Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förgäfves anföres häremot Schweitz1 erfarenhet; ty der har villervallan just ökats derigenom att man ej blifvit religionsfriheten trogen, utan det ena partiet med våld sökt undertrycka det andra.
Med ett ord, jag känner intet exempel att religionstvång gagnat eller religionsfrihet skadat ett land; allt tyckes tverlom bevisa motsatsen.
Den är i hög grad ytlig, och kan ej uprälthållas utan eli för Stat och kyrka lika förderfligt religionstvång.
Och om man gåfve till spillo denna Statskyrkliga enhet, hvilken i sanning ej har stort mera värde än den, hvari Katholska kyrkan en gång ville intvinga hela kristenheten, skulle säkerligen hvarken religion, kyrka eller Stat derpå lida.
Man varnar oss för Katholicismen, hvilken i vår tid och synnerligen i England gör betydliga framsteg.
Men man bör komma ihåg, att
Katholicismen i detta land aldrig varit utan anhängare, att Episkopal-kyrkan i religionsbruk och författning, mer än någon annan Protestantisk kyrka närmar sig till den Katholska.
Dessa anledn:r till öfvergång föreflnnas ej i vårt land, der oviljan mot Påfvedömet öfvergålt nära nog till nationalhat.
1 närvaride lid är faran från det hållet så mycket mindre, som den andeliga rörelse, hvilken så mäktigt pågår i vårt land, just härflyter från närmare bekantskap med Luthers skrifter, och Luthers ande således är mera lefvande ibland oss än kanske någonsin.
Man säger att vårt folk ännu ej är moget för religionsfrihet, emedan det ännu ej skall ega nog andlig uplysning.
Då har i sanning vår Statskyrka illa upfyllt sitt upfostringsvärf, om vårt folk skulle vara det enda Protestantiska, som ej är moget för religionsfrihet.
Och är del väl sannolikt att det under religionstvånget skall blifva mognare än det år?
Om man svårligen kan påstå, alt Gudakligheten tilltagit under det halft andra sekel, som förflutit sedan vår kyrkoförfattning kom lill stadga, så lär väl denne ej hädanefter bättre förmå lyfta vårt folk i andligt afseende.
Skulle ock någon främmande kyrka vinna insteg ibland oss, vore dermed så mycket förloradt?
För en Stats sanna lif är ju huf vudsaken, att der finnas rätt många allvarliga och varma kristne, skulle de ock vara af skiljaktiga åsigter ang:de författningen eller mindre väsendtliga delar af läran; men för upkomsten och utbildandet af ett varmt kristligt lif, kan striden emellan olika religionsbekännelser ej vara annat än fördelaktig, emedan den tvingar menniskan att, då ali mensklig auktoritet svigtar, gå lill Guds ord, källan för all sanning, och till Honom, som allena år vägen, sanningen och lifvel.
Korteligen, jag anser att religionstvångets fördelar ligga på ytan, I) eh 16 Juni 213 linder det att dess skadliga inverkan går på djupet, och tvertonr att religionsfrihetens olägenhet (ty sådana finnas visserligen) ligga på ytan, men dess fördelar på djupet: och yrkar derföre på återremiss af LagUlsk:s Betänk., med uphäfvande af de nu stadgade straff för öfvergång till annan trosbekännelse.
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt att jag ånyo upträder, ehuru tiden är långt framskriden, men några från deri motsatta sidan fällda yttranden äro af den beskaffenhet, att de icke kunna lemnäs obesvarade.
Hr von Hartmansdorff förmälde att alla kristna trosbekännelser väl grunda sina läror på den Heliga Skrift, men att man likväl mäste hafva’ en yttre bekännelse, som, säkrare än det obestämda bibelordet, afgör hvad man verkligen tänker och vill, hvadan, och då religionen är medborgarnes starkaste föreningsband, det vore Statens pligt, att värna kyrkan för alla emot henne riktade angrepp.
Jag får, med anledn. häraf, fråga Hr von Hartmansdorff hvad han förstår med den Svenska Statskyrkan?
Förstår han dermed hvad lian sjelf upfatlar vara Svenska Stalskyrkau, eller hvad t. ex.
Liljencrantz tror vara Svenska Statskyrkan?
Eller förstår han dermed den kyrka, som nu hos oss är rådande under namn af Svenska Statskyrkan?
Enl, min åsigt åter, är Svenska Stalskyrkan, den kyrka, som bekänner den rena Evangeliska läran, sådan den enl. den oförändrade Augsburgiska bekännelsen, blifvit genom Upsala mötes beslut af år 1593 vedertagen, samt är förklarad uti den så kallade Libro Coneordi®, men gillas denna åsigt, som tydligen finnes kungjord uti 1 kap. 1 § af 1686 års kyrkolag, vågar jag påslå, att den Svenska Statskyrkan, sådan den sig nu bos oss gestaltat och utbildat, lika litet eger skydd af lag, som de s. k. dissenters, mot hvilka man dock vill tillämpa landsförvisnings-straffet.
Att detta omdöme är fullt sanningsenligt, är lätt att öfvertyga sig, då man besinnar att våra bekännelse-skrifter antaga trenne Sakramenter; såsom bevis hvarpå jag får anföra, att i den artikeln uti apologien till den Augsburgiska bekännelsen, som handlar om Sakramenlernas antal och bruk, säges uttryckligen, sedan beskrifning blifvit lemnad på hvad med Sakrament förslås skall, att etil.
Guds befallning samt med löftet om Nåd, trenne Sakramenter blifvit instiftade, nemi.
Döpelsen, Herrans Nattvard, och skriftermålet eller Botens Sakrament.
Orden uti sjelfva urkunden lyda sålunda: ”Vere igitur sunt Sacrament, Baplisraus, Coena Domini Absolutio, qu* est Sacramentum pcenitenti®.
Narn lii ritus habent mandatum
Dei et promissionem grati®, qu® est propria Novi Testamenti.” (Sakramenter äro i sanning, Döpelsen, Herrans Nattvard och Aflösningen som är botens sakrament.
Ty dessa bruk hafva Guds befallning och nådens löfte, som endast tillhör Nya Testamentet).
Vidare har Hr von Hartmansdorff sagt, att det icke betyder något, att den Svenska kyrkan står illa anskrifven för dess förföljelse emot affällingar, ty man hitöfver ej göra afseende å andra personers omdöme, än deras, hvilkas omdöme är något värdi.
Så 214 Den 16 Junii. vidi' jag eger mig bekant, finnes del ej något civiliseradt samhälle, som har gillat de förföljelser här egt rum, och jag kan icke antaga, ali Sverige är eli land med så exceptionella förhållanden, ali det, som är en vanheder för hvarje annat land, är en heder för Sverige.
Jag känner ej, alt någon af Europas Regeringar uttryckt sill gillande öfver den Toscanska Regeringens säll att behandla makarne Madiai, men vel deremot, att protester emot deras behandling från Uere länder afgifvits; ja jag har till och med hört upgifvas, att Svenska Regeringen jemväl mot nämnde åtgärd protesterat, ehuru protesten skall af den Toscanska Regeringen blifvit afvisad med det svar, att Sverige i detta afseende icke egde att någon talan föra, då intoleransen i Sverige vore fullt ut lika stor som i Toscana.
Ofvertygelsen om nesligheten af straff-bestämmelser för öfvergång från eu kristen lära lill en annan, är i England sä allmänt utbredd, atida, för några år sedan, vid den Evangeliska alliansens sammanträde i London, dit bekännare af alla krisina tros-samfund sammankommit, Raplisten Nilsson infann sig, och upläsle den dom, hvarigenom lian för sin religiösa tro blifvit från Sverige landsförvisl, föll hela församlingen på knä och bad Gud om nåd och förskoning för ett så barbariskt iand och en så grym lagstiftning.
Jag hemställer lill en hvar af Eder, Mine Hrr, om det kan vara något berömvårdi, att vilja bibehålla en sådan strafflag!
Liljencrantz har yttrat-sig hysa en stor förskräckelse för Katholikerne, och Hr af Sillén har sagt sig hafva mycken farhåga för läsarne.
Dessa yttranden visa nogsamt hvarthän man kommer, när man icke står på någon fast och säker grund, samt huru man på villovägar förirrar sig, när man icke, såsom sig vederbör, efter Skriftens ord, hetraktar hvarje kristen såsom sin broder, oansedt olikheten i den yttre bekännelsen.
Liljencrantz har äfven förklarat, att landsförvisning icke vore något harrit straff för dem, som med vett och vilja affalla från vår lära, samt alt detta Straff endast vore grymt för dem, som blifvit förledda lill eli sådant steg utaf brist pä fullständig kännedom om vår läras förträfflighet.
Detta yttrande har redan blifvit af en annan talare uptagel, men jag ber likväl att få tillägga, att det högeligen förundrar mig, huru en Svensk man kan anse förvisning från Sveriges jord vara ett obetydligt straff.
Jag för min del anser detta straff vara omenskligt grymt, ja grymmare än dödsstraffet, ty det sednare gör slut på den brottsliges plågor, under det alt del förra uttänjer dem under hans hela återstående lifstid; ty att lefva skiljd från fosterjorden, skiljd från anhöriga och vänner, skiljd från allt som förlänar jordlifvet behag, mäste, åtminstone för de flesta menniskor, vara eli fortsatt lidande, en ständigt återkommande plåga.
Sparres yttrande, vill jag endast nämna, att jag jcke förebrått LagUtsk. att del icke fullständigt uptagit och vederlagt de af mig samt Hr Tersmedens i ämnet väckta motioner.
Jag har endast yttrat, att Utsk. ulan anförande af något enda giltigt skäl förkastat desamma.
Sparre här jemväl yttrat, att den tolkning jag gjort af 16 § Reg.Ftn, blifvit vederlagd bärle- af Just.- Ombudsmtn och Högsta Domaremakten.
Jag får härpå svara, att Den 16 Juni. 215 jag väl vet, det Just.-Ombudsm:n i en af sina embetsberättelse!-, sökt gifva nämnde § en annan tolkning än den jag förfäktat; deremot kan Högsta Domaremakten så mycket mindre anses hafva underkänt den tolkning jag af §:n gjort, som densamma blifvit af Högsta Domstolen biträdd, derigenom
Domstolen från ansvar befriat de tilltalade, hvars talan jag fört.
Jag vill icke uptaga liden med några ytterligare anmårkn:r, utan får endast förnya min anhållan om återremiss.
Jag anhåller endast, att få med några ord bemöta Frih.
Creutz sednaste anförande.
Hr Frihm behagade erinra sig, att då jag talade om läsarne, jag indelade dem i åtskilliga klasser, och icke skar alla öfver en kamm.
Jag känner läsare, hvilka så väl i moraliskt, som religiöst hänseende äro riktiga mönster, men jag känner äfven sådana, som begått nedrigheler, värdiga medeltiden, ehuru naturligtvis mindre blodiga.
Jag har icke heller sagt, alt läsarne äro en jesuitisk orden.
Om man skulle vilja säga något i den vägen, så skulle man snarare kunna jemföra dem med frimurarne.
Hvad åter mitt yttrande derom, att de skulle hata civilisationen, vidkommer, .så finnes det verkligen läsare, som gå till en sådan öfverdrift, ehuru, jag medgifver det, undantagsvis.
Åtskilliga af dem fördöma nemi. all skön konst, all vitterhet, så att man till och med hört dem fördöma Tegnérs skrifter, som dock äro berömda uti hela den civiliserade verlden.
De fördöma ju äfven den nya psalmboken, de flesta af dogmatiska skäl, men en del troligtvis äfven derföre, att de anse formen vara allt för estetisk, och versbyggnaden allt för konstrikt och skönt bildad.
Jag är för mycket tolerant för att vilja fördöma alla läsare, men jag vidblifver mitt förra yttrande, att många af dem äro ganska skadliga medlemmar af vår kyrka.
Jag har ansett mig böra tillkännagifva, att jag misstagit mig i min upfattning af Hr Thams yttrande, i afseende å Hr Spångbergs motion, så till vida, att jag trodde, det Hr Tham yrkade bifall till motionen i dess helhet, ehuru yrkandet inskränktes till dess första del.
Men hvad min upfattning af Hr Thams öfriga yttrande vidkommer, så medgifver jag ej, att jag detsamma orätt upfattat, enär jag genast ordagrannt antecknade de delar deraf, hvilka jag sedan till vederläggning uptog.
Om tiden sådant medgåfve, skulle jag gerna vilja uptaga, hvad Hr von Koch yttrat, äfvensom Frih. Rud.
Cederströms förklaring öfver syftemålet med Rysslands krig mot Turkiet, hvilket jag i mitt första yttrande anförde, men jag anser mig ej böra taga R. o. Ad:s tålamod i ytterligare anspråk, och inskränker mig således lill att yttra, att Frih. R.
Cederström tyckes hafva en helt olika tanke om nämnde krig, än de flesta andra tänkande menniskor.
Jag förnyar min anhållan om propos. å återremiss, och får derjemte uplysa, att BorgareSt. med stor majoritet vidtagit en sådan åtgärd.
21fi D en 16 J uni.
Då jag förra gången hade ordet, yrkade jag Betänk:s återremitterande, men jag förglömde, alt uttryckligen bestämma, i hvilket afseende denna återremiss begärdes.
Jag vill derföre nu fullständiga mitt yrkande, och anhåller, det Hr Gr. o. Landtm, behagade föreslå R. o. Ad., alt Ståndet, med godkännande af Utsk:s Beiänk., i hvad det rörer afslyrkandet af väckta motioner, ang:de religionsfrihetens införande, och den Norska Dissenter-lagens antagande, måtte återremittera Betänk., så vidt det rörer det i nu gällande lagstadgande ansvar för affall från Statskyrkan. o 0 Atetdgen hördes starka rop på propus.
Jag lofvar vara ganska kort.
Då jag af den discussion, som här blifvit förd, samt af del uplysta förhållande, att BorgareSt. återremitterat Betänk., drager den slutsats, att möjligen äfven härifrån en återreraiss kommer att ega rum, ber jag ali få fästa upmärksamhelen på några omständigheter, hvilka torde förtjena alt tagas i öfvervägande.
I sjelfva hufvudsaken har jag vid ett föregående tillfälle yttrat mig.
Jag anser religionsfriheten vara ett mål, till hvilket alla kristna samhällen böra kunna närma sig, i den mån en sann kristlig anda genomtränger dem, men jag kan ingalunda medgifva, att det Svenska folket står på en sådan ståndpunkt, att religionsfrihet kan utan våda nu införas.
Jag instämmer fullkomligt i Gr.
Sparres yttrande, att lagstiftaren måste aktgifva på landets allmänna opinion, och icke, i trots af densamma, stifta lagar.
Jag förmodar, alt LagUtsk., derest frågan derstädes blifver föremål för ytterligare behandling, kommer att tillstyrka, det förlusten af arfsrätt måtte ur straffbestämmelsen för affall från Statsreligionen utgå.
Det år en qvalifikation af straffet, som icke af någon talare tagits i försvar, ej en gång af dera, som ifrigast påyrkat Betänk:s godkännande.
Den enda grund för Staten ali begagna landsförvisning såsom straff för affall från Statsreligionen, är alt Staten anser en affällings förvisande vara nödvärn, men nödvärn får aldrig sträckas utöfver det nödvändiga, det vill här säga, lill den affälliges avlägsnande från Statens område, om sådant anses nödigt.
All vidare qvalifikation af straffet är olämplig.
Jag har vid denna Riksdag väckt en motion, att det måtte tillåtas dem, som sådant åstunda, att begagna de gamla handböckerna, hvilka under flera sekler varit i landet begagnade, och befunnits upbyggande.
Denua motion har blifvit afslageD, och följderna hafva icke underlåtit alt visa sig.
Det är nemi. bekant, att tvenne församlingar, efter erhållen kännedom af della beslut, tillkännagifvit sin afsigt vara, att utträda ur den Svenska Statskyrkans gemenskap.
Man får nu se, huruvida den allmänt yrkade strängheten i sådant hänseende kau vidmakthållas.
Sparre har anfört såsom skäl emot en återremiss, i syftning att bereda större liturgisk frihet, nemi. att åtgärder redan äro vidtagna, för utfärdande af nya handböcker.
Mig synes dock ganska ovisst, huruvida dessa nya handböckers utfärdande kommer att förena de söndrade sinnena, så alt, enl. min bestämda öfvertygelse, man handlade klokast, om man ej längre så Den 16 Juni. 217 strängt holle på den liturgiska enheten, hvilken icke är, hvarken genom symbola eller kyrkolag anbefalld.
Englands exempel såsom eli ovederlägglig! bevis på nyttan af religionsfrihetens införande i elt land.
Jag har sjelf forskat och samtalat med flere Engelsmän i detta ämne, och de hafva lika med mig funnit, att
England liehöft en tid af omkring 200 år, för alt mogna till åtnjutande af denna frihet, samt att det folk, som vid religiösa förändringar går för hastigt till väga, störtar sig snarare sjelft i bråddjupe', än det hinner målet.
Jag önskar, att vi måtte lyssna till denna varning, och gå varsamt till väga, så att vi icke vid en kommande Riksdag få skäl att ångra, hvad vi nu göra.
Slutligen ber jag att få förklara, det jag instämmer i Gr.
Liljencrantz framställning af syftemålet med den ifrågasatta ålerrem issen.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framstälde Hr Gr. o. Landtm., all i afseende pä förevartde punkt blifvit yrkadt, af Frih. Cederström, Thure, med hvilken Frih.
Creutz förenat sig, enkel åtel remiss; af Hr von Hartmansdorff, Frih.
Stjernstedt med flere talare bifall; af Hr Tersmeden, alt de i denna punkt förekommande frågor mätte delas, så att propos. blefve frarnsläld, serskildt i frågan om Norska
Disseuler-lagens antagande, och serskildt å den öfriga delen, i hvilket afseende Hr Tersmeden först yrkat återremiss, men sedermera förklarat sig instämma i Hr von Köchs yrkande, att R. o. Ad., med afslag å U(sk:s yttrande, måtte för sin del besluta, att 1 kap. 3 § M.B:n, 7 kap. 4 § ArfdaBm, samt 1 kap. 2 § sista mom. af 1686 års kyrkolag må uphäfvas.
Härvid anmälde sig och yttrade Hr Tersmeden:
Jag får härmedelst tillkännagifva, alt jag, med instämmande för öfrigt uti Hr von Köchs förslag, yrkat afslag endast å den delen af Utsk:s Betänk., hvari Frih.
Cederströms och min motion afstyrkes.
Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare, alt Gr.
Liljencrantz yrkat, all R. o. Ad. måtte, med bifall till Utsk.-s yttrande, ronde de väckte förslagen om religionsfrihetens införande, och Norska Dissenter-lagens antagande, återremittera Ulsk:s Betänk, för vinnande af rättelse i nu gällande straffbestämmelser för affall från Evangelisk-Lutherska läran; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm., med anledn. af Hr Tersmedens yrkande om frågornes delning, samt då i afseende på den delen, som i allmänhet omfattade frågan om religionsfrihetens införande, flere propos:r voro yrkade, men i frågan om Norska Dissenler-lagens antagande endast en från Utsk:s yttrande afvikande mening blifvit framställd, förklarade sig anse lämpligast, att propos. först framställdes i fråga om Utsk:s afstyrkande af bifall till de väckte förslagen om Norska
Dissenter-hgens antagande, samt för den skuld nu hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s yttrande i denna del.
Denna propos. besvarades med starka Ja, blandade med Nej, 218 Den 16 Juni. hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förklarade, alt han funnit
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagaöe bifalla den öfriga delen af Ulskts yttrande i förevarrde punkt, ropades Ja och .Nej, hvarjemte Gr.
Liljencrantz, anmälde sig och yttrade Jag anhåller att få veta, huruvida vid uti den nn framställda proposui äfven afses min begäran om återremiss, för vinnande af ändring i straffbestämmelserna, eller om serskildt beslut derom kommer alt fattas.
Dä härvid Hr Gr. o. Landtm, förklarade, alt del af Gr.
Liljencrants gjorda yrkande, om bifall till Utsk:s i fråga om religionsfrihetens införande afgifna yttrande, men återremiss för vinnande af rättelse i straffbestämmelserne skulle, i den ordning det blifvit frarastäldt, såsom föremål för serskild propos., blifva undersläldt R. o. Ad:s afgörande; men alt nu först borde förekomma Jlr von Köchs förslag, att 1 kap. 3 § Missgern:sB:n, 7 kap. 4 § ÄrfdaBtn, samt 1 kap. 2 § sista mom. af 1686 års kyrkolag böra uphäfvas, anmälde sig och yttrade Frih. Cederström, Thure:
Jag får förklara, att jag afstår från mitt yrkande å återremiss, och instämmer med Hr von Koch.
Propos. till bifall å Hr von Köchs förslag, blef härefter framstäld, samt besvarades med starka Nej, blandade med Ja.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, vidare hemstäldt om R. o. Ad., i öfverensstämmelse med Frih. Creutz’s förslag, ansage de gjorde anmärkn:ne föranleda till återremiss, men så väl denna, som den derefter framstälde propos. till bifall å Gr. Liljencrants^ förslag, att R. o. Ad. med bifall till Utsk:s yttrande, så vidt det innefattade afstyrkande af bifall lill väckte förslager om religionsfrihetens införande, måtte återremittera Betänk, för viunande af rättelse i straffbestämmelserne för affall från Evangelisk-Lutherska läran, blifvit besvarad med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. lill bifall å Ulsk:s ifrågavar:de afstyrkande framstäld, och åter besvarad med Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han trott sig finna alt
Liljencrants och Frih. Cederström, Thure, begärde votering, i anledn. hvaraf Hr Gr. o. Landtm, framstälde propos. , först å det af Gr.
Liljencrants afgifna, och sedermera å det af Hr von Koch framstäldla och af Frih.
Cederström biträdda förslags antagande lill contra-propos:n vid den blifvande voteringen, samt, efter det svaren härvid utfallit, med blandade Ja och Nej, ånyo hemslälde, om R. o. Ad. behagade till contra-propos. antaga Gr.
Liljencrants1 förslag, hvilken propos. nu besvarades med starka Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han nu funnit Ja öfvervägande.
Den 16 Juni.
219 Då härefter voter:s-propos. skulle skriftligen upsättas, anmälde sig och ytlrade Frih. Cederström, Thure:
Som jag icke kunnat upfatta, hvilket yrkande kommer all blifva contia-propos. vid den blifvande voteringen, anhåller jag vördsamt, all derom blifva uplyst.
I anledn. häraf lillkännagaf Hr Gr. o. Landtm., alt han förklarat, det han ansett sin hemställan om Gr.
Liljencrants’s förslags antagande lill contra-propos. besvarad med öfvervägande Ja.
Thure:
I sådant fall anhåller jag om votering, ang:de conlra-proposfd.
Cederströras sednaste yrkande loide icke kunna leda lill någon påföljd, enär Hr Gr. o. Landtnäs framställning, blifvil af R. o.
Ad. med- Ja besvarad, och genom klubbslag befästad.
Så vida Hr Gr. o. Landtm, förklarar, att min begäran om votering i afseende å eontra-proposm är för sent framställd, skall jag underkasta mig hans mening, men jag vill dock hafva i prot. antecknadt, att jag icke anser det vara grundlagsenligt, alt den begärda voteringen mig förvägras.
Hr Gr. o. Landtm, ytlrade, att han, til! hvars bedömande frågan, huruvida voteringen vore för sent begärd, blifvit af Frih.
Cederström hähskjulen, finge förklara, att då Grundlagen icke bestämde, när votering kan begäras, och aldraminst frågan om ett på framställd propos. afgifvet svars befästande med klubbslag deri vore omnämnd, ansåge Hr Gr. o. Landtm, rättigheten att begära votering vara öppen, intilldess annan votering föreloges, eller nytt ämne, Liefve föredraget, och vore således, efter hans åsigt, Frih.
Cederström berättigad till den votering, som af honom blifvil begärd.
* Uplästes till justering oell godkändes följande votens-propos.:
Den som bifaller, alt, vid äskad votering om bifall till LagUtsk:s afstyrkande af väckta förslag om religionsfrihetens införande, till contra-propos. antages Gr.
Liljencrants^ yrkande, all R. o. Ad,, med bifall till Utsk:s yttrande, i afseende på religionsfrihetens införande, återremitterar Retänk. för vinnande af rättelse i nu stadgade straffbestämmelser för affall från Evangelisk-Lutherska läran, röstar Ja; den del ej vill röstar 1 Nej; - vinner Nej, antager R. o. Ad. till coötra-propos:n Hr von Köchs yrkande, att 1 kap. 3 § Missgern:sB;n, 7 kap. 4 § AtfdaBm, sami 1 kap. 2 § sisla mom:lel af 1086 års kyrkolag böra uphäfvas.
220 Den 16 Juni.
Vid voteringens slut befnnnos rösterne hafva utfallit som följer: , Ja — 43.
Härefter uplästes till justering, samt godkändes en sålydande votens-propos. i hufvudsaken:
Den, sorn bifaller LagUtsk:s afslyrkande af väckte förslag om religionsfrihetens införande, röstar J a 5 den det ej vill röstar
Nej; vinner Nej, beslutar R. o. Ad., att med bifall till Utsk:s yttrande i afseende på religionsfrihetens införande, återremittera Betänk, för vinnande af rättelse i nu stadgade straffbestämmelser för affall från Evangelisk-Lutherska läran.
Vid voteringens slut, befnnnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 26.
Då nu sednare delen af Utsk:s förevaride Betänk., ronde uphäfvande af nu gällande förbud emot bevistande af främmande religionsöfning, förekom, yttrade Frih. Cederström, Rud.:
Denna sednare del af Betänk., skulle jag för min del icke vilja godkänna, åtminstone icke i dess nuvande skick.
Hela motiveringen är den mest osammanhängande, jag någonsin läst.
Skälet, hvarföre K.
M. uti 1781 års
Bref för bjudit sina Lutherska undersåter, att bivista främmande trosförvandters gudstjenst, eller ”emedan ingen af nyfikenhet bör försumma sin egen”, citeras väl af Ulsk., men Ulsk. säger icke ett enda ord till vederläggning af detta skäl.
Det mätte väl icke nu för tiden vara mera lillätligt eller lofligt att, på bekostnad af sin andaktsöfning, vara nyfiken, än det var i Gustaf lilis tid.
Vidare säger Utsk.: ”Grunden för förbudets bibehållande afvek emedlertid helt och hållet från den för dess tillkomst.
Man ville nemi. dermed till en början förekomma insupande af villfarelser; hvaremot det bibehölls blott för ordningens befordran.”
Det skulle vara intressant att få veta, hvarifrån Ulsk. hemtat uplysning om dessa olikheter.
Stadgandet i förstnämnde hänseende återfinnes i 1 kap. 3 § af Carl XI:s kyrkolag.