Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Du skall då ligga der i blåa kammaren, och helt ensam – sade Irene.
– Tror du jag är rädd; när dörren är öppen emellan Fru Orrbergs kammare och din, och din och min.
– Friherrinnans kammare, menar mamsell – sade fru Orrberg, som ville korrigera Stella för det hon sagt «min kammare.»
Fru Orrberg var mycket mån om att det friherrliga husets värdighet togs i akt och var icke fullt ense med sig sjelf, huruvida hon skulle tycka om den stora förtroligheten emellan Irene och Stella.
– Men vet du Stella, om sängkläderna der äro fuktiga ... du kan förkyla dig, goda Stella.
Låt mig ligga der, jag tål mera än du.
– Tror du det – svarade Stella småslugt – du minnes då inte de strapascher jag talat om för dig och huru jag slitit ondt.
Jag är vanare vid sådant än du – tillade hon, icke utan en viss förmätenhet och belåtenhet med sina minnen, vid hvilka hon annars var rätt nedslagen.
– Hvad skall det tjena till att dispytera om sådant.
Är det icke bäst att fröken Irene ligger i sin vanliga säng med lilla fröken och mamsell Stella i den som åt henne blifvit tillredd.
När jag haft bestyret, så behöfver ingen frukta för fuktiga sängkläder.
Fru Orrberg hade fått tillsägelse af baronen att vaka öfver ordning och skick, hvartill hörde till exempel att Irene och Stella icke skulle få tillåta sig ett sådant sjelfsvåld, som unga flickor stundom pläga, då de sladdra natten lång om ingenting, icke ge sig ro att vara i sin egen säng utan stundom bege sig af att oroa den andra, o. s. v.
– Men – invände Irene – du ligger första gången här i byggningen och måste således vara rädd att ligga ensam i ett rum, fast också dörrn till mitt rum står öppen.
Jag ville inte, att du vore det minsta rädd.
– Vill fröken sätta hela byggningen «i missfirma» för mamsell Stella, eller är fröken verkeligen så pjåkig, när fröken sjelf första gången ligger på fremmande ställen?
Mera uppmuntrad och modig blefven af Irenes ömhet emot henne, än af fru Orrbergs infälle, höll Stella på att lemna Irenes rum och bege sig till den blåa kammaren, då lilla Ulla, som vaknat under föregående samtal och stilla hört på, i hast satte sig upp i sängen och sade:
– Jag vill ligga med Stella.
Nog håller jag rysligt af stora syster, men med syster får jag ju alltid ligga.
Jag vill ligga med Stella.
– Snälla Ulla, det får du.
Se så Stella, kläd af dig nu och kyss Ulla i stället för mig.
Eller det kan jag ju också göra.
Gonatt.
– Fru Orrberg, som fruktade baronen kanske mera, än hon älskade Irene, blef dock nu nedtystad af lilla Ulla och Irene, som så hastigt drog fördel af barnets nyck.
Den goda frun tänkte dessutom, att baronen inte skulle få veta af detta bäddombyte; hon skulle nog instruera de tre flickorna.
Stella hade i allmänhet lätt för att somna in och isynnerhet nu, efter den rätt långa promenaden.
Hemma gick hon till sängs redan mellan nie och tie; nu var klockan redan tio.
Snart drömde
Stella om ljusa och vackra englar, ännu vackrare än den lilla engel, som slumrade vid hennes sida.
Irene hade icke så lätt för att få sömn.
Hon hade aldrig legat i denna kammare förr och det var äfven här hennes älskade mor aflidit.
Sådant är icke sömngifvande, helst under en sådan natt som denna.
Månen var visserligen i början af sitt nedan, men kunde blott sparsamt låta sitt ljus lysa, öfverdragen såsom han var af moln.
Det regnade och vinden pep och gnisslade.
En och annan blixt af det slag, som man kallar kornblixt, fast det kan förekomma före det kornet gått i ax och äfven långt efter axens mognad, upplyste någongång helt matt det med täta gardiner försedda rummet.
Irene var således vaken och genomgick i tanken några små och obetydliga minnen, men som för henne voro af ett stort värde.
Hon minndes t. ex. så bjert den gång, då Harald sade, att då han såg henne, var det som om han sett nattens moln lemna plats för en blå himmel och vackra stjernor.
Och när Irene då sade: ni smickrar mig, svarade han: blott denna enda gång.
Detta svar behagade Irene så mycket; det bevisade, att han haft alfvare med sin liknelse.
Har han då hållit detta löfte, tänkte hon och fick frågan besvarad med ett ja.
Han hade icke smickrat henne sedan.
Men huru det var, så blef hon åter betryckt öfver att han hållit detta löfte.
Irene hade önskat, att han ändå någongång till skulle smickrat henne.
Denna önskan gjorde på henne sensation och hon frågade sig: älskar jag honom?
Den frågan hade hon redan ofta gjort sig och alltid fått den besvarad med ett dröjande nej.
Men denna gång slog hennes hjerta häftigare än nånsin förut, och nu kunde hon icke annat än besvara frågan med ett osäkert ja.
I sammanhang härmed och liksom detta ja varit ett säkert ja, frågade hon, månne han älskar mig?
Hennes hopp gjorde, att hon besvarade denna andra fråga med ett blygt kanske.
Och åter, liksom detta kanske varit ett säkert ja, gjorde hon sig en tredje fråga, hvilken nästan var omedveten:
Kunna vi nånsin bli ...?
Då såg hon för sig v.
Assar; det skrämde henne.
Hon såg för sig sin far och det skrämde henne ännu mera.
Hela det vackra luftslott hon så lätt och ledigt uppbygt, blåstes nu ned.
Hennes hjertas våldsamma slag alstrade förvirring i hennes tankar.
Hennes hufvud blef fullt af orediga bilder.
Alkoven med sina förhängen tycktes henne såsom en graf i hvilken hon var lefvande begrafven.
Nära att qväfvas af en sådan föreställning, sprang hon upp ifrån sin bädd, tog på sig en lätt nattdrägt, och gick till det närmaste fönstret.
För att få rummet litet ljusare drog hon upp gardinen och satt sig vid fönstret, för att vid betraktandet af natten, molnen och blixtarna skingra sina tankar.
Men då detta ej ville lyckas, behagade detta fönster icke Irene.
Hon aflägsnade sig derifrån och gick till det andra fönstret derifrån.
Här drog hon icke upp gardinen, utan stack sitt lilla hufvud emellan gardinen och fönstret och började här med detsamma försök som vid det första fönstret.
Och detta lyckades henne här bättre.
Först afhörde hon dock med återhållen andedrägt ljuden af deras andedrägt, som sofvo i rummen invid.
Hon kunde tydligen urskilja dem hvar för sig.
Fru Orrbergs hördes, fast hon var längst borta, starkast, ty den raska frun hade den egenheten att snarka.
Lilla Ullas andetag kände Irene så väl; de voro så sakta men liksom litet betryckta.
Det tredje slaget kom således ifrån Stella; hon andades sakta och lugnt.
Ifrån Stella ville tanken åter halka öfver till Harald, men då en flammande blixt i detsamma upplyste horisonten, färgande den liksom i blod, försvann åter Harald och hon började, så godt hon kunde, öfvertänka orsaken till detta naturfenomén.
Särdeles bevandrad i fysiken var Irene väl icke, men hon hade dock läst en och annan skrift, som, om också ytligt, dock vidrörde vissa naturlärans ämnen.
– Några säga – spekulerade Irene – att denna flamma är skenet af en åska, som är förmycket aflägsen att höras, men hvars blixtar likväl synas i den mörka natten.
Andra mena, att det blott är vissa ämnen som förbrinna i luften, dels med, dels utan elektricitet.
Hvilkendera månne har rätt.
Jag tror, att än den ena, än den andra.
Nu hörde hon Stellas andedrägt häfvas något starkare.
Irene drog sig bort ifrån fönstret och satte sig på stolen derinvid.
Stella sade i sömnen:
– Ja, ja, så är det.
Harald och Irene.
Det svaret gaf hon troligen åt Erik.
Men hvad detta svar i drömmen behagade Irene!
Hon hann dock icke länge öfverlemna sig åt ljufheten af de känslor svaret ingaf, ty hastigt och nästan omedelbart derefter tyckte hon sig märka ljudet af en sakta öppnad dörr.
Hon såg åt ljudets ursprung och såg i det yttersta hörnet af rummet väggen öppna sig.
Rummet var långt och smalt, föröfrigt ett hörnrum med tre fönster, alla belägna i den längre väggen, som var en del af sjelfva byggningens gafvel.
Den öfriga delen utgjordes i andra våningen af de två andra sofrum vi omtalat.
Alkovsängen var anbragt i den kortare väggen, som var en del af byggningens façad.
Vi finna således, att Irene satt vid det fönster som var närmast Stellas sofrum.
Och midtöfver, men på snedden, såg hon nu väggen liksom öppna sig.
Ifrån öppningen utträdde nu en skepnad, som kom hennes blod att isas.
Dess utseende besannade eller öfverträffade alla de onda sagor om spöken och gastar, som Irene hört i sin barndom.
Hon kunde hvarken röra sig eller skrika, der hon satt förstenad i sitt hörn; blott se kunde hon och varsna alla dess rörelser.
Det fönster, hvars gardin hon rullat upp, insläppte så mycket ljus, som behöfdes för hennes iakttagelser.
Skepnaden gick till alkovsängen, öppnade dess förhängen och tycktes leta deri, sedan drog han förhängena åter igen och tycktes oense med sig sjelf, hvad nu vore att göra.
Plötsligt upplyste en kornblixt rummet och då varsnade han Irene, som dittills suttit obemärkt i sin mörka knut.
Han nalkades med ett sakta men hastigt språng det hvita föremål han upptäckt.
Men då öfvergaf försteningen Irene.
Med ett rop störtade hon upp och med ett språng var hon i Stellas kammare.
Dörren, hvilken hon slagit efter sig, skilde henne ifrån all fara, helst nyckeln till denna dörr nyligen förkommit.
Nu föll Irene under ett klagande skrik sanslös på golfvet.
Nu först kunde hennes förskräckelse ge sig luft.
– Hvad är det, hvad är det – sade den yrvakna frun – fröken Irenes röst!
Hvad är å färde.
– Åh ingenting, bästa fru Orrberg; jag hade en elak dröm, det är allt – svarade Irene, sedan hon hemtat sig ifrån sin vanmakt.
– Varnade jag icke fröken för detta sängombyte; hvarföre skall man ge sig in på vidlyftigheter, när man vet hurudant pjåk man är.
Den som i leken går, måste leken tåla.
– Snälla Irene, kom hit till oss.
Vi kunna nog rymmas en på hvardera sidan af lilla Ulla – bad Stellas röst.
Irene svarade först intet; hon tycktes betänka sig.
Slutligen sade hon:
– Som du vill, men du Stella skall ligga vid väggen.
– Du lyder mig, jag skall lyda dig – genmälde Stella.
Den utmattning starka sinnesrörelser verka på kroppen, gjorde att Irene snart föll i en djup sömn.
Irene vaknade dock förrän Stella, hvilken, då hon trädt utom sin vanliga lefnadsordning visavis att lägga sig, tog sin skada igen om morgonen.
Irene betraktade med ett ljuft vemod henne och Ulla, der de lågo såsom englar.
Att fru Orrberg längesedan var uppe förstår hvar och en hushållsmoder, som af ett vänligt öde drifves att läsa denna berättelse.
Ingen kunde således för tillfället märka, att Irene öfvergaf sin gäst så tidigt som klockan sju.
Hon trädde beslutsamt ut i alkovrummet, undersökte väggen, och fann slutligen efter ett långt sökande spår till en lönndörr.
Fast Irene så ofta varit i detta rum, hade hon aldrig märkt det förr, ett bevis på huru skickligt denna lönndörr var inpassad i muren.
– Det var således icke en ande – sade Irene – ty sådana behöfva icke dörrar.
Utan det var en menniska.
Hon gick genom några rum för att komma till salongen.
Der ville hon spela något litet, för att afleda alla onda tankar.
När hon kom i salongen, blef hon icke litet förundrad att möta Harald, hvilken inkommit ifrån den ingång, som ledde till farstun.
Irene visste icke, att
Harald utbedt sig af baronen, att hvarje morgon ifrån sju till åtta, den tid då hans läsetimmar begynte, få gå ned i salongen för att spela.
– Fröken tyckes förvånad att finna mig här.
Men sedan fyra dagar är jag här hvarje morgon.
– Ja, jag visste det inte; jag kom hit kanske med samma afsigt, som ....
Jag kom hit att spela.
– Och kanske samma skäl ursäktar frökens oartighet emot sin gäst?
– Ja, hon sofver ännu.
Kanske ni mente så?
– Men jag har hört, att fröken aldrig så tidigt lemnat sitt rum.
Och hvarföre nu?
– Ni är nyfiken – sade Irene i det hon såg ner på ett notblad.
– Blott denna enda gång – svarade Harald.
Vid detta svar, en reminiscens på en gång som ett vädjande, kände Irene bloden rusa åt sina kinder.
Häröfver råkande i förvirring, ämnade hon lemna rummet, men hejdades af Haralds bedjande röst.
– Gå inte bort nu, just nu.
Min fröken, bästa fröken Irene.
Ja hans röst var bedjande och sjelfva detta titulerande, som eljest plär afleda förtroligheten, föll sig nu så bra, fast det ändå var sagdt så utan beräkning.
Vandraren, som har skyndsamt till det kära hemmet och plötsligen vid öppningen af en djup underjordisk grotta får höra en sakta, underbar, öfverjordisk musik, stadnar och blir bunden så som Irene nu blef det af Haralds röst.
Ja, Irene stadnade der såsom fastvext vid golfvet, icke nu förstenad eller förisad, såsom af namnlös fasa, utan för det hon var helt och hållet veknad och försmält, såsom af namnlös värme.
– Ni har ju ingenting att säga mig – sade Irene bemödande sig att skämta och afbröt den tystnad, hvilken Harald icke tycktes vilja bryta.
– Om jag har, nej jag har ingenting.
Men om jag med min nyfikna fråga gjorde er det minsta emot, blott det allraminsta, så ber jag er nu af hela min själ om tillgift.
– Nej, nej, inte så – svarade Irene.
Drifven af en oemotståndlig känsla tillade hon: – herr Thalberg, är det ondt i, att en ung flicka, som hittills haft ingen, vill förtro sig åt den, på hvilken hon tycker sig kunna lita?
Nej, ser jag er säga.
Hvad jag vill säga, kan vara af obetydenhet, men ni är ändå den enda, åt hvilken jag kan säga detta.
Förstå mig derföre rätt och ... förlåt mig.
Och nu omtalade
Irene nattens händelser, utan att bifoga några kommentarier eller hypotheser, utan att göra saken ljus eller svart.
Harald tog hennes hand och tryckte den varmt, och som han visste, att Erik snart skulle komma för att åhöra hans spel, men Harald nu allsicke hade lust att spela, gick han åter upp till sin vindskammare.
Den alfvarlige prestmannen var der sysselsatt med att på ett papper pluttra ett namn; han höll upp pappret och visade det åt Harald.
Men då denne icke antog en sådan min han bordt vid detta tillfälle, frågade Erik, hvad han nu tänkte uppå.
– Jag grubblar på om jag skall säga dig det, som ligger mig om hjertat, nu eller framdeles.
Jag tvekar, om jag skall säga det åt dig i sin helhet eller blott delvis, om jag skall litet ljuga eller tala sanning.
Efter en paus af förundran, svarade Erik:
– Så säg mig så litet som möjligt, men det lilla sannt ... eller godt.
– Så litet som möjligt, ja, ty det kan i detta fall vara liktydigt med så mycket som är nödvändigt, så mycket som måste sägas.
Låt detta bli den enda gång, som Stella är i det gråa slottet, i denna dödens boning.
Detta var det som måste sägas.
Det är verkeligen så litet som möjligt, men det lilla är godt.
– Och jag vill icke veta mera, ty detta lilla är allt som behöfves ... beträffande Stella.
– Troligen får du framdeles veta mera, sedan jag hunnit rätt betänka mig eller, om fall skulle inträffa, som gjorde det mera nödigt än nu.
Det var en sådan vänskap och ett sådant förtroende emellan Erik och Harald, att Erik icke det minsta öfverdref, då han sade sig icke ens vilja veta mera.
Han gaf sig icke ens in på aningar om hvad slags ondt det kunde vara, som hotade Stella, men på Haralds ord bar han inom sig en visshet, att någonting ondt måste det vara.
Att derom gifva
Stella en vink föll dock naturligtvis icke honom in, icke ens då hon på promenaden till hemmet förtrodde honom, att hon icke numera var alls rädd för det gråa slottet.
Men att för framtiden afböja eller besegra hennes lust att besöka Irene i dennas hem, låg honom om hjertat och det var ett litet lyckligt infall af honom, då han halft naift, halft vemodigt sade:
– Men kan du tro Stella, att nu har det blifvit min tur att vara rädd.
– Är Erik det? – sade Stella undrande men sympathetiskt – då blir Stella också rädd igen.
Och skulle jag ha legat ensam, der som Irene låg, så skulle jag visst inte ha sagt, såsom jag sade nyss.
För Irene kom till mig om natten och ville inte sofva der.
I det rummet får man visst elaka drömmar ...
Nej förlåt mig, Erik, jag är verkligen rädd igen.
Och om Erik är rädd, Erik äfven ... så, ja, då blir Stella många gånger räddare.
Och längre ville icke Erik nu drifva saken.
Han var så betagen af hennes rösts ljufhet, hennes läppars böjning och ögons mening, att han glömde allt.
Och han glömde den anmärkning, hvilken en annan än han kunnat göra, att Stella var det lydigaste barn, så försmält i honom, att hans aflägsnaste tycke eller nyck var för henne den närmaste vilja.
På en gång var hon hans herrskarinna och hans slaf.
Vi kunna icke låta bli att sluta detta kapitel med en annan anmärkning.
En hade haft en syn; en annan drog deraf vissa resultater; en tredje åtog sig, utan att känna till slutledningen, att efterlefva dessa resultater; den fjerde, den allt detta gällde, visste af alltsamman intet.
Genom idéförvandtskap händer nu lätt, att man minnes gåtan om likkistan, så framt man nb. nånsin kännt hela gåtan.
Kap. IX.
Verkan af en promenad.
Erik och Stella sutto en eftermiddag i den anspråkslösa salen.
De hade just slutat en lektion i geografi, ty ehuru Erik visserligen icke ansåg geografi mera än någon annan vettenskap – ifall eljest geografin förtjenar detta namn – nödvändig för hans unga elef, så hade dock Stella, hvilken rätt ofta bedt honom förklara för henne meningen med den charta, som prydde salsväggen, väckt hos honom den föreställningen, att någon liten kunskap i dessa ämnen skulle vara henne angenäm att ha.
Och Stella med sitt förträffliga minne var nu såsom alltid en tacksam elef; det räckte icke många dagar, innan hon kände så många haf och land m. m. att Erik ansåg henne, så framt hon ville veta än mera, nu med fördel och intresse kunna börja studera geografin ifrån bok.
Grundelementerna hade han förbehållit sig sjelf nu liksom alltid; eller för att säga sanningen, så hade Stella förbehållit sig att få dem af honom nu liksom alltid.
Hon förstod nog, att det lefvande ordet ifrån en älskad mun verkar mera, än det döda ifrån ett likgiltigt papper.
– Får jag säga Erik, hvarföre det också är mig så kärt att kunna litet geografi.
Jo, vet Erik; jag har varit stygg och obeskedlig emot min vän.
– Huru då, min Stella?
Din min är blott skälmsk; kanske har Stella inte varit just så mycket stygg.
– Jo, jag har gjort någonting, som jag först bordt be af Erik lof om.
Och nu går jag efter en bok, som jag stulit ifrån Eriks kammare och sett litet i, då Erik inte varit här.
Hon återkom snart med några band af Nösselts historia för fruntimmer, såg på Erik med en frågande min, men då hon i hans ögon inte kunde läsa någon egentlig förebråelse, ansåg hennes älskvärda flyktighet det ej mera värdt att be om en förlåtelse, som kanske redan var gifven, utan hon sade blott:
– Erik förstår, att här förekommer namn på städer och land, som Stella inte alls visste hvar de voro.
Nu vet jag redan många.
Erik hade nog observerat, att några band af Nösselts historia voro borta.
Han hade naturligtvis misstänkt
Stella, men var glad deråt och än mera nu, när han fann, att det icke mera var de två första häftena utan de två derpå följande.
Hon hade således haft ordning och ådagalagt allvar med sin läsning.
– Men huru har Stella slagit sig ut med årtalen?
– Ja så, de der, som skrifvas med siffror?
Jo, der tog jag gamla Regina till hjelp; hon lärde mig siffrorna och talen ända till tusen, som skrifs med en etta och tre nollor .. så här ... hon sade, att man inte behöfver kunna längre.
I det första bandet förstod jag heller ingenting af siffrorna, men det var ändå roligt.
Erik skrattade och lofvade rätt snart plåga
Stella med en litet närmare notis om siffrans verld.
Han hade verkligen tills nu förgätit att inviga Stella i elementerna af räknekonsten, elementer hvilka han nu måste för sig medge vara de allra angelägnaste att känna, ifall
Stella icke skulle bli en helt och hållet opraktisk varelse.
Huruvida Stella kunde räkna pengar hade han heller inte kommit att fråga ännu; sanningsenligt förmodade han, att lindansarsällskapet icke funnit af nöden att låta henne befatta sig med dessa stycken.
Erik plägade alltid skymningstiden, såframt vädret var gynnande, med Stella göra ett slag åt kyrkan till.
Det var sista dagarne af Oktober; ingen snö låg än på marken, men marken var dock väl tillfrusen och således rätt bra att spatsera uppå.
Stella ämnade blott taga en sjal, men på föreställningen af Erik, att blåsten redan var för kall för att gå så tunnt klädd, kastade hon på sig sin kappa.
Vi hafva funnit, att Erik ingenting hade emot ett oskyldigt skämt och sådant samtal, som just ingenting har att skaffa med religionen.
Men vid den vanliga promenaden åt kyrkan till leddes samtalet nästan alltid på andeliga ämnen, icke just af den ena eller andra, men af båda och oförmärkt.
– Hvad de borde vara tacksamma emot Gud, som, så långt de kunna minnas tillbaka, fått gå i kyrka och der jemte hela församlingen fått fira så många sön- och högtidsdagar.
Hvad det ändå är eget med mig; minns Erik, att jag ännu behöfver åtta månader för att alla de olika dagarne kunna af mig genomgås.
Och hvarje söndag eller högtidsdag, som kommer inom så många månader är för mig den första i sitt slag.
Och nu kommer allhelgonadagen.
Och då får jag höra Erik ännu längre framställa de åtta saligheterna, än i går aftse.
– Stella sade en gång, att Stella hellre hör mig predika, än de andra prester, som någongång här predikat.
Hvarföre sade Stella så?
– Inte är det derföre, att jag håller mera af Erik, nej.
Jag minns inte, då Erik predikar, att det är Erik.
Men det är, liksom skulle Erik bättre förstå sin egen predikans ord, än de sin.
Nog vet jag, att om någon ville förhöra dem, så skulle de svara så riktigt, som endast den kan, som förstår; men ändå är det, som om de icke förstode så bra, som Erik.
Nog är det så.
Ifall det var någon egoism, som förestafvat Erik hans fråga, försvann den nu vid Stellas svar.
Ty ett mildt, odeladt och uppriktigt beröm gör ju menniskan ödmjuk, som är nära nog detsamma som skriftens höga uttryck: andeligen fattig.
Redan hade stjernorna börjat sitt nattliga tåg, hvilket de tvertemot Tegnérs svaga liknelse verkställa tystare än Egyptens prester.
Ett vackert stjernfall inträffade.
– Irene sade mig – menade härvid Stella – att om man vid ett stjernfall råkar önska någonting, så slår det in.
Är det ondt i det att tro på sådant; är det hvad Erik kallar vidskepelse, det vill säga är det synd?
Vid sådana frågor kom Erik i en viss strid med sig sjelf; han hade å ena sidan att strida emot den barnsliga älskvärdheten hos en flicka, som tycktes önska ett nekande svar, å den andra emot sig sjelf och sin egen blott delvisa oafhängighet af tron på aningar.
Han sökte dock bekämpa båda, då han svarade:
– Ja, om man verkligen tror uppå sådant, men om man blott låtsar tro, då, Stella, är det intet ondt deri.
Men önskade Stella någonting nu?
– Ja, jag önskade.
Men ... nej ... jag vill icke säga det åt Erik.
Det var första gången Stella undanbedt sig att låta Erik veta hennes tankar och Erik blef härvid litet häpen, så att han sade ingenting.
Kanske var
Stellas svar förestafvadt af en blyg aning om att hon ändå i visst fall var en af Erik oberoende qvinna och kanske detta svar inom
Erik väckte en likadan aning eller ock gjorde omedvetna tankar klara och medvetna.
Åter föll ett annat stjernfall.
– Men vet Erik hvad jag nu önskade.
Jag önskade, att jag ingenting önskat vid det förra stjernfallet, efter jag kanske gjorde Erik ondt.
Och jag önskade att jag aldrig måtte komma att göra den sorger, som varit för mig ...
Äfven nu kunde Erik intet svara, men om han önskade något, så var det att stjernorna skulle säga åt Stella, hvad han icke kunde.
En lång stund hade de stått stilla; nu började de att sakta vandra åt hemmet.
– Den vettenskap, som har att göra med stjernors gång, och som Erik kallade astronomi, borde den inte vara den närmaste till vettenskapen om Gud eller religionen?
– Jag förstår, hvarföre Stella menar det så.
Men Gud är ju lika oändlig i alla sina skapelser och blott en allmakt har kunnat skapa blommor och träd, menniskor och djur.
Och stjernorna och fästet är icke Guds hem mera än någon annan ort, ty han är ju allestädes närvarande.
– Men bor icke Gud i himlen?
Så har ju vår frälsare sjelf lärt oss.
– Så länge vår frälsare i synlig måtto var hos oss på jorden, hade han äfven, efter sin menskliga natur, känslor och tankar såsom en menniska, ändock han var utan synd.
Och då han lärde menniskor, begagnade han sådana bilder och talesätt, som för menniskor äro begripliga.
Dock menade han icke med den himmel, som är Guds och de saligas hem, den synliga himlen, om hvilken han sagt att den jemte jorden skall förgås, utan den osynliga och ofattliga, den sammanfattning af salighet, som intet öga sett, intet öra hört och uti ingen menniskas hjerta stigen är.