Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Påföljande dag hade han låtsat vara sjuk, för att kunna ligga på den halm, som gömde repet.
Dessutom ansåg han denna förevändning lämplig, för att göra vakten obekymrad om honom.
Under loppet af dagen lyckades herr Erik att inskjuta några smulor murbruk i låset; och då om aftonen vaktknekten, som vanligt, kom för att stänga dörren, och nyckeln tog emot, förlorade han tålamodet, vred så våldsamt, att axet brast, och måste bege sig till slottssmedjan för att få skadan hjelpt.
Att emellertid ordna om någon vaktkarls utställande i gången, ansåg han så mycket mindre nödigt, som herr Erik nu var sjuk; och att dörren stode en timma längre oläst än vanligt, kunde ej vara farligt.
Icke eller var han mon om att inrapportera om nyckelns förvridande, hvilket han nödgats göra, ifall han hade fordrat hit en ny postkarl.
Det kunde ju aflöpa utan allt detta trakasseri och dessutom utan någon fara.
Nu var dock ingen i smedjan till hands.
Arbetet drog ut på tiden, och först efter ett par timmar återkom vaktkarlen med sin nyckel och lykta, och fann då till sin förfäran, buren tom.
Hans förskräckelse var gränslös.
Hvilken väg fången tagit, var lätt att se.
Han tyckte sig redan känna tortyrredskapen gripa sig.
Man skulle naturligtvis anse honom hafva hjelpt fången på flykten.
Det var ingen nåd att vänta.
Han öfverlade länge om han nu borde anmäla saken, men fann slutligen på en utväg, den han beslöt att försöka.
Han kunde ändå knappt förvärra sitt öde.
Den första omsorgen var att draga in det qvarhängande repet, hvarpå herr Erik slagit en mängd knutar.
Derpå ställde han åter gallret på sitt ställe och injemkade de stenflisor, som vid utbrytandet fallit ur muren.
Fångknekten hade redan om morgonen inrapporterat sin fånge såsom sjuk.
En man af garnisonen hade nyss dött och låg redan i sin kista, färdig att begrafvas.
Vaktkarlen, som bevakat trappans yttre dörr, och sålunda var utsatt för fara genom fångens flykt, intogs i förtroendet.
I soldatens likkista lades en stock, och den döde bars opp i kung Eriks fängelse, lades i sängen och ikläddes några af herr Eriks qvarlemnade klädesplagg.
Hår och skägg klipptes och ordnades till likhet med herr Eriks, och fångknekten anmälte följande morgon, det fången hade aflidit under natten.
Ett par personer afsändes för att förvissa sig om sanningen af uppgiften.
Under vägen talade vaktknekten mycket om, huruvida han icke äfven torde insjukna, ty han började känna till just samma onda, hvaröfver den aflidne klagat.
De begge herrarne tycktes äfven tro, att sjukdomen kunde vara smittosam, kastade endast på afstånd en blick på den döde, och så skumt det var i detta ohyggliga fängelse, var det icke lätt att upptäcka misstaget, isynnerhet för personer, som icke mycket sett herr Erik Liljeholm och icke eller hade något skäl till misstanke.
Fångknekten fick
befallning att nedlägga den döde i en kista, hvilken befallning han så fort som möjligt utförde, och tillspikade sedan kistan väl på alla sidor.
Nu randades den af så många med bäfvan väntade dag, då hertig Carl inträffade i Åbo.
Han föregicks af blodiga rykten.
Alla som retat hans vrede genom trohet mot Sigismund, och synnerligen de, hvilka genom sin börd eller större förmåga kunde blifva farliga, föllo offer för hans hämd.
Halshuggning, stegling, förlust af all egendom drabbade tätt, och de lifdömdes familjer befunno sig i sin djupa sorg, med detsamma de förlorade makar, söner eller bröder, tillika försatta i den yttersta fattigdom.
Hustrur och barn till de fångne herrarne på Åbo slott omgåfvo hertigen vid hans ankomst och bådo knäböjande om nåd för de sina.
Hertigen svarade: ”Hvi bedjen och anropen J mig?
Jag kan intet, det är lagen, som skall dömma dem.
De hafva brutit mot konungens ed, gjort uppror mot fäderneslandet och stått mig efter lifvet; deras dom måste lagen fälla.
Hertigen gick nu opp i sina rum och lät genast införa Arvid Eriksson Stålarm, som värdigt och lugnt besvarade hertigens häftiga tilltal, och skyndade sig att begagna tillfället för att få framställa Johan Fleming, såsom af honom lockad och öfvertalad att qvarstadna.
”Han hade kommit till Finland för att ordna enskilda angelägenheter och skaffa sig något penningar, dermed han skulle bege sig i fremmande land, att der öfva och försöka sig, såsom unge adelsmän bruka, hvarigenom han i framtiden bättre kunde tjena sitt fädernesland.”
Sedan Stålarm blifvit bortförd, befallte hertigen att Johan Fleming skulle införas.
Hertig Carl vandrade fram och åter med stora steg.
Ådrorna på hans tinningar svällde.
Gång efter annan sammanknöt han handen.
Nu inträdde Johan Fleming och bugade sig djupt.
Hertigen gick häftigt emot honom.
I hans öga strålade segerglädje, då han sade: ”Ha, detta är således Klas Flemings son!”
Det var som om han nu först skulle hafva känt sig rätt säker om den krona, han eftersträfvat, och dock rörde sig i hans inre en dunkel önskan att skona den älsklige ynglingens blod.
När Johan så stod inför fursten, på en gång ödmjuk och stolt, och det behagliga, ungdomliga anletet höjde sig bönfallande emot honom, då vek för ett ögonblick sjelfviskhetens blodlystna demon från Carl och han sade: ”Det synes mig dock hårdt, att förgöra detta unga lif.
Välan, vill du, som en ärlig och adelig yngling, lofva och förpligta dig för framtiden, att troget tjena mig och riket, så vill jag, för din ungdoms skull, låta nåd gå för rätt och skänka dig lif och frihet.”
”Mot mig har min herre, konung Sigismundus, alltid varit en nådig herre; det vore af mig otacksamt att öfverge hans tjenst, och jag äger dertill ingen skälig orsak, och dock”, tillade Johan, böjande knä, ”beder jag, att Eders Furstliga nåde måtte bevilja mig nåd, emedan jag till Finland kommit endast för att skaffa mig medel att försöka min lycka i fremmande land.”
”Du, Johan Fleming, beder om nåd och böjer blott ett knä!
Hvarföre vördar du mig icke med tvänne knän?”
Öppet och rent strålade Johans blick, då han svarade: ”Endast åt Gud och min konung sparar jag denna vördnad.”
Nu trädde Carl ett steg tillbaka: ”Ha, så är det.
Af ormaägg komma ormaungar.
En sådan var din fader och sådan blir du sjelf, om du får lefva; men du skall icke växa mig öfver hufvudet, som han.
Hade icke den öfvermodige och bålstore tyrannen, som aktade hvarken Gud, konung eller land, satt sig opp emot mig och farit fram som ett vilddjur, och dräpit och slagit ihjäl fattige bönder och godt folk, som ville försvara rikets lag och regering, så skulle längesedan fred och rolighet herskat.
Men du gifver nogsamt tillkänna, att du af din fader ärft natur och sinne, och varnar oss för det vi, i lika motto, skole förvänta af dig.
Derföre må du vara beredd att svara för rätta med de andre finnarne, med hvilka du dig förbundit hafver, och stå din egen fara.”
Vakten slöt sig kring Johan Fleming och han nedfördes åter i sitt fängelse.
Hertigen stod en stund qvar på samma plats, men började sedan gå fram och åter i det han sade: ”Hade icke den förrädarn nära narrat mig med sitt fagra anlete och blida min, att gifva honom fri.
Herren förlåte mig, att jag så ernade lemna mina och riksens fiender qvar, för att stämpla ondt och föra oskyldiga menniskor i olycka, genom sina illfundigheter.
Herren känner mig och vet, att jag icke eftersträfvat regementet, utan fast mer gjort allt hvad i min förmåga stått, för att bibehålla det åt min broders son, konungen i Polen; men att han, mot all ed och försäkran, som en menedare och förrädare, sitt eget fädernesland med krigsfolk öfverfaller, och vill med papisteri och svek oss alla i olyckan föra, och sätter till befallningsmän sådane, som den blodhunden Klas Fleming och dylika.
Nej, visserligen måste de ogerningsmännen alla förgöras.
Så länge adeln är för mäktig i landet, äger kronan ingen makt.”
De sista orden uttalades halfhögt, men om för resten detta tal var ernadt att höras af vår Herre, eller af den tjenare, som stod vid dörren, eller af hertigens eget samvete, är ej lätt att afgöra.
Kanske det var ernadt litet åt dem hvarje.
Den utnämnda domstolen hade sin session på rådhuset i Åbo. Joachim Scheel, Bjelkar, Lejonhufvud, Brahe och flere andra, sutto kring bordet.
Fångarne fördes nu öfver torget, mellan led af soldater, under ljud af trummor och pipor, opp till rådstugan.
Anklagelsen upplästes.
Nio punkter, alla rigtade mot Arvid Eriksson Stålarm.
Han hade fört afvig sköld emot fäderneslandet, hade stått Hans Furstliga nåde efter lifvet, och så vidare.
De andres brott omtalades icke.
Nu framsteg
Stålarm och talade: ”Ädle herrar, som till domare tillsatte ären, hvad jag än kan hafva brutit, denne unge herre, herr Johan Klasson Fleming, han är dock till allt oskyldig, och hvad det anbelangar, som blifvit honom lagdt till last, att han med konung Sigismund följde vid dennes infall i Sverige, så måste honom tillgodoräknas, det lagen, som fäller den, som med fremmande krigshär går emot fäderneslandet, dock här tillägger:
”med mindre han var sjelf med, som näste var till riket.”
Och hafver herr Johan, som då hade tjenst invid sin konungs person, näppeligen spännt en bössa emot Hans Furstliga nåde eller hans folk.”
Joachim Scheel lofvade att framställa allt detta för Hans Fursteliga nåde, och så fullföljdes ransakningen, med att punkt för punkt upptaga beskyllningarna emot Arvid Eriksson.
De öfrige anklagades brott omtalades icke ens, utan syntes deras dom komma att innefattas i Stålarms.
När alla de nio anklagelsepunkterna voro genomgångna, framträdde åter Stålarm: ”Ädle och välbördige herrar, beder jag ödmjukligen, att J viljen hos Hans Furstliga nåde understödja min ödmjuka bön.
Icke beder jag om någon annan nåd, än den, att han ville mig den gunst och nåd bevisa, att låta mig ensam dö, och skona dessa andra mina medfångne herrar, emedan jag hafver varit den, som hafver förestått den högsta makten i Finland, och de endast hafva följt mig och mina föreskrifter; och äro de således att ursäkta för hvad de mig till åtlydnad hafva brutit.
Derhos måtte det ock högeligen beklagas, att J, ädle och välbördige herrar, eder förhastat, i det J endast mina brott och min skuld undersökt, men icke ransakat dessa mina medfångars, hvilka J nu, jemte mig, viljen dömma.”
Grefve Mauritz Lejonhufvud svarade: ”Det hafva alla finnarne varit om ett råd uti det, som J uti landet bedrifvit, och dertill med behöfva icke vetterlige gerningar stor ransakning.”
Följande morgon uppställdes hertigens krigsmakt i en krets utanför slottet.
En otalig folkmassa af alla stånd samlades der utanföre.
Inuti ringen stodo alla fångarne på knä.
Cancelliskrifvaren uppläste domen:
Alla de uppräknade tjugutvå herrarna skulle halshuggas, deras hufvuden uppsättas på pikar, kropparna steglas och deras egendom konfiskeras.
Hertigen kom derpå ned från slottet och emottog af alla närvarande hyllnings ed.
Men när han åter skulle träda ur ringen höjde Johan Fleming sin röst och bad, att ”Hans Fursteliga nåde ville låta nåd gå för rätt.”
Fursten gick honom förbi och svarade: ”Du har förkastat min nåd och förlåtelse, då den erbjöds dig; nu är det för sent.
Jag har icke mera makt att efterlåta landsens rätt.
Tänker numera icke på annat än huru J mågen bereda eder att svara för edra gerningar i en annan verld.”
Det var dagen efter den, då domen hade fallit.
I sitt fängelse satt Johan Fleming vid ett bord.
Han hade på begäran erhållit skriftillbehör.
Hufvudet hvilade en stund i handen, innan han fattade pennan.
Det var sitt testamente den tjuguettårige ynglingen skulle skrifva.
Han började nu:
”Gud den allrahögste han vare min hjertans kära morkärs tröst uti hennes bedröfvelse, och tvifla intet att domarena skola svara mig för Guds stränga dom, huru de mig dömt hafva.”
Derpå anbefallte han sina tjenare åt sin moder, och bad att ”såsom de alla honom troligen tjenat, de ock måtte bli ärligen och väl lönta.
Äfven några små skulder uppgaf han, som borde betalas, recommenderade till sin moders godhet personer, som hade bevisat honom välvilja, i denna min bedröfvelses tid, och hafva mig hulpit med mat och öl, såsom ock hafva tillsagt att efter yttersta råd hjelpa mitt lik till sin lägerstad, efter som mig kan undt vara.”
Till konungen beder han ”för sin salige faders trogna tjenster, så ock min egen intill denna stund, att min hjertans kära morkär och systrar må njuta det till godo, som de hafva mist både ärfdt och förvärfdt, att de ej må behöfva lida nöd och spott.”
Några andra punkter, alla bevisande hans ädla, varma hjerta, tillade han yttermera, och slutade med följande ord: ”Låter jag min hjertans kära morkär förnimma, att hvem hon hafver att beskylla för min död, kan jag intet annat säga, utan att den trängtan och åstundan, som hans furstliga nåde hafver haft, till att ödelägga och fördämpa min slägt, hafver varit orsaken till det förnämsta, hvilket nu efter hans vilja gånget är.
Gud tröste eder, min hjertans kära morkär, samt mina kära syskon, och låte oss finnas i den eviga glädjen.
Gifvet uti min eftersta stund på Åbo slott den 10:de November Anno 1599.
Eder ödmjuke son hafver jag varit.
Johan Fleming.”
Sedan detta var skrifvet, vände sig Johan Fleming till sin gamle tjenare och sade:
”Nu har jag allt ordnadt, och beder dig blott ännu en gång, att du, om dig möjligt blifver, må framföra mina hjertliga och kärleksfulla helsningar till alla dem, du vet att jag hållit kär, och att du må berätta dem om mina sista stunder.”
Sigrid och hennes fader hade emellertid tillbragt tiden i sitt mörka, unkna gömställe.
En afton i mörkningen hade Sigrid vågat sig in till den lilla staden, för att få köpa mat, men snart blef det lilla förrådet slut.
Hon måste nu åter försöka att skaffa mera.
Dessutom blef det allt mer af nöden, att söka en annan tillflyktsort, ty det blef allt kallare i luften.
Derföre måste flyktingarne bjuda till att få höra något från den yttre verlden, hvilket äfven eljest var för dem af högsta intresse.
Herr Erik fogade sig med sin vanliga, lugna bekymmerslöshet uti det ingalunda behagliga läget, att tillbringa sina dagar i det mörka och unkna, källarlika rummet; och
Sigrid tänkte alldeles icke på att hon sjelf led obehag deraf.
Men hon fruktade för fadrens hälsa och tålamod, och funderade ideligt på utvägar att komma hädan.
För Sigrid hade visserligen ingen fara varit att vandra bort och återbege sig till sitt hem, men att lemna sin far, kunde hon ej sätta i fråga.
Då nu matförrådet var slut, fanns ingen annan utväg, än att
Sigrid åter i skymningen begaf sig till staden med duken tätt knuten om ansigtet.
Hon lyckades snart nog att få uppköpt hvad hon behöfde, men hvad hon i nyhetsväg kunde få höra, var af så förfärande art, att hon endast med möda kunde hålla sig upprätt, för att bjuda till att åter hinna till sin far.
”Åh håh, hvad J är högfärdig, jungfru Sigrid”, ropade en röst bakom henne.
Sigrid spratt förskräckt till och såg sig om, men lugnade sig genast, ty hon igenkände gamla mor Annika, som med detsamma upphann henne.
”Nå, mor, hvadan kommer ni?” frågade Sigrid vänligt.
”Åh jo, kommer från blod, mycket blod, nästan för mycket.
När hertigen håller kalas, så består han så det käns.
Fy, det börjar rätt äckla till slut, det blir för mycket af det goda.
Hi, hi, hi, der kasta’ de boll med hufvun och satte dem på pikar.
Huu, icke var den leken ändå så rolig, som jag tänkte, fast sjelfvaste herr
Klases son var lika blodig som han – han – hon vet, jungfru, fast man intet nämner simpelt folk i bredd med de förnämare.
Men han var allt fager och ung, herrn der också, och många sade, att det finns folk som måste gråta efter honom, lika bittert, som ... åh ...”
”Johan Fleming, i himlens namn är det då sannt?”
”Åh jo, åh jo, liksom alla de andre.
Åh jo, Olof Klasson, Nils Ivarsson Stjernkors, Michel Påfvelson Munck, Sten Fincke, och många, många, hela långa raden.
Bara Kurcken och Arvid Eriksson förde de in tillbaka igen, just som de väntade att mista nacken.
Åh håh, men det var otäckt!
Tror jungfrun, att allt vattnet der borta i fjärden, kan tvätta bort all den bloden?
Ånej, intet går det med salt vatten.
Nåh, kanske stora Näsijärvi?
Nej, det är så stilla, så mildt, icke förslår det.
Men Kyrönkoski, ja, eller Imatravattnet; husch hvad det skummar i tvättbaljan!
Ser J, jungfru, blod ville jag ha, det brann i mig efter blod, men detta blef dock för mycket.”
Åter började Annika:
”Och herr Erik Liljeholm, ja, han är död han, och honom söker ingen.
Men domen föll ändå, att hans lik skulle nedgräfvas i galgbacken och hans gods falla andra herrar till.
Ah ha, men si, jungfru Sigrid gråter icke efter far sin ändå.
Hi, hi, hi.
Huu, ånej, Annikamor har icke lust att skratta, der var ett så ungt hufvud och vackert; och det var en annan också, som var ung och vacker, som de sköto der på Åland, nog vet jungfrun, den der gossen som ville gifta sig med Storklasens flicka.
Nå, vill J veta något, jungfru, kan J läsa, kan J den trollkonsten?
Nog skylla de att lilla mor
Annika borde brännas för att hon kan mer än andra, men hvad straff borde då den få, som kan läsa?
Det är väl värre trolleri, det!
Der har hon papper, läs, läs.
Jo si, Johan Bertilsson, han lär väl få söka papperet sitt, han.”
Mekaniskt emottog
Sigrid pappersrullan, utan att ens veta af det.
”Ack, de arma.
Gud hjelpe dem.
Fru Ebba, Karin! O, Gud styrk dem.
Kunde jag dock på ett ögonblick komma till dem.
Huru skola de bära allt detta?” utbrast hon.
”Åh, storfolket, hvad felas väl dem?”
”Mor Annika, håna icke de olyckliga, har ni ej sjelf lidit nog bittert af att förlora den ni ansåg som edert barn.
Har ni i ert hjerta ingen annan känsla, än hämd, och ni har dock varit så välvillig emot mig”, utbrast Sigrid, som mer än en gång förut sökt förhålla mor Annika hennes ohyggliga hämdlängtan.
”Åh hå, jungfru, hvar och en sitt, hvar och en sitt.
Herr Erik var god emot honom – honom, som jag ej törs nämna; men – Flemingen, var han också god mot honom, han som ... huu nej; hvar och en sitt derför.”
”Och derföre vill ni att de, som eder intet ondt gjort, skola lida.
Fru Ebba, alla lidandes beskyddarinna, den unga Katharina, ja, den unge Welam de Wyks mor, ty äfven han hade en mor.
Har J, mor, tänkt på alla de sorger, alla de tårar, de fälla, har J tänkt på alla de enkor och barn, till de många hertigens offer, öfver hvilka J triumferat.
Mor, mor, kom ihåg, att dessa alla och många, många utom dem, hafva gråtit, hafva lidit samma qval och samma sorg, som J icke kunde bära; för hvilka J sökt hämd; hvilka J velat släcka i blod.
– Har ni nog nu af eder hämd?”
”Det går så underligt omkring i mitt hufvud.
Det började så ren der i Åbo, der, jungfrun vet, huu, der som det forssade så mycket blod.
Tala inte så der, jungfru.
Huu, jag vill inte hörat.
Ånej, ånej, Annika går hem.
Dit, dit, vet hon jungfru, icke till stugan i Tavastskogen, men dit, der hon sprang som liten flicka.
Vet J, jungfru, lilla mor Annika hon var ännu mindre då.
Hon var så der liten.
Det var en söndagsmorgon, hon hade ett helt rent linne på sig, det var så hvitt, så hvitt; hennes fötter voro så hvita, de voro nyss tvättade.
Hennes hår var också hvitt, det var kammadt och benadt och hennes kinder voro så röda som äpplen.
Ack, jag minns, jag såg henne så väl i bäcken vid vår stuga.
Jungfru, jungfru, Annika måste söka opp hvar den hvita, rena flickan gömt sig.
Farväl, jungfru Sigrid, mor Annika kan ej hjelpa er mera nu, hon hinner inte söka sin makt mera, hon måste söka den hvita, lilla flickan.
Farväl, farväl!” och bort hastade mor Annika och försvann för Sigrid i skogen, dit Sigrids blick följde henne, ehuru hon med sina tankar icke uppfattat gummans ord, ty de voro helt och hållet upptagna af de rysliga nyheter, hon just hade hört.
Sigrid begaf sig, full af ångest, till sin far.
Hon berättade honom först, att mor Annika hade uppgifvit, det man trodde herr Erik vara död och att hans egendom förklarats förbruten.
”Ja så, säger gumman sannt, så är jag således död!
Nå, det går an att jag ej känner mig dess värre, och den döde söker ingen efter.
Godsen, nå, det måste väl så vara, det kan ej hjelpas.
Mina armar äro ännu starka.
Men mor Metta, det är allt bra tungt för henne, och du, kära barn!
Herr Enevald måtte dock väl icke rygga, för det du är fattig.
Nunnans lilla gods lär väl bli allt, hvad du äger.
Det kostar på högmodet att ej ha något att lemna dig.
För mor måtte väl någon utväg bli; så må vi dock tacka Gud att det gick så, som det gick, för mig.
Men visste hon intet säga om våra vänner, som lemnade qvar i faran?”
”Ack, fader, rysligt sladdrade hon tillsammans om blod och mord.
Jag bäfvar att säga det hon sade.
Jag vet ej om man bör tro henne.”
”Dödade?” frågade herr Erik dystert.
”Alla”, svarade Sigrid, i det hon sammanknäppte sina händer.
”Johan Fleming?”
”Fader, äfven han.”
En lång tystnad rådde.
Slutligen bröt Sigrid tystnaden.
”Fader, här är ett papper, som mor Annika gaf mig, det lär innehålla närmare upplysningar.”
Tyst uppsökte
Sigrid de elddon, hon försett sig med, för att stundom få ljus upptändt.
”Läs, mitt barn, hvad det är.”
”Det tyckes vara uppsatt af gamle Johan Bertilsson, som det synes, för fru Ebbas räkning.”
”När hans herredöme blef tillsagd om fredagsaftonen, att han om lördagen skulle gå till döden, svarade hans herredöme, att han vore väl villig dertill och ville bereda sig, och eftersände magister Grels, kyrkoherden i Åbo, att följande morgon besöka honom.
Om morgonen, sedan kyrkoherden afhört hans herredömes skriftermål och meddelat honom det rätta vägapasset, den heliga nattvarden, och min unge herre efter slutad bön steg opp, sade han till mig: ”Ännu må du dessa få stunder tjena mig, sedan är du fri”, och då jag i yttersta bedröfvelse föll i gråt, fortsatte han: ”Nej icke så, Johan Bertilsson.
Gå dock nu till Joachim Scheel och säg honom, att då, oaktadt han så lofvat och velat, han icke kunnat frälsa mitt lif, så beder jag honom, att han må åt min moder och mina syskon göra hvad godt han kan; äfvensom, om det vore möjligt, att hos hans furstliga nåde utverka uppskof med min död till måndagen.
Jag trodde icke det skulle ske ännu, och önskade kunna besörja om min begrafning.
I detsamma inkom i fängelset grefve Mauritz Lejonhufvud, för att förebrå hans herredöme, det han skulle hafva beskyllt och förtalat hans broder för förräderi, men sedan hans herredöme hade lyckats gendrifva denna beskyllningen och bevisa sin oskuld häri, sade han till grefve Mauritz: ”Efter jag nu ser och förnimmer, att hans furstliga nåde icke vill låta sin vrede falla, utan vill stå på sin högsta rätt, så låter jag mig härmed gerna nöja.
Vill ock gerna och välvilligt gå härtill och befalla Gud allsmäktig, som är den högste domaren, denna saken.
Han må dömma emellan mig och dem, som mig dömt hafva, eftersom hans gudomliga majestät bäst synes, och låter mig åtnöjas med eder, gode herrars, dom.
Så beder jag dock eder, käre Mauritz Stensson, att J villen göra väl och så förhandla hos hans furstliga nåde, att jag måtte blifva förskont till måndagen, på det jag måtte få ställa något till min begrafning, efter jag hittills icke haft så mycket i min förmögenhet, att jag kunnat köpa mig så många bräder, som jag behöfde till kista; förrän jag sent i aftons af hans furstliga nåde fick igen mitt skrin, der några ringa penningar voro uti, med hvilka jag nu litet kan ställa om min begrafning, om det vore möjligt att jag finge tid dertill.
Sammaledes beder jag eder, att mästermannen icke må komma vid mina kläder, eller att han, min slägt och mina förvandter till vanära, skulle få löpa omkring i dem.
Jag vill eljest gerna förära honom hvad de äro värda.”
Grefven svarade: ”Käre Johan Fleming, af hjertat gör det mig ondt, att J så ung är kommen i denna olycka, ty J ären mig icke så fjerran blodsförvandt.
Men efter det nu ej kan annat vara, så önskar jag eder af Gud ett godt tålamod och ett stadigt hopp till Gud allsmäktig.
Hvad edra böner anbelangar, så vill jag gerna framföra dem till Hans Furstliga nåde och låta gifva eder svar.
Jag följde efter grefven, som genast gick opp till fursten, och väntade svar; men när grefven kom ut, sade han: ”Jag tilltalade Hans Furstliga nåde, men fick intet svar.”
Åter inträdde jag i fängelset och redogjorde för min beskickning.
När hans herfedöme hörde svaret, sade han:
”Så må det då blifva som det är, och jag befaller mig i den allsmäktige Gudens våld; men gå dock ännu till grefve Mauritz och bed honom, efter det är min sista bön i denna verlden, att han ville laga så, att bödeln icke må få mina kläder, och med mitt hufvud och min kropp icke må bedrifvas något spektakel efter min död.