Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I följd häraf, och då äktenskapsförbindelsen emellan M. och G. måste beräknas från år 1814, borde all den egendom M. då ägde eller efter den tidep förvärfva!, jemlikt Irgens stadgande om giftorätt, skif - Den 18 Mars c. m. 349 tas emellan henne och honom; och då således barnen i andra giftet med S. icke ägde någon rätt i M:s före äktenskapet med henne år 1818 förvärfvade faslighet, borde deras lott i förhållande härtill blifva mindre Un G:s, hvilken alldeles icke, till nämnda barns förmån, kunde minskas, derigenom att fadren varit nog pligtförgäten att, ehuru fastad vid G., träda i gifte med annan qvinna.
Utan alt vilja utdraga tiden med att för herrarne referera M:s svaromål härpå, såsom mindre upplysande, inskränker jag mig att uppläsa Just.rådet Stråles votum i frågan, då den slutligen afgjordes i Högsta Domstolen.
Detta votum var af,följande lydelse: ”Ilandlingarne utvisa, att, sedan Elisa Sophia G. åren ”i8i5 och 1818 i England framfödt tvänne barn, hvilka ”hon förmält vara sammanaflade med landtbrukaren Chriatian M. under äktenskapslöfte, har M. år 182 1 i Sverige ”ingått äktenskap med Julie S., uti hvilket äktenskap, som ”genom hustruns år t8a3 inträffade död blifvit upplöst, tvänne ”barn blifvit födda.
Först derefter år 1824 har, i anledn. ”af det utaf M. efter stämning gjorda påstående, att Elisa ”Sophia G. ej måtte tillåtas kalla sig Enkefru M., samt att ”underhållet för barnen måtte af domstolen bestämmas, G. ”yrkat alt blifva för
Mrs iikta hustru förklarad, hvarom tvist ”yppats, och efter det M. brustit åt honora ålagd värjemålsed, slutats medelst Götha Hofrätts den 4 Maj 188a gifna ”dom, hvarigenom G. blifvit förklarad för Mrs äkta hustru, ”samt deras barn E. S. och C. C. för äkta barn, med rättighet för husrun till full giftorätt, och för barnen till arfs”lätt i sådan egenskap i M:s bo.” ”1 anledning deraf, och enär skifte blifvit föreslaget ”till bestämmande af så väl Mrs med Julie S. sammanaflade ”barns arfslott, som Elisa Sophia Grs giftorätt i boet:, är det ”sorn förevar, tvist uppstått, och hvarvid domstolarne yttrat ”sig öfver Grs påstådda giftorätt.” ”Hvad således angår hustru
Mrs yrkande att blifva ”tillagd giftorätt i fasta egendomen H—berg, så anser jag uppmärksamhet böra fästas derå: att hustru M., då lysning till ”äktenskap emellan Christian M. och Julie S. försiggått,icke der”emot anmält klander, utan låtit äktenskapet opåtaldt full”bordas; alt då lagen icke i detta afseende tillägger utrikes ”person annan rätt, än inländsk, den omständighet att hu~ ”stru M. vid berörde tid varit utrikes vistande, icke, ef”ter mitt omdöme, kan medföra vidsträcktare rätt till ta”lan, än om hon bott i Sverige; alt hon således måste an”ses hafva låtit all fråga om äktenskapslöftet förfalla, intill— ”dess tvisten derom år 1824 uppstod; att i annat fall, och ”om äktenskapslöftet ansåges gällande, jemväl under Julie ”Srs lifstid, det endast skulle hafva berott på G. att anstälda talan, för att då blifva förklarad vaara Mrs äkta hustru; 35o Den 18 Mars c. m. ■”att om en man på sådant sätt kan hafva arne hustrur med ”laglig rätt i boet, lim likväl kan erhålla än flera, och de ”mest invecklade förhållanden uppstå: — i följd hvaraf jag, ‘”för min del, anser att, då lagen i 3 cap. io§:n Gifterm”b:n omtalar, att löfte om äktenskap till häfdad qvinna, ”varder af rätten för fast förklarad!, lagen anser domen ”vara den handling, hvarmedelst, likasom medelst vigsel ”äktenskapet i laglig ordning anses fullbordadt, så vidt hustruns och barnens ratt dervid bero.
På sådan grund och ”enär H—bergs egendom blifvit af M. inköpt, förrän Elisa ”Sophia G. af domaren förklarades böra åtnjuta äkta hustrus ”rätt, favtställer jag, för min del, Hofrättens härom med”deldta beslut; äfvensom jag-, på enahanda grunder och på ”de af Hofrätten anförda skäl, fastställer Hofrättens dom i ”afseende på den hustru M. tillkommande andel i lösa ”egendomen.”
Då man jemför denna rättegång med stadgandet i 3 cap. 10 fj:n Gifterm.b:n; så finnér man, att ett — om jag så får uttrycka mig — kyrkligt, och att ett icke kyrkligt äktenskap af lagen onuiämnes och godkännes; att skilnaden emellan dessä ingångna förbindelser, i afseende å gifto- och arfsrätt, är nästan ingen, eller alt åtminstone lagen ej nog tydligt och bestämdt omnämner denna skilnad; att då Missg.btn å ena sidan strängt straffar tvegifte, uppkommet genom kyrkligt äktenskap, intet sådant straff förefinnes för det icke kyrkliga äktenskapet; och slutligen att, då en man kan lagligen vara förenad med 2:ne hustrur, han lika så väl kan hafva 3o dylika, och de med alla dessa hustrur sammanaflade barn vara berättigade till arfsrätt i fadrens bo, oell hustrurna till giftorätt i detsamma.
— Detta är likväl ett förhållande, som strider emot lagens anda och mening i allmänhet, och jag har derföre föreslagit de i mjn motion omberörda tillägg till 3 cap. 10 §:n och 5 cap. i §:n Gifterm b:n, samt 8 cap. a §:n Ärfda-b:n, hvilka, om de antagas, som jag förmodar, till en stor del komma att afhjelpa den osäkerhet, som nu i detta ämne existerar.
Utom Gr.
Anckarsvärd och undertecknad, hafva Hrr Munk af Rosenschöld samt Rosenqvist af Åkershult föreslagit förändrade redactioner af 5 cap i §:n Missg.b:n. Ilrr Rosenqvist och Rosenschöld hafva hegge föreslagit gamla redactionens återinförande, sådan den lydde i 1734 års lag, före 1835 års förändring.
Jag har deremot föreslagit dödsstraffets upphörande och utgående ur §:n, men att den i öfrigt må blifva oförändrad.
Auckarsvärds tillmäle i ett föregående plenum, att bland R. o. Ad , hvarest så många jurister funnes, ingen enda uppträtt att söka ändring i detta lagstadgande, saknar således grund.
Och ehuru olikartade än de förslager, som härutinnan gjort sig gällande, äro, hvilka naturligtvis helt och hållet bero på hvars och Den 18 M a rs c. ra. 351 ens individuella åsigter, så kan man ej klaga öfver brist på motioner i detta amne — Hvad sjelfva saken angår, så har jag ansett det nu gållande lagstadgandet vara af den beskaffenhet, alt det lemnar domaren alltför mycket tillfälle och spelrum för väld och godtycke; ty att kunna lör samma brott dämma den ena individen från 2 till io års fästning, men den andra till döden, det torde hvar och en med mig inse vara nog stor makt i domarens hand.
Det är en allmän regel att der sådant låter sig göra, bör lagen vara så bestämd som möjligt, och intet spelrum lemnäs åt godtycket eller considerationerna.
Domaren är ock satt i en mycket ledsam ställning, då han nödgas tillämpa ett dylikt lagstadgande; ty om han dömmer efter det lindrigaste alternativet, så torde han vara underkastad det omdömet alt vara en vän och gynnare af liberala och revolutionära ide'er m. m ; dömmer han åter efter det strängaste alternativet, så klandras han alt vära devouerad, le^d, betald, m. m. d. Unskar man derföre, att domaremakten skall vara en oberoende, aktad och oväldig tolkare af lagen; så bör man ock laga, att denna är tydlig och bestämd, samt icke gifva anledn. till misstydning om domarens afsigtér.
Att, såsom Hrr Rosenqvist och Piosenschöld föreslagit, bibehålla 5 cap. i §:n Missg.btn, sådan den af gammalt i lagen var gällande, torde dock, enligt nutidens åsigter, vara nog strängt.
Jag har åtminstone ansett mitt förslag mera öfverensstämmande med tidens anda.
Då jag föreslagit ett tillägg, innefattande nytt lagsladgande vid 5g cap. 7 §:□ Missg.btn, loide jag äfven böra motivera detsamma.
De brister som uppkomma genom glömska af lagstiftaren, äro oftast de, som sätta domaren i största bryderi vid lagens tolkning och tillämpning.
Om, som i förevar, fall är händelsen, ett bestämdt brott, hvilket af domaren ej kan eller bör lemnäs strafflöst, likväl i lagen ej finnes upptaget, än mindre någon straffbestämmelse derföre utsatt, så har han ingen annan utväg, än att, enligt lagens anda och brottets beskaffenhet, söka tillämpa något lagstadgande, sorn å den åtalade förbrytelsen rimligen kan tillämpas.
Huru svår likväl denna lagtolkning är, och huru olika domarenas åsigter i dylika fal! kunna vara, torde genom följande brotlmåls-ransakning, som jag vid tingsrätten personligen öfvervarit, bestyrkas.
Ar 18 ii angafs vid Åkerbo häradsrätt en torpare, alt hafva försåtligen mördat sin svärmoder.
Under ransakningen härom upplystes och styrktes, att bemälde torpare några år förut, innan han blifvit förenad med sin nuvar. hustru, hade lägrat dennes moder och sedermera gift sig med dottern, samt med denna sednare sammanaflat barn.
Bemälde torpare ansågs ej af häradsrätten vara med tillräckligt bindande skäl öfvertygad om mordet, men blef på grund 35a D c 11 18 Mari t. m. af egen bekännelse oell vittnens intyg, samt i förmago af 09 cap. 2 §:n Missg.b:n, jemförd med 2 cap. 9 §:n Giftenn.- b:n, dö'md att halshuggas och ej i kyrkogård begrafva?
Denna dom stadfaslades af K. M. och Rikets Svea Hofrätt, men upphäfdes af Högsta Domstolen, på hufvudsakligen följande grunder: att nämnde torpare begått det åtalade lägersmälet. är 1827, och således den praescriptionstid af 2 år, som för dylika förbrytelsers bedrifvande stadgas, förflutit, innan han inför häradsrätten härföre blef tilltalad; att det fall, som här förekommer, ej i allmänna lagen finnes omnämnd t , och att domaren ej ägde härå tillämpa 5g cap. 2 §:n Missg b:n , såsom endast omnämnande förbrytelser genom beblandelse i rätt upp- eller nedstigande svågerskaps-led, men att under dylikt brott ej borde eller kunde inbegripas förevar." casus, enär lagens stadgande i 2 cap. 9 §:n Gifterm. b:n, — att äktenskap är lika förbudet, om blodsbandet kommer af äktenskap eiler lägersmål, — förutsätter, att lägersmålet skall genom laga åtal vara inför lagen så ådagalagdt, att skyldskap derigenom kan anses äga rum, och således det icke uppenbarade lägersmålet ej blifva föremål för vederbörandes undersökning vid skyldskaps-förhållandenas bestämmande, och en blott uppgift derom, ej beledsagad med laga bevis, icke bör kunna anses som hinder för äktenskap; till följd hvaraf ett lägersmål, som ej på ofvannämnda sätt inför domstol blifvit åtaladt och bevisadt, ej heller lian anses orsaka ett sådant slägtskaps-förhållande att ansvar och straff för beblandelse med den i skyldskap varande personen bör komma i fråga.
På dessa m. fl. grunder blef omnämnde torpare hos Högsta Domtsolen slutligen frikänd, och bans ställande på fri fot anbefaldt.
Han hide likväl i 2:ne års tid selat fängslad, dels å Westerås länshäkte, dels i häradshäktet, och under denna tid, som jag förmodar, slitit mycket ondt.
Att 2:ne domstolar, och bland dessa en öfverrätt, kunnat, med citation af bestämda lagrum, domina en person till döden för ett brott, som af Högsta domstolen slutligen ansetts af så lindrig beskaffenhet, att samme person derföre kunnat helt och hållet frikännas, torde vara tillräckligt skäl alt misstänka något fel eiler någon brist i lagen, som orsakat en dylik olikhet i åsigter hos de särskilda jurister, som med detta mål haft befattning.
När nu härtill kommer att 2:ne af Högsta Domstolens ledamöter instämde i under-rätternes domar, och sålunda fastställde dödsdomen; så torde litet hvar blifva villrådig huru man bör anse denna sak.
Det har varit, för att förebygga denna inconseqvens i lagtolkningen och bestraffningen af ofvannämnda förbrytelse, som jag föreslagit det i nu föredragna motion gjorda tillägg ti|l 5g cap. 7 (j:n Missg b:n.
Och jag förmodar, att, efter hvad Den 18 Marsö, m. 353 livnd jag nu anfört, hvar och en skall instämma med mig i åsigten om behofvet deraf.
Orsaken hvarföre jag yrkat försvinnandet och utgåendet ur lagboken af sista mom. i 17 cap. 37 §:n Rätteg b:n, ar, emedan detsamma synes mig der qvarstå, såsom redskap för väld och godtveke, och helt och hållet strida emot 16 §:n Reg.Ftn, sorn bland annat föreskrifver: ”att
Konungen bör ”ingen förderfva eller förderfva låta till lif, ära, personlig "frihet och välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd ”är”; den af mig vid en föregående motion otn tillägg till 5 q cap. 7 §:n Missg.b:n åberopade brottmålsprocess, bar g i f— vit denna min åsigt ytterligare styrka.
Den der omnämnde torparen var tilltalad och misstänkt för mord å sin svärmoder, på hufvudsakligen följande grunder: att svärmodern enligt läkares intyg, icke af vådlig händelse, utan genom annans handa verkan ljutit döden; att bemälde torpare, som, enligt anhöriges och flere vittnens utsago, en längre tid ådagalagt ovilja och förakt för, samt fatlat särdeles missnöje och harm deröfver att svärmodren umgåtts med förslag att träda i nytt gifte; att han vid flera tillfällen 0111 henne fällt hotelser, som till och med angått hennes undanrödjande, samt efter hennes död, hvilken han i det längsta sökt förklara såsom af olyckshändelser tillskyndad, icke allenast visat sig kallsinnig och liknöjd, utan fastmera haft yttranden, utmärkande t i!
1 fredstä
I leise med svärmodrens död; att han, som jemväl den morgonen, då våldsgei ningen sig sannolikt tilldragit i närheten af hans hemvist, röjt elt vredgadt sinne, icke gittat afgifva en tillfredsställande redogörelse för sina förehafvanden vid samma tid; och slutligen att ingen annan person funnits, hvilken, såsom han, kunnat misstänkas att hafva mordgerningen förölvat.
Då han likväl enständigt nekade sig hafva begått omnämnda mord, så ansåg så väl häradsrätten, som Hofrätten honom, i brist af tillräcklig bevisning, ej för denna sak kunna till ansvar fällas; hvilken dom visserligen städfästades af Högsta Domstolen, genom pluralitetens, d. v. s 4 ledamöters beslut, men 3:ne ledamöter ansågo deremot genom vederbörande läkares yttranden m. m. vara utredt, att svärmodren genom annans handaverknn ljutit döden, samt att de emot omnämnda torpare förekomna omständigheter innefattade så bindande bevisning, att han varit banemannen eller i gerningen d< I— aktig, att de lemnade målet i den delen till framtiden och tillstyrkte hans insättande på correct.inrättningen å Långholmen i enskildt fängelserum, för att af vederbör, presterskap till bekännelse förmanas.
Jag förmodar, att refererandet af denna rättegång skall vara tillräckligt att visa, huru farligt det är, eller åtminstone kan blifva, att tillåta domaren dömroa efter blotta indicier, samt använda 17 cap. 37 §:n sista mom.
Rälteg.bm. 4 11. 45 354 Den lS Mars c. ra.
Cederström nu fördelat sin i plenum den 7 dennes afgifna motion så, att deraf uppkommit 6 särskilda motioner, ville Hr Frih. o. Landtm, nu till remiss föredraga dem, i den ordning de blifvit framställda; hvarefter Hr Landtm, föredrog Frii).
Ccderströms första motion, om upphäfvande af 2 cap. 3, 5 och 6 §§:na Gifterm.b:n. Denna motion remitterades till Lagutskottet.
Likaledes remitterades till LagUtsk. densammes 2.‘dra och 3:dje motioner, nemi.: om förändringar och tillägg i 3 cap. 10 §:n, samt 5 cap. 1 §:n Gifterm.b:n och 8 cap. 2 §:n Ärfda-b:n; och om förändring i 8 cap. 3 §:n 1 mom. Handels-b:n.
Vidare föredrogs densammes /pde motion, om förändring i 5 cap. ■. och 2 §§:na Missg.btn.
För min del finner jag betänkligt, alt från 5 cap. 1 §:n Missg.bm borttaga lifsstralfet, emedan jag anser, att i iasleligt tal om Konungen sådana förgripeiser kunna förekomma, som väl förtjena alt straffas med lifvets förlust,-utan anser jag det böra förblifva vid hvad förut i den delen stadgadt varit; men som jag ej heller vill lemna rum för godtycket hos domaren, att egenmäktigt kunna domina antingen till lifvets förlust eller till fästning från 2 till 10 år, så föreslår jag vördsammast, att, så snart någon för ifrågakomma brott ådömmes svårara bestraffning än 2 års fästning, böra motiverna för den strängare straffbestämmelsen tydligen vara i domen utsatta.
Jag anhåller att dessa anmärkningar få åtfölja remissen till Utskottet.
Till samma Utsk. remitterades ock Frih.
Cederströms 5:te motion, om ett tillägg till 5g cap. 7 §:n Missg:b:n.
Slutligen föredrogs den 6 motionen, om upphäfvande af sista mom. i 17 cap. 37 §:n Rätteg.b:n. Frih. Cederström, Thure:
Jag finner, för min del, högst betänkligt att borttaga det stadgande, som i 17 cap. sednare inom. af 3y §:n Rälteg.btn finnes, alt domare må i grofva brottmål försöka med strängare fängelse få sanningen i ljuset.
I en tid, då brotten så betydligt tilltagit, skulle det hafva ett högst menligt inflytande på den allmänna säkerheten, om inan borltoge detta stadgande, sorn berättigar domaren, att, då han, genom under ransakningen förekomna bindande skäl och omständigheter, nära nog äger visshet derom, att den lill La
Ide är till brottet saker, söka få sanningen i ljuset, medelst användande mot den fräcke brottslingen af svårare fängelse, hvarmed ingalunda menas tortur, hvilken är förbjuden genom samma lagrums föregående morn , der det stadgas: ”ej må domare eller Bef:h:de ”någon till bekännelse pina.”
Jag kan ingalunda med motionären dela den tanke, att ifrågavar. lagstadgande på något D c n 18 M a r s e. m. 355 sält star i strill med 16 §:n Reg.Ftn.
Jag hemställer, örn cj det är en falsk philantropi, att en person, om hvars brottslighet man erhållit en moralisk visshet, men hvilken trotsigt nekar till brottet, skall behandlas med samma varsamhet, som den, hvilken har en oförvitlig vandel alt åberopa.
Jag tror således, att ingen våda uppstår, örn i frågakomna mom. qvarstår; hvaremot dess borttagande kunde medföra högst menliga följder för allmänna säkerheten.
— Jag får slutligen fästa uppmärksamheten derpå, att domaren ingalunda, genom åberopade lagrums föreskrifter, berättigas alt lill bekännelse pina en anklagad, hvilket, genom 8 §:n i 9.0 cap. JVlissg.btn, sådan den lyder i K. förordn. den 20 Jan. 1779, straffas med i års fästning med eller utan arbete, efter omständigheterna, och too daler silfvermynts böter, eller, i brist af tillgång lill böternas erläggande, att derutöfver arbeta i 4 månader, och för hvilken förseelse domaren, örn lian dermed be trades, jemlikt sednare mom. af 18 cap. 9 §:n Missg.btn, efter ordalydelsen i K. förordn. den . 0 Jlin. 1779, ligger i tveböte emot hvad nyssnämnda lagrum för slik förseelse bestämmer.
Jag anhåller, att dessa aumärkningar få åtfölja remissen till Utskottet.
Äfven denna 6:te motion remitterades till Lagutskottet.
Till remiss föredrogs Frih. Cederströms, Anders, den 7 Mars f. m. på bordet lagda motion, om förändring i förklaringen af den 14 Maj i8o5, ang:de klander å åtkomsten af fast egendom.
Som tiden lidit nog långt, och motionen tarfvar vidlyftig förklaring, anhåller jag att i ett blifvande plenum få utveckla mina åsigter närmare.
Cederströms, Anders, den 7 Mars f. m. på bordet lagda motion, om upphäfvande af förordn. den 2
Maj 17471 om straffets skärpande för dem, sorn föröfva svek och bedrägeri med bancosedlar.
För min del förklarar jag, med afseende på det för allmänna säkerheten vådliga brott, som sedelförfalskning innefattar, och hvarigenom den, som förfalskar en större bancosedel, lätt kan bringa den mindre bemedlade i en nödställd belägenhet, att jag icke finnér det i K. förordn. den 2
Maj 1747 stadgade straff, att mista äran och varda hängd, böra borttagas: men om den nä princip icke skulle inom LagUtsk. göra sig gällande, utan LagUtsk. skulle tillstyrka upphäfvande af 1747 års författning; så anser jag mig på samma gång böra motionera upphäfvande af i3 punkten i K. förklaringen den 2a Mais 1807,* 356 Den iS Mars e. m. der det stadgas, att den, sorn deltager i slikt brott, skall undergå samina bestraffning, som 1747 års författning bestämmer; emedan i annat fall skulle den anomali i lagstiftningen uppstå, att delaktighet i ett brott belädes med högre straff, an föröfvandet af sjelfva brottet; eller, för att uttrycka mig i juridisk mening, socius delicti skulle straffas svårare än auctor.
Likaledes remitterades till LagUtsk.
Cederstiörns, Anders, den 7 dennes f. m. på bordel lagda motion, örn förändring i 14 cap. gö §:n krigsartiklarna.
Föredrogs till remiss Frih. Cederströms, Anders, den 7 dennes på bordet lagda motion, om upphäfvande af 1812 års förbud emot all gemenskap med f. d. Konung Gustaf Adolph, L d Drottningen och deras barn, m. m.
Då jag yrkat upphäfvandet af 1812 års K. förhud emot all gemenskap med f. d. K.
Familjen, så har detta ej härledt sig från politiska eller moraliska motiver, utan jag har belt enkelt utgått från den juridiska synpunkten, att ett lagstadgande, hvilket ej tillkommit på dit salt, som grundlagen bjuder, ej heller bör eller kan vara bindande för doroaremakten.
Hvarje samvetsgrann och oväldig domare torde, lika med mig, inse och medgifva den svåra ställning, hvari domaremakten blifvit försatt genom uppkomsten af nämnda K. förbud.
Oin domaren är öfvertygad, — och det torde de fleste vara, — att förevar.
K. förbud, hvilket ostridigt utgör ett nytt criminelt lagstadgande, som förut saknas i 1734 års lag, tillkommet på ett emot stadgandet i 87 §:n RegF:n stridande sätt; så måste han naturligtvis, enligt sin ed, som ålägger honom att dömma efter Sveriges lag oell laga stadgar, — men lill lag och laga stadgar hörer endast den af R St. och Konungen gemensamt stiftade 1734 års lag, med de tillägg, ändringar och förklaringar deröfver, som af Konung och Ständer gemensamt göras, — så måste han, säger jag, enligt denna cd, helt och hållet frikänna den eller dem, som, enligt oftanämnda K. påbud, tilläfventyrs sig förbrutit eller förbryter, såframt förbrytelsen ej varit förenad med förrädiska afsigter och tillgöranden, i hvilket fall allmänna lagens stadganden äro tillämpliga.
Likväl riskerar han att, genom samvetsgrannt följande af sin öfvertygelse härutinnan, blifva underkastad en fiscalisk action , och måhända i allmänhetens ögon blifva ansedd såsom en vän till gamla regimen, hvilken sjelf önskar och D c ii 18 Ma r s c. m. 35^ after införandet af något nytt regeringssätt, eller störtande af nu regerande dynasti.
Intet torde vara vådligare i ett constitutionelt land, hvarest domaremaktens oberoende af alla andra eonsiderationer än lag och samvete, utgör ett villkor för samhällets säkerhet, trefnad oell lugn , än tillvaron af påbud eller författningar, hvilkas tillämpning strider mot domarens ed och samvete, och hvilkas icke tillämpning ådrager honomså väl Styrelsens, som måhända allmänhetens missnöje och misstankar.
Domaren frestas härigenom alltför mycket att dagtinga med samvetet; och har detta en gång skedt, så är första steget taget på den bana, som så småningom leder till orältrådighet och egennytta.
Det är till följd af dessa grunder, jag nu ifrar emot oftanämnda 1812 års påbud, likasom jag hädanefter kommer att ifra emot alla författningar och påbud af hvad namn eller beskaffenhet de vara må, hvilka ej tillkommit eller tillkomma i enlighet med våra grundlagar.
Då det likväl ej torde vara för landets säkerhet rådligt, att, utan all lagbestämmelse, tillåta oinskränkt rättighet för Svenska undersåtare att umgås eller skriftvexla med medlemmarna af f. d. K.
Familjen; så har jag i min motion påyrkat, det LagUtsk. måtte uppdragas att underställa R.
St. ett förslag härutinnan, med sådana lagbestämmelser, hvilka af behofvet kunna vara påkallade; och skulle jag för min enskilda del vilja föreslå, att 1812 års K. påbud i så måtto må lända till förebild för det nya förslaget, att hvarje Svensk undersåte, som i förrädiska afsigter, eller i uppsåt att hjelpa någon af afl. f. d. K.
Gustaf Adolphs barn eller arfvingar in i landet, och för detta ändamil antingen skriftligen eller muntligen sätter sig i communication med någon medlem af dess afkomlingar, eller annars hemligen eller uppenbarligen söker att till detta ändamål bidraga eller medverka, må anses sorn landsförrädare, och i enlighet dermed straffas.
Jag går nu att upptaga och vederlägga de anmärkningar ålskil i ige talare gjort vid Gr.
Anckarsvärds motion, hvilka äfven kunna tillämpas å den förevar., och som ej af de i omnämnda debatt deltagande blifvit upptagna eller tillräckligt utvecklade.
Hr von Hartmansdorff har såsom skäl hvarföre 1812 års
K föibud mot ali gemenskap med f. d. K.
Familjen, borde anses bindande och utgöra bestämd lag, enligt hvilken domaren vore pligtig att domina, anfört: — om jag rätt uppfattat hans yttrande — att då R.
St. vid 181 o års riksdag, i anledn. af enskild motion, behandlat della ärende, så hade ett särskildt Utsk. blifvit tillsatt, sorn fått sig ålagdt att taga befattning med denna sak, samt föreslå de stadgande!), hvilka kunde befrämja ändamålet, och hindra f. d. K. Familjens återkomst i landet, emedan R.