Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t anhåller, att dess utfärdande må rättas efter omständigheterna, dervid jag anser det vara af synnerlig vigt, att icke någon församling blefve tvungen att antaga det nya, utan att dess införande måtte öfver allt bero på öfvertygelse om dess företräden.
Om R. o. Ad. skulle vilja godkänna förslaget på detta sätt, kan jag icke se, att någon öfverraskning eller någon oro inom Svenska kyrkan deraf skulle upkomma.
Hvar och en egde sin frihet; men det vore ett tillfälle, dels för dem, som känna och älska det nya förslaget, att tillegna sig det, så snart K.
M:t detsamma godkänut, och dels för dem, som älska det gamla, att vidblifva detta.
Man har sagt, att »läsarne» icke skulle finna sig tillfredsställ - 668 de med detta förslag; jag tror dock, att de i allmänhet skulle blifva dermed belåtna, emedan jag icke från deras sida hört några anmärkningar deremot, och icke kan finna något skäl, hvarföre de skulle vara missbelåtna dermed.
Att förslaget skulle möta motstånd från deu klerikala sidan, är desto mindre anledning aft antaga, som PresteStåndet antagit det vid två riksdagar.
En afgjord fördel finnes åtminstone efter min öfvertygelse deruti, att om, såsom jag tror. det tillfredsställer de s. k. läsarne, bland hvilka affall från vår kyrka isynnerhet ske, så skulle affallen blifva mindre allmänna och de nuvarande separatistiska församlingarna sannolikt småningom uplösa sig.
Mången af deras medlemmar skall ot vi
I velak t ig t finnas benägen att återgå till den allmänna Svenska församlingen, om detta förslag antoges.
Jag grundar denna tanke derpå, att jag hört separatister säga, att det är dopformulärets beskaffenhet, som föranledt dem att träda ifrån vår kyrka, och att de, om en lämplig förändring deruti vidtoges, skulle vilja återvända dit.
Jag tillstyrker att K. o. Ad., med godkännande af det nya handboksförslaget med de förändringar, som PresteStåndet deruti beslutat, måtte hos K. M:t anhålla, att Högstdensamme ville låta promulgera detsamma, när K.
M:t funne sådant lämpligt, men att dess antagande måtte få bero på hvarje församlings eget bestämmande.
IV:o 4.
Hr Car 1 heim-Gy 11 enskjöld:
Den långvariga öfverlägg ning, som redan förevarit rör:de denna fråga, visar nogsamt, huru mycket intresse K. o.
Ad. hyser för densamma.
Huru saken kan från ena sidan betraktas, känna vi af de innehållsrika yttranden, åtskilliga tal. nu afgifvit.
Jag tror likväl att man går för långt, då man påstår, att utanläsningen ovilkorligen dödar förståndets utveckling.
Likväl, så tidigt som denna utanläsning hos oss vanligen börjar och på det sätt den merändels bedrifves, fruktar jag att den kan hafva en sådan verkan, och de ledamöter,'hvilka påminna sig diskussionen öfver detta ämne vid sista riksdagen, torde ännu minnas, huru jag då inför R. o. Ad. sökte utveckla och gifva skäl för den åsigt, att utanläsning, såsom den nu vanligen sker, af den s. k. stora katekesen icke kunde svara mot det ändamål, som dermed bör afses, nemi. utt bibringa barnet en riktig och lefvande, för hela lifvet fruktbärande religionskunskap.
Likväl anser jag ingalunda rätt, att alldeles ogilla densamma, icke ens om man vid detta ogillande, såsom BondeStåndet uti dess nyss förelästa beslut, lemnar Luthers lilla katekes oantastad.
Mig synes det böra bero af lärarens omdöme, barnets fattningsgåfvor eller föräldrars och målsmäns vilja, huruvida utanläsning i större eller mindre mån skulle 660 ega rum.
Framfor allt synes mig lärarens duglighet och särskilda gåfvor, att på ena eller andra sättet biist meddela undervisningen, böra tagas i betraktande.
Jag kan derföre icke önska en anhållan af R.
St:r. att all utanläsning utöfver Luthers s. k.
Lillkatekes skall uphöra.
En sådan underd. anhållan tror jag vara så mycket mindre af behofvet påkallad, som, ehuru allmän föreställningen derom är, någon utanläsning af Lindblomska katekesen icke är i lag påbjuden.
Den 5 Mars f. in. 3oi afseende dermed är förenad.
.Tåg måste derföre enträget anhålla om bifall till Utskottets förslag, och kan icke afstå derifrån utan votering.
Till hvad Friherre
Cederström med så mycken detaljkännedom anfört, om den oordning och oreda, som skulle blifva följden af låntagares rättighet att verkställa sina liqvider genom nedsättning i LandtRänterierne, har jag intet att tillägga.
Jag uther mig bloLt, i afseende på Herr Tharas förmodan om nödvändigheten för låntagare, att bekosta en commissionair, få erinra, att ingen anledning till en sådan förmodan här äger rum; ty intet hindrar låntagare, att under recommcndation skicka sina penningar per posto till en tjensteman i RiksgäldsContoret, och ingen ting är lättare, än att i instruetionen ålägga denna tjensteman, att emottaga brefven och derå lemna qvitto till Postverket, hvarigenom all nödig säkerhet å ömse sidor vinnes.
Någon kostnad för låntagarne kan härigenom icke uppkomma.
Jag förenar mig derföre i sjelfva saken med Friherre Cederström och Herr von Hartmansdorff, men hemställer, om icke, till följd häraf, femte punkten alldeles kan utgå.
Den skulle nemligen endast komma att innehålla att ränte- och capitalafbetalningarne skola göras i RiksgäldsContoret; men detta behöfver ej föreskrifvas, ty der intet annat stadgande finnes, följer det af 302 Den 5 Mars f. m. sig sjelf, alt liqviderne skola ske, der lånen blifvit tagne.
I motsatts mot den siste talaren, anser jag väl nödvändigt, att, till rättelse för förvaltningen, så mycket af punkten qvarstår, som uttrycker hvarest liqviderne skola ske; men då Ridderskapet och Adeln nyss beslutat, att Konungens Befallningshafvande ej böra belgstas med lånehandlingarnes öfversändande, synes det vara ännu större skäl att icke belasta dem med uppbörden af lånen, emedan den lätteligen skulle kunna sammanblandas med det öfriga uppbördsverket; och skadan deraf är tydlig.
Jag instämmer derföre i Herr von Hartmansdorffs förslag, och får erinra, att äfven den vinst härigenom beredes, att
Statsverket undviker omkostnaden af det remisslage Utskottet föreslaget i och för inbetalningarnes emottagande i Landt-Ränterierne.
Samma orsak, som, i fråga om första punkten, föranledde mig att förkasta förslaget att genom Konungens Befallningshafvande bedrifva någon del af denna undsättningsanstalt, hvilken är att betragta såsom en serskild lånerörelse i hvarje landsort, förmår mig äfven att bestrida, det liqviderna skulle för allmänhetens beqvämlighet få ske genom nedsättning i LandtRänterierne.
Jag misskänner visserligen icke Den 5 Mars f. m. 3o3 Herr Thams nu yttrade goda afsigt och varma nit för Landtmannens bästa; men jag hemställer, om icke följden af den här föreslagne tillåtelsen skulle blifva, att allmogen, okunnig om penninge-transactioner i allmänhet, inblandade liqviden för dessa lån i den allmänna uppbörden, och lemnade Krono-Fogdarne tillfälle att med dylika medel betäcka Kronobalancer.
Jag tror derföre det vara säkrast, att hvar och en under recommendation skickar sina ränte- och capitalafbetalningar directe till RiksgäldsContorets Fullmägtige.
Då Betänkandet i första delen af ifrågavarande punkt innehåller, att afbetalningarne skola göras i RiksgäldsContoret, förmodar jag att ingen af Ridderskapets och Adelns ledamöter är okunnig derom, att i händelse penningarne i recommenderade bref skickas till RiksgäldsContoret, blifva dessa bref, utan att någon commissionair behöfves, af RiksgäldsContoret uttagne och öppnade inför ett protocoll, hvari brefvens innehåll annoteras, så att det [omöjligen kan hända, att penningarne på detta sätt icke i rätt väg framkomma utan annan kostnad för låntagarne, än den recommendationen medförer.
Deremot anhåller jag få visa, att den andra utvägen medför både större kostnad och till oreda föranledande omgångar.
I Landt-Ränteriet kan nemligen ingen ting insättas utan att 3o4 Den 5 Mars f. ra. blifva annoteradt i LandsContoret, och allt sådant måste åter ingå i Landsboken.
Dess* utom lärer Räntmästaren icke åtaga sig be* sväret af medlens öfverstyrande utan att beräkna sig lill godo remisslage, och låntagaren får sannolikt derutöfver ersätta honom postportot och recommendationskostnaden.
Hvad bar då låntagaren vunnit?
flan har förlorat resan till Läns-residencet, tiden och remisslaget, mot ovissheten huruvida medlen blifva på dagen till RiksgäldsContoret öfversände; ty Räntmästaren kan möjligen af sjukdom derifrån hindras eller eljest uppskjuta dermed, för att öfversända större summor på en gång.
Jag skulle derföre tro, att, då man har ett ansvarigt Postverk och vet att brefven blifva af hämtade genom
RiksgäldsContorets egen försorg och inför protocoliet öppnade, häruti ligger på en gång den största säkerheten och den största heqvämligheten för låntagarne.
Hvad åter beträffar detaljföreskrifterne, i afseende på RiksgäldsContoret och dess skyldighet att lemna qvitto med mera dylikt, så tillhör sådant detaljerne i instructionen för RiksgäldsContorets Fullmägtige.
Jäg förnyar på dessa skäl min förut framställde begäran, och, på det man må komma öfverens om propositionen, instämmer jag i Herr von Hartmansdorffs redactionsförslag.
Ehuru jag instämmer med Friherre Cederström om olämplig - Den 5 Mars f. m. 3o5 ligheten deraf, att liqviderna skulle få ske vid Landshöfdinge-Embetena, kan jag likväl icke nied Friherren tro det falla af sig sjelf, att hvar och en kan nied posten öfversända medlen directe till RiksgäldsContoret; ty praxis är, ehuru jag icke vet på hvilken författning den stödjer sig, att endast Konungens Befallningshafvande kunna correspondera med vederbörande Embetsverk, men icke enskilde.
Så är ock förhållandet i Banken.
Jag kan således icke neka* att den betänklighet Herr Tham yttrat ej saknar grund.
Men den afhjelpes genom förevarande punkts förändring till följande lydelse: dessa ränte- och capitalajbetalningar göras i I!iksgälds-Contoret_, dit den skyldige äger att dem med posten insända: och härå anhåller jag vördsamt örn Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition.
Herr Tham: Grefve Horn bar anfört, att de bär ifrågavarande afbetalningarne skulle genom allmogens okunnighet komma att sammanblandas med kronoutskylderne och kunna af Krono-Fogdarne för enskild räkning begagnas.
Med samma skäl kan man förutsätta, att medlen genom låntagarnes okunnighet skulle förstöras på hvilket sätt som heldst; ty Utskottets förslag gifver ingen anledning dertill, att penningarne skulle komma i Krono-Fogdarnes händer.
Punkten innehåller, alt medlen må 64 H. ao 3o6 Den 5 Mars f. vo. kostnadsfritt nedsättas i Landt-Ränterierne, hvilket icke vill säga, att de skola gå genom Krono-Fogdarne annorlunda, än om någon vill, för att få nedsättningen ombesörjd, vända sig till Krono-Fogden, såsom enskild commissionair; i hvilket fall man måste ikläda sig samma äfventyr, som i fall man vänder sig till hvilken annan commissionair som heldst.
Att någon tjensteman i RiksgäldsContoret finnes, hvars serskildta åliggande det vore, att emottaga och öppna låntagarnes bref, har jag ingenstädes sett, och kan ej eller tillstyrka en sådan tjenstemans tillsättande, helst ingen lärer åtaga sig besväret utan ersättning; och att skicka brefven directe under adress till RiksgäldsContoret har åtminstone hittills icke varit tillåtet, och lär§r förmodligen ej eller hädanefter gå an, då RiksgäldsContoret svårligen kan åläggas att ingå i correspondence med hvar och en enskild låntagare.
Jag förmodar för öfrigt, att Reglementet för RiksgäldsContoret kommer att innehålla den närmare bestämmelsen, att de inbetalningar, som göras i RiksgäldsContoret, skola ske genom deposition i Banken för RiksgäldsContorets räkning, då meningen väl icke lärer vara att af dessa medel bilda en cassa i RiksgäldsContoret.
Detta visar ock, att Friherre Cederström helt och hållit misstagit sig; och det skulle i sanning förundra mig, om man här ville afvika från den för alla andra allmänna cassör gällande seden, Den 5 Mars f. m. att penningarne deponeras i Banken för cassans räkning.
Jag tror icke ens, att någon annan åtgärd, åtminstone för närvarande, kan vidtagas, och icke heller lära RiksgäldsColitorels Embetsman kunna åläggas att utan ersättning verkställa dessa depositioner, då de härigenom få ökadt besvär.
Häraf följer, att om låntagarne ej få rättighet att kostnadsfritt deponera medlen i LandtRänterierne, kunna de ej undgå att hålla commissionairer för inbetalningarnes verkställande, och räntan skall för mången uppgå till mindre belopp än commissionairsarfvodet; ty jag har ännu icke funnit den välvilja hos tjenstemännen i Banken eller RiksgäldsContoret, att de åtagit sig commission för intet, åtminstone icke utan serskildta vänskapsförhållanden.
Jag skall likväl icke fullfölja mitt påstående om votering; ty punkten är redan bifallen af två Stånd, och jag hoppas, att Bonde-Ståndet skall inse sitt eget intresse.
Men om Ridderskapet och Adeln vill befrämja ändamålet att med små lån underlätta deli mindre jordbrukaren, hör punkten bifallas; i annat fall enoncerar man, att man ej önskar det små lån skola beviljas.
Om man uträknar den ränta och capitalafbetalning, som kommer att inflyta från hvarje län, finner man alt beloppet utgör 1 medeltal 5,ooo R:dr årli 64 H. 20* 3o3 Den 5 Mars f. tn. gen och att remisslaget på alltsammans bestiger sig endast till några hundrade Riksdaler.
Hår kan således ej bli fråga derom, alt låntagarne skulle blifva tryckte af remisslage, så mycket mindre, som Utskottets förslag innehåller, att detta skulle betalas af RiksgäldsContoret.
Deremot har Herr Iliam upplyst, alt om den här åsyftade välviljan för låntagarne icke medgifves, skall all fördel af de mindre lånen försvinna, och litet eller intet gagn deraf vinnas.
Jag tillstyrker derföre för min del bifall till Ulskottets förslag, men skall ej envisas dermed ända lill att yrka votering, ty jag hoppas, att BondeStåndet inser nyttan deraf för sig.
Sedan Rid derskapet och Adeln redan som grundsats antagit, att Konungens Befallningshafvande ej bör befatta sig med lånebandlingarnes öfversändande till RiksgäldsContoret, förmodar jag att samma grundsats bör tillämpas i afseende på lånens inbetalning, och jag vill således ej bestrida den föreslagne förändringen i redactionen af ifrågavarande punkt.
Jag bör likväl förklara, att Utskottets förslag afser, så väl mindre låntagares fördel, som en deraf följande mera noggrann inbetalning, hvarigenom på indirect väg Konungens Befallningshafvande äfven besparas besväret af medlens utsökning.
Den 5 Mars f. rn. 3 o g Herr Biben:
Här linr blifvit yttrad t, att det vanligen icke är enskilde personer tillåtet, att correspondera direcle med de publika penningeverken, och detta är sannt, ehuru jag icke kan uppgifva den Författning, som derför ligger till grund; men förmodligen igenfmnes orsaken lili det allmänna stadgandet, att alla inbetalningar till publika cassör skola ske genom deposition i Banken.
Emedlertid är ingenting i verlden lättare, än att anbefalla RiksgäldsContoret emottaga Bankosedlar i stället förBanco-Attester.
Detta måste också hafva varit Utskottets mening då det tillåtit medlens insättning i LandtRänterierne; ty derifrån kunde naturligtvis inga BancoÅltester komma till Riksgälds-Contoret.
Om en sådan föreskrift meddelas Riksgäldskontoret, begriper jag ej, hvarföre Låntagarne skulle behöfva Commissionärer, eller discretioner erfordras åt RiksgäldsContorets tjenstemän för ränteliqvidernes emottagande.
Att, på sätt Friherre Sprengtporten yttrat, större accuratess hos Låntagarne skulle beredas genom insättning i LandtRänterierne kail jag ej eller fatta; ty Konungens Befallningshafvande skulle väl icke åläggas att utfärda avertissementsbref om tiden för inbetalningarne, utan deras befattning inskränka sig till att emottaga penningarne, då låntagarne opåmint infunne sig.
Jag tillstyrker derföre, att punkten må erhålla den redaction Herr von Troil föreslagit. 3ro Den 5 Mars f. m.
Herr von Troil: Herr
Tham har för modat, att den af mig uppgifne redaction ej vore antaglig, emedan penningarne deponeras i Banken.
Jag får härvid anmärka, att i händelse femte punkten bifalles, sådan den af StatsUtskottet blifvit föreslagen, skulle icke heller de gäldskyldige hafva något åliggande att nedsätta medlen i Banken; ty der står en bestämd föreskrift att inbetalningarne skola göras i RiksgäldsContoret.
Att tjenstemännen i RiksgäldsContoret genom brefvens emottagande skulle få något ökadt besvär, tror jag ej, då jag ej kan finna, att det medför större besvär alt emottaga penningar ur bref, än ur handen; och öfversändandet af qvittencer från RiksgäldsContoret behöfves ej heller, enär den som afsändt penningarne redan erhållit Postmästarens bevis och dermed kan vara fullkomligt trygg.
Jag kan således ej finna annat, än att det sätt för inbetalningarne, som jag föreslagit för alla de gäldskyldige, som bo på ett större afstånd från LänsResidencerne, medför större beqvämlighet, än nedsättning i LandtRänterierne; ty, enligt mitt förslag, behöfver Låntagaren, i stället att resa till LänsResidenset, blott begifva sig till närmaste PostContor för att recommendera sitt bref.
Jag vågar alltså förnya min begäran om proposition på den redaction jag föreslagit, och hvilken jag anhåller att ånyo få uppläsa, något rättad, sålunda; Dessa Ränte* och Capital-afbetalningar g o - Den 5 Mars f. m. 311 ras i RiksgäldsContoret j dit de skyldige äga rättighet att dessa medel med Posten directe insända.
Herr von Hartmansdorrjff:
Jag är öfvertygad, att ju mera ämnet skärskådas, desto säkrare kommer man till den slutsatsen, att hvilkendera af de föreslagne åtgärderna man väljer, Blifva svårigheterna stora; men alldravärst om Utskottets Betänkande antages.
Skulle insättning få ske i LandtRänterierne, så skall ofta hända, att hvarken Låntagaren sjelf, eller ännu mindre LandlRäntmästaren vet huru mycket som bör betalas.
Åtminstone är förhållandet med de närvarande lika beskaffade BancoLånen, att genom fördröjda inbetalningar och straffräntor den ena gången, samt gjorda öfverbetalningar den andra, saken Blifvit så intrasslad, att låntagaren sällan vet, utan att förfråga sig, huru mycket han skall erlägga.
Troligen skola lika orsaker åstadkomma lika verkningar hädanefter som hittills.
Men om än låntagaren med säkerhet visste och inlemnade sitt rätta skuldbelopp till
Ränteriet uppkomme ändå nya svårigheter för afsändningen.
För att veta huru mycket LandtRäntmästaren skall begära i postporto, måste hvarje låntagares handlingar vägas, och denne derjemte ersätta recommendations-kostnaden på stället, samt den bref-lösen, Riksg.Cont. får betala i Stockholm.
Skall LandtRäntmästaren såsom en 3 I 2 Den 5 Mars f. nr.
Postmästare öfverskicka hvarje liten inbetalning med öfverskjutande ojemna skillingar och runstycken, blefve postporto nog drygt för gäldenären, och om Räntmästaren, dröjer med öfversändandet till dess flera betalningsposter influtet, kan det hända att tiden öfverskridits för den förste inbetalaren, att iian får betala straffränta, och att de insända medlen befinnas otillräcklige, hvarigenom bråkräkning och behof af förklaringar emellan RiksgäldsContoret, LandtRänteriet och Låntagaren uppkommer.
Ytterligare vet hvarje sakkunnig, att sällan någon större penninge-remiss från landsorterne ankommer, utan att falska eller otydliga sedlar åtfölja.
Hvarje gång en sådan blefve casserad skulle således RiksgäldsContoret nödgas skicka honom tillbaka tili LandtRänteriet och detta söka siri fångesman bland gäldenärerne o. s. v.; men till all sådan brefväxling äro hvarken RiksgäldsContoVets eller Ränteriernas tjenstemän tillräckliga.
Om man åter, till alia dessa olägenheters undvikande, väljer den andra utvägen, att låta låntagarne sjelfve skicka sina penningar omedelbart till RiksgäldsContoret, så får detsamma besvär att ensamt brefvexla med hvarje enskild låntagare, och underrätta honom om sina misstag, hvilket 24 LandtRänterier förut haft på sig fördeladt.
Trasslet och besvärligheterne för RiksgäldsContoret med så mångå små och ömkeliga lån, som 200 R:dr stycket, utminuterade Den 5 Mars f. ra. 313 lill återbetalnihg på 87 år, skola då fordra lika många ökade tjenstemän i RiksgäldsContoret allena, som eljest behöfts i 24 LandtRänterier tillsammans.
Derföre, om Riksens Ständer nu utfärda sådane föreskrifter sorn Utskottet föreslagit, är jag öfvertygad, att de yid nästa Riksdag skola blifva nöd^ tvungna att förändra dem.
Jag bemställer derföre, att vi genast mätte göra dem sådane att de kunna bestå.
Dertill gifves i min tanke ingen annan utväg, än att låta inbetalningarne å dessa lån verkställas på samma sätt, sorn till alla andra allmänna utlånings-cassor; hvadan jag föreslår antagandet af följande redaktion:
Desse Ränte- och Capita l- afbeta In in gar verkställas , genom låntagarnes egen försorgs medelst insättning i Rikets Ständers Bank jör RiksgäldsContorets räkning och Banco Attestens aflemnande i RiksgäldsContoret.
Cederström:* Bland de olägenheter Herr von Hartmansdorff ansett uppkomma, ehvad medlen sändas directe till RiksgäldsContoret eller nedsättas i LandtRänterierna, erkänner jag visserligen deri, att låntagaren måste, jemte den bestämda ränte- och capital-afbetalningen, öfversända den lösen för det rekommenderade brefvet, som RiksgäldsContoret måste erlägga; men om i den allmänna Kungörelse, som kommer att utfärdas rörande liela denna låneinrättning, den ordning för inbetalningarne J14 Den 5 Murs f. m. antages, att låntagaren, i fall han vill begagna rättigheten att med posten insända medlen directe till Riksgäldskontoret, skall, jemte det bestämda beloppet, öfversända lösen för det reeommenderade brefvet och postporto för RiksgäklsContorets svar, så tror jag, att alla de öfrige olägenheterne utan svårighet kunna häfvas.
Ty, hvad cassation af trasiga sedlar beträffar, så kan den förekommas om låntagarne i den omnämnde allmänna Kungörelsen, jemte erinran om den förlust som åtföljer försummad inbetalning och lånens löpande med öfverränta, tillika underrättas, att de blottställa sig för samma risk i händelse odugligheten af någon öfversänd sedel föranleder till dess cassation.
Men att, till undvikande af dessa småsaker, inleda allmänheten att för dessa utminuterade lån hålla serskildta commissionairer för medlens insättande i Banken, kan jag icke tillstyrka, såsom mindre nyttigt.
Det vore att kasta låntagarne i händerne på mindre redliga commissionärer, hvilka måhända skulle insätta penningarne i sin egen cassa i stället för Banken.
Ej eller har man att befara behofvet af en större Embetsmanna-personal, ty besväret att emottaga några bref mer eller mindre på dagen kan icke vara särdeles betydligt ocb så mycket mindre föranleda till en ökad personal, som det naturligtvis blott blifver en tjensteman, som får sig uppdraget att besörja penningarnes uppräkning och infö - i Der> 5 Mars f. m. 3i5 räntie i böckerne.
Jag skulle derföre tro, att Herr von Troils redaction är den lämpligaste och innefattande den genaste vägen, om blott sedermera i den allmänna Kungörelsen intagas de varningar, som äro nödige, på det låntagarne må undvika misstag.
Men att tillåta medlens insättning i LandtRänterierne, bestrider jag på det högsta, såsom icke medförande någon ordentlig controll och endast försvårande en redan nog invecklad redogörelse af Kronans allmänna uppbörd.
Hans Ex cellen c e Herr Grefven och LandtMarskalken framställde proposition på bifall till den 5:te punkten.
Nej blandade med några Ja.
Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll att femte punkten, i enlighet med Herr von Troils Förslag, borde erhålla följande lydelse:
Dessa Ränte- och Capital-afbetalningar göras i RiksgäldsContoret, dit de skyldige äga rättighet att dessa medel med Posten directe insända.
I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, att som Ja öfverröstat
Nej, ansågs Ridderskapet och Adeln hafva bifallit den sist framställde propositionen.
Den 5 Mars f. rn.
Då jag finnér, alt pluraliteten redan bestämt sig för en annan mening, än min, anhåller jag blott, att mitt förslag till redaction må bl ilva i protocollet intaget, såsom ett bevis, att någon bland Ståndets medlemmar, som borde kunna förutsäga förslagets oanvändbarhet i verkställigheten, ej heller underlåtit att göra det, Herr Lagerhjelm:
Jag utber mig till protocollet få förklara, att äfven jag anser olämpligt, att den enskilde låntagaren får rättighet direcle correspondera med RiksgäldsContoret såsom en Aulhoritet; men i öfrigt är jag ense med pluraliteten derom, att medlen ej böra gå genom Konungens Befallningshafvande, 6: t e Punkten:
Reverserna ställas uti Svenskt Banko.