Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I något sådant skulle hon vilja stå, liksom säfven der nere, låta sig öfversköljas, rifvas med, och dock hålla fast, hålla fast!
Hon förstod icke hvad hon sjelf kände, men det tillfredsstälde henne att stå och se ned i floden.
Det började mörkna, då hon gick hem.
Aftonhimlen brann röd och hotande som en eldsvåda, skyarna drefvo tätare och lägre öfver jorden.
Det var ogenomträngande kallt.
Hon lät göra eld i det mörka förmaket, ett rum, som hade samma döda utseende som alla obebodda bostäder, som endast iordningställas för en flyktig gäst.
Hon satte sig framför brasan och lade upp fötterna på gallret framför den.
— Rundt omkring henne blef det alltjemt mörkare.
Hon satt och gnolade, hörde det så plötsligt sjelf och började tänka efter hvad det var för en melodi.
Det var Kjerulfs visa:
»Alt lægger for din Fod jeg ned!»
Hela den aftonen var hon ensam, nästa dag packade hon sin koffert och reste tillbaka till staden.
Det förvånade henne sjelf, men hon tyckte det var skönt att komma hem.
Här var allting inrättadt efter hennes egen smak, hennes hushåll gick på det sätt hon sjelf hade bestämt.
Hennes tjenare höllo af henne och voro glada och uppfriskade af att se henne igen.
Der lågo ett par nya böcker, som hade kommit under hennes frånvaro och som hon började skära upp.
Hon satte i gång ett par handarbeten och köpte sig nya noter.
Rummen voro så vackra och solljusa och så — framför allt — trädgården!
Den var endast liten och omgifven af ett högt staket, alldeles öfverväxt med klängväxter och med en tät häck innanför.
Ingen kunde se dit in, och den inneslöt ett helt litet paradis för Nina.
Der funnos två stora lönnar med tjocka stammar och präktiga kronor, under hvilkas skugga hon hade sin arbetsstol och sitt bord.
Längre ned växte en rad gamla lindar, som ännu knappt hade börjat slå ut, men som längre fram på sommaren gåfvo en utmärkt skugga.
Och så funnos der några äppleträd och körsbärsträd, som just nu stodo i knopp, och en lång yppig häck af syrener, lilas och hvita, persiska och vanliga syrener, och deras tid började nu snart.
Knopparna svälde för hvar dag, och på den ljusgröna gräsplanen glänste de röda tulpanerna mellan blå och hvita hyacinter; — narcisser stodo i långa rader och doftade och auriklarna kröpo fram i stora, kraftiga klungor.
När Nina om morgonen kom ut på de finkrattade gångarna och all denna blomstervällukt slog emot henne, bofinkarna sjöngo och svalorna hveno, var det för hvar gång samma öfverraskande glädje.
Hon gick långsamt omkring och såg på allt, som den sista natten hade uträttat.
De späda poppelbladen kommo blanka och bruna fram ur hölstret, blodalmen fick stora, kraftiga skott, oxelbladen voro hvitgrå och ludna, och bredvid dem lyste de små bokbuskarna i ett skinande grönt.
En förmiddag gick Nina der, utan hatt, med parasollen öfver axeln, då jungfrun kom och räckte henne ett visitkort: »Henrik Tofte, v. häradshöfding.»
»Låt honom komma!» sade Nina.
Strax derpå kom Tofte med raska steg öfver verandan och ut i trädgården.
Båda två logo.
De voro ju redan gamla bekanta och hade ett minne af hvarandra, och att detta minne icke hade varit obehagligt, det sågo de ömsesidigt.
De sågo båda glada ut.
Då de hade helsat på hvarandra, började de att långsamt gå trädgården rundt.
Nina hade uppmanat Tofte att röka, och han tände sin cigarr.
Sanden på gången var varm under deras fötter; i det starka solskenet aftecknades deras skuggor skarpa och blåsvarta framför dem.
»Ja, som sagdt», sade Tofte, »jag har en köpare på förslag till Vänö.
Han vill just veta, hvilken dag han kan resa dit ned och bese gården.
— Jag förmodar att alla dagar äro lika lämpliga?»
»Ja, det gör mig det samma», svarade Nina.
»Jag är ju inte der sjelf och vet inte hur der kan se ut nu, men der blir ju i alla fall inte annorlunda än det är.
Och köpesumman?»
»Ja, jag föreslog en något högre än den fru Curtmann skref till mig, men herr Adler vill naturligtvis först studera saken i detalj.
— Hans plan är nog att uppge landtbruket och stycka ut jorden till villor.
Det ligger så nära jernvägslinien, och då naturen är så vacker och ett par familjer redan ha byggt nära Vänös område, så är det kanske en spekulation, som kan betala sig.
Kanske skulle ni sjelf ha lust att försöka den?»
»Nej, nej!» svarade Nina och skakade på hufvudet.
»Jag vill inte alls inlåta mig i några spekulationer.
Jag har mer än nog af att sköta hvad jag har!»
»Men på Segerstad var ju allt i god ordning?» frågade Tofte.
»Ja, i så god ordning, att der alldeles inte fans plats för mig.»
Tofte såg frågande på henne.
»Ja, jag menar, att hvar och en hade sitt att sköta och skötte det bra efter sin förmåga.
Jag har ingenting alls att säga der.
Jag kan naturligtvis befalla, men det är inte det jag menar.»
»Man har aldrig inflytande öfver folk på afstånd, om man åtminstone inte först har lefvat en tid med dem», sade Tofte och slog askan från sin cigarr med lillfingret.
»Nej, jag märkte det nog», svarade Nina.
»Men har ni inte lust att bo der alltid?» frågade Tofte.
»Nej, jag har alltid känt mig främmande på Segerstad.
Jag saknar furuskogarna och naturen här uppe, och så är, som sagdt, allt arbete så väl fördeladt, att det just inte fins någon användning för mig.»
»Ja, ni har ju er frihet och kan göra allt hvad ni vill», sade Tofte.
Nina sänkte hufvudet.
»Det tycker jag måtte vara det lyckligaste, som kunde hända en», fortfor han.
»Jag tror jag passar bättre till att göra hvad jag skall, än hvad jag vill», sade Nina. »Det är en sådan hjelp att veta sin pligt.»
»Åh, arbete fins det väl alltid nog af», svarade Tofte.
»Om man verkligen har lust till något.
Jag tycker snarare det är alltför mycket arbete i samhället.
Det borde vara två söndagar i en vecka.»
»Tycker ni inte om ert arbete?» frågade Nina.
»Jo, jo visst», svarade Tofte och rökte mycket ifrigt.
»Nu, då jag är inne i det, intresserar det mig mycket.
Men som helt ung var jag som de flesta unga menniskor.
Jag hade just intet bestämdt anlag för något, jag tyckte det var förskräckligt att en gång för alla gå och försvärja sig till en af fakulteterna.»
»Men nu?» frågade Nina.
»Ja, nu går det.
Man måste ju arbeta.
Den nytta man kan göra är ju inte större än så!»
Han blåste en smal, blå rökstrimma upp mot vårhimlen.
»Men man kan ju inte lefva af ingenting, och, som sagdt, när man en gång kommer in i sitt arbete, så har det alltid intresse med sig.»
»Jag tycker det måtte vara präktigt att kunna sköta ett embete», sade Nina med strålande ögon.
»Det skulle ni också bestämdt kunna.»
Tofte såg på henne från sidan.
»Ni har bestämdt mycken energi, — nå ja, det är då för öfrigt en qvinlig egenskap.
Qvinnorna ha mycket mer energi, äro öfver hufvud så öfverlägsna oss i allt.»
Nina började skratta.
»Hvarför säger ni det?» frågade hon.
»Hvarför?
Naturligtvis derför att jag menar det», svarade han.
Han hade tagit af sig hatten och strök med venstra handen öfver sitt korta, svarta hår, medan han såg upp mot lönnarna.
Det såg ut, som om han såg tvärs igenom det nyutslagna löfvet, som darrade i ljuset, och bort mot någon syn, som han hade för sig sjelf. — »Jag tillber qvinnorna», sade han.
»De bästa!
— De andra —!» han kastade sin utrökta cigarr långt bort i buskarna.
På verandan vände han sig ännu en gång och bockade sig för Nina, som hade stannat i trädgården.
Hon fortfor att gå der ute ända till middagen.
Hon hade icke längre samma längtan efter arbete, som då hon hade rest hem.
Tofte kom ofta, för det mesta om eftermiddagarna, framåt aftonen, och stannade då ibland och drack te med Nina.
Han hade öfvertagit alla hennes affärer, och de hade alltid mycket att tala med hvarandra om.
Nina fann honom vara en klart och snabbt tänkande man, och han såg att hon var en kanske mindre snabbtänkt, men klok och mogen qvinna, som visserligen ofta öfvervägde ett förslag af honom, eller en tid kunde vara oviss om hvilket af två förslag hon borde välja, men som alltid slutade med att välja det bästa och mest lämpliga, om det också ofta kunde vara det svåraste.
När de hade talat om affärer, talade de sedan om andra saker, och det varade icke länge, förrän det uppstod en viss förtrolighet mellan dem, det vill säga, att de lätt och frimodigt talade med hvarandra om hvad som helst.
En afton hade de talat om en af stadens läkare, och Tofte hade förklarat, att han icke kunde tåla honom.
»Han har en gång tagit lifvet af en ung man, som jag höll mycket af», sade han.
»Ja, naturligtvis inte direkt, men genom att behandla honom oförsvarligt likgiltigt, då han låg i maginflammation på ett sjukhus i Stockholm.
Sedan den tiden kan jag inte tåla att se hans ansigte, och jag väntade mig inte att se honom här som en aktad och välförsörjd man.
Det var som om jag skulle ha sett en förrymd tukthusfånge lefva i borgerligt anseende.»
»Men en läkare kan väl ta miste», invände Nina.
»Ni dömer honom kanske för strängt.»
»Nej», sade Tofte bestämdt.
»Jag dömer honom inte för strängt.
Han har genom sin likgiltighet och oförsvarliga slapphet låtit en präktig ung man ligga och dö.
Och till och med om jag inte visste detta, skulle jag genast af hans ansigte se hvad han är för en menniska.
Har ni sett ett ansigte uttrycka mer slöhet och brutalitet på en gång?
Det riktigt kryper i en!»
»Jag tror inte, att man kan döma folk så der afgörande efter deras utseende», invände Nina, som satt och sydde på verandan.
»Jo, det tror ni visst», svarade Tofte.
Ni vill väl inte inbilla mig, att en qvinna med er instinkt inte skulle ta ett starkt intryck af en persons yttre.»
»Det nekar jag inte till», svarade Nina, »men, — jag har ett par gånger tagit mycket miste», tillade hon och rodnade.
»Jag har aldrig tagit miste», svarade Tofte. »När jag i första ögonblicket — ja, jag menar nu efter att ha sett och talat med en obekant menniska, — får ett godt intryck af henne, så behåller jag det alltid.
Jag kan naturligtvis sedan uppdaga deras fel — vi ha alla fel — men det är aldrig sådana fel, som komma att väcka min afsky.
Har deremot en person vid första sammanträffandet gjort ett obehagligt och frånstötande intryck på mig, så» —
»Så tror ni, att ni måste hata och afsky honom», inföll Nina.
»Visst inte», svarade Tofte. »Jag kan tvärt om ofta till och med ångra detta intryck, erkänna att personen i fråga har många förträffliga och goda egenskaper, men förr eller senare kommer det alltid ett ögonblick, då han gör något som bevisar att det icke var utan orsak som mitt första intryck var så obehagligt.
Då kommer han sjelf fram, och jag kan förakta mig, att jag lät narra mig af allt som har förvirrat mig under mellantiden.
Jag är för öfrigt säker på, att alla menniskor ha samma erfarenhet, mer eller mindre, fastän det anses vara något ytligt och lättsinnigt att bekänna det.
Jag är så säker på, att till exempel ni, fru Curtmann, vid vårt första sammanträffande fick ett tydligt intryck af mig och skulle kunna säga mig det, om ni ville.»
»Nej, visst inte!» sade Nina och slog med handen.
»Jag vet ännu i dag inte hvem ni är.»
»Då skulle jag mycket väl kunna säga er, hur ni är», sade han och såg stadigt på henne.
»Från den första förmiddagen, jag såg er, hade jag er klar för mig och kommer aldrig att förändra min mening.»
»Men det vill ni väl inte sitta här och berätta mig», sade Nina. »Jag vet ingenting värre än att så der sitta modell till en karaktärstudie.»
»Nej», svarade Tofte. »Jag har inte alls för afsigt att visa er någon andlig spegel, men till min egen tillfredsställelse vet jag, att jag känner er och kände er genast.»
»Det är förskräckligt att bli så genomskådad», Nina sänkte ansigtet öfver sitt arbete.
»Ni behöfver inte vara rädd», sade Tofte. »Ni har egentligen bara ett stort fel.»
»Och det är?» frågade hon och lyfte hastigt hufvudet.
»Jaså, ni är i alla fall nyfiken.»
Tofte skrattade.
»Ja», svarade Nina allvarligt.
»Hvad är det för ett stort fel jag har?»
»Det säger jag er inte — inte nu.»
»När då?» frågade Nina.
»Kanske en gång i framtiden», svarade Tofte.
»Och under hela den tiden skall jag veta, att jag går och bär på något svårt och orätt, som jag inte ens sjelf har öga för.»
»Det är hvarken något svårt eller orätt», svarade Tofte. »Det är tvärt om något som de flesta visst anse för en dygd, men det skadar er — och kommer att skada er.»
»Förlåt mig», sade han ett ögonblick derefter, då Nina satt tyst och sydde.
»Inte sant, ni vill förlåta mig, om ni tycker, att jag har blandat mig i saker, som inte angå mig?»
Hon såg upp med ett tungt, trött uttryck, men hans ögon voro så milda och på samma gång skälmaktiga, och han log så intagande, ett leende, som på en gång hade något af ett bortskämdt barn och en man, som känner sin makt.
Nina log också och räckte honom handen.
»Kom, så gå vi ned i trädgården», sade hon för att få slut på det spända i situationen— — — —
När Nina var ensam, tänkte hon ofta på Tofte.
Hon visste knappt sjelf af det, men medan hon arbetade, kom han oupphörligt fram för hennes tankar.
I början var det vissa miner och rörelser hos honom, som hon ständigt såg.
Han hade ett sätt, när han satt och såg i räkenskaperna, att stryka upp sina mustascher med tummen och pekfingret, en mustasch åt hvar sida, som Nina så ofta mindes, hon visste icke alls hvarför, — och så hade han ett eget sätt att röka sin cigarr.
Han såg efter röken med ett så underligt uttrycksfullt ansigte, som om de fina blå ringarna och strimmorna innehölle sällsamma och fängslande bilder, och så såg han ibland så tankfull och allvarlig ut, när han såg på cigarren, som han höll mellan fingrarna på sin vackra, venstra hand.
Nina skrattade åt sig sjelf!
Det var ju komiskt att fördjupa sig i att tänka på, hur en herre rökte cigarr eller strök sina mustascher, och i alla fall kunde hon icke låta bli att tänka derpå.
Hon tyckte om hans stämma, en melodisk, kraftig stämma, men som sällan talade högt.
Hon kom i håg hans ögonbryn.
Det ena var klufvet och var ännu svartare ett stycke från näsan.
Hans ögon var hon nästan rädd för.
Hon hade en känsla af, att de sågo allt, och ofta tyckte hon, att de sade henne sådana vänliga saker.
När han kom oväntadt, gjorde det samma intryck på henne, som när det plötsligt kommer några varma solstrålar på en regndag.
Hon saknade honom, när han icke kom, och tänkte på allt hvad de hade talat om.
Han var klok!
Kanske icke klokare än många andra, men han tänkte så snabbt och precist, och han hade icke, gudskelof, några af dessa rent verldsliga begrepp, som se bort från allt annat än personlig fördel; dessa ohyggliga beräkningar, som hon kände allt för väl.
Han hade hjerta för de fattiga; han förstod henne, när hon ville vara skonsam och behålla till och med mycket medelmåttiga arbetare af omtanke för deras existens.
Hon tyckte mer och mer om honom, och som alltid hos henne blandade sig snart ganska mycket beundran deri.
Hon gjorde honom bättre, klokare, mera begåfvad än han i verkligheten var; älskvärdare kunde hon knappt göra honom, ty han var ofantligt älskvärd och intagande mot alla som han tyckte om.
Och så tyckte hon, att det var något hos honom, som påminde henne om hennes far.
Hon kunde icke riktigt säga hvad det var, men de föreföllo henne som varelser af samma slag.
Det var något fint, ömtåligt och nyanseradt, som skilde dem från alla andra män, som hon hade känt.
Hon talade sanning då hon sade honom, att hon ännu icke hade någon aning om hur han egentligen var, men hon kände för hvar dag, att han var ljuspunkten i hennes tillvaro.
De dagar hon icke såg honom, var allting så matt och färglöst.
Hur skulle det vara att kanske aldrig se honom mer?
— Hon vågade icke tänka derpå.
En afton hade han lofvat att komma.
Nina satt på verandan och väntade.
Syrenerna stodo i fullt flor.
Hela den långa häcken hängde i tunga, svällande blomsterklasar, så att knappt ett grönt blad syntes.
Äppleträden voro utslagna och sågo ut som stora snöbollar med ett och annat ljusrödt stänk, päronträdens hvita blommor började redan att falla af.
Aftonhimlen var blossande röd mot horisonten, och högre upp hade den en grönblå, glasaktig klarhet.
Högt uppe stod nymånen, ännu blott som en svag böjd skifva men med hvar halftimme mer och mer ljus.
Nina hade lagt ifrån sig sitt arbete.
Hon hade gifvit befallning om att få te ut på verandan, när häradshöfdingen kom, men klockan var nu half nio, och han syntes ännu icke till.
Hon gick ned i trädgården och upp igen, fram och tillbaka och såg på blommorna, men hennes hjerta slog häftigt, och hon strök likgiltigt med handen öfver blombladen och läste på trälapparna på de nya buskarna utan att lägga märke till namnen.
De sista gyllne strimmorna af solnedgången släctes som gnistor, och småningom drog sig en violett skugga högt öfver himlen, som mer och mer mörknade, medan den lilla halfmånen seglade fram, ljus och glänsande.
Syrenerna utsände en nästan qväfvande vällukt, och då mörkret mjukt och glidande inneslöt allt i sina skuggor, lyste ännu fruktträden som snö.
»Han kommer inte», tänkte Nina.
»Han har fått förhinder.
Han kommer inte nu.»
Hon beslöt, att hon skulle gå igenom trädgården med långsamma steg utan att se sig om; kanske stod han der då, när hon kom tillbaka.
Hon gick bort till det höga staketet, vände långsamt och spejade genom skymningen, om någon stod på verandan.
Nej, — der fans ingen.
Så började hon springa fort för att se hur många gånger hon kunde hinna fram och tillbaka, till dess han kanske skulle komma, — men nej, han var icke der.
Klockan hade redan slagit nio för en tio minuter sedan.
Han hade dock lofvat henne att komma.
Det var icke rätt att bli borta utan att skicka henne återbud.
Men när intet återbud hade kommit, så skulle han nog komma sjelf.
Hvarje minut blef så outhärdligt lång.
Hon gick in för att säga, att hon sjelf drack te i matsalen, och just då sprang hon rakt emot honom.
Han kom med hatten i handen och började taga af sig sina handskar.
Hon var nära att uppge ett utrop, men hon hejdade sig och räckte honom handen.
»Ni skulle egentligen inte alls få något te, då ni låter mig vänta så länge på er», sade hon.
I det samma kom jungfrun in och satte tebrickan på det dukade verandabordet.
»Nej, jag vet det, jag vet det!» sade Tofte och slog sig ned på en stol, medan Nina började laga i ordning teet.
»Men det skall smaka dubbelt så godt nu.»
»Ni har väl haft så mycket att göra, eftersom ni kommer så sent», sade Nina bakom teköket.
»Nej, uppriktigt sagdt», sade Tofte, »kan jag inte en gång säga något sådant till min ursäkt.
Jag har varit hos landshöfdingen.»
»Hos landshöfdingen?»
»Ja, på bjudning.»
»Hvarför stannade ni då inte der?» frågade Nina.
»Jag hade ju sagt, att jag skulle komma i qväll», svarade Tofte.
»Hvarför gick ni då till landshöfdingen?» frågade Nina och skrattade.
»Jo derför — derför —!
Ja, jag vill vara alldeles uppriktig!
Af ren nyfikenhet.
Jag visste, att jag skulle få se en af mina gamla flammor, som var der på besök.»
Nina kände ett plötsligt skarpt styng i hjertat, men hon log, när hon räckte honom tekoppen och sade:
»Nå, var återseendet tillfredsställande?
»Jag tror verkligen, att det är utomordentligt nyttigt att återse sina gamla flammor», sade Tofte, medan han lade socker i sitt te.
»Man lär sig att bli tacksam för att ha undgått en förskräcklig olycka.
Tänk om man alltid hade fått, hvad man ville ha!
»Jaså, hon var så förändrad?» frågade Nina.
Hon såg alldeles likgiltig ut, men hon kände sig på en gång så underligt lätt och lycklig.
»Ja, ni kan tänka er!» fortfor Tofte. »Då jag sist såg henne, var hon en smärt, graciös brunett på tjugotre år, och nu, bara fem år efteråt, är hon en mager gammal dam med gulbrun hy och utstående kindknotor.»
»Stackars liten!
Hon har väl varit sjuk eller olycklig», sade Nina, som plötsligt hade fått riktig sympati för den obekanta damen.
»Det vet jag inte», sade Tofte i en halft förargad ton, »men folk skulle verkligen inte ha lof att förändra sig så på så kort tid.»
»Men om ni har hållit så mycket af henne», sade Nina, »så tycker jag inte att det skulle ha stött er, snarare smärtat er att återse henne så, och för öfrigt —»
»För öfrigt?»
»Jo, jag tycker, att om man riktigt håller af en menniska, så skulle det inte göra en något vidare, om hon blefve annorlunda till sitt yttre.
Det är ju henne sjelf, hennes själ och personlighet man älskar och inte hennes mer eller mindre friska färg.»
»Ja, ni har fullkomligt rätt», svarade Tofte.
»Om det är deras själ man älskar!
Men nu har jag just blifvit öfvertygad om, att jag inte alls har älskat hennes själ, eller att hon har mycket litet af den varan.
En riktig qvinna blir alltid vackrare och vackrare med åren.»
»Det var en orimlig fordran», sade Nina.
Hon tänkte på, att hennes hår hade varit tjockare och hennes kinder rödare, då hon var tjugo år, än de voro nu.
Hon kände sig gammal.
»Nej, inte alls», svarade Tofte.
»En qvinna är först helt utvecklad, när hon är trettio år, och då först börjar hennes personliga skönhet.
Alla dessa små flickor på aderton, tjugo år, röda och hvita, med klara ögon och runda kinder, det är ju bara lindebarn, något djupt intresse kunna de inte väcka hos en.
Man ser på dem som man ser på en — ja, på en rabatt hyacinter — ett angenämt tidsfördrif.»
»Men ungdomen har dock sin egen skönhet», sade Nina.
»Allting är så friskt och omedvetet.
Jag blir alltid glad, när jag ser ett riktigt ungt ansigte.
Och till och med de allra bästa får dock åldern bugt på.
Jag tycker det är så sorgligt att se en gammal rynkig, vacklande qvinna och så höra: hon var så vacker en gång för många år sedan.»
»Och en af de mest förtjusande menniskor jag känt var ändå en mycket gammal dam», sade Tofte. »Har ni inte hört talas om grefvinnan von Kreutz?
— Hon var som ung hofdam vid ett af de tyska hofven och berömd för sitt snille och sin skönhet.
Jag såg henne först då hon var upp emot sextio år, och jag blef dödligt förälskad i henne.»
»Ni måtte ha haft många anfall af den sjukdomen», sade Nina.
Hon sade det i en skämtsam ton, men hon önskade, att han ville berätta henne om sina tycken, helst om dem alla, nu genast på en gång, så var det öfverståndet.
»Ja, ni må tro, att jag har haft många vexlande ideal», sade Tofte och lutade sig tillbaka i stolen. »Jag började med min barnjungfru.
Då var jag två år.
— Jag älskade henne vildt.
Hon var en tjock, ljushårig bondflicka med eldröda kinder, och så läspade hon — men hvad jag fann henne gudomlig!
Jag grät nästan lifvet ur mig, då hon flyttade från oss, och höll henne i kjolarna, så att de gingo upp i linningen!
— Ja, det var svåra tider!» Tofte suckade, som om han ännu led af detta minne.
»Sedan var det en liten skolflicka med platt näsa, utstående ögon och ett guldgult lockigt hår.
Jag mötte henne hvar dag jag gick till skolan, men vet inte hvad hon hette.
De andra pojkarne tyckte, att hon såg ut som en gås, jag fann, att hon liknade en engel.
— Jag tror nog, att det egentligen var det der guldlockiga håret, som eröfrade min fantasi.
Hon försvann — reste bort eller dog — jag vet verkligen inte hvilketdera, men jag såg henne aldrig mer och fann det sjelf mycket gripande och romantiskt.»
»Det var alltså nummer två», sade Nina. »Hvem kom sedan?»
»Ja, jag kan verkligen inte minnas alla efter nummer och ordning», sade Tofte.
En led jag förfärliga hjerteqval för.
Det var en ung flicka, som gick och läste samma år som jag.
Hon var minst ett hufvud längre än jag, storartad i alla afseenden.
Hon värdigades aldrig ge mig en blick, och jag gaf plats åt henne, som om hon varit drottningen af Saba!»
Det hade blifvit mörkt, så mörkt som det blir vid midsommartiden.
Månen stod som glimmande silfver på himlen, och syrenerna doftade starkt.
Tebordet var bortburet och de två sutto ensamma på verandan.
»Och efter drottningen af Saba?» frågade Nina.
»Ja, då börja mina begrepp att förvirra sig», sade Tofte. »Jag ser så många och så olika, att jag inte kan reda det längre.
Men jag tror, att ett af de uppriktigaste svärmerier jag har haft just var för henne som jag återsåg i qväll som en gammal, medtagen qvinna.
Henne höll jag verkligen af.
Hon hade så själfulla ögon!»
Den sista öfvertygande orsaken lät så komisk, att Nina brast ut i ett kort skratt.
»Hvem skulle kunna tro, att en så skicklig embetsman som ni har haft så många hjertehistorier.»
»Det ha alla unga karlar», svarade Tofte.
»Och jag trodde egentligen, att de unga damerna icke heller gingo fria.
— Ni, till exempel?
Ni har väl också haft erfarenhet om sådana saker?»
»Jag har riktigt älskat blott en man», sade Nina, som satt och sågo ut i månskenet.
»Och det var min far.»
»Jaså», frågade Tofte med stort intresse.
»Var han en så utmärkt man?»
Nina teg ett ögonblick.