Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta afseende står Snoilsky så ofantligt högt öfver många andra poeter, som till och med stält sig vid större uppgifter än han och äfven i sittanletes svett lyckats att lösa dem på ett mer eller mindre plausibelt sätt ..
Det är stämningens äkthet, som gör diktens värde, och i det afseendet torde Snoilsky kunna vara lugn för sin framtid.
Hans diktning har äfven en annan egenskap, som är egnad att gifva den en större varaktighet; det är den öppna blicken för det konkreta i lifvet.
När man ser Snoilsky i kretsen af sina samtida vittra vänner från början af 1860-talet, är han kanske den mest subjektivistiske bland dem alla.
Men sedan han väl förut funnit sin plats och gått klar för sin poesis barnsjuka, är denna hans subjektivism icke af det slaget, som ständigt deklamerar öfver det egna jaget och i hvarje ögonblick bär omkring sitt ideal till skärskådan och beundran; den framträder i stället, som sig bör, i det manligt sjelfständiga sätt, hvarpå han öfver allt uppfattar och bedömer de företeelser, som möta honom i lifvet.
Och denna sjelfständighet blir honom också desto lättare, som man alltid ser honom stå i en ständig och oafbruten rapport med den yttre verlden.
Han gjorde det äfven när han som mest försökte att öfvertyga om motsatsen.
Lika som Snoilsky ibland roade sig med att spela rolen af en artistisk confiseur, som dyrkade sonetten och bjöd till att göra det omöjliga i meter och rim, samtidigt med det att hans sång der vid sidan ljöd så naturligt osökt, så har han också midt under sitt kringströfvånde i verklighetens verld och sitt umgänge med de menniskor han der mötte, än som oftast bjudit till att i dikten låtsa en oåtkomlighet,11 som föga öfverensstämde med hans skaldenatur.
Då var det omöjligt att tankarne skulle kunna kläda sig i ord, utan att själens värme skulle blifva till ljummad köld, eller också ljöd ett “ Noli me tan ger eu vid tröskeln för en känslornas helgedom, som skalden sjelf ett ögonblick efteråt var den förste att öppna på vid gafvel, när han sjöng sitt varma hjertas sympati för de stora idéerna och och de stora andarne.Det var derför något oegentligt, när Snoilsky trodde sig öppna endast sin fantasis svala parker, men försökte att bjuda halt vid den skulpterade portalen, innanför hvilken hans känslor hade sitt hem.
Hans fruktan för att komma i en allt för nära beröring med de många var artistens men icke menniskans.
Han har visat det genom att många gånger sända ut i verlden sånger, som burit alla spår af att hafva sprungit fram ur känslans allra heligaste.
motsatt förhållande skulle heller icke gerna kunnat vara möjligt med en man, som ständigt såg verlden med så sympatifulla blickar som Snoilsky gjort det.
Hvarhelst han dragit fram, har han genast känt sig i samma sympatiska förbindelse med den nya omgifningen, förutsatt att denna nämligen i sig haft något af den oförstälda ursprunglighet, som han sjelf i så hög grad besitter.
Det är derför Snoilsky kunnat blifva en kosmopolitisk skald, hvartill Sverige aldrig företett något motstycke.
Väl kan det vara sant, att han äfven här hade sin begränsning, utöfver hvilken han just aldrig lyckats att tränga så synnerligen djupt ner i de främmande folkens själslif, men den, som börjat med att skrifva “ Chiajan “ och “ Massaniellos tarantella “ samt i en senare tid gifvit t. ex. de afrikanska bilderna, den är något mera än endast turistskald, hvartill man en gång sökte göra Snoilsky.
Det var ur denna senare synpunkten till och med Georg Brändes, oaktadt sitt lifliga erkännande af Snoilsky, för ett tiotal af år sedan kunde bedöma hans diktning såsom en blick på tingen “ genom waggonfönstret “.
Men turisten, som skyndar framåt med sriälltågsfart, har icke den sympati för företeelsen som Snoilsky allt igenom lägger i dagen.
Den springer fram ur djupare källsprång än den blotta nyfikenhetens.
Och det var sympatien, som blef Snoilskys gudaingifna genius, och i sjelfva skaldens natur låg något, som gjorde att han aldrig vände sig till annat än det, som han kunde omfatta med sin sympati.
Han har visserligen på det sättet aldrig kommit att blifva hvarken docerande eller bestraffande, men hanhar i stället desto mera väckt entusiasm och i en mognare ' ålder äfven eftertanke.
Med den öppna blick för företeelserna i lifvet, som Snoilsky redan tidigt visade sig ega, och det intresse, hvarmed han allltid omfattade det som syntes honom vara värdt hans medkänsla, var det tydligt, att han aldrig skulle be-höfva blifva stående på någon viss en gång för alla gifven punkt, utan kunna skrida framåt allt efter som nya intryck mötte honom.
Det har varit en stor och oafbruten utveckling, men från förutsättningar hvilka med lätthet låta sig spåras redan i hans första uppträdande.
För hvarje gång Snoilsky under de senare åren kommit med någon ny diktsamling, har man genast varit angelägen att gifva honom en etikett, den ena gången som en framför alla andra s. k. fosterländsk skald, den andra gången som en lika uteslutande demokratisk.
Och vid hvarje sådant tillfälle har man gjort sig mycket besvär med att konstatera omslag och nya tankeriktningar.
Man kunde hafva sparat sig detta besvär, ty förändringarna i detta afseende torde vara mera skenbara än verkliga.
Ett med en större verldserfarenhet vunnet mognare betraktelsesätt af tingen har helt naturligt efter hand infunnit sig, lika som mera allvar med den större mognaden.
Men detta gäller mera i fråga om behandlingssättet än egentligen om de idéer, som besjälat skalden.
Lika som Snoilsky i en senare tid låter sina tankar gå till frihetshjelten Garibaldis dödsläger och hylla honom, som
— -- fick slita slafvars band
Med denna lama arm Och sluta frihet och natur Till denna trötta barm,
så svärmade han ju redan som yngling i sina allra första dikter för Petrarcas Italien, som “ skall bli fritt till Adrias våg *.
Lika stark som hans medkänsla är för de biltoge och föraktade t. ex. i “ Tatterskan “, likadan framträder den också redan långt tidigare i sådana stycken som “ Konstberider-skan “, “ Fattig-Anna “, “ Magdalena “ m. fl.
Och fosterländsk på sitt sätt.
har Snoilsky varit förut lika mycket som nu senast, d. v. s. han har velat en fosterländskhet, som icke deklamerar utan handlar, ett folk, som icke slår sig till ro på sina stora minnen, utan lefver sin samtids lif och erkänner dess kraf.
Historiskt-patriotisk skald i den meningen man vanligen vill fatta detta begrepp är Snoilsky heller icke.
Det skall finnas något allmänt menskligt eller individuelt stort drag i det historiska motivet, för att han skulle behandla det, och i det rent historiska kommer han svårligen utöfver det pittoreska.
Snoilskys “ Svenska bilder “ äro derför icke att hänföra hvarken till det.bästa eller djupast kända han diktat.
Såsom genrestycken försvara de nog sin plats, ehuru de äfven såsom sådana ofta lida af det för en episk behandling svåra felet att lägga an på att skärpa intrycket genom att på en viss gifven punkt låta skildringen löpa ut i hvad man skulle kunna kalla en epigramatisk udd.
Det är det pittoreska, som här tager försteget före det historiska.
Någon jemförelse med t. ex. Runeberg kan sålunda under inga omständigheter komma i fråga.
Hvad den nu företrädesvis så kallade demokratiska riktningen hos Snoilsky vidkommer, så synes äfven den vara af sitt egna slag, likasom den med fog kan sägas hafva mycket gamla anor i hans sång.
Den är nämligen på intet sätt beslägtad med det vanliga ' demagogiska demokratiserandet, nfen ett desto mera rent menskligt drag.
Naturligtvis kan man väl tänka den närmare eller fjärmare förbunden med de stämningar, under hvilka skalden redan i ynglingaåren icke visste något skönare att likna den huldas blåa öga vid, än den blick, hvarmed Friheten betraktar sina söner, “ som bröstgängs gå emot förtryckarns lansar “, eller då han ville på Trojani kolonn se
En genius, som blickar fritt,
Med flygande lockar kring pannan Och mössa af frygisk snitt.Men sjelfva den innersta kärnan i denna del ' af skaldens diktning häntyder dock på vida längre gående vyer och ett vida djupare betraktelsesätt.
I samlingen af “ Sonetter “ (1871) har denna samma stämning t. ex. alstrat ett stycke, hvilket man mycket väl skulle kunna tänka sig skrifvet först samtidigt med de allra nyaste dikterna.
Vi afse härmed sonetten “ Svenskhet “, hvaraf ett par strofer, den första och sista, till jemförelse nu återgifvas:
Månn ’ ej bos dig den tanken bröt sig ban.
Att du, förfinade, ditt ursprung leder Ifrån ett folk af, plöj are och smeder?
Den tysta kraft, hvars möda landet stärker,
Du vörda skall, och under skrofligt skal Den gamla svenskheten, som fins hos Jerker.
Här finnes äkta patriotiska strängar anslagna långt före satnlingarna af “ svenska bilder “, och samtidigt möter man här med hela tolf års mellanrum ett talande motstycke till den dikt, som kanske klarare än något annat uttrycker hvad man nu velat kalla det nya demokratiska hos Snoilsky.
Man jemföre slutstroferna af “ Afrodite och 1 Sliparen “ i den senaste utgifna diktsamlingen, der tonen endast är något mera skärpt, då det heter:
Skall skönheten, från folket sötdrad,
Gå upp i ' sjelfviskt njutningslif?
Sänk dig med kärlek till din broder Att mildra ödets hårda band,
Att torka svetten ur hans panna Och vrida dol ken ur hans hand!
Eller som i “ Den tjenande brodern “:
Lär se i den tjenande anden Personen — en like och vän,
Ej blott en penning i den !Hjelp honom att fritt sig förvandla Till en, söm kan tänka och handla,
Se in i hans anlete klart!
Lär känna arbetarn, din broder —
Men mins: hvad du gör, gör snart!
Skall någon förändring tänkas hafva inträdt här emo ' t fordom, så är det endast i riktningen af större allvar i åskådningssättet.
Det är för länge sedan slut med den ungdomliga njutningslustan och den estetiska gourmandisen; men vid sidan af dem låg redan i den första ungdomstiden den stora och allt sant och godt omfattande sympatien, begäret till frihet och sjelfständighet, den ädla uppriktigheten i omdömet, och det är dessa varaktigare egenskaper, som nu efter hand bragts till sin fulla mognad.Lejonklon.
En interiör från Pau
François Ooppée.
Granlund.
I ömkligt tillstånd hade marinlöjtnanten Julien de Rhé hemkommit från sin tjenstgöring i Gochinchina; och då han efter tre långa månaders sjukdom vid fädernehärden i Tou-raine befann sig så mycket på bättringsvägen, att han mellan sin mor och sin syster — huru ömt hade icke dessa kära qvinnor vårdat honom!
— kunde promenera fram och tillbaka på terrassen vid stranden af Loire, kände han ännu ofta i den redan kyliga höstluften ganska oroande frossbrytningar.
“ Res till Pau öfver den strängaste vintern, “ rådde läkaren ... “ Mildt klimat, lagom varmt, lugnande och rogif-vande ... just hvad ni behöfver, och om tre månader återvänder ni till er fru mor, frisk som en nötkärna. “
Deraf kom det sig, att Julien de Rhé en dag mot midten af november låg stödd på armbågarne i sitt soliga fönster på hotel Gardéres och betraktade Pyrenéernas prakt-
* Då ” Dagens krönikas ” utgifvare förliden sommar, vid ett besök i Paris, sökte göra sig underrättad, hvem som för tillfallet var den mest uppburne franske belletristiske författare bland det yngre slägtet — då nämde man utan tvekan Coppée, hvilken emellertid torde vara blott obetydligt känd af den svenska allmänheten.
Ett prof p&amp; hans fina, eleganta framställningskonst — derjemte kanske innehållande, för trogna svenska undersåtar, en liten genealogisk nöt att knäcka — hafva vi funnit passande att här ofvan meddela. / fulla panorama, rökande utsökta konvalescentcigaretter, som dock ännu smakade honom så illa och påminte om dem, han fordom bolmat i smyg å Bordas mellandäck, samt om den känsla han då erfor vid sexton år.
“ Men, för tusan ... det här Pau ... det är ju fullt med vackra fruntimmer, “ anmärkte den unge mannen första gången, han var ute och hörde på militärmusiken på Place Royale och flanerade i solskenet framför den gode konung Henriks bildstod i trubadurstil; och ehuru hvarken utsväf-vande eller sjelfkär anlade sjöofficeren, som återfått ny lef-nadslust, sin uniformsmössa n: o 1 och sin rock med de tre nya guldgalon erna, på hvilken prålade detta hederslegions-band, som hans mor fastsatt på sängen, då han var så sjuk, och som han sjelf trott sig få bära endast en gång — på det svarta bårtäcket öfver sin likkista.
Hvad det i alla fall var väl att han kom till Pau!
Det var gudomligt, denna milda sol, som värmer utan att bränna, denna sköna himmel, detta vidsträckta landskap, denna amfiteater af kullar i fjerran och ännu längre bort dessa skyhöga snöfjäll!
Hvad det var roligt att ströfva omkring i denna kosmopolitiska menniskomassa bland dessa vackra utländskor, att höra dem tala alla Europas tungomål, sammanblandade såsom de olika fågelsångerna i en volière.
Visserligen förekom det äfven en och annan nedstämmande syn, såsom denne af lungsot i sista stadiet förtärde unge engelsman, hvilken, insvept i filtar och ytter-halsdukar samt med ögon som på en kokt fisk och en respirator af svart sidentaft för munnen, af en betjent framrullades i en liten vagn.
Vid denna anblick erfor fiian visserligen en kall rysning; men efter den första rörelsen af medömkan — menniskan är så egoistisk!
— tänkte Julien på, att äfven han var faslig att skåda, när han steg i land i Toulon, mager som ett skelett och med två chokladfar-gade ringar under ögonen, och ändå var han nu frisk igen, han som varit så sjuk.
Och med fulla drag inandande den ljumma luften,sprittande af välbefinnande medan solen smekte hans rygg, i vårdad toilett, nyrakad och stolt öfver sitt nya band, kände sig Julien de Rhé lycklig öfver att lefva, kastade hvita slantar åt de fattiga, dröjde med blicken vid de sköna qvinnor han mötte och stannade helt rörd framför de små kraftiga amerikanskorna, som med svarta strumpor och handskar och hvita, högt uppskörtade kjolar dansade omkring ett träd på Place Royale i takt efter regementsmusiken.
Hvilken förträfflig stämning för att blifva kär, icke sant!
Också träffades den lycklige konvalescenten af en elektrisk stöt samma dag, han fick se fröken Olga Babarine, den ryska koloniens främsta skönhet, stiga af hästen fram- * for hotel Gassion, der hon bodde med sin mor.
v Klockan var omkring fem på aftonen och hon återkom från en räfjagt.
De fem eller sex tillbedjare i röda rockar, som ledsagade henne, hade hastigt hoppat af och knuffades med hvarandra om hvem som skulle hålla hennes stigbygel.
Hon hade låtit sig glida i armarne på den först-komne, hvarpå hon efter att hafva knackat med knappen på ridspöet mot ett bord på verandan, begärt ett glas mjölk, som hon tömde i ett drag, der hon, i sin svarta amazon-drägt, stod smärt som en af Primaticcios * gudinnor, medan de guldgula lockarne i nyckfulla ringlar böljade från karlhatten ned öfver skuldrorna, när hon skrattande höll det tomma glaset med båda händerna, tillfredsstäld och liksom rusad af den friska drycken, medan ett par mustascher af grädde bildat sig öfver munnen; och solen, som sändé sina sista strålar i hennes hår, tände omkring hennes anlete en krans af guld.
Derefter plötsligt åter vorden allvarsam, stälde hon glaset på bordet, gaf sina uppvaktande rödrockar en knappt märkbar afskedsnick full af förakt och återinträdde i hö-telet med majestätiska steg, piskande ridklädningen med ridspöet.
* Italiensk målare, bildhuggare och arkitekt f 1570.Tre dagar senare vardt Julien de Rhé, som tillbragt sin tid med att yttra till sina bekanta: “ Hvem är hon?
Jag är tokig i henne, jag tillber hénne “ o. s. v., presenterad — något som just ej erbjöd någon synnerlig svårighet — för damerna Babarine och inträdde i kretsen af den vackra ryskans beundrare.
Var hon för öfrigt ryska, denna tjusande varelse som allt ifrån säsongens början galopperade till häst dagen i ända och valsade nätterna igenom?
Ja, genom sin föregifne far, sin mors förre man, grefve Babarine.
Men hela verlden kände mycket väl, att modren hade skiljts från sin man just vid tiden för dotterns födelse och att madame Babarine, som för öfrigt var dotter till en bankir i New York vid namn Jacobson, hade i alla tider underhållit en, snart sagdt öppen förbindelse med en nordisk kronprins — någon Kristian ' eller Oskar — en förbindelse, hvaraf Olga sannolikt ' var född.
Hade hon någon nationalitet, detta barn, som uppfostrats ryckvis i ett skotskt nurseryy i ett neapolitanskt kloster och i en skrymtande Geriéve-pension, som sofvit en tredjedel af sina nätter på expresstågens kuddar, och som i sitt minne liksom i ett stereoskop skådade endast brunnsorter, hafsbad, vinterstationer och andra mötesplatser för den eleganta verlden, der hennes mor — ännu en ståtlig qvinna oaktadt sina finnar — sedan femton år drog omkring med ledsnaden hos koketten på retur, sin samovar * och sina silkesapor?
Ack, hon hade ej något fädernesland, denna besynnerliga flicka, som vid sidan af jungfruns blyghet hade en pojkes djerfhet och som gäckande sade onusig sjelf:
“ Jag är hvarken från London, eller Paris, eller Wien, eller S: t Petersburg ...
Jag är från table d ’ höten. “
Hade hon någon familj?
Lika litet.
Hennes verklige far — Oskar eller Kristian, på hvilken madame Babarine éj upphörde att göra anspelningar — var död sedan många år, och hvad ‘ beträffar den ryske grefven, hennes far inför lagen, så brydde han sig aldrig om henne.
Ruinerad i grund
* Tékök.hade han ej några andra existensmedel än sin ofelbara skjutkonst som satte honom i Stånd att, liksom en slags £i-viliserad skinnstrumpa, vinna alla prisen på dufskjutningarne.
Hvad grefvinnan angår, var hon, trots periodisk modersömhet, som angrep nerverna på hvar och en — så onaturlig förekom den — begåfvad med denna fullständiga absoluta, sfériska sjelfviskhet, hvarpå aldrig är brist, och under en tyfoidfeber, i hvilken Olga vid åtta års ålder höll på att dö, hade madame Babarine ej en enda gång försummat att
— allt medan hon för syns skull vakade hos sin dotter — draga på sig sina insmorda handskar, som bibehöllo händerna så hvita.
Julien de Rhé inhemtade allt detta, då han låtit inmönstra sig i den flygande kolonn af cicisbéer, som oupphörligt kretsade omkring fröken Olga Babarine, och han företog sig att ursinnigt förälska sig i denna sällsamma tjusande flicka, som lät sig skådas i ögonen och som vid det tillfälle, när en gemensam vän presenterade marinlöjtnanten för henne, yttrade i det hon tände en phereslicigarett:
“ Ja så, det är ni, som är så kär i mig? ...
God dag, * min herre!
Derpå gaf hon honom ett kraftigt handslag som en karl.
Han företog sig att älska henne, den hederlige och redlige sjömannen, att älska henne, så mycket mer som han snart började begripa henne och beklaga henne.
Ty han misstog sig ej derpå: Olga var nyckfull, illa uppfostrad, men utan koketteri och hennes själ var stolt och öppen.
Må hända kände hon hela tomheten^i sitt lif af själs-skakningar och nöjen?
Det vissa ' är att hon bedömde, och bédömde strängt dessa unga män, som tumlade sina hästar omkring henne på räfjagterna och som hvarje afton läto inskrifva sina namn i hennes dansprogram.« Alla åtrådde henne, ingen aktade henne, ty ingen af dem hade ännu beslutat sig för att begära hennes hand.
Också behandlade hon dem hårdt och återkallade dem till skyldig aktning — med ett dugtigt tag i tygeln, den vackra ryttarinnan — om Ur Dagens krönika IV.
3de fingo det infallet att yttra något allt för nära hennes hals under en hvirflande vals eller att allt för länge trycka hennes hand som hon kamratlikt framräckte.
Julien, hvars hjertas finkänsla gjorde honom skarpsynt — nå ja, det är oftast de naiva som se riktigast — upptäckte den hemliga skatt af redbarhet som fans hos denna rasflicka, i grunden så olycklig.
Utan tvifvel älskade han henne för hennes skönhet, och det gick rundt i hans hufvud när, under ett uppehåll i dansen, han kände henne stödja sig mot hans arm i hela glansen af sin blonda skönhet med de dunkla ögonen och de efter ansträngningen rosiga kinderna, medan hon lifligt samtalade med honom och berusade honom med sina ögon, strålande som stjernor, och sin violdoflande andedrägt.
Men han älskade henne äfven, han älskade henne fram för allt för hennes med sådan stolthet dolda - smärta, och han kände sitt hjerta häftigt sammanpressas, när han öfverraskade den dystra blick, det smärtsamma Ögonkast Olga riktade på sin mor, när ma-dame Babarine, under sin té-cirkel mellan fyra och sex — der hon satt bortvänd från ljuset för att dölja de svarta prickarne på näsvingarne, förgäfves bekämpade med anti-bolbos — framkastade i så litet förtäckta ordalag som möjligt, sina kungliga eröfringar vid de nordiska hofven.
Ja, bortföra henne från dénna krets, så uppfyld af faror, hemföra henne till sin man som var ett helgon, låta henne inandas den stärkande och renande luften i en verklig familj, rädda henne med ett ord!
Detta tänkte han, han tänt te ej längre på något annat!
Han trodde till och med ' ibland att Olga gissat hans önskan och när hon vid dessa técirklar hos madame Babarine, der Olga behandlade alla sina tillbedjare med pojkaktig öppenhet, räckte sjömannen ett glas té på ryskt sätt, såg han i djupet af den uuga flickans ögon liksom ett mildt, fjerran ljus, som tycktes besvara hans högsinta medömkan och hans oändliga ömhet.
* “ Ja, min fröken, min sjukpermission löper till ända om åtta dagar.
Jag lemnar Pau i morgon och stannar några dagar i Touraine hos min syster, hvarefter jag far tillbaka till Brest såsom adjutant hos marinprefekten och om ett år eller aderton månader begifver jag mig åter-till sjös. “
De befunno sig allena i ett hörn af hotellets lässalong, stående vid ett öppet fönster framför natthimlen, som gnistrade af tusentals stjernor.
“ Farväl då, och lycklig resa, “ gerimälte Olga med uppriktig och fast stämma.
“ Men jag har något att be er om, herr de Rhé ...
Ja, den här i guld infattade lejonklon, som ni bär som berlock ...
Nå väl, jag åtrår den ...
Den stammar från ett lejon, som ni fordom dödat i Afrika, icke sant?
Jag är ett slags vilddjur, jag också ...
Gif mig den; jag skall gömma den som ett minne af er.
Julien lösgjorde den lilla berlocken och lade den i den unga flickans hand; men plötsligt grep han denna hand mellan sina och hviskade eldigt:
“ Jag älskar er!
Vill ni blifva min hustru? “
Olga befriade sakta sin hand, som behöll lejonklon; derpå lade hon sina armar i kors öfver bröstet och skådade utan synbar rörelse, länge herr de Rhé rätt i ansigtet.
“ Nej, sade hon slutligen ... Och dock är ni den förste, som älskar mig och som säger mig det på ett sådant godt sätt.
Men det är just derför som jag vägrar.
“ Olga! “ utbrast Julien upprörd.
“ Hör mig, “ återtog hon i det hon med en åtbörd af-bröt honom, “ och fatta väl skälet, hvarför jag säger nej ...
Skälet är att jag ej känner mig värdig er och att jag skulle göra er olycklig ...
Ni mins det der brefvet från er syster, som ni klagade öfver att hafva förlorat ...
Nå väl, det är här, ni tappade det och jag har tagit upp det, och jag har läst det ... Er syster svarade på det förtroende, ni gjort henne om edra känslor för mig ... känslor som jag sedan länge anat ...
Hon gladde sig deråt, såsom ett okonstladt och dygdigt barn, som hon är, men uti ordalag som kom-mit mig att inse, hvilken djup, hvilken förfarlig klyfta som finnes mellaji en verklig flicka och mig! ...
Genom att läsa detta bref, fullt af förtroliga och rörande enskildheter, har jag äfven fått ögonen öppna för er familj, ett gammalt hederligt hus, dit ni ' bör införa endast en hederlig qvinna ... Tacka Gud, herr de Rhé, för att ni har en grånad mor, på hvilken ni ej kan tänka utan att erfara någonting innerligt ljuft, som intränger i hjertat ...
Äfven jag har en mor ... men jag har varit nödsakad att döma henne ...
Ni har sett endast hennes löjliga sidor, min herre, men jag känner henne bättre ... Om ni i morgon af henne begärde min hand, skulle hon neka er den, emedan ni tillhör lågadeln och eger endast en medelmåttig förmögenhet ... Min mor har beslutat att jag skall göra ett förnämt och rikt parti eller också ... eller också skall hon åt mig hitta på något annat ...
har jag ej erfarenhet för en nitton års flicka! ...
Det är förfärligt, icke sant?
Men så är det ..
* Se der skälet hvarför vi i vintras voro i Nizza, i somras i Skeweningen och nu i Pau!
Se der, hvarför vi som varupackor rulla från den ena ändan af Europa till den andra, hvarför vi sofva endast i värdshussängar och äta endast vid table d ’ höten.