Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag måste således för det närvar, uppgifva allt hopp att nu kunna tillvägabringa en representationsförändring utur den princip, hvilken jag ofvan förklarat, att jag såsom sådan gillar; men då jag förmodar, att min öfvertygelse om det oundgängliga behofvet af något steg på reformernas bana finnes delad af de flesta, så, och för att kunna hoppas på något resultat, vill jag inskränka mig till biträdande af deras åsigter, hvilka endast syfta till en förändring af formerna.
Jag tillstyr - 368 Den i3 0 c t obel' f. m. ker altså Gr.
Frölichs första förslag med de modificationer deruti, som af Hr v. Troil blifvit uppgifna i afseende på organisation af öfra kammaren, hvilken då skulle" konuua alt innefatta en conlinuitetsprincip.
Jag måste medgifva, det jag tvekade att ingå på detta förslag, emedan jag fruktade att deri finna ett återinförande af det gamla aristokratiska elementet; men då jag närmare genomtänkt förslaget och besinnat, att den öfra kammaren skulle komma att utgöras utaf personer från alla fyra Stånden, har jag öfvergifva denna farhåga och tillstyrker detsamma nu på sätt jag redan nämnt.
Man har här talat om nödvändigheten af ett aristokratiskt element; men jag bekänner, att jag icke förstår, huru man kan vilja införa ett sådant i ett constitutionell land, — aristokratien tagen i den mening, hvarunder man vanligen förstår denna benämning: nemi. adels-eller börds-aristokrati.
Jag vet, alt denna min mening icke delas af många; men jag har likväl icke kunnat undgå att uttrycka densamma, och hoppas att i min oerfarenhet finna en ursägt för det möjligen felaktiga i min åsigt, den nemi., som jag redan ofvan utvecklat, att constitutionella monarkien bör bestå endast af de tvenne elementer, jag uppgifvit, och då vet jag icke, huru man deruti skulle kunna inrymma det tredje eller det aristokratiska, ty skulle det inympas på folkets magtområde, skulle det gifva en måhända farlig öfvervigt deråt.
Skulle det åter gifva större magt åt regeringsprerogativerfia, sä erhölle dessa en öfvervigt, som ej bör finnas; och hvad skulle val dess ändamål blifva, om det ställdes emellan de båda statsmagterna?
Deruti skulle jag vilja finna en stor våda; men jag tillstår, att jag icke fruktar mera för den gamla aristokratiens hydra.
Den är redan så djupt begrafven i Sverige, att jag förmodar, det hon aldrig mer förmår uppstå.
En talare, Frih. Ehrenborgh, yttrade i sista plenum, då fråga var, huruvida allm. opinionen vore stämd för representationsförändring, att i händelse nuvar.
Representation yttrade sig emot denna förändring, borde ropen derefter tystna.
Ehuru Hr Frih. sjelf icke är bland roparne, vet jag likväl icke, huru Hr Frih., om Hr Frih. vore det, skulle vilja afstå från all förändring i represenlationsformen blott derföre, att den närvar.
Representationen icke önskar någon sådan.
Jag skulle emedlertid icke vilja tillstyrka Svenska Nationen att låta nedtysta sina rättmätiga rop derföre, att desamma icke för närvar, vinna tillbörligt gehör hos Representationen, titan tvärtom då fördubbla dessa rop. För ,öfrigt har jag visserligen qvar några anteckningar sedan sisla plenum; men då öfverläggningen i alla fall synes komma att blifva nog långt utsträckt, vill jag nu ej upptaga tiden med afgifvandet af de svaromål, hvartill jag eljest kunde finna mig befogad, dessutom öfvertygad, att opinionerna i detta vigtiga ämne redan på för - Den i3 Octo b er f. ui. förhand äro så stadgade, att min röst ej förmår ändra den.
Då motionerna, ang:de förändring i Representationen inom Constit.Utsk. till öfverläggning företogos, hemställde jag, om man icke borde börja med att undersöka, huruvida den nuvar.
Representationen verkligen är så dålig, sein man vill påstå; och jag trodde, att ropen härom tilläfventyrs bäst skulle tystas genom en på grundlig undersökning stödd utredning af verkliga förhållandet.
Utskts öfriga ledamöter ansågo likväl en sådan undersökning öfverflödig, emedan ropen voro så allmänna, att man deruti trodde sig finna tillräckliga bevis för felaktigheternas verklighet.
Utsk. stadnade icke dessmindre omsider dervid, att det egentligen vore arbetsformerna, sorn aro i behof af förändringar; och R. o. Ad. tyckes vilja sluta sig till samma öfvertygelse.
Men då saken emedlertid är af ofantlig vigt, vill jag utbedja mig alt något utförligare få yttra mig deröfver.
Jag medger gerna, att ropen om representationsförändring äro ganska allmänna, icke hos den större massan af Nationen, utan hos den upplystare delen deraf.
Men då jag efterforskar, hvarifrån dessa rop härleda sig, har jag tyckt mig finna, att det varit tidningsredactionerna, som föranledt dem.
Jag är icke fiendtligt sinnad emot tidningarna.
Jag trotsar hvar och en inom Representationen, att varmare kunna nitälska för tryckfriheten, och jag vågar hoppas, att man icke skall bestrida, det jag efter yttersta förmåga sökt försvara icke allenast tryckfriheten i allmänhet, utan äfven särskildt den periodiska pressen; men jag kan dock icke undgå att finna, det tidningarna varit egentliga orsaken till de starka ropen mot Representationen.
Jag har olla samtalat med många af de ifrigasle roparne, men blott träffat få, som kunnat annorlunda göra reda för sitt missnöje, än genom upprepandet af tidningarnas declamationer; och aldrig har jag träffat någon enda, som kunnat göra sig sjelf och mig nöjaktig reda för hvad han egentligen önskade.
Hvad åter tidningsredactionerna sjelfva beträffar, så tyckes, vid närmare skärskådande, deras fiendlliga ifver merendels hafva härrört blott derifrån, att de icke kunnat inom
Representationen göra sina enskilda åsigter i allo gällande.
Sålunda minnes jag en tidning, hvilken jag tillerkänner stor förstjenst för tidningslitteraturens och det constitutinnella lifvets utveckling inom vårt land.
En lång tid visade han sig gynnsam emot Ständerna; men sedan de mot hans säd vågat besluta en myntbestämning, tog han sin hand ifrån dem och, utan att bevärdiga dem med någon bevisning, idislade i åratal oupphörligt de grofsta declamationer örn vår Representations oduglighet.
En annan tidning, utmärkt i 4 H. 47 Den 13 O c t o b e r f. m. i många afseenden, och icke minst för sina anspråk på medborgerlighet, sökte planmessigt uppröra sinneua mot representationssättet; och till all denna våldsamma rörelse tyckte man sig finna driffjädern i det enskilda missnöjet med Ständernas beslut i frågan om mötespassevolancen.
Andra tidningar hafva mera i förbigående förklarat Representationen oduglig, för det den ej hyllat deras mening, än i en sak, än i en annan, såsom t. ex. förnämligast rör:de grundräntorna.
Man har nemi. utropat dessas s. k. ojemna fördelning såsom ytterst förtryckande för den fattige jordbrukaren, och denna ojemnhets fortfarande ännu efter års frihet såsom ett allena tillfyllestgörande bevis pä Representationens ohjelplighet; och det är icke blott tidningsredactioner, utan t. o. m. högt uppsatta embetsman i staten, som drifva en sådan lära, icke besinnande, att de egentliga grundskatterna endast äro, dels arrenden för statens jord och dels räntor för de capitaler, som staten har liksom intecknade i detta slags jordegendomar.
De hafva icke besinnat, att grundräntornas borttagning endast skulle komma de nuvar. innehafvarne till godo, och att de skulle vid egendomens försäljning höja priset, så att den obemedlade köparen finge utgöra till sina enskilda borgenärer, hvad som nu utgöres till staten.
De skulle dessutom få denna skänk på bekostnad af de öfriga medborgarne, hvilkas skatter naturligtvis måste ökas för att ersätta statens gjorda uppoffring
Med samma skäl, som innehafvaren af den skattlagda jorden kunde fordra befrielse från grundräntorna, dessa statens inteckningar, skulle alla andra kunna fordra befrielse från de enskilda inteckningar, hvarmed deras jord voi'e behäftad.
Dessa sednare äro för jordägaren icke mindre tryckande än de förra.
Slutligen anhåller jag att här få anföra ett svar, som en skjutsbonde lemnade mig, då jag under en resa tillfrågade honom, om skatterna voro mycket dryga för det kronoskattehemman, han sagt sig innehafva.
Han svarade: ”Skatterna äro obetydliga; mina största utskyl”der äro blott räntor, och de äro icke större nu, ”än de alltid varit.
Jag betalar icke mer, än min ”får och farfar gjort, i jemnförelse med myntvär”det förr och nu.”
Blotta ordet ”räntor” och dess skillnad från ”skatt” är mera upplysande än en vidlyftig bevisning.
Jag har sålunda ofta funnit, att de, hvilka mest fördömt vårt representasionssätt, gjort det blott derföre, att R.
St. i ett eller annat fall handlat emot deras enskilda opinion; men jag kan icke gilla ett sådant förfarande.
Jag har ofta sjelf varit i den kategori att icke förmå göra min mening gällande; men jag har alltid ansett det vara min pligt att icke allenast tåligt gifva vika för majoriteten, utan äfven anse för möjligt, att jag sjelf kunnat misstaga mig.
Man åberopar sig på allmänna, opinionen.
Men hvilka äro väl då dess verkliga organer?
Icke kunna de vara
Den i3 Oclobcr f. m. tidningsskrifvarne, livilka för det mesta äro mer än de Hesla andra af göromål hindrade att lemna sina arbetsrum och att uppsnappa andras meningar; och för min del erkänner jag icke något annat satt att öfver ett visst ämne utröna den allm. opinionen, än att låta hvarje riksdagsman fritt uttala sin enskilda mening, utan ringaste afseende på andras.
Då endast kan majoritetens tanka utgöra den verkligen allm. opinionen.
Allt annat sätt att bestämma densamma måste jag bestrida.
Kunde man än särskildt höra hvarje individ inom landet, så skulle jag ändock tveka att erkänna giltigheten af den mening, som majoriteten sålunda möjligen kunde uttala; ty det är landets fäder och vise, på hvilkas opinion jag såsom lagstiftare vill göra afseende, icke på folkmassans, icke på de flestas, utan på de bästas mening.
Förgäfves söker man i tidningarna några skäl för de hårda omdömen, de tillåta sig om Representationen; allt är der gemenligen blott declamalioner och kategoriska domslut.
Jag har måst genomgå åtskilliga andra skrifter för att få reda på några skäl till den allm. fördömelsedomen, och jag skall nu söka till pröfning upptaga några af de väsendtligare.
Men dessförinnan anhåller jag att få besvara ett inkast, hvarmed jag torde mötas, nemi. hvarföre jag icke begagnat samma väg för domslutens jäfvandé och anmärkningarnas vederläggande som den, på hvilken de framkommit.
Jag nödgas'derföre förklara, att jag icke velat opåkallad inlåta mig i tvist med personer, som endast med härda ord söka afvisa andras meningar.
Men här skyr jag icke att undersöka frågan, emedan det nu är min pligt, obekymrad om livad helst derföre må hända mig.
Ku till saken.
Man har sagt, att ”riksdagarna äro långsamma, ”kostsamma och nöta blott krafterna.”
Det är gifvet, att de skola vara långsamma, då de inträffa endast hvart femte år; ty att granska för fem förflutna år och ordna för fem kommande fordrar naturligtvis tid.
Att riksdagarna äro kostsamma kan visserligen ej nekas; men då kostnaderna fördelas på fem år, blifva de icke särdeles betydliga, helst då man besinnar, att de utgöra en assurance för vår frihet.
Att riksdagarna blott nöta krafterna är ett allmänt omdöme, som tål en betydlig inskränkning.
Alla menniskans förmögenheter utbildas genom öfning; och riksdagarna bidraga ovedersägligen mägtigt till Nationens politiska utbildning.
Men jag medger, att vid åtskilliga af våra riksdagar har tillfällig nötning ägt rum på krafterna, nemi. derigenom, att representanter användt stora naturgåfvor, icke på de egentliga riksdagsärendernas utredning, utan på bemödanden att tillvägabringa sjelfva representationssättets upplösning.
Man säger: ”att genom riksdagarna åstadkom - Den i3 Octo ber f. m. ”ines ingen märklig förbättring i lagar, i allmän ”hushållning, i landets inre skick och välstånd ”etc.” Likväl har Sverige haft bestämda lagar redan flera joo år, och nära ett helt sekel en lag, sorn allmänt varit ansedd för ett mästerstycke, förrän ett annat land, som vanligen anföres såsom mönster i constitutionelt afseende, ens tänkt på att få några sådana.
I allm. hushållningen skulle icke heller något vara gjordt.
Sverige är dock nu mera satt ur behof att, såsom förr, årligen införskrifva spannmål, och kan i stället vanligen deraf exportera flera moo tunnor.
Jag vädjar till dem, som minnas, huru det såg ut i landet för 3o år sedan.
Jemnförelsen med det pärvar. skall säkerligen i allt utfalla fördelaktigt för det nuvarande.
Vidare säger man: ”att skattebördorna icke haf"va blifvit minskade eller jern na re fördelade.”
Jag bär nyss yttrat mig öfver detta klander, så vidt det rörer grundskatterna, och vill nu blott anmärka, att de öfriga directa skatterna icke heller blifvit i det ringaste ökade, utan tvärtom i många delar betydligen minskade.
Af sådan halt
Uro i allmänhet de skäl, som blifvit anförda af de författare och riksdagsmän, som ifrigast och med största anspråken yrkat på reformer i representationssättet, eller rättare, på dess fullkomliga sönderbrytning.
Man säger: ”att landets pecuniära, oeconomi”ska och mercantila ställning icke blifvit för”bättrad.
” Likväl hafva Ständerna skaffat landet ett bestämdt mynt, påyrkat liberalare tull-lagar och näringsförfattpingar, så att jag tycker, att de hade skäligen bort undgå den nyssnämnda förebråelsen.
En ledamot af detta hus har i motion till Constit.Utsk. sagt: ”att flera millioner åtgå till tafflar, stånds”klubbar etc., hvilket allt under ett annat representationssätt kunde undvikas.”
Summan är tilltagen med den exalterade ensidighetens löjliga öfverdrift; och hela anmärkningen torde dessutom numera alldeles förfalla, då tafflarna äro afskaffade och klubbarna inskränkta till en obetydlig kostnad.
Samma motionär har sagt: ”att riksdagarna lemina til fä lie för lycksökare att svänga sig upp till ”höga och indrägtig a beställningar.”
Mig synes bättre, att sådant sker vid riksdagarna öppet och uppenbart, än att det skulle eljest ske i smyg och i mörkret.
I förra fallet har åtminstone någon egenskap blifvit ådagalagd; men i det sednare äro kanhända endast personliga relationer tagna i anspråk.
Vidare klandras: ”att alla statens embetsman, ”de mest bildade af Nationen, äro utestängda ”från Representationen,”
Frän en annan sida hörer man deremot klagas, att för många embetsmän deltaga Deli i3 October f. m.
S-3 uti Representationen.
De motsatta meningarna lunde således qvittas mot hvarandra.
Brist på embetsman lider emedlertid vår Representation helt visst icke Ett Stånd består endast af embetsman.
Inom detta hus finnas få, som ieke åro eller varit i samma kategori; och i BorgareSt. saknas de icke heller.
Man säger: ”De fyra Stånden sammanträda på ”fyra särskilda rum.
Derigenom blifva öfverplagg n i n g a r n a ensidiga, besluten osammanhängande och liela behandlingen långsam!”
Långsamhet bör icke kunna förorsakas, utan snarare motsatsen, genom liktidig öfverläggning i 4 särskilda, mindre talrika församlingar.
Men jag vill icke bestrida, ett öfverläggningarna ju stundom kunna blifva ensidiga.
Likväl bör denna olägenhet vara temligen afhuipen genom målens beredning af talrika Utsk. , sammansatta af alla 4 Stånden.
För öfrigt har Constit.Utsk.,,genom förslag till grundlagsförklaring, öppnat en utväg för R
St. att kunna bereda sig en möjlighet till gemensamma öfverläggningar; och jag, för min del, anser detta förslag kunna medföra stor nytta.
Vidare har ofvanantydde motionär klagat att: ”Då in”gen grundlagsförändring kan gå för sig utan alpi a fyra Ståndens samtycke, får det allmänna ”bästa stå efter för de enskilda interessena.”
Jag undrar just, hvad vi med tiden skulle få för vackra grundlagar, om tre
Stånd på en riksdag kunde tillvägabringa ändring deri; och det torde lätt inses, af hvilket blindt och obändigt klanderbegär man måste vara lifvad, då man kan framkomma med dylika anmärkningar.
Ytterligare säger samme motionär: ”Att Sverige och ”Norrige aldrig kunna blifva ett, förrän de få ”samma grundlag; och att
N o r r i g e s grundlags f ö”reträde för Sveriges är allmänt erkänd.”
Få, här i Sverige, känna Norrska grundlagan , och, tyvärr, torde deras antal icke vara särdeles stort, som riktigt känna vår egen.
Ytterst få torde sålunda de vara, som kunna göra någon jemnförelse emellan båda ländernas särskilda grundlagar.
För öfrigt är Norrige* grundlag så ung, att dess möjliga lyten ännu ej hunnit blifva riktigt synliga.
Dessutom är det alldeles icke gifvet, att hvad som kari passa för Norrige, jemväl skulle passa för Sverige; och hvad den antydda sammansmältningen beträffar, torde det vara bäst att åtminstone ännu icke på lång tid ens tänka derpå, och kan hända aldrig företaga någonting till dess befordrande.
Slutligen har den värde motionären sagt, alt ”upp”böjelser och belöningar hafva allt sedan 1809 !’b 1 i f v i t tilldelade dem, som visat sig mest 11 i t i”ska att bifalla de K. pr o po s: na.” Jag tror, alt hvarje Regering helst belönar dem, utaf hvilka den har biträde; och hvem skulle altså väl vår Regering helst belöna, 374 Den i3 October f. in. om icke dem, som understödja dess afsigter?
Skulle man förändra representationssättet hvarje gång .Regeringen belönade sina medhållare, så finge man förmodligen göra ombyte vid hvarje riksdag; och de, som missunna någon en sådan belöning, äro icke rätt qualificerade att föra folkets talan.
J håfven utan tvifvel redan funnit, att jag gerna ser allting på dess ljusa sida, och är benägen att i det längsta anse allt, hvad som sker, för det bästa.
Det ligger i min karakter att vara nöjd med min lott och att finna mig lycklig i den ställning, hvari jag af omständigheterna blifvit försatt.
Jag har alltid funnit mig väl af att lämpa mina anspråk efter omständigheterna, och aldrig har jag kunnat söka tvinga dem efter mina hugskott; och det ligger i min karakter att aldrig äfventyra det, hvarmed jag kan vara belåten, för att söka vinna något, som jag kan umbära, och hvars egentliga värde ännu är osäkert.
Med denna karakter har jag äfven i politiken kanhända gått för långt i min belåtenhet med det närvar., med vårt redan urgamla representationssätt.
Men mig är det omöjligt att låna min hand till nedrifvande af den gamla byggnaden, innan jag åtminstone får noga veta, huru den skulle blifva, som man ville uppföra i stället.
Jag vill efter förmåga söka vidmagthålla vår nuvar.
Representation och genom den bidraga till mitt fäderneslands väl, ända till dess jag får se något utförligt förslag till sådan förändring, hvarmed jag anser fäderneslandet kunna med säkerhet vara bättre belåtet.
Ett sådant förslag har jag ännu icke sett; och jag torde få nämna, att jag frågat ett par af våra utmärktaste författare i detta ämne, 0111 de voro fullt nöjda med sitt eget förslag.
De hafva svarat: nej! men att "allting "skulle blifva godt, blott man blefve af med det "gamla.”
Detta svar var mer egnadt att skräma, än att omvända mig.
Det är tilläfventyrs äfven en verkan af min ålder, att jag anser frågan om
Representationens radicala förändring böra behandlas med yttersta varsamhet.
I min ungdom trodde äfven jag, att många förändringar voro nödiga och lätta att utföra; men med hvarje års ytterligare begrundande har jag funnit behofvet af förändringar minskas, och svårigheterna för deras utförande ökas.
Till äfventyrs går jag nu för långt; men jag anser för min pligt att uttala min öfvertygelse, och att efter förmåga söka visa, hvarföre jag ej kunnat hänföras af det klander, som vårt nuvar. representationssätt fått uppbära.
Med detta klander menar jag de skäl, som några få aktningsvärda män värdigats anföra; ty de declamatoriska kraftord eller liksom partisinniga fältrop, som jag hört från massan af ropare, hafva endast påmint mig, hvad Markalls sångare yttrat om phosphoristerna, hvilka hans riddare träffade i en mörk grotta:
Den i3 Octobcr f. m. 3j5 ”En del hoppackade, små valpar lika, Ej kunde se ännu, men iikväl skrika.”
Jag öfvergår nu till anmarkningarna emot de särskilda Stånden.
Mot R. o. Ad:s representation hafva blifvit erinradt: ”att
Riddarhuset är sammansatt endast e f”ter födselns tillfällighet, hvarföre sälskapet ”blir ganska b landad t.” Just derföre, att det är blandadt, tror jag, att Nationen blir bäst representerad genom detta Riddarhus, hvilket jag anser merändels kunna täfla med hvilken representantkammare som helst; och just derföre, att man inom
Riddarhuset endast genom födseln bestämmes till representant, är detta hus oberoende af ögonblickets tillfälliga opinion, som så lätt kan, till men för fäderneslandet, göra sig gällande inom valda kamrar.
Man har sagt: ”att man får understundom höra ”Riddarhusmedlemmar sjelfva beklaga sig öfver ”att nödgas derstädes sitta bredvid personer, ”med hvilka man ej kan gå tillsammans med på ”gatan, eller med hvilka hederligt folk icke kan ”umgås utom hvart 5:te år.”
Jag blyges nästan att upptaga en sådan grofhet, och vill blott erinra, att den, som först tillät sig detta yttrande, nu torde sjelf vara glad att hvart 5:te år få vara i sådant sälskap som på Riddarhuset.
Man har sagt: ”att pluraliteten på Riddarhuset ”utgöres nästan af unga män utan förmögenhet, ”subaltern er i Militären och Styrelseverken.”
Jag har studerat detta
Hus, och trott mig linna, att just dessa unga män utgöra kärnan för dess sjelfständighet.
Gäller det att äfventyra eller uppoffra något för fäderneslandets väl, så har jag alltid tyckt mig finna den unge, föga bemedlade lättare kunna dertill hänföras, än den äldre och rikare, samt den lägre tjenstemannen merändels vida lättare, än den högt uppsatte.
Jag har sett tillfällen, då Regeringen ansträngt sina krafter och fyllt huset med unga män; men dessa hafva sjelfva pröfvat, förrän de beslutat, och voteringarna ej sällan utfallit emot uträkning.
Man irrar sig derföre, då man tror, att allt går genom machineri.
Vidare har man sagt: ”att, med undantag af 5o, ”eller kanhända endast 20 eller 3o af den f ö r m ö g”nare L andtadeln^ består Riddarhuset för öfrigt ”af hoffunctionärer, landshöfd ingar, r e g: s c h e”fer, samt embets- och tjenstemän inom hufvud”staden, att ej nämna Ministerens egna medlem”mar jemte deras sl äg tingar och cl ien ter.”
Jag får erinra, att Landtadeln ej alltid visat sig vara den nyttigaste och mest verksamma vid riksdagarna.
Jag t. o. m. tror, att endast ganska få af dem kunnat riktigt uppfylla sitt riksdagsmannakall, just för inskränktheten al deras •vanliga verkningskrets och bristen på tillfälle till en mång - Den i3 October f. m. sidigare bildning.
L a n ds h ö fd i n g a r n a och reg:tsche fer kunna icke utan afsaknad utnbäras i Representationen; och otn en mängd embetsman inom hufvudstaden äro ledamöter af Riddarhuset, så tror jag likväl icke, att fäderneslandet lidit deraf, utan tvärtom haft ganska stor nytta.
Detta antydes af sjelfva det företräde, som riksdagar i hufvudstaden alltid haft framför småstadsriksdagar.
Hufvudstaden är medelpunkten för landets upplysning, och det enda stället, hvarest en högre politisk bildning kan erhållas; och det är icke utan ett slags förundran, som jag nu hört detta klander framställas af män, som sjelfva äro embetsmän och just i hufvudstaden förvärfvat de egenskaper, hvarigenom de kunnat tillvinna sig Ståndets och, Nationens uppmärksamhet.
Att utesluta Ministeren från Representationen torde icke vara rådligt här, mer än i något annat land.
Man säger, att bland orsakerna, hvarföre Riddarhuset voterar med Minisleren, ingår "avanien för de väl- och ”h ö g v ä 1 b o r n a re pre sve n t aji tern a och deras fruntimmer, att blifva förbigångna vid feler på bolive t, eller vid soireer i de tongifvande förnäma ”cirklarna.”
Till denna kategori höra åtminstone icke de ”unga män utan förmögenhet, subalternerna i militären och styrelseverken,” hvilka man förut sagt utgöra ”nästan p 1 u r a 1 i te t e n” på Riddarhuset.
Dessutom skulle rika och förnäma, hvilka har åsyftas, väl icke kunna utestängas ifrån Representationen, den mätte för öfrigt inrättas hurusom helst; och de personliga svagheterna skulle väl följa dem till hvarje annat samlingsrum, såväl som till Riddarhuset.
Af det föregående drar man den slutsats: ”att voteringarna äro ett m a c h i n e r i, som Minister en kan ”styra efter behag.”
Jag måste motsäga detta.
Jag har ej sällan sett Ministeren förlora voteringar i ämnen, för hvilka den hade högligen interesserat sig.
För min enskilda del har jag bevistat många riksdagar, men aldrig rönt ringaste försök af Ministeren att bestämma mitt votum.