Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tiden är inne då Erik skall begifva sig till de begge fångarne.
Han har beslutat att med dem dela de långa förfärliga timmarne af deras sista natt, att följa dem till afrättsplatsen och i deras sista ögonblick vara vid deras sida.
Den djupaste ångest uppfyller hans själ, helst han anklagar sig sjelf att hafva bidragit till deras förderf derigenom, att han intalade dem att bekänna sig brottsliga.
Det är sannt, att denna bekännelse i annat fall icke desto mindre skulle blifvit dem afpressad genom tortyren, men detta länder Erik till ingen lisa: han tänker ej ens derpå.
Sålänge ännu något återstod att hoppas af rättvisans skärskådande blick eller af menniskors barmhertighet, hade han, lugn i sin förtröstan till Försynen, afvaktat frukterna af sina ansträngningar.
I denna stund, då hvarje hopp var släckt, svigtade hans själ lik ett rö i stormen, och ångesten, stegrad med hvarje ögonblick, hotade att öfvergå i svart förtviflan, tills efter en häftig inre kamp det dofva bruset af stridande känslor och tankar öfvergick i ett förenadt, häftigt, stormande rop till Gud ...
Han befann sig ännu under inflytelsen af denna heligt uppeldande, saligt genomgripande stämning, som en med obegränsad hängifvenhet i Gud försjunken själ erfar – då hans blick föll på ett papper, hvilket låg på hans skrifbord jemte några andra, samma afton insända kungörelser, dem han följande Söndag skulle meddela sin församling.
Hans uppmärksamhet riktades instinktmessigt på detta papper, han fattade det, utan att veta hvarför, och läste det hastigt.
Det var den af Vanloo utfärdade kungörelsen.
Han läste namnen Ingrid och Ellen ... de lefnadsomständigheter, som uppgåfvos rörande de efterlysta personerna, tycktes öfverensstämma med de uppgifter, som de begge qvinnorna sjelfva meddelat om sina förflutna öden.
Detta var nog.
Erik kände sig bönhörd, han såg Guds finger i detta.
Det verkade på honom såsom ett omedelbart under.
Då han hemtat sig från det första öfverväldigande intrycket deraf, samlade han sina tankar och ilade ut att fullborda räddningens verk, på hvilket han i detta ögonblick icke mer tviflade.
Hans väg förde honom genom de gator, der folkupploppet hade sin tummelplats.
Han trängde sig igenom de mötande skarorna, de skrikande och stridande hoparne, utan att ens undra öfver orsaken till det vilda tumultet, och skyndade förbi slottet öfver Norrbro till Vanloos hus vid Norrmalmstorg.
Han begärde af den förste tjenare, han mötte, att blifva förd till mynher Vanloo.
Tjenaren svarade, i det han med mönstrande blick betraktade den unge prestmannen, att hans herre nyss åkt ut, han visste icke rätt hvart, men om ärendet vore af vigtig natur och pastorn funne för godt att skriftligen framställa det, så vore anstalt fogad, att mynher Vanloo utan tidspillan kunde inhändiga brefvet.
Han fördes till ett rum, försågs med skrifmaterialier, samt skref i hast och förseglade en biljett, i hvilken han underrättade Vanloo, att de af honom efterlysta personerna vore funna, att de, falskeligen anklagade för hexeri, sutto inspärrade i slottshäktet, att denna natt blefve de olyckliges sista, om ej skyndsam räddning komme emellan, emedan de följande morgon skulle utföras att undergå det ådömda dödsstraffet.
Med dessa ord slutade brefvet, hvars snabba drag vittnade om den brådska och den sinnesrörelse, hvarunder det blifvit skrifvet.
– På den snara framkomsten af detta bref beror räddningen af tvenne för er herre dyrbara lif, sade Erik till tjenaren; – jag behöfver väl icke säga er mer?
– Var lugn, svarade tjenaren; – mynher Vanloo skall inom en half timma hafva det i sina händer.
Det var hans första oöfverlagda beslut att meddela Ingrid och Ellen den utväg, som helt plötsligt, likasom genom ett underverk från höjden, blifvit öppnad till deras räddning.
Till slottshäktet hade han, såsom vi veta, fritt tillträde, och fängelsedörrarne öppnades för honom, när helst han det begärde.
Men nu först, under det han nalkades slottet, började vissa farhågor få insteg i hans själ.
Att Ingrid och Ellen voro samma personer som de af Vanloo efterlysta betviflade han icke, ej heller att denne mäktige man måste hysa ett närmare intresse för dessa personer, eftersom han beslutat sig för denna åtgärd till deras återfinnande; men skulle Vanloos inflytande vara tillräckligt starkt, för att i sista stunden kunna hämma lagens redan lyftade svärd?
Vore det icke tillochmed möjligt, att Vanloo, delande sin tids fördomar, skulle lemna de olyckliga åt sitt öde, sedan han lärt känna de grufliga brott, för hvilka de blifvit anklagade?
Erik kände ej beskaffenheten af det deltagande, Vanloo hyste för de olyckliga qvinnorna: det vore möjligtvis icke starkare, än att det af en dylik upptäckt kunde qväfvas.
Det vore således oklokt, ja grymt att med en oviss utsigt om räddning tända ett nytt jordiskt hopp i hjertan, som redan med våldsamt tillkämpad undergifvenhet under Guds outransakliga beslut invigt sig åt döden.
Dessa tankar sysselsatte Erik, under det han närmade sig slottet.
Hans gång, förut bevingad af glädje, hade saktats, hans bröst, som nyss vidgats af ett nytändt, lyckliggörande hopp, sammanpressades nu af pinsamma tvifvel.
Han hade passerat Norrbro, och den väldiga ringmur, af hvilken det kungliga palatset var omgifvet, reste sig nu framför honom i den nästan ogenomskådliga dimman.
I detta ögonblick hejdades hans steg af en folkhop, som, tätt sluten, befann sig ungefär tjugo steg från det norra porthvalfvet.
Dimman och mörkret voro så ogenomträngliga och den församlade hopen så tyst, att Erik ej bemärkt den, förrän han plötsligt såg sig omgifven af skäggiga, vildtblickande med pikar, sablar och pistoler beväpnade karlar, hvilkas stumma tystnad icke mindre förvånade honom än deras utseende.
Ur dimman uppdykade nya gestalter, som tycktes uppstiga ur slottsgrafven, från hvilken ett sakta, men tätt plaskande af åror förrådde, att båtar voro i rörelse.
– Hvad ser ni på? sade slutligen en af de obekante, en högvext, i sydvest och sammetsrock klädd person, som var ingen annan än andre löjtnanten från Scylla; – passera ni förbi, fromme prestman!
Men om ni af nyfikenhet vill veta hvilka vi äro, så svaras, att vi tillhöra besättningen å mynher Vanloos brigg Algernon Sidney, och att vi lura på några skurkar, som rymt från vårt fartyg och, enligt hvad vi tro oss veta, komma att passera denhär vägen.
– J veten då måhända, hvar er herre, mynher Vanloo, befinner sig, frågade Erik, som ej hade något skäl att betvifla uppgiftens sanningsenlighet.
– Nej, svarade mannen i sammetsrocken, – för ögonblicket vet jag sannerligen icke precist, hvar Mynher behagar hålla hus, ehuru jag annars är hans högstbetrodde man ...
Erik helsade, fortsatte sin väg, och passerade genom den svagt upplysta porten, der den posterade soldaten var inbegripen i samtal med en af fångknektarne rörande morgondagens stora högtidlighet, hexförbränningen.
Då han derefter, åtföljd af en vaktkarl med nyckelknippan i hand, inträdde i fängelsekorridoren, kände han sig starkare än förut gripen af en ångestfull obeslutsamhet: han tryckte handen hårdt mot sitt bröst, medan vaktkarlen kringvred nyckeln i låset och öppnade den gnisslande dörren.
Erik trädde in.
En lampa spred sitt matta sken i de begge qvinnornas sorgliga bostad.
Ingrid låg på sin torftiga bädd; hon hade slumrat en stund, och Ellen satt vid hennes hufvudgärd, lutande sin panna mot samma kudde, på hvilken modrens hufvud hvilade.
En mild glädje spred sig öfver de begge qvinnornas bleka anletsdrag, då de sågo sin vän och själasörjare.
Ellen kysste hans ena hand, och Ingrid fattade den andra, i det hon sade:
– Ack, ni stannar nu hos oss, intilldess vår tid är all ... jag har slumrat så godt ... för sista gången ... och drömt, att jag sett min son.
Det var en ljuf dröm, och jag hoppas af Guds barmhertighet, att den snart skall blifva verkliggjord i himmelen.
Ellen, du har ju ett åminnelsetecken till herr Adolf ... jag vill påminna dig derom, innan våra tankar aflägsna sig från de jordiska, förgängliga tingen ... pastorn skall öfverlemna det jemte vår sista innerliga helsning till den gode herrn.
Ellen framtog ur sin barm det lilla åminnelsetecknet, en blomma konstfärdigt flätad af hennes hår.
– Gif honom det, sade flickan sakta, – och säg honom, att jag älskade honom mycket ...
I Ellens ögon framglänste en tår, medan hon uttalade dessa ord.
– Förlåten mig, Ingrid och Ellen, sade nu Erik med en djup suck, – jag måste en kort stund taga er uppmärksamhet i anspråk för ting, som nu borde vara främmande för edra tankar ...
Ingrid, har ni hört namnet Vanloo?
– Vanloo? upprepade Ingrid sökande i sitt minne.
– Moder, sade Ellen, – han hette ju så, den främmande mannen, som bodde inuti skogen på det ställe, som man kallade jagthuset?
– Ja, jag tror, att detta eller något dylikt var hans namn.
Jag såg honom någon gång, oftast i skymningen, rida förbi min koja.
– Såg ni honom aldrig så nära, att ni kunde betrakta hans anletsdrag? frågade Erik.
– Men det gjorde jag en gång, inföll Ellen; – han såg god och vacker ut.
– Och du kan icke erinra dig, att du sett hans ansigte förr? frågade Erik vidare.
– Nej, svarade Ellen, skakande sitt hufvud.
– Ingrid, fortfor Erik, – denne Vanloo, som är en förnäm och mäktig man, har utfärdat en skrifvelse, som skall uppläsas i alla landets kyrkor, i hvilken han efterlyser tvenne personer, en mor och dotter, som bära samma namn som ni och dem han uppmanar att inställa sig hos honom, för att emottaga en vigtig och glädjande underrättelse ...
Ingrid blef uppmärksam vid dessa ord: hennes blick häftade sig på Eriks läppar.
Denne fortfor:
– Den skrifvelse hvarom jag talar, blef mig tillskickad denna afton.
Jag har den här med mig, och jag ber er att, såvidt det är er möjligt, noga lyssna till hvarje ord, då jag nu uppläser den.
I detta ögonblick ljöd utifrån en skarp, genomträngande hvissling, lik den ur en signalpipa.
Ljudet tycktes komma från slottsgrafven, helt nära fönstergluggen till Ingrids och Ellens fängelse.
– Jag skall höra uppmärksamt ... men skynda er! inföll Ingrid i en ton, som förrådde ett plötsligt vaknadt intresse, härflutet ur en obestämd, orolig aning i hennes hjerta.
Samma aning uppsteg äfven hos Ellen, men antog hos henne en bestämdare gestalt.
Hon erinrade sig ovilkorligt den qväll, då hennes mor i sitt besynnerliga drömvakande tillstånd tyckt sig igenkänna sin son Arnold i den ryttare, som då i månljuset passerade förbi deras ensliga koja.
Denne ryttare hade utan tvifvel varit Vanloo, egaren till jagthuset, och samme Vanloo efterlyste nu tvenne personer, en mor och en dotter, med namnen Ingrid och Ellen.
Blixtsnabbt, instinktmessigt sammanknötos dessa tankar i Ellens själ ...
Erik började uppläsa kungörelsen, men hade ej hunnit långt i densamma, innan Ingrid häftigt reste sig upp och utbrast:
– Hvem har kunnat skrifva detta?
Hvem känner så noga mina fordna lefnadsöden?
– Vanloo är en främling ... holländskt sändebud ...
– En främling?
Det är omöjligt ... eller har han ...
Dock jag vill tala vid honom, jag vill se honom.
Ingen annan än min son har kunnat lemna honom dessa upplysningar ...
Och han vill ju förkunna mig ett glädjande budskap, det var ju så?
– Ja, svarade Erik, – så skrifver han.
– Då lefver min son ... O, Gud, Gud ...
För mig till honom, jag vill genast se honom!
Ingrid glömde i detta ögonblick, hvar hon befann sig.
Hon glömde, att fängelsets murar ännu omslöto henne och att, då dess dörr snart skulle öppnas, hennes väg förde till döden i bålets lågor.
– Hvad är främlingens förnamn? inföll Ellen med samma brinnande häftighet, – känner ni det?
– Jag har hört hans förnamn och ... låt se ... det finnes äfven här i efterlysningen, svarade Erik med en blick i papperet, – Mynher Vanloos förnamn är Arnold.
Kan detta lända er till någon upplysning?
Ingrid och Ellen svarade blott med ett glädjerop och störtade i hvarandras armar.
Erik betraktade detta uppträde med obeskriflig öfverraskning, och en aning om orsaken till detta häftiga, ömsesidiga känsloutbrott flög lik en ljungeld genom han själ.
– Han är min son, ropade Ingrid utom sig.
– Jag har återfunnit honom ...
Ellen, Ellen, du har återfunnit din bror ...
– Er son! upprepade Erik, som fattades af samma hänryckning.
– Ja, så är det, så måste det vara.
Jag svage, som tviflade, fastän jag såg Guds finger!
Nu ljöd derutifrån en ny, skarp och genomträngande hvissling, lik den föregående, men ingen af de innevarande hörde den.
Det var den signal, som kallade Drakes manskap att genom de olika portar, framför hvilka de voro fördelade, instorma i slottet.
– Jag måste se honom, fortfor Ingrid.
– Men, o Gud, tillade hon i förändrad, ångestfull ton, – måhända han är långt borta ... och dödsklockan kallar oss inom få timmar ... kanske det blir för sent!
Denna tanke öfverväldigade, förstummade Ingrid.
Hon vred, darrande i alla lemmar, sina händer och kastade en förtviflad blick omkring sig på de grå fängelsemurarne.
– Herr pastor, ropade Ellen och fattade Eriks hand mellan sina händer, – för honom hit!
Vi måste se honom, innan vi dö.
Nej, i detta ögonblick vill jag icke dö.
Säg våra bödlar, att de måste bevilja oss ett uppskof ... de kunna ej vara nog hårda att skilja en mor från en återfunnen son, en syster från sin bror, innan de fått omfamna hvarandra och säga hvarandra sitt sista farväl ...
Men de äro grymma, skonslösa ... de skola ej bevilja oss denna bön ...
Min mor, vi måste fly: inga murar, inga portar skola hindra oss ...
– Fly? upprepade Ingrid och sjönk ned på en stol.
– Barn, du yrar ...
– Om han återfinner dem och ej kan rädda dem ... om han kommit blott för att se dem gå till en skymflig död! O, det vore förfärligt ...
Så tänkte Erik, och denne tanke hade ett ögonblick förlamat hans tunga och fördröjt hans beslut att genast ila att ånyo söka Vanloo.
Hitintills hade ingen af de innevarande fäst sin uppmärksamhet vid det buller, som plötsligt uppstått derute; men nu skallade förvirrade rop allt närmare i korridoren, vapen skramlade, dörrar öppnades på gnisslande hakar, jernbommar föllo rasslande mot golfstenarne.
Det var en afdelning af Drakes manskap, som inträngt i slottshäktet, för att befria fångarne.
Läsaren känner, att detta ingick i Drakes plan; han ville härmed öka förvirringen och för ögonblicket leda uppmärksamheten från hufvudföretaget, som han sjelf, i spetsen för en talrikare skara, ilat att utföra.
Vaktkarlen hade, medan Erik befann sig hos de begge qvinnorna, lemnat nyckeln qvar i dörren till deras fängelse.
Dörren slogs nu upp på vid gafvel.
Vapen glänste, gestalter hvimlade i det matta skenet från korridorens taklampa.
– Ut, J nattens barn!
Ut, för djefvulen! J ären befriade, skreks till de öfverraskade fångarne midt under det fortfarande bullret af öppnade dörrar och fällda bommar.
– Hör du, min mor?
De ropa, vi äro befriade!
Gud har hört vår bön, hans arm har öppnat vårt fängelse ...
Vi skynda till Arnold ropade Ellen utom sig och fattade sin mor med krampaktig styrka i armen.
– Hör du!
Till Arnold! upprepade hon häftigt, då Ingrid, hvars hufvud svindlade, ännu dröjde qvar.
Kom! utbrast Erik, hvars tankar voro föga mindre förvirrade än Ingrids, och han reste den gamla upp från den stol, på hvilken hon nedsjunkit.
De ilade ut ...
Korridoren utsköt flera i kroklinie löpande sidogrenar, som alla utmynnade till borggården, men under vanliga förhållanden stängdes från denna genom fasta jernportar.
Flyktingarne togo midt igenom tumultet genaste vägen, som förde till gården.
De sågo hvarken till höger eller venster, märkte ej hvad som passerade omkring dem, anade ej hvilka deras befriare voro, de störtade blott framåt.
Men snart hejdades deras flykt: utgången spärrades af en böljande hop, öfver hvars hufvuden svängda vapen glänste i den flämtande belysningen: skott lossades, rop höjdes, der streds man mot man.
Flyktingarne vände om och sökte en annan utgång: de ilade genom ett hvalf, der striden ej hunnit störa det ännu pågående befrielseverket.
Genom de öppnade dörrar, förbi hvilka de passerade, utstörtade fångar, män och qvinnor, i vild förvirring spridande sig åt alla håll, somliga följande samma väg som de.
Nu voro de ute på borggården.
Djupt mörker omgaf dem, ty alla lyktor voro sönderslagna.
Hopar af menniskor strömmade fram och tillbaka, skri, svordomar, kommandorop skallade om hvarandra, och från södra sidan af gården, der kasernen befanns, dånade trumhvirflar.
Drakes folk hade öfverrumplat vakterna, men då det plötsliga tumultet väckt borgbetjeningens uppmärksamhet och den första öfverraskningen var öfverstånden, hade man på alla håll gifvit larmsignaler.
Drake visste ej, att de sammansvurnes vänner bland det Liljeska regementets officerare blifvit hindrade att inställa sig på sina poster: han var beredd på åtminstone ett passivt bistånd af besättningen i slottet, intilldess han hunnit uträtta sitt värf och sammansvärjningens ledare infunnit sig, för att med dess bifall proklamera den nya regeringen.
Nu skyndade de tre eller fyra officerare, som qvarstannat i kasernen och således undgått häktningen, medvetna derom, att de sammansvurnes sak var förlorad, och angelägne att från sig afvända alla misstankar, vid första larmsignal att kalla truppen under vapen: en mängd gardister hade emellertid af egen drift samlat sig och understödde af fångknektarne och borgbetjeningen tappert angripit den obekante fienden.
Man visste ej hvad egentligen vore å färde, och kunde ej tro annat än att upploppet afsåg att med våld befria fångarne i slottshäktet.
I och omkring inhägnaden bredvid detta fortgick nu också striden, hvars böljor under dimman och mörkret blindt brötos mot hvarandra, utan att ens kämparna sjelfva visste huru striden vände sig omkring dem.
Mellan de spridda hopar och de enskilte, som skyndade till stridsplatsen eller fått ordres att frambära i olika riktningar, ilade, dolde af mörkret, de flyktande fångarne och deras förföljare om hvarandra.
Då Ingrid och Ellen vid Eriks sida kommit ut på borggården, stängdes tvenne af dess trenne portar och besattes af det manskap, som trumhvirflarne hitintills hunnit samla kring sitt befäl.
Den tredje porten, den norra, var ännu öppen och obesatt, måhända med flit lemnad så, för att bereda Drake en möjlighet till reträtt.
I samma ögonblick nedrusade utför stora slottstrappan en väpnad skara med alla tecken till vild flykt.
Det var den, som i Drakes spår nyss förut stormat upp i palatset.
Denna skara bröt och skingrade i sjelfva flykten den oregelbundna krets, som under fortsatt handgemäng trängt allt närmare inpå de hopar, hvilka stormat häktet och nu sökte slå sig igenom.
Dessa fingo nu andrum, de förenade sig med kamraterna och rusade mot den öppna porten, genom hvilken hela skaran försvann, utan att hinna allvarligt förföljas.
Knappt var borggården fri från de objudna gästerna, förrän man skyndade att stänga äfven den norra porten, för att spärra flykten för de lössläppta fångarne, af hvilka blott få ännu lyckats att genom de stridande hoparne bana sig väg ut i det fria, ty hela detta uppträde hade upptagit föga mer tid än vi behöft för att skildra detsamma.
De begge flyktingar, för hvilkas öde vi intressera oss, hade jemte sin följeslagare först riktat sina brådskande steg mot den norra porten, som var närmast belägen.
Men innan de uppnått porthvalfvet, fylldes det af Drakes flyende män.
De stannade villrådiga.
En väggpelare lånade dem skydd mot den förbibrusande menniskoströmmen.
Facklor och bloss började röra sig genom mörkret.
Skenet af ett sådant lät Ellen varsna en stor, förspänd vagn, som stod midt på gården.
Man letade i alla riktningar efter de utkomna arrestanterna: de rop, som upphäfdes, och de grupper, som här och der, belyste af facklornas sken, drogo mot häktet, röjde, att hetsjagten hade god framgång.
– Fort ... till vagnen! hviskade Ellen.
Hvad som ingaf henne denna tanke är svårt att säga.
Var det instinkten?
Var det den förtviflan som, då alla andra utvägar äro stängda och hvarje ögonblick hotar med upptäckt, försöker det osannolikaste, för att vinna räddning?
– Hvem der?
ropade en soldat, som varsnat dem genom mörkret.
De begge qvinnorna saktade sin gång och trädde bäfvande åt sidan.
Erik tog ett steg mot karlen som, då han upptäckte dennes presterliga drägt, helsade och fortsatte sin väg.
En lakej befann sig vid det främsta spannets hufvuden, kusken satt orörlig på kuskbocken, uppmärksam på hästarne, som voro skrämda af det omgifvande tumultet.
Vid vagnsdörren stod en man, insvept i en kappa.
Erik öppnade dörren.
Mannen i kappan vände sig om, betraktade honom och ville, förmodande ett misstag, underrätta honom om detsamma, men nu närmade sig från olika håll några med bloss försedda fångknektar, och man hörde af de frågor och svar, de i förbigående utbytte, att det ifrigt letades efter hexorna.
– Fort in i vagnen! hviskade Erik till de darrande qvinnorna.
– Herr pastor, ni misstager er ... detta är mynher Vanloos ekipage, yttrade mannen i kappan.
Fångknektarne nalkades.
Ännu några steg, och de efterletade flyktingarne hade befunnit sig inom den krets, som färgades af blossens rödaktiga sken.
Ellen sköt sin mor in i vagnen och skyndade sjelf efter.
Erik stängde dörren.
– Lifdömda ... oskyldiga ...
Vanloos mor och syster ...
Mer hann Erik ej att hviska till den förvånade tjenaren, förrän fångknektarne stodo framför dem.
– Här ha vi pastorn, som var inne hos hexorna, yttrade samme vaktkarl, som för Erik öppnat dörren till Ingrids och Ellens fängelse; – pastorn kan måhända säga oss, åt hvad håll de flydde ...
– De skyndade ur fängelset genom en af korridorerne, och jag följde dem, men hvarthän de sedan i mörkret och trängseln togo vägen, derom kan jag icke upplysa er, svarade Erik.
– Det voro ett spektakel, om de skulle kommit undan, fortfor vaktkarlen; – hela det oväsendet måtte anstiftats af Hin Onde, just för att rädda trollpackorna.
Ja, ja, man vet icke hvad man skall tro.
Fångknektarne aflägnade sig åter.
Erik hade under dessa ögonblick ångestfullt kramat tjenarens hand, och denne tycktes hafva förstått den tysta bön, han på detta sätt uttryckte.
– Hvad står på?
Hvem var det, som steg in i vagnen? frågade nu kusken, i det han lutade sig fram öfver sidan af kuskbocken.
– Tyst, svarade tjenaren, – det är på mynhers befallning ...
Herr pastor, tillade han, – jag förstår, att det är tvenne utkomna fångar, ni vill hjelpa, och då ni, som är prest, säger, att de äro oskyldiga, så ...
– Ni måste rädda dem, afbröt honom Erik.
– Jag svär vid Gud, att dessa flyktingar äro tvenne för er herre högst dyrbara personer.
– Men ... ville tjenaren invända.
– Ni ansvarar er herre för deras lif.
Jag följer dem till mynhers bostad och afvaktar der hans hemkomst.
Fort, ty hvarje ögonblick, ni dröjer här, kan upptäcka dem!
Nåväl, sade den förvånade tjenaren, som gaf vika för Eriks häftiga ton, – mynher skall i hvarje fall ursäkta ett misstag.
Erik steg in till sina skyddlingar.
– Werda! ropades af bevakningen i norra porthvalfvet, då vagnen rullade genom detsamma.
– Mynher Vanloos ekipage, svarade lakejen.
– Passera!
Porten öppnades och tillslöts bakom de förföljda, kusken smällde en klatsch, spannet ilade öfver Norrbro ...
Ingrid och hennes dotter voro räddade.
Kärnan af den skara, med hvilken Drake stormat in i palatset, bestod af Scyllas besättning; det öfriga var slödder, sammanrafsadt från krogarne, förtviflade menniskor, som man i rusigt tillstånd satt vapen i händerna ... som ej visste och knappt frågade efter, till hvad slags vågspel man ämnade begagna dem.
Det enda motstånd, Drake ansåg sig möjligen kunna vänta, var från de utanför riksrådets sessionssal posterade drabanterna, men desse voro få till antalet och kunde ej ställa ett allvarligt hinder mot en öfverrumpling, om ock verkställd med obetydliga krafter.
Viss om framgången af sitt djerfva företag, hade han således skyndat upp för stora slottstrappan i spetsen för de begge hopar som på den från slottsgrafven gifna signalen ilat in genom östra och vestra portarne och förenat sig på borggården, medan den tredje hopen, som samlat sig utanför den norra, rusade till slottshäktet och öfvermannade dess fåtaliga bevakning.
Skyddad i ryggen af den förvirring, som angreppet på häktet och fångarnes befriande måste förorsaka, och i hvarje händelse betryggad genom det
Liljeska regementets pålitlighet, samt utan något farligt hinder framför sig, var han, såsom nämndt, redan viss om segern.