Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Längre fram, då jag icke mera kom på visit, utan för att under någon tid lära mig allehanda gagn, fann jag väl att fru Diedrichsen kunde vara litet sträng till min nytta, men nu vid detta första besök blef jag i allo uppburen och hyllad som patron Smiths yngsta, något bortskämda dotter.
Britgen var ingen kamrat till mig – hon var redan stor och utgjorde ett behagligt ögonmärke för alla unga slupskeppare och bokhållare rundt omkring stränderna.
En af de förstnämde, kapten Bengtsson, blef slutligen den lycklige egaren till denna skatt, och ofantligt roligt var det framdeles att från Kristineberg få styra öfver till Fiskebäckskil och i Britgens nya hem pröfva på hennes kokkonst och hennes mans hemförda skepparvin.
Den vecka, som var bestämd för vistandet på denna angenäma och bullersamma plats, der min far hade många affärer att uppgöra, gick till ända som en enda timma, och med stor ledsnad, ja med ångest hörde jag att vi icke längre fingo försumma vinden.
Emellertid trädde sjelfva elementerna, bevekta af min klagan, i förbund med mig: ett par dagars svår storm gjorde att vi fingo ligga qvar.
Men slutligen var det icke vidare att tänka på någon delation, och min enda tröst vid skilsmässan från alla mina nya bekantskaper på stället bestod i de försäkringar, jag erhöll, att vara lika välkommen nästa år, och angående denna sak tog man det fullständigaste löfte af min far.
Sista eftermiddagen plockade jag än en gång blåbär på Blåbärsholmen och tänkte mig lifligt in i den tid, då min far der haft sitt trankokeri, när hr Diedrichsen och hr
Dittmer varit unga bokhållare med madam Guri till hushållerska ...
Nu hade sillfiskets lysande epok redan längesedan dött ut.
Skall den väl någonsin återkomma?
När jag för hemresan åter gått om bord på Kulten, ville jag gerna hafva tagit mina gamla nöjen till godo, men det blef nu alls icke fråga om stiltje och historier.
Vinden var icke mer än hjelplig till vår fördel, och vid den åter tilltagande blåsten och sjögången ansåg jag mig visa ett verkligt mod, då jag kunde stå på fötterna, hvilket minsann icke hade sig så lätt, och plocka fram för min fars räkning några af de förträffliga saker, hvarmed fru Diedrichsen försett vår lilla hushållning.
”Nå, barn, hvad tycker du om den här leken?” frågade min far och såg på mig mildt pröfvande.
”Jo men, pappa” – man hade den tiden hunnit från ’söta far’ till pappa – ”bara det icke blir mycket svårare på Soten!”
”Hm!” inföll gamle Elias.
”Hm!” instämde Kjellman.
Och då min far nu också lät höra ett betänkligt ”hm”, lät allt sammanlagdt förmoda att jag nu skulle få pröfva allvaret af det barnsliga skryt, som jag ofta förde på läpparne, att jag kunde stå ut med allting, blott jag finge vara på sjön.
Emellertid återtog min far leende: ”Nånå, du skall väl något pröfva på!
En sjömansdotter får ej fälla modet i onödan – och håller du dig tapper, så lofvar jag dig att du, till minne af din första resa, skall, när du blir så gammal att det behöfs nålpengar, sjelf få uppgöra ett par frakter för Kulten, om han då ännu går på vattnet, och stryka inkomsten i förklädsfickan.”
Detta var ett mål, som, ehuru aflägset, dock var så stort och hänförande för min fantasi att jag med vördnadsfull kärlek kysste min fars hand och försäkrade, att huru det också ginge, skulle jag åtminstone icke visa rädsla och göra onödigt besvär.
Härpå uppkom ett muntert samspråk med karlarne om den tid – vi antogo mitt 16:de år – när jag skulle utgöra rederiet och erhålla räkenskap, kortligen, då och då bli Kultens patronessa.
Kom nu blott an på om jag kunde ”hålla mig tapper.”
Liksom stormen och sjön afhört fördraget och funnit ett elakt nöje i att särdeles försvåra det för mig, så togo bägge sina förnyade krafter i anspråk.
Stormen rullade vildsint, och sjön vräkte bergshögt – och likväl voro vi ännu icke vid Kongshamn, yttersta udden af Grafverna, der Soten börjar.
Men ehuru jag nu var riktigt sjösjuk, var jag dock fri från allt pjunk, som just utgjorde min fars fasa.
Och om båten än – såsom jag tyckte – lyftades halfs till skyn och åter på sidan slungades ned i djupet, hvarvid den ena vågen efter den andra hvitfradgande yrade öfver mig, så att jag verkligen befann mig som en fisk i vattnet – jag ville icke gå ned och lägga mig i plikten – sade jag ändå icke så mycket som ett ”aj!”
”Bra, barn – du får nog dina nålpengar!” menade min far, som ofta såg till mig.
”Skam för annat!” utlät sig gamle Elias.
”Flickbarnet har godt gry i sig ...
Men hvad menar patron – ska vi ta på’n?” (Han menade Soten).
Min far kastade en allvarsam pröfvande blick utåt den gröna fräsande vattenöcknen, der den ena pelaren efter den andra bullrade upp och försvann – der stod nu en hård lek vid Sotehufvud.
Under de sekunder, hvarunder den blicken varade, vågade jag knappt andas.
Hvad jag i mitt hjerta tackade gubben Elias – blott nu hans häntydning ville slå lyckligt ut!
”Nå, efter det just icke är nödvändigt”, sade ändtligen min far, ”och eftersom det ytterligare tycks laga sig till, så gå vi väl in vid Grafverna.
Du får då se en ny strand, barn!”
Det var en riktigt himmelsk känsla jag erfor, då jag fick klart för mig att jag skulle komma på landbacken.
Jag kunde icke göra mindre än jag gjorde, och det var att för min far erkänna att jag haft grufligt svårt för att afhålla mig från att skrika, ty jag hade ändå varit riktigt rädd att komma i sjön och kanske bli uppslukad af någon stor hvalfisk: jag hade ännu i hufvudet dem, om hvilka gamle Elias under bortfärden berättat från sina resor på Grönland.
Min far upptog särdeles väl denna uppriktiga bekännelse.
”Så mycket för mer att du förmått tiga!” svarade han, och så såg han på Elias, som mysande försäkrade att han icke hade något emot att segla under sådant rederi.
En liten stund derefter låg Kulten vid Grafvernas strand ...
Grafverna – hvilka senare minnen har jag ej derifrån!
Huru många typer har jag ej der samlat ...
Och detta ensliga hemlighetsfulla lilla skär med sin fördjupning mellan klippväggarne, detta skär, som jag en dag vågade kalla ”Johannisskäret”... der låg det så mörkt, så kalt, så fattigt på den enda tisteln när – der låg det i famnen på vida hafvet.
Mången gammal ”Elias” – lik skepparen på Kulten – och mången ”Carolus”, fin som Calle Kjellman, ha haft sitt hem på denna Grafvernas strand, der väl äfven en och annan ”Frifarare” ännu har hamn.
Grafvernas ödslighet närmast hafvet väckte hos mig ett djupt och outplånligt intryck.
Det var en hemskhet, som tjusade.
Då jag satte foten i land på dessa flacka stränder, der sandhvirflarne yrade omkring liksom skummet nyss derutanföre och från hvilkas branta klippväggar jättestenar hängde, färdiga, såsom det tycktes, att nedramla öfver den, som vågade nalkas, var det mig alldeles som om jag inträdt på sjöns kyrkogård; och min fars meddelande angående fru Margareta Hvitfeldts vackra omsorg för de skeppsbrutnes uppflutna kroppar väckte hos mig en hög andakt.
Jag gick med sakta steg: jag tyckte mig ideligen trampa på alla nationers sofvande söner och kunde knappt låta öfvertyga mig att icke hela Grafverna var en sådan kyrkogård.
Äfven här bodde vi hos en dykerikommissarie, och händelsen ville att jag der skulle få se en skymt af den tidens dykerilagar.
Ett utländskt fartyg – jag mins ej af hvad nation – hade under den rysliga stormen för några dagar sedan strandat på kusten, och dykeriets tjenstandar voro nu som bäst sysselsatta att återtaga allt hvad djupet velat draga till sig; men icke skulle mycket deraf komma till den stackars unge kaptenens och hans rederis gagn och nytta, utan till dykerikommissariatets å svenska kronans räkning.
Den kapten, jag såg på grafverna, hade, innan hjelpen hann ankomma, redan sjelf bergat en mängd af det kringflytande godset.
Hans hela börjande framtid låg deri, och ehuru kommissariatet således icke haft något med den saken att bestyra, lydde dock lagen att kommissariatet i allo skulle dela hvad skepparen och hans folk med lifsansträngning bergat, under det kommissariatet ännu lugnt sof i sin säng om natten.
Min far, som talade tyska med den unge kaptenen, hörde med deltagande hans djupa bekymmer öfver det långa trassel, som nu skulle börja, då han, i stället för att reparera och komma sin väg med fartyget, måste draga in till närmaste stad, der allting, enligt samma lagar, skulle säljas på auktion, hvarefter medlen blefve delade mellan svenska kronan (tullkammaren), kommissariatet och skeppsrederiet eller assuradörerna ...
Min far gaf den nedtryckte unge kaptenen tjenliga rekommendationsbref och goda råd, det enda han kunde göra.
Kronans privilegier i afseende på dykeriet hade uppkommit af de ganska svåra, stundom blodiga tvister, som egde rum mellan de fria sjelfskapade dykerikommissarierna, tulltjenstemännen, skepparen och assuradörernas kommissionärer.
Sedan dessa rifvits och slitits om vrak och gods, skulle, till förekommande af ofog och orättvisa, alla räddningar af fartyg och last m. m. komma under enskilta lagar och förordningar.
Men kanske just nu, då allt kunde bedrifvas under lagens skydd, blef det svårare än någonsin; och sedan en mängd ändringar och jemkningar uppkommit i afseende på dessa förordningar, upphörde det privilegierade kommissariatet – och enhvar har nu rättighet att vara kommissionär och bispringa vid skeppsbrott.
Under tre dagar lågo vi för storm på Grafverna, och ehuru det var utstillnadt på den fjerde, hade man i behåll de förskräckliga dyningarne, och jag hade nu tillräckligt lärt mig respektera Soten för att icke önska se den i dess onda lynne.
De tre milen öfver detta vådliga farvatten föreföllo mig som trettio.
Jag hade likväl inom mig det hoppet att erhålla en ny belöning, d. v. s. att vi efter genomgånget elände måtte få lägga till vid en viss fläck af Bottnastranden, så att jag kunde få komma i tillfälle att sluta läsningen af ”Celina eller det hemlighetsfulla barnet”.
Men tyvärr började vinden nu blåsa så god, och min far var så trött vid strandliggningen och längtande efter hemmet och mor, att jag icke vågade nämna någonting – men nog var det grufligt bittert att resa förbi denna plats utan att någonsin få veta Celinas sista öde.
En grym otur ville att jag heller aldrig fick veta det, ty då jag året derefter (vare det i parentes sagdt) kom till Bottnastranden, var Celina död, d. v. s. att hennes värda egarinna hade just nyss plockat sönder sista delen till spol-papper.
Följande förmiddag låg Kulten i Strömstadsbugten invid den brygga, som gick till min fars sjöbodar.
Min första känsla, då jag satte foten på land, var att erinra mig det en hop småflicks-vanor nu borde afläggas såsom föga lämpliga för ett ungt fruntimmer på 13:de året, hvilket med ett sådant omfång af erfarenhet hemkommit från sin första stor-resa.
Äfven försäkrade jag min mor, som leende afhörde mig, att jag från nästa dag vore villig deltaga i alla hushållsbestyren.
Jag hade sett så snälla flickor i skärgården, att jag önskade vara ett halft underverk i alla husliga dygder, innan jag följande sommar återvände till Kristineberg och det fria sjölifvet.
Men, o ve!
Jag hade icke i åtta dagar under madam
Malmelins spira – efter krigets slut hade gumman återtagit sin befattning som husregentinna i sitt gamla kök – innan hon, ganska näsvist för min ålder, kastade mig ur köket, försäkrande högljudt att en dummare gåsunge till flicka aldrig försökt hålla i ett goråsjern eller en pannkaksklamp.
Det hade just varit lagom för jungfru Helvig att ha en sådan lärjunge – och det var för illa att den norska hoppan icke längre ville ”tale det svenske sprog”, utan föredrog att resa hem till sitt land igen.
Malmelinskan kände det alltid som ett slags chikan att en norska förestått samma spis som hon innehaft och der hon utkämpat så mången strid, synnerligen med ryttmästaren Hoving i verlden.
Då jag emellertid för ingen del ville vara ifrån hvarken goråns- eller pannkaksbakningen, uppfann jag ett tjenligt medel att blidka min stränga lärarinna.
Jag började mycket aktningsfullt att benämna henne ”moster Beata” i stället för ”madam”, en förtrolighet, för hvilken hon snart blef så känslig, helst den förenades med det välvilliga uppsökandet af hennes ständigt förlagda snusdosa, att hon icke blott lät mig vispa äggen och grädden och äta upp de första gorånen, under min pretext att de voro förbrända, utan äfven förklarade för min mor såsom någonting synnerligen tröstrikt, att äfven de allra enfaldigaste och omöjligaste flickor framdeles kunde bli ”folk” under klok ledning och att hon för visso trodde, att jag skulle komma att tillhöra detta antal eller åtminstone något ditåt.
Men tiden gick, ja, hela år gingo, och ännu var det icke mycket hopp om att den välvilliga profetian, hvilken i alla fall icke varit så öfver-lysande, skulle gå i fullbordan.
Jag hade i min för verklig
reél hushållsvetenskap afvoga håg en intrikat fiende att öfvervinna.
Och det var först tvånget af nya förhållanden, långt fram i ännu icke anade skiften, som åtog sig lärarebefattningen för den då villiga lärjungen.
Allting lärer sig sjelft, då nödvändigheten befaller.
En blick på senare sjöfärder.
Jag hade fortfarit med mina årliga resor och hvarje sommar lefvat på både Morlanda och Kristineberg.
Dessutom hade vi, dels för storm, dels för motvind och dels för diverse affärer, småningom besökt hela kusten utåt, och jag var så hemmastadd på både de stora och de små fisklägena, att jag hvar gång återhelsades som en gammal kär vän, hvilken man kunde förtro allt hvad som händt under mellantiden, eller hvad som troligen skulle komma att hända till härnest, alltid säker om intresse, deltagande och en smekande bön hos ”gamle-patron”, der en sådan var af nöden, och det var ofta nog fallet.
Dessa resor utgjorde ständigt mina drömmar under vintern, likväl delade med den intressanta utsigten att snart såsom riktig dam få göra mitt inträde i balsalarne, för hvilket ändamål jag äfven drömde om de lyckligaste frakter för ”Kulten”, hvilken vid den tid, då jag blefve dess patronessa, borde segla under konjunkturer, som förut icke varit hörda i mannaminne.
Jag studerade också med ifver allt hvad jag kunde uppsnappa inom vår lilla handelsverld och efterfrågade noga alla varors stigande och fallande.
Dock gjorde jag häruti en stor skilnad.
För husets räkning och handeln i allmänhet ansåg jag mig alltid böra vara ledsen, då missväxt uppstått bland bomullsplantagerna i Nord-Amerikanska staterna eller missväxt på kaffet i Brasilien och engelska kolonierna.
Men alldenstund
Kulten gick hvarken med bomull eller kaffe, utan vanligen med ved, bjelkar eller spanmål, så sysselsatte jag mina tankar mest i dessa sferer, oupphörligt för mig sjelf dikterande fakturorna på mina blifvande varor.
Gamle Elias hjelpte mig ofta att bygga mina luftslott.
Men, ack, innan den tiden kom att han skulle resa för ”lille-mamsells” räkning, hade hedersgubben för alltid släppt styret – och sättet, hvarpå detta skedde, var så förskräckligt att min far och jag i lika grad sörjde honom.
Elias, som var en öm och kärleksfull både man och far, var också särdeles älskad och aktad af sin lilla familj.
Hans gumma, hans kära Stina, kände ingen större förnöjelse än då hon egde något af gubben okändt förråd i skåpet, d. v. s. bränvin till en aptitsup eller rohm till en toddy, då han trodde att allt var slut.
Då dessa extra förplägningar på aftonstunden uppdukades, reste gubben vanligen till Grönland – härmed menas, att sedan hustrun Stina och dottern Stina satt sig till spinnrockarne, förnöjde han dem med historier från sina långa och märkvärdiga hvalfiskfärder, och de varade jemt lika länge som toddyn eller ”pundaren.”
Sent en afton, sedan vi alla i hemmet gått till hvila, hördes ett förfärligt buller på förstugudörrarne utåt gatan, åtföljdt af skrik, snyftningar och alla tecken till en stormande förtviflan.
Då dörren blifvit öppnad, störtade Elias’ hustru mor Stina utan hejd in, ropande att hon mördat sin käre gamle Elias och ville veta hvad bot vore att taga för att återfå honom till helsa och lif.
Det passerade var följande:
Gubben hade sent på aftonen kommit hem, och Stina skulle som vanligt välpläga honom med supen ... ”Men, Jesus, patron”, ropade den halft vansinniga qvinnan, ”jag tog miste på buteljen – vitriololja för färgningen ... vitriololja!”
Och ut störtade den arma varelsen lika vild som hon kommit.
Det är öfverflödigt nämna att min far, så fort han blifvit klädd, skyndade till Elias, att bud flög efter läkare, att mjölkkrukor uppburos för den plågade gamle mannens räkning och alla försök, som lågo inom mensklig möjlighet, gjordes ...
Under ett våldsamt lidande, men dock med nog sans att rekommendera sin kära Stina i patrons vård, dog efter ett par timmar denne gamle hedersman, en af min fars bäst betrodda karlar.
Den stackars hustrun tröstade sig aldrig.
Hennes förstånd var nästan rubbadt genom det förtviflansfulla minne, som den hemska aftonen qvarlemnat.
Hennes enda tröst var att stundom få fly till patron och af honom få höra huru säkert det var att Elias förlåtit henne – han hade ju i det sista sagt det icke blott till henne sjelf, utan till patron, och Elias var den man som aldrig talade osanning.
Bland de resor, hvilka jag gjorde efter Elias’ död, har synnerligast en fästat sig i minnet.
Det skulle denna gång bära af till Göteborg, dit jag redan gjort ett par färder förut, för att besöka min der i närheten gifta äldsta syster.
Men som vi varit gynnade af en utmärkt god vind under de tvänne förra resorna, hade jag icke kommit i tillfälle att göra någon närmare bekantskap med södra skärgården, hvarefter jag dock särdeles längtade.
Vid närvarande tur for jag under konvoj af en gammal f. d. kapten, numera skeppare på båten – det var icke Kulten, men dock min fars båt.
Denne skeppare titulerades ännu alltid, förstås, kapten, och visst är att han, förutom titeln ändå från morgon till qväll var ”kapten”, såsom ordspråket säger om den, som starkt anlitar glaset.
På båten fanns blott en karl till, och huru vi med denna bemanning någonsin kommo fram är för mig en outredd naturhemlighet, alldenstund det farvatten, vi beseglade, är nogsamt kändt för dess vådlighet.
Nere i plikten låg kaptenen flere timmar å rad och njöt det förfriskande innehållet af en liten kagge, som han hade inlogerad vid hufvudgärden i kojen.
När manövrerna på båten nu blefvo för maktpåliggande att skötas ensamt af andre man om bord, hvilken likväl icke försmådde att låta mig emellanåt uträtta de små handräckningar jag kunde, så tillsades jag att genom öppningen till plikten ”purra ut” kaptenen, hvilket jag ock af hjertans lust gjorde med min kraftigaste röst.
Han var aldrig svår att väcka ...
När han sedan blef synlig i den öppna luckan med det rödbrusiga ansigtet, från hvilket de små ögonen plirade omkring, och derefter så småningom visade hela den vaggande kroppen, såg han innerligt jovialisk och treflig ut.
Väl uppkommen, gjorde han en grundlig sträckning och ruskning på sig, tittade åt vädret, åt segelställningen, på medbrodern vid roret och på mig, tog derefter ett tag här ett annat der, nickade och sade tvärsäkert: ”Allt väl!”
Derpå satte han sig sjelf vid roret med en så trygg och ogenerad min, att man tyckte sig helt lugnt kunna segla till verldens ända under gubbens konvoj.
Visst är också, att man aldrig hörde omtalas någon olycka på de skutor, som han förde.
Jag tror nästan att han i drömmen kunde både styra och manövrera båten.
Med all säkerhet skedde detta under nattvakten, då andre karlen, Matias Torrfisk, fått intaga kojen och gubben, halfsofvande vid roret, lät båten i den vackra sommarnatten vagga sig till ro bäst den kunde och hur det bar till – och nog kunde det då hända, att han sedan upptäckte att den under vindstillan tagit sin egen fria kurs.
Men om två saker var han särdeles mån: den ena att ha rymligt vatten att kryssa i, den andra att vid första tecken till svårt väder ge sig in i någon behaglig hamn.
Under den nattliga resan i stiltjen – den stiltjen, som inträffade på min färd – tyckte jag mig verkligen tidtals vara helt ensam på båten ... åtminstone den enda vakande.
Nerifrån plikten hördes ljudet af Torrfiskens sömn, alldeles som en dof åska på afstånd, och borta i aktern nickade kaptenen vid det knarrande roret, under det han då och då, liksom alldeles omedvetet, förde en liten blårandig flaska till munnen.
Och båten dref och dref i den vackra natten med ett sakta bubblande ljud öfver fjorden, medan det emellanåt så vackert fräste till vid kölen.
Jag undrade, der jag låg på min madrass mellan packlårarna, om vi någonsin skulle få se hamn efter en sådan seglats.
Derefter befallde jag min själ i Guds hand och somnade, jag också.
När jag vaknade, var scenen på båten alldeles förändrad.
Utom det att morgonen alltid var den tid, då kaptenen efter en liten tupplur i kojen kände sig som kryast, hade det nu börjat blåsa upp en frisk bris.
Gubben bjöd mig på kaffe, som smakade ganska godt, hvarefter Torrfisken – som var en nästan så tystlåten karl som kaptenen sjelf – gick ned i plikten och lagade att ärtkitteln kom på.
Emellertid ville ödet att jag skulle slippa ifrån att bedömma Torrfiskens kokkonst, hvilket jag eljest säkerligen fått göra, emedan det föreföll mig så svårt att gifva ett nekande svar på en välvillig inbjudning.
Saken var den, att den friska brisen snart nog visade tecken att öfvergå i en allvarsam blåst, hvilket föranledde kaptenen att, enligt sin förut nämda princip, söka första hamn.
Och en sådan var snart tillreds ...
Vi voro då omkring fyra eller fem mil från Göteborg.
Stället var eljest ett slags värdshus, hvars byggnad låg på en trekantig holme, med god hamn för både båtar och båtfolk.
Rörelsen hade idkats af en f. d. trankokeribokhållare, men efter hans död var den sedan längre tid öfvertagen af hans enka, fru Larsson, i förtroligt tal känd under namnet ”gudmor”.
Jag hade förut icke haft ringaste begrepp om en sådan plats, ty min far tog in endast hos vänner och bekanta på fisklägena, aldrig på s. k. värdshus.
Men nu var jag under kaptenens hägn, och han unnade mig – såsom han sade – en ’”liten muntration” i sällskap med fru Larssons dotter, mamsell Eleonora.
För sin egen del tänkte han säkerligen på någon muntration, der mamsell Eleonoras mamma kredensade glaset.
Då vi kommo upp på tresnibben, upptäckte jag icke någon menniska, förutom en gammal piga, sysselsatt med att rensa fisk.
Hon hade emellertid den artigheten att lemna torsken, försäkrande att hon bara skulle gå förut och varsko frun.
”Mamsell är väl till finnandes hemma, kära Lura?” frågade kaptenen.
”Jo, nog är hon hemma alltid,” förklarades med en halfs förlägen dragning på rösten, ”men hon kommer väl inte ut, förrän frun vaknat och öppnat dörren.”
”Jag undrade på så mycken stränghet i sederna, men förnam sedermera att det tillhörde gudmors principer att, såvida några resande funnos i ”stugan” under hennes middagssömn, alltid ha nyckeln till dotterns kammardörr gömd under hufvudgärden.
Då vi inträdde i den så kallade stugan eller salen, funnos endast ett par främmande personer derinne, två skeppare, en på hvardera sidan om bordet, med korten mellan fingrarne och ”panacén” jemte kritstycket bredvid sig.
Rätt snart presenterade sig emellertid värdinnan fru Larsson sjelf med en stor halmhatt ofvanpå en duk, virad kring pannan, och ytterligare iklädd en ljus frisrock, med stora lösväskor nedhängande i hvar sitt snöre från armvecket.
Kortstöflar och en mellan rockslagen framstickande blårosig näsduk fulländade drägten.
Fru Larsson var i öfrigt en storväxt qvinna, som, oaktadt sin besynnerliga utstyrsel, icke alls hade något afskräckande eller obehagligt med sig.
Mig bemötte hon med tillvinnande hjertlighet; och framtagande från en af de stora lösväskorna en ganska gedigen nyckel, bad hon mig göra sig sällskap, så skulle jag få se huru hennes dotter hade det.
Det var en liten nätt och prydlig kammare, med betsad soffa och byrå och full af kolorerade kopparstick på väggarne, som husets dotter bebodde.
Jag tyckte likväl icke att denna flicka, som i öfrigt hade ett vackert och mildt utseende, egde något af den glada frimodigheten hos skärgårdens döttrar.
”Förut stod det bättre till med dotter mins trefnad och lynne”, förklarade fru Larsson, liksom ursäktande; ”men”, tillade hon med en kort suck, ”nu är det som det är!
Verlden går sin gilla gång ändå!