Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han märkte också, att hvarken hans personlighet eller hans begåfning egentligen tilltalade demokraterna; att de förblefvo lika kalla inför det finaste och bästa i hans väsen, som inför det finaste och bästa i det, han skref.
Han kom till verket med en hvitglödgad entusiasm, som de icke kunde använda.
Till och med
för det, radikalaste af alla blad var hans idealistiska reformifver alltför häftig, hans individualism alltför fri.
Den kunde icke oslipad användas i sakens tjenst.
Men redaktören slipade hans artiklar — slipade alltid bort det bästa, just det, som för författaren var sjelfva sakens kärnpunkt.
Max vred sig som en mask under detta ogenerade sätt att handskas med en annans öfvertygelse; det kom till det ena häftiga uppträdet efter det andra.
»Han är galen», sade redaktören när Max aflägsnat sig.
»Om det inte var ett så fint namn, så skulle han fockas ögonblickligen.»
Max visste, att redaktören icke skattade hans kapacitet synnerligen högt, och han pinades af att se det stympade skick, i hvilket hans artiklar presenterades för publiken.
Men redaktören var en underklassräf med fin näsa, och han visste, hvad han strök.
Det var just öfverklassdoften af Röde prinsens radikalism, allt som kunde stöta de små tillbaka derför att det var stort, allt som kunde förarga de obildade derför att det var bildadt, de okunnige derför att det röjde bildning och upplysning.
I det skick Max von Rosenbergs artiklar presenterades, funno tidningens läsare dem skrifna med öfverlägsen talang, och författarens publicistiska anseende växte.
Han blef invald i radikala klubbar och sällskap, och hvart han kom visade man honom vänlighet och uppmärksamhet.
Han kände blygsel dervid, en finkänslig menniskas blygsel vid att taga emot en vänlighet, som han vet med sig vara oförtjent.
Han skulle velat stiga upp midt i församlingen och skrika: nej! nej!
Det är inte mig, ni applåderar.
Jag är inte sådan, som ni tror.
Men han hölls tillbaka af sin tilltagande skepsis gentemot den själlösa hopen, som pladdrade de demokratiska dogmerna på samma tanketomma sätt, som de andre läste upp sina katekeslexor.
Hans aristokratiska ringaktning för denna själlösa hop tilltog för hvarje dag; deras fraser skorrade honom i öronen; han hade gjort den upptäckten, att de saknade kärna.
Han hade lagt märke till, att de obildade, de som talade värst emot all akademisk bildning, imponerades icke af hans bildning — som de icke hade förutsättningar att förstå — utan af dess akademiska hallstämpel; och han såg, hur flertalet af ultrademokraterna behandlade honom med större aktning just derför, att han bar en adelsmans namn och var ett statsråds son.
Han märkte i det hela taget, att de demokratiska teorierna icke höllo målet; och han stötte i det nya frihetslägret på samma dogmatism, som han just bekrigat i det läger, hvarifrån han utgått.
Det fans mången ung rabulistisk svärmare af de verkligt ärlige entusiasterna, som talade hänförda ord emot allt kryperi och sjelf ödmjukt spände sig som häst för ett erkändt snilles triumfvagn.
För en syssla eller en hofftitel skulle han aldrig kunna göra det — det skulle ha varit både lönlöst och föraktligt — men för en uppburen skådespelerska kunde han böja sin nacke hur djupt som helst.
Han gick förbi kungen utan att blotta sitt hufvud, men han slog hatten ända ner mot marken för en af partiets mäktige styrpinnar.
Max kände den lille bleke skalden, som deklamerade; han var i grund och botten så beskedlig, men han visste, att det tog sig ut i dessa kretsar att tala stora ord.
Han umgicks i familjer, der aldrig ett stort ord kom honom öfver läpparne; der alla hans vändningar voro spirituellt slipade.
Men för demokraterna eldade han upp sig; berusande sig af de stormfulla tonfallen i sin egen stämma, talade han om arbetarens nöd och menniskans heligaste rättigheter.
Dock — det var icke blott de andre Max kriticerade.
Ofta kom han på sig sjelf med en känsla af obehag, när han vidrörde en grofbarkad och smutsig arbetarenäfve, hur vänligt den än tryckte hans; och att insupa den unkna, med utdunstningar mättade, lukten från deras kläder, gjorde honom ibland fysiskt illamående.
Då föddes den tanken inom honom, midt under arbetarförgudningens kulmination:
Om du skulle stiga ner till dem?
— Och han kände på sig, att han med sina kulturförfinade lefnadsvanor icke skulle kunna det.
Instinkten sade honom, att ett franskt päron icke kunde bli en potatis; men det var ännu icke mer medvetet, än att han skulle haft lust att gräfva päronet ner att ruttna i jorden, om icke sjelfva jorden hade afskräckt honom.
Emellertid gick han ärligt tillrätta med sig sjelf:
Hvarför har du ställt dig i deras led, och hvad vill du?
Svaret blef, att han ville fram i verlden, att han såg en verksamhet, ett kall, som för hans inbillning framstod i ett lockande skimmer, och som oemotståndligt drog honom till sig.
Hans sinne var nu en gång sådant; det var natur, liksom att fågeln flög och att paddan hoppade.
Han kunde icke slå sig till ro med den husmanskost, som menniskor i allmänhet kallade för lycka: äta, dricka etc.; han hade, som följd af en inre disposition satt sin uppgift högre; det var hela hemligheten.
Att bli stor, icke ihåligt utan verkligt; att bli älskad och beundrad — och att vara det värd.
Det var målet, som han sträfvade till.
För sin egen skull således!
För sin egen skull åtog han sig de betrycktes sak!
Han såg sig omkring bland de andre, som stridde sin strid för tillvaron; för dem alla tycktes det egna jaget vara verldens medelpunkt.
Men icke allas egoism var så förfinad, att jagets jägtande efter lycka blef till arbete för menskliglieten, för de lidande och de förtryckte.
På Christinelund hade lifvet glidit fram i sin vanliga strömfåra; dag lades till dag, månad till månad och år till år.
Gården låg aflägset; den nya tidens kommunikationer hade omspänt den i en vid cirkel, men icke dragit minsta lilla åder in i dess omedelbara närhet.
Majoren blef mindre och mindre sällskaplig för hvart år som gick.
Häradshöfdingen, provincialläkaren och prosten hade alla lagt märke till det, och deras besök blefvo mer och mer sällsynta.
Den gamle snigeln hade nästan helt och hållet slutit sig inne i sitt skal; han tycktes lefva uteslutande för sin ekonomi och sina barn.
Till sin inre menniska var han sig lik: han hade samma starka sympatier och antipatier som förr, och han läste samma tidningar som förr; han hade nog märkt, att tiderna förändrades, men icke att tidningarne förändrades med dem.
I sin ensamhet hade han kommit att se dagens strider mera utifrån än förr, och han kände leda vid det ständiga partikifvet; han tyckte, det rörde sig mest om obetydligheter, han tyckte, det uträttades ingenting stort.
Synpunkterna voro små och menniskorna små.
Den nya tiden med dess falska s. k. liberalism hade slagit för djupa rötter.
Han var öfvertygad om, att han sett rätt: det nya representationssystemet var en olycka.
Som ogräs hade politiska bönder trängt sig fram i Vår Herres sol, makten låg i deras händer och regeringen kompromissade med dem; intelligensen, de finast tänkande och mest kunskapsrike, lefde ett tynande lif i skuggan, der frukterna af deras begåfning aldrig skulle mogna.
De obildades kompakta majoritet tryckte dem till jorden.
Han kände, att han sjelf var af en annan race än de moderna politiska koryfeerna — af en annan race än sin egen bror.
August var i majorens ögon just en representant för den nya tidens depravation.
Han var en affälling, han hade trampat sin ungdoms ideal under fötterna, kompromissat med vandalerna — och skördat lönen för sina handlingar.
Habil, som han var, hade han just passat för sin tid.
Det kabinett, han från början tillhört, hade måst draga sig till baka — statsrådet
Rosenberg hade ensam stannat kvar.
Men Nemesis hade vakat och Nemesis hade slagit honom genom hans egen son.
Majoren var öfvertygad, att tyngsta ansvaret för den sorgliga utveckling, Max’ begåfning tagit, låg hos fadern och modern sjelfve.
Han kände pojken och visste, att kärnan i honom var god.
Men föräldrarne hade velat uppfostra honom i sin egen kärlekslösa verldsåskådning, och detta hade hämnat sig.
Den sunda ungdomen hade naturligt nog reagerat mot lågheten och falskheten, och denna reaktion hade slagit öfver i förvillelser.
Majoren hade nu senast läst hans bok, och han hade gjort en upptäckt: på bottnen, under all hädelse, allt som sårade hans ideala skönhetssinne, hade han just funnit något af denna entusiasm och idéhängifvenhet, som han saknade i det offentliga lifvets företeelser.
Det smärtade och sårade honom nog djupt, då han såg de hänsynslösa utfallen, de nakna och oblyga skildringarne, förnekelserna och det kalla hånet mot religion och moral; men på samma gång kände han medlidande med den stackars pojken, som icke hade någon Gud.
En hård kris måste han ha gått igenom, innan han kunnat komma derhän; men lifvet skulle nog återskänka honom tron på ett högre väsen, om man endast ville låta bli att förfuska Vår Herres mening genom förföljelse och hårdhet.
Det fans en annan på Christinelund, som lärt sig att hålla af Max von Rosenbergs ungdomliga bok; det var kusinen, Ellen.
Under de år, som förflutit, hade hon blott hört af honom en enda gång; det var samma sommar, han rest, då han till hennes födelsedag skickat en pressad styfmorsblomma och fyra strofer, dem hon aldrig kunde glömma:
Nyutslagen, strålande stod pensén
blid och stilla — färgen som sammet len —
I den blåa kalken
gnistrade morgondaggen i solens sken.
»Vårens första, trånande tanke du är»
— tänkte jag — »enkel och fin och skär,
skall du tolka för henne,
tolka utan ord, att hon var mig kär.» — — —
Blomman bröt jag — fägringen den försvann,
morgondagg, som en tår, ur dess öga rann.
Lifvet, friskheten flyktat
längesen, när den vissnad ditt öga hann.
Tag den dock: helsning från fordna dar!
Göm den: bleknadt minne om glans som var.
Glöm den: för nya intryck
jag den bröt —jag har intet, intet kvar.
Den vemodsfulla tonen i dessa strofer satte hon naturligt nog i förbindelse med hans sinnesstämning under sista besöket på Christinelund, och hon grubblade fåfängt öfver anledningen.
Hon gjorde upp för sig sjelf de mest fantastiska förklaringar; grundmotivet var alltid, att han var olycklig och att hon skulle befria honom ur de svarta tankarnes bann.
Men tiden gick.
Hon var ung och tillvarons nya sidor togo hennes uppmärksamhet fången.
Hvart hon kom böjde männen sig hyllande för hennes friskhet, och längtan kom hjertat att klappa i frågande förväntan vid hvarje nytt möte med en man.
Det fans inom henne en förhoppning med obestämda konturer; ständigt gäckad glimtade den ständigt åter fram — det var det unga sinnets aningsfulla, instinktlika sökande efter kärlek och sympati, efter ett väsen att förena sig med och uppgå i.
Men hon mötte aldrig den öfversvallande lidelsen, som för hennes inbillning var den äkta kärlekens kännetecken.
Menniskorna voro kalla eller ljumma, ingenting mer; men hennes längtan hade starkare färger, och den, hon skulle kunna älska, måste vara mer än ljum.
Han kunde vara ful som Qvasimodo, han kunde vara en skurk, som alla andra menniskor fördömde — dess mer skulle hon hålla af honom!
Men han måste ega den förmåga att ge sig helt, på godt och ondt, hvars flammor slagit emot henne en enda gång i hennes lif.
Det var i Dolce Napoli, en solskensdag — — scenen stod lockande fram i minnets förskönande ljus, som utplånade allt det frånstötande och samlade all inbillningens glans kring den unga, starka känslan, den oemotståndliga lidelsen, som kysste hennes läppar i blod.
Men ett minne och en inbillning kunde icke i längden tillfredsställa den ömhetslängtan, hon bar inom sig.
Det unga blodet törstade efter någonting mera verkligt, och de första symptomerna af en bröstsjukdom grepo henne med en isande fasa.
Om hon skulle dö!
Dö i unga år utan att ha lefvat, utan att någonsin ha förnummit lifvets rikedom och fullhet!
I sådana ögonblick kunde det komma öfver henne ett feberaktigt, sjukligt begär att sluta ögonen och kasta sig i armarne på den förste och bäste man, som hade de kvalifikationer, verlden fordrade af hennes make; att ge sig hän med kropp och själ, utan betänkande och utan återvändo — låta alla andra känslor drunkna i halfheten, framför allt denna dumma, oroliga längtan, som pinade henne till döds.
Bland dem, hon hade att välja på, stod löjtnant von Block främst; han var just motsatsen af drömmarnes lidelsefulle hjelte: lugn, godmodig, envis och säker.
Han hade i fyra år gått som Penelopes friare, och hennes fantasi hade hunnit vänja sig vid honom som vid en gammal bekant.
Fyra gånger hade hon redan vänskapligt afböjt hans anbud; då han femte gången framställde det, hade slumpen kommit honom att välja ett gynsamt ögonblick.
Det var i en stund af djupaste missmod, då lifvet tycktes den unga flickan så ödsligt och kallt.
Han skulle vara god emot henne, hon skulle få lägga sitt hufvud till hans breda bröst och gråta, hon skulle få ro från slitningar och hon skulle komma bort, bort från sig sjelf, bort från hemmet och alla sargande minnen, bort, ut i den fria, soliga verlden.
Förlofningen kungjordes och fästmannen ryckte in till skvadronsexercis, innan han hunnit störa hennes illusioner om den absoluta friheten från slitningar, som skulle bli följden af en officiell förlofning.
Ellen hade i ensamheten ett rogifvande intryck af något oundvikligt, något för hvilket hennes längtan måste böja sig, något som icke kunde ändras.
Men hennes fysiska helsotillstånd förvärrades; den envisa hostan tilltog i betänklig grad och fadern blef orolig.
Doktorn blef efterskickad, undersökte, skakade på hufvudet och ordinerade hög luft.
Kort tid förut hade ett bref anländt från statsrådet, deri han i bevekande ord bad Ellen tillbringa vintern i Stockholm.
Grefvinnan var hårdt angripen af sin hjertåkomma och kunde icke längre uppbära sin ställning i huset; och statsrådet kände sig ensam; han hade ju icke längre någon son.
»Du har två barn, broder», skref han till majoren.
»Dela med dig af din rikedom.»
I början af oktober reste Ellen till Stockholm.
Den beslaglagda bokens författare väntades hem att stå till ansvar; och i hufvudstaden brusade lidelserna högre än någonsin.
Max befann sig midt i hvirfveln.
Han blef också sjelf mera upphetsad för hvar dag, som gick.
Den luft, han andades, tycktes honom full af elektricitet; der stod ett åskmoln någonstädes, han visste icke hvar, men det måste ju urladda sig förr eller senare.
Han gladde sig på förhand åt sjelfva fenomenet, när blixten skulle slå ner, och han njöt af tanken på, hur atmosfären efteråt skulle bli friskare och renare.
Den entusiasm, med hvilken han tog parti för den enligt hans mening förorättade och förföljde, hade med orubblig nödvändighet framstått som resultat af gifna förutsättningar i hans idealt anlagda naturel och den utveckling, han genomgått.
Allt hvad hans unga sinne kände varmast, allt hvad han hoppades, allt hvad han trodde på, alla obestämda fladdrande drömmar om mensklighetens lycka realiserad på jorden genom frihet, jemnlikhet och broderskap, allt hat emot förtryck och råhet — allt detta hade i hans inbillning samlat sig till en strålande gloria kring den mans hufvud, hvilken nu som en anklagad brottsling vände hem.
Att förgripa sig på denne man var att förgripa sig på det heligaste.
Det var icke personen, det gällde; det var den kränkta rättsprincip, han företrädde; det var icke hans åsigter i och för sig, utan den ideala frihetsreligion, som genom åtalet kommit att bära hans namn.
Max deltog icke i de många helsningsfester och hyllningupptåg, som tillställdes af de radikala meningsfränderna för den hemkomne diktaren.
Det fans något inom honom, som uppreste sig deremot; han ville icke trängas med svärmen. hvad han kände, kunde i alla fall icke uttryckas med ett själlöst hurrarop eller en svängning med hatten.
I ensamma stunder sökte han pressa det fram ur sitt inre, ge det form och färg under timmar af ansträngande hjernarbete.
Men när det stod der på papperet såg han, att det icke uteslutande blifvit en apologi för den anklagade; det hade blifvit ett utbrott genomdallradt af hans egna bittra erfarenheter, en abstrakt lyrisk dikt om den ungdomligt goda viljan, hvars hänförelse möttes med hån och lönades med ett knytnäfsslag.
Denna diktens kärna hade han gett en symbolisk bakgrund, ett landskap i nattstämning, genom hvilket ett jernvägståg brusar fram mot den gryende dagen, der den unga generationen — representerad af en ung flicka med Ellens gråa ögon — helsar den bleke grubblaren i waggonen, som bär mästarens drag.
Den ljungbevuxna dalen, där järnvägen stryker fram i rak linje mellan enebuskar och lingonris, tufvor och mossgrodda stenar, hade redan i många timmar slumrat i senhöstnattens skymning.
Kring alla föremål lindade sig dimman, mjukt som den finaste slöja, luftigt som det lättaste flor, därunder alla färger flöto samman och alla konturer försvunno.
Från öster till väster spände sig himmelen mällan skogbevuxna åsar, hvilkas taggade silhouetter aftecknade sig skarpt mot bakgrunden af oktobernattens kallt strålande firmamänt.
Högt och hvälfdt hängde det i luften som en jättebaldakin af silkessammet, fuktigt blått, med millioner fosforskimrande reflexer från millioner himlakroppar.
Ansigte mot ansigte med denna himmel tycktes jorden ännu mörkare, näjden än mera ödslig, tystnaden så underligt djup.
Därnere lyste intet ljus; alt var slocknadt i nattens dvala, och mörkret stirrade mot himlen tröstlöst och öfvergifvet.
Och där hördes intet ljud; icke den minsta knäpp; icke ett nattdjurs tassande, icke det lättaste sus af en vind, ej ens ett döende eko fjärranifrån.
Det var som om natten i andlös spänning lutat sig tätt mot jorden, lyssnande äfter dess hjärtas slag.
Och tiden gick, sekund efter sekund, minut äfter minut.
Då förnams plötsligt, långt borta, ett svagt susande; det dog ej bort i stillheten, det växte och steg, som hafvets suckande, när floden kommer.
På firmamäntet längst i söder skymtades en lätt rök, som böljade närmare och närmare, det oartikulerade brusandet öfvergick i flåsande andhämtningar, och två runda, vildt stirrande ögon, ett litet rödt och ett stort gult, glänste fram i mörkret.
Närmare och närmare komma ljus och ljud i växande styrka.
Gnistor blänka som eldflugor i röken.
Stönandet blir starkare.
Hjulens buller, länkarnes ryckningar och pistongens slag öfvergå till dån.
Marken darrar.
Med en kort skräll glider tåget förbi — —
Därinne i en anndraklassens kupé sitter en man och ser ut genom den immiga rutan.
Det svaga ljuset från lyktan i waggonens tak faller öfver hans ansigte, ett blekt, ansträngdt, intelligent ansigte, med skarpa skuggor under den tvärhuggna pannan, där ögonen helt och hållet försvinna i dunklet.
Han är en brottsling, på väg till sitt fängelse.
Han har skrifvit en osedlig bok, förgiftat barnasinnet hos mångtusenden, skändat en tro, som millioner anse för helig, yttrat sig med hån om världens ädlaste man.
Det ligger ett drag af djupaste melankoli kring brottslingens läppar, där han sitter och tänker tillbaka öfver sitt lif.
Han minnes de första, svidande slagen — det var som brände de ännu på hans kind.
Han hade slagit igen; slagit blindt, som man lärt honom, träffat djupt, ofta kanske djupare än han ämnat, sårat dödligt ibland, han visste det nog.
Men han visste också, att det var motståndarne, som lärt honom bruka skarpa vapen — deras sista projektil hade varit förgiftad.
En liten tunn broschyr med en skildring bygd på förvrängda fakta, en hjärtlös, skoningslös, skamlös förtolkning af hela hans lif.
Reformatorns sanningsifver hade varit spekulation, hans entusiasm var en glädjeflicka, som sålde sin gunst åt den högstbjudande.
Så bedömde den skeptiska, ideallösa tidens legodrängar en man, som upprördes, då han såg en orättvisa, och som slog utöfvaren med plumpa, råa knytnäfven.
Hans entusiasm var en glädjeflicka!
Om de visste, hur han kunde längta ibland, i de mörka stunderna, längta efter att vara som de andre, en småsjäl som kunde kompromissa.
Om de visste, hur det kunde kännas som en olycka ibland att vara född med denna hänförelse för något så obestämdt och skiftande som sanning och rätt.
Han kunde ibland rycka på axlarne åt dessa ord med tviflarens hånfulla leende, och ändå drefs han af en oemotståndlig åtrå att blottställa sig — hela sin ömtåliga känslovärld — i striden för en chimär.
Var det en chimär?
Då hade hans lif varit en jakt efter såpbubblan, då var alt arbete onödigt förspildt, då hade han lidit alt förgäfves.
— — Hvarför hade han då icke lagt an på att göda sin kropp och gå med lugn genom lifvet?
Om den flegmatiske epikuréen uträttar lika mycket som sökaren och tviflaren med det oroliga blodet och de spända närverna — hvarför då vara sanningssökare och icke epikuré?
Ja, hvarför?
Hvarför blef icke granen björk?
Den bleke mannen lutade sin brännande panna tätt mot den kalla rutan; det började dagas därute, och han slog fönstret ner.
Morgonluften strömmade in, kylande och svalkande, landskapet flög förbi, färglöst och grått.
Lokomotivet signalerade en station.
Här var tre minuters uppehåll, och han gick in i restaurationslokalen för att få sig en kopp kaffe.
När han trädde ut därifrån, kom en ung flicka emot honom med en blomsterbukett i sin hand.
»Tack för er bok», sade hon käckt, i det hon räckte honom blommorna.
Han stannade, tveksam.
»Vet ni, hvem jag är?»
»Ja, naturligtvis.»
»Och blommorna äro till mig?
Till Långholmskandidaten?»
Hon kunde icke återhålla ett litet småleende öfver hans försigtighet.
Han mottog buketten, och han bemödade sig fåfängt att dölja sin förvåning.
Den unga flickan såg det, och det gjorde henne synbart brydd.
Nu ringde det för tredje gång, och han måste in i sin kupé.
Hon följde honom.
Det var påtagligt, att hon hade något, som hon ville säga, och hon stred tappert för att öfvervinna sin blyghet.
»Jag tycker inte om alt — naturligtvis», kom det till sist med en riktigt genomärlig blick ur ett par grå ögon.
Det var något i tonfallet och blicken som trängde rakt till hjärtat; den bleke mannens ansigte lyste upp, det tungsinta uttrycket vek för ett annat, som var ungt och gladt, — solsken öfver ett nordiskt höstlandskap.
»Tack!» sade han blott; och han böjde sitt hufvud djupt, medan tåget långsamt började röra sig framåt.
Han stod vid fönstret och såg sig tilbaka, tils sista skymten af den unga flickan försvann vid en krökning af järnvägen; då satte han sig ner, lutade sig tillbaka i soffhörnet och höll de friska blommorna upp mot sitt ansigte, där det ljusa uttrycket ännu låg kvar.
»Jag tycker inte om alt — naturligtvis» — — han hörde ännu det ärliga tonfallet i hennes röst.
Hon hade känt sig tillbakastött af mångt och mycket, men hon hade förstått, att uppsåtet var ärligt och viljan god.
Den hårde, råe brottslingen förde buketten ända upp till sina läppar och kysste den mörkröda höstrosen i dess midt; strax derefter log han öfver sin egen barnslighet — ett barnsligt och gladt leende.
De tunga tankarne hade vikit bort.
Alt hade ljusnat rundtomkring.
Det var dagen som grydde.
Utslaget var fälldt; den anklagade diktaren var frikänd.
Max satt på operakaféet och läste om dagens händelser.
Vid första underrättelsen hade han genomströmmats af en jublande förnimmelse; den var ju ett budskap om seger, seger för den sak, han stridt för, seger för allt det goda, som han älskade.
Det var som öppnade det sig med ens ett fritt och luftigt perspektiv, och framtiden låg der ljus och leende, beredd att mottaga alla goda tankar, som den unga generationen bringade med sig, der den brusade framåt, öfvervinnande allt motstånd, sprängande alla murkna fördämningar.
Rundtomkring i lokalen diskuterades dagens händelser i högröstade samtal; då och då skar ett gällt skratt igenom, då och då höjde sig en röst skarpt som i hög relief från det allmänna sorlet, men strax derefter flöt allting åter samman till ett oartikuleradt, entonigt brusande, som steg och sjönk.
Väggarnes speglar återgåfvo grupperna kring borden i dubbelt perspektiv; tobaksröken låg som en sky ofvanför ljuskronorna i taket.
Tamburvaktmästaren stod i entréen och mönstrade gästerna med likgiltiga blickar.
»Var du nere vid rådstugan», hörde Max en röst vid sidan om sig, der ett kotteri herrar samlats kring punsch flaskan, skinande af belåtenhet med tillvaron.
»Hvem fan tar du mig för?» svarade den tilltalade, en frodig herre med ett rödt ansigte och ett par stora gula mustascher.
»Skulle jag gå och trängas bland busarne?
»Der var annat än busar», sade den förste talaren.
»Jag var der.»