Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kommer att begagna den minsta förolämpning mot hans hus såsom förevändning att icke allenast bryta, utan ock att hämnas på Carl.
– Svärmor kan icke ställa till rätta på det sättet.
Fru N. är odrägligt högmodig.
– Och du är också en verklig markatta, som klöser hvar och en!
Fru Joachima spratt till.
Carl hade obemärkt kommit in och afhört en del af samtalet.
– Jaså, du lyssnar ...
Det gick en skarlakanssky öfver Joachimas ansigte.
– ... och får höra att du tänker framhärda i din egensinnighet.
De fördömda hönsen har jag lust att låta vrida nacken af, efter de fullkomligt förvridit dig ...
Nå, vill du besluta?
– Ja, att ej ursäkta mig, så länge jag lefver!
Se der mitt sista ord.
– Mitt sista ord är detta:
Om du icke ännu i morgon förmiddag gått till fru N. och lagat att det söndriga er qvinnor emellan kommer i ordning, så var förvissad att du också i hela ditt lif får minnas den här förhärdade envisheten, som kommer att kosta mig, Gud vet hur mycket.
– Och der sitter svärmor och säger aldrig ett ord, utan hör med god smak på hur mannen behandlar hustrun!
– Var så god och inblanda icke min mor i det här, som helt och hållet rörer oss ...
Med mildare ton tillade han:
Vill du icke förvärfva dig min erkänsla, Joachima, och göra mig en glädje?
– I allt utom detta.
– Så farväl då ...
Jag kommer ej hem i qväll.
Han gick häftigt ut.
Hela natten och följande förmiddagen stridde högmodsdemonen i Joachimas själ med förnuftet och kärleken.
Hon ville så gerna blifva prisad af sin man – det skedde så sällan – hon ville gagna honom i hans affärslif (i förhållande till herr N. var han en liten köpman), men priset, hvarför det goda skulle erhållas, var för stort.
En gång hade hon hatten på och banden till hälften knutna, men tyvärr fingo onda tankar åter makt med henne.
– Om jag så här ger efter, skall jag snart bli som ett rö i hans hand; han skall fordra allt mer och mer.
Vore det ändå något menskligt, men att tänka sig det jag ...
Nej, jag går icke!
Och hon gick icke.
Vid middagsbordet rådde denna dag en gruflig förstämning.
På köpet bar det så olyckligt till att der serverades hönsfrikasé, en rätt, som hittills endast tolererades, långtifrån älskades af Carl.
– Bär ut fatet!
Jag går på källarn och tar mig en matbit.
– Gode, snälle Carl!
– Troligtvis fick du idéen att lägga dig till den spanska hönsgården för det att jag skulle förarga mig gallfeber på halsen.
Det är ej nog att ha spanska höns för ögonen och öronen dagen igenom – man skall också nödgas äta dem.
Detta var första gången som Carl begagnade sig af sarkasmens vapen, men det blef ej den sista.
Det var ett fält, der han och hans hustru kunde mötas och mäta sig i jemngod styrka.
Den lilla röken slår upp i eld.
– Men hvad är det du jemt tittar i fönstret efter? sade jungfru Ellika till huspigan, som höll på att sveda upp allting, så ofta hon sprang ifrån strykjernet, med hvilket hon egentligen bort vara sysselsatt.
– Tyst, du ... jag tittar efter om vaktmästarn, som går med bjudningslista till grosshandlaren N:s bal, kommer hit också.
Hela stan lär bjudas, och jag vet att frun skall gråta af ilska, om herrskapet här ensamma bli utstötta ur den stora sällskapningen.
Då går hon visst ned och lisar sej med att lugga alla hönsen förderfvade – stackars kräk, som ä’ skulden till sådan olycka!
– Ja, svarade Ellika, utan att se ledsen ut, hon tänkte icke på att det kunde bli bal att försaka, när hon betslade opp nacken i förra månaden och nekade både man och svärmor att lägga igen den lilla osämjan.
Nu blir det stor, för nog vet en hur det skall harma herrn att liksom utstötas; och när vaktmästarn icke kom i går, då han var på de flesta ställena, lär han ej heller komma i dag.
– Åh jo, han tar nordsidan sist.
– Och här kommer han, ropade Ellika, som nn i sin tur var vid fönstret.
Få se om han stannar eller går förbi till kaptenskan.
Tre andra personer vaktade på olika ställen i huset, allt för att utspana samma märkliga företeelse.
Men icke nog härmed: alla grannar vaktade i sina fönster för att få ropa: »De blefvo ändå bjudna»... eller: »Nej, min själ, de blefvo allt objudna!
Nu skall det väl fräsa derinne, så att elden sprakar ut genom både skorsten och tak – hon kokar visst alla hönsen, både de svarta och de hvita, i en kittel.» ..........
På kontoret stod Carl och blickade genom de gröna lärftsjalusierna utåt gatan.
I en småstad är det ingen småsak att blifva, så att säga, offentligen chikanerad, och det var nu en gång för alla antaget som chikan, då en familj uteslöts från någon tillställning, som gällde hela societéen.
Och saken fick en så mycket starkare och allvarsammare färg, när tillställaren var stadens förste, rikaste, listigaste, hämdgirigaste och högmodigaste affärsman, hvars kontor nära nog ensamt representerade stadens börs, i öfrigt en man, som de andra köpmännen ofta nog fruktade och icke sällan voro beroende af i affärsväg.
Efter en lång väntan syntes nu den vigtiga person, som jungfrurna redan observerat.
Men liksom för att ännu mer spänna de väntande på sträckbänken, upptog herr vaktmästaren ur sin ficka en lång lista och låtsade, under det han till hälften stannade vid det K:ska huset, att ifrigt studera de personers namn, som listan innehöll.
– Att jag icke kunde ha gjort den eländiga försakelsen och gått dit på en förmiddagsvisit! mumlade Joachima, der hon med flygande pulsar och högt slående hjerta låg framstupa mot fönsterkarmen, med blicken tvärt igenom de hvita nedfällda gardinerna fastborrad på den infernaliskt långsamme vaktmästaren, som tog ett steg fram och ett tillbaka ...
Hvad skulle jag någonsin med de dumma svarta utländska kräken?
Hvarföre lemnade jag henne ej några ...
Ett sådant lappri åstadkomma ett sådant allarm ...
Och denna gemena skam, som alla nippertippor och alla narrar skola skratta sig förderfvade åt, hade så lätt kunnat undvikas ...
Ack, om Carl ville gå bort till middagen och till qvällen också!
Jag uthärdar aldrig att se honom.
Jag har nog af min egen harm.
Jag jäser så att jag jäser öfver, om något kommer i vägen ...
Ha, jag andas igen ...
Skratta nu hvem som har lust!
Han stiger uppför trapporna.
Jag förstår: här fins icke ägg att få i staden för penningar, och till allt bakverket och citronkrämen fordras stora tillgångar ...
Godt, jag förlåter all min harm och skickar genast i present tre tjog af mina spanska ägg.
I farmors kammare satt gumman sjelf framför fönstret med öppna både jalusier och gardiner.
Hon hade glömt att snusa på hela morgonen, ja hon hade till och med glömt att läsa i sin bibel, endast för att kunna hålla ögonen på gatan.
Om det hade lämpat sig att bedja Gud i en så verldslig angelägenhet, skulle hon visst i sitt milda hjerta hafva bedt att hennes Carl måtte slippa denna obehaglighet, i hvilken hon såg icke stundens, utan framtidens följder.
Hon visste att Carls sjelfkänsla skulle af ett sådant förbigående både retas och såras och att han sedan komme att uppoffra hvad som helst för att få göra förargelse tillbaka, hvilken i sin tur skulle uppväcka ännu motigare känslor hos den mäktige storhandlaren.
– Jag kan aldrig begripa hvad mannen funderar på ...
Ack, se, han kommer ändå ...
Hvar har jag snusdosan ...
Nu tar jag mig en pris i glädjen.
Aldrig en sekund hade det fallit den goda själen in att fröjda sig åt svärdotterns »qväsning».
Tvärtom gick hon nu som hastigast i tankarna igenom fru Joachimas präktiga garderob och undrade hvilken drägt som skulle begagnas.
I detta ögonblick störtade Ellika in med högröda kinder och lysande ögon.
Hon kom som förtrupp till en lång svartklädd figur, som stannade rak som ett ljus vid dörren och i högtidlig ton uttalade följande formulär:
– Herrskapet N. låter helsa och anhålla att gamla fru K. ville göra dem den äran att komma till dem nästkommande onsdag klockan 7 aftonen på té och supé.
– Var bjudningen till mig, min vän? frågade farmor, under ett misslyckadt leende döljande sin bestörtning.
– Ja, jag har icke uppdrag till någon annan här i huset.
– Var då så god och tacka och säg att, huru mycket jag än värderar herrskapets godhet att tänka på mig, så tillåter mig ej min ålder och sjuklighet att begagna mig af en artighet, som jag ändå är lika erkänsam för.
Vaktmästaren bugade sig med den ceremoni, som hans embete kräfde, och försvann snart nedför trapporna och ned på gatan.
Grannarne voro konfysa.
De begrepo ingenting, tilldess åtskilliga oskyldiga skickningar angående lån af diverse saker gifvit vid handen huru sakerna förhöllo sig.
Då sluppo alla tungor lösa, då slogs en massa händer emot hvarandra, under det man i gladaste lynne försäkrade att det var innerligen kärt att den sturska fru Joachima, som gjorde alla förtret, ändtligen fått en välförtjent minnesbeta.
De påhelsande grannfruarna berättade hvarandra de remarkablaste anekdoter om den allmänt lastade ungafrun, och bland alla dessa må en här finna rum, emedan den var så karakteristisk för Joachimas lynne.
– Min man, förtäljde den berättande, min man, hvilken lika länge som fru N. haft en vurm att få afvel af de stora spanska hönsen ... ty Joachimas hönsgård, det får man vara så billig och medge, är visst den första i vårt län ...
– Ja, afbröt grannfrun, hon passar bra att vara spansk drottning för en hop kacklande hönsbeläten, som väl alla få tiga ändå, när hon kacklar.
– Så qvick du är ...
Men nu skall jag fortsätta historien ...
Min man gick en dag in till henne och sade att han betalte hvad som helst, om hon ville sälja oss ett par.
Nej, gudbevars, det var radikalt omöjligt, men hon lofvade att vi skulle få spanska ägg, som en af våra egna hönor kunde ligga ut: det skulle vara ett och detsamma ...
Nå, allt blef tillstäldt på bästa sätt.
Hönan låg och låg och gjorde sin skyldighet, stackare, men inte blef det någonting af.
Då föll det mig i sinnet (ty jag känner krutet) att undersöka äggen, och tänk nu en gång en sådan nedrighet och huru omöjligt det varit att någonsin bli ungar, om hönan än legat till domedag ... äggen voro kokta!
– Jo, se det var en historia, som förslog och som på håret liknar den frun ...
Men hvad gjorde ni då?
– Min gubbe sprang ditöfver och talte ord och inga visor.
Men det fräcka stycket gapskrattade och beklagade att ett sådant besatt misstag skulle ha blifvit begånget.
Hon hade råkat taga felt om äggen – det var alltsammans.
Hittills har jag tegat med spektaklet.
Jag tyckte det var en skam att så ha låtit narra sig, men nu i förtroligheten slapp förtroendet fram.
– Fick ni alls ingen ersättning? frågade värdinnan, för mycket grannlaga att låta förstå det historien längesedan cirkulerat hus från hus.
– Den blef icke erbjuden och ej heller hade den blifvit mottagen.
Jag begär ingenting annat än att aldrig mera få med den styggan att göra.
Under det ofvanstående samspråk egde rum i en af granngårdarne, hörde fru Joachima, som nyss af den flämtande huspigan inhemtat hvem bjudningen gällde, sin mans steg nalkas sängkammardörren; och hur öfverdådigt uppretad hon än var, stäfjade hon sig för att åtminstone ge skenet af en förställd liknöjdhet.
Carl var blåblek i ansigtet och kom skrattande emot sin hustru?
– Hvilken koeffyr, min sköna?
Hvita, blå eller röda plymer?
Hvilken sjal?
Om du tar den violetta med silkesblommorna, så väcker du allmän afund.
Hvad din paryr skall kläda dig ...
Det var sant: har du fått dina hvita sidenskor från skomakarn?
– Jag låter hemta dem på samma gång pigan går efter din nya väst hos skräddarn ...
Och nu skall jag skynda mig med ditt krås ...
Har du kommit ihåg att låta laga din diamantnål?
Guldsmed
Lindal har visst grufligt brådt i dag att löda ihop alla gamla kedjor, koljéer, guldhjertan och örhängen, men dig måste han nödvändigt hjelpa ... omöjligt kan du gå på bal utan kråsnål.
– Infama, skamliga qvinna, det här är din skuld!
– Jag föraktar att kasta en tanke på hvems skuld det är, men jag förvånar mig öfver att en dylik bagatell till den grad kan inverka på dig.
– Ja, den verkar naturligtvis icke på dig.
Dina ögon äro kattgröna, och dina kinder gula i följd af gallans verksamhet.
– Akta dig, Carl!
Rätt som det är, har mitt tålamod nått gränsen ...
Har man väl sett maken till löjlighet ... en man färdig att mista förståndet genom en förlorad balbjudning, en man, som icke kan bära att några sysslolösa tungor prata om att Carl K. nu lärer slutat göra figur i stora sällskapskretsar, att han skött sina affärer illa och att han derför af handelssocietetens öfverhufvud blifvit straffad med högsta onåd.
Det är ju alltsammans ömkligt.
– Månne det i hela skapelsen finnes ännu en så retsam själ till som din?
– Ack, jo, ljufva tvilling, var säker att den finnes.
Känner du ej huru den lefver och frodas i din egen kropp?
– Joachima, Joachima!
Joachima började smågnola: »Nej, ännu jag modet ej fällt.»
– Plågoris ...
Och jag lyssnade icke till den varning, som ständigt tillhviskade mig att sluta, medan vi ännu voro blott förlofvade.
– Samma fel som jag begick ... ett lefvande bevis, skulle jag tro, på våra tvillingssympatier och antipatier.
För resten kan ju det oskedda ännu ske ...
Är du trött, så är jag det också.
– Fresta mig ej!
Jag kunde taga dig på orden.
– Seså, Carl, låt oss nu först taga sinnet till fånga!
Vi ha bägge förifrat oss och haft orätt, derföre att vi bägge äro uppfyllda af sjudande harm.
Men nu kan det vara nog ... icke sant.
Carl vände sig om och gick utan att svara.
– Skilsmässa ... mumlade Joachima ... aldrig!
Jag kan icke beherska honom, men älskar ändå.
Och han blir väl i bättre lynne, då jag lyckats hitta på något råd, hvarigenom han kan göra den stolte herr Christoffer N. någon stor förargelse tillbaka ...
Ack, ack, om jag redan hade ett sådant tillfälle!
Men det vore ovärdigt att med mitt hufvud misströsta.
Tillfället skall komma, om jag blott ger mig ro.
Joachima ställer till stort fyrverkeri.
År och dag efter den stora balen, som i staden väckte så djup sensation, emedan den blef signal till en oppositionsyttring, som det K:ska huset länge kände följderna af, år och dag efter denna märkliga tilldragelse satt herr Christoffer N. på sitt kontor, otåligt väntande tvänne gäster, hvilka först skulle med herr grosshandlaren uppgöra affärer och sedan intaga sin middag i herr grosshandlarens familj.
Bordet stod redan dukadt med högbrutna serveter, förgyllda vinglas och de ädlaste viner, som herr N:s välförsedda källare kunde prestera.
Den mäktige mannen, som ej i något afseende var van att vänta, brummade förfärligt, och i konsten att brumma kunde ingen öfvergå herr Christoffer.
Sjelfva hans långa stångpiska tycktes deltaga i tungans rörelse.
Men klockan skred och skred, sista affärstimman var förliden, bordstimman nalkades, och ännu syntes eller afhördes ej de tvänne norrmännen, hvilka dagen förut erbjudit grosshandlaren en ståtlig affär, som, rätt förstådd och bearbetad, kunde inbringa minst 30 procent ....
Vid samma tid stod elden i högan sky i fru Joachimas kök.
De spanska äggen vispades till nästan lika högt skum för alla slags rätter, och fru Joachima sjelf flög fram och åter mellan köket och salen, der också ett middagsbord stod dukadt med ännu magnifikare glas och lika sköna viner.
Men Joachima stannade icke heller i salen.
Hon ilade slutligen till sängkammarn, framför hvars stupande spegel hon utförde diverse olika helsningssätt under småleenden och korsblickar, som icke allenast voro en följd af hennes briljanta lynne, utan äfven härledde sig af alla de vridningar, som egde rum under den lysande koeffyrens påfästande.
Till sist insvepte hon sin person i den af Carl förut omnämda violetta sjalen med hvita silkesblommorna.
Och så utstyrd, kunde hon vara temligen belåten med sig sjelf – hvad hon ock var.
Hennes ögon strålade af förtjusning och elakhet.
– Vänta, vänta ... småmumlade hon med knappnålarne mellan läpparne ... vänta, vördnadsvärde herr Christoffer!
Nog erhöll jag i rättan tid återbudsbiljetten, men du skall allt ännu en timma få murra vid pulpeten, medan fruns kalkon fräser sig förderfvad i grytan, innan det återbudet kommer, som meddelar den vigtiga matadoren att »tillfälliga hinder uppstått för ifrågavarande»...
Så mycket fick jag reda på, då jag vek snibben på biljetten inåt, och mer behöfs ej ...
Nu blir Carl både öm och tacksam för en tid.
Och visst hade han skäl till tacksamhet, åtminstone i sin egen oeh sin hustrus tanke.
Den outtröttliga Joachima, som så länge och träget forskat efter sin hämd, hade på gästgifvargården utspanat de bägge norrmännens besök och ärende hos herr N.
Straxt flyger hon hem till sin man, uppgör på stående fot ett program, som han har snille nog att fatta och fyndighet nog att verkställa, och allt lyckas så förträffligt att det ser ut som idel natur.
På gästgifvargården möttes ofta stadens honoratiores om aftnarne för en trekarl eller ett parti boston.
Carl är också der och kommer af en händelse i tal med de båda främmande, hvilka, icke gifvande akt på något eget i samtalets uppställning, med nöje lyssna till den unge köpmannen, som just gör affärer i samma genre som norrmännen ärna, uppgifvande att han derpå in netto förtjenar cirka 10 procent, hvarmed han är fullkomligt belåten.
De båda norrmännen utbyta blickar, som bevisa att fågelfängarn gör fångst på limstången.
De börja snart sjelfva en inledning, hvars närmaste resultat är att ett möte till följande morgon utsättes på herr Carl K:s kontor.
Resultatet af detta åter blef att den ståtliga affären stannade hos den jemförelsevis obetydlige köpmannen och att dennes antagna middagsbjudning åtföljdes af en biljett, hvilken förkunnade grosshandlaren N. det tilltänkta partiets uppsägande.
Då Joachima ansåg tiden vara tillräckligt långt framskriden, afsände hon sin väl instruerade jungfru med biljetten och förständigade henne att af sig sjelf berätta att herrskapet i dag hade middag för ett par norska köpmän, som kommit att uppgöra affärer med hennes husbonde.
Då detta allt var rangeradt, lät Joachima underrätta sin man att middagen väntade och lät sedan af den förnämste gästen föra sig till bordet, der hon gjorde allt hvad i hennes omfångsrika förmåga stod att utveckla sina bästa sidor som en älskvärd och underhållande värdinna.
För att gifva den intressanta nyheten om herrskapet N:s förfelade middagsbjudning tillräcklig och framför allt hastig fart, voro ett par andra yngre köpmän inbjudna att öfvervara segerfesten; och alldenstund dessa herrar ingalunda hade godt öga till magnaten, fick berättelsen både färg och glans.
Dessa sednare egenskaper ökades, då värdinnan under loppet af eftermiddagen erhöll tillfälle att framhviska några magnifikt utstofferade notiser om den uppståndelse, som påkommit i N:ska huset, då det blef kunnigt att den utsökta middagen skulle blifva i saknad af sina gäster.
Innan aftonen flög historien lik en ståtlig raket med tusen utstrålningar kring norra sidan af staden, och när den hann öfver bron till södra ändan, skilde den sig i väl femtio olika raketer, alla med särskilta utstrålningar.
Efter detta grandiosa fyrverkeri steg huset K:s aktier ånyo.
Flera på hvarandra följande lyckliga affärer höjde ytterligare Carls kredit, anseende och lynne.
En period, som kunde benämnas guldåldern, ingick.
Man såg stora societeter, och Joachimas bjudningar kommo så i ropet att man lika gerna bevistade dem som någonsin fru N:s, och det gick ända derhän att en mängd fruar, i tysthet förstås, sinsimellan skrattade åt att några svarta höns, vore de än af aldrig så spanskt ursprung, kunnat verka sådana verk inom två handelshus.
Men under allt detta funnos två personer som rynkade sina ögonbryn och tänkte på – andra tider.
Den ena af dessa personer var gamla farmor, som ständigt mellan fyra ögon sade till sin son: »Älskade barn, akta dig, det kommer mig före som du lade dig i för vidlyftiga saker och som du dertill kände dig så stolt och stor mot fordom» – förmaningar, dem sonen besvarade med de mest trovärdiga försäkringar att all oro i dessa saker var öfverflödig.
Den andra personen var grosshandlaren Christoffer N., som sade till sig sjelf:
– Pösande stackare, hvarför kastade du ut dina krokar i min väg?
Du skall få betala, du skall få betala intill sista skärfven.
Min arm är lång och når dig nog, både dig och din skarpslipade hustru; och när den dagen och stunden kommer, skall icke en solfjäder af alla hönsvingarne tillsammans skyla det inpertinenta menniskobelätet för verldens blickar ...
Mannen är oförsigtig ... han är högmodig, förmäten och redan vinningslysten öfver tillbörligheten ...
En ofantlig brumning afslöt dessa hotande profetior.
– Är du nöjd nu, Carl?
Har du förlåtit mig helt och hållet? frågade Joachima, åter framtagande sina behagligaste kärleksminer.
Du vet att jag blott lefver för dig och att, om jag har fel och häftigt lynne, det ej är hjertat som tager del i någotdera.
– Jag är nöjd, svarade den af framgången uppblåste mannen, nöjd med mig sjelf, med dig sådan du nu är, med min ställning, med mina förhoppningar för framtiden ... kortligen: jag är belåten med allt och vill derför glömma hurudan du varit.
– Så vill äfven jag göra i afseende på dig, svarade Joachima, rodnande öfver tillägget.
Men ett råd är min pligt att gifva dig.
– Du bör icke lyss alltför mycket efter hvad gumman pratar.
Hon åldras nu starkt och kan ej se många saker från deras rätta sida.
– Rör ej vid den strängen, ty då blir det åtminstone något, som jag icke tycker om.
– Nekar du att hennes rädsla och försigtighet ibland plågar dig sjelf?
– Jag tillåter ingen yttra sig i frågan om min mor, det vet du, lika väl som du bör vara öfvertygad att hennes kärlek, klokhet och erfarenhet gifver de bästa råd jag kan få, ty de bli ej sämre för det att jag icke alltid följer dem.
– Ja, din svaghet för din mor känner jag nog.
– Se så, låt oss ej åter få något oklart.
När hon går bort, tör du sjelf få sakna henne.
Den mörka aftonen.
Åtta år hafva förflutit sedan den tidpunkt, vi sist skildrade i det K:ska huset.
Allt hade nu en annan färgton.
Farmor sof de rättfärdigas sömn på den stilla kyrkogården.
Ellika hade flyttat och bodde nu som en välbeställd styrmansfru snedt öfver gatan.
Hon var ingen skonsam grannqvinna och visste alltid mera än andra.
Noveller och skizzer
NOVELLER OCH SKIZZER
JOHANNES ALFTHAN
Stockholm, Albert Bonniers förlag, 1870.
Kallista på Kastelholm.
Pennteckning från Åland.
Ett mystiskt par.
Sann händelse från år 1867.
Från Finland: 1.
Från öster till vester. 2.
Wiborg. 3.
Från Ladogas strand. 4.
Reseskizzer från Polen och Ryssland: 1. Polen. 2. Ryssland.
Borgfröken.
Skizz från kejsar Nikolai regering.
Utströdda som perlor på en juvelerares bord ligga de åländska öarne i hafvet midt emellan Sverige och Finland.
Jag hade icke för allt verldens guld, ja och alla verldens ordnar och kronor tillsammans velat vara den juveleraren, som lemnade dessa äkt-svenska perlor åt Ryssland -- och så har dock en gång skett.
Den handeln torde icke heller så lätt gå tillbaka, ty -- men låtom oss tiga om den saken.
Visserligen är flertalet af öarne i gruppen endast kala klippor, men till och med på en stor del af dessa bo menniskor och det menniskor, som älska dessa klippor framför allt annat på jorden.
Dessa sannskyldiga hafsmenniskor gifva Åland en ännu mera egendomlig prägel än tillochmed dess särdeles originella fysiska bildning förlänar.
Dess i politiskt afseende stora betydelse förbigår jag här.
Det var om våren år 185-.
Ålands rika historiska minnen, dess egenskap att under det nyss slutade "orientaliska kriget"
ha varit skådeplatsen inom krigets nordiska afdelning för en eröfringsscen i civilisationens intresse, äfvensom lusten att göra en liten sommartripp till ett för oss jemförelsevis obekant land, förde mig till det beslut att besöka Åland.
Jag satte min föresats raskt i verket, gick ned till Blasieholmen der ålandsskutorna ligga förtöjda, och öppnade följande samtal med en ung sjöman, som såg pigg och treflig ut.
"Hör på, min vän, reser ni snart öfver till Åland igen?"
"Vi segla af i qväll", ljöd svaret på en ganska ren dialekt, och den unge mannen helsade höfligt.
"Kunde jag få följa med er ditöfver?"
"Det kan väl gå för sig, tror jag, men det beror på far, det."
"Kan jag då få råka honom?" sporde jag.
"Inte svår att råka", svarade åländingen muntert, "han sitter der på krogen och tar sig en morgonrisp, fråga efter'n bara, han heter Falkens Erik och rår om skutan här."
Jag begaf mig till krogen, gick igenom skänkrummet och påträffade i "gästrummet" en medelålders man, sittande ensam, vid ett bord.
Han tycktes mig se ut som en skutskeppare.
"Goddag!" helsade jag frimodigt, "är det Falkens Erik från Åland?
Er son har visat mig hit."