Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följande morgon sökte jag ånyo med all magt öfvertala Tegnéhr att bemästra sitt »lidande» och följa med dit pligten kallade honom, nemligen till seminarium.
Men nu blef han formligen ond öfver hvad han kallade min inblandning i hans affärer och frågade spotskt, om han icke hade sin fulla fri- och rättighet att ligga sjuk derhemma, så länge han någonsin behagade, utan att jag skulle behöfva gå som en polis öfver honom och söka drifva honom ut.
Nej, han skulle visa, att han kunde bli hemma en hel vecka, om han så ville.
Jag förklarade straxt, att jag alls icke förmenade honom att använda sin tid så, som han bäst behagade; det var endast och allenast min kamratliga omtanke om hans framgång i studierna och hans derutaf beroende framtid, som förestafvade mina välmenta råd.
»Jag behöfver inte dina råd.
Sköt du dig, jag sköter mig!» blef svaret, och dermed vände han sig mot väggen, utan att vidare egna mig någon uppmärksamhet.
Efter detta brutala bemötande af mina omsorger offrade jag icke mera ett öfvertalande ord på den otacksamme.
Emellertid utförde han sin hotelse till punkt och pricka, ty han stannade hemma hela veckan öfver.
Men så höll äfven jag mig samvetsgrant i hemmet hvarje stund, som jag var ledig ifrån lektionerna.
Under de sista dagarna af skolkningstiden var han uppe på benen och egnade sig uteslutande åt sin flöjtblåsning, n. b. de tillfällen oberäknade, då Emelie var inne i rummet.
Slutligen, efter en hel veckas frånvaro, började han åter bevista lektionerna på seminarium och nu fick han ej träffa den sköna Emelie oftare, än då jag var närvarande.
Så trodde jag, men jag rycktes helt plötsligt och grymt ur denna min fromma villfarelse.
Förhållandet var nemligen det, att jag, sedan jag en gång väl insomnat, sof mycket hårdt hela natten igenom, hvarföre jag således ej kunde något döma om hvad som derunder tilldrog sig.
Men en gång, då vi båda lagt oss i temligen god tid, vaknade jag händelsevis på efternatten, och döm då om min oerhörda bestörtning, när jag icke fann Tegnéhr vid min sida i bädden.
Jag tände skyndsamt lampan och konstaterade nu, att hans nödigaste gångkläder ej voro till finnandes i rummet.
Deremot såg jag hans ytterrock hänga på sin spik, hans mössa liggande på bordet, hans skor under detsamma, dit han vid afklädningen behagat undansparka dem.
Och då jag kände efter hans portnyckel i öfverrocksfickan, fann jag äfven den på sin plats.
En qväljande misstanke grep mig.
Kunde han väl hafva gått upp i sömnen och delvis klädt på sig samt derpå med en sömngångares ofrivilliga hänsynslöshet förfogat sig in i köket för att träffa Emelie?
Att han i vaket tillstånd, med vett och vilja, kunnat inlåta sig på ett dylikt äfventyr, ansåg jag ännu för otroligt.
Men huru som helst: hade han inkommit i köket och väckt Emelie, så skulle väl hon gjort allarm, ty det var mig alldeles otänkbart, att en ung hederlig flicka vid en sådan opassande tid på dygnet skulle vilja mottaga besök af en mansperson.
Under iakttagande af den djupaste tystnad pådrog jag emellertid försigtigt mina klädesplagg och satt sedan en half timmas tid, hvilken föreföll mig som en hel evighet, och väntade på Tegnéhrs återkomst, alltjemt ett rof för de mest qväljande tankar och känslor.
Men han lät sig likväl icke afhöra.
Då var det mig en komplett omöjlighet att längre uthärda i min pinsamma ovisshet.
Jag måste hafva reda på nattvandraren.
För den skull praktiserade jag mig helt tyst och varsamt ut i förstugan och lade örat intill köksdörren för att lyssna.
Och till min outsägliga fasa kunde jag nu från köket förnimma hviskande röster, hvilka jag tydligt igenkände såsom Tegnéhrs och Emelies.
Mitt sinne råkade härvid i fullständigt uppror.
Jag intogs af den våldsammaste afsky och vrede samt tänkte numera ej längre på någon hänsyn hvarken emot henne, den äreförgätna, eller mot honom, den bofven.
Utan att besinna följderna, började jag att dundra på dörren med häftiga knytnäfslag, så att ej blott de båda värda älskande utan äfven mamsell
Ringvall uppskrämdes, troende att elden var lös eller att någon annan större olycka inträffat.
Och olyckan var sannerligen stor nog, ty då mamsell Ringvall, med påtändt ljus, skyndade ut i köket och der fick se de båda unga tillsammans vid denna tid på dygnet och i ett så föga presentabelt skick (Emelie i enklaste nattnegligé, sittande i sin soffa, och Tegnéhr, visserligen påklädd, men utan både krage och skor, sittande på jernspiseln midt emot soffan), så blef hon häröfver till den grad kränkt och förbittrad, att hon befallde båda två att ögonblickligen draga sina färde och aldrig mer visa sig under hennes tak.
En sådan utgång på äfventyret hade jag väl, i den upprörda sinnesstämning, hvari jag vid allarmerandet befann mig, ej kunnat beräkna; men den var ju fullkomligt följdrigtig, ja rent af nödvändig från mamsell
Ringvalls syn- och ståndpunkt, ty efter denna upptäckt kunde väl ingen begära, att hon ens skulle tåla att se flickan i sitt hus.
Då Tegnéhr nu kom in i vårt rum, dit jag omedelbart efter allarmeringen återvändt, så formligen skakades hans kropp af ilska.
»Din usling, hvad har du gjort?» ropade han vild.
»Endast min pligt,» svarade jag med fast stämma.
»Der skall du ha för din pligt!» skrek han ursinnig och slog mig kindpust på kindpust, allt under det han gormade som en vansinnig och utöste de styggaste eder och förbannelser öfver mig.
Jag slog naturligtvis icke igen, ty dels var Tegnéhr så mycket starkare än jag, att jag derigenom blott skulle ådragit mig ännu mera misshandel, dels ansåg och anser jag det ytterst simpelt och föraktfullt af bildadt folk att gå till handgripligheter, utan jag sökte i stället med förståndigt tal att lugna hans upprörda sinne.
Men detta gjorde honom endast yttermera rasande, han slog nu och sparkade och skällde och röt som ett vilddjur.
Slutligen räddades jag ur min obehagliga situation af mamsell Ringvall, som hört oväsendet och nu skyndade till för att göra slut på detsamma.
»Håll upp med det der, eljest så hemtar jag polis!» ropade hon till Tegnéhr.
»Och var så god och gör sig genast i ordning och gå härifrån med sin dulcinea!
Sådant folk ämnar jag inte hysa.
Då måste han upphöra med sina våldsamheter.
Och trots sin vrede halft skamflat öfver sitt alltigenom dåliga uppförande, började han kläda sig för att sedan omedelbart draga ut i natten med den unga, värnlösa flickan.
Ty här fans tydligen ingen nåd eller förbarmande att påräkna från mamsell
Ringvalls sida hvarken för honom eller för den arma Emelie, hvars gråt och tandagnisslan tydligen hördes ända ifrån köket och in till oss.
O, hvad det gjorde mig ondt om den stackars vilseledda flickan!
Ty hur skulle väl detta sluta för henne?
Jo, i ett lif af elände, det var ju alltför påtagligt, ty Tegnéhr var sannerligen ej en man att sätta sin lit till och dessutom så hade han ju alls inga medel till deras uppehälle och nödtorft.
Jag började nästan göra mig förebråelser öfver mitt kanske alltför häftiga ingripande i deras öde.
Men jag hade ju ej kunnat handla på annat vis, så intagen af förtrytelse och afsky som jag var öfver deras minst sagdt oanständiga beteende.
Och för öfrigt, hvad skulle man väl egentligen hafva vunnit med att gifva dem prolongation?
Endast förargelsen att dagligen se dem fortsätta med sin förhatliga kärlekshandel!
Nej, då var det tusen gånger bättre att, såsom nu skedde, straxt få dem båda aflägsnade ur min närhet!
Hvad rätt är måste göras, äfven om det hårdt drabbar de skyldiga.
Och fastän jag trott mig älska honom högre än någon annan kamrat och henne högre än något annat oskyldt kvinligt väsen (jag vill här ej tala om min barnsliga kärlek till den lilla Johanna), så måste de dock numera båda, efter hvad som inträffat, vara fremmande för mig.
Det blef likafullt en pinsam syn för mig att se den olyckliga, förgråtna Emelie, till hälften utskuffad af sin f. d. matmoder, utträda i förstugan, der hon emottogs af Tegnéhr, som stod färdig att föra henne bort ifrån hennes hem, utan att hafva ett annat att bjuda henne i stället.
»I kan skicka bud efter edra saker i morgon.
Men jag undanber mig att få se herskapet mera inom mina dörrar.
Adjö!» sade mamsell Ringvall.
Den stackars Emelie sökte framsäga något, förmodligen till sin ursäkt, men hindrades derifrån af sin konvulsiviska gråt.
Tegnéhr deremot bet hårdt ihop tänderna och iakttog en fullkomlig tystnad, ända till dess de båda voro nära att försvinna genom den öppnade porten, då han, vändande sig emot mig, häftigt utbrast:
»Detta är du skulden till, din förbannade usling!»
Ett så groft tillmäle ansåg jag under min värdighet att besvara.
Hvem som i grund och botten bar skulden till deras ofärd, var ju alltför påtagligt, för att jag ens med ett ord skulle behöft rättfärdiga min person.
Så drogo de båda ut i natten, hvarthän visste jag icke och säkerligen ej heller de sjelfva.
Ty, efter hvad jag sedermera fick veta, hade de måst vanka omkring på gatorna i staden ända till morgonen, alldenstund hvarken han eller hon egde några penningar till logis på ett hotell.
Då jag skulle gå in i mitt rum, följde mamsell Ringvall med.
Vi voro båda så upprörda af hvad som inträffat, att vi alltför väl behöfde hvarandras sällskap och tröst, ty det skulle nästan varit hemskt att straxt blifvit ensam med sina plågsamma tankar och känslor.
Hon tackade mig på det allra varmaste för det jag hjelpt henne att rensa sitt hem, hvars ärbarhet och heder före denna olycksaliga natt varit stälda öfver allt tvifvel.
Det var verkligen rörande att höra hennes bittra klagan öfver menniskors otacksamhet och dålighet.
Skulle nu detta vara belöningen för alla de omsorger och kostnader, hon offrat på den unga flickan, hvilken hon efter sina vilkor i allt behandlat som en nära anhörig!
Hon lutade hufvudet i händerna och suckade djupt.
Men då hon tänkte på Tegnéhr, rätade hon sig åter hastigt upp, och harmen lyste ur hennes ögon.
Den bofven och lymmeln!
Redan nästa morgon skulle hon begifva sig till seminarium och anmäla honom hos rektor till vederbörlig näpst.
Jag bad henne att ej förhasta sig, utan besinna de möjliga följderna af ett sådant steg: om hon förstörde framtiden för honom, så finge ju den stackars vilseledda Emelie äfven lida derutaf.
Men hon ville alls icke lyssna till mina betänkligheter, utan förklarade bestämdt, att de väl gjort sig förtjenta af näpst, båda två – som de bäddat, så fingo de ligga!
Så länge mamsell
Ringvall stannade qvar, höll jag mig åtminstone skenbart lugn, ty jag ansåg det ej anstå en man att gifva vika för sin rörelse.
Äfvenledes aktade jag mig noga för att sjelf tala om Emelie, på det ej mamsell
Ringvall möjligen genom något obevakadt uttryck af mig skulle kunna sluta sig till de känslor, jag hyst för den unga flickan och hvilka jag, efter hvad som nu timat, ej ville hafva yppade för någon menniska.
Men när hon sent omsider gått in till sig och lemnat mig ensam, då var det totalt slut med min sjelfbeherskning.
Jag föll nu i en våldsam gråt öfver alltings fåfänglighet och förgänglighet här i verlden.
Hvad vore väl väntrohet och qvinnodygd?
Såpbubblor som brista, innan man ens blåser på dem!
Ack, jag led de grymmaste qval öfver mina stora missräkningar, och först då jag i en innerlig bön sökte hjelp och tröst hos den ende store Hugsvalaren, först då kände jag mig något lugnad.
Men jag fick emellertid ej mera en blund i mina ögon på den natten.
Om morgonen gick jag som i en dröm till seminarium.
Jag ville knappast tro, att det, som inträffat, hade sin rigtighet.
Och dock var det ju endast alltför sant.
Tegnéhr inställde sig ej i klassen.
Och på alla frågor efter honom svarade jag kamratligt, på samma gång sanningsenligt och kortfattadt, att jag ej visste, hvar eller hur han befann sig.
Ringvall höll sitt ord och lät redan samma dag minan springa, i det hon anmälde hans opassande uppförande för rektorn.
Samtidigt uttryckte hon äfven sin stora belåtenhet med min person och slösade de högsta loford på min flit och ordentlighet, enligt hvad jag sedan af henne sjelf hade glädjen att höra.
Då mamsellen afträdt, inkallades jag på rektorsrummet att ytterligare redogöra för de Tegnéhrska förhållandena, hvilket jag ock min pligt likmätigt gjorde.
Rektorn, som var helt ursinnig af vrede och harm, förfogade sig omedelbart derefter till vår klass, der han, med anledning af skandalen, höll ett ljungande varningstal.
Och det förefans tydligen numera inga vidare utsigter för Tegnéhr att få qvarstanna vid läroverket, isynnerhet som han redan förut derstädes hade en ej alltför vacker meritlista.
Förvisso var äfven han sjelf nog klok att inse detta.
Och då han aldrig ådagalagt något egentligt intresse för seminariestudierna, så var det ju föga underligt, om han, hellre än att riskera att blifva relegerad, frivilligt »tog sin Mats ur skolan»; ty att mamsell Ringvall, i sin rättmätiga vrede, icke skulle låta sig nöja med mindre än att se honom vederbörligen afskaffad, derpå kunde han naturligtvis aldrig ett ögonblick tvifla.
Han förblef således borta.
Först på tredje dagen efter »flyttningen» lät han hos mamsell
Ringvall genom bärare afhemta sina och Emelies tillhörigheter, hvarvid jag måste göra mig besvär att sjelf framleta och hopsamla hans effekter, hvilka han med sitt oförlåtligt dåliga ordningssinne, trots alla mina protester och bemödanden, ständigt sammanblandade med mina, så att han mången gång ej visste, hvad som var hans eget eller mitt.
Om adressen på stället, dit sakerna skulle föras, kunde bärarne, på vår förfrågan, ej lemna någon underrättelse, utan nämnde endast, att den herren, som skickat dem, inväntade deras ankomst vid Husarbron för att sedan följa dem hem.
Lika litet ville han, såsom jag sedermera fick höra, uppgifva sin nuvarande bostad för de gamla kamrater, hvilka han fortfarande uppsökte för erhållande af väl behöfliga penninglån, hvadan också dessa lån, efter det som inträffat, naturligtvis blefvo både få och små.
Jag funderade rätt mycket öfver, huru han, utan att sjelf förtjena något, skulle kunna existera, då han nu jemte sin egen allt annat än sparsamt anlagda person äfven hade den unga flickan att försörja.
Att han kunde vara nog oförsynt att ytterligare begära och emottaga understöd af den rike gästgifvaren, hvilken af ryktet utpekats såsom hans tilltänkte svärfader, det föreföll mig fast otroligt.
Så var likvisst förhållandet till en början.
Men det dröjde ej så synnerligen länge, innan både hans kärleksäfventyr och hans hastiga afslutande af studierna på seminarium blefvo bekanta äfven i den aflägsna Vestgötabygden, utan tvifvel genom bref ifrån Wallin, som hade sitt hem i samma trakt, och sedan må man väl ej undra öfver, att äfven denna hjelpkälla hastigt och totalt utsinade.
Hvad mig sjelf beträffade, så måste jag medgifva, att jag den närmaste tiden efter katastrofen kände mig ytterst nedstämd, ja, hvarför icke rent ut säga olycklig.
Det hjelpte föga, att jag sökte öfvertyga mig sjelf om, hvad som egentligen var ingenting mer eller mindre än ett sakförhållande, att de båda, såväl Emelie som Tegnéhr, genom sitt uppförande gjort sig fullkomligt ovärdiga hvarje ömmande åtanke, ja, till och med hvarje tanke.
Jag tänkte på dem likafullt både dag och natt och på samma gång kunde jag ej värja mig ifrån en qväljande oro öfver, att det ju ändå var jag, som genom mitt ingripande, utan förbarmande, drifvit dem ur deras lugna hamn och ut på lifvets stormiga ocean.
Men, såsom jag redan förut anmärkt, moraliskt sedt hade jag ju härmed endast uppfyllt min pligt.
Jag fann emellertid nu som alltid en stor tröst i studierna och arbetade oförtrutet med mina böcker.
Hvarje från det bokliga arbetet ledig stund använde jag troget vid kammarorgeln och begagnade mig flitigt af musiklärarens undervisning, så att jag snart var mägtig att spela en lättare koral.
Det kändes också mer än högtidligt, då jag första gången kunde med full röst uppstämma psalmen N:o 2:
»Herre! evigt stor i ära», etc.
och dervid, utan en enda misspelning, ackompagnera mig sjelf.
Mamsell Ringvall, som från sitt rum åhörde detta, kom då in och komplimenterade mig för mina vackra framsteg.
Men den bästa och rikaste trösten sökte jag nu som alltid, der den allena är att finna, i bön till Herran och ett flitigt umgänge med Guds Ord, den Heliga Skrift.
Hvarje afton, innan jag gick till hvila, läste jag ödmjukt och andaktsfullt mitt kapitel i Böckernas Bok, ständigt ihågkommande min vördade religionslärares ord:
»att det är igenom lydnad för Guds Ord, som man lär att första det», och att jag numera till fullo lärt mig detta, fann jag bäst af den frid och hugsvalelse, det skänkte mig.
En afton, medan jag satt vid bordet och högt uppläste mina bibelversar (jag läste gerna högt för att på samma gång öfva mig i deklamationens lika ädla som svåra konst), öfverraskades jag af mamsell Ringvall, som inträdt i rummet, utan att jag förmärkt det.
Då jag ville afbryta läsningen uppmanade hon mig vänligen att fortsätta dermed, så att äfven hon fick deltaga i andakten.
Jag villfor naturligtvis med nöje denna hennes artiga begäran.
Ringvall prisade högeligen min på samma gång korrekta och känslofulla deklamation, tillläggande, att jag, med min begåfning, ordningssinne och flit, säkerligen skulle kunna sträfva mot ett ännu högre mål än folkskollärareexamen.
»Herr Chronschough borde studera till prest,» sade hon till slut helt bestämdt.
Jag tackade henne förbindligast för hennes goda tanke om mina anlag och omtalade sedan i väl valda ordalag min ömma moders planer för min framtid, hvilka planer likväl korsats redan i deras linda genom prosten Stålboms bestämda åsigter och råd i denna fråga.
Ringvall beklagade, att min ömma moder ej fått sin vilja fram, men medgaf på samma gång, att jag handlat både vackert och sjelfuppoffrande genom att lyda min ädle lärare och välgörare, hvilken ju tydligen räknade högt på min blifvande betydelse för folkupplysningen i hembygden.
Hon kom sedan allt oftare och oftare in till mig om aftnarna.
Vi läste tillsammans och intogo vanligtvis vår aftonmåltid vid samma bord, antingen inne i hennes rum eller ock hos mig.
Hon passade alltid sjelf upp vid bordet, ty sedan Emelie måst flytta, ville hon alls icke taga sig någon ny jungfru, utan nöjde sig med en hjelpmadam, som gjorde de gröfre sysslorna, hvaremot hon sjelf ombestyrde alla finare förrättningar i det lilla hushållet.
Hon föreslog också sjelf, att jag ej behöfde intaga någon ny kamrat i rummet, enär hon förklarade sig nöjd med samma hyra, som jag för min del betalt, d. v. s. halfva den ursprungliga.
Jag tackade naturligtvis förbindligast för det generösa anbudet, men förklarade på samma gång, att jag för ingen del ville ådraga henne någon ekonomisk förlust genom att ensam disponera rummet.
Hon gjorde emellertid en ända på mina betänkligheter genom att förtroendefullt meddela, att hon efter sin fader, kamreren, fått ärfva en lifränta, som mer än väl räckte för både hennes nuvarande och kommande behof.
Hon såg dervid så vackert och sympatiskt på mig, att jag kände mig rigtigt rörd öfver hennes välvilja.
Det var i sanning högst angenämt att sålunda utgöra föremålet för en god och fint uppfostrad qvinnas bästa omsorger; ty en syster eller moder skulle förvisso ej kunnat vara ömmare och omtänksammare, än mamsell Ringvall nu visade sig emot mig.
Och detta syntes mig så mycket vackrare, som skilnaden i ålder måste utesluta hvarje tanke på egennyttiga, »äktenskapliga», beräkningar hos henne, enär hon med säkerhet räknade femtio vårar, då jag ännu ej sett min tjugonde.
Att jag ej försummade något tillfälle att i mån af min förmåga söka med samma mynt återgälda hennes otaliga bevis på uppmärksamhet emot mig, faller ju af sig sjelft.
Sålunda inköpte jag exempelvis till hennes namnsdag, Thekladagen, hvilken infaller på den 23 Oktober, en mindre alabasterhund, som bar en korg med rosor i munnen, och presenterade den på det med anledning af dagens betydelse festligt dukade kaffebordet tillika med följande vers:
Det kommer en hund,
Med en korg i sin mund7,
Från Chronschough han stammar
Och har sin urkund.
Ringvall tackade förtjust för den lilla näpna namnsdagspresenten och tillade skämtande, att hon gerna emottog hunden som en symbol af troheten, men att korgen, ehuru blomsterfyld, föga tilltalade henne.
Versen fann hon utmärkt och komplimenterade mig för min poetiska förmåga, hvilken hon ej förut vetat af.
Detta gaf mig en osökt anledning att för henne uppläsa flera af mina förut skrifna poem, af hvilka isynnerhet min sång till Halland äfvensom min Skaldesyn på Otterhällan på henne gjorde ett mägtigt intryck och framkallade hennes ljudligaste bifall.
Jag kom dervid att tänka på, att jag aldrig uppvaktat
Emelie med någon vers, en försummelse, hvilken jag nu inom mig sjelf djupt beklagade, alldenstund qvinnan i allmänhet är ytterst känslig för poetisk uppmärksamhet.
Hade jag ur min diktnings ymnighetshorn utstrött poesiens väna blomster för den skönas fötter, så kunde möjligen förhållandena nu varit helt annorlunda.
Men vid närmare besinning måste jag ursäkta mig sjelf för denna underlåtenhet, då ju den disharmoni och ofrid, som herskat under hela sammanboendet med Tegnéhr, ej gerna kunnat tillåta min poesis känsliga blomster att spira.
Och för resten, hvem kunde väl ansvara för, att Emelie hade något sinne för finare känslouttryck.
Törhända skulle hon blott, tillsammans med den allt annat än poetiskt anlagde Tegnéhr, hafva gycklat öfver »dylikt pjoller», sådant hade man ju all rätt att misstänka, efter hvad som passerat.
Tiden gick sin gång, och vi voro nu i början af November månad.
Jag hade ej sett en skymt af hvarken Tegnéhr eller Emelie under de fem veckor, som förflutit efter deras aflägsnande.
Af kamraterna hörde jag emellertid omtalas, att Tegnéhr numera såg föga presentabel ut; han uppträdde till och med utan ytterrock, något som vid denna årstid nästan alltid vittnar om affärer med assistensen.
Kamraterna hade långt före detta upphört med att lemna honom lån, alldenstund han ej visade minsta benägenhet att återbetala, hvad han lånat.
Om Emelie sporde jag deremot ingenting alls.
Det föreföll mig dock egendomligt, att jag ej på hela denna långa tid mött någondera ute i staden; säkerligen hade de undvikit mig, i det de, efter att på förhand hafva varsnat mig, vikit in på en annan stråt för att undslippa mina granskande ögon.
Ej heller tycktes mamsell
Ringvall hafva mött eller tagit någon notis om dem.
Åtminstone nämnde hon aldrig något derom.
Och för resten så var det likasom en tyst öfverenskommelse emellan henne och mig att aldrig ens nämna deras namn.
Men jag skulle återse dem båda och det på samma dag, ehuru ej tillsammans, och under omständigheter, som åter betogo mig det lugn, jag så småningom återvunnit.
Den 6 November, Gustaf Adolfs dag, var åter inne, och denna gången hade jag nöjet att deltaga i körsången till hjeltekonungens ära.
Då vi efter sångens slut aftroppade från torget, tyckte jag mig i en af de artillerister, som stodo på post vid Kämpebron, igenkänna en bekant person.
Jag skilde mig vid första möjliga tillfälle från mitt sällskap och passerade återigen bron, tillsammans med den i motsatt rigtning framtågande folkhopen, för att skaffa mig ytterligare tillfälle att iakttaga denne artillerist.
Jag kan ej beskrifva mina känslor, då jag nu i honom tydligt igenkände ingen mer eller mindre än Tegnéhr.
Det föreföll mig nemligen rent af ynkligt, att denne kamrat, som jag en gång så högt värderat, skulle sluta som simpel knekt.
Men han sjelf syntes ej alls generad af sin nya ställning; tvertom skämtade han frimodigt med de nya kamraterna och sträckte sig belåtet i uniformens lysande elände.
Han hade således efter allt, som passerat, ej på minsta sätt ändrat humör, utan var immerfort densamme lättsinnige krabat som fordom.
När jag kom midt framför honom vände jag bort ansigtet för att slippa helsa; jag tyckte mig nemligen dermed göra både honom och mig sjelf den bästa tjensten.
Hvad hade det under dessa förhållanden blifvit af Emelie?
Detta var den fråga, som omedelbart efter igenkännandet af Tegnéhr framställde sig för mig.
Sedan han hamnat i kasernen, måste ju hon stå der öfvergifven, utan existensmedel; ty på lega och »snuspenningar» vid ett värfvadt regemente lär väl ingen kunna gifva sin älskarinna ett anständigt underhåll, och hon sjelf hade säkerligen alltför liten erfarenhet och stadga för att kunna hålla sig uppe i den hårda kampen för tillvaron.