Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att tjogtals med vittnen stundom behöfva hörns, förringar ingalunda billighetsgrunden för ersättningsskyldigheten; men jag skulle tro, ali den värde talaren har alltför mycket öfverdrifva sin calcul, då han trott, att den ersättning, sorn Staten i detta afseende kunde komma att vidkännas, skulle kunna uppstiga lill belopp af 100,000-lals r:dr om året; men om äfven kostnaden skulle bestiga sig lill denna orimligt högt tagna summa, så är det likväl Statens skyldighet att lemna den, emedan det är Statens skyldighet alt vaka öfver rattvisans handhafvande, hvartill hörer att brotten blifva upptäckta och bestraffade, hvilket åter beror derpå, att målsägare icke undandraga sig att angifva dem, eller att personer, som äga kännedom 0111 den brottslige, icke undandraga sig att vittna derom, hvilket ytterligare beror derpå, att de erhålla godtgörelse för sin resekostnad i och för vittnesmålen.
Mörner, Carl: Hr Cederschjöld synes förutsätta, alt det skulle bero på domaren att pröfva hvilka eller huru många vittnen skola höras i brottmål.
Det kan icke vara honom obekant, alt sådant omöjligen beror af domaren, Det beror af åklagaren att inkalla hvilka och huru många han vill, för att öfverbevisa om brottet.
På sätt redan är anmärkt, börås i gröfre brottmål icke sällan 20, 3o ä 4o vittnen, emedan målen stundom äro af den art, att man måste hafva all möda ospard, för att få reda på sammanhanget.
Jag skulle visserligen icke hafva någonting att anmärka deremot, att vittnen erhålla ersättning af Staten, då den enskildes tillgångar ej medgifva det, om jag icke fruktade för att denna utgift för Staten blefve alltför kännbar.
Det är dessutom vanligt, ali den tilltalade, när han öfverbevisas om brottet, ålägges att godtgöra vittnet dess inställelse då han äger tillgångar att ersätta med.
Jag vet icke om man kan komma längre; ty, såsom sagdt är, utgiften skulle blifva alldeles ofantlig, om vittnen, uti den mängd af brottmål som förekomma, skulle betalas af Staten.
Jag förnyar min anhållan om bifall till betänkandet, Gr.
När de lagkloke komma att tvista i en lagfråga, så synes det icke vara alldeles olämpligt, om den icke lagkloke äfven vill efter sin uppfattning och med tillhjelp af sitt sunda förnuft deltaga i öfverlaggningen, Jag biträder den åsigt, som Hr Cederschjöld yttrat, nemi. att det är i högsta måtto obilligt, att personer, som kallas att afgifva vittnesmål, icke skola erhålla ersättning för de kostnader, hvarpå de i och för inställelsen vid domstolen till vittnesmålets afgifvande kunna Den 16 No v e 111b c r c. ni. blifva bragte, särdeles om de aro så aflägse boende ifrån domstolen, att kostnaden för resor dit kunde blifva snart sogdt ruinerande.
Mig synes således, att då sjelfva lagskipningen måste vara det allmännas intresse, så bör äfven det allmänna mellankomma oell ersätta de utgifter för vittnens inställelse vid tingen, då tillgång dertill saknas bos dem , hvilka i första rummet borde vidkännas denna utgift.
Hvad beloppet af den kostnad, sorn Staten kunde komma att betala, angar, så förekommer det mig, sorn om den icke skulle kunna blifva så betydlig, sorn en värd talare förmodat.
Jag vet visserligen icke bestämdt, huru förhållandet är; men det förefaller mig, som om, genom någon i sednare tider utkommen författning, blifvit stadgadt, till förekommande af tilltalade personers transport från en domstol till en annan för alt undergå ransakning ronde pådiktade brott, att domaren genom skriftvexling skall söka göra sig underrättad om sannolikheten af den vid hans domstol tilltalade personens uppgift att på annat ställe hafva begått brott, hvarom ransakning borde ske.
Jag föreställer mig, att då vittnen åberopas, sorn äro boende långt ifrån domstolen; så borde, särdeles då anleda, förekommer till sådant svek som en värd talare ansett skola blifva följden af Statens skyldighet att ersätta vittnen, — så borde äfven en sådan utväg vara möjlig, att genom skriftvexling med domaren i den ort, der vittnet vore boende, vinna upplysning om vittnet möjligen skulle äga någon på målet verkande uppgift att meddela, Måhända skulle det kunna gå an att låta vittnet afhöras vid någon domstol i den ort, der vittnet vore boende, till utrönande af hvad vigt och värde dess vittnesmål kunde äga.
Vidare förekommer det mig, att betydlig skilnad bör kunna göras emellan frågan att i allmänhet lemna ersättning åt vittnen i brottmål, och en blott partiel ersättning, eller ersättning vid sådana tillfällen, då den absolut påkallas, såsom då vittnet är boende långt ifrån domstolen och saknar tillgångar för att veikslälla resan till den ort, der vittnesmålet skall aflemnas; ty huru skall t. ex. en i Christianstad boende obemedlad person, som kallas att vittna i Gefle, kunna besörja resekostnaden?
Huru skall lagens kraf blifva iippfyldt?
Han kan väl vid hemtningsäfventyr åläggas inställelse, och äfven på vanligt sätt bernias till domstolen; men när han fullgjort sin skyldighet och aflagt vittnesmålet, —• hvem skaffar honom då tillbaka till sin hemort, om tillgång dertill saknas hos den af parterna, som kostnaden derför borde drabba?
Jag anhåller om återremiss, och alt Utsk, ville föreslå, att ersättning måtte lemnäs vittnen af Staten, åtminstone vid sådana tillfällen, då vittnen hafva en längre resa att göra, saint i och för vittnesmålets afgifvande måste vidkännas en betydligare kostnad.
Deremot anser jag det icke böra kunna komma i fråga, att Slaten skall ersätta de vittnen, hvilka äro boende inom sjelfva dom - Den lG November e. m. sagan, oell dess inställelse icke medför särdeles besvär eller kostnad; utan är det endast i sådana fall, då besväret och kostnaden öfversliger d. 11 vitlnandcs förmåga, sorn billigheten synes torilia, att Staten kommer emellan och hunnar den ersättning, sorn på annat sätt icke kan erhållas.
Inom samhället förekomma åtskilliga bestyr, som medborgarne måste fullgöra för enskild och allmän säkerhet, och derför de ofta nog få vidkännas enskild uppoffring.
Dertill räknas äfven skyldigheten att utan ersättning inställa sig vid domstol, då fråga är att villna i brottmål, och förbrytaren saknar tillgång att ersätta kostnaden.
Man har framkastat den fråga, huruvida det icke skulle kunna låta sig göra att höra vittnet i dess hemort.
Det går icke an, emedan vittnesmålet icke får afgifvas, med mindre än all den tilltalade är närvarande, Jag kan icke inse något skäl att icke bifalla Utsk:s betänk.
Det vore ett vådligt steg på osedlighetens och corruplionens bana inom samhället, om skyldigheten att vittna i brottmål kunde blifva ett yrke hos vissa personer; ty huru lätt skulle sådant icke kunna ske genom öfverenskommelse emellan brottslingar, utan att brotten derför upptäcktes.
Det tjenstehjon, hvarom Hr von Hartmansdorff nämnde, och som kallades att vittna vid en aflägse belägen domstol, måste ägt en högst besynnerlig husbonde, om han ej biträd t med hvad som fordrades för resan; och om husbonden ej ansett sig förbunden att biträda med några r:dr, så har allmänna välgörenheten i trakten säkerligen kommit henne till hjelp och ersatt henne sin kostnad.
Utan tvifvel förtjena de skäl, som i denna debatt å ömse sidor blifvit anförda, ganska mycken uppmärksamhet.
Det plägar vara vid sådana fall, som man slutligen finner det rätta uti en medelväg.
Jag önskar att LagUtsk. måtte utfinna en sådan och utbeder mig att i detta hänseende få framställa min åsigt.
Skyldigheten att vittna i brottmål har visserligen, på sätt Frih.
Cederström ganska riktigt uppgifvit, hittills utgjort en slags personlig servitut, på samma sätt som skyldigheten för städernas magistrater att biträda vid besigtningar, i hvilket sednare fall skyldigheten blifvit på det sätt inskränkt, att då besigtningen varit af den vidlyftighet alt den medtagit flera dagar, hafva besigtningsmännen bekommit ersättning af Staten.
Jag hemställer, om icke samma grundsats kunde gälla i afseende på skyldigheten att vittna i brottmål, sålunda nemligen , att då vittnet nödgas aflägsna sig från sitt hemvist, mer än en dag, detsamma skulle bekomma ersättning derför af statsverket, då tillgång dertill saknades hos den enskilde person, som borde utgiften derför vidkännas; hörandes det likväl åligga domaren, att, innan han inkallar mera 72 Den 16 No remb er c. m. aflägse boende personer, söka utreda, huruvida någon maktpåliggande upplysning kan vara att påräkna genom den ifrågaställde personens hörande.
De värde ledamöter, hvilka hestridt mitt yrkande på återremiss, hafva likväl icke underkänt grundsatsen derför, eller att billigheten fordrade det vittnen erhölle godtgörelse för deras inställelse vid domstol; men de hafva hestridt saken, af fruktan för missbruk och för den stora kostnad, som de förmoda att statsverket skulle tillskyndas.
För min del skulle jag, lika med den siste värde talaren, tio, att åtskilliga utvägar gifvas till missbrukens förekommande, och om R. o. Ad. täcktes tillåta återremiss, så finge LagUtsk. tillfälle alt närmare betänka sig derpå.
Utom den af Hr von Troil uppgifna utvägen, torde äfven andra finnas, t. ex. att de vittnen icke erhålla ersättning, hvilka kallades alt vittna inom det härad, der de vore boende.
Till undanrödjande af den något för långt sträckta fruktan, det skyldigheten att villna skulle kunna förvandlas till ett vinstgifvande yrke, behöfde man ju blott bestämma ersättningen så knapp, alt den jemnt och ratt motsvarade den minsta kostnad, för hvilken vittnet kunnat verkställa sin resa. 1 afseende på hvad Frih.
Cederström yttrat om husbondes förbindelse att betala kostnaden för sitt tjenstehjon, som kallas att vittna, får jag erinra, att om husbonden vore aldrig sa villig att göra det, men saknade medel dertill, så finge tjenstehjonet ändock intet, Gr.
Då återremiss synes blifva följden af denna discussion, anhåller jag att få tillägga några ord.
Jag tror lämpligaste Utvägen varaden, att berättiga domaren att, efter sig företeende skäl, bevilja ersättning åt de vittnen, som, vid pröfning af hvarje specielt förhållande, domaren kunde finna ersättning höra tillkomma; ty att, på sätt 11 r von Troil och den siste värde talaren föreslagit, försöka alt bestämma vissa cathegorier, då ersättning skulle ifrågakomma, anser jag icke svara mot ändamålet.
Det måste i alla fall förutsättas hos en domare så mycken urskiljning, att han kan afgöra, huruvida ett vittne bör anses till ersättning berättigadt eller ej; men om det får bero på domarens pröfning, om och i hvad mån ett vittne må erhålla ersättning derför, så kan det icke komma i fråga, att någon låter bruka sig som vittne för ersättningens skull, enär han på förhand icke vet om han har någon ersättning att påräkna eller icke.
Cederström instämmer jag dock i det hänseende, att man hittills erkänt såsom en allmän grundsats, att det är en slags servitut, som hvarje medborgare i samhället måste vidkännas, att i sin mån bidraga till brottens upptäckande och bestraffning.
Mot det förslag, som den siste vär - Den iG November e. m. 73 värde talaren framställt, att det borde få bero på domarens pröfning i hvilka fall vittnen skulle tilläggas ersättning eller icke, företer sig en stor betänklighet.
Om det öfverlämnäs till domarens pröfning, att i det ena fallet bevilja och i det andra icke bevilja ersättning, så mäste det vara vittnets rättighet att öfverklaga beslutet derom.
Följden deraf skulle blifva, alt öfverdomstolarne blefve öfvei hopade med mångfalldiga dylika klagomål; men då man vet, alt dornslolarne i allmänhet äro öfverhopade med göromål, och då man äfven vet, alt en fråga, som icke rörer mera än 24 sk., ofta kan medföra vida mera besvär än en sak som angår 100,000 r.-dr; så anser jag Gr.
Frölichs förslag vara af den beskaffenhet, att jag för min del icke kan biträda detsamma; hvaremot jag, instämmande med Hr von Troil och Hr von Hartmansdorff, är öfverlygad att om föreskriften blir sådan, att utom stad eller häradet boende vittne, som behöfver använda mer än en dag för att inställa sig vid domstolen, der vittnesmålet skall afgifvas, är berättigadt till ersättning derför, beräknad så knappt som möjligt, d. v. s. blott för sjelfva resekostnaden och uppehället derunder, men utan afseende på tidsspillan; så skall den motsvara ändamålet, utan att man behöfver befara, att någon skall finna fördelen af denna knappt beräknade resekostnads-ersättning af sådan beskaffenhet, alt skyldigheten att vittna i brottmål för någon skulle kunna blifva en Födkrok.
Jag vill blott såsom amendement vid mitt förslag tillägga, att om besvär icke finge anföras öfver domarens beslut i fråga om ersättning till vittnen, så skulle öfverdomstolarnes göromål icke komma att ökas genom den pröfningsrätt jag ansett domaren lämpligen böra äga i förevar. hänseende.
Jag tror icke, att det vore farligt att i nämnda fall lemna domaren absolut pröfningsrätt.
Hvad det beträffar, att vittnets rättighet till ersättning skulle bero derpå, huruvida vittnet skulle behöfva förspilla mer än en dag i och för vittnetsmålets afgifvande, så känner en hvar, som handlagt dylika mål, att åklagaren, som icke alltid på förhand kan träffa domaren för att derom erhålla nödiga föreskrifter, till samma dag inkallar alla de vittnen lian anser höra höras, och alt dessa kunna vara 20 å 3o till antalet.
Om då domaren icke hinner afhöra dem alla på en dag, så blir det en besynnerlig liqvid han får att uppgöra med dem, som skola hafva ersättning för 1^ eller eller if dag o. s. v. Hans tid skall mycket borttagas för en sådan vidräkning med dem, hvilka icke hunnit höras första dagen.
Att en domare genom correspondance skulle göra sig underrättad om hvad vittnen kunna hafva alt säga, ar lika opraktiskt, ty det tillkommer åklagaren att till v i 11— 17 11. 10 1'\
Den 16 November c. ni. ne åberopa de personer, hvilkas hörande han af förekomna anledningar anser skola leda tili upplysning i målet.
Domaren åter tillkommer det att afhöra dessa personer, samt pröfva verkan af deras vittnesmål.
Uti hvad jag ämnade anföra är jag till en stor del förekommen af Gr.
För mig återstår blott att tillägga några ord i afseende på Ilr Grefvens eget förslag, enligt hvilket det skulle förbjudas att få besvära sig öfver domstols beslut, hvarigenom ersättning blifvit vittnet tillagd.
Naturligtvis skulle beslutet blifva af den lydelse, att den sakfällile i första rummet skulle godtgöra vittnet dess kostnad, hvilken, i brist af tillgång hos den sakfällde, skulle af Kronan ersättas.
Öfver ett sådant beslut kan det icke förmenas den sakfällde, som blifvit betalningsskyldighet ålagd, att klaga.
Att förmena Kronans ombud alt söka ändring deruti, vore lika betänkligt, särdeles då alla förslag gå 1 t på att icke gifva föreskrifter ronde ersättningens belopp, hvilket skulle bero på domarens godtfinnande.
Utginge denna ersättning efter samma grunder, som uti resereglemente! äro bestämda, så hade domaren gifna moment att gå efter; men då det skall bero på domarens godtycke, så är det olämpligt att förklara, att godtycke skall vara lag.
Man har velat föreslå inskränkning i afseende på rättigheten till ersättning sålunda, att om vittnet vore boende inom häradet, der det afhördes, skulle det icke vara till ersättning berältigadt, men väl om det bodde utom häradet, inom hvilket det kallades att vittna.
Delta förslag-skulle hafva skäl för sig, såvida alla härader inom ltiket vore ungefärligen lika stora; men då de äro till vidden högst olika, så att en resa inom häradet i de norra länen kan vara lika lång med en resa genom domsagan eller lagsagan i de södra länen, så torde denna grund för rättighet till ersättning icke äga bestånd.
För öfrigt torde en dags frånvaro för den, som med sitt arbete skall förtjena uppehälle åt sig och de sina, vara lika kännbar, som en längre resa för den förmögna.
Om billighet skall iakttagas, borde således undersökning anställas till utrönande af vittnets större eller mindre behof till ersättning, hvilket åter skulle leda oss in uti alltför ömtåliga förhållanden.
Dessa sammanlagda omständigheter göra, att det visserligen icke kan nekas, att Statens skyldighet att ersätta vittnen de kostnader, hvarpå de blifvit bragte och till hvilkas godtgörande af den som i första rummet vederbör tillgång saknas, har billigheten för sig.
Jag för min enskilda del anser det höra få bero vid nu gällande förhållande, särdeles som något förbud i lagen icke finnes att ålägga till och med Kronan att ersätta vittnen deras kostnad, då särdeles ömmande omständigheter sådant påkalla.
Min åsigt om domarekallets bestäm - Den' 16 November c. m. inelse är den, att domaren äger att pröfva förekommande fäll och på dem tillämpa vissa förut bestämda reglor.
Det förslag Gr.
Frölich uppgifvit, stödjer sig derpå, att man skulle öfverlemna åt domaremak ten att afgöra vissa saker ulan några förutgifna reglor.
Detta anser jag orätt.
Om en sådan lagredaction skulle antagas, så ägde domaren in« gen ledning för att bifalla eller afslå begäran om ersättning, och vore det en samvetsgrann domare, så valde lian troligen såsom minst betänkligt den utvägen att gifva alla ersättning; men just det ville jag förekomma, såsom ledande lill alltför stora utgifter för statscassan.
Hr von Hartmansdorffs förslag anser jag kunna leda lill obillighet, emedan det ena inom häradet boende vittnet kan hafva längre väg till domstolen än ett annat, som bor utom häradet; hvaremot jag anser den af mig framställda ideen vara både lätt alt tillämpa och öfverensstämmande med billighet.
Man har sagt, att vittnen kunde få vänta några dagar vid tinget, innan de blefvo afhörde.
Om så liander, kan det ej betraktas annorlunda än som ett missbruk; ty del bör alltid kunna så stallas lill, alt vittnen afhöras vid den lid, lill hvilken de blifvit kallade.
Sedan mäste det vara en enkel sak för domaren att tillse, huruvida vittnet behöft använda nier än en dag för alt inställa sig vid tinget.
Man kunde visserligen bestämma ett visst afstånd från tingsstället, hvarpå vittnet skulle vara boende för alt vara berättigadt till ersättning; men för min del har jag icke velat det, emedan resans långvarighet besvärlighet och kostsamhet stundom beror mera på väglagets beskaffenhet och andra omständigheter, an på vägens längd, och bör domaren derföre få äga att verkställa den närmare pröfningen, huruvida vittnet behöft tillsätta mer än en dag till fullgörande af sitt åliggande.
Jag bär all aktning folden välvilja, som flere talare yttrat för vittnen, då de vilja tillägga dem ersättning för deras inställelse vid domstolar; men jag kan icke sträcka den ömhet för vittnen så långt, att jag kan biträda den mening, att dem sk nille beslås ersättning af statsmedlen.
Mörner har fullständigt ådagalagt den våda, som derigenom skulle uppkomma, och den betydliga kostnad, som statscassan skulle tillskyndas.
Man bör ihågkomma, alt uti svårare brottmål ransakningen, jemlikt allm. lagens föreskrift, bör ske på det ställe, der brottet blifvit begånget.
Det måste således antagas, att de fleste personer, som kunna blifva hörde i målet, äro i orten boende, och att således något särdeles besvär dem icke tillskyndas för att inställa sig vid domstolen.
Skulle någon gång hända, att en person, som bolt i orten, men sedermera flyttat derifrån till ett aflägse ställe, kan hafva någon upplysning att meddela; så hör sådant till undantagen, och del 76
Den 16 November e. m. är icke välbetänkt att stifta en lag för undantags skull, då den bestämdt är olämplig och skadlig åtminstone för statsverket.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Ogerna vågar jag mig på en lagfråga; men det finnes ämnen, der principerna ligga på ytan och detaljerna på bottnen.
Allmän oell enskild säkerhet och således samhällets fördel fordra ostridigt att sanning erhålles i brottmål.
Hade jag afvetat att ersättning icke erkännes medellösa från aflägsna orter inkallade vittnen, hade jag säkerligen förekommit
Hr Westfelt med en motion af samma syftning som hans.
Missbruk dervid kunna förekommas.
Ersättningen blir i alla fall så tarflig, att den icke ofta skall fresta snikenheten.
Pröfning af vittnets behöflighet torde kunna tilläggas domstolen.
— I vår berömligen milda lagstiftning, som icke utan vittnen och egen bekännelse fäller, kan det ju icke få förblifva vid möjligheten att, när bevisningen fordrar långväga vittnen, brott blifva ostraffade, eller oskyldige oförmögne att bevisa sin oskuld, och sålunda upprättelse uteblifva, än för den, som af brottet ljutit skada, än för den oskyldige som anklagats.
Code Napoleon har de s. k. corn missions rogatoires.
— Domstolen i broltmålsorten anmodar domstolen, der långväga vittnen bo, att dem förhöra och vittnesmålen insända.
Jag underställer förenbarheten häraf med den af Frih. Jac. Cederström nyss anförda och välbetänkta bestämmelse i vår rättegångsordning, enl. hvilken anklagare äger att ställa frågor till vittnet, och den anklagade att vittnens utsago höra.
På dessa af andra talare uppgifna skäl tillstyrker äfven jag återremiss af betänkandet.
En värd talare har, såsom skäl förbifall till betänk., påstått, att det vore sällsynt att vittnen behöfde färdas längre väg för vittnesmålets afiäggande.
Just deruti finner jag ett skäl att gifva ersättning, enär kostnaden för Staten icke kan blifva särdeles stor, då det sällan inträffar, alt till vittne åberopade personer äro boende så långt ifrån domstolen, att ersättning kan komma i fråga.
Då lagen berättigar vittnet till ersättning, såvida den utaf parterne, som ersättningsskyldigheten åligger, äger tillgång dertill; så tyckes han, då tillgång saknas hos den som ersätta bör, vara berättigad att få denna godtgörelse af Staten.
Om den modification, som Hr von Hartmansdorff och Hr von Troil föreslagit, blefve iakttagen, tror jag att man ginge rättvisan till mötes, utan att befara någon särdeles stor kostnad för Staten.
Jag känner af erfarenheten, att Konungens Bef:h:de blifvit anmodade att med tjenliga medel låta afföra personer från Jönköpings län atida till Skåne för att vittna i brottmål.
Det vore hardt, om man skulle åläggas att verkställa en så dryg resa utan ersättning derför.
Erfarenheten har också visat, att många personer, Den 16 November e. m. 77 just af fruklan atl få vidkännas en dryg kostnad, undanhålla sig eller flytta från den ort, der de äro boende, på det man ej skall få rätt på dem.
Äfven jag tillstyrker ålerremiss af betänkandet.
N:o 145 återremitterades.
Föredrogs ånyo oell Indes till handlingarna LagUtskts den 7 dennes på bordet lagda memorialer: N:o 146, i anledn. af inom Stånden fattade beslut öfver mern.
N:o 120, innehållande förslag till samman jemkning af skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskts betänk.
N:o 26 och ullål N:o 70; N:o 147, med anhållan om PresteSt:s utlåt, angrde Utsk:s betänk.
N:o 112, i fråga om upphäfvande af K. för-, ordn. den 19 Aug. 1762, m. m.
Besvärs- och Ekon.- Utsk:s den 7 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 110, i anledn. af anmärkntr vid betänk.
N:o 4'r angtde föreslagna villkor och iakttagelser vid befordran till embeten och tjenster, bestämmelser om embetsmäns rang, och upphörande af fullmakters meddelande A titlar utan motsvarande tjenstebefattning, blef samma utlåt, ånyo lagdt på bordet af Hr von Hartmansdorff, Aug., samt Frih.
Cederström, Jacob. Till pröfning företogs Allm.
Besvärs- och Ekon Utsk:s den 7 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o lii, i anledn. af anmärkmr vid Utskrs betänk, angrde Bergs-collegii upplösning och dess förändring till en Bergsveltenskaps-academi.
Det ifrågavar. förslagets verkställbarhet grundar sig på förutsättningen att få öfverlemna en betydlig del af dessa göromål åt Civil-departementet; men då delta redan är så öfvei hopadt med göromål, att det svårligen lärer kunna medhinna deni, tordeman böla afbida några års förlopp, hvarunder det må visa sig i livad mån detta departement kan medhinna de åligganden det redan äger, innan man ökar dem med flera.
Dessutom är det ett misstag i statsförvaltningen, att ålägga de högsta embetena en mängd småbestyr, som lättare utföras af underordnade myndigheter, såsom händelsen nu skulle blifva med åtskilliga göromål tillhörande Bergs-colbm.
Ett annat skäl för atl icke antaga betänk, är, alt förlagsinteckningar i bruk skulle ske vid bergstingsrätterna, hvilkas afskafifande R. o. Ad. beslutat.
Jag tillstyrker således afslag å betänkandet.
Den sista anmärkn:n torde det icke vara särdeles svårt alt besvara.
Om nemi. bergs - 73 Den 16 November e. m. tingsrätterna komma att upphöra och deras göromål alt öfvertlytlas på häradsrätterna, så komma naturligtvis äfven ifrågavar. mål alt handläggas af häradsrätterna.