Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men dess segertåg igenom människans tankevärld håller just på att stanna vid » die Grenzen des Naturerkennens », där t. ex. en du Bois-Reymond kommenderar halt och pekar på » sju världsgåtor ».
Där kommer emellertid människan helt säkert icke att stanna.
Ty just på andra sidan dessa » oöfverstigliga » gränser börjar det för människans tanke egentligen intressanta området.
Det hjälper ej att tala om omöjligheten att få » veta » något om det gåtfulla därinom.
Vore ock en sådan omöjlighet för handen, så vill människan ändå hellre syssla med att söka gissa gåtor än åter och åter tugga om, hvad hon precist vet.
Och rent af tvingande blir behofvet att gå in på detta område — lifvets, viljefrihetens, personlighetens, det sedligas område — därför, att människans praktiska kraf omöjligen kunna tillgodoses, om detta lemnas ur räkningen.
Börjar t. ex. läkaren läsa litet djupare i nervstoffet och dess » mekanism », så stöter han otvifvelaktigt på det andliga lifvets stora världsgåta.
Och när han skall söka i människokärlekens intresse sätta i ordning » människomaskinens » finaste del, nervsystemet, sä vet han, att han ej kan uteslutande mekaniskt bedöma det.
Det går ej an att handskas med människan alldeles som med en maskin i rörelse.
Det går ej ens an att behandla människan blott såsom en djurkropp.
Läkaren tvingas mer och mer in på etikens sfer.
Det vet hvar /
5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
och en, som har praktik i nervsjukdomar, och sådan praktik saknar helt visst ingen läkare nu för tiden.
Men när man kommer in på etikens, område, vilja gärna äfven vi lekmän hafva ett ord med i laget.
Då kan just t. o. m. en stackars teolog ha rätt att yttra sig.
Ty, med all aktning för herrar läkare, några trollkarlar äro de icke, som man blindt skall tro på.
Man får dock stundom höra talas om läkareråd och anvisningar, hvilka just ingå på det etiska området, som smaka betydligt af fusk och kvacksalveri.
Det är kanske ej så underligt.
De ha stundom aldrig studerat det etiska och stå i kännedomen af mänskligt själslif på samma punkt, som den kloka gumman står i kännedomen af människokroppen.
De äro sådana utomordentliga » fackmän », och deras fack är ju människokroppen.
Stundom inträffar emellertid, att en läkare har framför andra god syn på människors personlighet och förstår att taga den med i räkningen.
Men det händer då också, att » yrkes » - bröderna söka nedsätta honom, därför att han vinner människors i deras tanke alltför stora förtroende, att han » tar i beräkning deras svagheter », » oekrar på deras tro » o. s. v. nå, ingenting mänskligt är vetenskapsmännen främmande, ej heller afunden.
Men bättre vore, att ordet » nihil humanum » kunde i sin goda mening allmänt lämpas på dem.
Sorgligt vore väl, om just för läkaren, som speciellt har med människan att göra, det mänskliga skulle vara ett främmande område.
Att läkaren är naturvetenskapsman, och att människan af honom väsentligen måste betraktas såsom ett naturföremål, får icke skymma bort för honom hennes egendomliga natur, hennes frihet och förnuftighet.
* — Men det var nu ej meningen att tala till läkare, utan snarare till dem, som hafva för litet sinne för människans na- - tursida.
Att tala mycket om och tänka mycket på nerver och nervositet är i ock för sig nästan farligt.
Det vore bäst att ej behöfva syssla med det ämnet: Och man kan nog med djup saknad se tillbaka på den lyckliga tid, då man icke visste, att man hade nerver.
Endast den omständigheten kan vara nog för att låta en minnas barnaåldern såsom en paradisisk tid.
När man är sund känner man ej sina nerver — man känner med dem, och därtill äro de förvisso danade.
Men då denna naturens omedvetna och omedelbara harmoni i människovärlden så lätt stores, finnes intet annat sätt att söka återställa den än att.
låta tanken leta efter sjukdomens orsaker och efter medlen att bekämpa den.
Men ännu bättre vore, om man kunde på förhand möta och rödja undan det, som hotar att störa harmonien; ty det en gång skadade är sent, om någonsin, fullt botadt.
Äfven i och för detta profylaktiska tillvägagående blir emellertid reflexion nödvändig.5 18 några tankar om nerYlifvet oCh det sedliga.
Jag skulle här vilja, så godt jag kan, betona den satsen: Det är människans ovillkorliga plikt att vårda sitt kroppsliga lif och speciellt att söka få behålla sitt nervlif sundt.
Detta innebär ingenting mindre än den grundsats, som ger hela hygienen dess stora etiska betydelse.
— Jag säger: hela det kroppsliga lifvet.
Ty för mitt — icke medicinskt bildade — medvetande ter det sig, som stode nervlifvets hälsa och ohälsa i så godt som direkt förhållande till hela kroppens befinnande.
Dess beskaffenhet är resultanten af alla organers beskaffenhet, likasom å andra sidan dessa senares funktionsförmåga i det hela beror på nervsystemets duglighet.
Det synes från denna synpunkt nästan som ett nonsens att vilja behandla nervsjukdomar strängt specialistiskt, om det ens finnes någonting, som heter nervsjukdom.
Men här är jag visst i fara att gå in på ett för lekmannen farligt område.
Jag ville blott söka motivera hvarför jag särskildt talar om nervlifvet.
Satsen synes kanske vara alldeles själfklar och därför onödig att tala om.
Jag behöfver icke påpeka historiska fakta, sådana som den kroppsförstörande askesens stora utbredning, för att visa detta.
Jag behöfver blott mana till att ge akt på oss människor här i vårt dagliga lif, där vi ofta anstränga oss på det mest intensiva sätt för att fördärfva oss eller åtminstone handla så, som hade vi alis inga skyldigheter mot vår kropp.
När man lefver i den ofvan antydda barnsliga omedvetenheten ora, att man har en kropp, som kan bli sjuk, och så gör den stora upptäckten, att man har en andlig människa, som behöfver skötas om, då sätter man stundom nästan en ära i att icke bry sig om » stofthyddan ».
» Hälsosnobberi » afskyr man.
Eller också skall man härda sig och på allt sätt visa sin nyfödda viljas stora öfverlägsenhet.
Man räknar sig som en högre stående varelse än dessa, som ifrigt gymnastisera, öfva lekar och sport.
Det är som vore de » kött », och jag — en andemänniska.
Och så kan jag vackert hålla på med min aristokratiska praxis, tills jag kommit i den ställningen, att det ej hjälper, hur mycket jag bråkar för min hälsa.
» Köttet » kom in bakvägen.
» Om du drifver ut naturen o. s. v. »
Föräldrar, målsmän, pedagoger, och om möjligt de unga andemänniskorna själfva skola lära sig att vårda kroppen.
Man arbetar nog ej så litet därpå, men man lyckas sällan att i tid få saken in i intresset och pliktkänslan.
Det beror ibland på, att människor ofta ta kroppsvården på ett både etiskt och estetiskt afskräckande sätt.
Man blir specialist äfven på det området.
Det blir vissa människor, som ha till specialitet att sköta kroppen.
Dels de gamle sjuke hälsosnobbarne, som göra lifvet surt för sin omgifning.
Dels gymnaster och sportsmän ex professo, som ha den saken till » hela sin religion ».
Det5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
gör, att man i en viss oppositionslusta kastar bort alltsammans.
När man t. ex. ser dessa roddmänniskors stundom otäcka armmuskler, när man ser de ofantligt stora nederdelarne och de smala öfverdelarne af sportsmäns hufvuden, ytterligare pointerade genom den bekanta diminutiva mössan, som framhåller hjärnans obetydlighet — när man ser dem i verkligheten eller på planscherna i boklådsfön-stren bland de premierade kapplöpningshästarne, så blir man ledsen på det.
Men man bör tänka, att det är också här fråga om » barn och badvatten ».
Hvarför är det en sedlig fordran, att man skall vårda sin kropp och sitt nervlif?
Därför, att det i det hela är sannt, att jag ej kan hafva en sund själ i en sjuk kropp.
Jag komi7ier såsom sjuk aldrig att fylla min sedliga uppgift i lifvet sä, som jag skulle kunna göra ?ned ett sundt nervlif.
Det kan omöjligen vara en etisk motivering af satsen att endast säga: det är nyttigt att vårda sitt nervlif, såsom en utilitaristisk moral skulle uttrycka sig.
Nog är det nyttigt.
Men först då uttalar jag en etisk grundsats, om jag säger: det är min plikt att göra det som är nyttigt i detta afseende.
Stryker man pliktbegreppet, så kan man ej besvara frågan, hvarför man skulle välja det nyttiga — framför t. ex. det angenäma.
Det nyttiga och det sedligt rätta äro ingalunda identiska begrepp, icke ens om det skulle kunna bevisas, att det alltid vore nyttigt att handla rätt, alltid vore rätt att handla klokt.
Jag .kan ej vara med om det besynnerliga hoprörandet af det kloka, det nyttiga, det angenäma, det rätta o. s. v., som råder i » moderna » moralteorier.
Dessa teorier beteckna för mig den naturalistiska åskådningens sedliga bankrutt.
Om jag också endast betraktar mitt lif helt kvantitativt, d. v. s. endast ser på det såsom en summa af lifsyttringar och därvid fasthåller den synpunkten, att lifvet är något » godt » och att jag därföre bor sträfva efter att nå den högsta möjliga summa af lif: den största möjliga » lifslängd » och » lifsbredd », den största möjliga extensitet och intensitet af lifvet — så framgår redan från den synpunkten tydligt nödvändigheten att verka for sundheten i sitt nervlif.
Man behöfver kanske någon erfarenhet för att rätt djupt förstå det.
Men den som har att räkna månader och år af tvungen arbetsinskränkning för sina sjuka nervers skull, han får bittert beklaga gammalt oförstånd, lättsinnigt slöseri med sitt kroppsliga lifskapital, om han annars har skuld i det afseendet.
Detta resonnemang förutsätter, som sagdt, att lifvet i och för sig, äfven utan att man ingår på lifsyttringarnes kvalitet, är något värdefullt.
D. v. s. tankegången är optimistisk.
Pessimismen, som betraktar lifvet såsom ett ondt, kan ju ej gilla den.
Men det är väl ändå en sak, värd att två gånger och5 18 några tankar om nerYlifvet och det sedliga.
mer tänka på, 0111 lifvets mål kan vara dess partiella eller totala af kortande, dess egen negation, själfmordet.
Frågan är väl, om ej denna åskådning är den par preference osedliga.
Och därest vi erkänna den konsekventa pessimismen såsom en osedlig teori, kommer vår sats 0111 plikten att vårda kropps-lifvet igen med förnyad styrka Ty det är i de flesta fall psykologiskt omöjligt att hafva en ljus, förhoppningsfull, lefnadsglad världsåskådning, om man har fått sitt fysiska lif förstördt.
Nervös svaghet och sjuklighet föder just pessimism, lifsleda, längtan att dö.
Ja, den föder själfmord.
De nervösa företeelserna äro visserligen mycket brokiga.
Erfarenheten talar om nervös glädje, öfverretning, ett skenbart ökande af lifsenergien, vanligen momentant afbrytande dysterhetens, hopplöshetens, kraftlöshetens långa stiltje.
Men sådana eruptioner äro dyrt köpta, äfven om det kunde bevisas, att de stundom hafva med sig större andliga resultat än en människas normala lifsfunktioner — äfven om de skulle kunna gifva upphof till Pascalska tankar och Heineska dikter.
Omvändt står det sjuka nervlifvet i vår tid i stark frändskap med den naturalistiska världsåskådningen.
Ty denna för så lätt till pessimism, och pessimismen föder nervlidande.
Det måste väl erkännas, att den naturalistiska åskådningen är tröstlös.
Att klämmas och en gång malas sönder mellan världsmaskineriets kugghjul känns smärtsamt för den del af mekanismen, som lefver och förnimmer.
" O, alla fasor i förening:
en värld förutan Gud och plan och mening!
säger " skalden.
Den nervöst sjukliges tanke rufvar gärna äfver det dystra, och därför uppsöker han i våra dagar oupphörligt — äfven mot den tänkandes vilja — den möjligheten: » det finns ingen Gud, ingen plan, ingen förnuftig * mening 1 tillvaron », i stället för att under andra tider och förhållanden grubblaren tankar dväljas kring » den absoluta prædestinationen till fördömelse », » synden mot den helige ande » o. s. v. Någon skall kanske finna det kätterskt af en teolog att så resonnera, men jag vädjar till de sjukes erfarenhet.
En oändlig mängd af mänsklighetens dystraste tankar födas fram ur sjukt nervlif.
Man kan jämföra, hur man tänker den ena dagen och den andra, den ena stunden och den andra, och man skall finna, hur underligt det växlar i den sjukligt upprörda tankevärlden.
Otaliga människor ha ganska olika världsåskådning fore och efter maten, om morgnar ocli aftnar.
Jag tror, att den vanligen är ljusare på kvällarne.
Detsamma gäller i stort: åskådningen i ett land tar icke obetydligt intryck af, om t. ex. den teologiska fakulteten har nervös magkatarr — förutsatt, att teologerna ha något större inflytande i ett land.5 18
NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
» Nu resonnerar du », skall en materialist säga, ' » alldeles som vi.
Det är just hvad vi betona, att tankelifvet är en utströmning af det fysiska, och att vi äro absolut beroende af det fysiska, af våra nerver o. s. v. » — Jag medger verkligen, att man lätt blir naturalist, ja, materialist, då man är sjuk.
Att med sin tanke reda sig mot naturalismen, när denna så där i allmänhet talar om alltings absoluta, mekaniska lagbundenhet i universum — det går väl för sig.
Men värre är att häfda en åskådning om personlifvets själfständighet och frihet, när man känner » naturlagens » diaboliska herravälde öfver sin egen varelses allra innersta, då mot ens vilja de spirande själfmordstankarna komma upp i själen, då man ofrivilligt drifves att reflektera på vansinnets möjlighet och vet, att själen af fysiska grunder kan sjunka ned i dess natt.
Men det är ej ändå skäl, att materialisten jublar, om han annars finner det jag sagt värdt att jubla öfver.
Jag blef ändå icke materialist.
Och just det faktum, att naturalismen hos mig alltid korresponderat med sjuklighet och varit en ständigt återkommande » Begleiterscheinung » till organismens försämring, och att tvärtom hälsa och » tro » korresponderat med hvarandra, har för mig varit högst betydelsefullt, då det gällt att värdera naturalismen.
Jag tror, att erfarenheten visar och skall visa, att om tron på Gud, på viljans frihet o. d.
äro illusioner, så är det sundare att hafva dessa illusioner än att » vara upplyst om sanningen ».
Därmed vill jag ej säga, att jag for nyttans skull ville tro lögnen.
Med så » praktiska grunder » skulle ej sanningssinnet låta sig nöja.
Det behöfver det ej heller.
Men därpå är ej nu tillfälle att vidare ingå.
Emellertid anser jag mig hafva rätt att säga: för den, som tror i kristlig mening, är det en plikt att söka förebygga nervositetens frestelser, om han annars — såsom hans ståndpunkt bör medföra — är öfvertygad om, att man är ansvarig för beskaffenheten af sin världsåskådning.
Ty tron kan verkligen-duka under i nervsjukligheten, och man kan så indirekt beröfva sig den » gåfvan ».
Nervsjukdomarne influera på själfva grunderna för ett människolifs beskaffenhet.
De influera, som erfarenheten visar, ej blott på det religiösa utan äfven på det sedliga lifvet.
Och i det hela förstörande.
Det är svårt att gå in på detta område, där etiska och fysiska faktorer trassla sig om hvarandra i ett virrvarr, som helt visst hvarken läkare eller psykologer kunna fullt utreda.
Bekväm, alltför bekväm är utvägen att säga, det allt är att tänka fysiskt och deterministiskt, och påstå: » ingenting rår jag för ».
Det kan ju visserligen stundom vara omöjligt att afgöra om en handling är moraliskt bedömbar eller5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
Men därför vilja vi väl ej utan vidare t. ex. gå in på den åsikten, att alla brottslingar böra behandlas såsom sjuklingar eller dårar.
Å andra sidan kan ej utan vidare godkännas, om en människa ger sig skulden till hvarje ond tanke och känsla, som genomströmmar henne.
Skulle vi alltid rätta oss efter dylika » moraliskt öfverkänsliges » tankar, komme vi att kasta många otillräkneliga i fängelse.
Att jag i mitt samvete anklagar mig för en sak är ej ett osvikligt bevis på, att den icke är mig fysiskt påtvingad.
Jag vet, att illusionen om att jag verkligen » själf » tänker allt, hvad det sjuka nervsystemet spinner ur sig, sitter djupt.
Man kan t. ex. oupphörligen hafva att kämpa mot en känsla af hatfullhet mot en person — närvarande eller frånvarande.
Känslan » rör sig riktigt djupt inne i själen », och den har till sitt förfogande långa resonnemanger med » förnuftiga » skäl och grunder för, » att han är en usling ».
Men det egendomliga med den är, att den regelbundet återkommer t. ex. hvarje dag då man vaknat vid uselt morgonhumör, d. v. s. mer än vanligt nervös.
När man nu finner, att man är ganska vänligt stämd mot samma människa, ifall man fått sofva godt om natten, ifall man aftonen förut ätit synnerligen välgörande mat o. s. v. och finner detta vara en fullt regel-regelbundet återkommande företeelse — har man icke rätt att åtminstone delvis skrifva den på nervernas räkning såsom en lägre grad af fix idé?
Jo, tänker jag.
Exemplet är valdt tämligen på måfå, men det är ej svårt att finna många analoga.
Med det anförda är nu ingalunda sagdt, att jag skall tycka det vara bra att gå och vara förargad.
Det är min plikt att kämpa mot det onda.
Min hela viljas energi skall just i » frestelsens » stund kasta sig på att uppsöka medel till förjagande af de ondskefulla tankarne.
Och jag anser rent af.
att erfarenheten visar, det själfva reducerandet af förargelsen till dess sanna värde af uselt humör bryter udden af frestelsen.
Svårigheten att distinguera det moraliska från det fysiska erkännes gärna.
Men enligt min tanke rår man ofta lika litet för tankar af detta slag, som en inbillningssjuk rår för, att han tror sig ha lungsot, kräfta eller någon annan dödlig sjukdom — också det en vanlig nervös företeelse.
— Jag vågar ej vidröra det oerhördt svåra kapitlet om etiska och fysiska orsaker på det sexuella området, hvilket också hör hit.
Jag ville endast exemplifiera.
Hvilka oerhörda hinder för moralisk aktivitet ligger ej i ett sådant själstillstånd, som det vi antydt!
Och hvilken uppfordran till att göra hvad man kan för att slippa dylika hinder!
— Det är nödvändigt att hafva klart för sig,, huru för hvarje psykologisk funktion kräfves ett visst kvantum nervenergi.
Jag tror, att det disponibla kapitalet nervkraft är för hvarje individ i hvarje moment ganska » matematiskt » begränsadt.
Om jag ock saknar medel att mäta det så5 18
exakt, som jag kan mäta den potentiella energin hos en tung kropp på en viss höjd, så herskar i detta afseende helt visst lagen för ali kraftomsättning.
Af intet kan ej bli något.
Och det är ej så, att de högre och ädlare andliga lifsfunktionerna äro undandragna denna lag.
De kräfva tvärtom relativt större förbrukning af nervenergi.
Det visar redan studiearbetets intensivt tröttande karakter.
(Jag har till och med haft glädjen att få det erkännandet af » arbetare » om studiet: » ja, ja — det är väl allt ett arbete det också. ») Det sagda gäller naturligtvis också de religiösa och moraliska lifsfunktionerna.
Är mitt disponibla kraftkapital ringa, så kommer jag ej ut med högre moraliska känslor.
Att älska — ömt, varmt, innerligt; och det är en plikt att så älska den, jag är skyldig kärlek — blir omöjligt, om min fysiska lifskraft sjunker en viss grad under den normala nivån.
Den nervöse blir ofta egendomligt okänslig.
» Jag bryr mig ej om någonting i världen, ej ens om henne » — får man höra honom klaga.
Han orkar icke.
Det förvånar mig knappt, att människor, som depraverat nervlifvet genom sinnliga utsväfningar, så krasst betona omöjligheten af att kärleken kan bestå.
Det finnes många » skikt » i den mänskliga varelsen, många » lager » af lif, från det vegetabiliska upp till det religiöst-etiska.
Jag måste identifiera mig med dem alla, men kan ändå ej underlåta att fatta somliga såsom relativt mera skilda från mitt jag.
Som barn identifierar jag mig med min egen kropp, men senare säger jag: min kropp är icke jag.
Längre fortfar jag att identifiera det jag här kallat nervlifvet med mig själf, men måste här också lära mig att göra en åtskillnad.
I svårare fall af nervlidande förmår jag det visserligen ej — jag går så att säga upp i lidande nerver.
Med ali reservation för min varelses enhet tillåter jag mig för tillfället att hypostasera nervlifvet och kalla det » nervmänniskan ».
Denna är icke jag, men på samma gång har jag ett genomgripande etiskt ansvar för hennes likaväl som i allmänhet för min varelses beskaffenhet.
Ty, om jag icke beherskar henne och underlägger henne min viljas lydnad, så kommer en stor del af det sedliga lifvet ej blott att bli fattigt, utan rent af abnormt.
En, som icke beherskar sin nervmänniska, ter sig såsom saknande karakter, fasthet, konsekvens, själfbeherskning.
Den omotiverade omväxlingen är egendomlig för den nervöse.
Nervmänniskan är en nyckfull tyrann.
Jag skall därför lägga en stark moralisk tygel på henne, och där det behöfves, använda piskan också.
Om hon t. ex. drifver mig till det omtalade hätfulla misshumöret oeh börjar väsnas och disputera mig bitter, så att jag » känner nervbitarne dallra i mig » och icke kan sitta stilla, så skall jag med godo eller ondo söka få henne tyst.
Jag kan det ofta, och det är ej blott5 18 några tankar om nerYlifvet och det sedliga.
moraliskt utan äfven rent fysiskt hälsosamt att så göra.
Drifver hon mig att i blaseradt hy perkritisk sinnesstämning gå omkring som en nattuggla bland glada människor och ropa » uh — hu! » åt deras oskyldiga glädje, bör jag hafva henne att » gå hem och lägga sig ».
Vill hon flyga från en sak till en annan, så skall jag pedagogiskt tvinga mig till regelbundenhet i arbete, hvila o. d.
Då läkaren föreskrifver en nästan pedantiskt noga bestämd lefnadsordning för den nervöse, så är det ej blott ett fysiskt riktigt, utan ett moraliskt förträffligt dietmedel.
Man skall icke kurtisera nervmänniskan och därmed Öka hennes själfsvåld.
Man skall ej ständigt och jämt ursäkta sig med sin nervositet och tala om den såsom en absolut monark.
Det kan göra en rätt godt, om man af sig själf eller andra far det tillmålet: » du borde veta skäms », när ens nervmänniska burit sig illa åt.
Djupt osedligt är att i egoistiskt intresse hyckla nervositet och likasom odla dess ogräs i sin varelse, såsom man brukar beskylla fruntimmerna för — de bli ju ibland » nervösa », när de ej få sin vilja fram.
Lika lättsinnigt och oförsvarligt är somliga blaserade ungherrars och ungmors mod att » snobba » med nervositet.
Dylika subjekt borde sannerligen — om det icke vore grymt att önska det — få en släng af verkligt nervlidande.
Nej, sedligt allvar kräfves i denna allvarsamma sak.
Här kan nedläggas ett oerhördt sedligt arbete, som den friska naturmänniskan icke känner till.
Och ett framgångsrikt arbete.
Ett sådant arbete skall ockéå nedläggas.
Barock visar sig i sanning teorin om att alltid » låta naturen få ut sin rätt », särskildt, då man ser människor räkna den fördärfvade nervmänniskan till denna normerande natur.
Om vår s. k. natur vore och förblefve ett sundt djurlifs, ginge det väl — höll jag på att säga — något så när an.
Men när t. ex. nervmänniskans raffineradt uppjagade behof skola räknas såsom berättigade naturbehof, så blir det alltför galet.
Från den grundsatsen framställer ju den onaturliga lasten lika väl som den sexuellt mindre fördärfvade viveuren sina » naturbehof » såsom fullt berättigade.
Alltså: sedlig tukt.
Men icke askes.
Det är det fullt normalt utvecklade,,, friska, starka fysiska lifvet, som lemnar de största garantier för en segerrik moralisk kamp.
När forntidens asket trodde sig kunna svälta ihjäl sina begärelser, så misstog han sig.
Ju mer han fastade, dess uslare blef nervlifvet, och så fick han i nervösa fantasier kämpa nattliga strider med nakna kvinnogestalter.
Ofta slutade det med förtviflan, vansinne och själfmord.
Och asket^ernas sedlighet sjönk djupt äfven på annat sätt.
Det ondskefulla pelarhelgonet, som Viktor5 18
Rydberg skildrar i » den siste Atenaren », och den lika ondskefulla, högmodiga Wiborada inclusa i » Ekkehard » äro verklighetstyper.
Den askes nutiden presterar är just ingenting att tala om, men den visar sig ändå stundom i stånd att framkalla liknande följder, om ock i mildare form.
» Naturen skall ha ut sin rätt. » Satsen innehåller sin stora sanning.
Och hvilken denna » natur » och denna » rätt » är, kan ej » absolutistiskt » utpekas.
Det finnes ett » lagom », och hvilket detta är skall individuellt tillämpad etik och dietetik lara.