Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Franska traktaten åtskilliga talare skulle hafva förklarat den deri åsätta tull å Franskt drulbränvin icke vara en differentialtull.
Jag åtminstone har aldrig förnekat, att denna tull verkligen är en differentialtull; men jag vill i anledning deraf fästa uppmärksamheten på att i Franska traktaten finnas utförliga föreskrifter gifna rörande hvad som vid import al Franskt drufbränvin skall iakttagas för att de åt Frankrike inrymda förmåner må åtnjutas.
Skulle nu tulltariffen i.
Franska traktaten i allo blifva en specialtariff, borde i densamma likartade föreskrifter blifvit intagna äfven lör ölriga varor, men så har icke skett, och äfven af detta skäl är det nära nog omöjligt, att nu inlöra differntialtullar.
Klinckowström har äfven uppdragit en särdeles sorglig målning af Franska traktatens följder, och dervid såsom ett ofelbart bevis citerat Bev.-Utsk:ts uppgift, att nämnde traktat skulle medföra en förlust i tullinkomster af icke mindre än 1,600,000 rdr.
Ja! så finnes det å papperet uträknadt, men erfarenheten gifver vid handen, att tullintraderna, långt ifrån att minskas, tvärtom gifvit ett öfverskott utöfver deras belopp under den tid Franska traktaten icke var gällande.
Jag tror mig nu hafva visat B. o. Ad., att ett beslut om införande af differentialtullar, äfven om R.
St:r skulle vilja biträda - Den 21 April f. ni. träda en sådan bana, icke i följd af traktater med främmande magter vore lämpligt, och jag motsätter mig sålunda en återremiss, desto hellre som, om denna punkt återremitteras, måste samma åtgärd mottagas med hela Betänk:t, men hvartill skulle väl sådant leda, om icke till onödig tidsutdrägt.
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäildt för justering, har sedermera ej af honom återlemnats.)
Hr Ramsay, Anders Henrik:
Jag har begärt ordet endast för att uttala ett ogillande af Utsk:ts motivering af sin hemställan i den nu föredragna punkten och instämmer i det afseendet i hvad af Frihme Sprengtporten och Schulzenheim blifvit anfördt.
Franska traktaten har visserligen blifvit af R.
St:r antagen, men med anledning af de olika omdömen ang. rättmätigheten och nyttan af densamma, som under diskussionen ang. dess antagande uttalades, torde det med skäl kunna ifrågasättas, huruvida icke detta antagande hufvudsakligen föranleddes deraf, att R.
St:r icke ville blottställa Konung och regering.
Om emellertid menliga följder af den Franska traktatens bestämmelser redan visat sig och säkerligen i ännu högre grad komma att inträffa, torde det väl vara skäl, att R.
St:r i tid äro betänkte på åtgärder för att, om möjligt, söka förekomma dessa menliga påföljder; och, såvidt jag kan finna, återstår för detta ändamål icke annat än att återföra differential-tullsatser.
Olägenheter af sådana kunna visserligen äfven följa, men det må tillkomma dem, som bättre än jag förstå dessa ämnen, att bedöma, om större olägenheter uppstå genom de principer, som äro fastställda genom deri Franska traktaten, än genom en inskränkning af dessa och en återgång till differentialtullar.
Något grundlagsstridigt i denna sednare åtgärd kan så mycket mindre ifrågasättas, som i Franska traktaten finnes differentialtull, nemi. i afseende å bränvin.
Jag nämnde, att frågan om återgång till differentialtullar skulle vara beroende derpå, huruvida erfarenheten visat eller gifvit anledning att förmoda, det
Franska traktaten skall verka menligt på våra förhållanden.
För mig förefinnes i detta afseende ingen tvekan; för att derom bilda sig ett omdöme, behöfver man blott läsa hvad Utsk:t säger om exporttullar.
Inom Utsk:t har fråga förevarit om bestämmandet af exporttullar för att öka Statens inkomster, men en sådan åtgärd ansågs omöjlig i följd af Franska traktaten.
Huruvida den förhöjning i tulliilkomsterna, som, enligt hvad sakkunnig man uppgifvit, visat sig under de sista månaderna, kan vara ett resultat af den Franska traktaten, lemnar jag derhän.
Om så är förhållandet, torde det vara en i det hela taget tvetydig vinst, ty för hvarje tusental rdr, som i tullintrader beredes Staten till följd af införsel af de uti meranämnda traktat afsedda varor, som till största delen äro lyx- och öfverflöds-artiklar, tillskyndas samhället en mångdubbel förlust genom den betalning, som utgår för att gälda de från Frankrike hit inkomna H. IV. 24 370 Den 21 April f. rn. varor.
För att Franska traktaten skall kunna medverka dertill, att tullinkomsterna icke allenast bibehållas vid samma höjd, som före dess afslutande, utan äfven blifva större, måste nemi. importen af dessa slags varor blifva ofantligt stor; men dessa varor måste äfven på något sätt betalas; tillämpningen häraf gör sig sjelf.
Huruvida emellertid något kan vinnas genom en återremiss af förevarande punkt, lemnar jag likväl derhän, och kan i detta hänseende icke instämma med Frih. Klinckowström.
Hr Bennich, på hvars goda huf vud och förmåga jag ingalunda tviflar, men hvars goda vilja att förstå denna fråga jag så mycket mera betviflar, har talat om, att vi icke skulle lida några förluster på den Franska traktaten, emedan tullinkomsterna efter dess afslutande visat ett fördelaktigt resultat.
Den värde talaren har tillräcklig erfarenhet för att kunna gifva denna förhöjning i tullintraderna sitt rätta namn, nemi. fluktuation, och jag kan genom jemförelse emellan 20 års tullinkomster ådagalägga, att dessa ofta äro det ena året mycket större än det andra.
Efter ett så éfémért förhållande kan man icke bedöma denna fråga, och det förundrar mig, alt Hr Bennich velat åberopa det.
I^ördelarna af den Franska traktaten äro, minst sagdt, tvil velaktiga, men förlusterna äro deremot faktiska.
Jag vill framställa ett exempel, som, jag hoppas det, skall bevisa sanningen af min åsigt i detta afseende.
Om en jordegare har en egendom på en ö, och skördar der 100 t:r hvete och säljer denna spanmål för 20 rdr tunnan, så får han en inkomst af 2000 rdr.
Om nu Hr Bennich bygger en bro, som förenar min ö med lästa landet och tvingar mig taga väg öfver densamma, mot betalande af 2 rdr tull per tunna, så skulle denna tull kosta 200 rdr för 100 tunnor.
Nu vill lyckan att jag det följande året får 130 tunnor; dessa gifva mig, sedan tullen blifvit gäldad, dock, om priset nu äfven är 20 rdr, en återstående inkomst af 2,340 rdr.
Då säger Hr Bennich, och klappar, jemte sina vänner, i händerna: »se på bara, den tull jag har betingat mig, har icke tillskyndat dig någon förlust, utan tvärtom vinst mot i fjoll» Jag förmodar
Ståndet ej kan vara af Hr Bennichs mening.
Alldeles samma förhållande eger rum med afseende å Hr Bennichs satts, att minskade tullsatser medföra ökade tullinkomster.
Hr Bennich måtte tro, att B. o. Ad. eger rätt mycken godtrogenhet, för att kunna vilja öfvertyga R. o. Ad. om något sådant.
Då ingen instämmt i min anhållan om återremiss af den nu föredragna punkten och tvenne ledamöter af Bevilln.-ötsk:t förklarat, att en återremiss icke skulle tjena till något, så vill jag icke framhärda i min begäran derom.
Men med afseende å frågans vigt och på det man icke må begagna ett bifall till Utsk:ts hemställan såsom vapen i händerna mot en kommande riksdag, önskar och hoppas jag, att R. o. Ad. ville lägga punkten med ogillande till handlingarne, utan att deröfver lätta något Den 21 April f. m. 371 vidare beslut.
För min del får jag högt protestera mot den åsigt, Utslct uttalat, och jag hoppas, att på det sättet Svenska folket skall finna, att det ännu finnes män, som våga uttala sin mening och vilja bevara Svenska folkets sjelfbeskattningsrätt, mot hvilken så häftiga angrepp blifvit gjorda.
Hr Gr. o' Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Jag afstår från mitt yrkande, att denna punkt måtte läggas till handlingarne, och inskränker mig till att anhålla, det IL o. Ad. ville låta vid Utsk:ts Utlåt. bero.
Då jag blifvit underrättad der om, att det af mig sednast framställda yrkande icke kan leda till någon påföljd, emedan R. o. Ad. måste fatta ett beslut öfver den föredragna punkten, så får jag, i likhet med den siste talaren, hemställa, att R. o. Ad. ville låta vid Utsk:ts Utlåt. bero.
Jag har emellertid uttalat min protest mot det sätt, hvarpå Utsk:t afiardat ifrågavarande 2 motioner.
Hr Bennich: (Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera ej af honom återlemnats.)
Sedan öfveriäggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förevarande hemställan och dels att R. o. Ad. skulle låta dervid bero; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till samma hemställan, hvarvid svarades talrika ja och nej i blandning, och sedermera propos. derpå, att R. o. Ad. skulle låta vid Utsk:ts hemställan bero, då svaren likaledes utföllo med talrika så väl ja som nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den sotn bifaller Bevilln.-Utsk:ts å sid. 5 af Betänk:t N:o 8 afgilna yttrande i ani. af Prosten Janzons motion, röstar Ja; Den det ej vill, röstar, Nej; Vinner nej, låter R. o. Ad. vid detta yttrande bero.»
Nej — 84.
372 Den 21 April f. m.
Utsk:ts tredje yttrande å sid. 5.
Om varuinförsel.
Landtmannaprodukter.
Utskits första hemställan å sid. 8.
Under vidhållande af deri i min motion uttalade oell, såsom jag tror, välgrundade åsigt om nyttan och vigten deraf, att i ett sammanhang behandlas frågorna om beskattning af bränvin och tull å samma vara, eller, rättare sagdt, att vid afgörandet af dessa frågor det inre sammanhanget dem emellan icke lemnäs ur sigte och går förloradt, skulle jag icke kunna annat än beklaga, att Utsk:t af formela skäl, hvars betydenhet jag nu vill lemna obestridd, yttrat sig anse att mitt förslag borde lemnäs utan afseende.
Då emellertid Utsk:t i dess nästföljande hemställan sjelft framställt ett botemedel i detta afseende, hvarigenom hufvudsyftet i min motion, ehuru det ej i ord lemnats full rättvisa, dock i sak bör kunna anses tillräckligt befrämjad, må jag icke anse mig förpligtad att framställa något yrkande i afseende å eller emot den nu föredragna punkten, utan endast afgifva den förklaring, att R. o. Ad. må gerna för mig bifalla dess lydelse, då jag tillika finge hoppas, att R. o. Ad. täckes jemväl i sin ordning bifalla det nästpåföljande momentet, som härmed, på sätt jag nämnt, så nära sammanhänger, och hvarmedelst min åsyflan likafullt vinnes.
Ofverläggningen ansågs härmed slutad och Utsk:ts hemställan bifölls.
Utsk:ts sednare hemställan å sid. 8.
Artikeln Fläsk.
Jag har icke begärt ordet för att sjelf inlåta mig i denna diskussion, men då Frih. Gripenstedt, sorn är af sjukdom förhindrad att öfvervara behandlingen af Bevilln.-Utsk:ts nu föredragna Betänk., skriftligen uppsatt sina tankar i ämnet och önskat att desamma måtte komma till R. o. Ad:ns kännedom, anhåller jag att nu få uppläsa detta hans anförande.
Härefter uppläste H.
Exc. det omnämnde anförandet, hvilket lydde sålunda:
Den 21 April f. m. 373 Innan jag öfvergår till de frågor, som i Betänk:t förekomma, nödgas jag göra anmärkning mot det sätt, på hvilket Utsk:t, såsom inledning till sina egna förslag, redogör för Regeringens åtgärd att till ärendets beredning förordna en komité och såsom ledning för dess arbete anvisa den riktning, i hvilken detsamma borde utlöras.
Utsk:t har nemligen omförmält, att K. M:t väl, enligt Rikets sednast församlade Ständers önskan, behagat tillsätta en komité af sakkunniga personer för utarbetandet af förslag till ny tulltaxa, men att, i fråga om de allmänna grunderna för tullregleringen, komiterade skulle hafva erhållit föreskrift, att »under fortsatt tillämpning af handelsfrihetens grundsatser iakttaga att författningen måtte vinna erforderlig enkelhet och tydlighet till lättnad och säkerhet vid tillämpningen, men jemväl att införselstullarne lör fabriks- och handtverksvaror, hvilka utgöra föremål för tillverkning inom landet, måtte i de fall, der det tinnes erforderligt, så jemkas, att dessa förbrukningsartiklar icke blifva öfver höfvan fördyrade,» och att komiterade således förständigats tillvägagå i eh alldeles motsatt syftning emot den, som af R.
St:r blifvit angifven.
Det är onekligen ganska sannt, att i afseende på sjelfva riktningen eller grunden för tullagstiftningen, den åsigt som K.
M:t uttalat icke öfverensstämmer med den som R.
St:r uppgifvit, enär R.
St:r såsom målet för denna lagstiftning uppställt att den svenska producenten skulle sättas i tillfälle, »att, med användande af omtanka och flit, fördelaktigt bestå i konkurrensen med främmande länders industriidkare», d. v. s. erkänt och angifvit skyddssystemet såsom den rätta grunden för handelslagstiftningen, då deremot K.
M:t förklarat att »handelsfriheten» skulle i detta hänseende fortfarande tillämpas såsom »grundsats».
Men ehuru K.
M:t sålunda i fråga om sjelfva grundsatsen icke fann sig kunna godkänna R.
St:rs, vid detta tillfälle uttryckta åsigt, samt öppet tillkännagaf i hvilken riktning han ansåg denna lagstiftning böra gå, har K. M:t likväl, i afseende på grundsatsens tillämpning för närvarande, uti den anvisning som lemnades komiterade, uttryckligen förklarat, att denna tillämpning skulle ske med afseende på befintliga förhållanden, eller såsom orden lyda: »att införselstullarne för fabriks- och handtverksvaror, hvilka utgöra föremål för tillverkning inom landet, måtte i de fall, der det funnes erforderligt, med aktgifvande på hithörande förhållanden, så jemkas, att dessa förbrukningsartiklar icke blelve öfver höfvan fördyrade».
Men hvarföre har nu majoriteten inom Bevilln.-Utsk:t, vid redogörelsen för denna sak, ur den eljest ordagrannt återgifria meningen uteslutit dessa så vigtiga ord: »med aktgifvande på hithörande förhållanden»?
— Det är nästan omöjligt att antaga, att detta skett af förbiseende, och jag nödgas således, ehuru motvilligt, tro att Utsk:t, med uteslutandet af en så väsendtlig bestämmelse i instruktionen, haft för afsigt, att åt den ifrågavarande åtgärden gifva en färg af ensidighet och våldsamhet, som den i sjelfva verket icke egde.
Ty det förhåller sig ganska riktigt så som Gr.
Mörner, vid ett annat till - 374 Den 21 April f, m, fälle yttrat, nemligen: att komiterade — icke »oaktadt» den erhållna instruktionen (såsom Gr:n uttryckte sig), utan just i enlighet med densamma — kunde upprätta sitt förslag till tulltaxebestämmelser med afsigt att äfven ur protektionistisk synpunkt uppfylla alla billiga önskningar.
Men ingeri lärer kunna neka, att det med afseende på såväl grundsatsens riktighet, som den framtida riktningen för denna lagstiftning, är en stor skillnad, om detta skett såsom en eftergift tills vidare, på grund af befintliga förhålfanden, eller såsom en i regeln för alla tider gällande, rättmätig fordran; äfvensom att det varit fullkomligt värdigt Regeringen att bestämdt angifva sin ståndpunkt i detta hänseende.
Då jag nu går att något närmare granska Utsk:ts Betänk., måste jag antaga, att — ehuru något egentligt system torde vara svårt att återfinna i dess ofta emot hvarandra stridande förslag — den ledande tanken hos Utsk:t likväl varit, att göra skyddssystemets grundsatser gällande och att i främsta rummet åter tillämpa dem på jordbruksnäringen.
Man säger: jordbruket utgör landets förnämsta modernäring och derföre måste det också vara naturligt och nyttigt att den understödjes.
Ja, visserligen bör denna näring understödjas, likasom all annan nyttig verksamhet bör åtnjuta hägn och uppmuntran; men frågan blir blott på hvad sätt ett sådant understöd kan och bör lemnäs, samt huru långt man, utan åsidosättande af klokhet och rättvisa, kan sträcka sina omsorger i detta hänseende.
Jag förmodar attalia måste vara eniga i den åsigten, att det naturligaste, rättvisaste och i längden säkerligen äfven verksammaste medlet till näringarnes förkofran, består deruti att vilkoren för produktionen underlättas; och för min del tror jag, att detta också är den gräns, inom hvilken åtgärderna från Statens sida i allmänhet borde inskränkas.
Att sprida upplysning och undervisning till utbildande af yrkesskicklighet; att på lämpligt sätt ordna kreditväsendet och penningecirkulationen; att utveckla och förbättra kommunikations-anstalterna; och i allmänhet att bereda säkerhet för arbetet samt undanrödja alla slags hinder för menniskans, blott genom lagen begränsade, fria verksamhet, äro således i min tanka värdiga föremål för lagstiftarens omtanka, men att söka befrämja näringarne på det sätt, att man gynnar den ena på den andras bekostnad, kan efter mitt begrepp icke vara rätt, och följaktligen icke nyttigt.
Ty örn det för någon verkligen uppstår en fördel genom det s. k. skyddet, — hvilket endast består i det tvång, som utöfvas mot en annan,— så måste denna fördel för den »skyddade» nödvändigt uppkomma genom en olägenhet för den »tvingade».
Men det är ej nog dermed att denne sednares uppoffring motsvarar den förres vinst, utan af skäl, som lätt kunna inses, är det tydligt, att de menliga följderna för dern, som underkastas tvånget, äro långt större än de fördelar, hvilka ofta äro endast inbillade, då deremot olägenheterna och hindren för rörelsen qvarstå i sin fulla verklighet.
Dea 21 April f. ra. 375
Man säger måhända att detta skyddssystem kan göras rättvist derigenom att de uppoffringar, sorn den ena näringens idkare måste vidkännas till fördel för den andra, kunna uppvägas genom motsvarande förmåner, hvarom dessa näringar i sin ordning på lika sätt tillförsäkras.
Men det är ju alldeles klart, att om ett sådant system, grundadt på ömsesidiga uppoffringar och ersättningar, verkligen kunde bringas till ett rättvist utförande, d. v. s. att för hvarje näring vinsten al det egna »skyddet» jemnt motvägde, hvad som förloras genom »skyddet» lör andra, så vore detta, i bästa fallet, endast en storartad mystifikation, hvarigenom en mera synlig fördel å ena sidan upphäfdes genom mindre märkbara förluster på deri andra.
Men en dylik invecklad anordning skulle likväl ej hafva ens förtjensten af att vara oskadlig, ty den måste ovilkorligen medföra en betydlig förlust för alla, genom tillskapandet af hinder och genom dryga omkostnader för en vidlyftig administration, som eljest kunde undvikas eller inskränkas.
Mig synes att hela denna anstalt — som likväl vore den mest fulländade lösningen af frågan, ur protektionistisk synpunkt, — skulle förete en träffande likhet med ett spel der hvar och en vinner i sin tur, och der således ingen direkt förlust uppkommer mellan de spelande, men der de likväl alla sluta med att förlora kortpenningarne.
Nu är det emellertid, såsom hvar och en lätt kan finna, en absolut omöjlighet, att på nyss omförmälda sätt ordna skyddssystemet, alldenstund icke allenast ett noggrannt afvägande af de respektive vinsterna och förlusterna är fullkomligt overkställbar^, utan också en mängd yrken och lefnadsförhållanden äro af den beskaffenhet, att deras produktioner icke kunna blifva föremål för något »skydd».
Denna brist på rättvisa, som oundvikligen vidlåder systemet, hvars grundtanke är att vissa näringar skola gynnas och upprätthållas på andras bekostnad — ty någonstädes måste dock understödet slutligen tagas — är så uppenbar, att den icke ens af systemets anhängare brukar förnekas, men man söker likväl försvara sig derigenom, att man låter en ny moralisk personlighet framträda, i hvars namn man fordrar dessa uppoffringar, och för hvars skull de enskildtas anspråk påstås böra vika — nemligen samhället.
Samhällets väl, det allmänna bästa, landets fördel o. s. v., säger man, måste ställas framför de enskildta intressena, och denna, den högsta grundsatsen i lagstiftningen fordrar att det ifrågavarande understödet eller »skyddet» lemnäs åt vissa näringar, utan afseende på att detta kan medföra olägenheter och uppoffringar för andra.
Jag hoppas att mina värda motståndare icke skola förebrå mig att hafva vanställt deras mening, utan skola erkänna att jag sökt så klart som möjligt i korthet återgifva hufvudskälet, hvarpå man grundar sitt försvar för protektionssystemet.
Men jag vågar påstå att detta hufvudskål likväl endast är en sofism, en villfarelse, som beror på sammanblandningen af två olika begrepp, hvilka noga måste åtskiljas.
Det går icke an att med hvarandra förvexla begreppet om samhälle såsom en politisk och moralisk enhet, Ilvars ändamål är 376 DeD 21 April f. m. alt upprätthålla säkerhet och rättstillstamed begreppet om ilen sammanlagda summan af alla de enskildta samhällsmedlemmarnas egendom och fria verksamhet inom gränserna för laglig rätt och ordning.
I den förra egenskapen har samhället utan tvifvel befogenhet, att till sitt bestånd och för sina syftemål fordra mer eller mindre stora offer af sina medlemmar — dock alltid med iakttagande af rättvisa, — men i sednare hänseende utgör samhällets bestämmelse visserligen icke, att utdela förmåner till några på andras bekostnad, utan tvärtom, att skydda allas rätt'och frihet att få råda öfver sig sjelf och sitt arbetes frukter.
Det har, synnerligen i förra tider, då statens makt ofta utsträcktes till ett strängt förmynderskap öfver nästan all enskild verksamhet, varit ganska vanligt, att man till stöd för privilegier och företrädesrättigheter åberopat sig på samhällets fordringar och att man sökt framställa dessa såsom identiska med sina egna intressen; men detta genljud från fordna dagar, med mindre utbildade begrepp om rättvisa och frihet, borde enligt min tanke numera ej upprepas.
Ty det är fåfängt att påstå, att samhällets väl skulle fordra ett dylikt ingrepp i den enskildtes första och vigtigaste rättigheter.
Samhället sörjer ganska säkert bäst för sig sjelf, då det sörjer för hvarje enskild medlems rätt och frihet, och det bryter mot sitt eget ändamål, om det biträder någon att begå våld och tvång emot andra, så länge dessa lefva lagligt och hederligt.
Med ett ord: samhällets högsta uppgift är att utöfva rättvisa: och rätt är det icke, efter mitt begrepp, att gynna den ene på den andras bekostnad.
Men hvad som ej är rätt, det är icke heller klokt eller nyttigt.
Detta är den enkla grundsats, hvilken jag hittills följt och som jag icke ämnar öfvergifva.
Jag bekänner att jag »tänker nog högt» om
Sveriges aktade jordbrukare — till hvilken klass äfven jag har äran räkna mig — att, såframt det verkligen blefve för deras öfvertygelse klart, att ett konstladt fördyrande af menniskans oundgängligaste behof, bland hvilka väl måste räknas de vigtigaste födoämnena, icke är med billighet och rättvisa öfverensstämmande, så skulle de ej vilja påyrka en lagstiftning, sorn har detta till syftemål, äfven om derigenom kunde tillskyndas jordbrukaren någon enskildt fördel.
Men så mycket säkrare hoppas jag att man skall afstå från sina önskningar om återupptagandet af skyddstullar för landtmannaprodukter, då jordbruksnäringen, i sann mening eller för sitt lyftande till större fullkomlighet, deraf icke gerna kan erfara någon nyttig, men väl en skadlig inverkan, och då tidpunkten för en sådan åtgärd, synes mig, med afseende på serskildta omständigheter, vara dertill mindre lämplig än någonsin.
Jag skall icke vid detta tillfälle trötta R. o. Ad. med någon utförligare framställning af alla de redan förut ofta upprepade skäl, som, enligt mitt omdöme, ovedersägligen visa, att jordbrukets förkofran och vidare utveckling beror på helt andra orsaker än de tullsatser, hvilka Utsk:t föreslagit för vissa Dea 21 April f. ni. 377 landtmanna-produkter.
Jag hemställer emedlertid, om man verkligen kan vilja bestrida, att icke en ordnad, genom större kapitaler betryggad, handel med spanmål och ladugådseffekter utgör ett af landtbrukets vigtiga ste behof?
Jag hemställer vidare, om ej de priser, som genom en -sådan handel betingas, äro i väsendtligaste män beroende af priserna på verldsmarknaden, och om således ej för dessa varor endast undantagsvis tullen kan utöfva något inflytande?
Säkert är, att det tvång, som härigenom uppkommer, kan verka störande på handelns naturliga och derigenom också förmånligaste gång.
Jag ber att i sådant afseende få framställa ett exempel.
Åntagom att i Norrland uppstår ett behof af en viss qvantitet spanmål och att en motsvarande tillgång finnes i Skåne; antagom vidare att den för Norrland behöfliga spanmålen kan få inköpas från Finland eller Ryssland för ett visst pris, och att den i Skåne befintliga spanmålen kan afsättas på England, mot ett pris, som öfverstiger priset på den Ryska spanmålen med ett visst belopp.