Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elfsborgs gråa fästning, som kostat vårt gamla Sverige så många penningar i lösen5, resa sig på sin klippa.
Fästningen gjorde på mig ett storartadt och ointagligt intryck, alldenstund jag då ej visste om, att hon redan var degraderad till ett simpelt fängelse, till följe af förbättringen af nutidens kanoner.
Straxt vid Göta Elfs mynning lågo tvenne väldiga segelfartyg, som, enligt en besättningskarls upplysning, voro Amerikanska klipperskepp och hvilka genom sin oerhörda storlek tilldrogo sig min uppmärksamhet.
Aldrig hade jag kunnat tänka mig, att det fans så stora skepp.
Sjelfva Noaks ark, forntidens berömdaste fartyg, som, enligt skriftens vittnesbörd, uti sig kunde inhysa Noak och hela hans hus och af allehanda fänad ju sju och sju, mankön och qvinkön, men af oren fänad ju ett par, mankön och qvinkön, sammalunda af foglarna under himmelen ju sju och sju, mankön och qvinkön, och tryhundrade alnar var längden, femtio alnar bredden och trettio alnar höjden, jag trodde förvisso, att hon i all sin berömliga storlek näppeligen skulle kunnat täfla med ett af dessa.
Så vände vi upp i Göta Elf. Det var en storartad syn att skåda alla fartygen, som lågo förankrade utefter stränderna, och dessa stränder med sina hus, kyrkor och brädgårdar.
Ju högre upp man kom, desto sällsyntare blefvo de sistnämnda och desto talrikare de förra, och då vi kommo in i sjelfva hamnen, låg staden der på högra sidan i hela sin herrlighet, med kyrkor och torn och stolta palats, och på venstra sidan stod röken högt upp ur Lindholmens väldiga skorstenar.
Slutligen lade ångbåten intill vid Tullhuset, och jag tänkte nu att genast föra mina tillhörigheter i land.
Men då kommo tullbetjenterna och foro ganska ovarligt fram såväl i kistan som i säcken, så att den behagliga ordning, som min moder vid inpackningen med så mycken omsorg iakttagit, på det grymmaste blef rubbad.
O, I publikaner!
Icke såg väl jag ut som någon lurendrejare!
I skaffaden mig mycket besvär med att ordna mina saker igen, men så fingen I också lång näsa för allt edert besvär.
S. k. bärare kommo ombord och hjelpte passagerarne med deras resgods.
Men till mig kommo tvenne dåligt klädda karlar, s. k. sjåare, och erbjödo sig att föra mina saker till mitt logis, på hvilket min ädle välgörare, kyrkoherden, skaffat mig anvisning.
Och som jag trodde, att dessa trashankar skulle blifva billigare än de snyggt klädda bärarne, lät jag dem taga mina tillhörigheter om hand, utan tanke på, att jag borde ackordera om priset med dylika, såsom jag snart fick erfara, ganska oförskämda personer.
De lastade mina saker på en kärra, och så begåfvo vi oss enligt adressen till huset n:r 48 Sillgatan, der min blifvande värdinna, madam Andersson, bodde uti 3:dje våningen inpå gården.
Denna tog mycket fryntligt emot mig och yttrade endast vänliga ord, till dess att sjåarne skulle hafva sin betalning, då hon blef högst förgrymmad öfver deras oförsynta anspråk, ty de begärde nemligen 1 riksdaler och 50 öre för sitt besvär.
Hon bad dem blygas öfver att vilja skinna en fattig studerande yngling från landet och oqvädade dem så grundligt, att jag ej skulle velat emottagit alla hennes bannor och speglosor för fem gånger den summa, som sjåarne fordrade.
De sökte visserligen gifva henne svar på tal, men hon var dem alltför öfverlägsen i tungans bruk.
Och jag intogs af en med fruktan blandad beundran öfver hennes otroliga slagfärdighet.
Men någon afprutning på bärarelönen utverkade hon dock ej, utan i stället tyckte sjåarne, att de borde snarare hafva mera, efter allt det ovett som de fått emottaga.
Jag gaf dem nu, hvad de begärt, och såg med lättnad och glädje deras försvinnande i trappgången.
Men så länge man kunde höra ljudet af deras steg, fortsatte madamen med sina pepprade komplimanger till dem.
Och jag gjorde högt det löftet att aldrig mera anlita några sjåare.
Sedan madamen sålunda låtit sin förargelses åskväder urladda sig, blef hon åter idel solsken och hjelpte mig att ordna mina böcker och saker i det lilla rummet, som nu skulle blifva min studerkammare.
Hon omtalade, att här hade bott seminarister, stundom en, stundom två tillsammans, under en lång följd af år.
Somliga hade varit snälla och flitiga, andra hade rustat och varit lata, men hon uttalade sin förhoppning om, att jag tillhörde det förra slaget, då jag blifvit rekommenderad af sjelfve kyrkoherden hemma i socknen.
Hon sade rent ut sin mening, att jag såg mycket hygglig ut, något som ju alltid måste glädja mig.
Derefter bjöd hon mig på kaffe och skorpor, hvilket smakade förträffligt efter resans ansträngningar och sjösjukans marter.
Jag hade nu god tid på mig att bese den stora staden, med allt det för mig nya, som den erbjöd, ty jag hade kommit dit två dagar innan terminen började.
Under min vandring genom gatorna iakttog jag en och annan yngling, som med samma nyfikenhet som jag sjelf, tog allting, både sevärdt och icke sevärdt, i betraktande, och jag misstänkte genast, att det var blifvande kamrater, som jag här hade framför mig.
Serskildt vill jag omtala en bekantskap, som jag gjorde.
Då jag dagen före inträdesexamen vandrade Stampgatan ut för att bese kyrkogården, så stod der en yngling och kikade oaflåtet in genom staketet till en liten gård.
Jag undrade mycket öfver, hvad det var, som så kunde fängsla hans intresse, hvarföre jag till slut gaf efter för min nyfikenhet samt gick dit fram till honom och såg igenom staketet, äfven jag.
Och hvad tror man väl, att jag fick se?
Jo, der fans en liten svinstia och i denna en halfvuxen gris, som makligt utsträckt i bosset med lätta grymtningar gaf sitt välbefinnande till känna.
Jag visste ju ej, hvilka de känslor voro, som drogo ynglingen till ett så långvarigt och uppmärksamt betraktande af detta i och för sig sjelft allsicke märkvärdiga djur.
Var det månne förvåning öfver att se ett svin lefva och frodas midt inne i det stolta Göteborg?
Eller, för att gå djupare – väckte kanske denna varelses lyckliga sorglöshet i ynglingens bröst en naturlig känsla af afund, då han betänkte de svåra pröfningar, som följande dag förestodo honom sjelf vid inträdesexamen på seminarium?
Min sista förmodan befans vara den rigtiga.
Ty då ynglingen till slut uppmärksammade min närvaro, utbrast han med en suck:
»Den är lycklig, den!» och pekade på grisen.
Jag kunde ej annat än bejaka detta, hvarpå vi kommo i samspråk och gjorde sällskap med hvarandra.
Under vår vandring på kyrkogården, med dess herrliga träd och dyrbara grafvårdar, meddelade han mig sina bekymmer.
Jag hade, som sagdt, förmodat rätt, ty äfven han tänkte söka inträde på seminarium; men alldenstund han haft litet tillfälle att bereda sig dertill, kände han en stor oro och bäfvan öfver de förestående profven, hvarföre han ock till rektorn uppsatt en bevekande skrift, utgörande på samma gång ansökan och lefnadsteckning, hvilken han nu förtroendefullt visade mig.
Vi satte oss på en sten, och så fick jag läsa denna handling, som visserligen var uppfyld af ortografiska bockar, men som det oaktadt vittnade om både känsla och ett godt förstånd att använda denna känsla för att inverka på rektorn vid seminarium.
Jag vill här inflicka detta märkliga aktstycke sådant, som jag förvarar det i original.
»Jag är en fattig yngling,
har inte hus ej eller hem.
Min moder lade sig till ro,
hon ville helst i grafven bo. »
Det svåraste af alla mina pröfningar, var den då döden ryckte henne bort.
Hon dog i sin lefnads vår vid 24 års ålder, hennes död var ett åskslag, som till och med skulle kunnat träffat min fars föga känsliga hjerta.
Mig förkrossade det.
Jag föreföl mig sjelf som en båt, utkastad på det vilda hafvet utan styre eller någon, som kunde förmå föra den till hamnen.
Jag hadde bedragit mig.
Engelen hade då hon lyftade vingarne och flyktades från jordelifvet, lemnat mig tvänne räddande elementer, som skulle hindra mig ifrån att förgås.
Det ena var minnet af henne, som lik en ledstjerna skulle följa genom lifvet, det andra var min fosterfader, som genom återhållande af allt det goda, som min moder velat verka för min högre utveckling, ständikt höll tillbaka utbrottet af mina lidelser.
Min fosterfader var icke som min moder det är sant och lika sant är, att han icke öfver skäl och hjerta kunnat utöfva detta poetiska och alsmägtiga inflytande som denna.
Men han egde så många och utmärkta egenskaper, att han måste blifva en oskattbar vän.
Hans klara förstånd, som aldrig tog miste om rätt och orätt hans säkra omdömen och kärlek till pligt och hederskänsla, gjorde att man med vördnad lydde hans råd och med saknad och tillgifvenhet tänkte på honom, då man icke hör den varnande rösten.
Så gingo år efter år med ett oafbrutet arbete och försakelse; men van som jag var, vid arbete, allt sedan mitt 8:de år, var detta för mig icke något tryckande tvång, utan något som blifvit införlifvat med min tillvaro.
Uppvuxen i fattigdom, hyste jag då icke några önskningar, som gingo högre än de kunde förverkligas; och att jag var ovan vid medgång och deltagande, gjorde att de minsta gåfvor deraf blefvo för mig stora skatter, för hvilka jag kände mig serdeles tacksam.
Jag hade likväl ett utaf dessa lyckliga lynnen, som under alla lifvets skeften bibehålla en sådan friskhet att de tyckas komma ifrån en inre solstråle, som icke utsläckes af någon nöd eller något elände.
Barnahjertats tro, hopp och förtröstan gjorde sorg och lidande för mig endast till öfvergående moln hvilka kärlekens sol undanträngde.
Men så kommo år, då jag började inse, att min dåvarande stälning ej var något att bygga på för framtiden.
Jag kände, att det var något i sjelen som fordrade näring; men hvad var det?
Jo, det var trängtan efter kunskaper.
Men för mig, en fattig arbetare, hur och på hvad sätt skulle detta tillgå?
Jo genom arbete och försakelse.
Att arbeta, då man har en stark kropp då man är ung och frisk, utgör en glädje; men att arbeta då man är sjuk, då krafterna äro försvagade, då man känner sig färdig att digna under börda, det är något helt annat, och likväl hur månge få icke för att undgå att dö af svält tvina bort under ett föga lönande arbete.
Med denna föresats begaf jag mig från hemmet, fastän med mycken klen kassa, för att bryta mig en ny lefnadsbana, nemligen att söka in i Göteborgs seminarium och att sedan gå der ifrån som en skicklig skollärare.
Med detta beslut ankom jag till Göteborg utan att jag der egde några vänner eller medförde något annatt än mitt goda betyg, och mitt fasta beslut att bryta mig en ny lefnadsbana.
Om jag än skulle kämpa mig fram tum för tum så skulle jag framåt, om Gud ville bevara hälsa och välstånd.
Och jag gjorde mitt inträde i det förfärliga Göteborg, der så mongen förgos i elände, och så mången försvunit från de lefvandes antal, utan att man saknat dem mera än det damkorn som försvinner i rymden.
Jag kände mig på en gång berusad och häpen, då jag befann mig på dessa gator hvilka bölja af en oräknelig menniskomassa, omgifven af detta buller och sorl som är oskiljaktigt från en större stad, och som är bedöfvande, då man befinner sig i den största af Sveriges handelsstäder.
Tanken på, huru obetydlig jag i sjelfva verket var trängde sig på mig; och då jag första aftonen gick till hvila bemäktigades jag af en känsla af öfvergefvenhet, som jag alldrig för har ärfarit men jag somnade med en bön till den högste om hjelp och bistånd i detta mitt nya företag.
Och under den tid, som har förflutit har jag fört ett enslikt lif och ofta haft litet att äta; men mina böcker har varit min mat och dryck och mitt sälskap, om jag så får utrycka mig när brist och tvifvel har kommit utpå vet jag i sannig icke hvad jag skulle hafva tagit mig för om jag icke haft löftena i dessa böcker till mitt stöd och bistånd.
Om jag ändå kunde komma på seminariet så vore det ändå en hugnad för mig; men jag får lemna allt till förtröstan på Gud, förty Guds hjerta klappar lika varmt för den menniskan som bär de trasslitne tiggarekläderna så ock för de som bär den guldbroderade hofdräkten.
Det är icke alltid bäst att sitta i sådana salar der beväpnade men gå och påstå för salsdörarna ty vinnstötarne kännas mest upå höjderna.
Carl Ludvig Pettersson.»
Han frågade nu, hvad jag tyckte om denna hans ansökan.
Jag svarade honom öppet och ärligt, att jag ansåge rektorn hafva ett hjerta af sten, om han ej toge intryck af dess rörande innehåll; men på samma gång påpekade jag, att de svåra staffel m. m., hvaraf den var uppfyld, kanske skulle inverka menligt vid bedömandet af hans kunskaper och lämplighet att vinna inträde på seminarium.
Han försvarade sig med, att han ej varit i tillfälle att få lära sig bättre uti rättskrifning och att han ju följt gifna föreskrifter, då han egenhändigt uppsatt och skrifvit sin inträdesansökan.
Jag kunde ej annat än gifva honom rätt härutinnan.
Men när jag nu med honom genomgick och förklarade de gröfsta staffelen, började hans sjelfförtroende, hvilket jag både då och sedermera fann vara mycket stort, att vackla.
Omsider föreslog han sjelf, att jag skulle hjelpa honom med att rätta de värsta bockarna, hvarpå han skulle skrifva om det hela, för hvilket arbete han dock grufvade sig, emedan han redan förut nedlagt en otrolig omsorg och tid på denna uppsats.
Jag lofvade honom min hjelp och ansåg mig dermed ej begå något svårare fusk emot seminarium, enär jag trodde, att det väl för denne yngling under sjelfva examensprofven skulle beredas mer än tillräckligt tillfälle att visa sina kunskaper eller brister.
Vi förfogade oss således hem till min bostad och grepo genast verket an.
Detta arbete upptog hela vår eftermiddag; men före aftonen hade han sin ansökan färdig, skrifven på ett större snyggt postpappersark och befriad från de flesta grofva felen.
Alldeles felfri ville han ej hafva den, utan han bevarade med flit ett par mindre vesentliga bockar, tydligen i akt och mening att derigenom aflägsna alla misstankar om fusk.
Jag fann härutaf, att jag hade att göra med en ganska klok och »fiffig» yngling, hvilket äfven sedermera bekräftades.
Han härstammade också ifrån det s. k. »Knalledonien» eller Kinds härad i Vestergötland.
Hvad hans handstil beträffar, så var den, oaktadt hans ringa öfning, ganska bra, ehuru den ej egentligen kunde kallas för vacker.
Sedan ansökningshandlingen sålunda var i ordning, började Pettersson tala om mera materiella saker.
Och slutligen omnämnde han, att han på hela dagen ej förtärt annat än en skorpa.
Som jag af hans ansökningshandling misstänkte, att denna fasta ej var frivillig, utan fastmera beroende på penningbrist, frågade jag honom om han ville hålla tillgodo med en enkel måltid af de förråd, som min moder medskickat.
Han tackade för anbudet och började så i rörande ordalag tala om, hvilken välsignelse det var att hafva en öm moder i lifvet, något som ju måste varmt tilltala mig, som sjelf var nog lycklig att ega en sådan.
Jag tillsade madam Andersson att duka fram utaf min mat, hvarpå vi båda med frisk aptit läto oss den väl smaka.
Ja, det var nästan med förundran jag åskådade Petterssons aptit.
Den ena väldiga smörgåsen efter den andra, beledsagad af stora skifvor fläsk och torkadt fårkött, försvann med strykande fart uti hans mun.
Han tuggade och sväljde som en maskin.
Men jag gladde mig i hjertat öfver att kunna stilla min fattige kamrats hunger.
Ej anade jag då, att denne arme yngling, som nu fråssade och njöt af den enklaste landtliga spis, en gång som man skulle rata ostronen och klaga då champagnen på stadens förnämsta värdshus.
Men vi böra ej gå händelserna i förväg.
Jag skulle uti dessa mina egna memoarer ej så länge uppehållit mig vid en främmande ynglings första framträdande i Göteborg, om icke just denne visat, huru långt en person, utan något nämnvärdt kunskapsförråd eller bildning, blott genom energi och förslagenhet kan tränga sig fram i ett stort samhälle, blott han råkar att komma in på sin rätta bana.
Då vi ändtligen slutat måltiden, öfverenskommo vi att följande morgon samtidigt infinna oss på seminarium för att inlemna våra ansökningshandlingar, hvarefter.
Pettersson förfogade sig hem till sitt logis för att hvila.
Jag sjelf fick ej på länge någon sömn i ögonen under den natten, ty jag förmådde ej att slita mina tankar ifrån Petterssons långa och delvis väl affattade ansökan.
Kunde icke äfven jag visa för seminariets rektor, att jag sjelf var mägtig att skrifva en ännu förträffligare sådan.
Jag hade ju min aflidne käre fader att tala om och så min ömma moder, som i sin kärlek ville offra allt för att bereda mig väg till kunskaper och lärdom, och slutligen kunde jag ju hänvisa till min ädle välgörare, prostens vänliga och oförtrutna arbete och intresse för min utveckling till en skicklig och värdig folkets lärare.
Men då jag nu ej längre var i tillfälle att träffa den sistnämnde för att inhemta hans råd i denna angelägenhet, beslöt jag, ehuru med svidande hjerta, att låta mig nöja med de enkla ordalag, i hvilka jag redan affattat min inträdesansökan, och i förvissningen om, att jag i alla händelser skulle blifva i tillfälle att ådagalägga mina kunskaper och anlag, insomnade jag tryggt.
Följande morgon möttes jag och Pettersson på utsatt klockslag utanför seminarium, som på denna tid var inrymdt i huset n:r 68 Drottninggatan.
Vi sökte upp rektors mottagningsrum för att aflemna våra ansökningshandlingar.
Rektorn, en till utseendet mycket barsk herre, emottog först Petterssons papper.
Då han genomögnat dem, utbrast han i det han otålig kastade ifrån sig den vidlyftiga ansökan:
»Hm, hvad är det der för någonting!»
Jag sände en suck af tacksamhet till den Högste, för det jag ej låtit mig förledas till att sjelf onödigtvis blotta mina ömma känslor.
Då jag nu fick framlemna min egen enkelt affattade ansökan till honom, såg jag ett drag af välbehag spela i hans ansigte, under det han genomläste densamma.
»Det der har du väl inte skrifvit sjelf – dertill är stilen för vacker,» sade han och såg pröfvande genom glasögonen på mig.
»Jo, det har jag visst,» svarade jag, rodnande af förtjusning öfver det beröm, som ju låg redan i hans tvifvelsamma fråga.
»Jaså, jaså,» sade han då.
»Ja, vi få väl se, hur du bär dig åt, när examen börjar.
– Den tar sin början klockan 10.
Då skolen I hafva bläck, penna och papper med eder,» tillade han ganska sträft.
Sedan vi nedkommit på gatan, sällade vi oss till de öfriga inträdessökande, som skockat sig på den öppna platsen vid Vallgrafven, midtemot Trädgårdsföreningen, der Drottninggatan mynnar ut på Stora Nygatan.
Jag igenkände nu i flera af dessa ynglingar desamme, hvilka jag förut lagt märke till ute i staden och misstänkt som blifvande medtäflare vid inträdesexamen.
Det rådde just ingen gladare stämning i denna ynglingaflock; ty vi visste alla, att det fans långt flera inträdessökande än platser vid läroanstalten (enligt hvad vi senare fingo veta, förhöllo sig de förras antal till de senares som 90 till 30).
Alla sågo fundersamma ut och blickade misstänksamt på hvarandra såsom rivaler – de pröfvade hvarandra med ögonen, och det syntes tydligt, huru de tänkte för hvar och en: »Der har jag en öfverdängare!» eller »Der har jag en struntkarl!» »Går han iföre mig?» eller »Går jag iföre honom?»
Ingen presentation kom ifråga bland dessa okonstlade landets söner, af hvilka somliga buro enkla bondkläder och mössor, andra åter något finare kläder samt strå- eller till och med filthattar, hvilka sistnämnda togo sig mycket förnämligt ut.
En och annnan hade äfven lagt sig till med glasögon för att se så lärd ut som möjligt.
Emellertid led det emot klockan 10, och vi infunno oss alla med våra skrifdon i den största salen, som seminarium då för tiden disponerade, hvarefter vi af rektor blefvo uppropade i den ordning vi anmält oss.
Jag kom således att blifva den siste.
Derpå började examen.
Första delen deraf bestod uti skrifning efter diktamen.
Den äldste adjunkten dikterade för oss ett stycke om den Arabiske hästen, som lydde sålunda:
»Den Arabiske hästen utmärker sig genom ett vackert hufvud med spetsiga öron, muskelstarka men fint bildade lemmar, en smärt icke stor kropp och stora lifliga ögon, hvilka, liksom hundens, förråda denna klokhet, hvilken alstras af den ständiga sammanvaron med husbonden och hans familj, hvilkas måltid han till och med vanligen plägar dela.
Man låter honom liksom en hund springa fritt omkring; en annan gång ställer man honom på vakt framför tältet.
Under alla årstider lemnas han utan skydd för väderleken och han fodras sparsamt i jemförelse med sina europeiska stamförvandter.
Efter solnedgången erhåller han i somliga trakter hirs (ett slags korn), i andra kamelmjölk eller en gröt af dadlar och vatten, som blandas med torr klöfver eller andra örter.
Men förestår en serdeles ansträngning, så gifver man honom äfven något kött, rått eller kokadt.»
Jag har fullständigt annoterat detta rättskrifnings- eller, som det här hette, rättstafningsprof, alldenstund jag dermed ville visa, hvilka måttliga fordringar, som seminariets lärare i detta ämne hade på de ofta föga utvecklade inträdessökandena.
Ej var detta något att jemföra med de svåra öfningar, hvilka jag flera år förut med heder genomgått.
Jag erinrar mig till ett exempel, hvad prosten, dåvarande kyrkoherden, dikterade redan en af de första gånger, då jag af honom åtnjöt ledning i rättskrifningens villosamma labyrinth, der den ena regeln förefaller oss underbarare än den andra och undantag esomoftast höra till regeln.
Men hvad som är gilladt och stadfäst såsom rätt, det skall också vara rätt.
Kyrkoherdens stilöfning lydde på följande sätt:
»Just som ljuset tändes i tjället, gick Julius ner till den sköna insjön för att njuta af nöjet att ljustra gäddor i den ljufliga, ljumma Juninatten.
Han göt tjära för blosset i en panna af gjutjern och lät gerna sin hjerna hvila från tanken på att ljuta döden i den djupa sjön.
Det var ännu ej tid att plocka njupon».
I denna kyrkoherdens diktamen möter oss helt andra snaror och fallgropar än i »Den Arabiske hästen».
Hvad som i den sistnämnde kunde vara något krångligt för de mindre öfvade inträdessökandena, var väl egentligen, huruvida kokadt skulle skrifvas med t eller dt.
För mig var ju detta endast ett lekverk, så grundligt som jag hos kyrkoherden blifvit undervisad i att skilja supinum ifrån participipium, hvilket ju är så ytterst nödvändigt för hvar och en, som gör anspråk på att vara bildad.
Men då jag efter profvets slut frågade min närmaste granne, Pettersson:
»Skref du kokadt med t eller dt?»
Så svarade han:
»Jag skref det med t.»
»Då har du dabbat dig,» sade jag.
»Ja,» sade han missmodig.
»Men skall mitt intagande på seminarium bero på ett dt, då är det för ynkeligt.
Jag kunde ju ej förneka det menskligt rigtiga i denna hans anmärkning, men rätt måste ju i alla fall vara rätt.
En halftimme derefter skulle vi läsa innantill.
Ja, det måtte väl intet vara någon konst, tänkte jag för mig sjelf.
Men annat fick jag erfara.
När vi kommo inför den stränge rektorn, så var ingenting honom till lags.
Vi skulle uppläsa ett stycke ur Läseboken (hvad det var för en läsebok, hade jag då ej reda på, men fick sedermera veta, att det var »Läsning för folket»).
Den ene fick läsa efter den andre, och jag tyckte, att de läste förskräckligt illa.
Men ännu sämre tyckte nog rektorn om deras prestationer, ty för nästan hvartenda ord så ropade han stopp! och tog sjelf om meningen gång på gång.
Och då någon kom till ett ord med r, t. ex. »krafter», så skrek han, så godt han orkade: »Krafter, krafter!
R skall höras!
Stackare, stackare!»
Emellertid satt jag der och funderade öfver hans anmärkningar.
»Jag begriper, huru han vill ha det.
Jag skall nog läsa honom till pass,» tänkte jag för mig sjelf.
Så fortsattes examinationen med buller och bång, man efter man och bänk efter bänk, hela raden utefter.
Men då rektor hunnit till sista bänken, der en för mig obekant samt Pettersson och jag sutto, så gick han ner ur katedern och öfverlemnade pröfningen af oss återstående åt den äldste adjunkten, hvarföre jag således ej, såsom jag önskat och hoppats, inför rektorn fick visa min färdighet uti innanläsningens eller, som jag skulle vilja säga, välläsningens svåra konst.
Adjunkten läste sjelf utmärkt väl och han var dessutom mycket noggrann med att efterhöra, huruvida vi uppfattat innehållet af det lästa.
Men han fordrade ej, att vi skulle läsa alldeles så långsamt och markera orden så starkt som rektorn.
Mot min läsning hade han intet att anmärka.
Men hvad betyg, jag erhöll för densamma, fick jag först långt efteråt veta, och var detta till min fulla belåtenhet.
Efter det ena ämnet kom det andra.