Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vinsten för jordegaren att till sig lösa räntan, måste vara hvarken mer eller mindre :in denna räntas värde, och då han slipper att utbetala räntebeloppet, så torde lian väl antingen böra skatta efter samma grund, som den förre innehafvaren af räntan gjort, eller också denne icke skatta efter annan grund än jordegaren kan komma att skatta, då han blir innnehafvare af räntan.
Då man i öfrigt vid upgörande af grunderna för bevillningen icke fäster afseende å bestående förhållanden, kan jag icke inse hvarföre man särskildt i detta fall skall derpå lägga en sådan vigt, att man derföre skall våldföra den antagna jemlikhetsprincipen.
Jag fortfar således i mitt yrkande att frälseräntan må räknas till sådana fastigheter, som uptagas ä mom. 1 af ifrågav:de g.
Hvad beträffar den andra af mig gjorda aumiirknm, skulle jag ej tro att den framställning, som jag gjort, går ut pä något annat än ett förtydligande af Utskits förslag, nemi. att beskattning icke skulle påföras menigheten för ett till boställe uplåtet hus, utan att bevillningen för detsamma borde utgöras af boställsinnebafvaren.
Det är väl möjligt att någon osäkerhet elier något misstag icke vid tillämpningen kommer att upstå, men sådant är likväl svårt att på förhand veta.
De olägenheter, sora skulle åtfölja det föreslagna stadgandet om frälseräntas beskattning, förfalla äfven till någon del, då man betänker att, i fall en egare af ett frälseskattehamman köper frälseräntan, så kommer dädanefter icke frälseräntan att särskildt beskattas, utan det tillkommer taxerings- och pröfningskomitéerna att gifva egendomen det förhöjda taxeringsvärde, som den anses förtjena, derigenom att den icke vidare är så hardt beskattad som förut.
Emellertid kan icke nekas, att en olägenhet här förefinnes, men olägenheten blir ändå större, om man, utan afs:de på nuv:de förhållanden, skulle helt simpelt efterskänka frälseskatte-räuteinnehafvare öfver Vjdelar af deras nuv:de skatt.
Den andra frågan om boställsinnehafvares och menighets skyldighet att betala fastighetsbevillning för bostadslägenheter, får jag betrakta ensamt med afs:de på denna §.
För att rätt tyda den - 196
Den 22 Augusti f. m. samma, mäste man gå till instruktionen för taxerings-förrättningarne.
Till 18:de §:n 2:dra mom;t i nämnde instruktion har Utsk:t vid detta tillfälle tillagt följande stadgande: »Deremot bör icke fastighetsbevillning påföras, så framt icke hela byggnaden är åt en och samma person till boställe upplåten».
Det vill väl synas, då man läser detta stadgande i sin helhet, som vore det alldeles gifvet att boställsinnehafvare!! får svara för bevillning å sitt boställe.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till §:n oförändrad och dels bifall dertill med följande förändringar, nemi. att i mom:t näst före det sista skulle efter orden »lemna egaren någon inkomst» införas orden »eller äro till boställen uplåtna», samt att sista mom:t skulle erhålla följande lydelse: »Frälseränta räknas till sådan fastighet, som uptages i mom. 1 af denna g.» Gr.
Jag anhåller att båda mina förslag måtte blifva föremål för särskilda propos:r. Sedan H. Exc. tillkännagifva, att han skulle framställa särskilda propos:r å de mom.-r, hvari Gr.
Mörner påyrkat förändring, samt att, sedan beslut deröfver blifvit fattade, den öfriga, utan anmärkning lemnade delen af §:n komme att blifva föremål för en och samma propos., framställde H.
Exc. först propos. å bifall till mom:t näst före det sista uti § 2, och sedermera propos. å bifall till samma mom. med det af Gr.
Mörner föreslagna tillägg, hvilka båda proposir besvarades med några ja och nej i blandning, hvarefter förnyad propos. å bifall till Utsk:ts förslag uti ifrågav;de del gjordes, samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Sedermera framställde H.
Exc. propos. å bifall till sista mom:t uti § 2 utan förändring och, då dervid svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Mörner begärt votering, uplästes och godkändes följande voter.propos.: »Den som bifaller sista mom:t af g 2 uti Bevi!ln.Utsk:ts i Utlåtit N:o 34 framlagda förslag till BevillningsStadga, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar II. o. Ad., att nämnde mom. skall erhålla följande lydelse : »Frälseränta räknas till sådan fastighet, som uptages i mom. 1 af denna §.»
Vid voteringens slut hade rösterna utfallit, sålunda:
Slutligen gjordes propos. å bifall till den öfriga delen af g 2 och besvarades med ja.
Den 22 Au gu s ti f. m. 197 H.
Utskrts hemställan rörande lista mom:t i § 3, samt förslag till samma moments ordalydelse.
Jag anhåller om ursäkt för det jag så ofta besvärar It. o. Ad. med framställningar, som synas vinna föga sympathier; jag kan likväl uti en sak af sådan vigt som denna icke afstå från att söka framhålla alla de åsigter, jag anser böra komma under betraktande.
Den nu föredragna 3:dje §:n innefattar de grunder, hvarefter upskattning af fast egendom bör ske.
Jag har redan förut under diskussionen öfver Irsta §:n uttalat min åsigt, att Utskrts förslag att lägga köpeafhandlingar till den förnämsta grunden för upskattningen är otillförlitlig och i många fall vilseledande.
Utsk:t utgår från den ganska riktiga åsigten att få egendomen upskattad till sitt verkliga värde; men detta verkliga värde är i de flesta fall nästan omöjligt att med full visshet få utredt.
Hvad angår fastighet på landet, så beror detta på hvarje individs olika upskattningssätt.
Åtskilliga omständigheter äro derföre upräknade, hvilka 'böra vägleda omdömet.
I sådant afs:de nämnas köpeafhandlingar i första rummet, och på ett annat ställe, nemi. i instruktionen för taxeringsmännen, förekommer, att de icke få afvika från köpeskillingens belopp, utan att upgifva de särskilda grunder, hvilka dertill hafva föranledt.
I följd häraf kan man väl taga för gifvet, att i de flesta fall sista köpeskillingen blir den norm, hvarefter beskattningen kommer att utgå.
Denna grund synes mig otillförlitlig derföre, att det är den verkliga inkomsten, som man vill beskatta, och att fast egendom på landet i allmänhet icke betalas efter samma påräknade inkomst, som man vid köp om de flesta andra egendomar räknar sig till godo, utan att man i allmänhet åtnöjer sig med en lägre procent å sina penningar, då de nedläggas i landtfastighet.
Det blir således efter en högre norm, som fastighet på landet kommer att beskattas, än annan fast egendom.
Vid Utskits förslag att afs:de äfven borde fästas på den särskilda egendomens beskaffenhet och afkastning, har BondeSt:t beslutat den förändring, att
Ståudet tillaggt ordet »behållna» framför afkastning.
Detta tillägg har Utsk:t hemställt att BondeStit måtte frångå, och antaga Utskits förslag oförändradt.
Mig vill det likväl synas att BondeStits förslag i denna punkt är ganska välbetänkt.
Det ,är någonting helt annat att upskatta en egendoms värde efter nettoinkomst än efter bruttoinkomst, som Utsk:t tyckes önska, ty för att åstadkomma denna bruttoinkomst fordras ett förlagskapital, nedlagdt i inventarier, arbetskostnader m. m. d., hvilket icke erhålles lör intet och hvarföre afdrag skäligen torde böra ega rum.
Jag anser således att BondeSt:t icke saknat skäl för sitt förslag att före ordet »afkastning» sätta ordet »behållna», och anhåller att K. o.
Ad. måtte fatta enahanda beslut.
För att genom exempel visa hvarthän man kan komma vid tillämpning af I)en 29 Augusti f. m. principen om egendomens upskattning efter dess verkliga värde, beder jag blott att få i R. o. Ad:ns minne återkalla ett förhållande, som är temligen allmänt bekant.
Det är föreskrifvet att vid expropriation af jord för allmänt behof, jorden skall upskattas till sitt verkliga värde, och att till detta värde skall läggas 5 0 proc., då det häraf upkommaude belopp utgör lösningssumman.
Efter dessa grunder ske för närv:de vid jords exproprierande för de pågående jernvägsanläggningarue upskattningar i ganska stor skala i olika delar af landet, men huru utfalla dessa upskattningar?
Månne på sådant sätt att det åsätta värdet blir det fi dylik jord i orten allmänt gällande? och skulle någon menniska vilja köpa en egendom efter det pris, som då för de exproprierade delarne bestämmes?
Jag antager likväl att den upskattning, som skett och sker, grundar sig på upskattningsnämndens samvetsgranna öfvertygelse om hvad som är rätta värdet å den upskattade jorden.
De hafva aflagt ed på att verkställa upskattningen efter bästa samvete och hålla säkerligen denna ed helig.
Emellertid lärer, efter hvad jag hört upgifvas, inrösningsjord i Södermanland i allmänhet af expropriationsnämnden upskattas till 600 rdr tnld och då dertill kommer 50 proc. tillökning, blir summan 900 rdr, eller jemt 50 proc. mera, än hvad som i kostnadsförslaget för vestra stambanan genom Södermanland är uptaget såsom lösen för samma jord.
Om nu ledamöterna i beredningskomitén fortfara att hafva samma åsigt om jordens verkliga värde, sora de tilläfventyrs hafva hyst såsom ledamöter i nyss omförmälda upskattningsriämnder, så vågar jag tro att jordegarne i Södermanland skola få så fabulösa värden på sina egendomar, att det skulle riktigt vatinas i munnen på dem, om de kunde lyckas att derefter realisera dem, men att de säkerligen ej hysa det aflägsnaste hopp att kunna af dem bereda sig en deremot svararande inkomst.
Det ligger således en stor osäkerhet i upskattningen, och för att i någon mån begränsa dessa värdens upjagande, torde det vara ändamålsenligt att tillägga ordet »behållna» framlör »afkastning.» Gr.
Hvad först beträffar den af den siste talaren gjorde framställning ang:de expropriation och de värden, som dä blifva fastställda såsom verkliga för jorden, så är dermed ett helt annat förhållande än med förevide fråga.
Då en expropriation bestämmes, skall nemi. det verkliga värdet af jorden för dess egare afses och icke endast köpvärdet i allmänhet.
Det ålen stor skilnad mellan att upskatta det verkliga värdet på tunnlandet, der man talar om hela egendomen och det värde ett tunnland har, som ligger alldeles midt uppe i egorna eller afskärande egorna.
Vi veta alla att då en jordegare har midt upp i sina egor en främmande ega af % tunnland, 1 tunnland eller så omkring, -sa är det mycket vanligt att han betalar högre än hvad expropriationen ger för att slippa denna främmande ega, och att mati af denna lilla ega kan draga betydlig nytta, utan att derföre öka sina omkostnader, sin arbetsstyrka ra. m.
Det är således vid expropriation nödigt, icke blott att upskatta hvad tunn - Den 22 Augusti f. m.
199 landet i sin helhet kan kosta, utan hvad det, så beläget sorn det iir, kan vara värdt för jordegaren.
Ett bevis derpå att expropriationen ieke är så orimlig, som den siste talaren framställt, är, att jernvägen ofta, för att förskaffa sig jord till fyllnad, tagit så kallade sidoskärningar vid banan, som då exproprieras från samma grund som banan.
Om det nu vore förmånligt att sälja dessa remsor tvers öfver egorna efter expropriationsvärde, så är det ju gifvet att jordegaren skulle vara mycket glad ju större sidoskärningar banan toge; men motsatsen har visat sig.
Då jernvägen velat göra sidoskärningar, så är jordegaren mycket deremot, och beklagar sig.
Detta måtte vara bevis att jordegaren anser sig mera förlora än vinna på expropriation, efter han icke med upräckta händer mottager lösning för sådana skärningar.
Men här är ett helt annat förhållande, ty här talar man om egendomens verkliga värde i sin helhet.
Deraf behagade Högl.
St:t finna att Utsk:t, likasom förut komiterade, har afsett att få det verkliga värde, som en egendom anses hafva, ungefärl. på samma sätt som en person, i fall han vill köpa en egendom.
Han vill icke köpa den till hvad pris som helst, utan för dess verkliga värde, och han ser då efter på arealen och hvad den hittills afkastat.
Precist på samma sätt vill Utsk:t att taxeringen hädanefter skulle gå tillväga; och att, då man läser denna §, man skulle anse att någon sammanblandning skulle ega rum mellan brutto-inkomst och netto-inkomst, lärer svårligen kunna påstås.
Om man frågar en person i denna trakt hvad en egendom är värd, så gör han afs:de på både brutto- och netto-inkomst — på alla möjliga faktorer, som kunna ingå i beräkning.
Men att nu vid' detta tillfälle tillägga ordet »behållna» till »afkastning» skulle, i stället för att förtydliga, snarare göra saken mera otydlig, ty det skulle t. ex. kunna föranleda till samma misstag på landet, som i städer, att nemi. afdraga leinadskostnaden från den behållna inkomsten.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag, såsom tydligare än BondeStåndets.
Det förslag, som Bevilln.- Utsk:t i denna punkt framställt, erinrar om det gamla latinska ordspråket:
Tempora mutantur et nos mutamur in tilis.
Här har Bevilln.Utsk:t uptagit ett stadgande, som, om mitt minne icke felar, redan för 16 år sedan försvauu ur Bev.stadgan, nemi. att fast egendom skall upskattas till sitt verkliga värde.
Man hade under ett antal riksdagar ansett orden »verkliga värde» böra begagnas och man trodde att detta syftemål skulle blifva realiseradt.
Men så blef icke och kunde ej heller blifva förhållandet.
Ty lika säkert som en egendom det ena året kan ega ett verkligt värde till det och det beloppet, lika säkert är att genom hvarjehanda omständigheter, som det icke står i mensklig förmåga att förutse, detta det ena årets verkliga värde på egendomen kan det andra året vara betydligt minskadt, och äfven att genom ega rens nitiska bemödanden en egendom kan ett efterföljande år i sjelfva verket hafva blifvit icke obetydligt mera värd än han var 200 D e n 22 Augusti f. m. året förut.
När vi således hafva erfarenheten för oss deri, att det ligger utom möjlighetens gräns att alltid fullgöra en föreskrift, hvarigenom en egendoms verkliga värde skulle kunna utrönas, emedan verkligheten beror på det tidsmoment, i hvilket vi lefva, då värdet bedömes, så hade det varit lagstiftarens ovilkorliga pligt att tillse, det icke en sådan föreskrift utfärdades.
Det var också på dessa grunder som 1844 års Bevilln.Utskit tillstyrkte att ordet »verklig» skulle utgå och utbytas mot »rättmätig» jemförelse med andra egendomars antagna värde för det år, under hvilket taxeringen skedde.
Jag hemställer då, om det kan vara skäl återgå till en åsigt, som man för 16 år sedan förkastade och om icke detta ådagalägger snarare ett tillbakagående än framåtskridande.
Pör min del anser jag det vara ett stadgande, som för den, hvilken skall tillämpa lagen, blir alldeles omöjligt att efterkomma.
Just derigenom att lagstiftaren meddelar dylika föreskrifter har han sjelf brutit stafven öfver lagen och i sjelfva verket så till sågandes faktiskt meddelat en rättighet att sätta lagen åsido och i stället följa sin egen åsigt.
Sådant bör enligt min öfvertygelse med största sorgfällighet undvikas, och jag får derföre tillstyrka, att detta ordet »verklig» måtte utgå och i stället insättas ordet »rättmätig», ty detta innebär åtminstone ett relativt begrepp, hvilket ådagalägger att det har afs:de på de nästgränsande egendomarnes värde, så att hvar och en fastighet inom de distrikt, sora taxeringskomitén har att beskatta, får jemförelsevis rättmätigt värde sig åsatt.
Den siste talaren har åberopat erfarenheten; jag auhåller att få göra detsamma.
På sätt han yttrade, har verkligen för 16 år sedan ur Bev.-förordningen utgått ordet »verklig» framför »värde»; men hvarföre skedde detta och hvad bief följden?
Man gjorde det derföre att man utsatt en så hög proc.beräkning, att man icke ville uttaga den summa, man skulle få, ifall denna proc.beräkning tillämpades på verkliga värdet.
Man skulle nemi. då hafva fått 3 gånger så mycket penningar som man ämnade taga, och då man icke ville fråntaga den fattige sä mycket och icke heller nedsätta procenten, återstod icke annat än att nedsätta egendomen under dess värde.
Jo, att taxeringsvärdet erkännes af alla vara en orimlighet och osanning, såväl i den ena landsorten som den andra.
Om detta kan åberopas såsom en lycklig erfarenhet, har jag orätt!
Nu åter vore meningen att, i stället för att upsätta en procent högre än som behöfves för att utgöra den bevillning, sorn är den verkliga, så skall man upgifva det som egendomen man och man emellan verkligen är vard, men deremot icke begära större bevillning än den i verkligheten kan bära.
När man det gör, måste man väl också på något sätt utmärka hvad man menar dermed att egendomen skall uptaxeras.
Om man då säger att egendomen skall på grund af alla de faktorer, som blifvit upläste, taxeras till sitt verkliga värde, så veta alla hvad man dermed menar.
Om någon frågar den siste talaren hvad en egendom i hans granskap
Den 22 Augusti f. m. 201 är värd, så vet han det och upgifver hvad han vet, att den är värd så och så mångå rdr.
Men om raan åter frågar honom om denna egendoms rättmätiga värde, så skall han förundra sig öfver frågan och tänka: hvad menas med rättmätigt värde.
I allt fall befanns detta ord vara odugligt och borttogs ur författningen.
Vid 1844 års riksdag infördes äfven, som jag tror, ordet »jemförligt» värde; men detta hade till följd, att om en egendom jemfördes med en högt taxerad, så blef det högt värde, med en lågt taxerad, så blef det lågt.
Vill man således tala om erfarenhet och betrakta den som skiljedomare, så talar den äfven för odugligheten af ordet »jemförligt» värde.
Det är möjligt att den siste talaren vet bättre än jag känner motivet hvarföre 1844 års Bev.Utsk. utbytte ordet »verkliga» mot »rättmätiga», men jag får vördsamt erinra att jag sjelf var ledamot i Bev.Utsk:t vid denna riksdag och således sjelf var med om denna förändring, hvadan jag har temligen väl reda på orsaken hvarföre detta utbyte egde rum.
Det var nemi. alldeles icke derföre att egendomen icke skulle upskattas till hvad skäligen vara kunde, utan derföre att man ansåg ordet »verklig» innefatta så fixa bestämmelser, att det skulle vara omöjligt för taxeringsmännen att kunna riktigt tillämpa desamma.
Derföre tog man ett annat ord, sora jag gerna medger icke var så lämpligt, men dock jemförelsevis, i afs:de på det begrepp det innebär, mera passande än det andra; ty huru Gr.
Lagerbjelke än må betrakta saken, så trotsar jag honom att någonsin kunna upgifva ens verkliga värdet på sin egen egendom, ännu mindre andras, emedan detta beror helt och hållet på de subjektiva åsigter hvar och en har, och de faktorer han låter ingå vid bedömandet; och Pehr och Pål kunna komma till helt olika resultater i afs:de på samma egendom.
Nu måste det väl således, såsom mig synes, vara lagstiftarens pligt att vid en författnings utfärdande icke begagna ordalag, som omöjligen kunna efterkommas, utan då är det bättre att taga ut detsamma och låta stå »ett jemförelsevis till andra egendomar i orten skäligen upsatt värde»; men ordet »verklig» är rent af oriktigt.
Jag vet nog att man i dagligt tal begagnar detta ord både i tid och otid; men ett är att nyttja det i dagligt tal, ett annat att inlägga det i en lag, ty dä får det en vida noggrannare betydelse än det har dfr vi samtalas vid och som då kan låta mycket bra för tillfället.
Jag tror derföre att detta ord bör utbytas mot det som vid 1844 års riksdag infördes.
Visserligen äro 16 år förflutne sedan den tiden och Svenska språket har väl också sedan dess undergått någon förändring, men icke tror jag att representationen i afs:de på sin språkkunskap blifvit så förändrad och höjd öfver hvad den var 1844, att man icke skulle kunna utan betänklighet använda det ord, som den tidens representation ansåg lämpligt; hvarföre jag också finner de skäl, som Gr.
Lagerbjelke anfört mot det af mig framställde förslag, alldeles icke böra här vinna afseende.
202 Pen 22 A ngn s ti f. m.
Det skulle tilläfventyrs leda diskussionen allt för långt från egentliga ämnet att nu ingå i en noggrann granskning af resultaten utaf de upskattningar af jord, som vid expropriation för jernvägens räkning egt rum.
Jag tror likväl, att Gr.
Lagerbjelke i sitt genmäle något irrat sig, emedan de särskilda olägenheter, som understundom kunna för jordegaren upstå, skola särskildt tagas i betraktande och särskildt omnämnas.
Lika jord måste till lika värde upskattas, och detta är den regel, hvarpå det är upskattningsmännens skyldighet att fästa afseende.
Hvad beträffar det af Hr Printzensköld framställda förslag, så tror jag icke ordet »rättmätig» på detta ställe sakna så all betydelse, som Gr.
Lagerbjelke låtit förstå; ty det rättmätiga värdet måste vara det, hvarefter jordegaren skall bidraga till statens behof i jemförelse med andra, och nog måste en bevillnings-beredning lätt kunna komma till öfvertygelse derom, huruvida någon jemförelsegrund finnes mellan den ena och andra egendomen; men till kännedom om det absolut verkliga värdet af en egendom vågar jag påstå att man aldrig kan komma.
Detta värde beror icke allenast på olika personers olika upfattning af egendomens beskaffenhet, utan egendomen får i sjellva verket ofta ett helt olika värde i dea ene egarens hand. än i den andres, allt efter som den ene har större förmåga an den andre att uttaga afkastning af denna egendom.
Jag tror således att, för att åstadkomma den jemlikhet i beskattning, som åsyftas, är ordet »rättmätig» på detta ställe riktigare användt än »verklig», sora Utskit begagnat.
Sedan öfverlägguingen förklarats fulländad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. och Landtm., att, i afs:de å förev:de l:sta mom. af g 3, yrkats dels bifall till Utskits förslag oförändradt, dels att det å första raden förekommande ordet »verkliga» skulle utbytas emot, ordet »rättmätiga», och dels att före ordet »afkastning» å 4:de raden skulle införas ordet »behållna»; till följd af hvilka yrkanden den första delen af morrat, deri ordet »verkliga» förekommer, samt morrats öfriga innehåll skulle göras till föremål för särskilda propos: r.
Härefter framställdes först propos. å bifall till Utsk:ts å lista raden af lista mom. i § 3 intagna förslag, att »fast egendom skall upskattas till sitt verkliga värde», och sedermera propos. å bifall dertill med förändring af ordet »verkliga» till ordet »rättmätiga», hvilka båda proposir besvarades med blandade ja och nej; hvarefter förnyad propos. å bifall till
Utskits ifrågavide förslag oförändradt gjordes samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Hr Printzensköld begärt votering, uplästes och godikändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller hvad Bevilln.Utskit uti listamomit af 3:dje j§:n i Utskits förslag till Bevilln.Stadga föreslagit, att »fast egendom skall upskattas till sitt verkliga värde», röstar Pen 22 Augusti f. ra.
Ju j den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., att det i nyssnämnde stadgande förekommande ordet »verkliga» skall utbytas emot ordet »rättmätiga».
Vid voteringens slut bade rösterna utfallit sålunda; Ja — 25.
Exc. propos. å bifall till den öfriga delen af nu före vide morn. i g 3 utan förändring, och då dertill svarades många ja jemte några nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Utskits hemställan angide 2:dra momit af g 3, samt förslag till samma moments ordalydelse.
Då Bevilln.Utskit oell R. o. Ad. jemväl beslutat att frälseränta skall draga en olika promt mot jordbruksfastighet i öfrigt, kan man deraf draga den slutsats, att en frälseegendoms eller ett frälsehemmans ränta, som eges utaf frälsehemmanets innehafvare, skall beräknas på det sätt, att staten måtte få 5 promt af räntan och 3 proc:t af jordbruksfastighetens behållna inkomst.
Jag erkänner, att jag icke vet om detta kan vara Utsk:ts mening, emedan det då blott taltes om att frälseränta upskattas till det och det beloppet, der den finnes i jordebok uptagen.
Eljest står i nu gällande Kameralförfattning; Är frälsehemmanet så gammalt, att det icke har någon ränta sig åsatt, så skall denna beräknas till det belopp, som af närmast belägna hemman utgår.
Nu kan verkligen hända, att då beskatt.ningskomitén skall tillämpa denna författning, och det icke är bestämdt uptaget att beskattning må icke ifrågakomma, när hemmanet tillhör samme egare, så har hos mig upstått tvekan, huruvida ett sådant särskiljande kan ega rum. och jag anhåller att af Utskits ordfide erhålla sådane uplysningar, att mitt tvifvelsmål i detta häns:de må kunna häfvas, ty det är naturligt att om det finnes något stadgande, som i detta fall bestämmer huru frälsehemmanet skall upskattas blott såsom sådant och icke någon frälseränta dervid tagas i beräkning, så förfaller min anmärkning.
Hr S t u a r t: