Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stropher, funna på ett papper från denna tid, må derom i mitt ställe berätta.
Åt Dig, o tysta Enslighet,
Jag helgar allt mitt qval.
De sorger ingen annan vet,
Göm Du, o lugna dal!
Den önskan gjutes mera ömt
Hvaraf min själ är rörd,
Då lundens skuggor der mig gömt,
Hvar ej min sorg blir störd.
Mitt bröst nu andas lugn och frid;
Och hjertats eld blir väckt
Af sina känslors milda strid,
Af dessa suckars flägt;
Min kärlek återfår sitt lif
(Ty nej! han aldrig dör!)
Men, skumma natt! då svalka gif,
När han för öm mig gör!
Här, hvarest hjertat endast rår
Och intet smicker ges, –
(Om icke, hvad den bilden får
Som än af mig tillbes), –
Jag återkallar fordna dar,
Förflutna stunders fröjd;
Den ljufhet blotta minnet har
Gör nu mig tjust och nöjd.
I denna sinnesstämning anträffades han likväl af ett sällskap, som han ej undflydde; ett sällskap, för hjertat kärt, och innan kort för snillet omisteligt.
Det bestod af – Young och Ossian; hvilka snart i sitt följe medförde Shakspeare och Milton.
I allmänhet uppläts nu genom Englands skalder, så närbefryndade med hans lynne och känsla, en rymd, den han dittills endast anat, och vid hvars anblick Gessners pipa (ehuru med tacksamhet) för alltid stoppades i fickan.
Med dessa nya vänner kringströfvade han i de herrliga Rånums-trakterna, än vid solens, än vid månans uppgång; till hälften en Werther den andre, men vid sådana ledsagares hand öfversäll i sjelfva sin smärta.
Starkast hänryckte honom dock Ossian.
Till den af Kellgren gillade läsare, som ropar: ”Hvar är Voltaire? och ställer Ossian på sin hylla”15, blef Thorild således raka vederspelet.
Han ställde Voltaire på hyllan, och nedtog derifrån Fingals son; hvars heroiskt-elegiska naturdiktning, nyss förut af Macpherson frambesvuren, hade öfver Poesiens verld uppstigit såsom en månskensnatt full af forndagsljud och hjelteskuggor.
Man erinre sig, hvad den, ej många år tillförene, varit för Goethe!
För Thorilds blickar var den något ännu mera.
För honom syntes den randad af en gryning, ur hvars purpurvågor omsider skulle frambryta en ny skönhetsdag, genom
Naturlifvets renaste uppfattning i den sannaste menniskokänsla; ty hvad vore Naturen, sålunda uppfattad, om ej sjelfva det Urskönas allnärvarande uppenbarelse?
I dessa förhoppningar störde honom icke de redan då från England hörbara röster, till hvilka dock – i den tiden – ingen utom
England lyssnade: att hela den ossianska fornsången vore blott ett illistigt påfund af en skottsk skolmästare, eller rentaf uppdiktad ur Macphersons egen hjerna.
Rigtigare hade det påstående varit, att Macpherson i sin bearbetning af de gamla gaeliska sångerna inlagt åtskillig herde-sentimentalitet af nyaste datum, eller i viss mån förklädt deras Caledoniska figurer till Gessnerskt-Arkadiska.
Men just denna behandling gjorde Ossian, för dåtidens unga slägte, dubbelt mera förtjusande.
Thorild, här ingalunda tviflare, öfverlät sig, utan all kritisk misstanka och ransakning, oinskränkt åt sin hänförelse.
I dess fullkänsla helsade han – kanske just vid Rånums-fallet – sin älsklings-bard med följande hyllning:
O, Ossian!
Odödlige!
Från hjelte-åldrens gyllne dar
Din ande, högt mot himlens hvalf
På ljusets vågor strömmande,
Gudomlig, far.
För snillets flygt
Ohinnelig!
Tyst, storm och vind, och dagens lopp,
Tyst, o Naturens inre kraft,
För denna harpas serafs-slag!
Som ljuset, flödar Harmoni
Ifrån din harpa, Ossian!
Ren, himmelsk, ljuf,
Hög, strålande, förskräckelig:
De svagas själar rysa – dö.
Du, Seraf! lugn, odödlig, slår
Den gyllne brusande harpan: stark,
Som solens ström, och mäktig, hvälfs
Med seklerna din eviga sång.
O, bryts af moln, som solen bryts!
En enslig nordan russlar än
Igenom all Naturens natt:
Nu starkare, – nu dyster, djup,
Som vågens svall i midnatten ...
Bryt fram i glädjens morgon; bryt,
O Ossian, med solens glans!
Stark, evig in i seklerna,
Sjung, Harmoniens Konung, sjung;
Odödelig!
Det var ock vid samma tid, som redan hos honom upprann det begrepp om en af honom sjelf såkallad ”prosaisk poesi”, för hvars ”prosaiska oder” han, längre fram, fick af Kellgren och Leopold uppbära så mycken smälek.
Det sanna i detta begrepp var den insigt, att ett vitterhets-alster kan vara poem äfven utan vers; eller äfven med en språkframställning, som väl är i hög grad bildrik, rhythmisk och musikalisk, men ändå icke låtit sin form bestämmas genom versbyggnadens lagar.
Nära låg dock det missförstånd, att drifva denna insigt till ett nedsättande af Versens, Meterns, Rimmets värde; att anklaga dem såsom blotta sirater, hvilka, i sig sjelfva tillfälliga och oväsendtliga, omsluta känslan och tanken med onödigt tvingande skrankor, som hämma snillets lifligaste, varmaste, fullaste uttryck.
Sådant missförstånd undgår man endast i den mån, som man har afgjordt sinne för hvad i skaldekonsten är konst och konstnärskap; ett sinne, hvarmed (hos den utöfvande skalden) alltid en lika afgjord talent för versification är förenad.
Hos Thorild var detta sinne icke det öfvervägande.
Till hans ursäkt länder föröfrigt, att hans motståndare nästan allsicke förmådde se Poesi annorstädes, än der de sågo Vers och (inom de nyare vitterheterna)
Rim; under det hans egentligaste mönster och smaklärare voro först Gessner, sedan den af Macpherson på en klangfull prosa öfverflyttade Ossian, och ändtligen den store rimhataren Klopstock.
För honom, hvars poetiska läsning och förkärlek hade fortgått från den ene till den andre vid ledning af en och samma idylliska tråd, syntes de alla tre lika närbeslägtade till formen som till väsendet, och lika urbildliga i afseende på båda.
Redan i det första af de bref till Heurlin, med hvilka han i Lund 1780 sökte mildra känslan af att hafva lemnat sitt förlorade Arkadien för alltid, tilldelar han åt ett i o-vers affattadt diktstycke namnet ”prosaisk Ode”.
Heurlin hade äskat tvenne grafskrifter; den ena för att gälla såsom sitt eget verk; och i anledning af denna yttrar Thorild: ”Den orimmade är för Er.
Jag älskar den prosaiska Oden.
Den är mera fri, och uttrycker bättre det häftiga och naturliga i känslan, än dessa rimmen, för hvilka man evigt skall förskapa, stympa och uppoffra tankan.
Den är icke heller oädel.
Fischerström gjort öfver Fru Nordenflycht, Bergklint öfver Höpken16 och Kellgren öfver Baronessan
Flemming, med allmänt bifall, måste väl icke kunna stöta belespriterna i Småland.
Äfven passar sig ett orimmadt stycke kanhända bättre för authentien af ert auctorskap.
Det är ingen förbudet att känna lifligt och tänka högt, fast han icke fallit på den besvärliga löjligheten att sätta sin känsla och sin tanka i meter och rim”.
– Åtskilliga ur slik synpunkt författade stycken finnas i första bandet af hans utgifna skrifter; andra bland hans otryckta.
Ehur utmärkt vackra många bland dem äro, skulle dock af sakens natur följa en viss vansklighet, att icke stundom öfverhalka den fina gränslinien mellan verklig poesi och ett slags svassande chria, som vill upplyfta sig till skaldespråk genom uppblåsning och svulst.
Om detta någongång hände Thorild sjelf, kan lätt förstås, huru mycket oftare det måste hända hans efterhärmare, och hvilka befängda carricaturer dymedelst uppkommo.
Men härom på sitt ställe.
Man ser mellertid, att han försvarar sig med inhemska auctorers föredömen, och bland dem med ett af sjelfve Kellgren; hvars omnämnda skrift också i sanning är ett stycke poetisk prosa; der begynnelse-radernas innehåll genast motsäges af deras ton: ”Jag lemnar dig i dag, prunkande Skaldekonst, helgad åt dikterna.
Du, älskvärda Sanning, med prosaisk gång! kom, följ mig under likhvalfven”.
Det sista vistandet i Lund blef – ensligt och ledsamt.
Till ett redan under hans Rånums-tid sökt resestipendium hade hans gynnare, Professor Sommelius, ej kunnat förhjelpa honom.
Från Corydon
Afskedsorden äro redan ur Lönbergs berättelse anförda.
Huru dessförinnan afståndet mellan den unge Theologen och den unge Naturalisten alltmera växte, röja tillräckligt följande – något tidigare skrifna – rader ”till Corydon”; der blickarne på den undanflyende barndoms-kamraten och den undanflyende första ungdoms-älskarinnan förenas till en gemensam vemodig återblick.
Jag finner mig omgifven af karakterer, som förträffligen commendera sitt förnuft, men allsicke sitt hjerta.
Sådant är medelmåttiga och skumma själars kännemärke.
De kunna tro; – men icke begripa tydligt, och icke handla väl.
Hos ädla och fullkomliga karakterer är, just tvärtom, förnuftet högst fritt och hjertat högst regleradt.
– – Din fördom är för oskyldig och för skön, att bestridas.
Jag tillstår, att ”Religionen” – din religion – är den ljufvaste af alla villfarelser.
Jag vet det: af min innersta känsla.
Men derföre är ock Naturalismen (den fria Philosophien) icke för andra själar, än dem, som behöfva den; dem, som äro nog öfver barndomen, för att föredraga ett verkligt lif framför en förtjusande dröm.
Alltså: ”från L–s säteri”! så nära dessa lyckliga ställen! ...
Ack, min vän: hvad du är ljuf för mig! som för en främling, en landsfördrifven, när man talar för honom om hans hem.
Men du såg henne inte?
Du har ingenting att berätta mig om henne?
– Ömmaste vän, som sjelf älskat!
Mitt hjerta hungrar i en ödemark, och har (utom dina bref) ingen annan föda, än Minnet ...
Vill du, att det skall dö?
Melancholien skärper de höga förmögenheterna i vår själ, men försvagar de ljufva och behagliga.
Ämnet är både gladt och sorgligt.
Det dåvarande umgängslifvet i Lund beskrifves, i ett bref af 1779 till Arist
Der heter: ”Ingenting är här fritt och välvilligt.
Allt är ceremoni, eller en kall och onaturlig ärbarhet.
Hvart hushåll, inneslutet inom sig sjelft, vet icke annat tidsfördrif, än att observera de andra och uppsnappa hvisk-nyheter.
De förstå icke ett hjertligt meddelande af nöjen och fördelar.
Då och då sväfvar ett brokigt sällskap kring gatorna, men som alltid består af seqvestrerade
Mör och på lifstiden förlofvade.
Denna stad borde bli en porto franco för Nunnor och Grälar.
– Allt detta vill säga, att jag har ingenting att berätta om allmänna samqväm och lustbarheter; om icke, att Adj.
Fremling presiderade häromdagen, och bestridde väldeliga de medfödda begreppen.
Doctor Munck, sjelf närvarande, satt mörk i sin anda och hörde med tålamod.
Ett hårdt prof för denne terrible Orthodoxen”!
Huruvida ej – likafullt – den sedermera återkomne Hylander sjelf, med sin nog blödiga känslighet och osjelfständiga omdömesgåfva, befann sig bland dem, som föresväfvade Thorilds tankar i begynnelseraderne af det nyss införda brefvet till Lönberg?
– Knappt kunna vi tvifla derpå.
Visst är, att en fullständigare själsfrände, än både Arist och Corydon, hade han rönt den oväntade glädjen att upptäcka i en Juris Studiosus, den oftanämnde Heurlin.
Men äfven denne, kort derefter blifven Candidat, öfvergaf Lund och reste till Stockholm, för att der ingå såsom tjensteman i Kongl. Cancelliet.
Alltsedan kände Thorild sig sjelf oupphörligt och städse mäktigare dragas åt hufvudstaden.
Plötsligt, i begynnelsen af 1781, träffa vi honom der; men utan att kunna utspana, hvarken hans medel att komma dit, eller de villkor, på hvilka han der under första tiden lifnärde sig.
Likväl var Heurlin då försvunnen äfven från Stockholm.
Denne vän, som sedan blef Lands-secreterare i Venersborg samt slutligen i Vestergötland
Domare och Lagman, sväfvade under åren 1781–1784 omkring i åtskilliga landsorter, – mestadels, såsom det synes, i trakterna af Borås och Vexiö, – för att åtfölja Häradshöfdingar på tingsfärder och omsider sjelf såsom Vice Häradshöfding tjenstgöra.
Det är häraf, som större delen af de i vår samling befintliga brefven till honom17 blifvit föranledd.
Flödande af känsla och snille, som i eldvågor genomströmma dem, gifva de en den mest underhållande både vittra och philosophiska läsning.
Särskildt förtälja de ock Thorilds inre och yttre historia under de ofvannämnda åren.
De måla hans person, sådan den var vid tidpunkten af – eller näst före och näst efter – hans första auctorliga uppträdande; beskaffenheten af hans sätt att vara vän; arten af den naturalistiska Pantheism, som nu hos honom afgjordt intagit Christendomens plats; sjelfva tidehvarfvet öfverhufvud – från en viss sida betraktadt; och allt detta till den grad åskådligt, att ett offentliggörande urval säkert skall tillvinna sig det oinskränktaste bifall.
En och annan betraktelse, till hvilken de erbjuda flerfaldig anledning, torde lämpligast kunna meddelas efteråt, der den icke går det omedelbara, nya, friska, fulla intrycket i förväg.
Till Heurlin.
Lund d. 24 Juli.
Bäste vän! se här Grafskrifterna!
De kunde ha kommit ett par postdagar förr.
Men ni känner min epikurism.
Jag vågar icke säga mycket om dem ... matta ... icke nog ömma, lifliga; men det förargar mig, att de så väl kunna kallas mig värdiga.
Den orimmade är för Er18.
– – Jag vet icke, om den skall behaga er.
Men det skall åtminstone ej misshaga er, att jag ännu icke glömt bort Christendomens ljufva villor.
Det rörde mig, att ännu en gång försätta mig i deras illusion.
Jag tror, att de mesta tankarne äro ädla och rena.
En enda sinnrikhet är der likväl, som faller i det felet att spela med småsaker.
Det skall roa mig att se om ni hittar den.
Stryk ändå inte ut den!
Småvett bör ännu kunna göra lycka i Småland.
– Den rimmade är för er ”ädelmodige” Morbror.
Om han verkligen är ädelmodig (och huru väl förstår ej ert hjerta att urskilja denna egenskap!) så säg honom, att hvarje sådan har rättighet till hela verldens tjenster; att, om jag har kunnat uttrycka hälften af hans känsla, jag finner i det nöjet min ”belöning”; att jag icke skulle stå ut med att taga någon annan.
– Men laga, Candidat, att aftryckningen sker precist!
Det är någonting delikat i interpunktionerna, som man känner utan att reflectera på.
(Borde icke väljas qvart med latinska stilar?)
Titlarne ... ju simplare, ju ädlare: t. ex.
Vid***s Graf; Minne af*** etc.
Men, för allting, ingenting af ”andelösa lekamen”, – ”saligen hädanskiljdes” o. s. v.
Det vore, som en Psalm öfver Opera-huset.
Farväl med commissionen!
Nu till Er.
Ack, Candidat!
Jag börjar icke mitt första bref i en så öm och stark ton, som Ni; jag ville först stilla er oro.
Men tror ni, att jag mindre känner saknad?
Om min enslighet, om mina hemliga suckar vore möjliga bevis ... men jag behöfver dem icke.
Ni vet sjelf, om jag ofta och begärligt sökte ert sällskap – om jag ledsnade utom det – och om saknaden är i samma mån, som åtnjutandet!
Utmärkt rönte jag i går, huru litet mitt hjerta är skapadt för den odrägliga tomhet och känslodvala, som så ofta, sedan Er bortresa, i denna stad förföljt mig.
Jag gick några gånger förbi edra fordna fönster; såg upp af instinkt; och gaf er några suckar, så upprigtiga, att jag velat öka min saknad med hälften till, om jag genast hade kunnat skicka dem till er.
Visst skulle de rört ert hjerta – visst skulle de gjort mitt namn kärare!
Lund d. 27 Juli.
Jag har varit lycklig, Candidat: se här allaredan Testimoniet: herrligt, ampelt (fast stilen är något torr).
Vid symboliska böckerna!
Jag har ännu aldrig sett något Testimonium Academicum gå till tredje sidan.
Jag lyckönskar – gratulerar – feliciterar.
En gång, när jag, förkastade! skall ha ett ... o Luther, o Calvin! hvad det lär bli ett att resa till himmeln på!
Candidatissime!
Hvad ni är många gånger lyckligare än jag!
Fjäril bland de småländska täckheterna, flygting bland idel vänner och förlustelser – då jag, trånande, genomsläpar ”Lunna”-gator, eller, full af suckar, vandrar omkring dessa ödsliga fälten!!
Ni vill väl icke glömma er rese-dagbok, edra små öden, edra stora nöjen?
Jag behöfver dela dem – i Lund, der jag har så svårt att skapa mig några sjelf!
Lund d.
17 Aug.
Bäste vän! min ”inaccuratesse” (jag har läst sista hälften af Dr.
Barfoths bref)!
Huru är denna beskyllning möjlig?
Ni har då inte fått mitt första bref med Grafskrifterna?
Inte heller mitt andra med Testimoniet?
Var ej er sista adress den rigtigaste?
Min Gud! hvar vistades ni då?
Ni vet, att om jag är precis, så är det en dygd.
Mitt hjerta triumferade öfver att ha kunnat tjena er rigtigt och väl ... och Ni har, kanske, skäl att klaga på mig!
Bäste, underrätta mig om allt detta!
Det är mig outhärdligt, att på en gång förlora min möda och er tillgifvenhet.
Ack! detta träffar er i Stockholm, Candidat!
Det borde varit min person!...
Men huru är det, att andas denna förtrollade luften?
Beskrif mig första intrycket af denna prakten, detta sorlet!
Er själ, – ännu sund, ännu provincial, – börjar den känna någon yrsla?
Nej! den har smakat Naturen.
Det gift, som Kungar dricka, är ock ett gift.
Jag skall träffa er vid förderfvets högskola; och finna er så älskvärd och så ädel, som vid den, der jag först lärde känna er.
– Men glöm icke, att innandess skrifva mig till!
Jag behöfver det både för mitt lugn och min vänskap.
Man har sagt mig, att Kungens hjerta är öppet, och hans själ nog sublim, för att finna ära och nöje i välgörande.
Ett fritt, sannt, medborgerligt ädelmod är den säkraste insatsen på dygdernas lotteri; då tappar man aldrig.
– A propos af ädelmod: hvad säger ni om Stockholms-Posten?
Ett besynnerligt nöje, att göra sig till en alla rimmares harskramla! att efterfika högheten af en Kritikens Cerberus!
Och minns ni gläfset mot Leopolds Ode?
Men – så recensera småherrar; eller Vestgötar, som blifvit det.
Fru Nehrman är död och begrafven.
Och jag är åtminstone död – moraliskt död, i denna Lärdomens Öcken!
Lund d. 12 Oct.
Jag gläder mig åt er lycka, Candidat – nu Secreter! och förlåter ert brott högtidligen.
– Det der grafstycket gjorde mig likväl några ögonblicks vånda.
Doctorn kommer till mig, betagen –”läs! läs högt!
”– Jag tar, känner lite tvång öfver bröstet, affecterar frihet och ointeresse, läser med all möjlig pathos – slutar, admirerar det – Doctorn visar mig ert ärkemoraliska P. S.; och der sitter jag! förbluffad, upptäckt, rodnande!
– Jag måste tillstå, att jag fann i dessa lappris-raderna ett offer, ädelt ända till charme.
”Det är, få mig skam @ en reel påk”19! var Doctorns plaudere; och vår välälskade Ståhl, denne Nathanael och rätte Israelit, som just då var hos mig, instämde i samma äresång.
– Tillstå mig, Candidat, att en dygd är någonting verkligt, och att det ges en skillnad mellan falsk och sann ära!
(Annars måste medges, att stycket är möjligast illa tryckt – med tryckfel på titelbladet!
Bokstäfver som i sal.
Farmors psalmbok!)
Tack för bok-omdömena!
De äro värda er själ.
Gråta öfver
Juliet – förtjusas af Home: – jag begär icke mer af en karakter, som jag skall bli kär uti .....
Men ”komma upp!” – taga ”turen åt Göta Hofrätt!” – ”engagera” mig!
– Hvartill tjena dessa plågande uppmuntringarna?
Engagera mig!
Förkastad af alla landets Gudar:
Börden, Mammon, Politiken, Elohim – med den ende stackars Apollo landsflyktig i denna ödemarken – hvad vill jag göra?
Ack, ädle, redlige vän! hvad er vänskap rört mig, och hvad dess röst är förförisk för mitt hjerta!
Men den kan icke lossa nödvändighetens kedjor; icke beveka det öde, som sagt att jag skall sakna och sucka.
– Huru gick det, när jag för tre år sedan sökte rese-stipendium till en utländsk Akademi?
Min dåvarande informators-befattning hade många förmåner; men jag fann, att en tid förlorad i maklighet och nöjen är ock en förlorad tid.
Mina rättigheter voro obestridliga, voro lagliga.
Min ansökning fick dock vänta i mer än sex månader på afgörande; och hvad blef deraf?
– Och nu!
Visserligen: en condition på 1000 K:r-dlr; en discipel; en oändligt hederlig patron; allt det der hade obeskrifveligen anstått mig.
O Israels Gud, som gör dina tjenare till eldslågor (säga de, när de för ord och stoft väpna menniska mot menniska)!
Om jag icke kan begripa dig, – lär mig åtminstone, genom nåd eller förkrosselse, att icke hata denne Presten!
Ty just detta – att hata – är för mig ett ”kätteri”, ja den enda ”dödssynden”.
Ack, trogne vän, om det stod i min makt: jag skulle i morgon med den ädle och djupsinnige Spinosa förgömma mig i en dal, i en vrå af den Oändliga Naturen – der göra en Gud af det Gudomliga inom mig sjelf – sublima dårskap!
Lefva af mitt egna lif (det räcker till!); stiga upp på närmsta höjden; utgjuta öfver jorden, från mitt hjertas fullhet, välvilja, välsignelse, brinnande kärlek; i sokratisk sällhet, i platonisk förtjusning, förtära mig, dö!
Närmaste byarne omkring skulle välsigna mitt minne; men hatets och mörkrets lärare – de skulle tillropa hvarandra en chorus af vanvett och förbannelser.
Vän! jag duger hvarken för Stockholm, eller för hvad man kallar ”verlden”.
När skulle jag bli försigtig?
(En dygd, som bestrider min själs grundkrafter, Friheten, Öppenheten!)
Eller, när skulle andra dömma mig rättvist? – i fördomarnas land, rättvist?
– Nej, nej!
Man skall häckla mig, obelöna mig, utesluta mig, krossa mig, göra af mig – ett stycke Rousseau.
Han var öm som en Heloise och vis som en Seraf; men kallade sig en skugga, och predikade om skogarne.
Man skall skicka en dum prest, att ”omvända” mig – ja väl, så må det heta – omvända mig från dig, Gudomliga Sanning! och från dig, Alltupplifvande Natur!
Förlåt mig, Bäste!
Min själ är så full af känsla, och jag har annars ingen att meddela den åt, att utgjuta den för .....
Hur Magister Lundblad tager sig fram?
Förträffligt!
Han är hvarken Prest eller Gift – men planerar på bägge – Godt för honom!
– – Jag lefver, tills jag evigt dör ... evigt?
Min vän i sanning, min vän i känsla – var det afsigt i denna touren? eller blott händelse?
Stockholm d. 8 Mars.
Jag har fått bägge edra bref – och känt min själ genomträngd; känt för första gången i mitt lif den lycksalighet, att äga en vän för hela mitt väsende.
Dagen uppgår!
Ack, jag kan icke uttrycka den ljufliga oordning edra bref satte mig uti, af förgudande, af förkrosselse!
Jag såg åt himmelen, rörd och ärorik som en segervinnare, och suckade välsignelse öfver Er och öfver det Väsende, genom hvars kraft jag kände.
O förtjusare, ropade jag: jag ser, jag ser ditt smicker.
Men från en sådan själ, från Dig – från Dig är det salighet och ära.
Ha! en ”Mästare”, som dock känner afund öfver ditt snille! en ”Väktare för din dygd”, som dock sjelf redan gjort ett steg till vanheder och dårskap!
En lång stund gick jag i denna druckenheten: förgudade och förkrossade mig.
Mina ögon, så länge tillslutna för tårar, öppnade sig; utgöto min varelses oförfalskade erkänsla till Er, och min tacksägelse till den allgoda Makt, som gjort mig förmögen till så mycken sällhet.
Ojemförlige vän! ja: jag ingår det eviga förbundet.
Evigt, åtminstone för oss!
Jag tillhör Er, ifrån denna stunden.
Men huru motstå, huru lugna min hänryckning?
I detta ögonblicket ville jag just läsa stället om ”förbundet”, för att besvara det; men en rörelse utan like förstör min tank-ordning.
Sällsynta menniska! ja, jag skall tillhöra er.
Utan uppehåll, utan förbehåll!
Som all eder förtjusning öfvergår i min själ, så skall ock all min utgjuta sig i eder.
Vår förenade känsla skall fördubbla vår sällhet; skall trotsa alla dessa blinda himmelriks-dårar, som – drömma och förgås.
Vårt paradis skall vara – omkring oss.
Vår Gud skall uppenbara sig – för alla våra sinnen: skall ingjuta sig i dem genom outsägelig godhet och skönhet; genom hvarenda oskyldig tjusning; skall utgjuta sig från dem, från vår själ, genom välgörande dygder!
Ty han lefver – i Allt.
Han är alltings heliga Kraft och Skönhet.
O, ädle och upphöjde vän! detta, detta är Vishet!
Att vara lycklig, och meddela sin sällhet; det förra uti hela Naturen, det sednare åt hela Naturen – liksom Gud!
I sitt stoft vara Gud!
Ty märkom, att Sjelfviskhet är Naturens förkastelse.
I samma mån, som tingen nalkas odugligheten, upplösa de sig och fördelas.
Se dessa skingrade stoften, som, förenade, voro lif, skönhet och vällukt!
När menniskan lutar till försämring eller till föråldring, börjar hon innesluta sig inom sig sjelf.
Allt lefvande är fullkomligt endast i samma mån, som dess förmåga utgjuter sig vidare.
Hjeltar och stora Snillen angå hela verlden.
Sokrates lärde
Er och Mig.
Ack! välsignade vi ej, brinnande, hänryckte, Thomas och Marcus Aurelius?
– Denna, denna Odödligheten!
Tro icke, att ett uppoffrande ges utan belöning.
Gud – inom dig!
Odödligheten, Himmelen – i din själ!
Jag predikar icke denna sedelära, den höga- Guds religion! – för de vilda sanslösa, eller för de okännande dumma.
Men för Dig, ömme, eftersinnande!...