Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja den motion som jag förut väckt, samt alt tili ett blifvande plenum få inlemna den af mig nu sednast väckta motionen skriftligen uppsatt.
Med anledn. af hvad Hr Cederschjöld nyss yttrat, har jag nödgats åter begära ordet.
Att öfverlåta till länen att beskatta sig sjelfva emellan riksdagarne, utan att bestämma sättet eller beloppet af en sådan beskattning, står i strid emot 57 § Reg.F., som säger all
Svenska folkets räll att sig beskatta utöfvas af R.
Hvad åter den siste värde talaren behagat yttra derom, alt derest en person i verklig nöd gör olofligt tillgrepp af födoämnen, han borde blifva strafflös, så är detta ett yttrande, som jag minst väntat af en jurist.
En sådan nödställd person må få begära andras hjelp, d. v. s. ligga, _ Sverige har haft tider då vi haft bestämd lag för tiggeri, hvarigenom detsamma blifvit tillåtet inom vissa distrikt och t. o. m. blifvit utsträckt till hela stift när den nödställdes förluster och deraf uppkomna behof varit utomordentligt stora, för att kunna åter upprätta deras förfallna förmögenhet.
Det blir då naturligtvis tillfälle för barmherlighetskänslan att bispringa den verkligt nödlidande, men aldrig må lagstiftningen bjuda, att brottslingen skall blifva ostraffad.
Jag har visserligen intet anspråk på att såsom jurist äga någon erfarenhet, och det är således icke heller derföre jag begärt ordet, för att svara på den anmärkn., som blifvit framställd att det vore oväntadt att af mig, såsom jurist, få höra ett sådant förslag, som jag gjort; men jag vill blott fästa Frih.
Cederströms uppmärksamhet derpå, att samma förslag blifvit gjordt af de män, som utarbetat det nya lagförslaget, och de måtte väl dock inför
Frihrns omdöme förtjena något vitsord såsom jurister.
I 7 cap. 5 § Straffbalken heter det nemi.: ”Har någon, för att afvärja trängande lifsfara, föröfvat gerning, hvarförutan räddning ur den fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff fällas.”
Jag vill visserligen icke obetingadi underskrifva denna lagparagraf, så vidsträckt som den nu är, men den torde dock, ur juridisk synpunkt betraktad, gifva ett mer än tillräckligt stöd för riktigheten af det förslag jag framställt.
Utan att nu ingå i något gillande af den af Hr Cederschjöld åberopade §:n i strafflagen, hvilken framdeles kommer till öfverläggning, vill jag likväl icke lemna ogenmält ett sådant yttrande som det, att, om jag blir öfverfallen af en person med farliga vapen och våldsamheten går på lif och jag då dräper en sådan person för att försvara mitt eget lif, skulle vara jemförligt med de förhållanden, som hans motion förutsätter.
Det har varit gammal Svensk och all annan lands-lagstift - Den 23 December f. m. 425 ning och kan icke annorlunda blifva; ty der är icke broll begånget derigenom, att man dödar menniskan för att icke sjelf blifva mördad, utan det menniskolif, som der spilles, skulle i alla fall för dulgadråpel gifvas om afsiglen fått fullbordas.
Uppå härefter framställd propos. blef FIr Cederschjölds förevar, motion rör:de fattigvården remitterad lill Stals- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:n. Hr Gr. o. Land tm. förklarade sedermera, alt den, under diskussionen i detta ämne, af Hr Cedershiöld väckta särskilda motion om strafflöshet för dem, som af bevislig nöd föranledas att begå brott,, skulle blifva föredragen, då den blifvit skriftligen lill prot. uppfattad; hvaremot Frih.
Ilaabs jemväl under denna diskussion väckta särskilda motion, ang:de bildande af municipal-auktorileter för bela fögderier och län, remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.ötsk. Hr Montg omerie, Robert Nils Germund, uppläste eli sålydande mern.:
Då det är kändt att säkraste grundvalen för ett folks välstånd är uppbringadet af dess jordbruk, då man vet med hvilket stigande intresse och med hvilka ökade kraftansträngningar vårt jordbruk särdeles under de sist förflutna decennierna omfattats, hvaraf också följt att vi ifrån att behöfva importera spanmål kunna deraf exportera; då hvarje bemödande alt åt landels hufvudnäring bibringa ytterligare böjning och utveckling måste af fosterlandsvännen med nit understödjas, har jag velat fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på ett af de betydligare företag, som i denna riktning inom vårt land möjligen finnes att utföra.
I hjertat af Sverige, omgifven af en idog och arbetsskicklig befolkning, ligger sjön Iljelmaren, af hvars valten kringliggande stränder höst och vår samt långt inpå sommaren öfversvämmas och derigenom göras odugliga till högre kultur.
Den vigliga och efter sakkunniges tro ganska utförbara tanken på sjöns sänkning (hvarigenom en högst betydlig mark af förträfflig beskaffenhet skulle erhållas) har ej ännu blifvit föremål för den grundliga undersökning den förtjenar och det är för att åstadkomma en sådan undersökning, jag härmed får föreslå:
M. begära det en skicklig person utses, med anslag af allmänna medel till det belopp K.
M. pröfvar skäligt, för att så fort ske kan uppgöra och till K.
M. inlemna fullständig arbetsplan och kostnadsförslag öfver sjön Hjelmarens sänkning.
Jag anhåller om remiss häraf till StatsUlsk.
Remitterades till StatsUtsk, Gr.
Spens, Jakob Melcher, anförde skriftligen:
Frånvar. från riksdagen Under förliden vecka, för ett nödvändigt besök i hemorten, var jag icke tillstädes uti plenum d. 18:de i denna månad, då Hr Rääf, Leonh. Fredr., lärer uppläst ett an - 426
Den 23ÄDecernber f. m. förande med afseende ä den genom K.
M:s nåd. propos. vid denna riksdag föreslagna nya strafflagen, jemte dertill hörande författningar, hvilket anförande, sedermera särskildt tryckt, under plenum förliden gårdag utdelades till R. o. Ad:s ledamöter, och hvaraf jag efter återkomsten till staden sålunda erhållit del, äfvensom jag erfqrit att vid samma tillfälle åtskilliga andre af R. o. Ad:s ledamöter lära med anledning deraf afgifvit muntliga yttranden, hvarefter hela diskussionen blifvit till LagUtsk. remitterad.
Deltagande såsom ledamot af lagberedningen under åren 1842, 1843 och 1844, uti den då förehafda slutliga granskningen af förut utarbetade lagförslag, och redigerandet af de handlingar, hvilka nu, med få särskildt beslutade och omförmälde förändringar, genom nämnde K. propos. blifvit till R.
St:s pröfning och antagande framställde, hade jag tilläfventyrs varit i tillfälle att, om jag närvarit, meddela åtskilliga upplysningar, som för den åsigt af ämnet första intrycket alltid qvarlemnar kunde hafva varit af vigt.
Genom hvad emot slutet af Hr Rääfs anförande förekommer rör:de det sätt, hvarpå jag, som uti den ämnet sednast handläggande beredningen var den enda af frälsestånd, förmenades hafva uppfyllt hvad mig dervid ålegat, hade jag t. o. m. dertill varit för enskild del förbunden.
Nu känner jag ganska väl att diskussionen ej kan ålerväckas, men anser mig ju förr dess hellre böra förbehålla mig att vid justeringen af prot. för d. 18 dennes få aflemna sådane upplysningar, och begära jemväl deras remitterande till LagUtsk.
Jag begagnar deremot detta tillfälle, då jag har ordet, för att å denna sista dagen för motioners väckande under denna riksdag framställa jemväl för min del förslag och anmärkmr i anledn. af hvad K. M:s nåd. propos. innehåller till förändring uti vissa delar af beredningens aflemnade lagförslag, hvaruti jag deltagit.
De omständigheter hvaruti, med afseende å dessa förslag, min mening afvikit från pluralitetens inom beredningen, hafva förut offentligen blifvit framställde och erhållit lika fullständig publicitet, som sjelfva förslagen, såsom tryckte i sammanhang dermed, och åtföljande bland bilagorna till den K. proposm.
Jag förmodar alt de, äfven utan att jag nu behöfver alt särskildt derom på grund af min riksdagsmannarätt anhålla, vid ärendets handläggning ej undgå Utsk:s ledamöters uppmärksamhet, på samma sätt som de likaledes af beredningens andre ledamöter tillkännagifna och det tryckta förslaget vidfogade särskilda meningar.
Hafva mina annaärkn:r, under den tid de jemte förslagen varit lill allmänhetens granskning öfverlemnade, icke lyckats tillvinna sig några så beskaffade sympatier, att de föranledt upptagande till framställning deraf jemväl af andra riksdagsmän vid erinringar i anledn. af lagförslagen, och finnas de ej heller af LagUtsk:s medlemmar värda något afseende, skall jag vara den förste som erkänner dem vara af jemförelsevis ringare vigt.
Kunde de åter å andra sidan på något sätt föranleda till hinder för förslagens antagande uti deras derigenom i det hela oförändrade syftning, som jag förut tillstyrkt, och nu ytterligare obetingadt tillstyrker; skulle jag icke kunna underlåta att lifligt förebrå mig att hafva sålunda bidragit till ett Den 23 December f. m. 427 efter min tanka så olyckligt resultat; och jag anhåller för sådan händelse alt få dem uttryckligen återkalla, och begära, att allt hvad jag anfört måtte varda lemnadt utan afseende.
Hvad jag åter, i grund af min närvar, egenskap af ståndsledamot, och sålunda enligt 1 § Riksd.Ordnrn en af Svenska folkets representanter, trott mig böra, äfvenledes under förbehåll att det icke på något sätt måtte orsaka hinder för lagförslagens antagande i helheten af deras syftning, har alt anmärka med afseende å de af K.
M. beslutade och uti den nåd. proposm framställde förändringar uti lagberedningens afgifne förslag, beträffar först uteslutandet af 28:de § uti litte cap. af strafflag-förslaget, lydande som följer: ”Bryter man emot påbud, som i mål rör:de landets allmänna hushållning och styrelse är gifvet, vare sig af Konungen eller offentlig myndighet, som är berättigad att slikt påbud utfärda, straffas med böter eller fängelse i 7:de grad, der ej för visst fall svårare straff i denna lag utsatt finnes.
Ar i sådant påbud fängelsetid eller bötesbelopp utsatt under hvad i 2 cap. 5 och 8 §§ stadgas, eller förlust af visst gods såsom särskild påföljd bestämd; lände det till efterrättelse.”
Det anmärktes emot denna §:s införande i lagförslaget af en beredningens ledamot, Hr justilie-cancelleren, numera Stats-rådet Faxe, enligt dess tryckta reservation, hvaraf innehållet synes hafva gjort sig gällande, att dessa föreslagna stadganden egentligen skulle vara en förklaring öfver 89:n §:n Reg.F., som hittills skulle hafva varit så förstådd och tillämpad, att, jemte föreskrifterne ronde landets allmänna hushållning, äfven ansvarsbeslämmelserne vid öfverträdelser deraf blifvit gifna i den ordning, hvarom samma grundlags g stadgar, samt att, äfven om detta förfarande varit oriktigt, hvilket reservanten för sin del dock icke antoge med afseende å alla frågor, hvilka äro af den beskaffenhet, att de rättligen höra hänföras till ekonomi- och polili-mål, så syntes det dock vara uppenbart att frågan om meddelandet af straffbestämmelser i dylika mål måste i sin helhet behandlas antingen enligt 89:de eller efter 87:de § Reg.F.; i följd hvaraf och dä i förra fallet Konungen skulle äga att ensam bestämma så väl straffets art som dess qvantitativa beskaffenhet, och i det sednare åter icke annorlunda än gemensamt med R.
St. kunna stadga någondera, den föreslagna lagparagrafen skulle medföra i ena fallet en begränsning likasom i det andra en utsträckning af Konungens i grundlagarne bestämda lagstiftningsrätt.
För min del har jag åter, lika med de af beredningens ledamöter, hvilka utgjort pluraliteten, väl insett att hvarje af offentlig myndighet i hvad ämne som helst meddeladt påbud icke kan vara fullständigt utan tillagd straffbestämmelse för underlåtenheten af hvad som påbudits eller föröfvandet af hvad som förbudits, men lika obestridligt hafva vi ansett del vara att denna s. k. sanclio poenalis i sjelfva verket ingår på kriminallagens område, och från den ytterst måste hemta sin auktorisation.
En sådan allmän auktorisation var denna § ämnad alt på förhand lemna, utan inskränk - 428 Den 23 December f. m. ning af någon annan lagstiftningsrätt, och jast för det alt al! sådan måtte kunna fullständigt enligt grundlagen ulöfvas, äfven på stadgadt olika sätt emot hvad i afseende på kriminal-lagstiftningen föreskrifvits.
Utan en sådan förmedlande åtgärd måste antingen påbuden i ekonomi- och politi-mål blifva i saknad af en så väsendtlig beståndsdel, som poenal-sanctionen, eller ock denna för hvarje särskildt tillfälle tillkomma i annan ordning än sjelfva påbuden.
Uti den äldre Svenska kriminal-lagstiftningen förekomma också sällan ansvarsbestämmelser för ”Konungens förbudsbrott”, och jemväl uti vår nu gällande allmänna lag hänvisar 4 cap. 1 § straffbalken lill straff, som för annat sådant brott, utan att likväl närmare bestämma detta straff, och utan att ett dylikt finnes genom någon sedermera utfärdad allmän författning bestämdt.
Hvarje särskildt bud eller förbud har deremot alltid åtföljts af ansvarsbestämmelse eller hänvisning till sådan förut bestämdt gifven; och om detta hittills, äfven efter nya statsskickets införande, lemnats utan anmärkn.
, synes clet dock angeläget att, vid en ny sammanfattande kriminal-lagstiftnings införande, förekomma det icke de olika sätten för lagstiftningsrättens utöfning efter 87 och 89 §§ Reg.F. mätte föranleda onödiga invecklingar af eljest ganska enkla förhållanden.
Alt ett visst straffmått för förbrytelser i ekonomi-och politi-mål icke öfverskrides, fann t. o. m.
Hr stats-rådet
Faxe enligt omförmälde dess reservation önskvärdt; och jag skulle hafva trott att äfven ett närmare bestämmande i denna del genom allmän strafflag, icke skulle hafva innefattat den minsta förändring uti eller afvikelse från grundlagen.
För min del anser jag dock inskränkningen till sådant visst mått under dödsstraffet mindre vigtig, då Konungens enskilda lagstiftningsrätt i öfrigt grundlagsenligen utöfvas; och föreslår af sådan anledn. införandet i st. f. den uteslutne § af en annan, med något förändrad redaktion, för uttryckande derjemte att icke något, som uti kriminal-lagen omförmäles, må, såsom derjemte innefattande ekonomi- eller politimål, med särskildt additionelit straff beläggas, på sätt som följer; ”Bryter man emot påbud, som gifvet är af Konungen eller offentlig myndighet, som Konungen berättigat att slikt påbud utfärda, i mål rörande rikets allmänna hushållning och styrelse, förutan hvad i denna lag omförmäles, straffes med fängelse eller böter samt förlust af visst gods såsom särskild påföljd, allt efter Ihy samma påbud innehålla.”
Den andra anmärknm jag har att framställa, afser det af K.
M. beslutade tillägg af ett nytt mom. uti 9:de punkten af 19:de § uti författningen om nya strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall, lydande som följer: ”Angifves någon för brott af sådan beskaffenhet, att han derföre häktas må, och äskar det angifvaren; vare den, som häkta äger, berättigad att verkställa häktningen på angifvarens ansvar hvad bevisningsskyldigheten angår, så vida angifvaren har embete eller tjenst, eller fast egendom, eller eljest bofast är.”
Förslag om ett dylikt stadgande väcktes äfven inom lagberedningen af en dess ledamot, som uti dess förslaget vidfogade re - Den 23 December f. m. 429 servation närmare utfört sin mening, ehuru viss bestämd redaktion ej derigenom finnes föreslagen; utan har denna sedermera tillkommit i följd af, samt i enlighet med de inom högsta domstolen vid förslagets granskning gjorda anmärkmr.
Uteslutande af 8:de punkten i samma §, som stadgar, att ”ej må någon såsom misstänkt häktas, der ej misstankan på sannolika skäl grundad är,” har dock icke derjemte blifvit hvarken af högsta domstolen föreslaget eller af K.
M. beslutadt.
Huru nu förbudet att häkta annorlunda än vid misslankans sannolikhet skall kunna sammanslå med den åt hvarje bofast angifvare öfverlåtne rättighet, att på sitt ansvar äska häktning af den han, möjligen endast för att få densamma för någon lid häktad, funnit sig föranlåten att angifva, synes mig icke lätt alt förklara.
Icke kan meningen vara att embetsmannen på egen ansvarighet skulle kunna häkta endast då sannolika skäl för misstankan förekommit, men deremot inga skäl behöfva efterfrågas, då bofast angifvare äskade häktning på dess ansvarighet, som likväl icke komme att sträckas högre än till bevisningsskyldigheten, och således ej någon särskild sådan ansvarighet kunna äga rum för olaga häktandet, annorlunda än genom det förökade ansvar för falska angifvelsen då någon blifvit i följd af sådan häktad, som 19 cap. 5 § uti strafflag-förslaget afser.
Om åter sannolikheten af de uppgifne skälen i alla fall måste pröfvas under embetsansvar, hvartill båtar då hela tillägget?
För de fall, då ett hastigare häktande kunde vara af behofvet påkalladt, är ändå sörjdt genom staganderne i 10:de punkten.
För de fall åter_ då tvifvel om behöfligheten deraf kan uppstå, är väl den personliga frihetens, samhällsmedborgarens vigtigaste rättighet, beroende endast af statsmakten och dess embetsmäns ansvarighet, som hvar och en ändå i så många fall måste känna sig underkastad, vida mera tryggande, än vissheten alt ett om också vida betydligare ansvar kommer att drabba den som vill åtaga sig sådant, utan att ingreppet, såsom till sältet för verkställigheten fullt lagligt, kan afvärjas.
För den sansade samhällsmedlemmen kan det aldrig finnas svårt att bero af offentlig myndighets lagliga åtgärder, men då han underkastat sig detta beroende, har det hufvudsakligen skett för att icke bero af andra medborgares godtyckliga.
Jag afstyrker alltså införandet af det ifrågaställa tillägget; anhållandes att hela detta mitt anförande måtte varda lill LagUtsk. remitteradt, för att komma i öfvervägande i sammanhang med hvad K. M. i nåder framställt.
Remitterades till LagUtsk. fl. R. o. Ad. åtskildes kl. | lill 3 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. 430 Den 23 December e. m.
Thorsdagen den 23 December 1847.
Justerades 2 prot.utdr. för denne dag f. m.
Hr Gripensvärd, Jakob Olof, anförde skriftligen:
Uti 55 § af K.
M:s förnyade nåd. militie-boslälls-ordn. af d. 23 Januari 1836 stadgas: ”alt den tjensteman, som, innan tillträdesdag inträffar, afskedas, befordras eller transporteras eller på annat sätt skljes från beställning, hvarmed boställe åtföljer, tillträder icke detsamma, utan skall den, som efter honom till beställningen befordras, bostället tillträda, med skyldighet alt ersätta den förre trädes- och bruknings-kostnaden, i fall han sådan vid bostället användt.” ”Dör indelningshafvare före thome-dag det år, då han blifvit befordrad, har hans sterbhus ingen rätt att taga befattning med bostället; men om lian dör efter thome-dag det år han blifvit befordrad, eller året derefter före thome-dag, skall hans sterbhus äga att midfastan näst efter sistnämnde år inrymmas å bostället och der ett år eller till påföljadde midfasto qvarsitta; hvaremot, om indelningshafvaren dör efter thome-dag året näst efter det år han befordras, eller ock året derpå före tillträdesdagen d. 14 Mars, sterbhuset må äga att likaledes sistnämnde dag och är emottaga bostället och der sitta qvar den öfriga delen af året och hela det följande samt vidare till midfastan året derpå.” Genom det i 1 mom. förekomne stadgande åstadkommes, enligt min öfvertygelse, en uppenbar orättvisa emot den afgående, befordrade eller transporterade tjenstemannen, och tillskyndas deremot den efter honom till beställningen befordrade en förmån, hvilken' icke tillkommer någon annan än den, som varder lycklig nog att uti en sådan succession erhålla befordran.
En mildare åsigt har deremot uti det sednare mom. af § gjort sig gällande, hvarigenom sterbhus efter en död indelningshafvare tillägges en större förmån än indelningshafvaren sjelf enligt 1 mom. kommer i åtnjutande af, om han medelst afsked afgår; konseqvens råder följaktligen ej emellan de båda mom. i §:n.
Att en uppenbar orättvisa, enligt 1 mora. åstadkommes emot en afskedad, befordrad eller på annat sätt från tjensten skiljd person, visar sig tydligast genom följande exempel:
Om Uste majoren Ahvars lön består af Broby boställe, uppskattadt till 1,600 r:dr jemte 200 r:dr kontant, med döden afgår d. 4 Februari 1848 och 2:dra majoren B., hvars lön består af Östa boställe, uppskattadt till 800 r:dr och 400 r:dr kontant, i successionen efter Uste majoren A. d. 10 April samma år varder befordrad lill Uste major och B. sedermera under d. 1 Mars 1850 ytterligare erhåller befordran till öfverste, efter öfverste C. hvilken d.
9 Februari sistnämnde år erhåller afsked och hvars lön består af öfverste-sälet Tufva, uppskattadt till 3,200 r:dr jemte
Den 23 December e. m. 431 300 ridr kontant, samt kaptenen D. hvilken pä lön innehar Dufbohls boställe, iippskattadt till 600 r:dr och 200 r:dr kontant, under samma dag eller d. 1 Mars 1850 i denna sednare succession blifver befordrad lill l:sta major, uppstår följande förhållande:
Alt B. för hela året 184S, enär begrafningshjelps och liggetids-bespariug för Mars med
December månader samma år verkslälles å l:sla majorslönen, får bibehålla alla sine löneförmåner såsom 2:dra major; Att han för år 1849, såsom fardagsår, disponerar Östa 2:dra majors boställe, emot utgörande af boställsräntan, hvilken, enligt 17 punkten pag. 15 uti K. circulärbrefvet d. 2 Februari 1833, utgör J af boställets uppskaltningsvärde, då sedermera återstå .
. 600. samt uppbär det till fyllande af l:ste majorslönen anslagne kontanta belopp 200. jemte boställsränlan af det under fardagsrält utaf l:ste majoren A:s sterbhus ännu innehafvande boställe Broby, J af dess uppskaltningsvärde 400.
Summa r:dr 1,200.
Att han för år 1850 är i saknad af boställe, enär han d. 14 Mars samma år frånträder 2:dra majorsboställe!
Östa; och då under
Mars med December månader nämnde år begrafningshjelps och liggetids besparing verkställes å öfverstelönen, återstår endast för B., som nu är öfverste, det till fyllande af l-.ste majorslönen anslagna kontanta belopp 200." hvilket är den enda lön som af honom för 1850 åtnjutes; Att han för 1851 uppbär, så väl boställsränlan af det under fardagsrält utaf öfverste C. ännu innehafvande öfverste-sätet Tufva J af dess uppskaltningsvärde 800. som det till fyllande af öfversle-lönen anslagne kontanta belopp 300.
Summa r:dr 1,100.
Hvaremot D., som först i mars månad 1850 erhöll befordran, för detta år 1850, då under Mars med December månader begrafningshjelps- och liggetids-besparing verkslälles å öfverstelönen, bibehåller de vid kaptensbeställningen innehafvande löneförmåner och följaktligen disponerar Dufbohls boställe, uppskattadt till 600. uppbär det till fyllande af kaptenslönen anslagne kontanta belopp 200. samt tillträder d. 14 Mars, enligt 1 mom. iden åberopade §, lista majorsboställe!
Broby, uppskattadt till . . . 1,600.
Summa r:dr 2,400.
För år 1851 disponerar
D. under faidagsrätt kaptensbostället
Dufbohl, emot utgörande af boställsränta, \ af dess uppskatlnings värde, då derefter återstår 450. uppbär derjemte det till fyllande af l:ste majorslönen anslagna kontanta belopp 200. och är i besittning af lista majorsboställe!
Broby, uppskattadt till . 1,600.
Summa ridr 2,250.
432 Den 23 December e. m.
Häraf synes alt under år 1850 öfverste B. tjenar för endast 200 r:dr, ehuru chefslönen uppgår till 3,500 r:dr, och l:ste majoren D. för 2,400 då de lista majoren anslagne inkomster egentligen icke uppgå till mer än 1,800 r:dr och att under år 1851 öfverste B. tjenar för 1,100 r:dr, då deremot l:ste majoren D. åtnjuter 2,250 r:dr.
Genom det anförda exemplet finnes således ådagalagdt, att, på grund af det åberopade morn., kaptenen D., hvilken från kapten blifvit befordrad till l:ste major och således öfverhoppat 2:dra majorsgraden samt följaktligen erhållit hastigare befordran än B., blifvit, derigenom att han med bibehållande af dess kaptensboställe under 2 år genast får tillträda lista majorsboställe!, tillagd en större ekonomisk förmån än honom rätteligen tillkomma bordt, derest den billiga och rättvisa fördelning af inkomster ägt rum, att B., som enligt förenämnde lagrum icke fått tillträda l:ste majorsboställe!, erhölle någon ersättning för den förlust honom sålunda drabbar.
Vid bestämmande af denna ersättning borde den norm, enligt milt förmenande, följas, att då boställets tillträdande synes vara mindre lämplig såsom förorsakande täta ombyten af boställsinnehafvare, uppskattningsvärdet af bostället utgjorde beräkningsgrunden.
I sammanhang härmed torde sednare mom. af ifrågavar. § ronde besinningstiden af boställe för sterbhusdelägare äfven böra upphäfvas och nyssnämnde beräkningsgrund, i afseende på sterbhusdelägares rättighet att godtgörelse för bostället åtnjuta, jemväl tjena till efterlefnad.