Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landtm., att öfverläggningen skulle uppskjutas till morgondagens plenum; hvilket bifölls.
Upplästes ett af Hr Tersmeden, Wilhelm Reinhold, inlemnadt mern. af följande lydelse:
Härmed får jag tillfölje af min pågående militära tjenstgöring afsäga mig min plats som ledamot uti Riddar!).-Utsk:t, med bibehållande af min Riksdagsmannarätt.
Sedan R. o. Ad., på framställd propos., till denna anhållan lemnat sitt bifall, anmodade Hr Gr. o. Landtm.
Hrr Elektorer att välja en ny ledamot i Riddarh.-Utsk:t efter Hr Tersmeden. R. o.
Ons - Den 6 December. 305 Onsdagen den 6 December 1865.
Justerades prot:t för den 15 sistl.
Hr Stuart, Fredrik, uppläste följande till Riddarh.-Utsk. ingifne mern.:
I)å jag nästhne
Måndag begärde att på grund af fullmakt, utfärdad af Anders Schedvin, såsom hufvudman för Adliga ätten N:o 1,970 Schedvin, erhålla pollett å Riddarhuset för nämnde familj, vägrades sådant af Högloll. lJtsk:t i anseende dertill att, sedan bemälde Anders Schedvin blifvit år 1850 af Kongl. Göta Hofrätt omyndig förklarad, det af mig företedda, af Sekreteraren i nämnde Hofrätt den 1 innev. månad utgifna bevis ansågs icke bestyrka att Anders Schedvin åter blifvit i myndighetstillstånd försatt och således kunde hufvudmannarätten utöfva.
Frågan huruvida jag på grund af den företedda fullmakten vore berättigad att utbekomma pollett, blef på min begäran hänskjuten till Högloft. R. o. Ad:s afgörande och lärer nu, efter hvad jag hört berättas, hvila på Ståndets bord.
Jag får härmed vördsamt återkalla min begäran om erhållande af pollett på grund af berörde fullmakt och anhålla att denna återkallelse måtte varda genomRiddarh.-Utsk. hos Höglofl.
Ståndet anmäld, så att frågan måtte förfalla.
Stockholm d. 6 December 1865.
Lars Stiernstedt.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, gjord propos., beslöt R. o. Ad., att frågan om polletts utlemnande på grund af den ifrågav:de fullmakten skulle förfalla och målet från bordslistan afföras. Upplästes ett af Gr. von Rosen, Axel, inlemnadt mern. af följande lydelse:
Jag får härmed afsäga mig förtroendet att vara Bänkman och Suppleant uti Bevilln.-Utsk., med vördsam anhållan att få bibehålla min Riksdagsmannarätt.
Denna anhållan bifölls, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade R. o.
Ad:s Hrr Elektorer att utse en Suppleant i Bevilln. -Utsk:t efter Gr. von Rosen. H. I. 20 306 Den 6 December.
Fortsattes föredragningen af Konst.-Utsk:s Mern.
N:o 2, ang. det hvilande förslaget till ny R.
Frih. Adlercreutz, Carl:
Frågan har redan blifvit § ömse sidor så fullständigt utredd, att jag icke vill yttra mig om förslagets detaljer.
Jag vill blott fästa mig dervid, att förslaget uppenbarligen lägger makten i händerna på en enda samhällsklass och detta såväl i den första som i den andra kammaren.
När jag läst historien, har jag alltid funnit, att en makt måste, för att icke urarta, se vid sin sida en jemlike; endast derigenom kan lugnet upprätthållas, endast derigenom rättvisa främjas.
All makt, som icke känner någon motvigt, måste förr eller sednare blifva öfvermakt och derigenom hämma samhällets jemna och lugna utveckling.
I hvilken förändrad ställning skulle icke genom förslagets antagande konungamakten komma till representationen, och derigenom till Svenska folket!
Sannerligen, detta förslag innefattar icke blott en förändring i R. 0:n, den innefattar en fullständig förändring af hela vår Statsförfattning, ty den skulle säkert leda till en ministerstyrelse.
Men ännu står 4:de §:n R.
F. qvar i våra grundlagar, och Svenska folket vill regeras af en Konung och icke af Ministrar.
Att vi stå i tacksamhetsskuld till den nuv:de Just.-StatsMinistern, vill jag icke förneka, men hvad är, som skulle göra för oss nödigt att antaga det hvilande förslaget?
Hafva vi icke under skydd af vårt nuv:de statsskick hittills varit ett af de lyckligaste folk i Europa?
Hafva vi icke i skydd af detta statsskick i mer än ett halft sekel -haft lugn, under det de flesta öfriga Europeiska länder slitits med omstörtningar?
Har icke derunder vår utveckling gått framåt i alla rigtningar, och detta visserligen icke för långsamt?
Hvad är, som då skulle hindra att vi fördröjde reformen till dess densamma kunde företagas på ett för landets framtid betryggande sätt?
Jag är icke relörmfiendtlig, — det har jag visat, då jag för 18 år sedan såsom ledamot af Konst.-Utsk:t biträdde ett annat representationsförslag —, men jag måste, för att tillstyrka en ombildning, vara öfvertygad att densamma skall lända till fäderneslandets båtnad och icke till dess omstörtning.
Man säger, att vi nu måste antaga detta förslag, ty följderna af dess förkastande kunde blifva farliga; men jag för min del fruktar icke de befarade vådorna af ett uppskof, ty, såsom Gr. af Ugglas sagt, sådane kunna uppstå allenast derigenom, att Regeringen visade en oförlåtlig slapphet, och med den kännedom jag under en 40-årig bekantskap med Sveriges allmoge om densamma förvärfvat, vågar jag påstå, att någon fara af ett uppskof icke kan uppstå.
Väl blåser nu opinionens vind för detta förslag, men jag hyser dock den tillförsigt, att utgången af frågan skall visa, att Sveriges Ridd. o.
Adel icke låter inverka på sitt beslut af några Den 6 December. tillfälliga opinionsyttringar.
Vi veta icke hvad framtiden bär i sitt sköte, men med ett lugnt samvetes vittnesbörd kan man stå trygg; och då jag är fullt och fast öfvertygad, att förslagets antagande skulle lända till vårt fäderneslands förderf, röstar jag nej. Gr. von Saltza, Carl Anton Philip:
Jag hade icke ämnat uppträda i denna fråga, och det är således icke någon sirligt utarbetad kria jag innan- eller utantill går att uppläsa.
Stundens högtidlighet manar mig dock att uttala hvad jag känner, och jag begär ert öfverseende med framställningens brister.
Jag börjar med att nedlägga min lifligaste protest mot det yttrande, som såväl i går på detta rum, som förut vid R. o. Ad:s enskilda öfverläggningar blifvit fäldt, det nemi., att ansvaret för följderna af detta förslags antagande, om de ej blefve goda, skulle drabba icke oss, utan Konungen och hans rådgifvare.
Ivonseqvensen häraf skulle lätt leda derhän, att man önskade se suveräniteten proklamerad, då man vid alla besluts fattande vore fri från allt ansvar.
Men jag, som nöjer mig med en konstitutionell
Konung och dertill en konstitutionel! sinnad, jag vill begagna' den rätt, jag ännu eger, för att pröfva innan jag antager elier förkastar.
Jag önskar icke låta någon annan bära ansvaret för mina handlingar.
Då jag varmt känner, att nationens hjerta pulserar med starka slag i denna stund, så känner jag att Adelns gör så äfven; ty denna Adel är icke en trångbröstad fraktion, den utgör ingen sluten familjekrets, den tillhör den stora familjen, som kallas Svenska folket, och den har deruti, i denna sin åskådning. sett sin största ära.
Man har klappat på Adelns port; man har ropat: »Gif rum!»
Detta rop har icke i allo varit obefogadt, men språket, som dervid användts, ej alltid hofsamt eller värdigt.
Man har hört hån och hot begagnas, och den tidning, som en gång kallades den största, har icke blygts att öppna sina spalter för en uppsats, deruti det förordades att ställa Adeln utom samhället och deraf göra en pariaklass.
Adeln har dock ej gjort sig förtjent häraf; den har tvärtom gjort sig högt förtjent af fäderneslandet; den har städse varit fosterländsk.
Gripenstedt har i går sagt, att all jurisprudens förbjöd att sjelf vittna i egen sak.
Vi alla kände denna enkla sats, innan han gjorde sig mödan derom att upplysa; men vi känna ock, att ingen jurisprudens nekar att tillkalla vittne i egen angelägenhet; jag kallar som dylikt R. o. Ad:s protokoller.
Historien skall icke jäfva vittnesbördet, om äfven Sveriges vältaligaste man tvekar att erkänna det.
Man har sagt det vara en fras, att det behöfves strid inom sig för att kunna frånträda de ärfda rättigheterna.
Jag erkänner ödmjukt, för mig har den varit hård.
Det är ej ögonblickets hänryckning som förmår utplåna hvad sekler genom traditionens språkrör talat.
Jag älskar Adels-institutionen.
Jag 308 Den 6
December. har ansett den nödvändig för fäderneslandets väl; jag tror den ännu nyttig.
Men all strid medför tanken på seger eller undergång; med slutet af min strid har jag yunnit seger öfver mig sjelf och mina sympatier.
Jag förklarar således öppet, att jag icke allenast afträder de rättigheter jag på grund af börd ännu innehar, utan derutöfver ansluter mig till den stora samfäldta valprincipen.
Jag gör det icke som den Franske ädlingen gjorde det den ödesdigra natten 1789 i ett anfall af berusning; jag gör det med full besinning, och kommer derföre icke att rétractera mig.
Jag gör det ej heller derför, att jag tror, det, oaktadt alla sina brister, den form, under hvilken vår ära ökats, vår frihet utvidgats, vår andliga och materiella utveckling stigit, icke äfven kunde häfda denna ära, värna denna frihet och göra den väg, som leder till ljus och sanning, ännu bredare; utan derföre, att mästaren förlorat förtroende lill verktyget och att han då icke kan väl arbeta med detsamma.
Mästaren här i fråga är tidsandan, verktyget vår nuv:de representation.
Sin röst har den lånat folket, ej den som nu, uppblandad med passion, tilltalar oss, men den som mer eller mindre stark hörts under ett halft sekel.
En värd talare har sagt, att han älskar och aktar högt Svenska folket, och derför kommer han att rösta för K.
Propos. till förändrad R.
O. Jag tror honom, så i ena som andra fallet.
Afven jag älskar högt detta folk, och då jag säger »älskar», faller af sig sjelft, att jag aktar det; ändock röstar jag nej.
Hvad betyder detta annat, än att det sköna trifves under många former och att kärleken, det skönaste af allt, lyder samma lag.
Då man seglat öfver lifvets stora middagslinie, då man vid mötande stormar kastat den ena illusionen efter den andra öfver bord, och möjligen mer än illusioner, då sträfvar man hvarken efter ryktbarhet eiler folkgunst; då vill man behålla en rikedom i oqvald besittning; den kallas sjelf-aktning.
Jag känner ingen annan grund för densamma, än att omutligt följa sin lugnt pröfvade, derigenom mognade öfvertygelse.
Men då mannen kläder denna öfvertygelse i handling, då han sålunda sänder detta sitt aldraheligaste ut, så vill han dermed och deruti se ett mål, vill ej att det— en annan Don Quixote — skall rida spärr mot väderqvarnar.
Min öfvertygelse, klädd i handling, blir ett afslag på det hvilande representationsförslaget, mitt mål att få ett annat, stödt på samma stora grundprincip.
Jag stödjer lösandet af denna min önskan på tvenne stora faktorer:
Folket och Konungen.
Till folket vill jag säga:
Läs historien och lär deraf, att det är majoriteternas ära att lyssna till en sansad, ärlig och passionfri minoritets stämma, att intet frihetsträd, som burit mogna och goda frukter, ännu kunnat planteras på intoleransens bloddränkta mark; och till min högsinte Konung — men då jag ej vill neddraga honom i diskussionen, vänder jag mig till hans Den 6 December.
309 förste ansvarige rådgifvare och säger:
Det är »non sans cause» som jag och så många med mig begära ändringar i del livila n d e förslaget.
Frih, De Geer kan icke här hafva någon förlättarefåfänga att försvara.
Sveriges lycka, genom honom beredd, blir hans ära.
Då jag genom strid kunnat böja mig för den grundsats, han uttalat, så blir det utan en dylik jag böjer mig för bans stora personlighet.
Jag tilltror mig ej då att fingervisa för honom de stora förändringar, som behöfvas i hans förslag.
Endast den, som uppgjort det hela, kan införa jemkningarna, utan att det blir ett lappverk.
Pröfva med skarpsinnig blick och fosterländskt bjerta de anmärkningar, som inom och utom detta hus blifvit gjorda, och intag derefter hvad denna blick, hvad detta hjerta förklarar som nyttigt och godt i det nya, som, om detta faller, då till grundlagsenlig behandling kommer att af K.
M:t ingifvas, och jag säger på förhand, att det skall vinna en obestridd majoritet.
Det smeker örat att höra sig benämnas den populäraste i landet; det smeker känslan, då man vet att det är sannt; men det är skönare att förtjena kallas:
Sveriges störste son, och denna benämning har då Louis De Geer förtjent.
Må ingen säga att detta är en manöver, för att få den vigtiga frågans lösning undanskjuten.
Jag har så att säga tagit mitt hjerta med båda händer; jag har talat ur dess innersta djup, då tigger man ej att blifva trodd, det man menat ärligt, man fordrar det.
Kan således mitt nej bidraga dertill, att K. M:ts Nåd.
Propos. nu faller, för att inom kort under en mera mognad form framträda, så ser jag deruti en lycka, ej en olycka.
En stor gränslös ser jag deremot deruti, om man i frihetens namn söker undertrycka yttranderätten, vanställa motiver och icke bära aktning för den ärligt uttalade öfvertygelse!); då måste jag utropa: Gråt
Svea!
Du är för gammal att amma fria män; ty fria män vilja se likar bredvid sig.
För några veckor sedan gjorde jag ett besök i en kyrka, som Axel Gabriel Oxenstjerna låtit bygga.
Jag nedsteg i det grafkor, der denne, Sveriges störste aristokrat, ligger begrafven i en praktfull kista.
Varma och lifliga känslor bestormade mitt bröst, då jag betänkte de storverk denne man utlört, den glans han spridt öfver sitt fädernesland och den lyftning han gifvit Sveriges Adel.
Jag steg upp ur hvalfvet, och mina blickar folio på en oansenlig tafla, som var upphängd i kyrkans kor.
Taflan inneslöt under glaset ett tryckt plakat, hvilket befanns vara Carl Xllhs tal till IL
Skr efter 1809 års regementsförändring.
Det rann mig då i hågen, att jag såsom barn sett uti kyrkan i den församling, inom hvilken jag är född, ett dylikt tal till R.
St:r hållet af Gustaf lil.
Hvad kan det betyda, tänkte jag, att en Konungs tal till R.
Skr må anses ega den vigt, att detsamma, oaktadt missprydande och för skönhetssinnet stötande, kan under en så lång tid bibehålla 310 Den 6 December. en så framstående plats?
Svaret blef: derföre att det utgör uttrycket af en innerlig sympathi mellan Konungens och folkets tankar.
Sveriges nuv:de Konung har också nyligen hållit ett sådant tal till Svea Rikes, inför thronen samlade, Ständer, men tider och seder hafva undergått förändring.
Konung Carl XV:s tal kommer sannolikt icke att hängas upp i rikets kyrkor; det har dock funnit genklang i folkets hjertan, der gömmes det och der begrundas det.
Det innehåller bland annat dessa märkliga ord: »Det är ett högt anspråk, att en bestående representation skall, med full frihet i vilja och handling, sjelf på en annan öfverflytta det ärofulla uppdraget att föra ett folks talan.
Jag tänker derföre högt om eder, då jag uttalar mitt hopp, att I skolén antaga detta förslag, i hvars framgång jag ser en ökad trygghet för samhällets lugna utveckling.»
Dessa ord kunna icke glömmas, och jag är säker att Svenska folket djupt kännt deras betydelse.
Det har instämt i sin Konungs tankar och det anser sig berältigadt att tänka så högt om sin representation, att den gör Konungens hopp till en verklighet.
Men vi, Mina Hrr! må icke å vår sida ställa så högt anspråk på det Svenska folket, att vi skulle fordra att det, till följd af sin gamla laglydnad, skulle med fullkomligt lugn mottaga det sorgliga budskapet om ett utaf en större eller mindre majoritet inom de 2 första Stånden förorsakadt afslag å det Kongl, förslaget; och oaktadt någon våldsam rörelse inom folket icke torde vara att omedelbart derefter befara, hindrar dock detta icke, att ett afslag skulle kunna förorsaka mycken oro och splittring inom landet.
När på en varm, klar sommardag mörka skyar störta fram på den döende azurn, när luften är öfvermättad af elektriskt fluidum, när andedrägten kännes tung och flera tecken antyda, att ett oväder tillstundar, då trotsar jag någon väderspåman att säga, om detta öfverskott af elektricitet skall fördela sig utan explosion eller om det skall blifva en häftig regn- eller hagelskur, eller slutligen om det icke skall uppstå en af dessa fruktansvärda hvirfvelvindar, hvilka störta omkull murar och hus och förhärjande ödelägga hela den nejd, hvaröfver de gå fram.
Hela vårt folk är nu i en feberaktig spänning, hvarje nerf, hvarje fiber visar ryckningar och darrning, man väntar med otålighet underrättelse från hufvudstaden, för ett få veta, om de 2 första Stånden begagnat sin visserligen lagliga, men icke billiga makt att sätta sig emot Konungs och folks vilja.
Jag hoppas att några farliga följder icke skola ega rum, om denna makt begagnas, men jag beder den stiga fram, som tror sig med visshet kunna förutsäga hvad som kommer att hända, då folket är i en sådan sinnesstämning.
Det vore väl ingen fara för att oron icke skulle kunna hejdas, ty jag känner vår Konungs kraft, men mycket sorgligt vore det, om våld behöfde användas för att lugna det Svenska folket.
Detta vore naturligtvis i allt fall en sak, som man icke vore berättigad att taga i betraktande, i händelse något stort ändamål kunde vinnas derigenom, att de privilegierade Stånden sade nej till det hvilande förslaget; men något sådant ändamål kan icke Den 6 December. 311 derigenom vinnas, ty det är icke tänkbart, att Konung och folk skulle låta en fråga falla, om hvars framgång de äro så angelägna.
Den skulle uppstå ånyo, till dess den finge sin lösning, och dröjde denna länge, skulle man drifva folket till den ytterlighet att det nödgades göra en våldsam revolution.
Hvad sjelfva förslaget beträffar, vill jag icke upptaga R. o. Ad:s tid med en granskning af detsamma, enär svårligen numera något kan sägas, som icke redan blifvit sagdt.
Jag kan dock icke underlåta att till besvarande upptaga några yttranden, som blifvit fällda här i går.
Jag hörde då, icke af en, utan af flere talare, sägas: vi vilja en reform, men icke detta förslag.
Samma visa har jag hört så länge jag deltagit i riksdagsärenderna.
Men huru har man handlat?
Till och med förslaget derom, att ordförande inom Utsk. skulle väljas af Utsk:n sjelfva, har blifvit förkastadt — denna förändring skulle varit för stor!
Hvad under då att en opinion bildat sig, att man icke kan hoppas, att ens ett annat af motsidan uppgjordt representations-förslag, om det kommer fram, skall blifva antaget.
Ständigt har man svarat: vi vilja en förändring, men vi vilja icke hafva denna.
En af gårdagens talare erkände, att denna formel möjligen kunde anses såsom »de obot färdigas förhinder.»
Jag kan dervid icke undgå att tänka på ordspråket:
Qui s’excuse, s’accuse.
Samme talare anmärkte att skilnaden uti ledamöternes antal i första och andra kammaren skulle enligt förslaget vara för stor, samt att denna skilnad skulle blifva ytterligare förstorad derigenom, att till följd af folkökningen antalet af andra kammarens ledamöter så til!växte, att det inom några år kunde stiga från 180 till 200 å 220, under det att den första kammaren fortfarande komme att bestå af 119 ledamöter, och han anförde, att en domsaga inom talarens ort så tillväxt i folkmängd, att den måste delas i 2 valdistrikter.
Jag hade sannerligen icke förmodat, att den värde talaren, en erfaren riksdagsman, skolat kunna förbise, att antalet af lörsta kammarens ledamöter också tilltager i mån af folkmängdens förökande, samt att följaktligen, om andra kammaren förstärkes, detta också är händelsen med den första, och vill jag bestyrka detta dermed, att folkmängden i Blekinge län, då förslaget uppgjordes, endast var något öfver 119,000, för hvilka 3 ledamöter i första kammaren skulle väljas, men har sedan ökats så, att den vid 1864 års slut utgjorde 120,470, hvarföre landstinget kommer att välja 4 riksdagsmän, om det nya förslaget blifver antaget.
En annan talare af motsidan vände sig till H.
Exc. Hr Frih. De Geer med en framställning, att om förslaget nu folie, borde ett nytt framläggas, deri alla mot det förkastade förslaget framställda anmärkningar, som befunnos skäliga, skulle iakttagas; och grundade den värde talaren sin förhoppning om framgång åt ett sådant förslag på H.
Exc:s stora popularitet inom landet.
Jag erkänner gerna, att H.
Exc:s är mycket populär, ty under hela min lefnadsbana har jag icke sammanträffat med någon man, som varit omfattad med så mycken tillgifvenhet och vörd - 312 Den 6 December. nåd som H. Exc., men det oaktadt måste jag förklara det omöjligt, äfven för honom, att drifva igenom ett förslag, deruti sjelfskrifvenheten icke vore fullkomligt utplånad, och detta vore den icke, derest i den nya representationen Adeln såsom sådan skulle ingå i ett visst bestämdt förhållande till de öfriga representanterne.
Då jag således anser det omöjligt att ett förslag, som i någon hufvudsak afveke från det på bordet hvilande, kunde vinna framgång, måste jag af uppriktigaste hjerta önska, att förslaget nu blifver antaget, ty det är det enda, som kan tillfredsställa folket i sin helhet.
Att numera genomdrifva ett representationsförslag, grundadt på klassval, låter sig icke göra.
För 10 å 15 år sedan hade det möjligen kunnat ske, men nu är det för sent.
Det gifves äfven en fatalietid i historien, men det finnes icke något sätt att återvinna försutna fatalier.
Af hvad jag nu anfört framgår, att jag kommer att rösta för förslaget.
Jag gör det icke derföre att jag anser förslaget alldeles felfritt, utan derföre att jag finner det vara det bästa, som i närv:de förhållanden kan åstadkommas.
Af själ och hjerta önskar jag dess framgång, och såväl jag sjelf, som alla de, som bära mitt namn och hafva fyllt 25 år, rösta enhälligt ja.
Härmed skulle jag kunna sluta, men jag har anledning tro, att inom denna talrika församling finnas dels sådana personer, som icke ännu slutligt bestämmt sitt votum, och dels sådane, som väl fattat ett beslut, men hvilka, om de lade handen på hjertat, måste medgifva, att de icke grundat detta beslut på en tillräckligt noggrann pröfning.
Till dessa mina Ståndsbröder vill jag rigta en uppmaning, en bön, att de måtte besinna huru stor vigt det kan ligga på en enda voteringssedel.
Om genom den sista sedeln förslaget skulle falla, kunna för landet obotliga olyckor deraf uppstå, och man må derföre väl besinna sig, innan man afger sitt oåterkalleliga votum.
Ett obetänkt nej! kan dessutom medföra ett stort ondt för den voterande sjelf, ty det kommer en stund, förr eller sednare, då man står vid lifvets gräns.
Det kommer en stund, då man under dödsångest och qval betänker, huru man lefvat, huru man handlat, — en stund, om hvilken en stor skald yttrat: »hur annorlunda då än förr syns lifvet och dess små bekymmer.»
Det är möjligt att i den stunden samvetet hviskar eller ropar:
Du har af obetänksamhet och utan pröfning, eller af sjelfviskhet, eller i förlitan på andras auktoritet med din röst bidragit till fäderneslandets olycka, då du likväl icke varit tvungen att afgifva något votum!
Ehuru min ungdom och oerfarenhet ingifvit mig starka betänkligheter vid att höja min stämma inför denna lysande församling, så har dock ölvertvgelsen om min pligt såsom Svensk medborgare och Adelsman besegrat hvarje tvekan och gifver mig'mod att dristigt lägga mitt ord, huru obetydligt det än i och för sig må vara, till de många, som redan uttalats i denna för samtid och Den 6 December. 313 efterverld oberäkneligt vigtiga fråga.
Icke är det väl endast i materielt hänseende, som hvarje röst i sin mån bidrager till ett höjdt rops styrka och verkningar: måste icke något likartadt erkännas ega rum äfven inom andens sfer!
Min afsigt är ingalunda att söka uppvisa det föreliggande Kongl, representations-förslagets förtjenster eller brister: detta har redan så grundligt och fullständigt, som möjligt, skett.
An mindre kan det vara min afsigt, att söka ådagalägga nödvändigheten af en reform i detta hänseende: denna är ju af ingen bestridd.
Hvad jag åsyftar är endast att med några ord erinra om, hvilken Adelns historiska uppgift varit, och tillse, hvilket handlingssätt å Adelns sida i förevarande fall står i följdrigtigaste sammanhang med denna dess uppgift.
Solen sjelf har sina fläckar, och intet menskligt saknar sin skuggsida; men storartadt är i sanning att se, hvilken röle Adeln haft sig öfverlåten i verldshändelsernas drama.
På en tid, då lika litet furstarne i allmänhet visste att behjerta undersåtarnes rätt och frihet, som massan af folket förstod att mot sina beherrskare skydda dessa menniskans dyrbaraste klenoder, var det till väsendtlig del genom Adeln, som