Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den närbelägna byn Gross-Schönau, dit hans föräldrar snart nödgades öfverflytta, erhöll han det enda bildningsmedel, som stod till buds: undervisningen i den vanliga byskolan.
Trots denna magra andliga kost var gossens själslif redan då ovanligt rikt.
Med en stark mottaglighet för intryck förenade sig en utomordentligt liflig fantasi och redan vid en ålder af 7 å 8 år gjorde den blifvande skalden sina första poetiska försök.
På det närbelägna slottet Engelstein blef man snart uppmärksam på den blonde drömmaren.
I synnerhet var det slottsherrens unga döttrar, som intresserade * ig för honom, läto honom dagligen komma till slottet och med * delade honom de första grunderna 1 franska språket.
Åfven ställets kyrkoherde åtog sig honom och meddelade honom undervisning.
Nio &amp; r gammal npptogs han på grand af sin vackra röst såsom korgosse af cisterciensermunkarne i stiftet Zwettl och fick derstädes äfven besöka latinskolan.
Hans poetiska försök väckte ett visst uppseende och spred ryktet om den tolf&amp;rige diktaren, ett rykte, som äfven hann fram till franska prinsessan Louise, den blifvande hertiginnan af Parma, som med sina sllg-tingar bodde på slottet Kirchberg.
Prinsessan Louise blef s&amp; rörd öfver en dikt af den lille poeten (» Det fattiga barnet »), att hon tog sig af hans uppfostran och under flere år bekostade hans studier.
Efter en fyraårig vistelse inom stiftets klostermurar återvände Hamerling till sin familj, som numera flyttat till Wien, och besökte därstädes gymnasiet.
På hans ferieutflykter och i det gamla hemmets landtliga ensamhet tillkom nära hälften af de sonetter och sånger han sedermera samlade under titeln » Sinnen und Minnen ».
Så inbröt det upprörda året 1848.
Med hänförelse slöt sig Hamerling till sina frihetsdyrkande kamrater, utbytte liksom de studerkammaren mot folkmötessalarne och inträdde i den bekanta » akademiska legionen », som då spelade en så stor roll.
Han var med bland de studenter, som den 13 mars i universitetets aula vågade trotsa Metternichs bajonetter, och bar under bela sommaren sabel och gevär.
Under de minnesvärda oktoberdagarne, då den upproriska hufvudstaden belägrades af Windischgrätz, befann sig Hamerling därstädes och måste såsom medlem af den akademiska legionen en tid hålla sig dold, sedan trupperna intågat i staden.
Då vapenbullret var öfver, vände Hamerling med förnyad ifver åter till studierna; han sysslade med filologi, åhörde filoso« fiska föreläsningar och syntes till och med på medicinska auditoriet.
Dessa olikartade studier äro kännetecknande för Hamer-lings själsriktning.
Det gälde för honom icke något fackstudium; alla hans studier syftade mot en enhetlig princip, hvilken arbetade sig fram hos honom under formen af ett universelt tankesystem, hvars medelpunkt var den platonska skönhetsideen.
Grunddragen af detsamma sökte han framlägga i en dikt » Atlantis ».
Hans tankevärld hade emellertid mera af det neoplatonska svärmeriet än af logisk stränghet.
Redan vid denna tid sysslade Hamerling med Ahasverus.
Genom ett stipendium förbättrades hans materiella ställning, hvarjämte han erhöll anställning såsom biträdande professor vid Theresianum och därefter vid akademiskagymnasiet samt slutligen i Graz.
Blott fbga upptagen såsom lime skulle han kuuuat i ro hängifva sig åt sin literära verksamhet men du skulle han afbetala sin skuld, uppfostrans skuld till sina åldriga föräldrar, som nu voro helt oeh hållet hänvisade till honom, skulden till den grånade fadern ooh till modern, som under så många år underhållit honom med mödosamt handarbete.
För att kunna egna sina krafter åt en praktisk, inkomstbringande verksamhet aflade han lärareexamen ooh utnämndes 1855 till professor vid gymnasiet i Trieste.
Otillfredsstäldheten med denna verksamhet ooh en tilltagande sjuklighet förbittrade redan den första tiden af hans vistelse i Trieste ooh gjorde densamma fullständigt ofruktbar i poetiskt hänseende.
Sommaren 1856 begagnade Hamerling sin ferietid för att lära känna det närbelägna Venezia.
Under denna tid skrefvos en mängd af de lyriska dikter, som finnas upptagna i » Sinnen und Minnen ».
År 1866 sökte Hamerling på grund af sjukdom afsked från sin läraretjänst i Trieste, hvilket äfven beviljades honom.
En genom särskild kejserlig befallning höjd pension samt från en honom personligen obekant kvinlig mecenat lemnadt materiel t understöd satte honom i stånd att därefter odeladt egna sig åt sin literära verksamhet.
Han tillbragte sin tid i Graz, det gröna Steiermarks hufvudstad, samt vistades sommarmånaderna på sin 101a egendom i det väna Stiftingsthal i närheten af staden.
Den 13 juli 1889 befriade honom döden från hans långa kvalfulla lidanden.
Mycket förlorade Österrike och hela världen i honom, oändligt mycket hafva de honom att tacka för.
Det första arbete, med hvilket Hamerling trädde fram för offentligheten var en lyrisk diktsamling » Ein Sangesgruss vom Strande der Adria » (1857).
Uppmuntrad af kritikens enhälliga bifall offentliggjorde Hamerling födande året sitt lyriska epos » Venus im Exil », hvari mänskosjälens diktan och traktan, längtan ocb kamp, längtan såsom skaparen af all poesin framställas.
I slutet af 1859 utkom den lyriska samlingen » Sinnen undMinnen », tankerika dikter, falla af välljud och lidelsefull glöd.
Romantiken hvilade tungt öfver Hamerling.
Hans verser uppträda med en viss skygg tillbakadragenhet, med undrande, sökande blick.
De hafva något af Hölderlins ande, ett klassiskt uttryck på samma gång som romantikens oroliga sönderslitna manér.
Formen är skön ooh ädel men rörelserna äro oklara, dunkla ooh förvirrade.
De visa stor själsfrändskap med Achim von Arnims hemlighetsfulla, mystiska natur, men Hamerling ir dock icke så tung och drömhö^jd som Arnim.
Hans stillhet och hans skugga hafva mera lif och mera ljus.
Men Hamerling känner själf det osunda i denna subjektiva individualism och hans ande utgår stärkt ur denna lattringsprocess.
Då han sände sin diktsamling till en vän, yttrade han den 14 december 1859: » kanske kan jag göra denna gåfva i någon mån mera tilltalande, om jag meddelar min fasta föresats att med detta arbete afsluta den alltför subjektiva riktningen i min lyrik och med allvar gå den objektiva in på lifvet. »
Denna tillkännagifna afslutning följde med den år 1861 utkomna » Schwanenlied der Romantik », tillkommen under vistelsen i Venezia.
» Dikten förflyttar oss till Venetia.
Vi gå genom den tigande staden, aftonstjärnan glänser på himlen och majestätiskt lugn är utbredt öfver all den herrlighet, som den gud-domliga trängtan efter lifvets skönhet, den sista elyseiska silfver-klangen från urvärldens skapelsealtare här har hopat.
Nattens skuggor sanka sig ner öfver kyrkor och palats, skaldens ande sväfvar i gångna tider, den mänskliga konstens och handlingskraftens underverk dyka upp för honom: Egyptens och Indiens allvarliga minnesmärken, grekernas glada helgedomar, romarrikets stolta prakt och medeltidens romantik, som brusar från Wolframs harpa.
Men när dagen gryr i öster, vaknar skalden ur sina drömmar, den kalla morgonvinden återkallar honom till verkligheten, han känner sig såsom medborgare i en ny tid, som mera vill egna sig åt utforskande af sanningen än vårdandet af skönheten.
Med storartad bildprakt skildrar skalden därpå den nya tidens uppfinningar.
Men den krassa materialism, åt hvilken denna tid sträfvar, förskräcker honom.
Snillet och tanken göra sig världen underdånig och uppfylla den med nya under, men hjärtat och känslan törsta och smäkta.
Egennyttans och den giriga vinningslystnadens tid nalkas — sörjande höljer det skönas genius sitt anlete *.
Det tyska fäderneslandet blifve konstena
* Samma tanke bildar grundidén i » Venus im Exil&gt;.tillflygt; riktningen mot det ideella bar alltid utmärkt germanen.
I hänförda toner hyllar skalden sitt fosterland och slutar med den profetiska hänvisningen pä Tysklands blifvande storhet. »
Med oanzonen » Germanenzug » beträder Hamerling epikens omräde ooh skildrar i denna germanismena stolta apoteos sitt folks historiska mission.
Men denna canzon, sä praktfull den än är, försvinner för Hamerlings nästa arbete som stjärnan för den uppg&amp;ende solens strålande ljus.
I lord Byrons Dagbok finnes det bekanta stället: I awoke one morning and found myself famous!
Hamerling skulle, om det hade legat i hans karaktär, väl haft rätt att använda denna sats om sig själf, ty hans » Ahasvérus i Rom » (utgifven 1866) gjorde honom med ett slag till sitt folks mest firade skald.
Rom under Nerol — Det är handlingens skådeplats och tid.
Världens mäktiga och prålande herskarinna och en tid full af otro och vidskepelse: antiken på genomgångsstadiet till kristendomen.
I Rom med dess lustbarheter och grymheter uppträdde den vandrande judens 9pöklika gestalt.
Nero och Ahasvérus, det är motsatserna som draga hvarandra till sig som den positiva ooh den negativa polen och framkalla en blixt, hvaraf hela den gamla världen flammar upp i det glödande skenet — Nero, kon stnärs tyrannen, som vill tömma lifvets bägare till sista droppen, och Ahasvérus, den fördömde, som icke kan nå den efterlängtade döden.
Nero är väl icke den Nero som Suetonius skildrar för oss; utan att just blifva ohistorisk har dock Hamerling förstått att låta cesarens gestalt framträda majestätisk och imponerande; det är icke blott vilddjuret, det är också filosofen Nero Hamerling tecknar.
Och Ahasvérus är icke juden från Jerusalem, det är Kain, den först skapade kvinnans förstfödde, Bom döden skonar, emedan han fört döden in i världen, — till tack och till straff.
Nero är den till sin spets drifna individualismen, medan Ahasvérus representerar det allmänna, mänskligheten.
Medan mot den neroniska världens egoism ooh qjut-ningslystnad ställes kristendomens kärleks- och försakelsereligion, står denna å andra sidan gentemot Ahasvérus, såsom representant för det förblifvande, det odödliga i all växling, och framträder i sin rätta gestalt, såsom en historisk fas som lämnar ut-sigt till en oändlig utveckling.
Nästan lika betydande som Hamerlings » Ahasverus i Rom » ftr hans » Eönig von Sion » (1869).
Jan van Leyden, vederdö-parnes konung, är hjälten i detta epos, som skildrar det nya sionsrikets grundläggning, vederdöparnes herravälde i Mtlnster,stadens fall och anabaptisternas undergång.
Liksom i nästan alla Hamerliog8 arbeten är diktens filosofiska tanke inklädd i en färg-prunkande, skimrande drägt.
Det är den tragiska striden mellan sträfvandet efter det ädla och rena och sträfvandet efter lifvets fröjder och lycka som utgör diktens ämne ooh åskådliggöres i Sionskonungens äkta mänskliga dubbelnatur.
I profeten Matthisson, bagaren från Harlem, och hans hustru, zigenerskan Divara, framträda dessa båda sidor af mänsko-naturen, asketisk sedlighet och qjutningslysten sinlighet, såsom dess goda och onda genius.
Den förre omstörtar den skrifna lagen, icke endast den romerska kyrkans utan också den luterska bibeltrons, för att i dess ställe sätta den oskrifna lagen, den inre upplysningens Btämma — den senare omstörtar icke blott den skrifna utan äfven den oskrifna lagen för att i dess ställe sätta den otyglade begärelsen på tronen.
Den förre följes af de allvarsamme puritanske män, som eftersträfva en frihet som qjälf gifver sig lagar, den senare af sönerna af vandringsfolket, som eftersträfva dess skenbild, anarkiens godtycke.
Hos Jan, skalden och den kringvandrande skådespelaren, finnas båda egenskaperna, riktningen mot det sedliga och det sinnliga, förenade liksom de båda partieroa i det belägrade Munster.
Hans ideal att » förena dygd och njutning » gör honom värdig att vara konung i det nya Sion, » fridens och lyckans rike, där det rätta aldrig skiner sig från det sköna och det sköna aldrig från det rätta ».
Efter profeten Matthissons död hemfaller stadens borgerskap snart nog åt Divaras och hennes anhangs frestelser, för hvilka slutligen Jan äfven dukar under, och under vild orgie af nästan hela borger-skapet eröfras staden efter ett förtvifladt motstånd af de fl äkta » sioniter », hvilka blifvit sina grundsatser trogne.
Jans gestalt är i hög grad idealiserad och Hamerling af-viker ofta betydligt från den historiska sanningen.
En bekant kritiker, Dr Wagner, säger: Hamerlings genius är i slägt med Miohel Angelos.
Hans lifselement är det väldiga, mäktiga; med fast hand tecknar han konturer af öfvermänsklig storlek.
Allvar i högre grad än behag bestämmer hans skapelser, som hafVa en monumental karaktär.
Vida mera utprägladt än i » Ahasverus » framträda dessa egendomliga drag i «König von Sion ».
Hftr som där träder det personliga hos hjälten i viss mån tillbaka såsom en bisak, det rent individuelt mänskliga hos honom försvinner, han framträder såsom en tidsströmnings potenserade prototyp, såsom personifikation af en kämpande andlig princip.
Det är egentligen icke hlod, det är ideer som pulsera i hansådror.
— — Det är en allvarets tid, hvars skräckbild » Koniin-gen af Sion » visar oss och som ett allvarligt maningsrop klingar ur dikten bokens motto:
Grass ist die Zeit und gewaltig; doch wehe, wenn unsere Herzen Rein nicht sind: wie sollen im riesigen Kampf wir bestehen?
Hamerlings dramcr » Danton och Robespierre » samt » Teut » liksom hans underliga, egentligen säsom text till en kantat skrifna dikt » De sju dödssynderna », hvilken man med orätt velat sätta i förbindelse med Hans Makarts berömda bilder, nämna vi endast i förbigående.
År 1876 öfverraskade han världen med ett nytt framstående arbete inom en ny gren af literaturen, dit han med sin utveckling nödvändigt måste föras.
Träffande yttrar kritikern Wilhelm M * rr: Hamerling träder nu från sina tidigare vulkanartade skapelser fram till sin diktnings kulturland och ett nytt ffelt ligger honom öppet, den antika romanen.
Och Hamerling skapade » Aspasia ».
* — Visar oss Ahas-verus i brandffergade moln Roms väldiga storhet ännu i undergången, så försätter oss däremot Aspasia till Hellas evigt klara himmel, till den helleniska konstens, den helleniska andens blom-stringstid, visar oss Athen under Perikles.
» Aspasia, en konst-närs- och kärleksroman från det gamla Hellas » kallar Hamerling sin kulturhistoriska roman.
Konstnärer är det också vi möta i densamma och en varm och innerlig, ren och ädel hellenisk kärlek slår emot oss från bokens blad.
Man skulle kunna säga, att hvarje hufvudperson däri är ett förkroppsligande af ett grekiskt ideal, Aspasia af det sköna, Perikles af det goda och Sokrates af det sanna.
I hellenisk enkelhet och klarhet i framställning sluter sig bild till bild, scen till scen; det är icke i dramatiskt upprörda skildringar, icke med lösslappt lidelse som boken målar för oss athenaroes nyckfulla sinne, den tröttar icke den otålige läsaren med kärlekens lyriska flöjttoner utan för med antikens måttfulla lugn konflikterna fram till katastrofen, hvilken inbryter väldig och ohäjdbar som ett böljande haf, hvilket uppslukar allt.
— Men böljorna lägga sig och liksom i ett herrligt mollackord, stiger solen fram ur haf vet och vandrar strålande sin eviga gång — för evigt.
* Utkommen i svensk öfversättning.
10.Af Hamerlings följande arbeten förtjänar särskildt hans poe-tiska bearbetning af den gamla sagan om » Amor och Psyke » uppmärksamhet äfven af svenska läsare.
Hvad formen ang&amp;r kan man lugnt påstå, att så formfulländad tysk vers icke skrif * vits sedan Göthes och Heines dagar.
Hamerlings sista stora arbete, i hvilket hans diktarsnille än en gång höjer sig till stolt flygt, är den år 1888 utgifna dikten Homunculus, en satir full af bitande hån och innerligt vemod, som framkallar den enes vrede och den andres glädje men icke lämnar någon läsare kall och likgiltig.
Bet är första gången en skald haft den djärfva idén att skildra en människa idan själ.
i hennes trots den största förståndsutveckling sorgliga tröstlöshet.
Fabricerad i kemikerns re * tort är Homunculus en människa som alla andra, men utau själ; hans hjärna har därför en abnorm kvantitet fosfor.
Slag i slag följa hvarandra de originellaste, mest vilda och storartade ideer och Homunculus — såsom modern människa äfven finansman comme il faut — realiserar delvis sina världsomstörtande ideer.
Det finnes ingenting som han icke är.
Från tidningsreporter stiger han till judekonung i Jerusalem; frän en Rroesus, som måste låta klippa sina kuponger med ångmaskin för att bli färdig därmed i tide, sjunker han till en tiggare, som icke kan kall » någonting för sitt eget; först halfgud ooh smord till konung, blir han sedan hånad och utskrattad, fa9tnitad vid korset; först en jordmask, sväfvar han sedan odödlig i världsalltet Homunculus ’ förbannelse är hans bjärtas tomhet på kärlek.
I satirens form har Hamerling skapat en de stora idealens dikt; han visar hvart-hän världen kommer utan hänförelse, utan kärlek, utan ideal.
På våren 1889, få veckor före den grånade skaldens död, utkom Hamerlings ajälfbiografi, som han kallat » Stationen meiner Lebenspilgerschaft », en utomordentligt intressant och väl skrifven bok.
Äfven bland hans efterlämnade papper finnes mycket af första rang, som väl kommer att offentliggöras till glädje för hans talrika beundrare.
Hamerlings talang har sin hufvudstyrka i skildringens stolta, till och med yppiga färgprakt, i detaljens lifiighet och en sällsyot formfulländning.
Det karakteristiska för bans episka dikter består icke blott i gestalternas plastik utan äfven i den fantasirikavexliogen i situationer och den lifliga koloriten.
I sin episka diktniog är Hamerling storartad och imposant, i dramat fin och rik på blixtrande snille, hans lyrik är full af glöd och lidelse, hans satir är ett skarpt bitande svärd.
Hans tankar äro djärfva och originella, hans språk fullt af välljud och behag, formen öfverallt fulländad.
Och nu säger någon, det är dock för mycket loford åt en obekant skald!
Ja äfven vid Hamerlings arbeten liksom vid allt mänskligt klibbar det jordiska stoftet.
En obekant skald — må vara, men det verkligt stora och ädla skrikes icke ut på torget, totas icke med tidningsreklamen in i den obildade hopens öron.
Och det finnes äfven en annan orsak, som hindrar vår tids fram * stående skalder att komma till sin rätt: den traditionella tillbedjan af det gamla.
» Man måste ändtligen en gång visa det modet att erkänna de lefvande skalderna utan att ängsligt undersöka, om de döde poeterna icke till äfventyrs hafva något däremot », utropar med anledning af » Konungen af Sion » en kritiker, som till och med ställer Hamerling vid sidan af » den blinde grekiske sångaren », i det han tillägger, att det i synnerhet är vårt omdömes eviga vacklande fram och tillbaka mellan anarki och auktoritet, som påtryckt kritiken denna småaktiga prägel, med hvilken vi i våra dagar finna den behäftad.
Ja, som en arfsynd fortplantar sig från slägte till slägte den vantron, att sedan Göthes död endast finnas epigoner på den tyska litera-turens fält.
Nej, Hamerling är en verklig skald, som med flammande hänförelse predikar kärleken, kärleken till det sanna, det goda och det sköna!
Hellas hade sitt ideal, för hvilket äfven vår sångare lefde: att förena det goda med det sköna.
Då vi känna hans lif och hans verk, hvad kunna vi med mera rätt sätta såsom hans efter-mäle än det perikleiska xaXka xåyaftd !Några upplysningar för Hr Ola Hansson.
I en artikel i Dagens Krönikas sista bäfte om » Det unga Frankrike » har hr Ola Hansson yttrat n&amp;gra ord om min och hans egen roll vid » införandet » af den modernaste franska skön-literaturen i vårt land.
Med den lyckliga förmåga af sjelfupp-skattning, som hr H. ti 11 egna t sig nnder sitt stadium af Nietzsche, prisar hr H. sig sjelf som den skarpsynta kritikern, hvilkeo för fyra år sedan » företog sig » att införa » den nyfranska efterzolai ska literaturen ».
Denna minnesvärda tilldragelse skulle hafva passerat 1886 — 7, då hr H. i tidskriften Framåt skref n&amp;gra essays öfver Bourget, Maupassant, Huysmans, Richepin, och hr H. finner det mycket ffegnesamt, att jag efter fyra års begrundande af dessa essays i den samman med hr v. Hei dens tam för fattade broschyren Pepitas Bröllop gjort, hvad hr Hansson med tysk förbindlighet kallar, den » mögelftrgadé upptäckten » att fran * ska literaturen » vuxit ut öfver Zola ».
Och hr H. är vänlig nog att supponera, att när jag åter i fyra år reflekterat på hans sista uppsats i frågan (i Dagens Krönika 1890), jag på nytt möjligen skall hinna upp honom och hans sista monumentala ideer om fransk literatur.
Ehuru det i sjelfva verket är tämligen likgiltigt, hvem som har prioritetsrätten på att hafva omtalat författarne i fråga, vill jag dock meddela några upplysningar om saken, dels af en viss respekt för fakta och data dels ock företrädesvis för att få nöjet att en smula illustrera hr Ola Hanssons på sista tiden onekligen i hög grad » intressant-modernt-komplicerade psykologi ».
Hvad var det nämligen hr H. gjorde, då han den gången år 1886 — 7 i Framåt skulle införa den moderna franska literaturen i vårt land?
Han skref till sin vän undertecknad och begärde upplysningar om de respektive författarnes arbeten, önskade att få låna deras verk o. s. v., och sökte jag göra, hvad jagkunde för att stå honom till tjenst.
Att hr H. just vände sig till mig, var kanske heller icke så öfverraskande, å&amp;jag redan år 1884 — 5 i en följd längre uppsatser i Aftonbladet, sålunda dryga två och ett halft år före hr H. sjelf behandlat just de ifrågavarande författarne.
Så gick det till, när hr Ola Hansson upptäckte den » nyfranska, efberzolaiska literaturen ».
Om hr H. erinrat sig jdetta, hade han också kunnat förstå, att jag ej kunnat falla baklänges af förvåning öfver hans sista » afslö-janden » af fransk literatur, då jag icke blott för fyra men redan för sex och fem år sedan utförligt ordat om just samma arbeten, som ännu tyckas sysselsätta hr H: s i all sin modernitets-jagt något långsamma intelligens — ex. Huysmans Au Rebours, Maupassant ’ s Une Vie ooh Bel Ami m. fl.
Det kunde vara åtskilligt att tillägga rörande hr H: s uppträdande både i denna ooh andra literära frågor, men jag afstår från att närmare inlåta mig härpå.
Under sin wedding-trip genom den tyska pressen har nämligen hr H. tillegnat sig en del begrepp om höflighet i skrifsätt ooh fördragsamhet i uppfattning, som kanske äro moderna, men i hvarje fall föga klädsamma och mycket litet inbjudande till meningsutbyte i synnerhet för personer, som känna sig mindre kategoriska i invektivet än hr H.
Oscar Levertin.Musikalisk revy.
Konsertscisongen, hvilken alltid på höstarne plägar börja ganska olyckligt, gjorde icke heller i år undantag från denna grufliga regel.
Nu som i fjol stod konserten å kungl.
operan och nu som i fjol blef det ett fiasco.
Operan som konsertlokal torde hädanefter böra ängsligt skys af herrar och damer konsertanter — åtminstone under September.
Därtill är erfarenheten varnande nog.
Jankopianotf som nu gaf konserten, fortjenar i intet enda hänseende att föredras framfor de vanliga, såvida icke framtiden medför betydliga forbättringar och förenklingar i dess konstruktion.
Den hohenzollerska fru hofpia-nist, som trakterade pianot i fråga, uppenbarade att anspråken på pianospel i k. k. hohenzollerska hofvet måtte vara älskligt blyg- ocb förnöjsamma.
Åtminstone på ofvannämnda sorta piano bevisade sig icke fru hofpianisten som någon hjeltinna, hvilket väl ändå skulle vara meningen.
Den fåtaliga publiken, hvars åsyn konsternerade den uppträdande redan vid entrén, orkade ej stanna qvar till slut, utan tog med H.
H. prinsessan Theresia af Dalarne till flykten snart nog, H.
H. dock välvilligt inskickande några vackra Hagablomster såsom mildrande droppar.
Några sutto qvar likväl och efter en half-timmes själsstrid om dessa voro värda att spela for, stampare som de voro (icke stympare), kom sista numret, soni dessvärre icke krönte ändan, hvilket meddelas — efter hörsägen ....
Hof kapellets symfonikoneerter böljades i böijan af oktober under anföraude af violoncellisten Franz Neruda, en anordning, som visat sig prisvärd, om ock patrioternas rop på svensk kapellmästare vid svenska Operan torde ha vissa skäl for sig.
Emellertid visade sig hr Neruda som en verserad och intresserad anförare, stämningen i orkestern tycktes vara den bästa — gentemot hr Neruda, nota bene; i och för sig var * den del via miserabel, såsom i menuetten och finalen till Jupiter-symfonien.