Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En fräjdad författare har nyligen förklarat, att qvinnan vore för god att vara riksdagsman.
Jag vill nyttja samma ord och säga, att qvinnan är för god, men jag menar för vek för dessa allmänna bestyr.
Ännu har ej heller något folk gått derhän, att ålägga henne sådana värf, hvilkas fullgörande hennes kön förhindrar, äfven om hon sjelf vore villig till deras åtagande.
Då hon bär barnet under sitt hjerta, eller vid sitt bröst, är det förgäfves att af henne fordra krigarens, sjömannens eller andra hårda sysslor, som hittills varit mannens.
Begäres i hushållet lika rättigheter för qvinnan, så borde hon der också hafva lika pligter.
Skyldigheten att genom Kronans tjenst, bergs- eller landtbruk, handtverk eller handel försörja hushållet, borde då icke vara mindre för hustrun än för mannen.
Då borde hon ock ömsom med honom vara rådande i huset.
De borde hvarannan dag, vecka, eller månad vara styrande i huset, eller måhända draga lott derom, på det att barn och tjenstehjon måtte veta hvem de hade att lyda.
Ju längre man fullföljer denna nya samhällsordning, ju säkrare kommer man till sådana motsägelser, sora ej kunna lösas.
Den a September e. m. 83
Man säger vidare, att likheten i arne Stånds afsrätt, nemi. presters och borgares, borde föranleda adel och bönder att begagna samma arfsrätt som de förre.
Jag omvänder förhållandet och tror tvertom att prester och borgare snarare borde antaga och begagna den arfsrätt, som adel och bönder hittills haft; ty förhållandet mellan man och qvinna är naturligtvis likadant hos dem, som hos oss.
Men om man ser till upphofvet af den lika arfsrätten hos Presteocli BorgareSt:n, så finnér man förklaringen huru den tillkommit.
Presterne begärde, såsom bekant är, lika arfsrätt vid Johan IHts kröning år i56g.
Femtio år voro då icke förflutna, sedan det tilläts presterna här i Riket att gifta sig.
De hade knappt någon annan egendom att vårda, än kyrkans; för öfrigt voro de då, såsom ännu i dag, boställshafvare, löntagare.
Man tänkte sig egentligen icke hos dem någon annan egendom än aflöningen, penningen, och derföre gjorde man föga afseende på hvilken arfsrätt de åtnjöto.
De begärde den, som gällde för penningens, för lösegendomens representanter, BorgareStåndet.
Men dess egendom på landet örfves, såsom man vet, lika med Adelns och BondeStåndets.
I städerna åter ärfver äfven adelsmannen fastighet lika med sin syster.
Skälet dertill är utan tvifvel, att huset eller tomten i staden, som ger afkastning genom hyra, är att betrakta likasom en skeppspart eller en actie, tillhöriga bolag.
I jemförelse med förvaltningen af en egendom på landet är vården af ett hus i staden ganska ringa.
Afkomsten eller hyran delas mellan bolagsmännen, och dermed är förvaltningen slut.
Man har ofta anfört exemplet af den lika arfsrätten i det s. k.
Wärends-landet uti Småland; men man skall komma ihåg att Wärendsbygden är en stor skogstrakt, och att hemmansklyfningen der icke verkar så mycket på allmogens bestånd, som den måste verka i de sädesrikare landskap, der ägoväldena redan äro starkt klufna.
I sådana landskap är det gifvet att en lika arfsrätt mellan söner och döttrar måste ytterligare påskynda hemmansklyfningen och med detsamma BondeSt:s försvagande.
En värd ledamot på andra sidan påstod, att den lika arfsrätten skulle verka motsatsen.
Förmodligen har han menat, att om t. ex. i ett hus funnes 3 söner och 3 döttrar, så, i händelse arfsrätten vore olika, blefve der 3 större och 3 mindre lotter, men att, om arfsrätten vore lika, uppkomme 6 lika stora lotter.
Derigenom blefve väl ingen lott så liten, rnen ingen blefve heller så stor, som der olika arfsrätt gäller.
Der följaktligen de större lotterna falla, der blifver det ock möjligt för deras emottagare, nemi. bröderna att lösa systrarna ut, och det är hvad man åsyftar.
Jag skulle anse såsom en olycka för BondeSt., om den lika arfsrätten infördes, just emedan han skulle påskynda jordens delning och BondeStts försvagande, I stället för ett BondeSt., som nu kan bestå, oaktadt en 84 Den l
S e p t e 111 be r e, ra. missvext eller en boskapsskjuka inträffar, skulle man få se hemmansägare så klena, att de ginge under vid sådana olyckshändelser.
Följden för BondeSt. blefve att capitalister så nlycket lättare kunde vid sådana tillfälliga olyckor slå under sig böndernes egendom, och att den tid inträffade, då BondeSt., i stål let föl'att öka sin jordförmögenhet, skulle komina alt minska den.
Utan tvifvel lärer icke för närvar, i Europa finnas något BondeSt., som är bättre besuttet än det Norrska.
Jo! deraf att genom den s. k.
Odels- oell Aasoedes-Relten, sorn ål söner tilldelar dubbelt alf emot döttrar och åt äldsta sonen lösningsrätt till hemmanet, har jorden bibehållits mera oklufven än annorstädes.
Att kärleken till den från urminnes tider af slägten besuttna jorden är nära befryndad med kärleken till fäderneslandet, vet hvar och en.
Månne då icke vårt BondeSt. borde, så vidt möjligt är, bibehållas vid en belägenhet, någorledes liknande dess Norrska medbröders?
För Adeln anser jag denna styckning af jorden, på skäl sona redan äro anförda, lika skadlig som för BondeStåndet.
Om Adelns döttrar ärfde lika med sönerna, så vore det gifvet, att i samma mån de förra gifte sig med ofrälsernän, Bomme en större del af Adelns egendom än för närvar, alt gå ur Adelns händer.
Så länge hans medlemmar äro sjelf— skrifne lagstiftare här i landet, är det nödigt att sönerne uppfostras så, att deras bildning motsvarar deras kall, att de icke allenast duga lill tjenstemän, utan äfven alt uppfylla den plats, som tillkommer dem på detta rum.
Innan denna deras rätt alt deltaga i Sveriges vigtigaste angelägenheter upphör, bör ej heller den ohka arfsrätten borttagas.
Idel vore, efter mitt förmenande, att undergräfva deras duglighet för deras kall.
Man säger, att om Adeln vill bibehålla den olika arfsrätten för sina söner, så borde dessa icke lika efter de stora arf, som tillfalla borgares döttrar, genom den lika arfsrätten.
Jag tror alt de som söka förmögenhet tog den lika gerna hos Adelns döttrar eller hvilkens döttrar spm deraf hafva mest, hon må härröra från hvilken arfsrätt som helst, från gåfvor eller testamenten.
Men det är just min önskan, att kärleken till förmögenhet icke måtte taga öfverhand vid giftermålen inom något Ständ, utan tvertom, att qvinnan måtte väljas, för sina personliga egenskaper, och att hennes uppfostran följaktligen måtte åsyfta deras utbildning.
Derigenom utvecklas hos henne den personliga duglighet, den själens godhet och styrka, som utgöra qvinnans värde, och göra äktenskapen lyckliga.
Ställes åter lagstiftningen så, alt föräldrarnes största bemödande skall blifva alt samla förmögenhet åt döttrarna och sönernes förnämsta omsorg att skaffa sig rika giften; så komma föräldrarna att .sälja sina döttrar och sönerne att sälja sig sjelfva för det rika arfvet.
Det är mannen och adelsmannen ovärdigt här och allestädes.
För qvinnan sjelf ur detta lagstift - Den. a September e. ra. 85- ningssiilt lika ofördelaktigt.
För ingen hustru är någonting dyrbarare, än alt veta sig vara af mannen vald för sin egen skull oell icke för sin förmögenhet.
Ifrån det ögonblick vigten liigges företrädesvis på arfvet och i den mån qvinnan är förmögen, kommer hon alltid att sväfva i ovisshet, om det är för penningen eller för hennes personliga egenskaper, som hon af mannen väljes.
Samma skada, som skulle tillfogas samhället, anser jag äfven vållas hushållet genom den förvända lagstiftning, hvarigenom man ville göra mannen mera än hittills beroende af qvinnans förmögenhet.
Man liar här åberopat, hurusom BondeSt. föregått oss med ett exempel i detta hänseende, hvilket vi borde efterfölja.
Af hvad jag redan anfört, har R. o. Ad. nogsamt inhemtat min tanke om detta föredöme.
Vi bafve vid denna r iksdag hört nog mycket talas om elaka rådgifvares menliga verkan på Konungens beslut.
Månne det icke skulle vara möjligt, att detta beslut af BondeSt. kunde härleda sig från några sådana, och att Ståndets egna medlem mai-i landsorterna torde finna sig illa belåtna med ombudens åtgärd.
Man bär satt i fråga alt återremittera detta betänk., för att vänta på beslutet om den nya lagen.
Om R. o. Ad. vill återremittera betänk., skall jag visserligen icke göra någon invändning deremot; men min öfvertygelse om riktigheten af den arfsrätt vi åtnjuta, är så fast, alt jag genast vikar afslag & betänk.
Jag tror äfven att de fleste af eder, mine herrar! dela min mening; derföre underlåter jag att till styrka derför andraga exempel från den olika arfsrätten i England, der öfverhufvud både uppfostran är bäst och äktenskapen lyckligast.
Boye har före hrått TJtsk., att i detta betänk, hafva sammanblandat, i sti id medör §:n Riksd Ordn., olika ämnen.
Först och främst tror jag icke, att den omnämnda §:n innehåller något, som kunde göra Etsk. oberältigadt alt sammanföra flera ämnen, om här skulle vara sådant i fråga. 5r §:n innehåller: ”1 en ”skrift böra ej flera mål af olika beskaffenhet sammandra”gas.
Icke eller må ett memorial, som flere än en ledamot ”underskrifvit, emotlogns, med mindre det är undertecknadt ”af Ståndets ledamöter från något stift, stad eller län, och så”dan or ts angelägenheter beträffar.”
Denna § rörer uppenbarligen alldeles icke Utsk:s betänk:n, utan rörer motioner, som inom RiksSt:n väckas.
Men orri också det vöre fallet, så anser- jng icke Utsk. bär hafva behandlat några ämnen, sorn icke i sammanhang bort behandlas, emedan jag tveiten! tror dessa ämnen hafva så nära samband roed hvarandra, att de böra i sammanhang behandlas.
Dessutom har Ulsk , för den händelse att jemlikhet i giftorätt och arfsrätt icke skulle bifallas, men deremot utsträckning i arfsrätte. n för syskons afkomlingar antagas, gjort ett annat förslag, 86 Den a September c. m. som särskildt bör förekomma.
Således är det visserligen icke R. o. Ad. betaget att afslå det ena och bifalla det andra, om R. o. Ad. skulle pröfva det tjenligt.
Boye har också begärt, att vi skulle vänta tills nya lagförslaget förekommer.
Huruvida det kan vara enligt med 4g §-'n Riksd.- Ordn., det lemnar jag derhän.
Jag tror att ett ämne, när det andra gången från Ulsk. inkommit, måste till omedelbart afgörande företagas.
I sjelfva saken anhåller jag blott få anföra hvad Utsk. har anfört, och hvilket egentligen utgör de motiver Lag-comile'en antagit.
Härefter uppläste talaren de i det föredragna betänk, upptagna skäl för Utsk:s tillstyrkande, och tilläde:
Jag tror att genom hvad jag nu uppläst redan de flesta anmärkntr, som emot förslaget kunna framställas, äro besvarade.
För öfrigt vill jag blott, då Hr Lagerhjelm yttrat, att detta ämne kommit för tidigt fram, göra den anmärkn., att vi haft i5 år att begrunda detsamma och derom stadga vår öfvertygelse.
Den som icke kunnat göra det på denna långa tid, lärer icke heller kunna göra det på den kortare lid, som nu kan återstå innan hela lagförslaget kommer under pröfning.
Boye har vidblifvit sitt yrkande, att detta är en sådan principfråga, som icke borde lösryckas från det nya lagförslaget; emedan, har han tillagt, man icke kunde taga den fullkomliga kännedom af denna enskilda fråga, som man blefve tvungen att taga, då den skulle förekomma i sammanhang med hela lagförslaget.
Men jag får hemställa lill Frih:n, huru många han tror skola göra sig besvär att genomläsa det hästlasset, som tillhör det nya lagförslaget, och om de skola deraf taga grundligare kännedom, blott derigenom att de åskådade massan, som jag tror vara öfver mängdens höfva att läsa.
Jag tror derföre, att saken pröfvas bäst, ju mera inskränkt den är, och att hela det nya lagförslaget blifvit mycket grundligare genomgånget, pröfvadt och afgjordt, om man genast börjat med att styckevis antaga de principer, som kunde förenas med den gamla lagen.
Én annan värd talare har åberopat Norrmännens exempel, och sagt att det borde tjena tili mönster för vårt BondeSt. att eftersträfva, samt att hos Norrmännen vore en sådan kärlek till fäderneslandet, just derföre att deras jord icke kan styckas.
Jag har så ofta på detta ställe hört talas om våra constitutionella bröder, alt jag tillstår det jag för min del börjat ledsna dervid.
Men detta påstående står åtminstone icke i riktigt sammanhang med de uppgifter vi haft i allmänna tidningarna om de skeppsladdningar af Norrsk allmoge, som sökt sig ett fädernesland i Amerika, eller öfvergifva sitt gamla Norrska fädernesland emot ett nytt i Amerika, då jag ännu icke vet att någon af våra arma fat - Den a September e. m. tige Svenska bönder velat försaka sitt fädernesland.
Föröfrigt har samme talare uppställt så många skuggbilder eller, om jag så får säga, tankespöken, för att imponera på vår öfvertygelse, att verkan deraf kunde anses ganska betänklig, isynnerhet nu, då spöktiden nalkas emot midnatten, om jag icke kom ihåg, att detta
Hus ej är någon barnkammare.
Det är naturligt, att jag, som icke är lagkarl, icke kan våga mig in i sjelfva det djupa af frågan.
Jag har inga intressen i frågan.
Jag har blott en allmän känsla af Svenska, af mitt fäderneslands förhållanden.
Jag tror mig icke hafva förmäikt någon högljudd klagan öfver den lagstiftning, som i denna fråga äger rum.
Jag har ingen förkärlek likväl för det gamla förhållandet och ingen särdeles fruktan för den möjliga förändringen.
Men jag tycker, att denna fråga vanligen, då den här är före, tager sig något varmt fram, utan alt jag tror alt inom landet finnes någon särdeles värma för densamma.
Man säger, att, ifall någon oaktsamhet, något förhastande skulle blifva begånget, derigenom att K.
St. antogo det förslag, som nu är före, ägde vi i Konungens rättighet, att neka sin sanction till den nya lagstiftningen, en garanti för alt vårt möjliga misstag icke skall hafva de följder, som i annat fall kunde uppkomma.
Jag, likasom alla andia, måste naturligtvis respectera den lyckan att vi hafva en constitutionel samhällsordning, som så visligen delat makten, att den icke ligger på en hand, utan verkligen en motvigt i konungamakten finnes.
Jag recommenderar, så mycket som det är möjligt, hos den nuvar. tiden att väl inse vigten af denna makt.
Men jag finnér icke alt det vid någon riksdag, och minst vid denna, kan vara skäl att fatta så der beslut i saker, under förlitande på att, om de äro mindre väl betänkta, konungamakten skall komma till hjelp.
Delta skulle jag anse så mycket mindre lämpligt vid denna riksdag, som jag förmärkt, att Const.Utsk. gjort till en betydlig anledn. för sina anmärkn.T emot Konungens rådgifvare, att de icke tillstyrkt
Konungen att göra afseende på åtskilligt, som föregrde Ständer hafva i önsknings- och lagstiftningsväg kommit fram med.
Om det nu blir modernt för blifvande Const.Utsk. att göra likaledes, så blir det för oss en pligt att icke fatta våra beslut, utan den mest mogna öfvertygelse, på det att vi måtte kunna freda våra samveten, då fråga blir vid nästa riksdag att tillägga Konungens rådgifvare såsom ett misstag eller en underlåten skyldighet, att de icke tillstyrkt bifall å våra möjliga enfalldigheter.
Man säger ytterligare, att vi borde finna en anledn. att bifalla detta förslag, för att icke låta BondeSt. gå framför oss, utan åtminstone hålla jemna steg med detta Stånd.
Jag har för min del en stor aktning och stor förkärlek för 85 Den a September c. m. det Hederv.
Sonson till en bonde har jag tinna icke kunnat frånkänna mig de känslor, som denna härkomst fostrat.
Men jag unnar derföre BondeSt., om det i denna fråga burit sig förståndigt åt, hedern att gå framför R. o.
Ad. i detta fall, om R. o. Ad. skulle finna sig icke hafva gått så långt i upplysning, att detta förslag här kan bifallas.
Det vöre, efter mitt sätt att förstå, en besynnerlig egenkärlek att icke vilja tillåta BondeSt. att i en fråga, sådan som denna, hvilken ligger så inom det vanliga (örståndets område, hafva företräde för R. o.
Att vi återigen af ett slags modernt lycksökeri skulle lemna vår möjliga öfvertygelse å sido för att hålla steg med BondeSt. i denna fråga, dertill finner jag icke skäl.
Jag för min del har en viss motbjudighet för allt lycksökeri, vare sig hos Konungen eller hos massan.
Jag tror, att vi böra såsom lagstiftare följa vår öfvertygelse, utan att springa bröstgänges på, eller eftersträfva att springa i bredd med den ena eller andra, för att kappas om företräden i lagstiftningsväg.
Men skulle frågan verkligen komma att vinna bifall, så skulle jag önska, att LagXJtsk., som, förmodar jag, får frågan återremitterad, ville äfven fästa uppmärksamhet derpå, att då man gör en så betydande förändring i arfsrätten, som här är i fråga, så får man icke glömma de nu lefvande personernes rättigheter och förhållanden.
Visserligen har ingen rät tighet att ärfva sina föräldrar, förrän de äro döde; men den, som har föräldrar i lifvet och af dem kunnat hoppas något arf, har likväl under hela sin lifstid gjort räkning på, att den arfslag, som nu är gällande, skall blifva gällande, äfven då hans lur kommer att ärfva.
Min tanke är åtminstone, att uppmärksamhet måtte fästas derpå, att om en sådan förändrad arfslag skall komma till stånd, så bör den icke gälla för andra än barnen af sådana hjonelag, som blifva ingångna efter den nya arfslagens antagande.
Härpå ber jag att LagUtsk måste fiista uppmärksamhet, och måhända skulle detta stadgande göra mera för lagens genomförande än man i allmänhet tror.
Jag ifrar visserligen icke fasligt mycket för frågans framgång, men ett sådant förhehåll synes mig vara riktigt.
Boye i den åsigt, att här blifvit a:ne mål sammanblandade j samma betänk.
Jag för min del skulle vilja, likasom Frih, Boye, tillstyrka bifall till det sednare, nemi. om istadarätten; men jag vill icke gifva milt bifall till den första frågan, innan den blifvit närmare skärskådad af Utsk., hvarföre jag nödgas begära återremiss.
Det är icke såsom jurist jag kan försöka att fälla något yttrande i detta ämne.
Det är blott från historien och allmänt erkända förhållanden, jag 'heintar anleda, lill några anmärkntr.
Hvar och en vet, att Den 2 September e, m. 89 i hedendomens tider ärfde qvinnan ingenting.
Den store man, sorn först tilläde henne arfsrättighet var, såsom bekant är, Birger Jarl, och denne man gjorde då ett ganska stort steg.
Det kan väl Ilända, alt hän redan då ansåg henne böra ärfva lika med mannen, men måste vika för det rådande tänkesättet; och kanske val' det likväl ett stort missnöje, som då gjorde sig gällande.
Vi vela att sedan gjordes ingen ändring i detina arfsrätt.
Sverige, hvarest då icke janns något frälsestånd, hade vid nämnda tid icke mera än étt Stånd.
Något frälsestånd uppkom icke förr än under Mognus Ladulås’s lid, och då fortfor i afseende på arfsrätteri för frälsemannen samma förhållande som för bönderna.
När efter år 1519 första gången borgare visade sig i Sverige, var något arfsförhållande för dem icke stadgadt, och hvad PresteSt. beträffar, Var det naturligt, att icke något sådant stadgande kunde vara gällande för dess medlemmar, då det var ett catholskt presterskap, som icke fick ingå äktenskap.
När prester och borgare genom i618 års stadslag fingo arfsrätt, så fingo de den lika för döttrar söm för söner.
En värd talare har bär förespöglät de faror, sorn skulle uppkomma deraf att qvinnan ärfde lika med mannen.
Flan bar till och med gått så långt, att han framställt, huru de såsom äkta makar skulle komma all gå till rätta med hvarandra inför barn och tjenstefolk.
Jag hemställer om preslers fedh borgares äktenskap framställa några vådor i delta afseende mera än adelns och böndernes.
För min del tror jag, att vådorna i hvarje hänseende skulle blifva ganska obetydliga.
Man har invändt, att förändringen i afseende på BondfeSt. skulle föranleda en stark hemmansklyfning.
Utsk. bar dock i sitt betänk, någorlunda vederlagt detta, då Utsk. sagt, att de qvinnor, som gifte sig med bönder,-skulle i boet införa en större arfslott, och sålunda en lika stor egendom kömme att tillfalla hushållet.
Man har visserligen också bär velat förespegla, alt del skulle orsaka stor svaghet och föranleda nästan så godt
Som immoralitet, om mannen kunde beräkna att få någon större förmögenhet med sin hustru; men jag vädjar åter lill de alne Stånd, hvars barn ärfva lika.
Månne man der någonsin märkt mindre moralitet, derföre att de döttrar, som bortgiftas, ärfva lika med sina bröder, och derigenom tillföra sina män en större förmögenhet, än de annars skulle gjort?
I afseende på sjelfva frågans behandling kan jag deremot icke undgå att tänka något på uppskof i denna sak; och då Frih.
Boye yttrat, att han trodde opinionerna i detta fall vara mera emot än för Utsk:s förslag, andre åter sagt, att opinionerna voro mera för än eniot, så skulle jag tycka, att man kunde få en ganska god utredning af ämnet, öm till K.
M. framställdes den önskan, alt samtlige domare i landet måtte inkomma med anmälanden, huruvida antalet af de testamenten, sorn grunda sig på i3 FJ. 12 9° Den 2 September e. m. en önskan att bereda lika arfsföljd, bar under loppet af de sista 20 åren betydligen ökats eller icke; ty funne mau att, inom R. o. Ad. och BondeSt. isynnerhet, samt äfven inom BorgareSt., då fråga varit om arf efter lands rätt, der egendomen varit belägen på landet, antalet af dessa testamenten hade mycket ökat sig, så kunde man vara någorlunda säker pä, att nationens allmänna kän sla talade för den lika arfsrätten, och borde det då vara rälta tiden att vidtaga en sådan förändring.
Hvad slutligen beträffar, att en värd talare yttrat att prester och borgare, när de fingo den lika arfsrätten, icke skulle velat hafva den såsom ett uttryck af deras naturliga känsla såsom föräldrar, så är derom, såvidt jag vet, i historien ingenting upplyst, utan det kunde äfven såväl hända, alt de ansett barnen böra ärfva lika, som att de ansett dem böra ärfva olika.
Frih. Cederström, Thure: tinder mitt förra an förande hade jag tillfälle ätt framställa några anmärkntr, sorn jag trodde borde föranleda återremiss.
Jag tager mig friheten du upprepa den hufvudsakligaste deraf, nemi. att då LagUtsk. i sitt nu afgifna betänk, föreslagit en lika giftorätt, hade också Utsk. bort föreslå upphäfvande af 9 cap. i nuvar.
Gifterm.-balk., rörrde hustruns rätt till morgongåfva, emedan annars skulle blifva en följd af ifrågavar: lagförändring, att hustrun finge genom äktenskapet vida större rätt än mannen, och det kunde icke vara rättvist.
De öfriga anmärkntna, som jäg gjorde, hafva icke blifvit motsagda, och enl. hvad jag funnit af discussionen, tror jag icke, att någon talare misstagit sig derom.
Men i afseende på principen utber jag mig att få tillägga några ord, hufvudsakligen dertill föranledd afHr von Hartmansdorffs framställning äfvensom Hr Lagerhjelms.
Hr von Hartmansdorff har nemi. sagt, att grunden för den lika arfsrätten icke bestämdt lage i rättvisa och billighet, emedan den då skulle vara ett moralbud; men att förhållandet icke så kan vara, vill den värde ledamoten sluta deraf, att Svenskar och Engelsmän — jag vet icke örn han nämnde flera nationer — icke kunde vara mindre moraliska, än Fransoser och andra, som antagit denna lag.
Jag kan icke medgifva riktigheten af denna framställning.
För mig faller det alldeles klart, att just den lika arfsrätten grundar sig på rättsprincipen, den i den medfödda känslan liggande rättsgrunden, att alla äro inför lagen lika.
Detta är ett moralbud, enl. min tanke, som icke kan genom någon den aldra vältaligaste framställning vederläggas.
Men hvad det beträffar, att icke denna princip blifvit utbildad och gjort sig gällande hos oss och andra nationer, så torde det vara nogsamt bekant för dem, som genomgått olika länders lagstiftning i olika tider, att just rättsbegreppens fullkomliga tillämpning, eller alt rättsbegreppen gjort sig fullkomligen gällande, endast är en följd af den stigande upp - Den a September e. m. 91 lysningen hos nalionerna, emedan ju äldre lagstiftningarne äro, för ju flera år tillbaka de skett, desto mera finner man i dem stadganden, som äro barbariska och stridande emot rättsbegreppen; men ju mera folkslagen blifvit odlade, desto mera äro deras lagar öfverensstämmande med rättsbegreppen.
Man har i fordna tider äfvensom nu velat hafva rättsbegreppet underordnadt den politiska eller ekonomiska nyttan; men jag tror, att rättsbegreppet är något sådant, som med den stigande odlingen måste göra sig gällande; och den som rätteligen betraktar saken, skall alltid finna, att de politiska skälen aro alldeles underordnade.