Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid 1826 års Riksdag hade arbetet så fortgått, alt förslaget utlemnades till granskning, dervid Götha Hof-Rätt redan anmärkte, alt en så total reform, som förslaget omfattade, vore hvarken nödig eller öfverensstämmande med nationens önskan, sådan den vid 1810 års Riksdag blifvit uttalad.
Vid Riksdagen år 1828, då fråga åter väcktes om det liya förslagets antagande, yttrades samma åsigter och man ifrågasatte, huruvida kommiteräde handlat i öfverensstämmelse med 1810 års Ständers beslut.
Man undandrog sig likväl dä, att ingå i ytterligare granskning af förslaget, och man beslöt, att, för att underlätta möjligheten af en granskning, en tydlig och åskådlig framställning af förslaget skulle göras och skiljaktigheterna emellan gamla och nya lagen framläggas.
Vid 1834 års
Riksdag öfverlemnades till R.
St:r Civillagsförslaget.
Afven desse
Ständer undandrogo sig att ingå i pröfning deraf, men vidblefvo samma åsigter som år 1828 yttrades, nemi. att en tablå borde framställas, uptagande grunderne för det nya förslaget och en jemförelse emellan detsamma och dittills gällande lagar.
Den i anledn. häraf nedsatta Kommité fullbordade till Riksdagen år 1840 tablån öfver civil-lagen; men en sådan öfver kriminal-lag saknades ännu, och K.
M. tillkännagaf äfven, att förslaget lill civil-lagen icke kunde framläggas för R.
St:r, emedan det ännu icke hunnit nog fullständigt genomgås; icke destomindre väckte enskilde motionärer fråga om dess antagande, dels i dess helhet och dels i vissa delar.
I den underd. skrifvelse, R.
St:r, pä grund af LagUtsk:s framställning under år 1841, beslöto, anhöllo de, att med afseende på de många förändringar, som i förslagen förekommo, en ytterligare granskning måtte företagas af en dertill serskild utsedd beredning, i hvars arbeten Justitiae-Ministern och 2 JustitiaeRåd skulle deltaga.
Denna beredning tillsattes år 1841 och under påföljande åren fortgick granskningen, så att arbetet nu är färdigt.
Riksdag var granskningen af brottmålslagen fullbordad och nytt förslag utarbetadt, som af K. M. öfverlemnades till R.
Vi känna alla följden af denna K. Propos., nemi. principernas antagande, hvarigenom straffarterne äfven godkändes, men man undvek äfven då granskning af hela lagen i sina detaljer.
Vid 1847 - / D,en 12 Augusti f. m. 1847 års Riksdag framlades ånyo lagförslaget af K. M.; och tillstyrktes af LagUtsk., med åtskilliga modifikationer, men R. o. Ad. samt PresteSt. afslogo det, med anhållan om utarbetande dels af förslag till ett nytt straffsystem och dels af en författning ronde straff för rån, stöld och snatteri.
Af diskussionen inom BondeSt. synes, alt äfven större delen af detta Stånds ledamöter voro af samma åsigt.
Vid sista Riksdagen förekom icke någon fråga derom, men vid den innevaride hafva enskilde motionärer ifrågasatt antagande dels af hela förslaget, dels vissa delar deraf.
LagUtsk. har således haft att tillstyrka antingen förslaget i dess hellie!. eller partiella förbättringar, såsom 2 Stånd beslutat.
Utsk. ansåg, hvad äfven erfarenheten under sednare åren bevittnat, att Svenska nationen är för mycket rädd om sina gamla lagar, för att antaga nva, utan den grundligare, mera genomgripande pröfning, hvilken blir omöjlig, om ett helt lagverk framlägges till antagande af en lagstiftande församling.
Det öfverstiger nästan måttet af menskliga' krafter all egna ät en hel lag den genomgide pröfning, som erfordras.
Det är sanni, alt min förmåga ärringa, men jag måste erkänna, att vid föregide Riksdagar, då jag deltagit i behandlingen af dessa kriminal-lagförslag, jag icke förmått intränga så i alla detaljer, som jag nu kunnat göra, då jag sysselsatt mig med dessa partiella förbättringar; och då jag hade denna erfarenhet om mig sjelf, som gjort juridiken till mitt yrke, samt under Riksdagens lopp uteslutande egnat mig ät detta ämne, ansåg jag del för R.
St:r blifva lättare att företaga granskningen af straff för en del förbrytelser än en helt ny Lag.
Då jag dessutom under flere Riksdagar sett, att representationen undanskjutit de framställda förslagen, har jag trott det endast på detta sätt vara möjligt att bringa frågan framåt., och framåt mäste hon, mine Hrr, ty detta stillastående måste uphöra, sedan man under mer än 40 år lillkännagifvit behofvet af ändring i strafflagen, och ropen derpå försports icke blott inom domarecorpsen, utan äfven bland deni, hvilkas egendom och lif skola skyddas af lagen.
Detta steg mäste tagas och man kunde icke längre dröja dermed.
Det förtjenar också anmärkas, att, för omkring 200 är sedan, tillgick precist påsamma sätt med då ifrågastäld förbättring af lagstiftningen.
I början af Carl IX:s regering..väcktes, såsom allmänt kändt är, fråga om de gamla lagarnes.förändring.
Man upgjorde då icke mindre än 2 förslag till nya lagböcker, men man fann del omöjligt att på en gång antaga dessa lagar, och man vidtog, efter,åtskilliga försök, den åtgärd alt trycka de gamla lands- och städslagarne, hvarefter under loppet af 1000-talet ntkommo förordn:r om förändringar i civillagen och brottmålslagen, hvilka sedermera i början af 1700-lalet sammanfördes till en codex.
På samma sätt har man i början af detta århundrade förfarit i vårt grannrike Danmark.
Dessa äro de orsaker, som förmått Utsk. att, i st. att förestå en hel lags antagande, tillstyrka partiella förbättringar.
Vid valet af den del, som först borde förekomma, hade Utsk. ledning dels af R. o. Adis samt PresteStis fattade beslut derom, att. först systemet och sedan straffen för stöld, snatteri och rån 10 H ‘ 17 258 Den 12 Augusti f. m. skulle afgöras, dels af de motioner, hvilka såväl inom Borgaresom BondeSt:n, just de Stånd, hvilka förut icke fattat ett med de 2:ue andra Stånden likalydande beslut, blifvit väckte.
Inom BondeSt. hafva, sorn jag tror, 7 eller 8 motioner blifvit väckte , och inom BorgareSt. har Hr Hasselroth framställt enahanda förslag i ämnet.
Detta om Utsk:s sätt att gå tillväga, och till försvar för Ulsk:s åtgärd alt framlägga en -del af lagen till B.
Beträffande åter innehållet af Utslcs förslag, så upstår den fråga: har Utsk. gjort rätt i att föreslå borttagande af 2 gamla straff, som i vår hittills gällande lag varit bestämde.
Utsk. ansåg sig i detta afseende höra ställa sig Regeringsmaktens och R.
Stms beslut lill efterrättelse.
Vid 1815 års Riksdag öfverlemnade K. M. till R.
St:r Kommiterades utlåt., hvari Kommiterade, i anledn. af det dem lemnade updrag, hemställde, huruvida skamslraffen och de fysiskt affliktiva straffen borde afskaffas, och i underd. skrifvelse förklarade B.
St:r, ”att rättsläran och en vis lagstiftnings grunder talade för den af Kommitén yttrade åsigt, hvadan oek Kommitén hade att föreslå sådana bestraffningar, som instämde med tidens hyfsning, och sorn, skiljde från förflutna tiders barbari, voro afpassade efter en bättre bildning, till uplysning och känsla hos hvarje individ af dess eget värde”.
Snart hafva 40 år lilländalupit efter ett sådant af R.
St:r fatladt beslut, hvilket äfven vidhölls vid Riksdagen år 1844, då R.
St:r godkände lagförslaget, i fråga om principerne, och bland desse äfven uphörande af kyrkoplikten samt spö- och ris-straffen.
Afven vid 1847 års Riksdag godkändes della, emedan, i anledn. af LagUtsk:s förslag, om uphörande af dessa straff, ingen anmärkn. förspordes inora representationen.
Ilar således icke kunnat annat än tillstyrka borttagande af dessa straff.
Hvad offentliga kyrkoplikten beträffar, beslöto B.
St:r jemväl år 1841, på JustilioeOmbudsmms framställning, dess uphörande, hvilket beslut B.
St:r anmälde hos K. M., som derpå täcktes lenina det svar, att det förhållande, att något surrogat för kyrkoplikten i 'fråga om stöld icke var af R.
St:r besluladt, för hind rade K.
M. att antaga och godkänna detta B.
Endast detta skäl anförde K.
M. för dess afslag å B.
Vid nu nämnde förhållanden kunde icke gerna hos Utsk. upslå något,tvifvel i fråga 0111 R.
Sl:s åsigter ang:de dessa straffs bibehållande.
Mer än 40 års sammanstämmande beslut af R.
St:r syntes i detta afseende tillräckligt talande.
Jag anser således Utsk. hafva handlat sin pligt fullkomligt likmätigt, och 0111 en eller annan tvekat att rösta för spö- och ris-straffens afskaffande, hade denna tvekan bort- vika för K. M:s och R.
Stms sammanstämmande beslut.
Men, mine Hrr! en sådan tvekan finnes icke.
Det kan väl icke nekas, alt i vår lid dessa straff icke äro lämplige.
Jag låter icke hänföra. 111ig af filantropiska fraser.
Jag önskar, att straff mätte linnas, allvarsamma och framför allt rättvisa, dock måste jag göra afseende på beskaffenheten af dessa straff.
Straffets rättmätighet måste ytterst grun - Den 12 Augusti f. m. 259 das på folkets åsigter om rättvisa.
Det kan val icke nekas, att folket icke gillar dessa straff, att man fasar för verkställigheten ' af detsamma, att man ryser vid tanken och ännu mera vid åsyn af förbrytaren, som updrages på pålen för att slita spö, att medömkan intager rättskänslans ställe, och att förbrytaren tilläfventyrs undgår straffet just derföre, att man icke vill att han skall undergå ett straff, för hvilket menskligheten ryser.
Den afskräckningstheori, om hvilken den siste talaren ordat, har haft sjn tid likasom allt annat, men denna tid har varit ganska kort.
Det finnes numera ingen, som påslår, att straffets enda egenskap skall vara afskräckande.
Seklers erfarenhet har visat, att afskräckande straff intet verkat, att med barbariska lagar brotten tilltaga.
Straffet skall visserligen afskräcka, men det skall afskräcka derföre, alt det blir en rättvis påföljd för brottet, att förbi'ytelsen afskys och att straffet sättes i öfverensstämmelse med förbrytelsen.
Derjemte bör det för förbrytaren icke utesluta möjligheten af förbättring.
Lika litet som jag vill antaga endast förbältringstheorien i fråga örn straff, lika litet godkänner jag afskräckningstheorien, men deremot är rättvisa hvad jag framför allt önskar, och, för bedömandet af denna rättvisa, måste man rådfråga folkets begrepp och dess hederskänsla.
Att Utsk. icke misstagit sig äfven hvad angår den delen af representationen', hos hvilken man kunde vänta, att begreppen om bibehållande af stränga och afskräckande straff skulle företrädesvis finnas; visar sig af det beslut BondeSt. för 2 dagar sedan i ämnet fattat.
Jag tillåter mig att just i det afseende berätta hvad en ledamot af BondeSt. för 2 dagar sedan sade mig.
Vid en öfverläggning i detta ämne yttrades af en talare, ali en Konung, som vi ännu minnas med glädje, Magnus Ladulås, icke genom flathet emot förbrytare utan genom stränga straff gaf helgd åt äganderätten i vårt land, och att vi borde vara icke mindre måne om denna eganderätt än en Magnus Ladulås.
En ledamot af BondSt., som hörde detta yttrande, sade: ”hos mig upstår den banken, att Birger Jarl några år förut afskaffat jernbörden i vårt land, och om vi för 600 år sedan ansågo, efter den tidens åsigter, barbariska rättegångsbruk icke böra bibehållas, månne vi 600 år derefter icke skulle kommit derhän, att vi skola uphäfva och utesluta straff, som vanhedra menskligheten.
” Vi hafva sett, att dessa åsigter gjort sig gällande inom BondeSt., och då erfarenheten visat, att de ifrågavande straffen icke upfy 111 det dermed afsedda ändamål, skola vi då bibehålla dem?
Spöstraffet är enl. min åsigt olämpligt för criminella förbrytelser, men det kan vara ganska lämpligt såsom ett disciplinärstraff, att i ögonblicket deprimera öfvermod hos individen, att bestraffa liknöjdhet, eller dolskhét hos en person, som behöfver upryckas.
Af spö-straffets uphörande följer således ingalunda att prygel inom militären skall afskaffas, om också dess användande bör betydligt inskränkas.
Husagan kan också med 17* 280 Den 12 Augusti f. in. skäl bibehållas så länge vi hafva bestämde flyttningsterminer och jag icke kan när sorn helst aflägsna personer från min tjenst, och derföre bör äga rätt att ögonblickligen qväsa öfvermod och sturskhet hos en tjenare; men att ådöma stryk efter månadslånga rausakningar låter sig icke ur någon synpunkt försvaras.
Hvad säger oss dessutom erfarenheten om dessa spö- och risstraff.
Höra vi icke dagligen talas om dessa historier om förbrytare, hvilka under straffets undergående vända sig tili profossen med yttrande: kan du icke slå bättre.
Detta hån mot straffets verkställare verkar redan missnöje och tvekan om straffets lämplighet, och i hvad man innebär det väl något afskräckande?
Den talare, som yttrade sig om det afskräckande i spöstraffet, har erkänt, att antalet af itererade stölder under sednare tider ouphöriigen tilltagit, ehuru spö- och risstraffen bibehållits just för 2:dra, 3:dje och 4:de resan.
Vi hafva således i vårt eget land den mest talande erfarenhet om, att dessa straff icke äro afskräckande.
Huru kunna då afskräcknings-theoriens anhängare tala för deras bibehållande?
Samme talare har ansett straffet böra vara af den beskaffenhet, att hederskänslan icke sårades deraf, utan att hon uprättades; men jag frågar, är det väl ett medel att uplifva hederskänslan hos den brottslige att updraga honom på pålen?
Jag skulle tro att just detta är det mest kraftiga sätt att döda denna hederskänsla, att andligen tillintetgöra brottslingen, att utesluta möjligheten för honom alt åter inträda i samhället, i hvilket likväl hans hederskänsla bör lifvas och underhållas, Slutligen, måste vi icke fästa något afseende på åsigterne inom den öfriga verlden?
Intet samhälle står numera så isoleradt alt det kan undandraga sig inflytandet af allmänt rådande opinioner.
Civilisationen har småningom utstrukit dessa straff ur de Europeiska staternas lagböcker, och det är icke i olid Sverige nu följer exemplet.
Om således spö- och risslraffen icke ur någon synpunkt kunna försvaras; om de i nästan hela den civilicerade verlden och af landets representation under en längre följd af Riksdagar blifvit utdömde, har Utsk. icke då gjort rätt i att ställa sig civilisationens fordringar och representationens beslut till efterrättelse?
I fråga om kyrkopliklen gäller allt hvad jag redan anfört om spö- och risstraffen.
Just i anseende till deras egenskap att mörda sjelfkänslan, hafva skamstraffen redan blifvit utdömde öfver hela verlden, och man må säga om kyrkoplikten hvad som helst, så måste man likväl medgifva, att något olämpligare icke finnes än att inrätta Herrans tempel till afistraffningsställe.
Om man, vid val af straffarter, förnämligast afser afskråckningstheorien, så visar det sig också, att kyrkoplikten icke är afskräckande, att den icke bidragit till brottens förminskande.
Den siSte talaren har ju erkänt, alt egendomsbrotten tilltagit oaktadt detta straff ännu qvarstår, och i hvad afseende kan det anses afskräckande, då, efter hvad nu är öfligt, det allmänt undergås Den 12 Augusti f. ro.
361 vid residensstaden, der förbrytaren utstäiles att skämmas för personer, för hvilka han är alldeles obekant.
Skulle detta straff innebära något afskräckande, borde kyrkopliklen undergås inom den kommun, der brottet föröfvals.
Men det förnämsta skälet till dess upbäfvande är, att det, just derigenom att förbrytaren, som utstäiles alt skämmas, nödgas bita hufvudet af skammen, betager möjligheten af uprättelsé.
Det är detta fel i straffet, som nutidens åsigter företrädesvis fästat sig vid, då de utdömt dessa skamslraff.
Vid bedömandet häraf måste man se förbrytelserna på närmare håll.
Förbrytaren felar ofta, det är sant, af ond vilja, men medgifvom det, mine Hrr! äfven ofta till följe af olyckliga omständigheter, som varit mäktigare än han sjelf och under hvilkas inflytande han blifvit förledd att begå brottet.
Straffet bör således visserligen vara verksamt och träffande, (man får ej af filantropiska tal förleda sig att göra straffanstalterne till korrektionsinrättningar), men man måste ställa straffen så, att, ehuru de alltid träffa, det likväl blir möjligt för den fallne att återuprätta sig och återgå till ett verksamt lif.
I detta afseende måste man erkänna, att fängelsestraff icke äro olämplige, hvad man om dem än må säga.
De kunna med för mycken mildhet tillämpas.
Detta är ett fel, men ett fel, som träffar icke lagstiftaren, utan den, som skall verkställa straffet.
Det må tillhöra representationen att tillse, det verkställande magien med stränghet tillämpar straffet.
Jag tror icke, att man i det afseende har något att befara.
Jag tror, alt fängelsestraffet tverlom, med allvar tillämpadt, skall blifva ganska verksamt.
Man har sagt, att dessa straff, verkställde i ensamhetsfängelse, skola blifva förkrossande, om de fortfara allt för lång tid.
Utsk. har icke yttrat sig öfver sältet för verkställande af fängelse-straffet och det af den orsak, alt fängelsebyggnader icke finnas i den mängd i vårt land, att Utsk. ansett sig kunna föreskrifva gemensamhets- eller ensamhetsfängelse.
Utsk. har derföre måst öfverlemna detta åt verkställande makten.
Jag erkänner, att det är en brist i förslaget, men denna brist härrör från omöjligheten att bestämma arten af fängelse, enär tillräckligt antal celler icke finnas inom vårt laud.
Likväl må jag nämna, att Utslcs mening varit, alt straffet för l:sta resan stöld, som enl.
Utsk:s förslag skall umgällas med 2 till 6 månaders fängelse, skall, såvidt möjligt är, undergås i ensamhetsfängelse, och då fängelsetiden icke blir längre, lärer väl straffet icke kunna anses förkrossande.
Under de resor jag företagit och då jag sysselsatt mig med dessa frågor, har jag vunnit den erfarenhet, att fängelsestraff i ensamhet under en tid af 6 månader icke verkar störande på brottslingens sinne.
Emedlertid har, under den nu föreg:de striden emellan de olika fängelsesystemen, Utsk. icke velat i förtid yttra sig öfver det enas företräde framför det andra, utan Utsk. har öfverlemnat detta åt verkställande makten att bestämma.
Jag anser Utsk. hafva handlat härutinnan ganska välbetänkt.
Man har äfven sagt, att detta straffsystem skulle påkalla nya straffanstalter
Svenska folket har redan bekostat så, väsendtliga förbättringar af 262 Den 12 Augusti f. m. fängelserne i vårt land, att det vöre mera än illa, om det nu, i fråga om en jemförelsevis högst obetydlig kostnad mot deni, man hittills måst vidkännas, skulle rygga tillbaka för straffsystemets förbättring.
Jag tror det vore alt sila mygg och svälja kameler.
Det är kändt, att i flere län cellfängelser äro byggda, och att dermed ännu fortsattes samt att R.
St:r under denna Riksdag för detta ändamål beviljat ytterligare 300,000 R:dr.
Det är således skäl att förmoda att man ämnar fortgå med fängelsebyggnaderne och då skola tillräckligt antal fängelser icke komma att saknas.
Dessutom, hvilket är dyrare, mine Hrr! antingen att på en gång anslå ett belopp till dessa fängelser eller att låta tjufvar och rånare fråntaga oss vår egendom.
Jag tror, att en klok
Statshushållning bjuder framför allt att egendomen skyddas, och då vi äro ense derom, att de nuvar:de straffen för stöld äro otillräcklige, att lagen är vanmäktig, bör väl representationen icke rygga tillbaka för någon mindre upoffring.
Den värde talaren har äfven sagt, att när man sett, att brotten ökat sig, bör man icke fortfara i mildhet, men jag frågar: när man sett, att de nuvar:de straffen icke hämmat det onda, bör man bibehålla dem, eller bör man icke söka att skaffa andra mera verksamma straff?
Det är detta LagUtsk. sökt göra.
Om mot Utsk:s förslag i fråga om stöld någon anmärkn. skulle kunna göras, och den har jag verkligen hört domare göra, så är det den, att straffen äro för stränga.
'; men jag har både såsom domare och såsom enskild man med harm åsett, huru ringa äganderätten i vårt land blifvit respekterad, och jag har derföre velat statuera stränga straff, som likväl icke upröra folkets sedlighetskänsla, straff, som jag förmodar skola blifva verksamma.
Detta till försvar för Utsk:s åtgöranden i den fråga, som nu är föremål för R. o. Ad:s pröfning.
Jag gör mig förvissad derom, att nationen icke ogillar hvad representationen i detta afseende, i öfverensstämmelse med 40- äriga beslut, kan afgöra till criminallagens förbättring.
Adolf Oscar: Utsk. har i sitt Betänk, bland motiverne anfört att, oansedt spöstraffet qvarstår och oansedt detta straff alltjemnt verkställes i vissa fall, aftaga likväl ingalunda de brott, för hvilka det ådömes, utan alt tvertom officiella upgifter snarare ådagalägga en tillökning just af de stölder, som ådraga spöstraff.
Dä jag, bättre än någon annan, är i tillfälle att känna, hvad de officiella upgifterna härom innehålla, och dä jag äfven anser dessa upgifter uplysande i förevar:de fråga, vill jag nämna, huru dermed sig förhåller, på det R. o. Adis beslut, det må blifva hvilket som helst, icke må grunda sig på bristande kännedom om rätta förhållandet.
Utsk. upger sjelf, att de arter af tjufnad, som ovilkorligen afstraffas med spö och ris, äro: kyrkotjufnad, stöld af i bete ute å marken gående kreatur, fickstöld, annan stöld 3:dje och 4:de gången, 3:dje resan inbrott i afsigt att stjäla samt itererad mjölkning af annans ko, får eller get.
Så vidt slutas ka» af de officiella upgifter, som från samtlige domstolarna år - V
Den 12 Augusti f. m. 263 ligen ingall till Hr Jusl.-SlalsMinislern och ligga till grund för dess tind. berättelser ang:de brottmålen i riket, hafva nämnde slag af brott snarare af- än tilltagit, under de sistförflnlna åren.
I{yrkoljufnader åtalades ar.
J847 till antal af 25, år 1848: 20," under det medeltalet deraf för de sista 4 åren varit 14.
Med stölder af kreatur ute ä marken och mjölkning derstädes af annans ko, får eller get har förhållandet varit nästan enahanda, lie upgingo år 1847 till ett antal af 122, men hafva i medeltal för de sednaste 4 åren varit 85.
Fickslölderne hafva väl icke egentligen minskats, men kunna ej heller sägas vara i något anmärkningsvärd! stigande.
Sådana åtalades år 1847: 51 och år 1853 likaledes 51.
Medeltalet deraf har under de sista 14 åren vexlat mellan 44 och 46.
Inbrotlsslölderne hafva minskats, från 667 år 1846 och 616 år 1847, till 422 år 1853, och voro i medeltal de 4 sista åren: 447.
Enkla stölder 3:dje resan eller oftare hafva äfven jemväl minskats något, enär deraf åtalades år 1847: 500, under de 4 sista åren i medeltal 400, men år 1853 endast 379.
Jag vill dock icke lägga synnerlig vigt på dessa ziffror, emedan de i och för sig icke kunna sägas särdeles bevisande.
De visa dock, att, åtminstone för den sednaste tiden, de officiella itpgifterna icke angifva någon ”tillökning” af de stölder, sorn kunna ådraga spöstraff.
Och jag har velat meddela dem, på det R. o.
Ad:s beslut ej må komma att grunda sig på en oriktig förutsättning.
— Hvad som torde förtjena mera upmärksamhet är, att, medan dessa brott sålunda minskats, hafva tjufnaderne i allmänhet ökats till den grad, att, då medium'af åtalade och bevisade tjufnadsbrolt åren 1830—1834 utgjorde 2281, det sedermera i femårigt medeltal upgått: åren 1835—1839 till 2576, åren 1840-1845 till 2971, åren 1845—1849 till 3352 samt år 1853 till icke mindre än 3843 brott.
De hafva således under ifrågavande tidrymd — den enda, för hvilken officiella upgifter om förhållandet finnas att tillgå—ökats från 2281 till 3843 (med nära 1600) eller mer än 68 procent. R. o. Ad. täcktes alltså finna, att de officiella upgifterna icke gifva stöd åt den åsigten, alt spö- och risstraffet bör, såsom alldeles overksamt, utur lagstiftningen uteslutas, och det var egentligen detta som jag ville erinra.
Men då frågan om företrädet af olika slraffarters ändamålsenlighet är af ganska stor vigt och jag dermed sysselsatt mig, såväl af enskildt intresse, som i kraft af mitt embetes åligganden, ber jag att få lill R. o. Ad:s bepröfvande derom något fullständigare yttra min mening.
Jag instämmer i de åsigler, som af Konung och Ständer samt sednast af LagUlsk. och här i dag af dess ordf. blifvit uttalade, att spö- och risstraffet är en skam för den nation, som bibehåller detsamma, och alt det ligger i civilisationens fordringar att det afskaffas; hvarföre jag äfven önskar, att detta må ske hos oss, så snart det utan vådliga följder för allmänna säkerheten kan ske.
Jag vill ej heller bestrida att ju möjligtvis, med antagande af de förändrade lagbestämmelser för stöld, sorn 264 Den 12 Augusti f. m.
LagUtsk. i förevar:de Betänk. föreslagit, så lyckligt kan hända, alt stölderne förminskas; men jag -anser det ganska osäkert och osannolikt, dä de begge mest afskräckaude beslAndsdelarne af i straffet för gröfre tjufnader — spö- oell risslraffet samt oppen- 1 bara kyrkoplikten — enl.
Utskis förslag skola afskaffas.