Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men icke dess mindre, trots sin af alla erkända tapperhet, hyste W. stor respekt för byhundarna, och äfven med byns tjur undvek han sorgfälligt att stifta bekantskap.»
Hvad Sonja beträffar, så öfverdref hon kanske också sin egen rädsla af ett omedvetet kvinnligt koketteri.
Hon hade denna af män mycket uppskattade kvinnliga egenskap att finna behag i att låta sig beskyddas.
Med manlig kraft och manligt snille samt en i vissa fall oböjlig karakter förenade hon en hög grad af kvinnlig hjälplöshet.
Hon behöfde alltid ett stöd vid sin sida, en vän, som hjälpte henne i alla svårigheter och underlättade lifvet för henne.
Hon hade också nästan alltid och öfverallt funnit en sådan och var, i saknad däraf, så olycklig, hjälplös och bortkommen som ett oerfaret barn.
Hon kunde icke själf köpa sig en klädning, kunde icke hålla reda på sina tillhörigheter, kunde icke finna vägen i en stad – i Stockholm lärde hon i själfva verket aldrig att hitta annat än på de gator där hon gick oupphörligt, till högskolan och till sina närmaste vänner, – kunde icke sköta sina affärer, icke sitt hushåll, icke sitt barn, som hon alltid måste lämna i andras vård – kort sagdt, led af en så stor opraktiskhet att hvarje af det dagliga lifvets små omsorger blef henne en odräglig börda.
Och när det gällde att skaffa sig inkomster, förläggare, introduktioner för vinnandet af något mål, var hon också ur stånd att själf handhafva sina intressen.
Men hon fann alltid på sin väg någon hängifven vän, som gjorde hennes intressen till sina, och på hvilken hon kunde kasta alla bördor.
Vid hvarje järnvägsstation, där hon steg ur på sina många resor, stod alltid någon färdig att mottaga henne, skaffa henne rum, ledsaga henne, tjäna henne.
Och det var henne en sådan glädje att mottaga dessa tjänster, hon var så lycklig att känna sig beskyddad och beroende i dessa småsaker, att hon, som sagdt, gärna öfverdref sin rädsla och sin hjälplöshet.
Och med allt detta torde det knappast någonsin ha funnits en kvinna mer ur stånd än hon att verkligt och i djupare mening bero af en annan.
I ett bref på tyska språket till den vän och beundrare i Berlin, som lärt henne dansa och gå på skridskor, skildrar Sonja själf sitt lif i Stockholm under vintern 1885:
»Stockholm april 1885.
Lieber Herr H.
Jag känner mig mycket klandervärd för att jag icke ännu besvarat Ert vänliga bref.
Min enda ursäkt ligger i den mängd af olika sysselsättningar, hvilka under de sista två månaderna tagit min tid i anspråk.
Jag skall berätta
Er allt hvad jag gjort under denna tid.
För det första måste jag naturligtvis tänka på mina tre föreläsningar i veckan på svenska språket.
Jag läser öfver den algebraiska inledningen till teorin för de abelska funktionerna, och öfverallt i Tyskland anses dessa föreläsningar för de svåraste.
Jag har synnerligen många åhörare och har hittills bibehållit nästan hela antalet, högst två, tre ha blifvit mig otrogna.
Jag har under denna tid skrifvit en liten matematisk afhandling, hvilken jag med det första skall afsända till Weierstrass med begäran att låta publicera den i Borchardts journal.
Jag har tillsammans med Mittag-Leffler begynt ett mycket stort matematiskt arbete, af hvilket vi lofva oss mycken glädje och framgång.
Detta är dock ännu en hemlighet, och Ni får ej berätta därom för någon.
Jag har gjort bekantskap med en mycket hygglig människa, som nyss kommit till Stockholm från Amerika, och som nu är redaktör för den största svenska tidning.
Denne har intalat mig att också arbeta för hans tidning, och då jag, som Ni väl redan lagt märke till, aldrig lugnt kan åse att mina vänner göra något, utan att själf strax vilja göra detsamma, 4 så har jag slutligen skrifvit en rad små tidningsartiklar för honom.
5 För ögonblicket är blott den ena af dessa, ur mina personliga minnen, färdig, och jag skickar
Er den, då Ni dock förstår svenska så bra.
(Last not least.)
Kan Ni tänka Er, hur osannolikt det än må synas Er, så har det blifvit en riktigt skicklig skridskolöperska af mig.
Ända till förra veckans slut har jag också nästan dagligen varit på isen.
Det gör mig så ondt att Ni icke kan få se hur bra jag till slut lärt mig att gå.
Vid hvarje nytt framsteg har jag alltid tänkt på Er.
Nu kan jag till och med gå ganska bra baklänges!! men framåt alldeles säkert och riktigt fort!!
Alla mina bekanta här ha mycket förundrat sig öfver att jag så fort lärt denna svåra konst.
För att något trösta mig öfver isens försvinnande har jag nu begynt att i sällskap med min väninna rida passioneradt.
Nu, då vi ha några veckor fria vid påsk, ämnar jag hvarje dag rida åtminstone en timme.
Det roar mig också så mycket.
Jag vet icke hvad jag skall föredraga, att rida eller åka skridsko.
Därmed är det dock icke slut med mitt lättsinne.
Den 15 april blir här en stor folkfest.
Dessa folkfester tyckas vara någonting mycket svenskt, ett slags bazar.
Vi äro 100 damer, som där skola uppträda i olika kostymer och försälja alla möjliga saker till förmån för ett folkmuseum.
Jag skall naturligtvis vara zigenerska, ohygglig att skåda.
Jag har adjungerat fem andra unga damer, som skola dela mitt öde.
Vi bilda ett zigenarsällskap, ha vårt tält och våra »marskalkar», zigenarungdomar som skola hjälpa oss.
Vi ha också en rysk samovar, ur hvilken vi skola servera te.
Hvad säger Ni väl nu, bäste herr H, om mitt lättsinne?
I afton har jag också en stor mottagning i min lilla våning, egentligen för första gången sedan jag kommit till Stockholm.»
På våren detta år begynte det också bli tal om att Sonja skulle få ett förordnande som professor i mekanik, med anledning af prof. Holmgrens svåra insjuknande.
Hon skrifver härom den 3 juni till Mittag- Leffler, som då lämnat Stockholm.
»Stockholm den 3 juni 1885.
Jag har varit hos Lindhagen, som har sagt mig att styrelsen var enig om att jag borde vikariera för Holmgren, men att man icke ville låta det bli bekant ännu, emedan detta kunde ha ett dåligt inflytande på Holmgren, som är mycket sjuk men som icke tyckes ana det själf.
Jag sade
Lindhagen att jag fann detta vara fullkomligt riktigt, och att jag var fullkomligt nöjd med att veta att styrelsen anser mig böra vikariera för Holmgren i det fall att H. icke kan föreläsa under hösten; men att om, mot vår förmodan, H. skulle hämta sig, skulle jag räkna detta för en så lycklig tilldragelse, att jag icke alls skulle sakna mitt förlorade arbete.
Jag är synnerligen nöjd, min käre vän, att saken har ordnat sig så bra, och jag skall nu samla alla mina bemödanden för att göra mina föreläsningar så bra som möjligt.
Moraliska historier äro alltid mycket tråkiga i böcker, men det är alltid mycket uppbyggligt och uppmuntrande när de inträffa i lifvet; jag är följaktligen dubbelt nöjd att min grundsats »pas trop de zèle» har blifvit vederlagd på ett så lysande och så oväntadt sätt.
Jag hoppas också att Ni icke skall finna anledning att förebrå mig att allt för lätt förlora modet.
För öfrigt måste Ni icke glömma, min käre vän, att jag är ryska.
När en svenska är trött eller vid dåligt lynne, surmular hon och tiger, följaktligen slår det dåliga humöret in och blir ofta en kronisk sjukdom.
En ryska däremot beklagar sig och jämrar sig så starkt, att detta frambringar hos henne samma verkan i moraliskt afseende som fläderte under en katarr i fysiskt.
Jag bör för resten säga Eder att jag personligen beklagar och jämrar mig endast när jag har lite ondt; om jag har mycket ondt tiger jag också, och då kan ingen märka på mig att jag är förtviflad.
Hvad angår min förebråelse till
Er att vara allt för optimistisk, så skulle jag för intet i världen vilja att Ni rättade Er därför.
Detta fel passar
Er så väl, och för öfrigt, det mest lysande prof jag ännu haft på Eder optimism är den goda mening Ni alltid haft om mig själf.
Ni kan då föreställa Er hur föga lust jag har att Ni skulle rätta Er ...»
Kort härefter afreste Sonja till Ryssland för att tillbringa sommaren dels i Petersburg med sin sjuka syster, dels i Moskva och dess närhet med sin väninna och sin lilla flicka.
Jag meddelar några bref därifrån.
De äro ej mycket innehållsrika, ty hon tyckte ej om att skrifva bref, hvarför också vår korrespondens aldrig var liflig, men de innehålla dock alltid fragment af hennes lefnadshistoria och äro ofta äfven i sin knappa form karakteristiska för den stämning som behärskade henne då hon skref dem, hvarför de i alla händelser äro värdefulla bidrag till hennes karakteristik.
Jag var i Schweiz med min bror och hade uppmanat henne att komma och sammanträffa med oss där, då jag mottog följande bref:
»Min käraste Ann-Charlotte!
Jag har just mottagit ditt vänliga bref!
Du kan icke föreställa dig hur stor lust jag skulle ha att begifva mig tvärt på väg för att möta Er i Schweiz dig och din bror, och för att sedan genast begifva oss ut på vandring för att bestiga de högsta topparna af Alperna (!).
Jag har tillräckligt liflig inbillning för att föreställa mig hur roligt det skulle vara och hvilka lyckliga veckor vi skulle kunnat tillbringa tillsammans.
Olyckligtvis kvarhålles jag dock här af alla slags orsaker, den ena dummare och tråkigare än den andra.
Först och främst har jag lofvat att stanna här till 1:sta aug., och ehuru jag i princip är afgjordt af den mening att människan är herre öfver sitt ord, äro de gamla fördomarna så starka hos mig att jag alltid drar mig tillbaka när det gäller att sätta mina teorier i verket och i stället för herre ständigt gör mig till slaf af mitt ord.
För öfrigt är det en hel mängd andra omständigheter, som kvarhålla mig här.
Din bror (som i grunden känner och bedömer mig ganska bra, fast man måste väl akta sig att säga honom det för att icke allt för mycket smickra hans fåfänga), har ofta sagt att jag är mycket impressionable och att det alltid är stundens plikter och intryck, som leda mina handlingar.
I Stockholm, där man behandlar mig som förkämpe för kvinnosaken, begynner jag också att tro att min allvarligaste och mest fordrande plikt är att vårda och odla »mitt geni».
Men jag måste ödmjukt erkänna, att här6 presenterar man mig för hvarje ny bekantskap som »Foufis mamma» och du kan icke föreställa dig hvilken verkan detta har att nedslå min fåfänga och locka till växt inom mig en hel massa kvinnliga dygder, hvilka skjuta upp som svampar, och af hvilka du aldrig skulle trott mig mäktig.
Lägg härtill värmen, som uppmjukar min hjärna, och du kan föreställa dig hur jag ser ut i detta ögonblick.
I korthet, resultatet af alla dessa små krafter och små inflytanden, som i detta ögonblick behärska din stackars vän, är tillräckligt starkt för att hålla mig kvar här åtminstone till den 15 augusti.
Det enda jag kan hoppas är att möta er i Normandie för att sedan fara med din bror till Aberdeen.
Skrif snart till mig, kära, goda A.-Ch.
Hvad du är lycklig och hvad jag afundas dig – du kan inte föreställa dig det.
Skrif åtminstone.
Jag skall göra allt möjligt för att möta er i Normandie.
Bien à toi
Sonja.»
Som vanligt i hennes bref saknas datum.
Ungefär samtidigt skref hon till min bror följande:
»Cher Monsieur.
Jag har just fått Ert vänliga bref n:o 8, och jag skyndar mig att svara, oaktadt jag absolut icke har någonting intressant att meddela Eder.
Vårt lif är till den grad enformigt att jag förlorar förmågan icke blott att arbeta men också att bry mig om någonting.
Jag har den känslan, att om detta fortfar länge kommer jag att förvandlas till en planta.
Det är verkligen egendomligt att ju mindre man har att göra, ju mindre är man i stånd att arbeta, med mig åtminstone är det så.
Jag behöfver ovillkorligen någon yttre stimulans för att sätta mig till arbetet.
Här gör jag absolut ingenting.
Jag sitter hela guds långa dagen med ett broderi i handen utan skuggan af en idé i min hjärna.
Värmen har för resten blifvit kväfvande här nu.
Efter den kyla och det regn vi hade i början har sommaren plötsligt inträdt på allvar och en äkta rysk sommar sådan att man kan koka ägg i skuggan ...»
Äfven till sin vän, herr H. i Berlin, skrifver hon en skämtsam skildring af sitt stillastående lif denna sommar:
»Jag lefver nu hos min väninna Julia L. på en liten landtegendom som hon äger i närheten af Moskva.
Jag har funnit min dotter rask och munter.
Jag vet icke hvilken af oss, hon eller jag, som mest gladt sig öfver vårt återseende.
Nu skola vi ej mer skiljas, åtminstone icke för längre tid, ty i höst skall hon komma till mig i Stockholm.
Hon blir snart 6 år och är en ganska förståndig flicka för sin ålder.
Man säger allmänt att hon liknar mig mycket, och jag tror själf att jag var ungefär sådan som hon i min barndom.
– Min väninna är mycket nedstämd, emedan hon nyss förlorat sin enda syster.
Därför är det mycket dystert och stilla i vårt hem.
Vårt umgänge består nästan uteslutande af gamla damer, fyra gamla jungfrur bo tillsammans med oss, och då alla gå omkring i djup sorgdräkt, gör vårt hus nästan intryck af ett nunnekloster.
Vi äta också lika mycket som man brukar i kloster, och fyra gånger om dagen dricka vi te med allehanda inlagda frukter, bakverk och sötsaker, hvilket hjälper oss betydligt att fördrifva tiden.
Jag försöker dock att bereda oss en liten omväxling också på annat sätt.
Så hade jag t. ex. i dag öfvertalat Julia att fara med mig ensam, utan kusk, till nästa by, i det jag försäkrade henne att jag kunde köra alldeles förträffligt.
Vi kommo också lyckligt fram till vår bestämmelseort, men på hemvägen skyggade hästen, vagnen slungades mot en trädstam, och vi föllo i diket.
Den arma Julia har gjort illa sin fot, men jag, den brottsliga, har kommit oskadad ifrån detta äfventyr.»
Något senare skrifver hon till samme person:
»Vårt lif här är så enformigt, att jag ingenting annat har att säga än tacka Er för Ert bref.
På sista tiden har jag icke ens kastat någon ur vagnen, vårt lif flyter så stilla som vattnet i den damm, som pryder vår trädgård här.
Äfven min tankeförmåga tyckes mig stå stilla.
Jag sitter hela dagen med ett handarbete och tänker på absolut ingenting.
I sammanhang härmed förtjänar att påpekas den ovanliga förmåga Sonja hade att göra ingenting på mellantiderna mellan arbetet.
Hon påstod ofta, att hon aldrig var så lycklig som under dessa perioder af en så absolut lättja, att det syntes henne en ansträngning att resa sig upp från länstolen, där hon sjunkit ner, och då hvad som helst för en underhaltig roman, ett rent mekaniskt handarbete samt cigarretter och te var all den sysselsättning hon behöfde.
Det var troligtvis en stor lycka för henne, att hon ägde denna förmåga att reagera mot det allt för ansträngande hjärnarbete och den oaflåtliga, andliga excitation, hvaråt hon dessemellan öfverlämnade sig.
Måhända var det hennes ryska och tyska härkomst, som
växelvis fingo öfvertaget, hvilka betingade dessa starka öfvergångar i hennes väsende.
Af de omtalade reseförslagen blef ingenting.
Sonja stannade hela sommaren i Ryssland, och vi återsågo hvarandra först i Stockholm i september.
Växlande stämningar.
Under den nu följande vintern begynte det sentimentala elementet att spela en stor roll i Sonjas själslif.
Hon fann icke längre något som uppfyllde och intresserade henne i sällskapslifvet, hon var icke starkt upptagen af något arbete, hennes föreläsningar intresserade henne ej synnerligen, och under dessa förhållanden var hon alltid hemfallen till en öfverdrifven själfreflexion, ett grubblande öfver sitt öde och en grämelse öfver att lifvet ej skänkt henne det, hon mest önskade sig.
Hon talade ej längre om att människorna voro delade i två halfvor, och att en enda kärlek borde blifva bestämmande för hela lifvet, men svärmade i stället för en förening mellan man och kvinna som skulle vara af den art, att den enas intelligens understödde den andras, så att de endast tillsammans kunde åstadkomma sitt snilles fullmogna frukter.
Samarbetarskap i ett kärleksförhållande mellan man och kvinna hade nu blifvit hennes ideal, och hon drömde blott om att finna den man, som i denna mening skulle bli hennes andra jag.
Och öfvertygelsen om att hon aldrig i Sverge kunde finna honom, framkallade en begynnande ovilja mot detta land, dit hon först hade kommit med så många förväntningar och förhoppningar.
Denna idé om samarbetarskap var grundad på hennes innerliga kraf af andligt samlif med en annan människa, och på det verkliga lidande den andliga ensamhetskänslan var för henne.
Hon kunde nästan icke arbeta utan att ha någon i sin närmaste omgifning, som lefde i samma tankesfär som hon.
Arbetet i sig själf, det abstrakta sökandet efter vetenskapliga sanningar tillfredsställde henne icke, hon ville bli förstådd, mött på halfva vägen, beundrad och uppmuntrad för hvarje steg hon tog, för hvarje ny tanke, som uppstod inom henne.
Hon ville skänka sin andes barn åt någon, rikta någon därmed, icke blott mänskligheten in abstraktum, men någon viss individ, som i utbyte gåfve henne sina.
Så matematiker hon var lågo de abstrakta målen icke för henne, som var så lidelsefullt personlig i allt sitt tänkande och dömande.
Mittag-Leffler brukade ofta säga henne, med anledning af dessa hennes idéer, att detta behof af förstående var en kvinnlig svaghet hos henne.
Verkligt snillrika män voro icke på detta sätt beroende af andra.
Men hon häfdade motsatsen, drog fram en mängd exempel på män, som endast i kärleken för en kvinna funnit sina bästa ingifvelser.
De flesta af dessa voro dock skalder, bland vetenskapsmännen var det svårare att finna bevis på denna sats, ehuruväl Sonja aldrig var i förlägenhet för argumenter för att bevisa sina påståenden.
Kände hon icke klara fakta att anföra, konstruerade hon fram dem med stor skicklighet.
Och säkert är, att hon lyckades framdraga en mängd exempel på hurusom ensamhetskänslan varit nästan alla djupare naturers största lidande, hurusom det hvilade den förbannelsen öfver människan, att hon alltid drömde sig som den högsta lyckan att fullt kunna uppgå i ett annat väsende och ändå alltid förblef innerst ensam.
Jag minnes särskildt våren 1886.
Våren var alltid en pröfvande tid för Sonja, den naturens jäsning, oro och tillväxt, som hon själf så mästerligt skildrat, först i Væ Victis, sedan i Vera Vorontzoff, utöfvade alltid ett starkt inflytande på henne, gjorde henne orolig, nervös, full af längtan och otålighet.
Särskildt enerverade henne de ljusa nätterna, som jag i stället älskade.
Detta eviga solsken, sade hon, det tycks inge så många löften men bedrar dem alla, emedan jorden dock förblifver kall, utvecklingen går tillbaka rätt som den kommit på väg, och sommaren hägrar för en som en gyckelbild, som man aldrig får fatt i.
Just detta att de ljusa nätterna komma långt före sommarvärmen är så irriterande, emedan de tyckas lofva en glädje, som de dock icke skänka.
Hon kunde icke arbeta, och hon häfdade allt ifrigare den satsen, att arbetet i och för sig, det vetenskapliga skapandet i och för sig, vore intet värdt, kunde hvarken skänka glädje eller föra mänskligheten framåt, det var en dårskap att förspilla sina ungdomsår med arbete, en olycka specielt för en kvinna att vara vetenskapligt begåfvad och därigenom indragas i en sfär, som aldrig någonsin kunde göra henne lycklig.
Så fort terminen var slut i Stockholm, skyndade hon som alltid att företaga »den vackra, korta och roliga resan» öfver Malmö till utlandet.
Hon for till Paris och skref därifrån ett enda bref till mig.
Mot vanligheten är det dateradt:
»26 juni 1886.
142 Boulevard d’Enfer.
Kära Ann-Charlotte!
Jag mottager i detta ögonblick ditt bref.
Jag förebrår mig förfärligt att jag icke har skrifvit förr till dig.
Jag erkänner villigt att jag å min sida kanske var en smula jalouse och att jag trodde att du icke alls brydde dig om mig.
För att mitt bref må kunna afgå med dagens post, hinner jag bara skrifva några rader för att säga dig att du har bra orätt i att förebrå mig att jag glömmer
Er när jag är borta.
Aldrig har jag kanske så lifligt känt hur mycket jag håller af Er, dig och din bror.
Hvarje gång jag har något nöje tänker jag ofrivilligt på Eder.
Jag roar mig mycket i Paris, ty alla matematici och många icke matematici göra mycken affär af mig (»font grand cas de moi»).
Men jag längtar förfärligt att återse en stygg bror och syster, som blifvit fullkomligt oumbärliga för mitt lif.
Jag kan icke resa härifrån förrän den 5 juli, jag kommer således icke till Kristiania till naturforskarmötets början.7
Kan du vänta mig (i Kjöbenhavn) för att göra resan tillsammans.
Svara genast.
Jag har burit din bok8 till Jonas Lie.
Han talar om dig med mycken vänskap.
Han har besvarat min visit men hade då ännu icke läst din bok.
Han tycker också, att du har mer talang för romanen än för dramat.
Jag skall se Jonas Lie ännu en gång före min afresa.
Jag längtar efter att återse dig min kära, kära Ann-Charlotte.
Tout à toi
Som vanligt kunde hon ej lösslita sig från Paris förrän i sista ögonblicket, så att hon ej anlände till Kristiania förrän på naturforskarmötets sista dag.
Jag var van vid starka omslag i hennes stämningar, men denna gång var dock kontrasten särdeles påfallande mellan hennes sinnesstämning nu och den som behärskat henne hela året och särskildt våren i Stockholm.
Hon hade varit tillsammans med Poincaré och andra stora matematici i Paris och hade under samtal med dessa åter känt hågen vakna att riktigt på allvar sysselsätta sig med det problem, hvars lösning skulle skapa hennes största ryktbarhet och förskaffa henne franska vetenskapsakademiens stora pris.
Och nu fanns det ingenting i världen värdt att lefva för annat än vetenskapen; allt annat, personlig lycka, kärlek, natursvärmeri, drömlif, var bara nonsens, sökandet efter vetenskapliga sanningar i och för sig det skönaste tänkbara lifsmål och utbyte af idéer med andliga jämlikar utan spår af personliga band det härligaste som fanns.
Skapandets glädje var öfver henne, och hon hade åter en af sina glänsande perioder, då hon var vacker, snillrik, gnistrande af liffullhet och infall.
Hon anlände till Kristiania på natten efter tre dagars sjöresa från Hâvre.
Hon hade varit mycket sjösjuk hela tiden, men fullkomligt outtröttlig som hon var, när hon var i god stämning, hindrade detta henne icke att följande morgon efter få timmars sömn taga del i en utflykt och fest, som varade långt in på följande natt.
Många skåltal höllos för henne vid detta tillfälle, alla de mest framstående personligheterna trängdes omkring henne, och hon var som alltid vid sådana tillfällen så älskvärdt anspråkslös och så flickaktigt mjuk i sitt väsende, att hon intog alla.
Vi gjorde sedan en några dagars resa tillsammans genom Telemarken, där vi besökte Ullmans folkhögskola, som
Sonja med stort intresse och varm sympati tog kännedom om.
Det var detta besök som gaf första uppslaget till de artiklar om skandinaviska folkhögskolor hon sedan skref i en rysk tidskrift med en så stor framgång, att tidskriftens prenumerantantal plötsligt steg betydligt.
Från Siljord gjorde vi också en bergbestigning till fots, visst den första bergvandring Sonja någonsin gjort.
Hon var käck, snabb och outtröttlig i att klättra, förtjust öfver naturens skönhet, full af glädje och lefnadslust, hvilken endast stördes då och då af rädslan för några kor i närheten af en säter eller för ett stenrös med rullande stenar, som vi måste öfver, då hon uppgaf allehanda barnsliga små ångestrop, som mycket roade det öfriga sällskapet.
Hon hade mycket natursinne i den mening, att hennes fantasi och känsla voro mottagliga för naturlifvets poesi, för stämningen i ett landskap, i en belysning.
Men som hon var ytterligt närsynt och af kvinnligt koketteri och motvilja mot de traditionella yttre kännetecknen på en lärd i stubb ej ville nyttja glasögon, såg hon i själfva verket ingenting af detaljerna i landskapet och skulle visst ej varit i stånd att berätta hvilka träd som växte där hon farit fram, hvilken gröda jorden bar, hur husen voro byggda etc.
Att hon detta oaktadt i ett par af sina arbeten, såsom de redan nämnda vårbilderna, förmått att icke blott gifva naturens stämning, dess själ så att säga, utan äfven en fin och exakt skildring af det rent materiella förloppet, berodde otvifvelaktigt mer på teoretiskt vetande än på egen iakttagelse.
Hon hade mycket goda naturvetenskapliga studier, hade varit sin man behjälplig med öfversättningen af Brehms Fåglarna och, såsom redan nämndt, tillsammans med honom studerat paleontologi och geologi samt haft personligt umgänge med många af samtidens främsta naturforskare.