Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der voro alla unga, dansande damer, som familjen kände, och de unga damernas mödrar, som sutto i en krans kring väggarna eller i sofforna, drucko och pratade.
Der funnos gamla ensamma fröknar, som man unnade en qvälls uppmuntran, och som frun satte i de beqvämaste stolarna och skaffade alla slags förfriskningar, och der funnos bryggarens herrbekanta, tjocka och tunna, äldre och yngre, som spelade kort från det de kommo, till supéen serverades, med en beundransvärd energi.
Så funnos der alla de finaste herrar, man hade kunnat hitta på, bland andra två officerare och ett par skådespelare, som herr Anderson ett par gånger hade träffat på klubben, och så funnos der handelsbokhållare och andra unga bodherrar hos de köpmän, som herrskapet umgicks med.
Ingen var glömd.
De unga fruarna, som Andersons kände, hade till och med blifvit anmodade att taga med sig sina små barn, då modern således mera ogeneradt skulle kunna roa sig, och derför såg man ibland en och annan liten flickunge, som knappt kunde gå, trona i en länstol med en stor karamell i munnen, eller hörde afbrutna skrik af en liten pojke, som blef sömnig klockan nio och som man lade att sofva i ett hörn af toalettrummet.
Innan dansen började, var det redan dugtigt varmt af alla de defilerande menniskorna, och oupphörligt gingo tjenstflickor med hvita förkläden och vaktmästare med hvita halsdukar och bjödo stora brickor, som bugnade af småbröd och saffransbröd, till teet.
Framemot klockan nio hade man kommit någorlunda hvar och en på sin plats.
De äldre herrarne voro i full gång vid spelborden.
Man hörde dem slå näfvarna i bordet och utstöta korta krigsrop der inne.
Fruarna hade skockat sig omkring de stora divansborden, en hvar uppsökande sina närmaste bekanta och redan sysselsatta med att expediera den första laddningen af konfekt och dricksvaror, som sedan bjödos omkring hvar halftimme till de nödlidande.
Alla unga damer tryckte sig intill hvarandra i en enda enorm bukett af alla färger, och de svartklädda herrarne tycktes hålla krigsråd i det rum, som låg på andra sidan salen.
Man vred sina mustascher, stack hufvudena tillsammans och rustade sig till strid.
Plötsligt ljöd från ett hörn af danssalen en liflig vals, som kraftigt hamrades fram ur det tunna gamla pianot, hvilket med uppslaget lock dolde den spelande och gjorde sitt bästa att frambringa så mycket ljud det kunde.
En af de svartklädda herrarne, bokhållaren hos en af de rika manufakturhandlarne, svängde beslutsamt med armarna, satte sina ben i rörelse och gick med raska steg öfver salen och bockade sig för Berta, som stod midt i klungan.
Bakom dem följde snart det ena paret efter det andra och stälde sig upp till dans.
En af officerarne hade bjudit upp Hedvig, den andra förde ut Dina i triumf.
En stor, förlägen skolpojke hade sett en sympatisk sinnesstämning i Sofis barnsliga ansigte och kom dragande med henne, och en blek ung handelsbokhållare gick arm i arm med Hulda, som smal och beherskad trippade vid hans sida.
En lärare vid läroverket hade en stund sett bort till Maria med pröfvande blickar; han tyckte hon hade ett så originelt och intressant utseende, men hon stirrade så stadigt tillbaka på honom, som om hon ville säga: »Enfaldige unge man, ni vågar väl inte att närma er mig», att han efter en stunds betänkande drog sig tillbaka och stillatigande betraktade dansen från dörren, der han stod.
Valsen följdes af en polka, så kom en fransäs, och snart var den stela stämningen bruten, och balen i full gång.
Maria såg icke till Dina.
Hon var ständigt omringad, och mellan danserna ville fru
Anderson presentera henne för så många äldre damer.
Dina skrattade och var älskvärd mot alla, eller också sväfvade hon bort för att, vid någon herres arm, intaga förfriskningar vid den stora buffeten, som var arrangerad i Bertas rum för de unga.
Då Dina gick ut till andra fransäsen, förd af en blond, skägglös herre med markerade ansigtsdrag och en något snäf frack, blinkade hon i förbigående till Maria, och hennes mun hviskade tydligt: »Det är han, — E.»
Ja, det var verkligen skådespelaren Erikson, som hade bjudit upp henne.
Hon skulle dansa med honom.
Dina såg noga på honom, men hon hade ett sätt att kunna mönstra menniskor, utan att de märkte det.
— Han motsvarade icke hennes föreställningar.
Då hon hade sett honom på scenen, var han i brunett mask och bar små svarta mustascher.
I verkligheten var han mjölblond och hade intet skägg.
Hans fullkomliga gentlemanna-manér, som så mycket hade intagit henne på scenen, kunde hon icke heller riktigt återfinna, fastän han hade en vacker figur och rörde sig bra.
Det var kanske på hans toalett det berodde.
Hans frack var betänkligt snäf och blank i sömmarna, och handskarna voro icke nya.
Emellertid förde han henne med mycken ridderlighet till en stol och stälde sig bakom den.
Så snart musiken spelade upp, böjde han sig öfver henne och sade:
»Jag har sett fröken förr.
— Fröken satt en qväll i oxögat, då vi spelade ’Ett glas vatten’.»
»Alldeles riktigt», svarade Dina. »Det är moster, som alltid vill sitta i oxögat, och då ses man ju så tydligt från scenen.»
»Ja, man ser alla, men man mins inte alla», svarade han. »Tro mig!
I det rörliga lif, vi föra, är det blott få ansigten, som inpränta sig i ens minne.»
Dina blef riktigt förlägen.
Det hade aldrig händt förr.
Hon viftade sig och kunde icke finna ett svar.
»Man är så tacksam för hvarje vackert minne», sade han, men han sade det på ett mycket vördnadsfullt och artigt sätt.
»Jag är också tacksam mot er», sade Dina och såg upp emot honom.
Hon såg litet förlägen ut, och det klädde henne vackert.
»Det var ett stort nöje för mig att se er spela den der qvällen.
Det är så sällan man får illusion af att se något från scenen.
— Hon hade varit mycket få gånger på teatern.
»Hvad det gläder mig, att ni var nöjd med mig», sade Erikson.
Det lät så djupt kändt.
»Och dock tror jag egentligen inte, att det är en af mina bästa roller; jag skulle önska, att fröken en gång ville se mig i en af de roller, som särskildt ligga för mig och som jag spelar med entusiasm.»
»Ack, säg mig en af dem», sade hon och såg upp.
»Jag har alltid, ända sedan jag började spela, svärmat för en roll», sade han.
Han stod med handen i sidan, benen i kors och hufvudet lutadt litet mot bröstet.
»Det är Romeo!
— Jag tror, att det är min bästa roll.»
»Jaså, Shakspears», svarade Dina.
»Men är den inte litet gammalmodig?»
»Gammalmodig!»
»Romeo och Julia gammalmodig!
— Det är ju kärlekens triumfsång, det är ju den eviga ungdomens saga, det är ju, — ja, ja, — det är ju denna lidelsens flammande eld, som närer och förtär sig sjelf!»
Han talade med patos och slog ut med handen.
Dina tyckte, att hon kände igen honom från scenen.
Hon böjde hufvudet och sade: »Jag tror, att ni har rätt, men jag har bara sett den en gång och då så illa spelad.»
»Då måste ni se den en gång till!
Lofva mig att ni går och ser den!
Jag skall skicka er biljett första qvällen den spelas.»
»Men jag kan inte gå ensam», svarade Dina.
»Naturligtvis skickar jag er flere biljetter, så att ni kan taga med er hvem ni vill.
Ni måste blott lofva mig att komma.»
»Om det bara berodde på mig, kan ni vara säker på att jag kom», svarade hon och såg varmt på honom, »men jag har två gamla tanter, som» — —
»Som ni naturligtvis får att göra allt hvad ni vill», svarade han och smålog.
»Och för öfrigt har ni väl en eller annan väninna.
Fins det ingen af alla dessa unga damer här, som» — — han pekade rundt omkring med handen.
»Jo, jag har en god vän, som jag kanske kunde få lof att gå tillsammans med», svarade Dina.
»Hon sitter der borta i dörren.
Hon med svart klädning och lornjett.»
Han sökte med ögonen Maria, som Dina gjorde honom uppmärksam på.
»Jaså, hon!
Jag trodde först, att det var en ung herre.
Hvad hon ser besynnerlig ut!»
»Ja, hon har sådana dumma idéer att klä sig så smaklöst, men det är för resten en mycket treflig flicka.»
»Det var den, som jag minst af alla kunde tro vara er vän», sade han.
Han såg tankfull ut, som inför ett djupt och svårlöst problem.
— »Ni, som är idel skönhet och qvinlighet!
Att ni skulle kunna fästa er vid en ung dam, som ser ut som bara exentrisk hårdhet, — ja, förlåt mig, men hon gör ett mycket antipatiskt intryck på mig.»
»Det kan jag så väl förstå», svarade Dina och viftade sig med solfjädern.
»Maria är inte tilltalande för främmande, men känner man henne, håller man af henne.»
»Ni tycker visst om alla!» svarade han.
»Verlden är som den synes för oss, och när man ser på den genom sådana ögon som edra, måste den visst alltid förefalla skön.»
Dina rodnade och viftade sig starkare.
Ingen hade förr sagt henne sådana artigheter, och det var icke blott orden, det var i synnerhet det allvarliga sätt, hvarpå de sades, likt en dämpad kärleksförklaring, som grep henne.
»Det är naturligtvis er godhet, som låter er se denna fröken — hvad hette hon nu? — i ett så vänligt ljus, ty ni vill väl inte påstå, att det är sympati, som binder er till henne?»
»Det vill jag inte heller påstå», svarade Dina och fortfor att vifta sig.
»Vi äro egentligen så olika som natt och dag, men omständigheterna ha fört oss tillsammans. och ett dagligt umgänge, vanan, — hvad vet jag?
»Det gläder mig att höra», svarade han ifrigt.
»Jag skulle inte ha tyckt om, att er bästa vän hade varit ett af dessa emanciperade fruntimmer, som gå omkring för att skrämma männen.»
»Jag har ingen ’bästa vän’», svarade Dina.
»Jag tror inte på, att någon annan kan förstå allt, hvad man sjelf tänker och känner.»
»Nej, inte sant», svarade han.
»Vårt inre själslif är en hemlighet, som vi bevara som en skatt, som en källa man funnit i skogen, och dit endast vi kunna finna vägen.
Det skulle endast plåga oss att låta profana munnar dricka deraf.
— Ju mer vi skilja oss från mängden, dess mer ha vi också behof af ensamhet.
Ni, till exempel, min fröken!
— Ni visar er för mig i en ljuscirkel, innanför hvilken visst ingen ostraffadt sätter sin fot.»
Nu var det åter deras tur att dansa ut, och Dina var glad derför, ty hon visste icke, hvad hon skulle svara.
»Sväfvande genius»,hviskade han, medan de dansade.
Dina kände det, som om hon plötsligt blef en vida mer betydande personlighet än förr.
Hon var bestämdt en märkvärdig, gåtfull, kombinerad natur, som ingen riktigt förstod.
Hon fick ett halft drömmande uttryck i ögonen och en värdig melankoli öfver sin hållning, medan hon med ett litet nedlåtande leende på läpparna lyssnade till Eriksons beskrifning öfver henne sjelf.
Då dansen var slut och hon gick genom dörren, lätt stödd mot Eriksons arm, som om hon var trött, stod Maria der för att fånga henne.
Hon ville höra, hvad
Dina tyckte om skådespelaren, men Dina böjde blott hufvudet för henne med ett frånvarande leende och lät sin herre följa sig till buffeten och derifrån till en soffa i ett litet sidokabinett, der de under hela nästa dans diskuterade skådespelets betydelse, qvinnans ställning, talangens strid för att komma fram, popularitet och sjelfständighet och andra småsaker.
Dina var uppbjuden till den dans, som under tiden försiggick, af en af de äldsta skolpojkarne, men då han ändtligen med andan i halsen hade uppspårat henne i det lilla kabinettet och triumferande bockade sig för henne, svarade hon: »Goda herr Svanberg, jag är så trött.
Låt mig få sitta denna dans?»
Den missräkning, som detta svar var för den unge mannen, uppvägdes dock helt och hållet af den vänliga blick, hvarmed hon såg på honom, och så gaf hon honom handen, den venstra handen, — så familjärt, — och sade: »Tack!»
»Stackars unge man!» sade Eriksson och såg efter honom, då han gick.
»Det kostar alltid något att få sin frihet», svarade hon, »och nu ville jag stanna här!
Dina var så omringad och uppbjuden, att hon väckte stor afund och missnöje hos dem af stadens unga damer, som befunno sig på balen, och som redan flere år hade lyst i sällskapslifvet.
Postmästarens dotter, den stora, blonda Amalia, var i synnerhet indignerad.
Hon var i hvit klädning med atlaslif, mycket urringad och mycket snörd, med en blå förgätmigejkrans i sitt rödgula hår.
Hon dansade utmärkt och var en stor favorit hos alla unga herrar, men denna qväll gjorde Dina henne tydligen rangen stridig.
Det var en ny stjerna, som gick upp och glimmade i ungdomens första fläckfria glans.
»Det är då alltför galet», sade fröken Amalia, i det hon andades häftigt efter en vals, »hur de förvrida hufvudet på den der lilla Dina Kallerström, en liten flicka, som ännu går i skolan!»
Amalia blossade och böjde ner hufvudet, så att hakan blef dubbel.
»Hvad skall det bli af, när de börja så der?»
»Men hon är i alla fall förtjusande», sade den löjtnant, hon dansade med, och vred sina mustascher.
»En sådan hy och sådana ögon!»
Nästa dans skulle han sjelf dansa med Dina, och hon förstod genast, att det icke var värdt att inlåta sig i djupsinniga ämnen med den unge officeren.
Hon konverserade med honom om baler, skridskoåkning, teaterföreställningar, som om hon skulle ha tillbragt vintern med ideliga förströelser.
Hon uppförde sig helt och hållet som en verserad verldsdam, och den unge löjtnanten var vild af förtjusning, dansade, pratade och skrattade.
Då han sedan förde henne in och hon mötte Eriksson, hviskade hon:
»Tvångsarbete!
Man måste göra sin pligt! » och såg trött och sorgsen ut.
Sofi dansade nästan uteslutande med skolpojkar.
Hon talade med dem om krocket och lawn-tennis, om skridskoåkning och skidor, och hon dansade af hjertans lust.
Gossarne från öfversta klassen i skolan hade nästan tagit henne helt och hållet i beslag och slogos bakom dörrarna för att komma först fram till henne.
När Berta mötte henne och frågade:
»Har du roligt?», som hon frågade alla flickorna under aftonens lopp, svarade Sofi med eftertryck: »Åh, så förskräckligt!
Det är en förtjusande bal!»
Också Hedvig dansade mycket, men hon var mycket kräsen på kavaljerer, och de flesta fann hon ofantligt tråkiga.
Hon satt och studerade deras mer eller mindre vällyckade profiler och skrattade i sin näsduk åt deras försök att vara intressanta.
Också hon hade dansat en dans med Erikson, och Maria Heller kom och frågade hvad hon tyckte om honom.
»Det är en begåfvad ung man», svarade Hedvig, »bara han ville låta bli att vara så patetisk.
— Han talar hela tiden, som om han spelade i en tragedi.»
Dock såg hon efter honom och hoppades nästan, att han skulle bjuda upp henne en gång till.
Det var ändå så mycket roligare att tala med honom än med de andra, men Erikson hade endast ögon för Dina.
Han dansade två danser med henne och satt under en dans och talade med henne, och för öfrigt stod han i dörren lutad mot dörrposten och följde hvarenda af hennes rörelser, när hon dansade med de andra; — men han stod i dörren på herrsidan.
Han ville icke komma nära Maria Heller.
Hvad denna unga dam angick, satt hon hela qvällen på sin post, rättade då och då på sin lornjett och stack näsan i vädret för att se bättre.
Hon talade blott emellanåt till de förbigående och svarade mycket knappt en och annan fru, som hade slagit sig ned bredvid henne, men för öfrigt såg också hon blott efter Dina, som sväfvade från arm till arm, alltjemt lika vacker.
För Maria hade hon alldeles ingen tid.
Hon gaf henne blott en nick i förbifarten, när herrarne följde henne in till buffeten.
Det hade ju Maria väntat sig, men det var i alla fall mycket svårare, än hon hade tänkt.
Berta var öfverallt.
Hon uppfattade sin roll som värdinna och hjelpte sin mor.
Hon dansade lika gerna med alla, talade aldrig med herrarne, utan stod i första position med händerna kring sin näsduk och sade: »ja!», och »verkligen», och »åh, så roligt!» när de talade till henne, och blinkade med sina långa ögonhår.
Hon dansade med några af sin fars gamla herrvänner, som skulle ut och ha sig en sväng, och med sin yngsta brors skolkamrater, som hon nästan måste lyfta upp och svänga rundt.
De unga bodherrarne rusade fram för att bjuda upp henne, och hon delade hvarje dans mellan två kavaljerer för att få plats till alla.
En misskänd storhet denna afton var Hulda Fransson.
Hon hade beredt sig på att göra stor lycka, och då hon stod färdigklädd hemma, hade modern sagt: »Jag är bara rädd för, att du är allt för fin, kära barn.
Hos en bryggarfamilj kan man ju inte vänta sig något vidare.»
Hon och familjen fann hennes ljusblå klädning med de många svarta sammetsbanden vara ett under af smak och elegans, och som alla i hennes hem hade dålig smak, kunde Hulda icke uppfatta, huru bra flere af de andra unga flickorna voro klädda.
Hon var säker på att väcka allmänt uppseende, och i stället fick hon sitta under de flesta danserna.
De unga officerarne sågo henne bokstafligen icke, och den bleke herrn, som hade dansat första valsen med henne, undvek henne.
Då och då kom en skolpojke eller en bodherre, som icke hade fått någon dam, och bockade sig för henne.
Hon reste sig då, stel och förargad, trippade med små förnärmade steg in i balsalen och stod der och genomborrade kamraterna med ilskna och afundsjuka blickar.
Detta måtte vara någon komplott af dem!
Hvarför i all verlden skulle icke annars de unga herrarne vara ifrigare att dansa med henne?
Hon, som var så väl klädd, som var en så utmärkt och begåfvad ung flicka, af så god familj!
— Det var alldeles ofattligt, och hon bet framtänderna i underläppen af vrede.
Hon dansade illa, men hon var orubbligt öfvertygad om, att det var hennes kavaljer, som gjorde det, och hon hoppade bestämdt och undervisande i orätt takt för att tvinga honom att följa sig.
Under aftonens lopp blefvo pauserna mellan de danser, till hvilka hon var uppbjuden, längre och längre, och till sist satt hon som ett monument öfver den missförstådda dygden, inkrupen bakom en soffa i ett af de minst besökta rummen och njöt i stillhet af att vara martyr.
Värmen och glädjen stego för hvar timme.
Mellan danserna luftade man ut i balsalen och lät snön fritt yra in.
De gamla damerna kring divansborden i salongen blefvo mer och mer talföra och röda, brickorna med konfekt, glace och dricksvaror följde oupphörligt på hvarandra.
Inne från herrarnes rum, der de spelande sutto, ljödo krigsropen högre och högre, och tobaksröken började välta ut.
Bryggaren sjelf kom ut och skulle dansa.
Han tog en fru om lifvet, modern till den lilla gossen, som sof i toalettrummet, en ung fru i grå sidenklädning, med stora örhängen.
Hon skulle minsann ha sig en ordentlig vals.
Han visste nog, hur bra hon dansade, — och i väg bar det, så att stolarna vid väggarna flögo och damerna drogo fötterna till sig.
Så kom supén, en dundrande supé, med så många rätter som till en stor middag.
Det var dukadt för de gamla i ett rum och för de unga i ett annat, och på båda ställena gick det lifligt till, då det fans fullt upp af mat och menniskor men trångt om utrymme.
Dina satt i en soffa och lät sig serveras af herrarne, Sofi vid ett litet bord hade muntert med en hel svärm af unga flickor och skolpojkar.
Hedvig var också bland dem.
Maria åt med god aptit och drack dugtigt med rödvin till.
Men den, som nu tog igen skadan, var Hulda.
Hon kämpade sig väg fram till bordet, och der slukade hon de framsatta rätterna med ögonen, medan hon tömde sin tallrik.
Hon åt af allt om hvartannat och ville nödvändigt med fast hand hugga sönder den form af stearin, hvarpå gåslefverpastejen var placerad.
När gossarne ville fram, stötte hon till dem med ryggen och räckte oupphörligt fram sitt glas för att få det fyldt.
Då det spelades upp till kotiljongen, tumlade alla ut i en mycket hög sinnesstämning.
Dinas skärp och bröst var öfversålladt af små buketter och rosetter.
— Erikson bar endast en liten röd rosett.
»Bredvid den sätter jag ingen», hviskade han till Dina.
Slädarna började komma, och tamburen och toalettrummet vimlade af jungfrur, som skulle hemta.
Hulda var den första, som gick.
Jungfrun såg genast, att hon var förargad.
Hon ref och slet i sina ytterkläder och kunde icke få på sig guttaperkakängorna.
»Frun sitter uppe och väntar», sade jungfrun.
»Gör hon det?» svarade Hulda.
»Det var då ett besynnerligt påhitt.
— Kom, Lotta!»
Hon skuffade sig ut på trappan och kom i en hast upp i släden.
Hedvig och Sofi och några andra af deras klasskamrater klädde på sig under högljudt skratt och prat.
»Hur många buketter har du fått?
— Sex! — Åh, jag fick bara tre!
— Ah, hvad jag är sömnig!» — en hög gäspning, och så ett lif för att finna de rätta halsdukarna, kapporna och galoscherna.
Herrarne stodo på trappan för att se damerna passera och hjelpa dem upp i slädarna.
Erikson förde
Dina under armen, stoppade slädfällen omkring henne, och i det ögonblick han skulle stänga dörren, kysste han flyktigt hennes hand och hviskade:
»Vi mötas vid Filippi!» — hvarmed han menade nästa teaterföreställning.
Maria hade krupit upp före Dina.
Hon satt tyst i sitt hörn och såg ut i natten, der snön hvirflade ned.
»Hur är det med dig?» frågade Dina, som låg beqvämt tillbakalutad i sitt hörn.
»Har du inte haft roligt?»
»Nej», svarade Maria kort och barskt.
Dina ville taga hennes hand, men Maria drog undan den.
»Men hur är det fatt med dig?» frågade Dina.
De voro nu alldeles invid hennes port.
»Det är det», Maria vände sig rakt emot henne, »det är det, — att du, — att du — inte bryr dig det ringaste om mig», och hon brast i gråt.
Hvart hade all snön tagit vägen?
Borta var den, försvunnen, som om den aldrig hade funnits till.
Fälten lågo ljusgröna, i alla trädgårdar spirade gräset, och i skogen plockade man blåsippor och guldvifvor.
Längs stadens promenader blommade alla lönnarna och stodo som gyllene buketter upp mot den blå luften.
— Icke en vind rörde sig, icke en sky syntes på himlen.
Det var första juni, skolans examensdag, och den dag, då öfversta klassen skulle taga afsked.
Fönsterna, som vette ut mot skolgården, stodo öppna, för att låta den friska luften strömma in, och der inne var öfverallt prydt med björkgrenar och blommande häggqvistar.
Glas med narcisser och blå hyacinter stodo här och der, och till och med öfver den stora svarta taflan hängde en glad krans af guldvifvor och skogsvioler.
Den hade legat i vatten öfver natten, och det droppade oafbrutet i en liten bäck ned öfver tafian, så att kritan icke ville ta.
Examen var i full gång.
Det var blott tid till en half timme i hvart ämne, och rundt omkring väggarna sutto flickornas familjemedlemmar och vänner för att öfvervara examen.
Då och då öppnades dörren sakta, och en och annan ny person smög sig in.
Var det en mor eller äldre syster till någon af eleverna, gjordes det stillatigande plats för henne, så att hon skulle kunna komma fram och få en stol; — var det en äldre eller yngre bror, vände man blott ett likgiltigt, nästan förnärmadt ansigte emot honom för att antyda, att han störde, och den stackars gossen blef stående strax innanför dörren med sin skolmössa för munnen och gjorde sig så smal som möjligt.
Det herskade en viss högtidlig tystnad öfver läsningen, och under qvarterna gingo flickorna arm i arm med bart hufvud på gården, der de blommande plommonträden stodo öfversållade med krithvita bollar och svalorna hveno.
En och annan lärare eller lärarinna närmade sig dem ibland för att säga dem några ord, gifva dem ett godt råd för framtiden, uppmuntra eller påminna dem.
Alla flickorna voro festklädda.
Ebba satt lång och smärt i en mörkblå ylleklädning med ett skånskt smycke vid halsen och sitt svarta hår i en fläta som en krona öfver pannan.
Hedvig var i en ljusblå klädning och hade satt narcisser i bröstet.
Hela hennes varelse var i ett oroligt och nervöst tillstånd, som visade sig i hvarje rörelse.
Till och med hennes lockar voro ovanligt upprörda och ostyriga.
Det var en stor dag för henne.
Nu var skoltiden slut, och nu skulle för henne ett nytt lif börja.
Hon var öfvertygad om, att hon på ett eller annat sätt skulle bryta sin väg fram i verlden.
Dessutom var hon i stor spänning öfver hvad hon skulle få för afgångsbetyg.
Hon måste tillstå för sig sjelf, att hon just icke alltid varit så flitig, som hon kunde ha varit, men i alla fall hade det i allmänhet gått bra.
Hon hade så lätt för att lära sig och ansågs för att i synnerhet vara kunnig i att besvara så kallade förståndsfrågor.
Hennes teckningar, som voro uppsatta bland de andra flickornas teckningar på väggen, hade fått beröm.
Hon skrattade sjelf åt det, så att hon kröp ihop, ty hon fann de båda hufvuden, hon tecknat med svartkrita, alldeles afskräckande.
Det ena var en Niobe, som rynkar ögonbrynen och förvrider ansigtet, det andra framstälde ett bedjande barn med omsorgsfullt friserade lockar.