Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han skulle ju ej begå något orätt, han som bara hade att hålla hästarne i beredskap, hjelpa med pålassningen och sedan köra till staden!
Dessutom vore ju hela saken så oskyldig.
Den der köpmannen vore en rik karl, som tusen gånger klått den fattige -- en liten återtjenst af dem hade han väl förtjent.
Matti var således med.
Han lånade hästen och skötte om »den yttre affären», medan de andra skötte sitt värf der inne med både vana och talang.
Man hade lasset fullt, sängkläder, möbler, husgeråd och en hop små vackra bohagstillbehör, dessutom jernsaker, äfven de af något värde.
Men gångkläder funnos icke -- endast några linnekläder och en sommarrock.
I alla fall var resultatet präktigt.
Allt gick utmärkt i början.
Men en vacker dag kom han, den skicklige, han »handelsmannen», i kurran för ett par vackra ljusstakar af brons.
Och han var ej den ende.
Matti angafs af sin vän och kamrat, togs i förvar och satt inne i några månader.
Det var debuten.
Han frigafs efter någon tid.
Började från början, men denna gång utan »medborgerligt förtroende».
Arbetade smått, svalt emellanåt och söp igen.
Matti skulle hem från ett dansgille i Gammelstaden.
Der hade han sett en hygglig flicka, en stackars fattig men ärbar tjensteflicka, som förehållit honom hans usla lif, hans dåliga sällskap och tagit löfte af honom att förändra sig.
Matti, som för första gången sedan länge tänkt tillbaka på sitt hem i ödemarken, på sin stackars hederliga mor, på sin ungdomsbrud, på de präktiga friska forsarne och moarne deruppe, Matti rördes af den unga flickans deltagande för honom, suparen, f. d. fången, han rördes och lofvade att för hennes skull ändra sig, om han finge ett bättre, mer lönande arbete.
Och den stackars flickan å sin sida lofvade att förskaffa honom det.
Hon skulle vidtala sin husbonde, tvålfabrikören, sade hon.
Och så skulle de dansa en dans tillsammans, han den trasige, förfallne ynglingen och hon den fattiga, men ännu redbara flickan, som för en gång i lifvet var på dansnöje.
Ett starkt ljudande, flåsande och ostämdt positiv vefvades upp till dans.
Han satt på ett bord, positivspelaren, och hade sitt instrument framför sig på stolen.
Det blef först vals, så polka, och så vals igen.
Men den stackars tjensteflickan kunde inte dansa.
Hon stod och stampade på en fläck, röd och varm, klumpig och så löjligt allvarlig.
Han fick henne ej ur fläcken, och då hon vände sig, var det alltid galet och förvändt.
-- Spela en polska, en Hollolapolska! -- skrek Matti, lifvad af bränvin och en återuppvaknad danslust, yster och med en flägt af den forna, ungdomliga lifligheten.
-- Spela en polska, svarteman, så vi få dansa!
Der har min flicka inga konstiga steg att göra, -- för jag sparkar för henne, det lofvar jag er!
Och nu pass på, gossar, så får ni se, hur Kalliola-dansen svänger, den är bättre polska än edra begrafningsdanser, som gå som fluga i tjära!
Hej hopp, nu ska' vi börja! --
Matti svängde sin sköna ett par hvarf kring salen och lyfte så henne högt upp.
Stälde henne ner igen och började piruettera.
Det var en sorts solodans, hälften »schottisch», hälften »ryska» och för resten improviserad.
Hans fötter berörde golfvet allt oftare, svängde i luften hit och dit samt sparkade åt höger och venster i olika, konstiga vridningar!
Derunder böjde sig den ännu viga kroppen med en sorts vilddjursaktig elasticitet, som ej kunde undgå att väcka beundran.
Han gestikulerade med armarne och slog händerna än i sina fotsulor, än i golfvet.
Slutligen gjorde han ett djerft hopp, berörde med spetsen af tån det temligen låga taket och kom ned på handen, gjorde derefter en sväng rundt om och stannade framför sin dam på ett knä, medan hela åskådarskaran ropade ett dundrande hurra och från alla sidor strömmade till för att dricka med den utmärkte dansören.
Men hon stod i ett hörn, den lilla tjensteflickan, och betraktade Matti med tårar i sina ärliga ögon.
-- »Om han blir min», tänkte hon, »skall han, om Gud så vill, bli en bättre menska.»
Dock -- det var ej så, att hennes fromma önskningar skulle gå i fullbordan.
Mattis blod, jäsande och oroligt, sjöd så vildt inom honom, och hans lilla skötesynd, svagheten, kom åter och svepte honom i sina ogenomskinliga slöjor, tog honom i sitt hägn och förde honom ut på branterna...
Hon, den fula flickan, måste hem till sitt före tolf, och Matti hörde ej mer på henne, då hon bad honom följa med bort.
Tvärtom, han stannade qvar.
När morgonen kom, låg han åter ute, denna gång på vägen till staden.
Han sof.
Det var kallt och lugnt, ej en flägt rördes.
Termometrarne inne i staden visade på 20° under fryspunkten.
Men han sof, han den muntre dansören, som ännu i går tänkt att bli en god menniska!
En tung, iskall sömn.
Hans hjerta klappade ännu, hans pulsar slogo och den öppna munnen andades lif.
Men fötterna, som i går så gladt och liffullt dansade efter polskans toner, voro nu förfrusna, döda och för alltid stilla.
En barmhertig förbifarande tog fram på morgonen Matti upp i sin släde och förde honom till klinikum.
Der miste han dessa förfrusna lemmar, som aldrig mer kunde göra honom någon nytta.
Denna gång lemnade han sjukhuset ännu mer modstulen än förra gången, icke till fots på landsvägen med rensel och vandringslust, utan med kryckor och en hjertebörda, som tryckte honom nästan till jorden.
Det var vid den tiden Leena, alltjemt lika tyst och stilla, satt inne i skräddarens stuga med sitt andra lilla barn på armen.
Rosigt och lifligt, friskt och strålande jollrade det första på golfvet.
Icke visste han, denne lille, att hans fader gick der som en krympling, hans ståtliga, vackra far, som förr aldrig smakat en tår af denna dryck, hvilken nu småningom bragt honom så långt.
Nåväl -- så växla menniskornas öden!
Stockflötarn går nu omkring på gatorna, går på kryckor.
Den svartlockige italienaren med sin trasiga Leporellokappa vrider positivet, och Matti står bredvid och småsjunger med sin hesa, skrälliga röst.
Han står der för att väcka medlidande och lyssnar mekaniskt till de toner, efter hvilka han förr så många gånger dansat, så öfvermodigt glad, så ungdomsstolt, så full af lif och ysterhet.
Han ler ibland, ett frånvarande, tomt, trött löje.
Hans bleka, slappa ansigte är genomkorsadt af förtidiga, täta fåror.
De vackra, lifliga ögonen äro halfslutna, rödkantade, slocknande.
Och hans bruna, lockiga hår är glest, stripigt och oordnadt.
Ja, det är densamme, han som för två år sen gick ned för forsarne så hurtig, så okuflig, så stark!
Hvad ej de mäktiga, strida, svallande vattenmassorna förmått, det åstadkom »några droppar» af »lifsvattnet», detta lifsvatten, som är finnens förbannelse!...
Han är bruten och krossad, den oöfvervinnelige.
Vid de bekanta tonerna af Hollolapolskan tänker han ej mer på hemlandet, på bruden, på en förfluten ungdom.
Hans föreställningar sväfva oredigt kring mat, och en obestämd längtan att släcka denna ständiga törst griper honom med våld.
Men, -- man måste lefva.
Man måste framsläpa denna existens, plågsam och onyttig, tröttsam och sorglig, utan tröst och utan hopp.
Ibland ser han bland sina minnen en liten grå, töcknig gestalt som framskymtar.
Det är den lilla fattiga tjensteflickans derborta vid Gammelstaden.
Och han tycker sig höra, hur hon suckar, djupt och betryckt.
Den gången skulle han ännu kunnat bli en duglig menniska, om han ej varit -- svag!
Det är lättast att vara svag, att strida kort och genast falla.
Det är en giltig ursäkt, svagheten, liksom vid brottet och ransakningen domarn ursäktar, om den anklagade varit så »svag», att han först berusat sig, innan han begått mordet.
Måhända är hos den store domarn äfven svagheten en ursäkt?
Ett godt samvete.
(Efter en sägen ifrån Esbo skärgård.)
Patronen hade helgdagskläderna på och stod nedanför huset och kikade efter vädret.
Morgonen var dimmig och luften kall.
Skulle töcknet höja eller sänka sig, det var frågan!
Träden stodo som klädda i silfverstickad tyll.
Ett garnityr af spindelväf hängde emellan tall och gran, björk och rönn, gräset var vått och glittrande, tunga stora daggdroppar hängde på strå och örter.
Grodor, daggmask och sniglar höllo kalas på marken, nere vid stranden pep en vessla eller två, medan fiskmåsar och tärnor slogo i viken, flögo i aflånga kretsar, svängde helt om och plumsade i vattnet, hungriga och lystna.
Fisken hoppade öfverallt dernere, det bildade sig små ringar här och der på vattenytan, de växte större, vidgade sig och försvunno.
Det skulle säkert bli en solig, vacker dag -- derborta höjde sig dimman redan, och en bred, matt solstråle trängde sig skimrande derigenom.
Den föll på en liten grön holme, lekte i de dallrande löfverken på altopparne.
Hela tjärden såg ut som en ändlös ocean för resten, öarna midt emot voro alla insvepta i den hvita, tjocka misten, det böljade vid de nedre molnlagren, också himlen liknade ett haf, de täta ull-lika dunstflockarne rörde sig för morgonbrisen, bolmade, hopade sig och försvunno för att ge rum åt nya, flyktiga molnmassor.
-- Hör hit, Peltonen, -- skrek patronen med sin höga, gälla stämma, -- kom hit på en stund, jag har en hel hop att tala med honom om.
Han derborta på åkern var patronens faktotum, arbetskarlen Peltonen, på en gång förvaltare, inspektor, trädgårdsmästare, betjent och dräng på Hvitö gård, i tjenst hos den rike enklingen patron Emile Gerôme Uninius, Hvitös nuvarande stränge och föga populäre egare.
-- Hvad nu, hvarför har Peltonen klädt sig så der, är det meningen att här inte skall arbetas i dag? -- frågade patronen, då han såg mannen komma fram iklädd en ren arbetsskjorta och en snygg väst af mörkgrå vadmal, -- han tänker väl passa på, då han vet att jag ska' in till stan, att under tiden ta sig en rigtigt glad dag här, hvasa?
Peltonen såg upp med en mörk blick, men slog ögonen ned igen utan att svara.
-- Nå, hvad är det, ut med språket, skall jag bli lydd, eller hur?
Peltonen såg åter upp med samma på en gång föraktfulla och undergifna min.
-- Jag har aldrig hvilodag, det vet patron sjelf.
Jag tog på de här paltorna för att -- att det är mors födelsedag och Heikkis med ... för resten är det lappdags för andra rocken, hon syr ihop trasorna på'n, hon derinne.
-- Födelsedag!
Ser man på, ni ha råd att fira födelsedagar ni, det har jag inte.
Ni gör er nog glada dagar på min bekostnad.
Jaha, Heikkis födelsedag!
Den är verkligen värd att firas.
Den förbannade pojkbytingen som inte gör annat än illa.
Jag tål honom inte.
Han stjäl jordgubbar och han bryter af blommor i trädgården, spö ska han ha, och du är och förblir en stackare, Peltonen, i din familj!
Födelsedag!
Joo, det är sött!
Peltonen rynkade sin panna i ännu djupare veck.
Han såg alltjemt ned, men rösten dallrade när han lugnt och fast som svar på patronens beskyllningar sade:
-- Heikki stjäl inte.
-- Stjäl han inte?
Nehej! Jaså, han stjäl inte?
Han är en liten engel, det är han.
Det var inte heller han som plockade hönsklorna och stack dem i fickan på den här rocken, när jag sist for till staden, så vaktmästarn uppe i revisionen fick näfven full med klor, när han skulle taga upp min snusdosa, det var inte han som satt mitt hattfoder fullt med kardborrar här om sistens och som plockat en hop med småsten och nypontaggar och stuckit dem in i tårna på mina trädgårdsgaloscher, det var väl engeln Michael eller Gabriel, och inte Heikki, hä?
Öfver Peltonens bistra, stela drag for som ett smålöje, men han teg.
-- Och räfsaxen, som jag hade lagt ut för det nötet, hade han inte fått tag i den och burit den dit bort vid enrisbuskarne, så jag höll på få benet afskuret, hade jag inte händelsevis haft jagtstöflarne på ... svara mig hvad han kan på det?
Peltonen teg alltjemt.
-- Fan anamma, karl, kan han svara sin husbonde eller vill han jag skall tala med polisen? -- röt patron och piskade en liten späd videbuske med sin smala, slitna rottingskäpp, så att blad efter blad sargadt föll ned bland gräset, -- säg, hvad svarar han på allt det der?
Peltonen tittade omkring sig med en skygg, irrande blick. -- Herre Gud, patron, -- sade han derpå hastigt, -- han talar, så han kan rigtigt skrämma en menniska olycklig.
Inte kan jag rå för hvad
Heikki gör, nog har patron sjelf många eviga gånger sett på hur jag klått upp pojken för hans små skälmstycken.
Men, Gud nåde, det hjelper så visst inte.
Pojken är min ende, han är full af fan, men det är intet ondt med honom ändå!
Patron har inte tålt'en nånsin, han är som en hund, som väl känner hvem som vill'en illa.
Derför hittar han på otyg för att hämnas, kantänka.
Han har allt ryggen blå och brun ännu efter sista piskkalaset, då han bar räfsaxen dit bort...
Mor hade sin tvätt der, si, olofvandes för patron, och pojken tyckte som så att patron inte hade något der att göra...
Och efter som patron gjort ledsamheter åt honom, så ville han också...
-- Jag skall lära den tjufstrykern, -- hväste patronen, men helt sagta, -- fadern såg ej den blick, som följde orden.
-- Och nu, hör han, jag far om en half timme.
Men till qvällen kommer jag tillbaka, vid sextiden som vanligt.
Till dess måste potateslandet vara upplöjdt och gröna jollen tjärad.
Hugg veden åt kaptens på udden, han sade till i går, men tag qvistarne med, hör han, och rada den inte så förfärligt tätt.
Han ger dem så mycket ved på en famn, att han ruinerar mig.
Tror han att det är ärligt gjordt, eller hur, hvasa?
-- Hyresgästerna klaga alltid att jag mäter för knappa famnar, -- svarade Peltonen, -- kaptenen var så ond sist, så.
-- Det satans packet, så är det när man skämmer bort dem!
Ja, ni förderfvar för mig allihop, kringstjäl mig och äter ut mig, som vore ni korpar kring ett sjelfdödt djur.
Hustru din mäter mjölken så det rinner öfver och sätter inte en sqvätt vatten i det, fast jag har sagt till henne.
Och i stället att rensa trädgården tar hon emot tvätt, -- hvem vet, hon hemtar väl såpan hos mig, kan jag tro, och ni gör er rika, medan jag här går i armod och arbetar som en hund.
Ni föder er och göder er, er och er odugliga afkomma, ni bli som feta flugor, medan jag med hvarje dag blir allt magrare, jag och mina barn.
Gjorde jag rätt, så...
-- Ångbåten tutar, han ligger visst för tjocka vid Konäset, -- sade Peltonen, -- skall jag göra hästen i ordning, i fall patron vill fara landvägen öfver broarna?
-- Han vet inte hur fort han vill bli af med mig!
Hör nu, Peltonen, stå inte här längre, gå till sitt arbete, jag far om jag vill och när jag vill.
Och med ångbåten, hör han, inte med hästen.
Den plöjer han med.
Peltonen böjde på hufvudet och gick några steg.
-- Ännu en sak, -- ljöd patronens röst efter honom -- hugg bort strandträden derborta, veden här uppe är snart slut, låt alarna omkring uthusen stå, men alla björkarna ska ned, förstår han, på vägen åt stranden, der behöfs ingen park.
Så, begriper han inte, efter han står så der och glor?
Peltonen spärrade upp ögonen och spände dem i patronen.
Det var en sådan förvåning och ett sådant förakt i den nu öppna och fulla blicken, att patronen för ett ögonblick måste slå ned sin.
-- Jag vill ha ned parken också på den sidan, sade jag.
De der urgamla träden ta all must ifrån jorden, och ängen ofvanför får ingenting.
Du vet att jag inte tål skog och mörker!
Du tycker väl om skog du, kan jag tro, skogen derborta, der det ekar så vackert då man skjuter...
Vill du lyda, eller hur?
-- Skall strandparken fällas, herr patron? -- frågade Peltonen, -- alla mastträden?
Alla björkarna ned?
De stora tvåfamnsbjörkarne, som folket från stan far hit för att se på.
Allt ihop?
-- Jag tror, han muckar emot, fähund?
-- Kan jag inte få hugga några famnar från skogen inåt ön, der fins det fällträd och vindfällen, visst en tio famnar eller mer bakom hästhagen!
Är det inte bättre der?
-- Skogen der är såld till byggmästarn för länge sen, och han har mätt upp hvar enda sticka.
Du hugger ner strandparken.
Jag vill inte ha mörker, jag tycker om ljus.
Och det kostar att släpa ved.
Vi ta först skogen omkring oss, och gå sen längre ut.
Du hör det nu.
Gå din väg.
Peltonen gick.
Ifrån ett dike helt nära invid stället, der nyss de båda männen samtalat, uppsteg en liten mager hvithårig gosse på sex år.
Han var klädd i en skjorta af oblekt groft lärft, bar små urvuxna, vida byxor, som fladdrade omkring benen på honom, bröstet var bart liksom armar och ben, två klippska, långa, blå ögon tittade käckt fram i det solbrända ansigtet, och munnen log.
-- Jag har hört alltihop, pappa, -- sade han, då han var utom hörhåll för patronen, -- alltihop!
Härnäst ska han få en rutten fisk i bröstfickan, det lofvar jag.
Och hvad ondt jag kan göra honom, så ska jag.
För han är den värsta menniska!
I går försökte jag sätta tjära på båtsitsen, men den torkade in.
Om jag fick en stor geting att märka näsan på'n, så vore jag så glad så.
Den lille stack sin bruna, smutsiga näfve i faderns och såg så lycklig ut, när han målade ut för sig alla de njutningar han möjligen kunde bereda sig på patronens bekostnad.
Fadern såg sträng ut, drog bort sin hand och sade:
-- Derest du rör någonting af hans, eller gör någon som helst elakhet åt honom, så får du med rottingen att göra, och det värre än eljest, hör du det, pojke?
-- Far bara gör sig morsk, han, -- skrattade Heikki, -- inte slår far så hårdt som han tror.
Nog tål jag det alltid.
Jag gör mej hård och jag slänger mej, och då tar det inte så farligt.
Far ville allt sjelf gerna sätta den här flugsvampen i honom, om far kunde.
-- Du skall hålla mun på dig, Heikki!
Ser du, der är patrons barn.
Gå in till mor och säg till att det är hårdt med arbete i dag, jag hinner inte äta på ett par timmar än.
Och kom sen till mig, så får du hjelpa till med åkern.
-- Lisen och Clara skall visst med till ångbåten, efter di ä' så schangtila! -- Heikki hvisslade en hjertans glad låt, slängde med det lilla hufvudet, så håret, det långa hvita håret fladdrade, körde ut sina röda läppar och kilade i väg öfver stock och stubbar, lätt som en fogel.
Men han stannade med ens.
Lilla Clara, som fått syn på sin lekkamrat och vän, ropade honom och viftade med handen.
Han vände genast om, sprang till henne och nalkades den lilla näpna damen rullande i gräset som en skallerorm, i det han hela långa stycket stupade kullerbyttor för att på detta sätt vinna på en gång hennes beundran och sympati.
Hon skrattade så hjertligt och klappade i händerna.
-- Rulla i åkern, söta Henrik! -- bad hon med hufvudet på sned, -- det är så lustigt när du rullar, du ser ut som en stor, hvit, våt katt.
Går du i hafren, så blir jag så glad.
Heikki slängde öfver gärdet, tog ett stort skutt och kom på hufvudet rakt in i hafrelandet.
Men med ens stod han upp igen, skrapade sig i sin våta lugg, drog ned mungiporna till en förunderlig grimas och sade med sorglustig ton:
-- Det der törs jag inte göra.
Pappa slår mig, om jag försöker.
Clara får allt hitta på något annat.
Clara såg villrådig ut.
-- Gå på hufvudet i diket, så är du så rar, Henrik, -- menade hon.
Heikki lydde.
Hans händer sjönko djupt ned i gyttjan, och Clara var så munter och tacksam.
-- Nå, ta nu en rigtigt bra daggmask åt mig, så få vi se om han krälar, ifall vi dela honom itu, och hvilken del som vill till mig och hvilken till dig.
Heikki fick tag på en rigtigt lång en.
Lilla fröken tog den sjelf i sina späda händer, slet den utan betänkande itu, utan att förändra en min, och kastade bitarne på marken.
-- Usch då, hvad Clara pinar kräket, -- protesterade pojken, -- kom nu, så ge vi hönsen det här.
-- Och så sprungo de så fort de kunde inåt gården, men glömde snart sitt ärende för ett helt nytt intresse.
-- Henrik, ser du här ligger min stora docka! Söta Henrik, laga skor åt den, vill du, de gamla ä' trasiga?
Barnet tog dockan, lofvade göra skor och skulle genast börja med det arbetet, då patronen syntes på trappan, iklädd öfverrock, grå filthatt, galoscher och med paraply och käpp i handen.
-- Claire, mon ange, ici, -- ropade han, -- eh bien!
Lisette, où êtes vous, venez mes enfants, venez!
Clara lemnade på ögonblicket sin lekkamrat och sprang fram.
Lisett kom med sin jungfru vid handen från kökssidan; lille Gerôme var redan färdig.
De voro alla svartklädda, buro hvita förkläden och fingo af fadern hvar sin krans i handen.
Bonnen sprang fram, jemkade flickornas hattband och lille Gerômes krage, och så begåfvo de sig i väg nedåt stranden.
Patronen sjelf hade en stor bukett i hand samt bar i knapphålet på sin långa utslitna ytterrock en hvit rosenknopp, sammanbunden med en liten cypressqvist.
Hans min var högtidlig, ett blekt, resigneradt allvar låg utbredt öfver hans magra och gula ansigte.
-- Hvarför få vi komma med, pappa? -- frågade Clara och tittade upp till fadern, halft förtroligt och halft skyggt.
-- Tala franska, har jag sagt dig, -- sade patron och knyckte omildt den lilla i armen, men tillade derpå i en något mer saktmodig ton: -- Vi skola gå till kyrkogården i dag med kransarne, det är mammas dödsdag, er salig mammas, min högtälskade hustrus.
Håll dig rak Gerôme, hvad är det för slag, du hänger ju läpp och ser dum ut precis som mor din.
När ni har svarta sorgdrägterna på, chers enfants, då borde ni ju veta att vi skola fira en liten sorgefest på den högtidliga plats der hon nu hvilar i frid från jordens oro.
De tre små barnansigtena sågo så bortkomna ut.
De förstodo ännu icke denna märkvärdiga förening af hycklad sorg öfver och förakt för deras döda moder, som de alla dagar kunde ha haft tillfälle att iakttaga, förstodo den lika litet som faderns föga konseqventa sätt, det der ständigt balancerade mellan öfverdrifven vänlighet och rå brutalitet, de tittade upp som till ett fruktadt högre väsen som de älskade af en viss vana, men hvilket mer skrämde än ingaf dem förtroende.
Man gick genom den sköna, förvildade, men i all sin oregelbundenhet dock så intagande parken.
De väldiga träden stodo i täta grupper längs hela stranden, beskuggande den med sina tunga lummiga grenar.
De mossiga björkarna vid vattenbrynet tycktes trängas deruppe om utrymmet, och pekade här och der med sina släpande gröna löfqvistar långt ut i vattnet.
Marken var ytterst kuperad, det gick backe upp och backe ned, mellan tufvor, våta och mjuka af regnet, och stenar hvilkas saftiga mossbeklädnad såg inbjudande ut.
Dimman hade lättat litet, ångbåten hördes ett stycke ifrån, kom allt närmare och stannade slutligen efter ett långvarigt plaskande vid Hvitö bristfälliga brygga.
Med stort brak kastades landgången ut, karlarne på ångbåten skreko af alla krafter, svuro och larmade som hade det gällt att angripa en hop vargar och skrämma dem med omåttligt oljud, de hjelpte slutligen patron och barnen ombord och fortsatte derefter resan för att vid nästa brygga föra samma oväsen.
Patronen tog plats på akterdäck, barnen i sina svarta drägter sattes i ring omkring honom.
Några af passagerarne helsade flyktigt, ingen gjorde min af att börja ett samtal.
Endast kaptenen helsade med sitt glada leende, viftade med hatten och ropade ett hest och morrande, men fryntligt »godmorgon, godmorgon, goda patron Uninius, hur står det till med helsan?»
-- Hvad i all verlden, är det Uninius, hvadfalls, kapten, -- frågade en tjock herre med militärisk hållning, -- Emile Gerôme, han i justitien?
-- Precisement, -- svarade kaptenen, -- känner löjtnanten honom?
-- Om jag det gör?
Ja visst för tusan, men det är fan hvad han ser aftacklad ut!
Han var marskalk på mitt bröllop i tiden och var då en tusan så fin och fiffig karl.
Elegant och parfymerad, nätt som en fröken, glad och lustig.
-- Men fattig, kan jag tro, -- nu är han rik, men glad är han inte.
-- Hvad tusan!
Är han rik, då hade han skulder som -- en löjtnant, -- och björnar ett helt kompani.
Rik?
Gift således?
-- Enkling, herr löjtnant, gifte sig till pengar.
-- Åhå, jag förstår, gjorde som jag.
Med en ryska också, eller hur?
-- Nej, hon var allt från vår egen hufvudstad, rik, fader- och moderlös köpmansdotter, uppfostrad hos kommerserådet Johansons, hon hette Olga Alén, söt flicka.
-- Aj för fan, hon!
En liten gås för resten.
Var hon så rik.
-- Par stenhus i stan och den här ön -- som han snart sköflat ren från skog för resten, ingen menska vet hvart han gör af med sina pengar, allting förfaller härute, hela östra och norra ön är som en hed, åkerjorden är oskött och ger bara gräs, trädgården likaså, han näns inte hålla sig hvarken arbetsfolk eller kreatur ... ja han är en muntergök, patronen.
-- Han ser kuslig ut, det är inte som samma menniska!
Han som förr var en sprätt, det var fan så maläten han är...
Många barn?