Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång såg jag till och med lilla Ellna gifva sina hvita armar och händer, till pris åt dessa rofgiriga blodsugare.
Jag ger dem qvällsvard, (sade hon leende), de sågo så magra och hungriga ut.“
– „Det gör icke mycket ondt;“ tillade hon för sin brors skuld, som nu för första gången visade manlighetens något herrsklystna sinne, och förböd systern, att någonsin göra så mer, om hon ej ville att han skulle förstöra hela myggslägtet; hvilket förmodeligen ej syntes honom svårare än för Alexander verldens eröfring.
Ellna måste gifva efter.
Myggorne blefvo bortjagade, och nu sökte Edward genom kyssar på betten hindra dem att svullna.
Barndomens friska leenden strålade på deras anleten under det de lekande stridde, Edward för att gifva kyssar, Ellna för att undvika dem.
Jag sade att de aldrig med flit dödade ett enda djur; – jag hade orätt.
Då de sågo ett litet kräk, som låg kämpande i dödsplågor, en fluga eller mal som brännt sig på ljuset, en krossad men ännu lefvande mask; då gick Edward som den minst blödiga, att med bortvändt öga och förbarmande fot påskynda det ögonblick, då plågan blef till intet.
„Det är bättre att dö, än att lida;“ sade de, och bleka vände de sig bort.
„Dessa barn äro för goda för denna jord;“ – sade de som kände dem.
„De skola visst ej lefva länge.“
Och likväl, min Gud, bland så många smärtor, bland så mycket ondt, skulle det göra godt om Du tillät dem att dröja, dessa syner, som liksom åter uppenbara för oss stjernan, den vi förlorat ur sigte, som mildt och välgörande påminna oss om hvarifrån vi komma och hvart vi gå.
Jordens gode och älskvärde, – om jag önskar att j måtten dröja, är det för vår skuld, ej för er.
– Om den Allbarmhertige ville till sitt sköte återkalla dessa gnistor af sin ande, som för ett ögonblick skulle värma och lysa en ovärdig jord, – huru väl är det ej af Honom, huru godt för er!
Barndomens maj-dag hade för Edward och Ellna förflutit, deras ungdom bröt in.
De hade lefvat femton år.
Mycket var dock ej deras barna-sinne förändradt.
Den första blåsippa, som stack fram under snön, det första smultron som rodnade för Junisolens strålar, framkallade ännu glädjens purpur på deras kinder, och deras medvarelsers fröjd eller smärta framlockade, nu som förr, deras leenden eller deras tårar.
Endast att de nu mer än förr, närmade sig menniskorna, såsom de värdigaste föremål för deras omsorger.
Ingen hydda fanns, på en mil omkring, som de ej hade besökt.
Deras mors godhet gaf dem oupphörligt tillfälle till den saliga njutningen, att göra menniskor godt.
„Säg oss hvad ni beböfva, (sade de till de fattiga och sjuka), om vi kunna, skola vi hjelpa er.“
En mjukare bädd, en sundare föda, en liten penninge-hjelp, ett förord, skänktes ömsom de behöfvande, alltid åtföljdt af milda vänliga ord, som, utsagde af tvenne de ljufvaste röster, gjorde ett intryck lika djupt som välgörande.
Der som ej hjelp behöfdes, sökte de väcka åtminstone en liten glädje, små skänker åt gubben och gumman, namnam åt barnen delades ut, och dessa sednare isynnerhet, som af välgerningar merendels värdera högst de som bevisas deras sockerälskande tungor, alla små Amateurer af stoj och namnam, åtföljde och hälsade Edward och Ellna ständigt med gälla fröjderop.
Man varnade deras mor för de missbruk, som så mycken godhet kunde åstadkomma.
Hon svarade:
„Låt oss ej vara så fruktande: ett enda tillfälle att göra godt förloradt, hvilket lätt genom misstroende händer, är en oersättlig förlust.
Jag medger, att genom för liten försigtighet, vi kunna stundom blifva bedragne af andra, men genom för mycken bedraga vi oss sjelfva.
Och sedan – om ni visste hvad jag känner, då jag hör hvarenda mun välsigna mina barn!
Om man ville tacka Edward och Ellna rätt efter deras sinne, så skulle man säga till dem: „jag är bättre nu, mina plågor äro lindrigare;“ – eller, „jag är gladare och lyckligare;“ – eller, „Gud är god, han låter oss ej misströsta;“ – då uppfylldes deras hjertan af den renaste glädje, och de tackade Gud.
Ej blott till den fattiga och mindre bildade folkclassen sträcktes deras lyckliga bemödanden, deras välgörande omsorger; och ej allena sorgen med tårar, smärtan som ropar, sökte de lisa.
Dessa tysta bekymmer, denna tärande oro, dessa små men odrägliga plågor, lika tusende knappnåls-stygn, dem man ej gerna erkänner, och som pina desto mer, – alla dessa vedervärdigheter, som hänga som kedjor vid den fina och bildade verldens slafvar, anade de och ville och sökte med förbarmande händer lätta.
En blick, som i en obevakad stund tolkade ett betryckt hjerta, en åtbörd, en rörelse, som förrådde förlägenhet, merendels en följd af sinnets oro, undföll sällan deras blickar, och alltid hittade de på något medel att åtminstone för några ögonblick, gifva en angenäm känsla åt dem, som tycktes sakna hjertats frid och tillfridsställelse.
Ellna i ett sällskap såg några medsystrar, som voro vanlottade till det yttre, och tycktes, på ett eller annat sätt, förråda en plågsam medvetenhet af att vara obehagliga, så sökte hon genast bli bekant med dem; hon log mot dem, smekte dem, och ville på allt sätt ge dem tillkänna, att hon fann dem älskvärda, att hon gerna var med dem.
Genast var äfven Edward henne till hjelp, och den uppmärksamhet, hvarmed han visade dem tusende af dessa små tjenster, som aldrig kunna begäras, men som äro så roliga att emottaga, hans otvungna muntra artighet, förenad med systerns förtjusande vänlighet, gjorde ett oemotståndligt intryck.
Såg åter Edward ynglingar nedsatte eller öfversedde och modfälde, så var det alltid med dem han sökte komma i samtal.
Dansades det, så presenterade han dem för sin syster Ellna, som alltid föredrog dem, i sitt hjertas godhet, framför de rika sköna och förnäma unga herrar, som täflade om att erhålla en af hennes strålande blickar.
Huru många gånger har jag ej sett anleten, som visade nedtryckta eller missnöjda, eller förbittrade sinnen, uppklarna under tvillingarnes inflytande, och småningom återspegla deras milda och strålande leenden!
De mest fula drag förskönades derigenom, och i deras behagligare uttryck, läste man länge derefter den ljufva tro: „vi kunna ändå finnas älskvärda.“
En afton på en bal i det gröna, blef jag varse att Ellna ej mer hade en bukett, som brodern åt henne gjort af trädgårdens skönaste blommor.
Jag frågade, om hon förlorat den.
„Jag har gifvit bort den,“ svarade hon rodnande, och lemnade mig i detsamma för att dansa.
Nyfiken såg jag mig om, på allt hvad balen hade ungt och älskvärdt.
Ingen hade Ellnas bukett.
Sednare på aftonen fick jag se på en aflägsen bänk, en hopkrymt ofärdig varelse, hvars alla lemmar voro förvridna; – han höll Ellnas bukett mellan sina vissnade händer, och upprepade sagta, med ett uttryck af tillbedjande: „engeln – engeln! hon trodde, sade hon, att blommor skulle göra mig godt, – ja, hon gjorde mig godt, – o den engeln!“
Hvad de voro lyckliga, dessa så unga, så sköna och så goda syskon, hvad de voro älskansvärda, och hvad de voro älskade!
I hela trakten omkring berömde man sig af Edward och Ellna, som man berömmer sig af gåfvor, som naturen skänkt vårt land eller vår nejd, dem vi kalla våra, och äro stolta öfver.
Man kallade dem Englarne, och i sanning, då man såg dem, då man hörde deras melodiska röster, förena sig i en enkel låfsång till Skaparens ära; kunde man glömma allt annat, och för några stunder tro sig vara i himmelen.
Denna ömhet, som vanligtvis tvillingar hysa för hvarannan, var mellan Edward och Ellna så djup, så innerlig, att jag tror de hade föga begrepp om en tillvarelse, den ena utan den andra.
De tänkte, de handlade tillsammans och tycktes vara sälla, att alltid vara hvarandras vittnen.
De sade alltid Vi; blott i hvarandra kände de sitt Jag; detta Jag, som, då man känner det rätt ensamt blott i sig, än en så tung och plågsam börda.
Utan ett moln, hade tvillingarnes sköna lif framflutit.
Ingen sjukdom, ingen sorg, intet missnöje, hade öfver deras rena pannor kastat en skugga.
Lifvet, denna så stränga uppfostrarinna, tycktes vörda sina barn, och för första gången ej våga vara hård.
Hvar dag som gick förbi gaf något till att försköna dem.
Deras ansigten blefvo mera ovala och antogo allt mer den sköna Grekiska formen.
Deras växter höjde sig i behaglig smidighet, lika tvenne unga träd, som sammanflätat sina kronor.
Deras leenden voro mera uttrycksfulla, och ur deras stora blå ögon strålade allt klarare deras hjertans godhet.
Nästan med dyrkan nalkades man dessa Guds och menniskors älsklingar; man hade velat offra till dem, och likväl, om man ville bidraga till deras sällhet, måste man emottaga något af dem.
Jag tyckte i dem se unga prester vid barmhertigens altare, utdelande ödmjukt Gudomlighetens gåfvor.
Deras mor, ... man har sagt så mycket, allt kanske, som med ord sägas kan, om moderskärlek och moderssällhet, ... men denna mors kärlek, hennes sällhet, kan ej med ord beskrifvas, ... liknas kanske blott vid hennes, som kring sin sons hufvud såg Guds helighets gloria.
Vid sexton år, stodo de i den fulla blomman af på en gång jordisk och öfverjordisk skönhet.
För dem öppnade sig verlden, full af glädje, kärlek och sällhet.
För dem låg en ljus, blomsterströdd och fredlig väg, på hvilken de skulle vandra tillsammans, älskade och älskande åter, lyckliga och lyckliggörande; de skulle blifva menniskors välgörare och menniskors exempel, – de skulle, ... ack, de skulle det dock ej, – vid sexton år skulle de dö.
På Edwards Apollo-anlete började, vid vinterns annalkande, en feberrodnad brinna, som hastigt uppblossande färgade i klar purpur hans ungdomliga kinder, och efter några timmars förlopp slocknade, lik en matt låga, lemnande efter sig en blekhet, som liknade dödens.
Hans krafter började tyna, hans sköna smidiga gestalt lutade sig framåt, såsom ett vekt ungt träd, böjdt af stormen: hans andedrägt blef tung, hans förr så eldfulla rörelser blefvo matta och stilla, och hans ögons klarhet var den, som lofvar hela varelsens snara förklaring, Doctorernes dom var, – lungsot och ett lif af blott få månader än.
O huru blef nu allt förändradt!
Gående fram mot grafven, såg Edward sig om efter lifvet, som tycktes för hans ögon fly, liksom fädernestranden för seglarens blickar.
„Jag är så ung, (sade han under djupa suckar), och jag måste dö!
Lemna dig, Ellna, ... skiljas från dig, från vår mor!
Och detta sköna lif, denna vackra jord, dessa goda menniskor, allt, allt – skall jag lemna – och dö! O! denna mörka graf, der jag ensam skall ligga – huru ryslig!“
Ellna sade, hvad hon gjorde, var nu allenast till tröst och lindring för hennes bror.
Och likväl var hon så djupt olycklig, men hon tänkte aldrig på sig sjelf.
Hon sade till Edward: „Solen, min bror, har en undergörande kraft, kom till fönstret, och lät den lysa öfver dig; se här en mjuk stol, se här syrener som jag skaffat mig för dig, känn deras sköna ångor, om vintern isynnerhet gifva de likasom våraningar åt alla våra känslor.“ – Eller: „hvila dig mot mig, min bror, du skall då sitta rätt beqvämt, och jag så stilla!“ och med broderns hufvud lutadt mot sitt bröst, satt hon orörlig hela timmar, bemödade sig att andas i samma takt med honom, och återhöll hjertats oroliga slag.
Eller ock: “Ser du hur skyarne dela sig, hur himlen klarnar? den liksom öppnar sig och strålar så mild och blå öfver oss.
Det är den Allgodes svar på min bön, som nyss så brinnande gick upp för dig.
Vår sällhets himmel var mulnad: den skall klarna, du skall icke dö.“
Stundom äfven sökte hon att med skämt och lek väcka hoppet i hans och hennes eget bröst.
Hon dansade för honom, kastade lekande kring honom det lätta flor, som hennes händer i tusen behagliga former lät sväfva kring hennes egen etheriska varelse.
Hon sjöng för honom dessa små romancer och visor, som taga lifvet så lätt, och som låta det till och med kännas lätt för dem, som lyssnande låta sig vaggas af deras lekfulla toner.
Men då blott ett matt leende, melankoliskt återsken af de förra saliga, sväfvade fram på Edwards bleka läppar, då slocknade hastigt alla hoppets strålar i Ellnas ögon, och Tvillingarne gräto tillsammans.
Ofta uppmuntrade hon honom, att njuta af dessa lifsförnyande medel, som isynnerhet i lungsot användas för att hindra den svaga lifstråden att så tvärt afbrytas, och dem hon med egen hand alla beredde.
Hvem kan uppräkna allt hvad hennes sinnrika ömhet uppfann, för att lindra och muntra den sjuke.
Hon höll sina händer, brodern ovetande, i iskallt vatten, för att sedan med dem smekande svalka hans brännande panna.
Då under sömnlösa nätter hon vakade vid hans säng, läste hon ömsom och berättade för honom hvad hon visste skulle mest behaga honom, efter hans sinnesstämning, hvilken hos Edward, som hos alla lungsigtiga, var olika och vexlande.
Och i dessa dystra stunder, då Edward fasade, för att dö så ung, – och att bli allena, – ty han kunde ej föreställa sig, att i sjelfva grafven ej sakna systern, – då lofvade Ellna att följa honom.
“Huru skulle jag kunna annat, (tillade hon), jag känner ju mitt lif blott i ditt?“
Ja, hon kunde trösta; – och hvilken qvinna, sann qvinna kan det ej.
Qvinna sjelf, borde jag kanske vara mer blygsam, – förlåt, – men om jag vill tro det, om jag säger det, är det derföre att jag älskar, – och att misströstande, att för varelser mig så kära kunna afvända ödets slag, har jag satt hoppet af mitt hela lif på att mildra dem.
Ja jag tror, att blott för våra blickar utvecklar sig smärtornas gåta i sina minsta delar, och att blott oss är gifvet, i känslans och godhetens inspiration, ana det dolda som plågar, det osynliga som tär.
Jag hoppas och tror, (må man ej neka mig det,) att då vid tidens början, det ondas genius i skapelsens blomstergård utsådde giftiga frön, blef af den Allgode i qvinnans händer nedlagd den mildrande balsam, som skulle göra deras kraft mindre verksam.
De, som neka dertill skola törhända en dag erfara det.
Ellna hade sagt till Edward: „jag skall följa dig!“ – och snart följde hon honom.
Samma sjukdoms-symtomer visade sig vid vårens början hos henne, och hastiga voro de framsteg som det onda gjorde i hennes späda, redan af oro och vakor försvagade kropp.
Äfven för henne afkunnades dödsdomen, af en redlig och upprigtig läkare, som ej med medicinska vettenskapen studerat konsten att bedraga, och som framför allt fruktade att genom fruktlösa botnings-försök, lägga nya plågor till redan obotliga.
„Vi äro så unga och ändå måste vi dö!“ sade nu smärtsamt Edward och Ellna.
Men detta vi, som återförenade dem, var redan en droppa tröst i den bittra kalken.
Tillsammans togo de afsked af vårblommorna, som de för sista gången skulle se, af hvarje dag som så obarmhertigt ryckte med sig en droppa af deras lifskraft.
Man såg dem ofta stödjande sig mot hvarandra vanka omkring med matta steg och sorgsna blickar, i skogen, på fälten, i lundarna, der de förr så lyckliga lekt; de togo afsked af allt: af jorden, af sjelfva himmelen, som ännu blott föreföll dem härlig derföre, att den hvälfde sig öfver en jord, som för dem var paradiset.
„Farväl allt hvad vi älskat (sade de), vi måste lemna allt, vi måste dö!“
Då man i deras närvaro gjorde planer för framtida nöjen, eller framtida goda gerningar, för att förströ dem, och liksom vidga den utsigt, som annalkande natt allt mera stängde, – sade de med tårfulla ögon: „vi få ej vara med.
Vi måste dö!“
„Kom till mig i höst, (sade en af deras grannar), då mina vindrufvor och persikor bli mogna, och en rigtig englaföda skall då gifvas englarne!“
„I höst kunna vi ej komma, svarade de, – i höst äro vi ej mer!“
„I nästa månad,“ sade en munter gubbe, deras vän, „komma till mig mina dotterbarn, Alfred och Sigrid.
De äro vackra och goda, ej som Englarne, men tro mina glasögon och mitt hjerta, nära på, rätt nära.
Alfred skall bli Ellnas man och lilla Sigrid, min ögonsten, skall Edward få till hustru.
Fort och lustigt i hvarann, skall allt gå som chaine i qvadrille, bli kära, förlofning och bröllop!
Och ett litet himmelrike på jorden skall man då finna här.“
„Ack!“ svarade englarne, sorgligt leende, „vi kunna ej gifta oss, vi måste ju dö!“
Och på allt sätt och på alla sidor, kom denna död emot dem, hård, sträng, all glädje förbjudande och förstörande, förvandlande allt i skymning och natt.
Denna död, som föreföll dem så frugtansvärd, skulle de likväl lära att älska.
Plågan – lifvets vilkor och lifvets fasa, som hittills ej vågat nalkas dessa ljufva englavarelser, grep nu med hyäne-klor i deras bröst.
Jag hade hört dem säga: „vi skola dö!“ med ett uttryck som klagade, „vi måste lemna festen.“
Kort derpå, ack, hörde jag dem säga samma ord, men med en ton, som uttryckte: „vi skola hvila oss!“
Kort var Gudskelof denna plågotid; hvilan kom ännu innan grafven, och blott ett sagta nästan smärtofritt tynande förde dem oförmärkt ned för dessa lifvets stränder, der de ännu skulle plocka några blommor.
Emedlertid hade de lidit, vunnit erfarenhet, och från deras ögon försvann bleknande den prisma, som klädt hela verlden i purpur.
De sågo sig om, ... och försvunnet var paradiset, ... de sågo tårar, brott, smärtor, rysligheter, dem deras vanmägtiga händer förgäfves utsträcktes till att hjelpa.
Menskliga eländet, hvars innehåll de nu först lärde känna, uppsteg lik en mörk phantom, och utbredde öfver hela den sköna jorden ett sorgedok.
„Menniskorna lida (sade de), djuren lida, allt som andas lider eller skall lida, – o! här är ej godt att vara; – här är lidandets hem!“ och de önskade ej mer att lefva, – “blott (tänkte de) för att kunna något litet trösta och hjelpa.
Men det är ju så litet vi kunna!“ och en vemodig tankens blick omfattade jordklotet.
Vid denna tid började en god och upplyst andans man undervisa dem, i den religion de voro döpte till.
I deras englarena själar, som i den goda jorden Evangelium omtalar, växte den himmelska säden, och bar hundradefaldt frukt.
Deras blickar klarnade småningom med ljuset i deras inre; de sänkte dem väl ännu ofta till jorden suckande: „denna verld är ej god;“ men höjde dem snart strålande till himlen, gladt kännande: “Det gifves en bättre!“
Allt mera ljusnade natten, som en stund omgifvit dem, och härlig var den väg, som öppnade sig för dem, i glansen af ett öfverjordiskt ljus.
Ditåt rigtades deras blickar, ditåt alla deras förhoppningar, all deras längtan.
Evighetens aningar genombäfvade dem, och blickande på hvarandra med saliga leenden, hviskade de: “vi äro odödliga!“
Efter deras första nattvardsgång, blef allt frid i deras hjertan, och glansen af deras ögon var nu blott ett svagt återsken af deras inres klarhet.
Ett bekymmer, blott ett enda återstod dem ännu, och detta yttrade de ofta sagta under ljufva tårar, då de vid solens uppgång knäböjande tillbådo ljusets eviga källa.
„O vår Gud, (sade de), när engång din kärleks kraft skall så kringstråla och genomtränga oss, som nu denna härliga bild deraf, – huru – o huru skola vi kunna tacka dig?“
Så förflöt sommaren, under det Englarne, glade och undergifne, dag för dag, blomma efter blomma, nedlade lifvets krona.
Hösten nalkades.
Tvillingarnes jordiska förvandling äfven.
Nätterne gingo för dem förbi utan sömn.
Om möjligt var, tillbragte dem ute i fria luften, der deras tryckta bröst lättare kunde andas, och den fuktiga svalkan mildrade febern, som förtärde deras blod.
Der, under det Augusti-natten mild och lugn svepte i sorglig skymning den tysta naturen, – brunno i de döende syskonens själar hoppets och glädjens klara facklor.
Jag har hört dem, dessa ord, jag har sett dem dessa blickar, fulla af odödlighet, – för hvilka redan ingen natt mer var.
– Och sedan fann jag länge allt i lifvet blekt och färglöst.
Hösten var inne.
Matta sönko tvillingarnes sköna hufvuden mot de kuddar man bäddade, kring dem, på soffan, hvarifran de ej mera förmådde resa sig.
De som älskade dem räknade sekunderne.
Sjelfve lidande, sökte ännu Edward och Ellna trösta och hugsvala de sörjande, som de skulle lemna qvar.
„Vi skola vaka öfver er, (sade de), sedan vi blifvit englar; vi skole bedja Gud för er.“
Kärleksfullt blickade de på alla, då de ej mer förmådde tala, och då deras trötta ögonlock föllo tillsammans, logo de välsignelser.
På den sista tiden smög sig ännu en störande oro i deras hjertan.
De fruktade att icke få dö på en gång, – att ej tillsammans få sväfva upp till detta hem af ljus, och frid, och fröjd, som de allena längtade till.
Sittande bredvid hvarandra, vaktade de i hvarandras anleten med hemlig ångest sjukdomens framsteg.
„Huru klara brinna dina ögon, sade Edward till Ellna, „ditt ansigte har intet mera jordiskt.
Jag tycker att du hvart ögnablick kunde breda ut strålande vingar, och sväfva upp mot den klara himmelen, långt, långt ifrån mig!“ Och, omfattande hennes lif, tryckte han henne med hela styrkan af sina svaga krafter mot sitt hjerta.
En annan gång var det Ellna, som med darrande röst sade: „min Edward, hvad dina kinder äro insunkna, dina blickar slocknande, o! se på mig, se på mig.
Din andedrägt försvagas, den stadnar, ... låt mig blåsa in af min, ... jag har ännu qvar för oss båda!“ och fattande med matta händer broderns hufvud, sökte hon under kyssar meddela något af den lifsflägt, hon ännu kände flämtande uti sitt bröst.
Så sökte de döende syskonen liksom qvarhålla hvarandra, under det de kände sig af en mäktig, osynlig hand hastigt föras bort.
Vänner, bekanta, – allt som kännt och älskat Englarne, förenade sig omkring dem.
Som på ett altare nedlades i deras sjukrum allt hvad man trodde vara dem angenämt och behagligt.
Man gaf ej, man liksom offrade till dem, blommor, frukter, och med detta varma önskningar, upprigtiga tårar, som af tvillingarne besvarades med tacksamma leenden, och detta löfte: „vi skola snart be för er!“
Man hemtade harpor i rummen, nära det der de ledo, och spelte och sjöng dem ofta i en stilla slummer.
Betraktade man dem, under dessa stunder, då själen i drömmarnes andeverld tar en friare flygt, ej mera mäter tid och rum, men, sväfvande på lätta vingar öfver underbara land, har en förkänsla af sin tillkommande friare och skönare tillvarelse, då såg man på det obeskrifliga uttrycket i deras hvilande drag, att de voro långt, långt ifrån jorden, och att för dem saligheters evighet var redan inne.
Stundom om aftnarne sade de till hvarandra under milda leenden: „skola vi i morgon vakna i himmelen?
Under en stormig October-natt sänkte sig sömnen, ovanligt mild och stilla, öfver de lidande englarne.
Räknande hvarje pendelns knäpp, vakade mor och vänner i det tysta rummet.
„Hvad de sofva godt!“ hviskade de som tordes tala.
“Middnatt slår, – se hur de le under ljufva drömmar!
Morgonen gryr, de sofva ännu! stormen är lugnad, himmelen klarnar, dagen blickar skön fram, ännu sofva de; – hör, de sucka, ... eller var det vinden som for förbi fönstret?“
Solen går upp, vänligt skimra de gyllne strålarna öfver tvillingarnes engla-anleten.
De sofvo ej mer, ... de hade vaknat, .... men i himmelen!
Rena flammor, tända af samma gnista, som förenade brunnit, skulle de höjas af samma flägt!
Jordiska englar hade de varit, himmelska äro de nu; och då en oväntad tröst eller hugsvalelse vederqvicker en bekymrad och bedröfvad, säger han: „de ha bedt för mig.“
Och deras mor, deras stackars mor?
Ser ni, nära kyrkogårdens mur, denna qvinno-skapnad, sittande på en sten och orörlig som denna?
Vårdslöst falla länkar af grånade hår ned öfver hennes axlar, vinden leker med hennes sönderrifna kläder.
Hon är gammal och stelnad, men ej blott af år.
Gå ej kallt förbi, – gif henne en skärf; – länge skall hon ej besvära er, ... se hennes krycka, ... hennes slocknade ögon, smärtan omkring den tysta munnen!
Hvarföre hon sitter der, ... derföre att hon ej kan vara annorstädes; ... hon är, der hennes hjerta är, vid sina barns graf.
Sorgen öfver dem har gjort hennes ögons och hennes förstånds ljus skumma.
Hon märkte ej hur höstlöfven falla omkring henne, hon kände ej då vårvindar smälta snön på grafven; men alla dagar går hon dit, och sommarens hetta och vinterns köld finner henne der lika stilla, lika känslolös.
Ingen som känner henne talar till henne, och hon talar till ingen.
Hon har dock ett mål, hon väntar, .... hvad, ... döden!
Under långa år har hon sett grafvar omkring sig öppnas, och i tyst och fredligt sköte emottaga jordens trötte vandrare, men ännu sitter hon en död, bland de döde och väntar.
Hälsning till er, milda vindar, som bortsmälten vintersnön; hälsning till dig, granna vårsol, som tränger med värma och lif ner i grafvarnes mull! från de dödas hem, från den tysta kyrkogården, har jag i dag helsat lifvet.
Jag älskar dessa fredliga ställen, der det klappande oroliga hjertat, der allt kommer till ro.