Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af detta belopp voro icke mindre än 10,437,610 R;dr utlånta mot borgen och 1,413,939 mot annan säkerhet, som icke kunnat hänföras till inteckning, aktier eller publika papper och således väl icke får anses bättre än borgen.
Nära hälften af sparbankernas medel var således utlånt mot borgen- eller dermed jemförlig säkerhet.
1 andra länder har man varit särdeles angelägen att för placeringen af sparbankernas medel föreskrifva den största möjliga säkerhet.
Der sparbankernas medel icke läggas i Statens händer, utlånas de vanligen till största delen mot inteckningar i fast egendom och statspapper.
Endast ett mindre belopp lemnäs mot borgen.
Detta belopp utgör i Preussen omkring 10 och i Danmark endast omkring 8 procent af det hela.
Det första vilkoret för ett ändamålsenligt ordnande af vårt sparbankssystem är att en lag för sparbankernas inrättande och förvaltning utfärdas, hvarefter reglementenas fastställande saklöst kan lemnäs åt landshöfdingarne.
Om Regeringen, som ofta sysselsätter sig med de största bagateller, icke hyser tillräckligt intresse för sparbankerna, för att härom göra framställning till Ständerna, hoppas vi att vid nästa riksdag någon enskild motion derom skall framkomma.
Sparbankerna äro foster af vår tid och en af hennes vackraste skapelser.
Den ytlige betraktaren må i dem endast se penuingeinrättningar för uppsamlande af mindre besparingar och således förtjenta af mindre uppmärksamhet än de stora bankerna.
Men för den, som ser något längre, är förhållandet alldeles motsatt.
Utom det att sparbankerna i financielt hänseende spela en ganska vigtig rol, hvarom de betydliga belopp, med hvilka de redan röra sig, bära tillräckligt vittnesbörd, hafva de en stor moralisk bestämmelse att uppfylla.
De 27 millioner, som år 1859 af omkring 180,000 personer voro insatta i sparbankerna, utgöra väl en för vårt land högst betydlig fond, men den betyder dock långt mindre än den fond af sedlighet och förädling, som sparbankerna skapat hos de talrika insättarne och för hvilka dessa millioner endast utgöra ett svagt uttryck. 396 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JS/s 206.
Det är icke financierer, utan ädla och varmhjertade patrioter, hvilka man allestädes har att tacka för sparbankernas uppkomst.
Hos oss var det den om fäderneslandet så högt förtjente Carl Forsell, som jemte Skogman och några andra nitiska personer framkallade Stockholms Stads Sparbank; och sedermera fann exemplet småningom efterföljd i alla landsändar, så att vi år 1859 hade 118 sparbanker.
Emellertid återstår ännu oändligt mycket att göra.
Det i dessa sparbanker insatta kapital, sorn, enligt hvad vi härofvan uppgifvit, utgjorde 27,259,202 R:dr, understiger alltför betydligt hvad som fanns insatt i de danska och norska sparbankerna.
Oaktadt folkmängden i Danmark, utom hertigdömena, endast utgör omkring 40 % och i Norge ungefär lika mycket af den svenska, uppgingo insättningarne i de danska sparbankerna till 50 % och i de norska till omkring 40 % mer än hvad sorn var insatt i våra sparbanker.
En tillfredsställande till hela landet utsträckt organisation af sparbanksväsendet skall naturligtvis förändra detta för oss i jemförelse med våra grannländer så ofördelaktiga förhållande.
För åstadkommande af en sådan organisation synes mig intet vara bättre än att, på sätt nu är för Stockholms län föreslaget, öfver hela landet inrätta länssparbanker med sockenkonnnittéer, samt insättningstillfällen i socknarne och filialkontor* der sådana kunna erfordras.
Härigenom skulle naturligtvis icke i något afseende de sparbanker störas, som redan finnas i verksamhet.
Att länssparbankerna nu ställas under hushållningssällskapens öfverinseende synes ändamålsenligt.
När landstingsinstitutionen kommer till ständ, kunna sparbankerna, såsom en länens allmänna angelägenhet, än lämpligare ställas under landstingets öfverinseende och detta äfven öfvertaga ansvarigheten för deras förvaltning.
En sådan organisation af vårt sparbanksväsende skulle något likna den, som finnes införd i de flesta tyska stater, men framför denna ega det väsendtliga företrädet af långt flera insättningstillfällen.
Utan tvifvel är det rigtigare att, om en allmän organisation af sparbankerna skall ega runi, ställa dem under kommunernas förvaltning än att deruti inblanda Staten.
Vi hafva sett hvika olägenheter det medfört att i England och Frankrike Staten lagt under sig sparbankernas medel.
Vill man att våra sparbanker skola utveckla någon större verksamhet, sorn kan ställa dem vid sidan af de danska och norska, så måste de utbredas öfver hela landet.
Ju flera tillfällen till insättningar, desto större resultater.
Erfarenheten har redan ådagaagt, att i de län, der de flesta sparbankerna funnits, verksamheten också varit störst, så har förhållandet varit i Malmöhus, Kristanstads, Wermlands, Örebro, Kalmar och Södermanlands län, dericke blott stads- utan härads- och sockensparbanker finnas inrättade; hvaremot verksamheten varit jemförelsevis mindre i de län, såsom „
Östergötlands och Westerås, som endast hafva sparbanker i städerna.
Så funnos i Östergötlands sparbanker år 1859 insatta endast 1,371,729 R.dr, men i Wermlands 1,451,505 R:dr och i Westmanlands läns sparbanker 343,720 R:dr men i Södermanlands 922,833 R dr.
Hufvudsaken är således att tillfälle till insättning i sparbankerna beredes på landsbygden, och för sådant ändamål har Stockholms läns Sparbank inrättal kommittéer inom socknarne, hvilka kommittéer hvarje Söndag mottaga insättningar.
Det förekommer mig som skulle Stockholms läns Sparbank kunna tjena till mönster vid bildandet af andra Läns-sparbanker.
Utom sparbankernes stora nytta i moraliskt hänseende skulle ett väl ordnadt sparbanks-system jemväl i financielt hänseende medföra oberäkneliga fördelar.
Ja man kan med trygghet påstå att derförutan i vårt glest befolkade land ingen fullt tillfredsställande bankorganisation står att vinna.
På grund af hvad jag sålunda haft äran att anföra, får jag vördsamt föreslå, Motioner i Borgars-Ståndet 1862. 207. 397 att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t ville genom en förordning meddela de allmänna föreskrifter, som böra tjena till efterrättelse vid sparbankers stiftande samt i allt hvad på Kongl. Maj:t kan ankomma, söka befordra uppkomsten af ett öfver hela landet utbredt sparbankssystem, som erbjuder lättade tillfällen till insättning och, så vida Rikets Ständers medverkan dervid kan anses erforderlig, derom hos Rikets näst församlade Ständer göra framställning.
Stockholm den 29 November 186:'.
Lallerstedt. 207.
Om anläggande af en undervattens-lelegraflednmg mellan Skåne och Preussiska kusten samt bestridandet af kostnaden derför.
Vid 1856—1858 års riksdag väckte jag inom detta Stånd motion om anläggning på Svenska Statens bekostnad al en elektrisk under vattens-telegraf emellan Skåne och Preussiska kusten.
Denna motion, hvilken finnes intagen under N:o 81 i bilagorna till Borgare-Ståndets protokoller vid berörde riksdag tillvann sig bifall hos Rikets Ständer, som uti underdånig skrifvelse den 2 Oktober 1857 ho • Kongl.
Maj:t anhöllo att, enär den alltför stora tidsutdrägt, som vållats med fortskafiändet af det betydliga antal, depescher från både Sverige och Norrige, hvilka uteslutande på de Danska telegraflinierne måste till utlandet befordras, kunde i icke ringa mån undvikas om en undervattenstelegraf emellan Skäne och någon lämplig preussisk ort vid Östersjön anlades och sattes i förbindelse med elektriska telegrafverket i Berlin, samt utom den Betydliga vinst i tid, en sådan telegraflinea måste medföra, vunnes en icke ringa fördel derigenom, att telegra (förbindelsen mellan Sverige och det öfriga Europa blefve oberoende af de omständigheter, hvilka den Danska telegraflinien öfver Balterna kunde vara underkastad, Kongl. Maj:t måtte, efter föregången utredning af frågan, hvartill hörer underhandling med Preussen och Danmark, vidtaga åtgärder för anläggning af ifrågavarande telegrafledning.
Chefsembetet öfver telegrafverket, som hördes öfver denna underdåniga skrifvelse, medgaf nyttan af den föreslagna telegrafledningen såsom betryggande af .förbindelsen med utlandets telegrafinrättningar.
Chefsembetet erkände till och med att omständigheterna kunde göra en dylik direkt ledning nödvändig för den utländska telegrafförbindelsens oafbruten gång; men Chefsembetet ansåg, att sedan år 1857 från Helsingör till Hamburg, hvarest funnits endast en enda ledningstråd, ytterligare tvä trådar blifvit anlagda, depeschbefordringen skulle gå fullkomligt oförhin^ 398 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. .M. 207.
W ra dt och de från Sverige ankommande eller dit afgående depescher icke vidare blefve onödigt uppehållna.
Och Regeringen hastade att redan den 6 November 1857 förklara, att, med afseende i hvad Chefsembetet anfört, Rikets Ständers förslag dä icke borde till någon Kongl.
Majits åtgärd föranleda.
Emellertid hade Chefsembetet vid telegrafverket, på samma gång det uppreste betänkligheter mot Rikets Ständers framställning, i underdånighet hemställt, att Kongl. Majit måtte, för den händelse att inom längre eller kortare tid den föreslagna undervattensledningen bragtes till verkställighet, låta i ministeriel väg öppna underhandlingar med Preussiska regeringen.
Sådana underhandlingar egde också, uppå Chefsembetets förnyade framställning, rum med Preussiska regeringen, som förklarade sig benägen att med hälften deltaga i anläggningen af ifrågavarande undervattensledning.
Då likväl XV artikeln af den med Danmark den 23 November 1854 uppgjorda konvention om undervattensledning i Öresund innehåller, att, om. det frän Svensk sida beslutades att anlägga en ytterligare undervattensledning till någon utanför
Danmark liggande punkt i Östersjön söder om norra kusten af Curlend, skall Svenska Statsverket till Danska Regeringen återbetala hela det belopp, hvarmed hon bidragit till den nuvarande ledningens anläggning, ansågs det nödvändigt, att genom underhandling erhålla
Danmarks medgifvande till anläggningen af den af Rikets Ständer begärda undervattensledningen.
Det later otroligt, men är dock en sanning, att, oaktadt mänga försök, det icke varit för Svenska diplomatien möjligt att utverka ett sådant medgifvande.
De tjenster, som de förenade rikena varit i tillfälle att göra Danmark i en fråga, der det gäller ingenting mindre än Danmarks politiska existens, harie eljest skäligen bort föranleda en något större benägenhet å Danmarks sida att gä Sveriges önskningar till mötes i en ekonomisk fråga af jemförelsevis ringa vigt.
Danska regeringen skydde dock icke att yrka på skadeersättning, hvilken icke med något sken af billighet bör ifrågasättas.
Danmark kan göra anspråk på inlösen af dess -andel i telegrafledningen, men ingenting derutöfver.
Pä annat sätt kan XV art. i konventionen icke rimligen tolkas.
Vid anläggningen af undervattensledningen i öresund föreställde man sig icke att den skulle, sä bära sig, att anläggningskostnaden kunde inom någon kortare tid betäckas.
Det har emellertid inträffat, att denna telegrafledning från början af år 1855 till den 1 Oktober innevarande, eller pä 7| är inbringat hvardera kontrahenterna den betydliga summan af 207,261 R:dr 94 öre och detta oaktadt portot, som i början var 2 R:dr för enkelt telegram, år 1860 nedsattes till 1 R:dr 10 öre.
Då anläggningskostnaden för hvardera landet utgör endast 42,401 R:dr 16 öre har öresundsledningen följaktligen hittills fem gånger återgäldat anläggningskostnaden.
Huru kan Danska regeringen under sådana omständigheter ens tala om skadestånd och hvarpå skulle det grundas?
Det synes dock som skulle vederbörande vid första invändning gifvit vika för så oskäliga anspråk.
Till svar å Chefsembetets vid telegrafverket förnyade framställning förklarade.
Majit under den 27 Januari 1860, att nödvändigheten af den ifrågasatta telegrafledningen från Skåne till Preussiska kusten destomindre kunde anses vara för handen, som en dylik ledning, om den för tillfället lemnades å sido, framdeles kunde, derest omständigheterna skulle göra saknaden deraf mera kännbar, utan synnerlig tidsutdrägt tillvägabringas och att under tiden möjligen inträffande afbrott i telegraferingen öfver Danmark ej heller komme att helt och hållet utestänga Sverige från dylik förbindelse med det sydligare Europa, sedan dertill öppnat sig en annan, örn än längre och kostsammare väg uti telegrafledningen frän Haparanda på östra sidan om Bottniska viken.
Motioner i Borgareståndet 1862. JW 207. 399 Kongl.
Majit hänvisade således de förenade rikenas telegrafkorrespondenter till de ryska teJegrafledningarne; man kan dock svårligen föreställa sig, att det saknas medel, som kunna förmå
Danska regeringen att lösgöra oss frän följderna af en ilia skrifven konventionsartikel, hvilken, om den skulle efter ordalagen tilllämpas, skulle sätta oss i nödvändighet att under ytterligare 17 är, som konventionen skall gälla, försaka en dräglig telegrafförbindelse med utlandet eller underkasta oss aflösningen af ett nytt slags Öresundstull.
Sätter
Danmark något pris på de förenade rikenas bona officia i tvisten med Tyskland, låter det i nödfall göra sig att dervid fästa ett sådant vilkor, som låter Danmarks hittills visade obenägenhet för en reglering af telegrafförhållandena mellan de begge länderna försvinna.
Samtidigt med Kongl.
Majits nyss åberopade skrifvelse till Chefsembetet för telegrafverket, inträffade ett afbrott i telegraferingen genom Öresund genom kabelns sönderslitande och sistlidne vinter blef den af samma orsak åter afbruten.
För närvarande består kabeln endast af tvä trådar, ty den tredje kan icke vidare repareras och de ännu i verksamhet varande två trådarna lära, efter hvad som är utredt, endast någon kortare tid kunna begagnas.
De förenade rikena äfventyra således att en vacker dag med telegrafkorespondensen fä taga den af Herr Finansministern anvisade vägen genom Ryssland, hvarmed, enär alen såkallade zonberäkningen för portot der är gällande, särdeles betungande kostnader blifva förenade.
Ehuru Danska Regeringen, såsom det säges, under den sednaste tiden sträckt sin obenägenhet ända derhän att den allt hittills undandragit sig att afgifva yttrande öfver ett af Chefen för Svenska Telegrafverket redan den öl
December 1860 upprättadt förslag till ny telegraf-konvention med Danmark, i hvilket förslag XV artikeln i nu gällande konvention är utesluten, bör man hoppas, att Danska Regeringen slutligen skall, efter förnyade framställningar, nödsakas att utan ifrågasättande af någon som helst ersättning lösa oss frän det band. berörde artikel ålägger oss; och jag får derföre vördsamt föreslå Rikets Ständer, ätt hos Kong!.
Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes, sedan tvistefrågan med Danmark blifvit uppgjord, låta i förening med Preussiska regeringen så fort ske kan anlägga en undervattens-telegrafledning mellan Skäne och Preussiska kusten, samt ur Handels- och Sjöfartsfonden bestrida den pä Sverige belöpande hälft i den dertill erforderliga kostnad.
Gust. Lallerstedt. 400 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JV? 208. JW 208.
Om anslag till löner för två nya lärare vid Wadstena tre-klassiga elementar-läroverk.
Efter erhållet uppdrag från ett större antal medlemmar inom staden Wadstena, för hvilken jag har den äran att vara ombud vid denna riksdag, får jag hos Rikets Ständer vördsamt föreslå. att stadens elementar-läroverk måtte utvidgas från tre- till femklassigt.
En sådan utvidgning är af behefvet påkallad.
Staden är i ett starkt framätgående.
Den kringliggande orten är tätt befolkad och lärjungarnas antal tillvexa, så mycket man kan vänta det i ett blott 3-ldassigt läroverk.
Med den utvidgning af läroverket, som jag nu föreslagit och orten lifligt önskar, skall lärjungarnes antal fördubblas, hvarigenom den fördel vinnes att antalet minskades vid Linköpings läroverk, der det är större än för undervisningen är lämpligt.
1 flen närbelägna och folkrika Köpingen Motala finnes ingen skola och i grannstaden Skenninge så godt som ingen.
Dessa båda orters innevånare påyrka statsanslag för mindre skolors anläggande, men säkerligen skulle det för dem vara fördelaktigare att, då de ligga blott på något mer än en mils afstånd från Wadstena, derstädes ega ett någorlunda fullständigt läroverk.
Ur ekonomisk synpunkt blifva det för Staten mindre betungande att bekosta ytterligare två lärare i Wadstena än två eller tre på hvardera af de andra ställena.
Det torde böra upplysas att skollokalen i Wadstena, är så beskaffad, att två nya lärosalar lätt kunna inredas.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte anslå löner till tvä nya lärare vid Wadstena tre-klassiga läroverk, hvarigenom det blefve till femklassigt utvidgadt.
Lallerstedt. 209.
,JV$ 209. 401 .M> SO». Af Herr Wallenberg:
Angående nedsättning af Manufaktur-diskont kontorets kreditiv i Rikets Ständers Bank, Redan vid förra riksdagen hade jag tillfälle fästa uppmärksamheten pä en Statens inrättning, hvilken qvarstår, oaktadt tiden lemnat den långt efter sig, nemligen den s. k.
Manufaktur-diskonten, ställd under Kommers-kollegii förvaltning.
En hvar, som vill taga denna låne-anstalt under närmare skärskådande, måste medgifva, att dess längre bibehållande icke kan tor det allmänna vara gagnelig!.
Manufaktur-diskonten stiftades är 1756, förmedelst försträckning af Riksbanken, i ändamål att genom lån understödja sådana fabriker och manufakturer, som företrädesvis ansågos böra gynnas.
Denna låne-inrättning, sorn således härleder sin tillvaro från skrå-andans och skrä-författningarnes tid, då näringarne leddes i band under Kommers-kollegii styrelse, har likväl ända hittills kunnat bevara grunddragen af sin bild oförändrade, under det att de åsigter, på hvilka den hvilar, blifvit för längesedan förkastade, och näringarne i öfrigt lösgjort sig från det förmenade stöd. sorn hindrade deras lifligare utveckling.
De näringar, hvilka ännu betraktas såsom förtjenta att med län frän Manufaktur-diskonten understödjas, äro för detta ändamål indelade i vissa klasser, hvarefter åt hvarje klass anvisas en olika, i förhållande till tillverkningsvärdet utgående procent, såsom lån af Diskontens för äret tillgängliga lånesumma.
På detta sätt upptagas i Inrättningens Reglemente den 8 Februari 1844 trenne klasser, indelade, såsom det heter, ”med afseende ä näringarnes olika art och behof af understöd”.
Främst, i l:a klassen stå klädesfabrikerna och sist i den 3:dje mekaniska spinnerier.
Egare af klädesfabrik får dessutom sin län erätt ökad till hälften för den väfnad, han styrker sig hafva af inhemsk ull tillverkat.
Och det må i sammanhang härmed omnämnas, att klädesfabrikationen ytterligare är gynnad med en särskild länerätt i Ull-diskonten.
De allmänna föreskrifterna, till efterrättelse för Kommers-kollegium, vid läns beviljande och förvaltningen i öfriga, delar, varda af Kongl. Majit meddelade.
Manufaktur-diskontens föga naturliga existens uppehälles fortfarande genom ett kreditiv ä Riksbanken, hvilket, orimligt stort för Riksbankens tillgångar, löper med 3 procent ränta, och numera utgör 2,250,000 Riksdaler Riksmynt, sedan Rikets Ständer vid 1856—1857 årens riksdag å krediti vet indragit ett. belopp af 450,000 Riksdaler.
Sjelfva fondens tillgångar vid början af innevarande är 1862 uppgingo till Runt 1,689,625 R:dr 81 öre, deraf 219,648 R:dr 24 öre äro osäkra fordringar.
En låne-inrättning, som sä bedrifvit affärerna, att de osäkra fordringarne uppgå till i det närmaste 13 procent, är redan i och för sig en betänklig föreBih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 Afd. 51 402 Motioner i Borgare-Ståndet 18G2. ,j\s' 209. teelse.
Att tilldela en sadan anstalt ett stående lån, under namn af ett tre procents löving*-kreditiv, till ett vida högre belopp än sjelfva fonden utgör, är redan besynnerligt, men dä detta s. k. kreditiv lemnäs af Riksbanken, sorn kunde, utan Ökade förvaltningskostnader, med större profit och till större gagn för allmänna rörelsen använda dessa penningar sjelf, sä blir det hela rent af orimligt.
För att visa, att kreditivet i det närmaste kan betraktas såsom län. torde böra anföras, att kreditiv-skulden vid innevarande ars ingång utgjorde, jemte ränta, 2,281,047 R:dr 65 öre.
Bland kostnaderne för fondens förvaltning uppgår den årliga aflöningen till 26,440 Riksdaler.
Länen utlemnas pä högst 9 månader emot 4 procent och äro således ett slags premielån.
Med vida större framgång har redan blifvit försökt ett annat sätt att genom fondens medel gagna näringarne, eller medelst de s. k. förlags-lånen, hvilka, efter pröfning för hvarje särskildt fall, omedelbarligen beviljas af Kongl. Maj:t, vanligen till större belopp och pä längre betalningsterminer, samt äro afsedda till understöd för anläggning och drifvande af större labriks-inrättningar utaf ny eller väsendtligen förbättrad beskaffenhet.
Af fondens tillgångar är härtill afsatt en summa af 750.000 Riksdaler, enligt Kongl.
Brefvet den 5 Maj 1841.
Mer än halfva fonden saint hela låneförsträckningen från Rikets Ständers Bank utgår dock i län pä det gamla viset, hvilket utlåningssätt efter rangordning i stånd och klasser icke kan försvaras i vår tid, med dess uppfattning af pligter, med hänsigt til! näringarne och med dess lika för alla öppnade Irinetillfällen i Riksbanken och andra låneinrättningar.
Ett stöd, som ej mera behöfves, mäste ock verka menligt på den kraft, som förmår att sjelf utveckla sig.
Det är tydligt, att fördelen af de från Manufaktur-diskonten letnnade län borde hufvudsakligast förefinnas i kapitalets erhållande.
Men dä. såsom redan är nämndt, länerätten fastställes efter fördelning i olika klasser och med en viss procent af tillverkningsvärdet, så har det ock måst inträffa, att denna iäneprocent, år efter år, väsendtligen förminskats, till följd både af de läneberättigades ökade antal och af den i sig sjelf allt mera vexande produktionen inom fabriks- och manufakturnäringarne.
Utom de åt Eskilstuna stads manufakturister och deras förläggare till i allmänhet mindre belopp, ehuru tili högre procent af tillverkningsvärdet eller den försträckta summan, utgifna lån. har under nedannämnda år procenten för lånesökande fabriksidkare utgjort: kr 1840 i Esta kl. 17 % —- i 2:dra kl. 12$ % — i dalie kl. 84 % 7 1845 i 7 16 7) 5 7) 12 7 i ' ” 8 ‘ 7 7 1850 i 7 15* n — i 7 llj 7 i » 71 7 7 1855 i » 14* 7) — i 7 lOi 7 i ” 7* 7 7 1858 i 7 94 7) — i 7, Vi- 7) i »’ 4} 7 7 1861 i 7 8 \ 7) — i 7 ff T6 7 i » 4* 7 Läneprocentens pä sådant sätt fortgående förminskning och redan uppnådda obetydlighet lägga klart i dagen, att
Diskont-inrättningen, hvars lån dessutom endast meddelas pä högst 9 månader, upphört att kunna nöjaktigt understödja fabrikerna.
Denna minskning, som uppkommit genom de läneberättigade fabriksklassernas utvidgning och ökade påträngande kring den gemensamma låneprocenten, har också det egna med sig, att inrättningens förmåga att understödja någon enda fabriksidkare aftager i alldeles samma förhållande, som fabriksidkarens tillverkningar vexa och behofvet för honom af lånebiträde antagligen blir större.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,./W 209.
För den enskilde kan visserligen vara fördelaktigt, att i en låneanstalt hafva på sin räkning hvilande ett bestämdt belopp, sorn under hvilken tid af året, han finner för sig tjenligast. kan uttagas mot 4 procent ränta, och det må derföre ej väcka förvåning att man begagnar sig af en sådan rätt; men denna förmän, som numera egentligen består blott i den lägre räntan, är under alla förhållanden obehöflig, och, sä länge räntefoten i allmänhet står högre, äfven mycket orättvis, i jemförelse med andre lånesökandes lott, likasom den i intet fall är af beskaffenhet, att dess tillhandahållande för en eller annan smärre korporation bör fortfarande göras till föremål för särskild Stats-inrättning.'
Då, enligt hvad redan blifvit anlördt, vissa fäbriksklassers medlemmar äro i Manufaktur-diskontens Reglemente tillförsäkrade en ovilkorlig lånerätt och till belopp, sorn jemväl varder för hela året på förhand bestämdt; och dä således lånen mäste af diskontens styrelse utlemnas utan den vidsträcktare pröfningsrätt, som eljest inom alla låne-inrättningar är oeftergiflig, för att trygga lånerörelsen mot förluster och för att i alla delar åstadkomma en ändamålsenlig förvaltning; så mäste ock häraf uppenbara sig den följd, att Manuläktur-diskontens rörelse, bunden af reglor, hvilka ej äro lämpade eften derpå inverkande tidsförhållanden, understundom icke kari utÖfvas med den framgång, som eljest borde förväntas.