Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Percy, — började han ändtligen med mycken högtidlighet, — var Donald Hawerfield, gift med miss Darney.
Han hade med henne tvenne barn, en son, som dog ung och efterlemnade ett barn, en son, lord Percy, hvilken uppfostrades af sin farmor, och en dotter, gift med öfverste Robert Hocktinton, hvars enda barn, en dotter, efter föräldrarnes död vistades på Aukwoodhouse tillsammans med sin kusin.
Man ansåg de båda unga hysa någon ömmare böjelse för hvarandra, men imellertid gifte sig miss Agnes Hocktinton, strax efter mormoderns död, med en mr Merton, och lord Percy, som nu för trenne månader sedan afled vid femtiofem års ålder, blef enligt sin farmors önskan gift med en rik arftagerska, en miss Darney af samma slägt, men af en annan gren än den gamla ladyn sjelf, som, efter hvad jag redan nämt, dog tidigt, och hvars ende son, den nuvarande lord Astley Hawerfield, är en af Englands rikaste ädlingar.
— Men denna miss Hocktinton eller mrs Merton, hvad vet ni mera om henne?
— Inte mycket.
Hennes man dog eller försvann på ett mycket hemlighetsfullt sätt, man trodde honom hafva fallit af hästen och dött under en promenadridt, men man återfann icke hans lik, och hans enka lemnade kort derefter England, af sorg som det sades, förmögenheten tillföll en aflägsen slägting, en sak, som jag alltid lagt enkans advokat till last, hon erhöll endast en lifränta, hvilken skickades till Sverige, der hon vistades, efter hvad jag hört sägas af mr Smidt, som skötte hennes affärer.
— Nej, helt nyligen, någon af dagarne läste jag en annons om hennes död i någon aflägsen trakt af Sverige.
— Det är mycket rätt, mrs Merton dog för sex veckor sedan; det är jag, som låtit införa tillkännagivandet derom.
— Jaså, ni kände henne då?
— Aha, en fosterson, jag förstår, och ni tror er kanhända ega några anspråk på arf, men dylika anspråk erkänner icke lagen som ni vet; mrs Merton hade inga barn med sin man och ...
— Ni misstar er fullkomligt, det är icke på mrs Merton jag har några anspråk, ehuru ...
Men låt oss nu återkomma till den aflidne lorden, om hvars familjeförhållanden alla edra meddelanden äro i fullkomlig öfverensstämmelse med de underrättelser jag redan fått, utom i afseende på hans son.
— Lord Astley?
— Ja, lord Astley.
Är ni fullkomligt väl underrättad, min herre, i detta fall?
— Ja, hvarför skulle jag icke vara det?
— Derför att jag har goda skäl att förmoda, det lord Percys äldste son anses för död.
— Men min herre, jag har ju redan sagt er, att lord Astley aldrig haft någon bror, åtminstone ingen, som kan bära hans fars namn.
— Jag skall kunna säga er det med fullkomlig noggrannhet, — sade juristen småleende, satte på sig glasögonen, steg upp, öppnade en låda i sin skrifpulpet och bläddrade ibland några papper.
— Lord Astley Percival Hawerfield är född den 10 februari 1786, — sade mr Crawford och såg upp.
— Han är således tjugofyra år gammal och kan omöjligt någonsin hafva haft någon laglig äldre bror, emedan hans födelse inträffade icke fullt ett år efter hans föräldrars äktenskap.
— Jag känner icke dagen och månaden för min födelse, men det är samma år, — mumlade Astley helt tyst för sig sjelf.
— Ursäkta, min herre, — sade mr Crawford efter en stunds tystnad, då Astley satt stum och orörlig, — är det något, hvarmed jag vidare kan tjena er, min tid är mycket upptagen och ...
— Förlåt, att jag besvärar er, men säg mig ännu en sak, känner ni lord
Astley personligen?
— Ja visst, jag känner honom sedan hans barndom; men hvarför frågar ni mig detta?
— Jag ville veta, om han mycket liknar sin far?
— Nej, han liknar just icke hvarken sin far eller mor, det skall vara en onkel i familjen, hvars utseende han ärft; han är imellertid långt vackrare, än hans far var, och äfven till lynnet skall han brås på den der gamla slägtingen, ty han är en smula extravagant och äfventyrlig i sitt lefnadssätt, en sak, som man icke kan förundra sig öfver hos en så ung, rik och oberoende herre.
— Jag förmodar, att han vistas på Aukwoodhouse?
— Nej, min herre, han reste strax efter sin fars död till kontinenten, han är för närvarande i Italien.
Astley teg villrådig, och juristen, som ingenting vidare hade att säga och tydligen ville blifva af med honom, erhöll i detsamma en välkommen anledning att bugande följa honom till dörren, då ringklockans häftiga ljud förkunnade en hemmastadd klients ankomst.
Nedkommen på gatan, stod Astley obeslutsam ett par minuter, innan han återvände till det hotell, der han bodde, och väl ditkommen, kastade han sig på en soffa helt upprörd och missmodig.
Häftig och oerfaren hade han förestält sig, att han endast behöfde visa sig för att blifva erkänd och komma i åtnjutande af det stånd och det namn man så länge beröfvat honom, och nu hvad fann han väl?
Hvad han aldrig ett ögonblick drömt om, en annan redan i besittning af detta namn.
Den plats i samhället, som han trodde vara tom, som var hans, den var redan upptagen; det fanns redan en lord Astley Hawerfield; i det hem der han trodde sig hafva varit älskad, saknad och begråten, der hade man ingen aning ens om hans tillvaro, och alltsammans, hela denna historia, som fylt hans själ med smärta och vrede, ömhet, längtan och hopp, den var kanhända icke annat än en grym dikt af denna besynnerliga qvinna, hvars hatfulla sinnes bitterhet öfverlefde henne sjelf.
Huru kunde han väl ega den ringaste förhoppning att eröfra en rättighet, som allt ifrån barndomen tillhört en annan?
Hans uppträdande och anspråk skulle ju anses löjligt, rent af vanvettigt, på samma gång denna väckta förhoppning var en brand inkastad i hans själ, som skulle förtära honom, och det var utan tvifvel detta hans demoniska fostermor åsyftat.
Så tänkte Astley i sin första förtviflade bestörtning, vid underrättelsen om den verkliga lord Astleys tillvaro, men en mera sansad och lugn eftertanke visade honom likväl saken ur en annan synpunkt och lät honom icke helt och hållet förlora modet.
Om det verkligen varit den hämdfulla mrs Mertons mening att bedraga honom med ett falskt föregifvande, så var han naturligtvis icke det utsedda offret, utan endast medlet för hennes fortgående hämd på en familj, som hon hatade; förbittrandet af hans lif var en småsak, en obetydlighet för henne, men beräkningen af styrkan i det medel hon valt var fullkomlig; ty det är icke lätt att lemna förhoppningar, hvilkas perspektiv äro rikedom och rang, och det frö till tvedrägt, strid och skandal hon utsått, skulle utan tvifvel blifva fruktbart.
Om han icke var lord Percys son, hvems var han då?
Hvarför skulle mrs Merton hafva uppfostrat honom?
”Lord Astley hade åtminstone ingen bror, som egde rätt till hans fars namn”, hade Crawford sagt.
Skulle möjligen de första gissningarna om hans härkomst vara sanna, skulle denna qvinna likväl vara hans mor?
Astley sprang upp ifrån soffan med fuktig panna.
Dessa tankar qväfde honom, han ville icke längre fördjupa sig i fåfänga gissningars qvalfulla mörker.
Utan vänner eller ens bekanta i den stora främmande staden, var Astley imellertid inskränkt endast till sitt eget omdöme och förstånd; och som vanligt menniskoförstånd, det må nu vara huru aktningsvärdt som helst, alls icke gagnar i juridiska frågor, så var det ganska sannolikt, att, huru mycket han än, i sin enslighet i det dystra rummet vid Coventgarden, ansträngde sin tankeförmåga, han likväl icke skulle komma till något tillfredsställande resultat.
Det föreföll honom, som om mr Crawford, juristen, hvilken han nyss lemnat, vore en hederlig karl på sitt sätt, det vill säga, att han höll sig till sak och icke till person, såsom en lagkarl bör vara, och i detta fall vore det utan tvifvel bäst att fullt uppriktigt och med ens underkasta saken hans omdöme.
Astley var ännu i den ålder, då man har svårt att föreställa sig, det icke alla menniskor vilja det rätta, om de bara känna och blifva öfvertygade derom.
Om således mr Crawford ansåg någon sanning ligga i den berättelse, på hvilken Astleys förhoppningar grundade sig, så skulle han möjligen hjelpa honom att uppdaga och bevisa densamma.
Väl kommen till denna öfvertygelse, sprang
Astley upp från soffan, tog sin hatt och skyndade tillbaka till mr Crawfords boning.
Astley visste icke ännu, att sanningen i juridiken har oändligen många färger, och att en saks framgång alls icke beror af dess rättvisa och riktighet, utan af sakförarens talent och bevisningskonst.
En engelsk jurist är icke uteslutande sanningens och rättvisans försvarare, han är äfven brottets, och i synnerhet är han det lysande frasmakeriets mer eller mindre talentfulle kämpe.
Det var sent, klockan var sju på qvällen och då Astley hunnit leta sig fram till det gamla smutsgrå huset och stod vid trappan i den första, mörka förstugan, der en liten dunkel lampa, fästad vid väggen, brann, hörde han en dörr stängas ofvanför och strax derefter någon, som i långa skutt kom rusande trappan utför.
I den nedkomne igenkände han samma stillsamma och städade person, som först mottagit honom på mr Crawfords kontor, och fick höra, att juristen gått hem för att äta middag, att kontoret var stängdt för dagen, och att man icke vidare kunde få tala vid mr Crawford i affärer, samt att han bodde i en helt annan trakt af staden.
— Ja, min herre, — sade skrifvaren och gnuggade sina händer med liflighet, — mr Crawfords kontor stänges precis klockan sex.
Mr Crawford sjelf försvinner ur affärslifvet för att blifva menniska och familjefar; ni skulle i detta ögonblick icke känna igen honom, derom är jag öfvertygad, der han nu sitter framför sin fårstek med hustru och barn.
Och jag, hans första biträde, mr James Gordon, tyst som en katt, lurande, stel och högtidlig som en uppstoppad uggla och obehaglig som sjelfva fan, jag blir monsieur Jaques Amedée Gordon, som ni här ser framför er, glad som en lärka och glömmande all verldens advokatyr för att kunna roa mig som en äkta gascognare.
— Hvad, min herre, ni är fransman? — sade Astley helt förvånad öfver bokhållarens besynnerliga förvandling.
— Ja, jag är fransman till lif och själ, men endast ifrån klockan sex på qvällen till klockan sex på morgonen.
Men kom nu ut ifrån detta fördömda mörka hål, gif mig er arm, ni är främling, ni är mycket ung!
Vill ni, att jag blir er ciceron och vän här i detta sotiga Hades, der det icke duger att dröja alltför länge, om man icke vill bli grön och gul som en gurka af mögel och spleen?
— Men huru kommer det då till, att ni är bosatt här, som det tyckes?
Mr Gordon höjde på axlarne med en teatralisk åtbörd och svarade ingenting.
— Nåväl!
Vill ni, att jag följer med er, eller skiljas vi helt enkelt åt? — fortfor den glade fransmannen, i det han ruskade upp sitt slätkammade hår, satte hatten på sned och armen i sidan.
— Jag tackar er rätt mycket, jag har ingen enda bekant här.
Jag tror mig visserligen vara född i England, men känner icke mera till mitt fädernesland, än om jag vore på Fidjiöarne.
— Nå, ni har icke skäl att beklaga, att er uppfostran icke blifvit gjord i London; imellertid behöfver ni nu här en glad vän och en pålitlig rådgifvare, och jag vill för er blifva båda delarne.
Hvad det första angick, så hyste Astley intet tvifvel, men det senare syntes honom mindre säkert, likväl hade den pratsamme bokhållaren någonting så godmodigt och uppriktigt, och dessutom en viss aflägsen likhet med Astleys vän der hemma i Sverige, den glada, hederliga Alf Stjerne, att han med verkligt nöje och tacksamhet antog hans tillbud.
På sin nya väns förslag satte de sig upp i en åkardroska vid Strandstreet, för att fara till ett fashionabelt ställe att äta middag, och sedan följdes de åt på Drurylaneteatern.
Jaques Gordons muntra lynne, qvicka infall och noggranna kännedom om allt, som kunde interessera en främling, intogo Astley fullkomligt; och man skulle i sanning varit äldre och mera menniskofiendtlig, än Astley var, för att icke finna behag i hans sällskap.
Det är visst sannt, att hans bildning tycktes vara temligen ytlig och inskränkte sig till de tarfliga kunskaper, som voro nödvändiga för en ”förste skrifvare” på en juridisk byrå, men han egde denna medfödda takt och naturliga elegans, som äro hans landsmän egna, och hvad som felades i hans uppfostran, det ersattes af hans fyndighet och observationsförmåga.
Dessutom låg det i hela hans personlighet en viss naif godhjertenhet, som i Astleys tycke talade mest till hans fördel.
Då de båda unga männen återkommit till hotellet och inträdt i Astleys rum, ansågo de sig som gamla vänner, och Gordon kastade sig i soffan med den mest ogenerade vårdslöshet.
— Du frågade, hvarför jag vistas här i London, och jag vill helt öppenhjertigt meddela dig det — sade han gäspande.
— En fattig gascognare som jag behöfver förtjena penningar.
Nå väl, jag har en morbror, som är pastejbagare här, som blifvit rik på några år, och som ämnar snart gifva sig af till hemorten igen, det var genom honom jag först fick det infallet att försöka min lycka här, för att likasom han en dag kunna återvända till mina berg, till Garonnes klara vatten och Marmande, min födelsestad.
Jag lyckades ändtligen, efter flera fruktlösa försök på andra håll, att blifva antagen som skrifvare hos mr Crawford, hvilkens far var en af Londons mest ansedda jurister.
Sonen, mr Henry Crawford, är en strängt redbar man, om han också icke har faderns talent och skarpsinnighet.
Jag har nu i två år temligen väl uthärdat tvånget och tystnaden på hans kontor, derigenom att jag hvarje afton skakar af mig den tunga rustning af engelskt pedanteri och cirklad högtidlighet, som jag hvar morgon med återlifvade krafter påtager, med detsamma jag tillknyter min hvita halsduk: detta tvåfaldiga lif är icke utan sitt behag.
Vi gascognare älska masquerader och teatraliska föreställningar, vi äro födda till skådespelare, och då jag klibbat ihop mitt hår, för att dölja kruserna deri, och strukit det slätt öfver pannan, pådragit min tunga rock och antagit den glatta, intetsägande minen af en städad engelsk skrifvare, så känner jag en verklig belåtenhet och stolthet öfver min förmåga att utan masque kunna masquera mitt utseende och förändra min figur.
— Men hvad säger din principal om denna metamorfos? — inföll Astley förvånad.
— Ah! han vet naturligtvis ingenting derom, han har aldrig sett mig i min naturliga menniska; jag skulle då med ens vara beröfvad mina fyra hundra pund, förutom att den stackars mannen skulle få slag af förskräckelse och inbilla sig, att jag vore en hemlighetsfull bof, som enkom kommit till London för att mörda och plundra honom, och hvars rätta hemvist borde vara Newgate — sade Gordon skrattande.
— Men om du genast framstält dig sådan du är för honom?
— Så skulle han afskedat mig helt tvärt; hur tror du väl, att jag fick det infallet att söka förändra min person, i någorlunda likhet med dessa fadda öboar, jo just derigenom att mitt sätt, mitt krusiga hår, mina lifliga ögon och mitt franska uttal i början läto mig misslyckas, hvart jag vände mig; man sade mig rent ut, att jag hade icke ett ”passande utseende”.
I England, ser du, måste man se ut som ett gudsnådligt, men väl tvättadt och stärkt syndaregister, om man vill anses för hederlig karl.
Helst bör man hafva ljusrödt, mjukt hår och sandgula polisonger, dimmiga ögon, smutsgul hy, ett par stora och långa framtänder och en viss likstelhet i hela kroppen; men som jag nu alls icke kunde åstadkomma allt detta, utan en vådlig masquering, så hjelper jag mig med min omsorgsfulla toilett och all den slöhet och färglöshet jag förmår gifva mitt ansigte, för att derigenom vinna den ”passande värdighet” som är nödvändig.
— Men om detta utseende är behöfligt för ens framgång, då kommer jag visst att spela en simpel rol i London, — sade Astley skrattande åt Gordons öfverdrift.
— Åh, med verkliga gentlemän, det vill säga med de förnäma, är man icke så nogräknad, i fall naturen skulle hafva nekat dem detta lyckliga utseende; men för alla sådana, hvilkas utkomst beror af det förtroende de väcka, för dem är det en afgjord fördel att se ut på detta sätt.
— Men du för imellertid ett odrägligt lif?
— Ah, bah!
Hvad gör man icke för fyra hundra pund?
Det är en vacker summa det minsann.
Jag lägger ihop tre fjerdedelar deraf, sätter in dem i en bank och förräntar dem, och om tre eller fyra år är jag fri.
Jag har en liten flicka, som väntar på mig; hon har följt mig hit och arbetar hos en fransysk modehandlerska, vi råkas hvar söndag och ibland oftare.
Zusette är den vackraste flicka man vill se.
Jag har redan ett litet kapital; vi gifta oss, återvända till Gascogne, bosätta oss, och till slut hvem vet, jag blir kanhända maire i Marmande.
Gordon sprang upp ifrån soffan, gjorde en kullerbytta i luften och föll, behändigt som en lindansare, ned igen på den brakande soffan, midt för den förbluffade Astley.
— Se så, nu känner du min anspråkslösa lefnadshistoria, som jag icke skulle så här uppriktigt berättat dig, ehuru gascognare jag är, om du varit engelsman, men jag är en smula fysionomist också, och jag tyckte mig, redan i förmiddags då jag släppte in dig till mr Crawford, finna en viss själsfrändskap oss imellan.
Och nu skulle jag gerna vilja veta hvad ditt besök hos min principal angick; det förefaller mig, som jag i det afseendet skulle kunna vara dig till nytta.
Astley besinnade sig ett ögonblick, men behofvet att meddela sig med någon besegrade hans naturliga försigtighet, och utan att ingå i några detaljer eller nämna några namn, sade han Gordon anledningen till sin resa och sin obeslutsamhet att vidare söka mr Crawfords biträde.
— Crawford är en redbar jurist, sträng och omutlig som lagen sjelf.
Du skulle visserligen kunna meddela honom saken, utan afseende på att han, som du säger, sköter din motparts affärer, han skulle i alla händelser ärligt säga dig sin tanke, derom är jag öfvertygad, men han kunde naturligtvis icke blifva din sakförare, och han skulle sedan begagna sig af de upplysningar han fått af dig till sin klients fördel.
— Men du sade ju, att han var rättskaffens som lagen sjelf?
— Ja, i sitt enskilda lif, men naturligtvis skall han göra allt för den saks framgång, hvilken han åtagit sig.
— Men han bör icke, om han är ärlig, åtaga sig annat än rättvisa saker.
— Ah, min Gud, hvem vet det på förhand?
Det, som lyckas, är rättvist, förstår du.
— En besynnerlig teori i sanning.
— Ja, kanhända, det angår mig icke, det är imellertid den teori, som våra advokater beständigt praktisera; det tillhör dem att motivera den och bevisa rättvisan af sin sak.
— I detta fall bör jag naturligtvis icke vidare besvära din hedervärda principal?
— Nej, det är bättre du rådfrågar Gibson i West-End; han är ansedd såsom Londons skickligaste advokat, om han äfven icke är så samvetsgrann som Crawford.
— Ah, nej!
Långt derifrån: han har utfört de vackraste saker och vunnit ett stort rykte, hans talent är utomordentlig; han gör svart till hvitt eller tvärtom och förvånar hela verlden med sin logik.
Du bör utan fråga vända dig till honom, i synnerhet om din sak är mycket kinkig och invecklad.
— Invecklad är den visserligen, men i min tanke fullt rättvis.
— Ja, naturligtvis, — sade Gordon skrattande.
— Du skrattar.
Skulle du kunna misstänka, att ...
— Att du icke tror på rättvisan af dina anspråk?
Nej visst icke!
Men för fan, klockan är snart ett på natten, farväl!
Den originelle kontorsskrifvaren steg upp, skakade Astleys hand som en engelsman och helsade honom sedan som en fransman med att vifta med handen och kyssa på fingrarne åt honom, under det han försäkrade honom i de mest öfverdrifna ordalag om sin beskyddande vänskap, och aflägsnade sig slutligen, småsjungande en fransk visstump på en obegriplig munart.
Det var en lång och knotig herre, med stora knän och en ofantlig näsa imellan ett par rätt utstående borstlika ögonbryn af rödgrå färg, yfviga polisonger, som liknade förtorkade enbuskar, och en kantig välrakad haka, som försvann i en styf hvit halsduk.
Hans utseende tycktes således i alla afseenden temligen väl öfverensstämma med Gordons kännetecken på den engelska hedern och tillförlitligheten, och ehuru advokatens person syntes ingenting mindre än intagande, så låg det likväl i hans grå ögon ett uttryck af klokhet och kraft, som väckte förtroende.
Han åhörde Astleys berättelse, utan att säga ett ord, och under det han oupphörligt med sina långa torra fingrar knäppte på locket af en stor gulddosa, hvarur han slutligen, när Astley tystnat, tog sig en pris, tillräckligt stor för att fylla ett likörglas och väl beräknad efter vidden af hans ena ofantliga näsborre.
Han smålog derefter på ett mycket obestämdt sätt, hostade ett par gånger, snöt sig med ett brak, som kom fönsterrutorna att darra, och sade derpå helt långsamt, under det han fixerade Astley:
— Det är visserligen icke omöjligt, min herre, att er sak kan hafva någon utsigt för sig; allt beror på tillförlitligheten af de papper, ni säger er medföra.
Vill ni kanhända visa mig den?
— Här äro bevisen för att jag verkligen är den jag ger mig ut för att vara, det vill säga mrs Mertons fosterson, uppfostrad af en prest i Sverige, och här en afskrift på engelska af detta fruntimmers bikt inför samma prest, innan hon dog, — sade Astley, lemnande juristen de medförda papperen.
Mr Gibson bläddrade deri några minuter, sköt sin stol närmare bordet, lade sin stora flata hand på den lilla plätten af rödgrått hår, som betäckte hans hjessa, och tycktes allt mera interesserad af den dödas bekännelse, ju längre han läste.
— Här äro många sannolikheter, en mängd detaljer, som kunna blifva bevisande, i fall de äro sanna.
Vår första åtgärd måste bli att skaffa oss upplysningar derom.
Ja, min herre, efter allt hvad jag kan se, så anser jag det väl löna mödan af en undersökning om dessa förhållanden åtminstone.
Ni känner imellertid utan tvifvel, att det?
— Ja, till min förvåning har jag nu fått underrättelse derom.
— Ni borde icke förvånas deröfver; det är ytterst sällsynt, att icke en arftagare finnes till ett vackert namn och en stor förmögenhet.
— Men det kan ju icke finnas mer än en verklig sådan?
— Nej, naturligtvis.
— Ni tror mig väl icke om att vilja tillskansa mig en rätt, som icke är min?
— Nej, sanningen att säga, så tror jag det verkligen icke, ni ser alltför ung och oerfaren ut dertill, men detta är en sak för sig; det är alls icke er vilja, utan er möjliga förmåga i detta fall, som interesserar mig, — sade mr Gibson leende.
— Men, min herre, hvarifrån tror ni väl, att denna lord Astley har kommit?
— Det är mycket svårt att säga, lika svårt som att veta, hvarifrån ni sjelf kommit; att ni icke äro bröder, derom är jag nästan fullt förvissad, ty lord Percy Hawerfield var endast gift ett par år och har aldrig haft mer än en son.
— Men i detta fall tyckes jag icke ega mycket hopp.
Hvem vet likväl?
— Er erfarenhet och skarpsinnighet skola åtminstone snart kunna afgöra om sannolikheten eller hopplösheten i denna sak.
— Jag kan icke nu fatta någon egentlig mening derom; det har funnits lika mörka och invecklade frågor, hvari man lyckats bringa bevisning och ljus.
Det blefve, i händelse man funne skäl att börja denna affär, utan tvifvel en mycket kostsam rättegång.
— Ja, och jag vill öppet säga er m:r Gibson, att jag har ganska litet att offra derpå.
Om ni derför anser saken alltför mycket tvifvelaktig, så ...
— Godt, jag förstår.
Lemna mig imellertid papperen, jag skall med mera noggrannhet gå igenom och granska dem.
Ni har originalhandlingen här i England naturligtvis?
Återkom om ett par dagar!
Jag skall imellertid göra mig litet närmare underrättad om den Hawerfieldska familjen och möjligen få kunskap, om det finnes någon öfverensstämmelse mellan verkliga fakta och denna berättelse, skrifna, som det tyckes, i en särdeles upprörd och exalterad sinnesförfattning.
Jag skall, som sagdt är, efter några dagar kanhända kunna säga er, om jag anser mig kunna åtaga mig er sak.
I detta fall får jag räkna på framgången.
Jag är icke rik, men vi jurister få ofta riskera dylika affärer, det är vårt yrke ser ni.
Advokaten steg upp, inlade sorgfälligt den engelska afskriften eller öfversättningen af Agnes Mertons bikt, som
Astley lemnat honom, och fyllande med mycken gravitet den andra af sina stora näsborrar med en lika qvantitet spanskt snus, som den första förut erhållit, bugade han sig för Astley med ett välvilligt och beskyddande leende och satte sig sedan ned vid sin pulpet, under det Astley stängde dörren efter sig.