Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tycktes påminna sig hvad som händt honom, men vägrade envist att besvara mina frågor, bad mig vänta tills dagen derpå och lofvade då berätta mig allt; men aftvingade mig ett heligt löfte att aldrig, hvarken nu eller sedan, forska efter något angående detta hemlighetsfulla hus, och för alla förliga att han någonsin varit der.
Jag gjorde invändningar, men hans böner voro så enträgna och jag trodde mig dessutom dagen derpå få veta allt, som rörde Herbert, så att jag slutligen lofvade honom det; och liksom om han blott väntat på detta löfte, återföll han straxt derefter i yrsel igen.
Läkaren, som kom på morgonen, förklarade att han fått hjernslag; och innan qvällen var Herbert död.
– Och du har aldrig sökt få reda på hvad som händt den stackars Herbert denna natt?
– Aldrig, – svarade Lennartson, – jag ansåg mig bunden af mitt löfte, och dessutom har jag, sanningen att säga aldrig kännt särdeles lust att bryta det.
– Men då vilkoret derför, nemligen att du skulle få upplysning dagen derpå, aldrig blef uppfyldt, så . . .
– Jag tycker icke om att advocera med de döde, – afbröt han dystert.
– Ja, men . . .
– Jag kunde icke misstaga mig på Herberts önskan, att hela denna sak skulle lemnas åt glömskan och åt det mörker som hans hastiga död bredde deröfver, och det är endast min djupa motvilja att se dig inträda i detta förbannelsens hus, som förmått mig att nu yppa denna hittills troget bevarade hemlighet.
– Men, – återtog jag efter en stunds tystnad, – om jag inte bedrar mig, egde Herbert ett öfverspändt och svärmande lynne samt en liflig inbillningskraft; utan tvifvel har hans egen fantasi, eldad genom ert föregående samtal, förorsakat honom någon sjelfskapad och häftig förskräckelse, som verkat inflammation i hjernan, . . . eller kanske någon stark förkylning . . .
Ah, det der kan förklaras på ganska naturligt sätt.
– Åhja visserligen, – sade Lennartson tankspridd.
– Eller skulle du verkligen tro att det der gamla hemlighetsfulla huset – som nu i ännu högre grad väcker min nyfikenhet – skulle du verkligen tro att det är bebodt af andar, som skrämt ihjel den stackars Herbert?
– Jag har ju sagt dig att jag icke vet hvad jag skall tro i detta afseende.
Jag har endast förklarat för dig, hvarför detta hus väcker min afsky, och hvarför jag ovilkorligt kände en rysning då jag säg dig läsa denna annons, och envisas att bo der.
– Du tror då att det kunde gå med mig liksom med Herbert?
– Hvarför icke?
– Derför att jag helt och hållet saknar Herberts fantastiska och lifliga inbillning, så att några hjernspöken skola åtminstone icke drifva mig ur min säng, och förmå mig att midt i natten springa hem till dig, för att falla handlöst på din kammardörr och skrämma äfven dig nästan till döds.
– Hvem vet likväl . . .
– Och dessutom, – fortfor jag, känner du mig som en bastant slagskämpe – då Herbert deremot var af en fin och klen kroppsbyggnad – och den som har lust, att ge mig några skråmor, skall åtminstone inte sjelf frukta dylika.
– Allt det der är visst godt och väl, men det oaktadt såg jag heldre att du lemnade den der romantiska idéen.
– Hur kan du kalla det en romantisk idée, att hyra sig rum i ett hus, som man tycker om, och der man länge önskat att få bo, – det är ju tvertom den vanligaste sak i verlden.
– Nåväl, gör som du vill, – sade Lennartson, missnöjd och med dyster ton.
En stund derefter skiljdes vi åt, jag vandrade tankfull fram och åter några minuter, men slutligen vände jag om för att se på dessa ominösa rum, som jag nu mer än någonsin önskade bebo . . .
Snart stod jag åter framför det stora mörka huset – det föremål, kring hvilket alla mina tankar vändt sig sedan jag gick ut denna qväll.
Jag steg uppför trappstegen, papperslappen på porten och ringsnöret suto ännu qvar, ehuru jag nästan väntat se dem försvunna.
Jag ringde.
En klockas skarpa ljud, upprepad af ett echo, liksom i en kyrka, nådde mitt öra.
Porten gick tyst och långsamt upp, jag steg in i en hög förstuga, och stod i det samma framför samma långa, svartklädda, siratliga man, som Lennartson beskrifvit.
– Detta åtminstone var således icke inbillning, tänkte jag, och frågade den bugande kammartjenaren – ty såsom en sådan föreföll han äfven mig – om de rum, hvarom annonsen handlade, voro uthyrda ännu, eller ej.
Han såg på mig med en förundrad och bekymrad min; jag trodde att han icke förstått mig och upprepade min fråga.
– Det är säkert ett misstag, min herre, här i huset äro inga rum att hyra, – sade han ändtligen med låg och sorgsen röst.
Jag uttryckte min förundran öfver annonsen, som var fästad på porten, sade mig veta att här funnits rum förr en gång att hyra, talade om mitt tycke för detta hus, så tyst, ensligt och passande för den som, i likhet med mig, egnade sig åt studier – berättade honom min glädje då jag trodde mig kunna få bo här, och uttryckte min nedslagenhet och bedragna väntan, förmodligen så vältaligt, att han ändtligen syntes bevekt, och sade tvekande:
– Åh ja, nog finns här rum lediga, som herrn kunde få, men de äro långt ifrån glada eller trefliga.
Jag försäkrade honom att trefliga rum voro alls icke i min smak, att jag på hvad vilkor som helst ville bo här, och bedyrade att jag skalle blifva honom särdeles förbunden om jag fick hyra ett eller tvenne rum nu genast.
– Men, min herre, jag säger er på förhand att ni icke kommer att trifvas här.
Jag påstod att detta blef min ensak, och han fortfor, synbarligen ännu tvekande: – kom då ihåg hur envis ni varit och äfven de vilkor jag måste ålägga er.
– Jag gick in på allt, heldre än att se mig gå miste om detta äfventyr, hvaraf jag lofvade mig så mycket nöje; och i händelse jag ingenting anmärkningsvärdt upptäckte, fröjdade jag mig likväl åt tanken att få öfverbevisa den vidskeplige Lennartson om det gamla misstänkta husets oskuld.
– Nåväl, var god och följ mig då, så skall jag visa er de rum ni kan få bebo – sade han med ett nästan omärkligt, besynnerligt leende, och steg långsamt och tyst uppför en bred stentrappa framför mig.
Jag följde efter och anmärkte inom mig, att min ledsagare icke måtte utsatt sig ofta för luftens och solens åverkan, ty hans magra hand, som följde ledstången oafbrutet, liksom han fruktat falla i den breda, sakta sluttande trappan, var hvit och fin, som ett fruntimmers, och hans ansigte hade denna egna genomskinliga blekhet, som är så vanlig hos fångar, hvilka länge varit beröfvade friska luften, och af den gammalmodiga snitten på hans fina kläder förmodade jag att han, på åtminstone ett fjerdedels sekel, icke besvärat någon skräddare.
Hans med svarta ullstrumpor och skor beklädda fötter, det fint veckade kråset på hans skjorta, utan någon enda skrynkla, de lika fina och sirliga manchetterna, – allt gaf honom utseende af att hafva utan afbrott begagnat samma kläder, sedan den tid, då han i denna kostym var en fulländad sprätt.
Ändtligen kommo vi upp i ännu en förstuga eller rättare sal, med fristående pelare rundt omkring, der jag så när hade förlorat min ledsagare ur sigte, så hastigt och tyst vek han af in i det nästan fullkomliga mörkret af en korridor, under det jag spejande kastade mina blickar in i en annan, alldeles likadan, som gick i motsatt rigtning.
Efter några sekunder stannade han och öppnade tvenne höga dubbeldörrar af ek.
En obehaglig känsla intog mig då denna luft, kall, unken och tung, sådan som länge stängda och obebodda rum alltid ega, slog emot mig.
Det föreföll mig som ett slags grafluft, och en ofrivillig rysning genomilade mig.
Vi stego in i en stor sal, hvars tunga, rika och föråldrade möblering med ens förflyttade mig ett helt sekel tillbaka, och lifligt påminte mig om en gammal perspektifmålning att draga ut och skjuta tillsammans, som jag i min barndom egde; den föreställde ett högt gammaldags rum med grupper af herrar och damer, de förra med peruker, värjor och knäbyxor, de sednare i granna styfkjortlar, höga klackar och frisyr.
– Jag gick som i en dröm; taflan, hvilken så lifligt hade väckt mitt intresse som barn, tycktes mig nu vara förverkligad, jag sjelf befann mig i dess medelpunkt och väntade nästan att se de granna damerna inträda och helsa mig.
Djupa fensternicher, draperade med tungt och mörkt siden, i förening med det målade taket, gjorde rummet nästan alldeles mörkt; stora fåtöljer och små stolar, med höga och smala ryggar, grannt utskurna i valnöt eller ek, stodo symetriskt ordnade på det i rutor inlagda golfvet.
En stor spisel, der öfra delen infattade en ofantlig spegel, hvars klara glas återspeglade hela detta dystra gammalmodiga rum, der jag sjelf och min bleke ledsagare sväfvade fram som andar eller gengångare, och slutligen en biljard midt på golfvet, – hvars sidor voro draperade med kläde, som, fördt af vinddraget när dörren öppnades, rördes i tunga veck, liksom skakadt af någon lefvande varelse gömd der bakom, – fulländade möbleringen.
Jag hann knappt göra alla dessa anmärkningar, förrän min tysta vålnadslika vägvisare hunnit till andra ändan af det stora rummet och vinkade mig att följa sig, i det han lade handen på det blanka messingslåset till en skulpterad dörr.
Jag ämnade följa honom, då mina ögon föllo på en stor, ljusgul vindthund, som, liggande på en sammetsdyna vid spiseln, tycktes med sina klara kloka ögon betrakta oss.
Glad att finna en lefvande varelse i detta rum, skumt och ödsligt som en graf, der våra steg gåfvo ett hemskt genljud och hvarje andetag blef hörbart i den djupa tystnaden, närmade jag mig den vackra hunden för att smeka honom, – men studsade ovilkorligt ett steg tillbaka, då, i det jag lade handen på hans fina hufvud, detta hufvud kändes kallt och tomt, – hunden var endast uppstoppad, och de klara ögonen endast glas.
Obehagligt öfverraskad, steg jag in i det rum, hvartill den artige kammartjenaren uppslagit dörren, i det han knappt hörbart underrättade mig, att de tvenne rum jag här fann voro de, hvilka jag kunde få hyra, ifall jag ville ingå på de vilkor han ämnade förelägga mig å sin husbondes vägnar.
– Ah ha, – tänkte jag – nu kommer det; hans husbonde, det lär väl inte vara någon annan än fan sjelf, efter huset är hans; det skall bli rätt kuriöst att höra hvad den der herrn kan fordra af mig, förmodligen en förbindelse att efter detta lifvet bli hans höghets ödmjuka tjenare, skrifven med tre bloddroppar ur mitt venstra lillfinger, eller någon annan lika rysvärd illmarighet, ty jag påminte mig att som barn af min amma hafva hört berättas flera gräsliga historier om hans sätt att snärja och bedåra oförsigtiga menniskobarn.
Emellertid beslöt jag att i alla händelser bli hans hyresgäst, om icke för annat, åtminstone för att öfverlista den gamla inpiskade skälmen.
Jag genomgick således helt hastigt de båda rummen, om hvilka jag dessutom, så skumt som der var, icke kunde få något särdeles klart begrepp, sade mig vara mycket nöjd med dem, och bad den siratlige tjenaren uppenbara mig de der vilkoren, som jag redan i min inbillning varierade på tusen sätt, det ena orimligare och vidunderligare än det andra.
Men döm om min förvåning, att icke säga förargelse, då hyressumman väl var ganska hög, men vilkoren endast bestodo i att vara så tyst som möjligt, emedan hans husbonde var mycket sjuklig och afskydde allt buller, att aldrig under något vilkor föra hem med mig någon främmande och slutligen att icke komma någon qväll senare än kl. 11, ty porten öppnades aldrig efter denna tid.
Jag förklarade mig nöjd med allt detta, sade mig redan denna qväll vilja flytta dit, och lofvade återkomma innan klockan 11.
Jag återvände samma väg tillbaka, steg utför trappan, porten öppnades och jag stod åter på gatan.
Jag gick min väg, helt förundrad och förtretad att ingenting underbart händt mig och troligen icke heller skulle komma att inträffa, men öfvertalade mig sjelf på vägen, att jag aldrig väntat något annat och endast skänkt Lennartsons vidskepliga idéer det förakt de förtjenade, samt gladde mig åt att nu förbluffa honom med min ankomst, då han trodde mig vara just i taget att bli uppäten af gastarne i det honom så förhatliga huset.
Snart stod jag vid Munkbron och utvalde, bland tio skrikande åkardrängar, den minst högljudda, och hvars häst visade någon liknelse till att ega en smula kött och icke bara benknotorna under sin raggiga hud, satte mig upp i den rankiga droskan och stannade ännu innan kl. 8 under balkongen till Blå Portens gula trädbyggnad.
Fensterna stodo öppna och ljussken, punschångor och skrattsalfvor och cigarr-rök strömmade ut emot mig.
Jag steg in, föga böjd att deltaga i den munterhet, som nu hunnit sin höjd, ty en af sällskapet, – känd som tillfällighetspoet och talare, – i skjortärmarne, med glaset i handen och begagnande bordet som tribun, hade proponerat en skål för danskarne och höll nu ett tal, som egde allt utom sammanhang och vittnade om att talarens hjerna var lika rörd som hans hjerta.
Starka bifallsrop skakade hela rummet, och först när dessa lagt sig, märkte man min ankomst.
Sedan jag besvarat alla frågor om mitt dröjsmål, sökte jag med ögonen Lennartson, och fann honom ändtligen, stående vid ett fenster; hans tystnad och blekhet öfvertygade mig att jag varit föremålet för hans tankar.
Sedan jag berättat honom resultatet af mitt besök, och afböjt hans enträgna begäran att få följa mig hem i min nya boning, smög jag mig derifrån, lemnande mina upprymda kamrater kiknande af skratt åt en gammal förhärdad libertins märkvärdiga och grofkorniga historier.
Klockan slog 10 just då jag kom till Gustaf Adolfs torg.
Jag steg ur droskan, som återfört mig, och vandrade framåt Norrbro, helt tankfull och obeslutsam.
Det ligger i menniskans sinne ett anlag, som nästan hos ingen enda förnekar sig: böjelsen för det underbara; och det är en afgjord sak, som säkert hvar och en någon gång i sin lefnad erfarit, att mörker och enslighet verka på vår inbillning med en alldeles oemotståndlig makt, och göra oss alltid benägna att tro på tillvaron af denna underfulla, dunkla och ofattliga verld, som menniskorna ömsom kallat himmel och ömsom helvete, om hvilken de gjort sig så olika föreställningar, men om hvars tillvaro vi likväl så ofta känna de bestämdaste aningar – denna verld, vid hvars skumma gränsor alla våra forskningar stranda, som gäckar de klyftigaste beräkningar, och varit mål för de spetsfundigaste förutsättningar, som okänd och hemlighetsfull med en sällsam tjusning drager oss till sig i det den på samma gång väcker vår fasa och vår nyfikenhet, och hvaraf vi likväl, omutligt, en gång skola bli medlemmar genom döden, denna förfärliga reception som vi alla måste genomgå.
Månan sken klar och full och speglade sitt melankoliska ansigte i strömmens glittrande vågor och belyste de fuktiga brohvalfven och de nästan aflöfvade popplarne i strömparterrn.
Jag stannade, lutade mig öfver bröstvärnet, betraktade de hvirflande vågorna – som jagade hvarandra liksom ifriga att, hvar i sin ordning, ett ögonblick känna månans kalla kyss på sina blekblå anleten, innan de försvunno, nedträngda i djupet af sitta rastlösa förföljare – och lyssnade till deras dofva brus, entonigt och sorgligt som en dödssång.
Gatorna voro i detta ögonblick nästan toma, blott en stackars utsvulten hund krafsade tjutande i rännstenen bland några utkastade potatesskal, och midt emot mig på andra trottoirn vandrade af och an en af dessa beklagansvärda varelser, som skymningen alltid i städerna framkallar; säkert förundrad öfver min likgiltighet, ämnade hon just gå tvärs öfver bron, för att låta mig på närmare håll frestas af hennes behag, då jag – besparande henne ett afslag, och mig sjelf en känsla af vämjelse – hastigt reste mig upp och med skyndsamma steg tog vägen åt skeppsbron, i det jag inom mig sökte afgöra hvilken af dessa varelser var olyckligast, qvinnan eller hunden.
Mina tankar hade emellertid ovilkorligt återkommit till Lennartsons berättelse om den stackars Herberts hastiga död; den syntes mig nu i månskenets halfdunkel helt annorlunda än förut, då vi talade derom under solens sken, och mot min vilja kände jag min nyfikenhet och mitt intresse för det gamla huset betydligt uppblandade med denna outredda och instinktlika rysning, hvilken brukar skaka oss vid beröringen eller åsynen af ett lik.
– Hvaraf kommer denna sällsamma förändring i vårt sinne, som under mörkret låter oss känna en hemlig bäfvan vid samma tanke, som, under dagens ljus, antingen kommer oss att le eller likgiltigt återstudsar ifrån vår känsla, om icke derifrån, att en outredd instinktlik aning låter oss känna grannskapet af okända väsen, som mörkret medfört, eller . . .
Under dessa och dylika orediga och temligen förnuftslösa tankar, hade jag hunnit min nya, så länge efterlängtade boning, och för att med ens tillstå min feghet, så erkänner jag, att jag ringde helt sagta och blygsamt, och skulle alldeles icke blifvit otröstlig, om ingen hört det svaga pinglandet och porten förblifvit stängd.
Men långt derifrån, knappt hade jag rört klocksträngen, förr än porten tyst och långsamt öppnades, och med detsamma afskakade jag också all tvekan, steg in, och helsades af samma svarta tjensteande jag förut sett, som nu med ett ljus i handen lyste mig trappan uppför; kommen till samma långa, mörka korridor, hvilken vi förut gått för att uppnå den stora salen, stannade han, lade sina magra fingrar på min arm, och i det han vände sig emot den korridor, som förde i motsatt rigtning, sade han med samma låga och hviskande röst, som jag förut hört:
– Denna korridor leder till de rum min husbonde bebor, och jag får å hans vägnar be att ni icke under någon förevändning går deråt.
Då mitt ansigte utan tvifvel uttryckte någon förundran, tillade han:
– Min husbonde har för längesedan dragit sig undan allt sällskap, och älskar icke att se någon främmande.
Då jag icke svarade, fortfor han:
– Den uppassning ni kan åstunda skall jag bestrida, så snart ni ringer på det snöre, som finns i er sängkammare.
Jag hade ingenting att invända deremot, och var dessutom föga van vid någon utomordentlig uppassning, utan tankspridd och drömmande gick jag in genom dörren, som han öppnat, i det han räckte mig ljusstaken, önskade mig godnatt, och bad mig stänga dörren innanför.
Dörren slöts bakom mig, jag hörde honom gå tillbaka genom korridoren, och ännu stod jag orörlig qvar på samma ställe, ty, i fall min inbillning icke spelte mig något spratt, så kunde jag icke förklara att kulorna på biljarden, i det jag inträdde, rullade liksom de nyss af någon osynlig hand varit satta i rörelse.
Jag skyddade med handen ljuset, som flämtade af draget från dörren, och sökte upptäcka, om möjligen någon annan än jag vore inne, men detta enda ljus spridde sitt svaga sken endast i en cirkel omkring mig och belyste blott min egen person, utan att låta mig klart upptäcka någonting i detta stora rum, hvars hörn och sidor voro höljda i mörker.
Snart öfvertygades jag likväl, i det jag gick rundt omkring, att ingen fanns, blott den döda hunden låg på sin dyna och tycktes med sina spöklika ögon bevaka alla mina rörelser.
Jag kastade ännu en blick omkring salen och inträdde i mina egna rum, hvilka jag nu ämnade taga i nogare ögonsigte; – det första var litet och hade ingenting anmärkningsvärdt; dess inredning, lika gammalmodig som i salen, bestod af ett bord, hvars bastanta utsvängda fötter uppburo en djup skifva af porslin, med en onaturlig blomsterbukett i ena hörnet, hvars spiriga stjelkar spriddes öfver hela skifvan; några damastklädda stolar, en kakelugn, också af rosigt porslin, och en besynnerlig kista eller koffert på höga ben, lakerad i svart, med torn, blommor och foglar i guld, – utgjorde hela möbleringen.
Dörren stod öppen till det inre rummet, der tvenne ljus, på ett lika gammalmodigt toilettbord, upplyste en säng med omhänge af grönrosigt kattun; en stor messingsbeslagen byrå af valnöt var det första jag vid mitt inträde upptäckte.
Detta skulle då bli min sängkammare, och jag sade till mig sjelf, i det jag försökte muntra upp mig, att sämre kunde man ligga, än i denna väl bäddade säng med sina fina hvita kuddar, men oaktadt allt mitt bemödande kom intet leende öfver mina läppar; det föreföll mig som om jag haft svårt att andas, som om luften i detta rum vore blytung, och i det jag kastade mig i en fåtölj vid sängen, förskräcktes jag öfver min blekhet, som spegeln midt emot visade mig.
Jag förargades öfver den oemotståndliga makt, som inbillningen utöfvade på mig, – ty det kunde icke vara annat, som gjorde att mitt hufvud kändes tungt och oredigt, som om jag varit rusig, och att jag kände mig betagen af en alldeles okuflig känsla, som – hur jag än sökte dölja det för mig sjelf, – likväl ganska mycket liknade räddsla, ehuru jag ju icke egde ringaste anledning dertill.
Jag hade alltid ansett fruktan för lika löjlig som onaturlig hos en man, hvilken bör ega både fysisk och moralisk kraft, men – det var just denna kraft, som af min egen upprörda fantasi var fängslad och undertryckt, och med förundran och harm kände jag mig kufvad af samma paniska förskräckelse, hvilken jag beskrattat hos Lennartson.
Den räckte likväl blott några minuter; jag var åter herre öfver mig sjelf, och på en gång skrattande och förtretad öfver min oförklarliga feghets-paroxysm, steg jag upp, tog ett af ljusen på bordet, för att rigtigt noga undersöka min nya sängkammare, ty jag har alltid funnit det otrefligt att somna i ett alldeles obekant rum, och som jag nu helt och hållet återkommit i mitt vanliga sorglösa och lättsinniga lynne, så önskade jag ingenting heldre än att upptäcka något rätt hemlighetsfullt och intressant, någon löndörr i väggen, någon fallucka på golfvet, eller förfärande inskrift i taket, men oaktadt mina kraftiga stötar och puffar i de damast-klädda väggarne, mina forskningar i golfspringorna, kunde jag icke upptäcka något af allt detta, och ehuru taket var måladt och tycktes föreställa någon mythologisk scen, der en nymf, omgifven af grinande centaurer, satyrer och bacchanter, utgjorde hufvudfiguren, så låg deri alldeles ingenting förfärande.
Jag ämnade således gå och lägga mig – sedan jag på ett litet bord vid sängen lagt en pistol, som
Lennartson trugat på mig, och en grann jagtknif, det enda vapen jag sjelf egde och med hvars oslipade egg jag knappt skulle kunnat skala en potates – då den gamla byrån väckte min uppmärksamhet; der kunde ju ligga allehanda kuriositeter i lådorna, och redan till hälften afklädd, försökte jag, att med de klumpiga messingshandtagens tillhjelp draga ut dem.
Mitt första försök lyckades icke mer än till hälften; lådan var oläst, men hade af min häftiga och ojemna ryckning kommit snedt, och trottsade nu alla mina försök, i det den endast visade en smal öppning och retade ännu mer min nyfikenhet.
Jag försökte fåfängt att klämma in min hand igenom denna springa, men då äfven detta misslyckades, ryckte jag förargad ännu ett tag på den halsstarriga lådan, med sådan kraft att den tunga byrån kom ett stycke ifrån väggen, och ett buller, som om något suttit fast der bakom och hastigt farit ned, drog hela min uppmärksamhet ifrån dess första föremål.
Jag skyndade att undersöka orsaken till detta buller, förtjust i hoppet att ändtligen finna något af allt hvad min verksamma inbillning sedan tio minuter skapat sig.
Icke utan möda framdrog jag då en gammal tafla i oval ram, hvars dammiga baksida full af spindelväf bevisade, att den under åratal legat der, och upptäckte i det jag gick fram till ljuset, att den förmodligen fallit ned ifrån väggen öfver byrån, der en spik med en blå rosett ännu var sittande.
Missnöjd att icke hafva funnit något märkvärdigare, ämnade jag återvända till den envisa lådan, då, i det jag vände taflan om och ljusskenet föll derpå, min bestörtning gaf sig luft i ett ovilkorligt utrop.
Jag vände den på alla håll, jag trodde att min inbillning dårade mig, – men nej! – det var och förblef Herbert med sitt svärmande och melankoliska ansigte, vanstäldt af långa blodstrimmor, som blickade på mig ifrån duken; Herbert, hvars hastiga död Lennartson så bestämdt tycktes vilja härleda från den enda natt han tillbragt i detta hus.
Det var naturligt att mina tankar med ens voro tillbaka på allt hvad
Lennartson och jag talat om några timmar förut, och hans häftiga motvilja för mitt förslag att inkomma här . . .
Skulle Lennartson veta mer än han sagt mig?
Skulle någon verklig fara hota mig? frågade jag mig sjelf och kunde icke afhålla mig ifrån att le åt denna sista förutsättning.
Hvem skulle väl oroa mig här i detta fredliga hus, hvars enda invånare voro en – förmodligen gammal, sjuklig och svag – gubbe och hans lika svaga och gamla betjent.