ansigte, ett par mjölkblå ögon och ljusa mustacher, kort sagdt, en liten oskadlig herre, som förstod sig bra på vin, samlade porslin och talade moderna språk ganska flytande.
Men när hon då uppfångade en af de blickar, hvarmed hans hustru öfverstrålade honom, som om hon hade sett en syn, tänkte Rakel: »Nej, jag kan inte förklara det.» — Baronen å sin sida sade till sin hustru: »Hvad ser du för märkvärdigt i den der lilla landtfröken?
Hon sitter och stirrar på en med sina svarta ögon, så att man blir riktigt hemsk till mods.»
Men friherrinnan log mot dem båda och gaf dem båda plats i sitt hjerta.
En dag sade hon till Rakel: »Du skulle ut och resa.
Det är något, som ligger och slumrar hos dig, som jag inte tror vaknar upp här hemma.
Du skulle bara ut och få dig en riktig ansats, och sedan komma hem och gripa dig an riktigt!»
»Det kan nog hända», svarade Rakel och sänkte hufvudet, »men det är rent omöjligt!»
För pengarnas skull?
— Också för pengarnas skull.
— Ja, det skulle det nog blifva råd för.
Fans det annars några hinder?
— Ja, far och mor.
— De ville inte?
— Nej, hon var alldeles säker på, att de inte ville, inte ville höra talas om, att hon inte nu till sommaren skulle komma hem — för att stanna hemma ...
Friherrinnan såg på Rakel.
Hon hade ett sätt att se på menniskor, som om hon af deras utseende och uttryck gissade sig till hela deras historia, men hon läste den icke genast högt.
Hon teg och sade till sist:
»Vi måste ha tålamod, men det skall nog gå!»
Så blef det sommar, och Rakel reste hem.
Att komma hem nu, visste Rakel, det var att komma hem för alltid, och hennes hjerta snörde sig hårdare ihop än hennes reskappa, som hon snörde så fast, att remmen var nära att gå sönder.
Hon lade allting hastigt och säkert ned i kofferten, samlade ihop alla sina teckningar och skisser och lade dem, utan att se på dem, ned i en låda.
Ett landskap, som hon hade på staffliet, stod hon ännu länge och betraktade.
Det hade icke blifvit färdigt, men det var så mycket ljus och luft i det!
Det var utifrån Djurgården, — en fin vårbelysning, med Katarina kyrkokupol i bakgrunden, sväfvande uppe mellan regnblandade moln, der solen bröt sig igenom.
Rakel hade lofvat sig något af denna tafla; den var målad på ett par dagar, och hon tyckte sjelf, att hon hade fått något af den mångfärgade vårluften i den.
Den var ännu våt, så att hon icke kunde packa ned den.
Hon suckade, tog den från staffliet och skickade den till friherrinnan.
»Kommer jag någonsin igen, så skall jag göra den färdig», skref hon i en biljett, som följde med.
Så snart Stockholm försvunnit bakom Mälarens öar, gick hon ner i sin hytt och steg upp först tidigt nästa morgon, då ångbåten gled in i Bråviken.
— Der låg den långa, blå bergvågen, ljus och genomskinlig, som om den vore af emalj, med lätta morgondimmor öfver toppen.
Kusterna lyste ljusgröna i sommarens första, friska skönhet, och så vände båten och sköt förbi de vassbevuxna stränderna upp emot Norrköping.
Der — ja, der höll den lilla trillan med den gula hästen för.