Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inga budskap har hon skickat dig.
Gå ned till arbetet!
Lyft foten, så är du öfver muren, stöt till med ett finger, så är porten öppen!
Nej han kunde ej.
Oftast var han i ett töcken, en dvala.
Tankarna kommo oklara, som då man är nära att somna.
Ett blott visste han, att han måste stanna, där han var.
Nu kommo nyheter till henne, som låg och vissnade i kapp med de rotlösa björkarna.
Petter Nord, som du lekt med en sommardag, går uppe på kyrkogården och väntar på dig.
Petter Nord, som din farbror skrämt från vettet, kan ej lämna kyrkogården, förrän din blomstersmyckade kista kommit dit för att hämta honom.
Flickan slog upp sina ögon liksom för att än en gång se världen.
Hon sände bud efter Petter Nord.
Hon vredgades öfver hans galna upptåg.
Hvarför kunde hon ej få dö i ro?
Hon hade aldrig önskat, att han skulle ha några samvetskval för hennes skull.
Budet kom tillbaka utan Petter Nord.
Han kunde ej komma.
Muren var för hög och porten för stark.
Det var blott en, som kunde föra honom därifrån.
I de dagarna tänkte de på ingenting annat i den lilla staden.
»Han går där, han går där än,» berättade de hvarandra hvarje dag.
»Är han tokig?» frågade de som oftast, och några, som talat med honom, svarade, att han helt visst skulle bli det, då »hon» kom.
Men de voro i hög grad stolta öfver denne kärlekens martyr, som förlänade glans åt deras stad.
Fattigt folk bar mat till honom.
De rika smögo sig upp på berget för att uppfånga en skymt af honom.
Men Edith, som ej kunde komma ur stället, som låg där maktlös och skulle dö, hon, som hade så god tid att tänka, hvad sysslade hon med?
Hvilka tankar hvälfde hon i sin hjärna dag och natt?
O, Petter Nord, Petter Nord!
Måste hon ej ständigt se framför sig mannen, som älskade henne, som höll på att mista förståndet för hennes skull, som verkligen, verkligen gick uppe på kyrkogården och väntade på hennes kista.
Se, detta var något för stålfjädersnaturen inom henne.
Det var något för fantasien, något för de bortdomnande känslorna.
Att tänka på hvad han ämnade taga sig till, då hon kom dit upp!
Att tänka på hvad han skulle taga sig till, om hon ej komme dit upp som död.
De talade om detta i hela staden, talade om detta och intet annat.
Såsom forntidens städer älskat sina pelarhelgon, så älskade småstaden den arme Petter Nord.
Men ingen gick gärna in på kyrkogården och talade med honom.
Han såg alltmer och mer vild ut.
Vansinnets mörker sänkte sig allt tätare öfver honom.
»Hvarför skyndar hon sig ej att bli frisk?» sade de om Edith. »Det vore orättfärdigt af henne att dö.»
Edith var nästan vred.
Hon, som var så färdig med lifvet, skulle hon nu åter nödgas påtaga sig den tunga bördan?
Men i alla fall började hon en redlig sträfvan.
Därinne i hennes kropp reparerades och lagades med sjudande kraft under dessa veckor.
Och där sparades ej på material.
I oerhörda massor förbrukades sådant som ger lifskraft, hvad det så än skulle heta: maltextrakt eller tran, frisk luft eller solsken, drömmar eller kärlek.
Och hvilka härliga dagar var det ej, långa, varma regnfria!
Ändtligen fick hon doktorns tillåtelse att låta bära sig dit upp.
Hela staden var i ängslan, då hon företog färden.
Skulle hon komma ned med en dåre?
Kunde dessa veckors elände utplånas ur hans hjärna?
Skulle den ansträngning hon gjort för att åter börja lefva blifva gagnlös?
Och om den blefve det, hur skulle det då gå henne själf?
Där hon drog åstad, blek af spänning, men dock full af förhoppning, var det anledning nog till oro.
Ingen dolde för sig, att Petter Nord tagit ett för stort rum i hennes fantasi.
Hon var den allra ifrigaste i tillbedjandet af detta underliga helgon.
Alla skrankor hade fallit för henne, då hon hört hvad han led för hennes skull.
Men hvad skulle det bli af hennes svärmeri, då hon verkligen fick se honom?
Det är intet romantiskt hos en dåre.
Då hon blifvit buren upp till kyrkogårdsporten, lämnade hon sina bärare och gick ensam framåt den breda midtgången.
Hennes blickar vandrade rundt om den grönskande platsen, men hon såg ingen.
Plötsligt hörde hon ett lätt prassel borta i ett gransnår, och därifrån såg hon ett vildt, förvridet ansikte stirra fram.
Aldrig hade hon sett fasan så tydligt stämplad på ett ansikte.
Hon blef själf rädd därvid, dödligt rädd.
Det var nära, att hon flytt.
Men så blossade en stor, helig känsla upp inom henne.
Ej tal om kärlek och svärmeri nu längre, utan bara förskräckelse för att en like, en af de arma, som i hennes sällskap genomvandrade jämmerdalen skulle gå förlorad!
Flickan stannade kvar.
Hon vek ej ett steg tillbaka, utan lät honom långsamt vänja sig vid att se henne.
Men all makt hon ägde lade hon i blicken.
Hon drog mannen därborta till sig med hela kraften af den vilja, som besegrat sjukdomen inom henne själf.
Och han kom fram ur sin vrå, blek, förvildad, ovårdad.
Han skred fram till henne, utan att fasan vek från hans ansikte.
Han såg ut, som om han vore tjusad af ett vilddjur, som kom för att sönderslita honom.
Då han var nära inpå henne, lade hon båda händerna på hans skuldror och såg leende in i hans ansikte.
»Seså, Petter Nord, hvad står på med er?
Ni måste gå härifrån!
Hvad menar ni med att stanna så länge häruppe på kyrkogården, Petter Nord?»
Han darrade och sjönk tillhopa.
Men hon kände, att hon kufvade honom med sina blickar.
Hennes ord däremot syntes ej hafva någon som helst betydelse för honom.
Hon ändrade tonen något litet.
»Hör, hvad jag säger, Petter Nord.
Jag är ej död.
Jag skall ej dö.
Jag har blifvit frisk för att gå hit upp och rädda dig.»
Han stod alltjämt i samma slöa förfäran.
Åter kom en ändring i hennes röst.
»Du har ej gifvit mig döden,» sade hon allt innerligare, »du har gifvit mig lifvet.»
Detta upprepade hon gång på gång.
Och hennes röst blef till sist skälfvande af rörelse, grumlad af gråt.
Men han förstod ej något af hvad hon sade.
»Petter Nord, jag har dig så kär, så kär,» utbrast hon.
Han var lika likgiltig.
Nu visste hon intet mer att försöka med honom.
Hon fick väl föra honom med sig ned till staden och låta tid och vård hjälpa.
Men det är ej godt att säga hvilka de drömmar voro, som hon fört med sig hit upp och hvad hon väntat sig af detta möte med den man, som älskade henne.
Nu, då hon måste uppge allt detta och bara behandla honom som en dåre, fylldes hon af smärta, som om hon skulle lämna bort det dyrbaraste lifvet gifvit henne.
Och i denna saknadens bitterhet drog hon honom intill sig och kysste honom på pannan.
Det var menadt som ett farväl till både lyckan och lifvet.
Hon kände krafterna svika sig.
Dödlig matthet kom öfver henne.
Men då trodde hon sig märka liksom ett svagt lifstecken hos honom.
Han var ej fullt så slapp och slö.
Det ryckte i anletsdragen.
Han skälfde allt häftigare.
Hon gaf akt med allt större ängslan.
Han vaknade, men till hvad?
Ändtligen började han gråta.
Hon förde honom bort till en grafsten.
Hon tog plats på den, fick honom ned framför sig och lade hans hufvud i sitt knä.
Hon satt och smekte honom, medan han grät.
Med honom försiggick något liknande det, som sker, då man vaknar ur en stygg dröm.
»Hvarför gråter jag?» frågade han sig.
»Å, jag vet, jag drömde så förfärligt.
Hon lefver.
Jag har ej mördat henne.
Så dumt att gråta för en dröm.»
Och så småningom klarnade allt för honom; men hans tårar fortforo att flyta.
Hon satt och smekte honom, men hans tårar runno länge ännu.
»Jag behöfver så väl gråta,» sade han.
Så såg han upp och log.
»Är det nu påsk?» frågade han.
»Hvad menar du nu?»
»Det kan ju kallas påsk, då de döda uppstå,» fortfor han.
Därpå, som om de varit mångåriga förtrogna, började han berätta henne om fru Fasta och om sitt uppror mot hennes regemente.
»Det är påsk nu, och det är slut på hennes regeringstid,» sade hon.
Men då han tänkte på att Edith satt där och smekte honom, måste han åter gråta.
Han behöfde så väl gråta.
Allt misstroende till lifvet, som olyckorna tillfört den lille värmländingen, behöfdes tårar för att smälta bort.
Misstroendet till att kärlek och fröjd, skönhet och kraft blomstrade på jorden, misstroendet till honom själf, allt detta måste bort, allt detta gick bort, ty det var påsk: den döda lefde, och fru Fasta skulle aldrig mer komma till makten.
LEGENDEN OM FÅGELBOET.
Hatto, eremiten, stod i ödemarken och bad till Gud.
Det var storm, och hans långa skägg och tofviga hår fladdrade omkring honom som de vindfarna grästufvorna på krönet af en gammal ruin.
Dock strök han ej håret ur ögonen eller stack skägget inom bältet, ty han höll sina armar upplyftade till bön.
Allt ifrån soluppgången hade han lyft sina knotiga, håriga armar mot himmeln, lika outtröttligt som ett träd ditåt sträcker sina grenar, och han ämnade stå kvar så allt intill kvällen.
Han hade en stor sak att bedja om.
Han var en man, som erfarit mycket af världens ondska.
Han hade själf förföljt och plågat, och förföljelser och plågor från andra hade kommit på hans del, mer än hans hjärta kunnat bära.
Så drog han ut på den stora heden, gräfde sig en håla i flodstranden och blef en helig man, hvars böner hördes vid Guds tron.
Hatto, eremiten, stod där vid flodstranden utanför sin håla och bad sitt lifs stora bön.
Han bad Gud, att denne måtte låta domens dag inbryta öfver denna onda värld.
Han kallade på de basunblåsande änglarna, som skulle förkunna slutet på syndens välde.
Han ropade på blodhafvets vågor, som skulle fördränka de orättfärdiga.
Han kallade på pesten, som skulle fylla kyrkogårdarna med högar af lik.
Rundt omkring honom var öde hed.
Men ett litet stycke högre upp vid flodstranden stod en gammal pil med kort stam, som öfverst svällde ut till en stor hufvudlik knöl, från hvilken nya, färskgröna grenknippen växte ut.
Hvarje höst blef den plundrad på dessa friska årsskott af innevånarna i det bränslefattiga slättlandet.
Hvarje vår sände trädet ut nya, smidiga skott, och under stormiga dagar sågos dessa fladdra och svänga kring det, liksom hår och skägg fladdrade kring Hatto, eremiten.
Ärleparet, som brukade lägga sitt bo öfverst på pilens stam inne bland de uppspirande kvistarna, hade ämnat börja sitt byggnadsföretag just denna dag.
Men bland de våldsamt piskande grenarna funno fåglarna ingen ro.
De kommo flygande med säfstrån och rottågor och vinterstånden starr, men de måste vända om med oförrättadt ärende.
Just då märkte de den gamle Hatto, som anropade Gud om att stormen måtte varda sju gånger våldsammare, på det att småfågelnästet måtte bortsopas och örnaredet förödas.
Naturligtvis kan ingen nu lefvande begripa, hur mossig och förtorkad och knotig och svart och olik en människa en sådan där gammal hedbo kunde vara.
Skinnet satt så stramt öfver panna och kinder, att han närmast liknade en dödskalle, och man såg blott på ett litet glimmande i bottnen af ögonhålorna, att han ägde lif.
Och kroppens förtorkade muskler gåfvo den ingen rundning, utan den uppsträckta, bara armen bestod endast af några smala benpipor, klädda med tillskrynkladt, hårdnadt, barkliknande skinn.
Han bar en gammal, tätt åtsittande, svart kåpa.
Han var brunbränd af solen och svart af smuts.
Endast hans hår och skägg voro ljusa, bearbetade af regn och solsken, tills de kommit att få samma gröngråa färg som pilbladens undersida.
Fåglarna, som foro omkring och sökte boplats, togo Hatto, eremiten, för en annan gammal pil, stäckt i sin himmelssträfvan af yxa och såg liksom den förra.
De kretsade omkring honom många gånger, foro och kommo igen, togo märke på vägen till honom, beräknade hans läge med afseende på roffåglar och stormar, funno honom rätt ofördelaktig, men bestämde sig ändock för honom på grund af hans närhet till floden och starrtufvorna, till visthuset och materialboden.
En af dem sköt pilsnabbt ned i hans utsträckta hand och lade där ned sin rottåga.
Det var ett uppehåll i stormen, så att rottågan ej genast blef bortryckt ur handen; men i eremitens böner var intet uppehåll.
»Måtte
Herren snart komma och förgöra denna fördärfvets värld, så att människorna ej hinna samla öfver sig mera synd!
Måtte han frälsa de ofödda från lifvet!
För de lefvande finnes ingen frälsning.»
Så började stormen åter, och den lilla rottågan fladdrade bort ur eremitens stora, knotiga hand.
Men fåglarna kommo igen och försökte kila in det nya hemmets grundpelare mellan fingrarna.
Plötsligt lade sig då en klumpig och smutsig tumme öfver stråna och fasthöll dem, och fyra fingrar hvälfde sig öfver handytan, så att där blef en lugn nisch att bygga i.
Men eremiten fullföljde sina böner.
»Herre, hvar äro de skyar af eld, som förhärjade Sodom?
När öppnar du de himmelens källor, som lyfte arken till Ararats topp?
Äro ej ditt tålamods kar uttömda och din nåds skålar tomma?
Herre, när kommer du ur din remnande himmel?»
Och där visade sig för Hatto, eremiten, febersyner från domens dag.
Marken bäfvade, himmelen glödde.
Under den röda skyn såg han svarta moln af flyende fåglar, öfver marken vältrade sig, rytande och vrålande, en flod af flyktande djur.
Men på samma gång som hans själ var upptagen af dessa eldsyner, började hans ögon att följa de små fåglarnas flykt, där de blixtsnabbt foro fram och åter och med ett litet pip af tillfredsställelse flyttade in ett nytt strå i nästet.
Den gamle tänkte ej på att röra sig.
Han hade afgifvit ett löfte att bedja stillastående med uppsträckta händer hela dagen för att på detta sätt tvinga vår Herre till bönhörelse.
Ju mera utmattad hans kropp blef, dess lifligare syner fyllde hans hjärna.
Han hörde städernas murar störta och människoboningarna remna.
Skriande, skräckslagna människohopar rusade förbi honom, och efter dem jagade hämndens och förödelsens änglar, höga gestalter med stränga, sköna anleten, bärande silfverrustningar, ridande svarta hästar och svängande gissel, flätade af hvita blixtar.
De små ärlorna byggde och timrade flitigt dagen om, och arbetet gjorde stora framsteg.
På denna tufviga hed med dess styfva starr och vid denna flod med dess vass och säf var det ingen brist på byggnadsämnen.
De hade hvarken tid till middagsrast eller aftonvardshvila.
Glödande af ifver och nöje foro de från och till, och innan kvällen kom, voro de nära nog uppe vid takåsen.
Men innan kvällen kom, hade eremiten råkat att alltmer fästa ögonen på dem.
Han följde dem på deras färd, han grälade på dem, då de buro sig dumt åt, han harmades, då vinden gjorde dem skada, och tålde minst af allt, att de togo någon hvila.
Så sjönk solen, och fåglarna gingo till hvila på sina kända sofplatser inne bland vassen.
Den, som om kvällen går öfver heden, må böja sig ned, så att hans ansikte kommer i jämnhöjd med tufvorna, och han skall få se en underlig syn afteckna sig mot den ljusa västern.
Ugglor med stora, runda vingar jaga fram öfver fältet, osynliga för den, som står upprätt.
Huggormar ringla fram där, smidiga, snabba, med smala hufvuden upplyfta på svanlikt krökta halsar.
Stora paddor krypa trögt framåt, harar och sorkar fly för rofdjuren och räfven tar språng efter en läderlapp, som jagar myggor öfver floden.
Det är, som om hvarje tufva fått lif.
Men under allt detta sofva småfåglarna på de gungande vass-stråna, säkra för allt ondt på dessa hviloplatser, som ingen fiende kan nalkas, utan att vattnet måste plaska eller vassen darra och väcka dem.
Då morgonen kom, trodde ärlorna först, att gårdagens händelser varit en skön dröm.
De hade tagit sina landmärken och flögo rätt på sitt bo, men det var borta.
De jagade sökande utåt heden och stego rätt upp i luften för att speja.
Det fanns ej spår af bo eller träd.
Till sist satte de sig på ett par stenar vid flodstranden och funderade.
De vippade på den långa stjärten och vände på hufvudet.
Hvart hade träd och bo tagit vägen?
Men knappt hade solen hunnit en handsbredd öfver skogsbältet på andra flodstranden, förrän deras träd kom vandrande och ställde sig på samma plats som det förra dagen intagit.
Det var lika svart och knotigt som då och bar deras bo på toppen af något, som måste vara en torr, upprättstående gren.
Då började ärlorna åter bygga utan att vidare grubbla öfver naturens många under.
Hatto, eremiten, som jagade de små barnen bort från sin håla, sägande dem, att det varit bäst för dem, att de aldrig sett dagen, han, som rusade ut i dyn för att slunga förbannelser efter de glada, unga människor, som rodde uppför floden i vimplade båtar, han, för hvilkens onda ögon hedens herdar vaktade sina hjordar, återvände ej till sin plats vid floden för småfåglarnas skull.
Men han visste, att ej blott hvarje bokstaf i de heliga böckerna har sin dolda, mystiska betydelse, utan så har ock allt, som Gud låter ske ute i naturen.
Nu hade han funnit ut hvad det kunde betyda, att ärlorna byggde sitt bo i hans hand.
Gud ville, att han skulle stå kvar, bedjande med upplyftade armar, till dess fåglarna hunnit uppfostra sina ungar, och mäktade han detta, skulle han blifva hörd.
Men under denna dag såg han allt färre domedagssyner.
I stället följde han allt ifrigare fåglarna med sina blickar.
Han såg boet snabbt fulländas.
De små byggmästarna fladdrade rundt om det och afsynade det.
De hämtade några små lafvar från den verkliga pilen och satte fast utanpå, det skulle vara i stället för rappning eller färg.
De hämtade den finaste ängsull, och ärlehonan tog dun från sitt eget bröst och klädde boet invändigt, det var inredning och möblering.
Bönder, som fruktade för den fördärfliga makt hedbons böner kunde hafva vid Guds tron, brukade bära till honom bröd och mjölk för att blidka hans vrede.
De kommo äfven nu och funno honom stående orörlig, med fågelboet i sin hand.
»Se hur den fromme mannen älskar de små djuren,» sade de och fruktade ej mer för honom, utan lyfte mjölkämbaret till hans mun och förde brödet inom hans läppar.
Då han ätit och druckit, dref han bort människorna med onda ord, men de logo blott åt hans förbannelser.
Hans kropp hade för länge sedan blifvit hans viljas tjänare.
Med hunger och slag, med dagslånga knäfall och veckolång vaka hade han lärt den lydnad.
Nu höllo järnhårda muskler hans armar uppsträckta under dagar och veckor, och då ärlehonan låg på äggen och ej mer lämnade nästet, uppsökte han ej sin håla ens under natten.
Han lärde sig att sofva sittande, med uppsträckta armar.
Bland öknens vänner finnas nog de, som gjort större ting.
Han vande sig vid de två små, oroliga fågelögon, som blickade ned till honom öfver nästets rand.
Han gaf akt på hagel och regn och skyddade boet så godt han kunde.
Så slipper honan en dag lös från sin vakt.
Båda ärlorna sitta på boets kant, vippa med stjärten och rådslå och se hjärtligen nöjda ut, fastän hela nästet tyckes vara fullt af ett ängsligt pipande.
Efter en liten stund sätta de åstad på den allra vildaste myggjakt.
Så fångas mygga efter mygga och föres hem till detta, som piper uppe i hans hand.
Och då maten kommer, pipes där just allra värst.
Den fromme mannen störes i sina böner af detta pipande.
Och sakta, sakta sjunker hans arm på leder, som nästan mist förmågan att röra sig, och hans små eldögon stirra ned i boet.
Aldrig hade han sett något så hjälplöst fult och uselt: små nakna kroppar med några glesa dun, inga ögon, ingen flygkraft, egentligen blott sex stora, gapande munnar.
Det kom honom så underligt före, men han tyckte om dem just sådana de voro.
Deras far och mor hade han aldrig fritagit från den stora undergången, men då han hädanefter åkallade Gud för att af honom begära världens frälsning genom förstörelsen, gjorde han ett tyst undantag för dessa sex värnlösa.
Då bondkvinnorna nu bragte honom mat, tackade han dem ej med att önska deras undergång.
Eftersom han var nödvändig för de små däruppe, var han glad, att de ej läto honom svälta ihjäl.
Snart syntes sex runda hufvuden hela dagen sträcka sig ofvan boets kant.
Den gamle Hattos arm sjönk allt oftare ned till hans ögon.
Han såg fjädrarna sticka fram ur det röda skinnet, ögonen öppnas, kroppsformen afrundas.
Lyckliga arfvingar till den skönhet naturen skänkt de luftfärdande djuren, utvecklades de snart i sin fägring.
Och under allt detta stego bönerna om det stora fördärfvet allt tveksammare från den gamle Hattos läppar.
Han menade sig ha Guds löfte, att det skulle inbryta, då fågelungarna voro flygfärdiga.
Nu stod han och liksom sökte en undflykt inför Gud Fader.
Ty dessa sex små, som han värnat och omhuldat, kunde han ej uppoffra.
Det var en annan sak förut, när han ej hade något, som var hans eget.
Kärleken till de små och värnlösa, som det har blifvit hvarje litet barns uppgift att lära de stora, farliga människorna, kom öfver honom och gjorde honom tveksam.
Han ville stundom slunga hela boet i floden, ty han menade, att det är godt för dem, som få dö utan sorg och synd.
Skulle han ej rädda de små undan rofdjur och köld, undan hunger och lifvets mångahanda hemsökelser?
Men då han tänkte så, kom sparfhöken susande rätt ned mot boet för att förgöra ungarna.
Då grep Hatto den djärfve med sin vänstra hand, svingade honom rundt öfver sitt hufvud och slungade honom med vredens makt ut i floden.
Den dag kom, då de små voro flygfärdiga.
En af ärlorna arbetade inne i boet för att knuffa ungarna ut på kanten, medan den andra flög omkring, visande dem hur lätt det vore, om de blott vågade försöka.
Och då ungarna envisades med att vara rädda, foro de båda fullväxta åstad, visande dem sin allra vackraste flygkonst.
Sprittande till med vingarna, flögo de fram i olika bukter, eller ock stego de rätt upp som lärkor eller höllo sig stilla i luften med häftigt dallrande vingar.
Men då ungarna alltjämt envisas, kan Hatto, eremiten, ej låta bli att blanda sig i saken.
Han ger dem en varlig knuff med fingret och så är allt afgjordt.
Ut fara de, fladdrande och osäkert, piskande luften som läderlappar, sjunka, men höja sig, fatta hvari konsten ligger och använda den till att så snart som möjligt nå boet igen.
Föräldrarna komma, stolta och jublande ned till dem igen, och den gamle Hatto småler.
Det var han som gjorde slag i saken i alla fall.
Han grubblade nu på allvar, om det ej kunde finnas någon utväg för vår Herre.
Kanske, när allt kom omkring, att Gud Fader höll denna jord på sin högra hand som ett stort fågelnäste, och kanske han kommit att hysa kärlek för alla dem, som där bygga och bo, för alla jordens värnlösa barn.
Kanske han ömkade sig öfver dem, som han lofvat att förgöra, liksom hedbon ömkade sig öfver fågelungarna.
Visserligen voro eremitens fåglar mycket bättre än vår Herres människor, men han kunde nog förstå, att Gud Fader ändock hade hjärta för dem.
Nästa dag stod fågelboet tomt, och ensamhetens bitterhet lade sig öfver eremiten.
Långsamt sjönk hans arm ned till hans sida, och det tycktes honom, som om all naturen höll andan för att lyssna efter domsbasunens dån.
Men i detsamma kommo alla ärlorna åter och satte sig på hans hufvud och axlar, ty de voro ej alls rädda för honom.
Då for en ljusstråle genom den gamle Hattos förvirrade hjärna.
Han hade ju sänkt armen, sänkt den hvar dag för att se på fåglarna.
Och stående där med alla sex ungarna, fladdrande och lekande rundt om sig, nickade han belåtet åt någon som han ej såg.
»Du slipper,» sade han, »du slipper.
Jag har ej hållit mitt ord, så behöfver du ej heller hålla ditt.»
Och det syntes honom, som om hällebergen upphörde att darra och som om floden lade sig ned till makligt lugn i sin fåra.
STENKUMLET.
Det var vid den tid på året, då ljungen står röd.
Öfver sandmon växte den i täta tufvor.
Från låga, trädlika stammar höjde sig tätt sittande, gröna grenar med barrhårda, härdiga blad och små, sent vissnande blommor.
Dessa tycktes ej vara gjorda af vanlig saftrik blomsterväfnad, utan af torra och hårda fjäll.
De voro mycket oansenliga till storlek och form, ej heller var det stort bevändt med deras lukt.
Barn af de öppna vidderna, hade de ej blifvit utvecklade i den vindfria luft, hvarest liljorna utspänna sina kalkblad, eller i den rika jordmån, hvarur rosorna hämta näring för sina svällande kronor.
Det, som gjorde dem till blommor, var egentligen färgen, ty lysande röda voro de.
Det färgalstrande solskenet hade de haft nog af.
De voro inga bleka källarväxter, inga skuggkära innesittare.
Det låg hälsans välsignade munterhet och styrka öfver hela den stora, blomstrande mon.
Ljungen klädde det fattiga fältet med sin röda mantel ända upp mot skogsbrynet.
Där reste sig, på en svagt uppskjutande bergås, några uråldriga, halft sammanstörtade stenkummel, och hur nära än ljungen sökte att smyga sig intill dessa, funnos dock däruppe refvor i dess väfnad, genom hvilka framskymtade stora, flata hällar, flikar af bergets eget, skrofliga skinn.
Under det största af kumlen hvilade en gammal kung, Atle kallad.