Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Otaliga af de på flygsanden uppbyggda husen ramlade.
Man hörde ideligen talas om förluster och konkurser, de dyrbara ekipagen och bohagen såldes på auktion, och för de solidare husen, som stått före svallvågen och hade tillräckligt fast grund för att motstå undergräfningen af marken, när den stora vågen föll tillbaka, gällde det numera att beräkna med oändligen mindre underfulla konjunkturer och att genom den mest penibla försiktighet och varsamhet stadga sin egen och därmed hela stadens vacklande kredit.
De säkra husen blefvo till följd af den gemensamma faran nästan solidariska med hvarandra.
Hvar och en af stadens stödjepelare bäfvade för att någon oförmodad stöt skulle riktas mot grannen, komma hans hus att vackla och därigenom draga ännu flera med sig i sitt fall, hvilket skulle hafva till följd att alla växlar skulle blifva af utländingar protesterade och att Götheborg för flera decennier måste försvinna från rangen af handelsstäder.
Bland dessa solida hus räknades med allt fog Niclas Björnberg och David Carnegie & compani, och med någon oro fastän med nästan säker förvissning om den lyckliga utgången för dessa mäktiga hus, afvaktades domen uti Hallska redogörelse- och ersättningstvisten, hvilken rättegång dragit ut öfver vintern och våren 1820.
Nu trodde man, att domen säkerligen skulle falla under sommaren detta år.
Det hade varit en lång pinotid för John Hall alla dessa år under hvilka processen fortgått.
Medan de feta åren i Götheborg varade, hade Backman haft ganska lätt att anskaffa de erforderliga medlen till de många processernas förande, nu under de magra åren blef detta betydligt vanskligare.
Slutligen, då trångmålet var som störst, och processen mot kuratorerna i konkursen stod på vippen att nedläggas till följd af bristande medel, öppnade en af Stockholmstidningarne en subskription till förmån för John Hall, på det att han måtte kunna uppehålla denna process.
När subskriptionen öppnades, satt John Hall i bysättningshäkte, men allmänhetens deltagande för honom var så stort, att subskriptionen inom kort nådde ett resultat af öfver två tusen riksdaler banco och John Hall blef utsläppt.
Med förteckningen i tidningen på de ädla gifvarne och på de summor, hvarmed de bidragit, följde också några deviser, som på det högsta uppmuntrade John Hall, men gjorde herrar kuratorer heta om öronen.
En devis lydde:
»Om jag finge tag i den lede björn,
Som satt Hall på Gillboaberg,
Han skulle i mitt kammarhörn
Förbyta hudens färg.»
En annan devis blef så populär, att den sjöngs efter John Hall på gatorna:
»De män i gyllne nästen,
Som hittills ärft din far,
Dig säkert lämna resten,
Då ingenting är kvar!
Och så föll ändtligen Extra Rådhusrättens dom den 24 augusti 1820.
Den lydde på att kuratorerna dömdes att betala John Halls återstående skulder och till honom återställa hvad af den uppgifna egendomen ännu var odisponeradt samt att dessförutan gälda en ofantlig ersättningssumma, nämligen 800,000 riksdaler banco jämte det ytterligare skadestånd, som i vissa fall skulle af gode män bestämmas.
Det blef en gräslig bestörtning och uppståndelse i staden.
Hela börsen beslöt att i deputation uppvakta landshöfdingen, grefve Axel von Rosen, och anhålla, att han ville hos Kungliga Majestät intercedera om nådig uppmärksamhet i denna uppseendeväckande sak, som kunde medföra en hel stads olycka.
Men landshöfdingen afstyrkte detta tilltag, då det möjligen kunde väcka kungens missnöje.
Herrar kuratorer voro emellertid själfva tillräckligt patriotiska för att med all makt och till hvarje pris söka förhindra de olyckor för stad och land, hvilka skulle blifva följden, ifall dessa stora summor af dem skulle återbäras.
De beslöto att öfverklaga domen och gå till högre rätt.
Dagen, då efter domens lydelse det utdömda beloppet skulle af herrar kuratorer i taka händer deponeras, var inne.
John Hall och Pehr Backman och en mängd af nyfikna hade infunnit sig i Kungliga Befallningshafvandes sessionsrum för att höra herrar kuratorer med ed bestyrka, att de icke voro i tillfälle att deponera det ådömda beloppet.
John Hall, som med tillförsikt motsett detta medel till ändring i sitt öde och lidande, fick då höra, att commercerådet och riddaren herr Niclas Björnberg, för rangen och rörelsens större omfång ägde kontant 125 riksdaler, och att de öfriga kuratorerna med mindre värdighet och mindre rörelse besutto 104 riksdaler hvardera.
Det gick ett sorl genom den stora salen.
Pehr Backman stod midt i en klunga människor och talade med stor liflighet och många gester, men med fullkomligt utslocknad stämma.
Flera personer trängde sig omkring John Hall, när han gick ner för rådhustrappan.
Han hade ett förunderligt uttryck i sitt fina, bleka ansikte, och ett sorgset småleende lekte kring hans läppar.
– Hvad säger John Hall om detta? sporde Olof Benjamin Lund, som linkat efter honom och nu grep hans arm.
Jag har tagit en nitfull del i min kusins öden och på det högsta beundrat den öfvermänskliga kraft och seghet, hvarmed min kusin under många år kämpat för sin rätt.
Nu frågar jag, hvad säger John Hall om detta?
John förde handen öfver pannan för att efter gammal sed stryka undan den tunga hårlocken, som brukade falla ner öfver den.
Det var nu blott en glesnad, grånad hårtest, och handen, som strök undan den, var tunn och genomskinlig.
Under de många år John Hall uteslutande varit upptagen af sina processer och nästan ständigt sysslat med renskrifning af handlingar, inlagor och böneskrifter, hade han fått för vana, att när han blef upprörd, använda en mängd lagtermer och besynnerliga ordvändningar.
Så äfven nu.
– Jag vill ej förebrå mina vederparter en falsk ed, sade han långsamt och med noga öfvervägande af hvarje ord, och jag vill ej heller påstå, att de äro okunniga om att edens förbindelser ej genom någon advokatorisk åtgärd kan häfvas och att hvarje uppsåtligt bemödande att genom tillställningar undanrödja den mening, som genom eden skulle styrkas, innefattar en mened, som ett vaknadt samvete hämnar.
Men jag kan ej afhålla mig från att tänka på cessionatens käpp.
John Hall smålog åter och strök handen öfver sitt långa skägg.
Det kom en sällsynt glans i de milda, blå ögonen, ty domen hade ju i alla fall gifvit honom rätt, om den också ej förmått gifva honom något annat.
– Hvilken historia menar min kusin? frågade Lund, som ej kunde upphöra att förundra sig öfver det besynnerliga sätt, på hvilket hans släkting tog denna oerhörda katastrof.
– Jag skall berätta den för kusin Lund.
Det fanns en gång en cessionat i England, som lugnt beedigade, att han lämnat sina borgenärer all sin egendom, därför att han vid tillfälle af eden lämnat en af de kringstående fordringsägarne en käpp att förvara med en däruti gömd och undandold växel å 50,000 pund sterling.
Nej, nej, jag påstår ingalunda, att mina motparter följt detta lustra exempel, men hvarje människa måste erkänna, att man blott kan tillskrifva mitt oblida öde, mitt högst oblida öde, den händelse, att herrar kuratorer, som årligen uti sin rörelse använda flera millioner pengar och hvarje dag inkassera flera tusen riksdaler, just denna dag, då min rätt beror på deras kontanta tillgångar, ej äga i kassan utöfver 100 riksdaler banco hvardera.
Rörelsens stora hjul bör således stanna i brist på kraft att underhålla dess gång, men kusin Lund kan på förhand vara förvissad om att en sådan följd ej kommer att förspörjas, utan att det fastmer skall visa sig, att herrar kuratorer, då det gäller egna fördelar, kunna disponera högst betydliga summor.
Men då inga handelsböcker kunna upplysa om ett dylikt fenomen, så står endast eden kvar i tidens häfder, liksom värdet däraf i evighetens.
– Och nu farväl, kusin Lund!
Jag vill helst gå allena, jag är mycket trött, mycket trött, och jag har mycket att fundera öfver – –
John Hall gick långsamt och med lutande gång framåt Kronhusgatan, där Pehr Backmans hus var beläget.
Han gick dit på omvägar för att slippa gå förbi det Hallska huset, som det alltjämt kallades, och hans blick var envist fäst på marken, ty han tyckte ej om att varseblifva hur gatubarnen knuffade på hvarandra, när han gick förbi, och ropade: »Där går rike Hallen!»
Ändtligen var han framme vid det lilla gulmålade och med röda luckor och dörrfoder försedda trähuset, uppför hvars knarrande trätrappa han stretade.
Rummet, som han bebodde, var försedt med storrosiga tapeter, hvilkas fula färger och mönster till den grad pinat John Hall, att han ej gifvit sig någon ro, förrän han undanskylt dem med ritningar och etsningar af egen hand.
Sedan hans samlingar blifvit honom beröfvade, sysslade han på lediga stunder endast med ritning och etsning.
Dag ut och dag in, år ut och år in hade hans tid upptagits med författandet och renskrifvandet af böneskrifter och inlagor i och för processerna, och högtals af papper och handlingar lågo omkringströdda öfverallt i rummet, som var möbleradt på det allra enklaste sätt med ganska omaka föremål.
Där fanns en brunmålad byrå, en grön dragkista med tre lådor och mässingsbeslag, ett omåladt och mycket nerbläckadt slagbord, några stolar och en pärlfärgad, gustaviansk säng.
På väggen, där sparlakanssängen stod, hängde några silhuetter, som John själf klippt.
En föreställde gamle herr Halls profil, de gammalmodiga hårlockarne och hårpiskan gjorde den lätt igenkännlig, äfven om orden »John Hall den äldre» ej stått präntade på det hvita papperet.
Där bredvid sågs ett fruntimmersporträtt med håret samladt i en hög grekisk knut öfver hjässan, och på det hvita papperet, orneradt med pressade förgätmigej, lästes »Constance Hall, född Koskull».
Därunder hängde i ett liknande arrangemang en barnsilhuett med inskriften »lilla Marianne».
Nederst sågs en af John målad vy af Gunnebo från trädgårdssidan.
Man såg häckarne och bassinen med springbrunnen, till höger orangeriet, och boningshuset i fonden.
Detta var Johns museum.
På det stora fällbordet lågo bland mängden af papper tjocka lagböcker med nötta band, och på fönsterbrädet hade en trasig bur med en kanariefågel sin plats.
Johns stora pipa låg ofvanpå pappershögen på bordet.
Luften i rummet var instängd och inpyrd af tobakslukt.
Dörren öppnades sakta, och John Hall trädde in i rummet.
Han ställde sin tunga käpp i spiselvrån och hängde den blå slängkappan på kroken bakom dörren.
Så gick han fram till fönstret, som han öppnade för att låta den ljufliga septemberluften strömma in i rummet.
Han lutade sig långt ut för att få se en skymt af den blå himlen, ty Backmans hus hade till vis à vis ett högt stenhus på trenne våningar.
När John Hall drog hufvudet tillbaka, slog kanariefågeln en hög drill.
– Jag vet hvad du vill påminna mig om, sade John till fågeln.
Jag lofvade dig en gyllene bur, om domen utföll till min förmån.
Den har gjort så, men mitt löfte kan jag icke hålla, Pipi.
Men sjung du, sjung du!
Vi ha fått rätt, vi ha fått rätt, det är förmer än gyllene slott och bur!
John stod lutad öfver buren och hviskade till fågeln, som sjöng allt högre och gällare.
– Här har jag en sockerbit till dig, John stack den in mellan gallret.
Så satte han sig ner vid bordet, drog ett oskrifvet pappersblad till sig, doppade gåspennan i bläckhuset och började skrifva:
»Ett helt lif snart sagdt förflutet under förnyade motgångar af alla slag, som icke lämnat mig annat minne af lyckan än den åldrige har af sin barndom –»
John Hall höll upp.
Fågeln sjöng och drillade allt högre och högre.
John strök handen öfver pannan.
– Jag vill icke förtröttas, mumlade han.
Jag vill icke, jag vill icke.
Jag måste alltjämt upprepa för mig:
Jag har fått rätt, jag skall ytterligare få det inför hvarje domstol, dit mina motparter släpa mig.
– Jag vill inte förtröttas, jag vill inte, vill inte.
Jag skall återupprätta min salig faders ansedda hus.
Jag ger inte tappt.
Och han skref vidare.
»Vanan vid motgångar har härdat lynnet mot lidandet –»
Fågeln slog till en lång drill.
Och John skref med stor hast, det var som skrefve han i kapp med fågelns drillar.
»Allmänna deltagandet har ökat den styrka, som varit nödvändig, då jag i striden mot lifvets alla förenade fördelar stått ensam, öfvergifven och utblottad på alla medel.
Vidden af olyckan har lifvat det mod, som nu måste våga allt för att få rättvisa.» – – –
John Hall fortfor att skrifva, och han skref långt in på natten utan rast eller hvila.
I Stockholm.
Göta hofrätt behöfde tvenne år för att pröfva det öfverklagade målet, och först i mars 1822 stadfästades domen, hvarpå herrar kuratorer gingo till Högsta Domstolen.
En underlig oro grep John Hall.
Han hade ingen fred någonstädes.
Han kunde ej sitta hemma i gafvelrummet uti Pehr Backmans hus, utan ströfvade nästan dagligen utåt Mölndalsvägen, fick ibland skjuts på någon bondkärra fram till Gunnebo och återvände sent på natten till staden, uttröttad och neddammad af den långa vandringen.
Ändtligen en dag sade han till Backman, och hans tunna gestalt skalf af rörelse, och rösten darrade.
– Jag måste upp till Stockholm, jag har fått för mig, att det går galet däruppe, ifall jag ej är tillstädes och passar på.
Jag vill resa till Stockholm.
Backman såg betänksam ut.
– Herr Hall gör ingen nytta däruppe, det kommer ännu att dröja i åratal, innan den slutliga domen faller, och jag skall sköta herr Halls angelägenheter lika bra i Stockholm, som jag hittills gjort det i Götheborg och Jönköping.
Det är klokast och bäst, att herr Hall afvaktar domen härnere.
Här hos mig har herr
Hall åtminstone tak öfver hufvudet och ett nödtorftigt bröd, men jag kan ej lägga ut mycket pengar till logis och föda för denna onödiga och måhända för saken vådliga Stockholmsresa.
– Det behöfs heller inte.
Jag kan försörja mig själf.
Backman spärrade upp ögonen.
– Hvarmed, om jag törs fråga?
– Med teckning och etsning, naturligtvis, svarade John.
Minns inte Backman, att han själf beklagat, att jag ej hade behof af min talang för vinnandet af mitt lefnadsbröd.
Nu när jag utan eget förvållande kommit i dessa omständigheter, skall jag sannerligen använda mina pund på bästa sätt.
Jag vill till Stockholm, och jag skall till Stockholm.
– Hoppas, att herr Halls tro ej måtte komma på skam, ty saken ställer sig vanligtvis något annorlunda, när man behöfver lefva på sin talang och när man ej behöfver detta.
– Däri misstager sig Backman säkerligen, och jag har ingalunda legat af mig, jag har tvärtemot förkofrat mig, och jag har alla dessa teckningar och etsningar att taga med.
John pekade på väggarne.
– Jag behöfver således ej göra något nytt ännu på långliga tider, utan kan författa mina böneskrifter och inlagor som förut.
– Blir det ej pinsamt för herr Hall att i Stockholm möjligen sammanträffa med sin förra hustru?
John Halls läppar började skälfva.
– Vi färdas numera icke i samma kretsar, och skulle min älskade Constance på gatan fara mig förbi – John vände sig bort.
Jag skall ej tänka därpå.
Jag vill till Stockholm, jag drages dit och lockas dit.
Faller utslaget till min förmån, kan jag sörja för min dotter på ett anständigt sätt.
Jag skall då föra henne med mig ner till Gunnebo, och denna sälla lycka skall ur mitt minne utplåna den misshandel och de lidelser, jag utstått.
Jag vill dit, jag reser dit.
Skaffa mig blott respengar, Backman, och räcka de ej till skjuts hela den långa vägen till Stockholm, så orkar jag gå ansenliga vägsträckor, ty denna gång bär det ju fram till målet, och hur det blir, blir det alltid ett finalt slut på saken.
Sedan skall jag hvila.
John Hall såg ut, som om han väl behöfde det.
En månad senare var John Hall i Stockholm.
Han hade skaffat sig bostad hos en tvätterska på Luntmakaregatan.
Det var en mycket enkel kammare, men tvätterskan var en beskedlig gumma, och hon och hennes ofärdiga syster hade fattat stort tycke för John och gjorde allt för hans trefnad.
Att han funnit härberge just här, hade gått så till.
En eftermiddag, då madam
Kron stod vid tvättbunken i kökskammaren, och hennes syster, jungfru Inga Person, satt vid fönstret med sin sömnad, hade det sakta knackat på dörren.
De ropade: »Stig in!» och sågo en medelstor man, iförd en blå kappa utan krage, stå på tröskeln.
– När jag gick förbi detta huset och såg balsaminerna blomma i fönstren, tyckte jag, att här såg så vänligt ut, att jag vågade mig in för att förhöra mig, ifall det vore möjligt att här få logis, sade främlingen.
Han talade långsamt och med behaglig röst.
Hans uppförande var ödmjukt och höfligt, men värdigt.
– Vi taga icke in logerande, svarade madam Kron snäft utan att se upp från tvättbunken.
Men jungfru Inga, som fäst sig vid den främmandes milda drag, frågade:
– Är herrn från Götheborg?
Jag tycker mig höra det på målföret.
– Ja, det är jag, svarade mannen och gjorde sig beredd att gå.
– Det äro vi också, vi flyttade hit anno fem, när min syster gifte sig.
Hon är nu enka sedan tio år tillbaka.
Madam Kron såg upp från sin bunke och strök såplöddret från de nakna armarne.
Främlingens utseende behagade också henne.
– Skulle jag taga någon logerande, skulle det bli herrn, som är från Götheborg och som ser beskedlig ut, sade hon dröjande.
– Jag hade gärna velat bo här, svarade främlingen med sin sorgsna röst, helst nu när jag hör att fruntimren äro från min födelseort.
Men då det ej låter sig göra, så måste jag gå vidare.
– Vänta ett ögonblick!
Hvad heter herrn?
Kanske vi känna till namnet.
– Jag heter John Hall.
Gumman vid tvättbunken gaf till ett rop.
– Herre Gud, är detta rike Hallen?
– Ja, ja, så kallas jag alltjämt, fast jag numera inte är mycket rik, som mina vänner väl kunna se – fast får jag min rätt, som jag är här i Stockholm för att söka, så blir jag ägare till åtminstone en half million riksdaler banco.
Förlora kan jag intet, ty jag har intet att förlora.
God afton, jag måste vidare och söka mig logis för natten.
– Nej, det skall herr Hall inte behöfva göra.
Hall hålla till godo med vår kammare, så lämnar jag den villigt.
Att detta är den John Hall, om hvilken vi hört så mycket talas i vår ungdom!
Sitt ner, herr Hall, och hvila ut en stund, innan sakerna hämtas.
– Det är inte många effekter, jag har med mig, det är mest papper i kofferten.
Så att madam har hört talas om John Hall?
– Fråga en götheborgare, om han har hört talas om John Hall!
Ja, om gamle herrn också och om Gunnebot och om mamsell Christine, som blef grefvinna.
– Hon är gift häruppe, sade jungfru Inga, som ej tog ögonen från John.
– Ja, hon är så, men jag umgås inte med min syster och svåger.
Kan jag få se på kammaren?
Madam Kron öppnade dörren till rummet, som var ett mycket torftigt möbleradt litet rum, men John lade märke till att det låg åt solsidan, och sade belåtet:
– Här skall min lille Pipi trifvas.
Han tycker om sol.
Jag skall ej göra mycket besvär, men skulle vara tacksam, om jag finge intaga mina måltider här, ty jag har mycket att skrifva och vill ej spilla tid i onödan, dessutom tycker jag särdeles illa om traktörsställen.
Låter detta sig göra?
– Inte kan herr Hall nöja sig med som vi hafva det.
– Jag kan nöja mig med aldrig så tarflig kost, jag har aldrig frågat efter bordets njutningar.
Man kom snart öfverens om priset på bostaden och födan.
Det var en mycket måttlig penning, ty de båda kvinnorna voro alldeles betagna i John Hall, den hurtiga tvätterskan, lika väl som hennes skröpliga syster.
De båda Götheborgsfruntimren voro ej heller litet stolta öfver att få rike Hallen till hyresgäst.
Redan samma afton stod den trasiga buren med den yrvakna kanariefågeln på fönsterbrädet i kammaren mellan ett par blommande balsaminer, som jungfru Inga yrkat på skulle flyttas in till den stackars herrn.
– Herre Gud, när man tänker på blomster- och drifhusen på Gunnebo och att han nu kan fröjda sig åt dessa fattiga blommor!
Såg syster, hvilken massa af papper han packade upp ur kofferten?
De fylla hela stora bordet och ligga i hoptals på golfvet
– Ja visst såg jag.
Hall måtte vara en mäkta lärd man, ty så mycket papper kan väl aldrig behöfvas, bara för att han skall få sin solklara rätt.
Det är något till lärda saker i de där papperen.
Tänk på det Hallska muséet!
– Tror syster, att blommorna kunna trifvas i den förfärliga tobaksröken därinne?
– Det blir väl smått med det.
Men det få vi tåla oss med.
Den stackars herrn har numera ej så många förströelser och har väl så vant sig vid tobaksrökningen, att man inte kan ha hjärta att bedja honom upphöra därmed, hvarken för vår eller blommornas skull.
Man vänjer sig väl därvid hvad det lider.
Herre Gud, att han därinne är rike Hallen!
Vid måltiderna visade sig John ibland språksam, men oftast satt han tyst och lät de båda systrarna tala med sig om Götheborg.
De berättade för honom allt hvad folk brukade prata om det Hallska huset och dess rikedomar, och John måste småle åt deras försäkran, att hvarje barn i Götheborg visste, att gångarne på Gunnebo voro täckta med idel guldsand, och att man eldade i kakelugnarne med kanelbark.
– Nej, detta är icke sant, men däremot är Gunnebo mycket vackrare än mina hyggliga vänner någonsin hört berättas.
Nu är det förfallet och nu står det öde, ty min mor dog i år, fast jag ej går sorgklädd efter henne, jag skall göra det, när jag får min rätt af Högsta Domstolen.
Och då, när jag blir rik igen, skall jag reparera Gunnebo och låta det bli sådant, som det var under min salige faders tid och under – –
Och John beskref trädgården och parken och utsikten från kullarne och blicken mot horisonten med de blånande bergen.
Hans båda värdinnor sutto med öppen mun och slukade hvarje hans ord.
– Och när herr Hall får sin rätt, hvad gör herr Hall då?
– Då skall jag hvila ut på mitt Gunnebo.
– Mol allena? frågade jungfru Inga sakta.
– Nej, jag skall laga att jag får min dotter till mig.
Hon är femton år nu, och jag har hört sägas, att hon är mycket vacker.
När jag får min rätt och blir rik igen, skall jag uppsöka henne och säga henne – –
– Herr Hall skall inte tänka på något sorgligt.
Se här, jag bjuder på kaffe i dag, eftersom det är söndag.
Den här vackra koppen var min salig mans munkopp, ingen har begagnat den sedan hans tid.
Men herr Hall, som är van vid fina saker, skall ha den till sin.
Ännu en sockerbit!
Jaså, fågelkräket skall ha den där.
Tag då en till!
Det är för innerligt väl undt.
Kron tyckte mycket om sin hyresgäst, men jungfru Inga tillbad honom.
– Han är en Guds ängel i godhet och tålamod, sade hon.
Aldrig yttrar han något hatets ord mot sina ovänner och förföljare.
Han kan inte hata.
Jag skall få min rätt, det är det enda han säger, hvaraf en främmande, som ej hört talas om honom, skulle kunna förstå att han lidit orätt.
– Det finns ingen i hela Sverige, synnerligast ingen i Götheborg eller i Stockholm, som icke hört talas om John Hall, svarade madam Kron.
John Hall hade också den öfvertygelsen, att alla människor kände till honom och hyste deltagande för hans öde, blott han nämnde sitt namn.
Det hände honom nämligen, att då han första gången utbjöd en af sina teckningar i en bod på Norra Tullportsgatan, fick han ett tvärt nej, men då handelsmannen såg namnet John Hall präntadt i ena hörnet, ropade han honom tillbaka.
– Är herrn rike Hallen från Götheborg? frågade han.
– Ja, det är jag, svarade John och vände sig om för att gå.
– Hvad gör herrn i Stockholm, om jag törs fråga?
– Jag är här för att afvakta Högsta
Domstolens utslag i målet mellan mig och kuratorerna i den Hallska konkursen.
– Jag har hört talas om herr Hall.
Jag har hört mycket talas om herr Hall.
Nej, var god och dröj ett ögonblick!
Af hvem har herr Hall lärt teckna?
– Jag är elev af vår store Desprez, svarade John Hall stolt.
– Ja visst, ja visst.
Jag erinrar mig detta.
Jag brukar vanligtvis icke uppköpa teckningar, men vill herr Hall hafva ett lån af mig mot en skuldsedel att infria, när herr Hall vunnit i Högsta Domstolen, så står jag till tjänst.
– Jag tackar ödmjukast.
Men det kan ju också hända, att domen ej utfaller till min förmån, fast den gjort det i extra rådhusrätten i Götheborg och i hofrätten i Jönköping, och fast jag har rätten på min sida.
– Man kan ju aldrig vara fullt säker, förrän dom fallit, så om min herre tillåter, vill jag hellre sälja dessa blad än taga lån, som jag möjligen ej kan betala.
Och då min herre ju säger sig förstå, att dessa blad hafva ett konstnärligt värde, så riskerar min herre alldeles intet –
Handelsmannen betraktade småleende sin besynnerlige kund.
– Det får bli, som herr Hall önskar.
Vi kunna ju ställa det så, att herr Hall lämnar mig dessa teckningar, och jag betalar femti riksdaler för dem, med villkor att herr Hall förbinder sig att åter inlösa dessa blad mot ett hundrade riksdaler banco, när processen i Högsta Domstolen är vunnen.