Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han låter äfven ganska ofta framskymta den åsigt att han är förföljd, häcklad derför att han för det ädlas, renas, upphöjdas fana.
» I våra dagar », står det i V. L., 87, n: r 287, » då de konservative och de troende ofta smädas » » fordras mer mod; mer karaktär för att försvara organisk utveckling och ädla traditioner än att försvara allehanda förändringar ».
Han nämner sällan dessa förändringar utan att tillägga epitetet » af tvifvelaktigt värde », han bedyrar oupphörligt att an-norledes tänkande äro osjelfständiga och svaga, medan modet * karaktären fins hos försvararne af det häfdvunna, hvilket också i sjelfva verket aldrig förgäfves påräknar bistånd af de gamle, som brusa upp vid hvarje försök att skaka på auktoriteten, och af den kompakta majoritet, soin finner allt bra sådant det är.
En oändlig fond af mod och styrka tarf-vas sannerligen för att vara en röst för vårt lands stora konservativa parti, som har sitt stöd i konung, ärkebiskop, svenska akademien, alla trogna ämbetsmän, alla rättsinniga medborgare!
» De unga », jag citerar den okände A. Harald-sons ord, » hafva mindre fortroende till ofelbarheten af egen uppfattning och våga derför ej säga att deras ideal alltid skola vara de högsta. » W. försäkrar gång efter gångatt han och hans meningsfränder ha rätt.
Vi måste väl tro det.
Han skref om några bondenoveller (i V. L.
1887, n: o 173) att de » uttala ej hela sanningen ».
Hvilken meuniska har uttalat hela sanningen, hvilken är så säker att h&amp; funnit den, att han djerfves stämpla andras ärligt tillkämpade och med uppoffringar tillkämpade åsigt som falsk, oredlig, framstäld i akt och mening att förleda de trogne till affall?
Realismen är » den mot alla högre och ideala såväl lifs-som konståskådningar fiendtliga riktningen ».
Den skall » under en tid lyckas tillbakatränga en ädlare uppfattning » (P.
85, på nyåret).
Anspråkslöshet är ej en af W: s förtjenster, som synes af detta citat.
Stridsmannen för renhet, ädelhet har endast hån och dryga sarkasmer mot dem, som gå den s. k. tidsandans ärenden; den nedlåtande ironiska ton, som genomgår flertalet af hans kritiker af nyare svenska böcker, ger något ytterst obehagligt åt hans artiklar, obehagligt för dem som ej se det ofrivilligt löjliga, som här och der framträder.
Hvilka fordringar på en kritiker C.
D. W. uppställer, skall jag omtala i uppsatsens slut, sedan jag först sett efter ibland hans egna kritiker, hvilket exempel han framställer för andra kritici.
Hvad han begär af en konstnär, följaktligen äfven af en pennans man, har han flerstädes uttalat, särskildt i Post-tidn.
1885, der han sjunger:
» O lycklig han, om han sig helt försänker
I helga syners, helga drömmars haf
Och mer på himlen, än på jorden tänker ... »
Föga är det, icke sant, att undra på, att han som hyser en sådan tanke om konstnären, han som förebrått en verklighetsskildring (i Postt.
85, n: o 132) att » der finnes ej en aning om något osinligt », han som i sina egna dikter berättar om en verklighet som är ej vidare verklig, att han ej skall kunna vara med, då hans samtidingar i sin blindhet envisas att berätta om rama verkligheten utanför egen dörr, om simpla menniskor, som sannerligen ha endast ganska obetydliga anlag att på skuldrorna fä hvita, viftande vingar, och som dertill möjligen berätta med en tendens, så låg, föraktlig som denna: att äfven dessa simpla menniskor ha en viss rättighet att fa bli verksamma, nyttiga,således äfven lyckliga varelser, ocb detta redan innan de utbyta denne jord med den tillkommande.
Nar jag stannar framför min bokhylla och blicken faller på Hippolyte Tame, Bourget och andra moderna kritici, när jag derefter bläddrar i C.
W: s urklipp, då tänker jag på de båda jernvägarue, som ifrån en station divergera.
Det ena dubbelspåret går rätt fram mellan åkrarna och öfver ån, det andra svänger in i skogen, hvart och ett aflägsnar sig allt mer och mer från det andra, förlorar mycket snart det andra ur sin åsyn.
Den europeiska literaturen och kritiken söka helt andra mål än dem, för hvilka den svensksvenska stugusittaren ifrar.
Den förra går, helt och hållet obekymrad om den lille W., den bana, tidsandan utmätt.
Han lefver omgifven af klassiska auktorer, i sin studerkammare, der svenska akademiens bordstudsare mäter tidens gång, han lägger sin estetiks alnsticka på vår samtids tankearbeten, hvilka spegla samma samtids själstillstånd, och sjelf blöter han och stöter han som käringen med skinpelsen i sagan sina stereotypa, gång efter gång återkommande uttryck af harm, förakt för det som nu skrifves och tänkes.
Den dumma fordran att kritikern skall förstå det som den behandlar, vara anatom, att han skall mon ludere, non lugere sed intelligere », föraktar C.
D. W., hvilken praktiskt tillämpat och, enligt sin försäkran, så länge han förmår hålla black i sin penna, bkall tillämpa sin idé, att kritikern är till för att upphöja eller nersabla, säga sin åsigt om saken, varna en lättrogen allmänhet för farliga böcker eller, hvil-ket händer tyvärr allt för sällan, uppmana henne att köpa de böcker, hvilka råkat anslå någon sträng hos kritikern.
Men härom härnedan!
I mina samlade tidningar finner jag endast en gång af W. en mening sådan 6om denna, yttrad om Kellgrens skrifter (Postt 85): » Sådan den är (samlingen) är den dock så betecknande för sin författare, att man der har skalden Kellgren hel och hållen till alla hufvuddragen af personlighet och snille ».
Jag trodde icke mina ögon, när jag läste dessa ord.
Jag måste se efter — jo, sannerligen stod der ej C.
D. W. under kritiken!
Och jag kände mig manad att tala högt till tidningshögen framför mig: » Tänk, om du, min vän C.
D. W., kunde och ville blifva så konseqvent som du anses vara!
Om du ville se dina samtida genom samma glasögon, somdu begagnar, när du sätter dig i din gungstol att förnöjt dig med de klassiska vännerna!
Om du äfven hos dem, som ha oturen att ännu lefva, kunde fröjda dig åt att i en bok finna hennes författare » hel ooh hållen »!
Tänk om du verkligen började för en gång att söka efter författaren i boken!
(Det gör du visserligen, men på ditt särskilda sätt.
) Tänk om du i en bok skulle söka dess själ, ingenting annat, du som aldrig gifvit en koncis, klar framställning af en berättelses karaktär, då den ej framstält dina egna åsig-ter.
Du hänger dig upp på åsigterna, du liksom din Per-sonne anser att man för länge gjort sig skyldig till detta fel: att bedöma estetiska arbeten efter estetisk måttstock.
Kellgren ville du » intelligere », dina samtida dömer du från din höga ståndpunkt.
» Det är det, som gör skilnan så stor«!
Nu sätter jag mig att skrifva!
— — — — -- — —
Jag tror på fullt allvar att herr W. måtte föra ett betydligt tråkigt lif.
Med otrolig ihärdighet fortsätter han år efter år, utan rast och ro, att läsa alla nyutkommande böc-ker af svenska författare, likaledes en hel del af de utländska.
Han läser, han skrifver sin kritik — ett par artiklar i veckan — gracerna delade mellan Vårt land och Posttidningen.
Flertalet af kritikerna blifva, som hvar man vet, ett nedgörande; att kritikern under sådana förhållanden ej kan hålla humöret uppe, bör anses vara minst sagdt ursäktligt.
Också knorrar han i så godt som de allra flesta af sina uppsatser öfver tidens, tidsriktningens ondska, hans vrede faller tung öfver den » tendens » han spårar i de olycksaliga böckerna, han måttar sin öfverlägsna ironis alltid ackurat lika hvassa pilar mot dessa hjeltar och hjeltinnor, han i böckerna tvingas träffa och höra.
Han kallar med nöje » den ädle Grane », » den ädle X », » den ädle Y », dessa hjeltar; tro de pä fria idéer, 6å kallar han af princip deras sak för » deras heliga sak *, och skulle de ha något att strida emot äfven inom sig sjelfva, så svänger han sitt ironiska gissel öfver detta sanningskraf hos tokarna — de barnsliga tokarna!
— För att nå » sanningen » — sådana ord citerar herr W. gerna
— kunna dessa förvillade begå sådana brott som att upplösa olyckliga äktenskap, tveka att anlägga prestkappan, då de nämligen ej ha tron, ja, de kunna till och med ha fräckheten bekänna, att de ej tro på ett lif efter detta, men att de just derföre vilja egna sina samlade krafter åt dennajord, åt medmenniskorna, åt en framtid af mera allmän lycka än den, menniskoslägtet nn har att glädja sig åt En lifsuppfattning af detta slag (formulerad skönt af J.
P. Ja-cobsen i Niels Lyhne sid. 184 — 5) kallar W. hånande en » ädel lifsuppfattning », han brännmärker med epitetet ädel dessa personer, som deras författare aldrig ämnat till » ädla » hjeltar, men till menniskor af kött och blod, liksom vi andra, med fel, svagheter, älskvärdheter, goda sidor.
W. är förklarad ovän till hela detta samfund, hvarmed han blifver tvungen idka umgänge, då han sitter läsande vid skenet från flitens lampa, vid det akademiska urets knäppningar.
På så sätt söker han författaren i en bok, att han gäng efter gång, af princip, synes det, eftersom det oupphörligt upprepas, förblandar honom med personerna i boken.
Detta händer alls icke endast i de fall, då en författares tendens klart uttalas af någon person i en bok, utan äfven då personerna alldeles tydligt tala för egen del.
W. som sagt att » ett godt barnasinne är ändå det bästa i verlden » (V. L.
87, n: o 280), hur ofta klagar han ej öfver att men-niskoraa ej ha tron, att halfhet, svaghet i karaktären är vanligt Just det samma finner han att en hel del författare af dem han häcklar säga i sina böcker om och om igen.
Men när de teckna menniskor utan tro, karaktärssvaga naturer, menniskor med ansatser till det goda, men som ej ha kraft att stå emot Utan sälja sig till verlden, då fordrar han en gång för alla, att desse skola framställas ej sådana de äro med förtjenster och fel, utan såsom enbart dåliga men-uiskor skall hvar och en otrogen skildras.
Träffar han (som till dömes i Hårdt mot hårdt af Mathilda Roos) en stark natur, som icke har den kristna barnatron, så utdömer han författaren som tecknat en dylik för att förvilla sina läsare.
Han behandlar aldrig dessa personer (» den ädla A. », den ädla £. » med sin » heliga sak ») som om de kunde utgöra prof på huru menniskorna, hur de samtida tanka, tala, tro, han anser naivt, att det är ett par sedeslöse unga män, hvilka sjelfva kalla sig verldsförbättrare och pösa af sjelfkänsla, att det som sagdt är ett par spolingar, utsluppna för tidigt ur skolan, som af kitslighet, öfvermod, obetänksamhet, satanisk lust att förderfva sederna hos vår ungdom, åstadkommit denna vrångbild af den herrliga verlden, gjort hvitt till svart, då det varit fråga om alla, som ha någon makt (och följaktligen äro dåliga menniskor), och svart till hvitt, dådet blifvit tal om de missaktade verldsförbättrarne.
» Vi ha haft nog af feg undfallenhet och ömklig kurtis for detta slags literatur, hvars vapendragare så oafiåtligt strött rosor öfver hvarandra, att ingen behöfver falla dem i handtverket », hette det i Postt.
83, 11 mars.
Som sagdt, måtte vara ett tråkigt göra att ideligen, en privilegierad spögubbe, svänga piskan.
Herr W. gör det likväl med en omisskännelig ehuru vemodsblandad glädje.
Någon gång, när han känner det kusligare än vanligt att literaturen är så » besmittad », så kan han visserligen klaga öfver att det som är hyggligt år så tråkigt, det pikanta så ofta maskstunget (V. L.
87, n: o 173), att anständiga böcker gemenligen äro tråkiga medan de roliga och qvicka böckerna äro oanständiga (Postt.
85, n: o 65).
Ja, stackars C.
D. W. » hvarför är den goda dum, hvarför är den kloka ond, hvar-för är allt en trasa? » frågade törnrosskalden på en tid, då ingen naturalism ännu förargat väktarne i vårt land.
Någon enda gång — tyvärr väl sällan — kan formen i en ung mans prosa gifva honom ett litet nöje, såsom då han får göra citat af Levertin — (» för löje egna sig förträffligt hans skapelser » — Postt.
85) — eller får täfla med Bud-kaflen i att grina åt Ola Hanssons tillkrånglade idiom.
Som ett motgift intager han då styrkande droppar från utlandet.
Historiska och teologiska arbeten berömmer han ibland med värme, det kan till och med hända att han får syn på en roman sådan som Daniele Cortis, en författare som Salvatore Farina — föga påaktad numera af sina landsmän — att han får tillfälle att lagerkrona tronskalden Ten-nyson, som han finner odödlig.
Någon gång har han tyvärr funnit äfven utländska författare hörande till den besmittade skolan, men då är det alltid angenämt att kunna påpeka de obetydliga förtjensterna, de stora felen i en italiensk roman, som få eller ingen hemma haft bildning nog att läsa och som aldrig torde bli öfversatt till vårt språk, eller att i tid varna vår ännu oförderfvade publik från att läsa de mindre moraliska fransmännen.
Hos dem ser herr W. (har åtminstone sett) likväl en del förtjenster.
Jämför jag hans kritik om Emil Zolas Germinal (Posttidn.
1885) med hans dito af Hemsöborna af Strindberg (V. L.
87, nov.
), så finner jag att han visserligen med välbehag framhåller den » smuts » han funnit i båda dessa böcker, allt det råa, grofVa i deras innehåll.
Men han har alls icke varit oberörd af det för-tjenstfulla i Germinal, hvilket han äfven påpekar, medan han finner att i Hemsöborna » objektiviteten får snart vika för begäret att säga en del grofheter », hvarpå han troget håller sig till dessa grofheter, assisterar vid den bekanta scenen sid. 153, der han får tillfälle att hålla sig för munnen — men berömmet öfver det genomfriska i skildringen betraktad såsom en helhet är så snäft som möjligt, det inskränker sig nämligen till ett högkyrkligt myndigt löfte ora syndernas möjliga förlåtelse, i fall syndaren vill göra fullständig bot och bättring, — detta arbete befans vara långt ifrån nog i den vägen.
» Un curé est une Providence pour le village », sade Fleury i tiden.
I denna kritik uppträder kritikern såsom den mäktige hämnaren, som ock har magt att förlata.
Äfven i Bel-Ami af Guy de Maupassant finner han fortjenster.
Boken är fastän » mycket dålig&gt; » i åtskilliga af-seenden mycket väl skrifven » (Posttidn.
1885, n: o 132).
Han är frikostig på loford åt en del utlänningar, Cher-buliez — hvars ståndpunkt likväl ej kan tillfredsställa djupare sinnen — kallas mästare, J.
P. Jacobsen, hvars sträf-van och riktning herr W. naturligtvis högeligen ogillar och som han kallar » vilsekommen », får vara en stor skald, fastän » kärnan är maskstungen » i hans dikts hesperiska frukt (Postt.
85, 4 maj), Turgeniew får heta » den store mannen » (Posttidn.
85, januari) och — hvad som kunde väcka förundran, om det sades af någon annan — Georg Ebers påstås vara en utmärkt författare.
Angående denne alsterrike men ytlige bokfabrikör, i hvars romaner historiska kläder omhölja moderna personer, ganska klumpigt presenterade, träffar man i Posttidningen n: o 147 för nämda år en egendomlig men betecknande jämförelse, som måste citeras med kursivstil: * Hos Ebers *, skrifver W., &gt;går man alttid på säker grund, Flaubert uppskrufvar och öf-verdrifver ».
Ebers, Georg Ebers upphöjd på Flauberts bekostnad!
» Grosser, schöner Gott!
Du lächelst, o mein ewiger Vater! » sa ' Heine till Apollo. -----------
Af våra skandinaviska granländers literatur finner Wir-sén naturligtvis föga uppbyggelse.
Camilla Collet fick » godkänd » för den tid, hon skref Amtmannens döttrar, men har sedan låtit bitterhet och orättvisor föra sig på afvägar.
OmIbsen heter det 1885 (i Posttidn.
n: o 70) » den som förirrat sig så sora Dukkehjemmets och Gengangeres författare ».
— W. är ändock glad öfver att Vildanden » ej egentligen innebär moraliska missvisningar » (Postt.
84, 19 nov.
) men då han talar öm Fruen fra Havet, som är » om ingalunda direkt omoraliskt, dock stötande och ej rätt finkänsligt » måste han förebrå Ibsen att han » obesväradt ingår i antydningar om sexuela frågor » (11 dec.
88), ord som tyckes blifvit i misshugg öfverflyttade från en kritik af professor Ribbings stora succés-bok, men som verkligen gälla Ibsen denna gång.
— På Alexander Kielland är hr W. i yttersta grad förgrymmad.
De danske realisterna skrifva med det mål för ögonen » att väcka kotteriets handklappningar » (V. L.
87, n: r 173), kunna alltså icke vinna hans bifall.
Det fins dock en enda dansk man, sora gjort Wirsén till sin vän, broder.
Det är Drachmann.
Herr W. jublade vid Drachmanns bekanta affall — ordét är inkorrekt, jag vet det, men hoppas att det ej skall missförstås — och han jnblar ännu i dag deråt liksom åt Gjellerups ej så litet vigtiga oafhängighetsförklaring mot dr Brändes, i hvilken W. ser en tyrann, den der håller bunden ined jernkedja en hvar, som vill räknas till det danska författarskrået.
Det har fallit mycken snö, sedan Drachmanns brytning med » partiet » 1883, det förefaller nu icke så litet löjligt att läsa W: s jubel öfver att Drachmann » börjat tröttna vid realismen », vid frihetsapostlarne, vid dr Brändes, » som fordrar blind underkastelse och sora har skymford mot en och hvar, hvilken går sin egen väg ».
Om Drachmanns fäktning mot det parti, dit ingen någonsin tvingat honom sluta sig (han faktade noga taget mest emot sig sjelf, mot sin egen karaktärslöshet), är det nu så dags att tala, ett faktum torde det emellertid vara att han ej blifvit en 6törre skald efter brytningen, att det bästa, det mest sjelfständiga, han diktat, tillhör just den period, då han, som W. tror, gick i ett för honom förhatligt ledband, den tid, då han ännu ej » vågade visa sjelfständighet », då han ännu ej » skakat från sig besvärliga band ».
Det sora i W: s innerligt belåtna långa redogörelse för brytningen (i Postt.
83, 10 mars) är bäst, är i alla fall följande rader: » Man torde äfven kunna förespå, att de väderflöjelsnaturer, hvilka aldrig motsätta sig den tillfälliga tidsopinionen, utan när denna är ultrarealistisk, ge-nom realistiska bravader köpa sig * ett flyktigt loford af lika osjelfständiga smakdomare, nu när ett omslag synes vara börjadt, sjelfva skola, alldeles i öfverensstammelse med sitt skaplynne, slå om ».
Det var elakt sagdt af herr W.; han har dermed dels i meningens böljan opåtänkt gifvit just den osjelfständiga Drachmann en släng, dels pikat dem af sina landsmän som, då opinionen bland dem, hvilka ha makten att belöna, blif-vit fiendtlig mot realism, följt denna stämning, slagit sig på opersonlig diktning af det slag, svenska akademten plägar uppmuntra.
Någon af de förkättrade realisterna fins dock, mig veterligt, ej bland dessa praktiska naturer, hvilka enligt W. så väl förstå att uppfatta tidsandans kraf och rätta sig derefler.
» Drachmann6 inre utveckling », säger Wirsén (Posttidn.
85, n: o 138) » erbjuder likasom C. V. A. Strandbergs en.
tillfredsställande anblick ».
Liksom Talis Q valis, frihetsmannen, som hamnade i Posttidningen!
Hos Drachmann betecknade omslaget » förädling och frigörelse », hos Talis antagligen äfven frigörelse, från ungdom sidealen, ungdoms-hoppet » -- — -- — — — — — — — — — —
Den icke-svenska literaturen har sålunda gifvit herr W. en viss ersättning för den tydliga olust, som hans oefterrättliga landsmän ingifva honom.
Han kan, tycks det, omöjligt hålla dem i tyglarne, hålla dem i oskyldighetens tillstånd gent emot moderna tankeströrnningar.
» Det är angenämt, att för någon gång kunna till läsning anbefalla ett skönliterärt arbete », biktar han med anledning af Stindes Borgarfolk (Posttidn.
85, n: o 244).
Det är sällan hans landsmän gifva honom den angenäma sysselsättningen.
Det är då N.
P. Odman utgifver några ganska torrt nedskrifna minnen från en ganska frisk ungdomstid, då C.
A. Melin sjunger om Prinsessan och svennen, eller då han om det » milda och rena » klöfverbladet Viktor Moll9 Anna A., Charlotta Lindbom eller Lindholm (hvad fruntimret hette), får gifva betyg på » en stilla, rik innerlighet » — — — » stilla vemod, elegisk sorgbundenhet » etc. etc. Eller då statsrådet Gunnar Wenuerberg med bister patriot-uppsyn framslungade sina dikters Qerde hand, » rikt på kärnlyriska och fosterländska dikter af förblifvande värde ».
* » Köpa sig.
* Kur«, fortfarande af Volunteer.
3.Bland det unga Sverige träffar W. likväl lyckligtvis ett par » ädla företeelser », medan ännu » den usla literaturen frodas och poser » (P.
Det är en kritikers främsta pligt att » erkänna allt framspirande godt », (farliga ord i W: s mun!
) » det är många gryende krafter, som behöf-ver kärlek för att blifva hvad de böra och kunna » (P.
T. samma n: r).
Der träffas i främsta ledet skalden Moll, som framlägger Moderskärlekens myster, om hvilka dikter W. skrifver (Postt.
84, n: o 300): » Kritiken skyr att kallt granska dem, ty de äro, såsom det i första sången heter om moderns tankar, när hon väntar det första barnets ankomst till verlden: allt för ljufva att röra vid ».
W. tillägger derpå * Jag älskar mest sådana böcker ».
Mest!!
Då står nog Moll bredvid Homer på W: s bokhylla. --
Det är icke en gång nog med männens förvillelser.
Utan äfven qvinnorna skrifva.
Ännu 1887 förundrar sig W. öfver att qvinnor taga i försvar de realistiska tendensskrifter, hvilka på senare tid öfversvämmat oss (Postt.
87, n: r 284).
Detta år fans (se samma tidningsnummer) fyra författarinnor, hvilka herr W. erkänner: fru Carlén, Claude Gerard, fru Nyblom, fru Kerfstedt.
Fru Kerfstedts framställningssätt får ej godkändt, men Claude Gerards fantasier, som ej äro inrangerade bland realistböcker, anser W. för literatur; han blundar till och med på tal om dem för de mindre anständiga ämnen, de ibland behandla.
Jag antar likväl att herr W. glömt den långt före Fröken Julies dagar diktade berättelsen om huru betjenten blef hennes nåds älskare och som sådan lefde ett angenämt lif (i » Dagdrif-verier och drömmerier »), glömt förslaget, på fullt allvar framkastadt af författarinnan sjelf, att upprätta en sjelfmords-maskin för dig och mig, då vi bli lefnadströtta, glömt.
.. ja, jag gitter inte tänka tillbaka till dessa historier.
När W. hudflängt en eller flera böcker, när artikeln lider mot sitt slut, har författaren två känslostämningar att ännu genomgå.
Först som dessert ytterligare några ironiska rader, så öfverlägset stukande som möjligt är, lydande ungefar som så: Dessa nya arbeten » lära, efter hvad det för-ljudes, vara hvar på sitt sätt utmärkta » (Postt 85, 12 maj) eller: » antagligen skall Tavaststjernas ifrågavarande berättelser lofprisas på många håll.
Anmälaren unnar dem hjert-ligen denna lycka » (V. L.
88, n: o 17) ... eller annat i samma goda uppsåt.
Och så allra sist ett litet stänk af vemodpä hela anrättningen: — » och är för egen del böjd att ve-modsfullt upprepa romarskaldens ord » etc. etc.
Härligt visade W. med hvilken smak och stilistisk finess han förstår den svåra konsten att sluta stycken (hvar-om törnrosskalden skrifvit), då han (i V. L. n: o 2, 88) skref en artikel om våra tidskrifter; efter att ha » behandlat » Finsk tidskrift uppstämmer han följande slutrefräng:
» Och derfor vänder sig ock det tänkande Sverige gerna frän hela denna anspråksfulla vensterpublikations målsmän och gynnare till sin gamle gunstling, den barnafromme, ren-hjertade, snart 70-årige Topelius.
I hans sånger finna vi något som är värdt att älska, något oskuldsfullt och innerligt, något som kommer från hjerta till hjerta och som der-för gladt ung och gammal. »
» Halmstadlax och fortepiano U som magister Bläcksta-dius utropade — eller som en af Brauns militärer var grof nog att utlåta sig till en kadett i tentamen: » Herrn rör i hop loppor och surkål, tobak och långa ormar och stora maskar och kattfläsk. » — — — — — — — — --
Nämda artikel om tidskrifterna är långt ifrån det nyaste från W: s penna — säkert dock det mest utmärkande, han på senaste år skrifvit.
Särskildt visar det hur han gått framåt och vunnit ännu fastare mod och skarpiire blick än någonsin.
Lektor Personnes uppträdande var för honom ett tidens tecken, nu var stunden inne att hugga in med alla vapen emot de filisteer.
Han vädrade venstermän och vensteridéer, radikaler, omstörtare, skolungdomens sedeför-derfvare på håll, der ingen misstänkt något dylikt, sökte ock efter förmåga ränsa de svenska tidskrifterna från hvarje misstanke om att der kunde finnas någon vensterpenna bland bidragarne.
I Nordisk tidskrift medverkade en så hänsynslös och så grön medlem af det unga Sverige som Robinson (53 år gammal).
Han hade ett par värdiga kamrater i hrr Nordensvan och Erdmann.
När man läste deras uppsatser i Nordisk tidskrift, förklarade herr Wirsén, så kunde man tro att det var » Ur dagens krönika » man höll i sin hand — det var förstås det mest ettriga herr W. kunde yttra om letterstedtska organet.
Han lyckades på några omvägar fördrifva de tre.