Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag behöfver till ytterligare bevis för detta påstående, ej upställa någon annan beräkning, än om jag antager, att ett hemman till yttergårdar får vid pass en mils gärdesgårdar, så torde man finna att blott till stafvar eller slakar, hvartill tages unga och vackra träd, åtgå för dessa nära 20,000 stammar, och kanske fordra hägnaderna inuti ägorna sedan lika mycket.
Härutaf kan man finna, hvilken härjning gärdesgårdarne åstadkomma å skogen.
Men det är icke nog att gärdesgårdarnes underhåll utödar skogen, de äro äfven otillräckliga för egofriden.
De upfylla ingalunda sitt ändamål att freda egorna från obehörigt betande.
Jag liar hört att det tillgår i andra orter aldeles på samma sätt, sonl i min hemort, att jordegarne ofta hafva anledning att klaga öfver obehörigt betande på deras egor.
Vi veta ganska väl, huru svårt det är att få någon ersättning för det ohägn man lider af andras kreatur.
Man mötes vanligen af den invändning, att kreaturen inkommit genom ogild grind eller gärdesgård.
Gärdesgårdens onekligen vackraste sida är, att den lemnar, om jag så får säga, nödfallsbränsle åt backstugusittare och inhyseshjon.
Huru lätt försvinna ej några stänger ur en gärdesgård 1 Kreaturen komma genast in på ägorna, de intagas, men måste, utan att någon ersättning för af dem förorsakad skada kan bekommas, åter utlemnas, ty hägnaden har ju varit ogild.
I de orter, der husbehofsbränuingen drifves,5 födes vanligen ett större antal svinkreatur öfver vintern på drank, och när bränningen om våren uphör, släppas de utsvultna djuren ut på vägarne för att söka sig föda, och då må man se till, huru man må kunna frälsa sin gröda.
Jag vet ställen, der man ordentligen aflönar åtminstone en person, hvars enda åliggande det är att gå omkring och skydda egorna från ohägn.
Denna bevakning gör ofta icke tillfyllest, ty om ock djuren på dagarne kunna afhållas från egorna, taga de oftast sin skada igen om nätterna, och det hör till omöjligheten att fullkomligt hindra snyltgästerne från ätt allt emellanåt taga sig ett mål ä sädes- eller klöfverfälten.
Jag vill ej tala om ängar och hagar, dem det är aldeles omöjligt att skydda, serdeles då ollenskafvel inträffar.
I ändamål att söka befria egorna från dessa objudna gäster, fattades vid sednaste landtbruksmöte! i Kalmar län det beslut att uti underd. petition hos K.
M. anhålla om utfärdande af en författning, som förbjöde lössläppandet af smådjur, nemi. svin, får och gäss å vägarne, men denna underdåniga anhållan kunde ej då i nåder bifallas. 192 Den 10 December.
I min tanke finnes det 2:ne lämpliga åtgärder att vidtaga, till förminskande af hägnadsbesväret, hvarigenom skogarne skulle sparas, och egofrid vinnas.
Den första åtgärden vore att antaga den s. k. hiilflenprincipen, hvarom så väl K. M. vid 1840 års Riksdag, som ock enskilte Riksdagsmän väckt förslag.
Denna princip utgår deruppå, att hvarje jordegare håller halfva gärdesgården mot sin granne, utan afseende å hemmanens storlek.
Härutaf skulle enl. all sannolikhet blifva en följd, att grannar skulle allestädes, der det lämpligen kunde ske, borttaga gärdesgårdarne sig emellan och i stället låta valla sina betande djur.
Den andra åtgärden, hvilken kunde betraktas som en början till antagande af den princip i afseende å stängselskyldigheten, som lagkomitéen och lagberedning ansett vara den enda rigtiga i ett civiliseradt samhälle, och som vid alla Landtbruksmöten blifvit förordad, vore att utfärda ett stadgande, hvilket ålade hvar och en att hålla sådan vård om sina mindre husdjur får, svin och gäss, att de ej inkomme på annans mark.
Orsaken, hvarför jag anser att man bör göra början med de mindre husdjurens vårdande, är den, att det är lätt att genom en liten stängsel, t. ex. en graf eller en lång stengärdesgård, utestänga den större boskapen, då det deremot är snart sagdt omöjligt att genom stängsel afhålla smådjuren.
Vid Kalmar hafva vi ett talande exempel, hvilken lättnad i stängselhållningen ett dylikt stadgande medför.
Magistraten i nämnde stad har nemi. vid högt vite förbjudit utsläppande af omnämnde småkreatur å stadsjorden.
När man om sommaren reser genom stadens egor så finnér man, att stängseln å stadsegorna är knappast hälften så dyrbar, som hägnaderna utanför desamma, hvarvid är att märka det stadsegorna aldrig, deremot landsbygden alltid, bära utseendet af att ha varit blottstälda för ofred.
Hvad jag nu haft äran anföra torde få åtfölja motionens remiss till vederbörligt Utskott.
Raabs, Carl Adam, motion, ang:de afskaffande af de vid sisth Riksdag beslutade Filial banker och Privatbanks-systemets ånyo införande.
Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. bifölle att denna motion remitterades till RankoUtsk.
Jag skulle vördsamt hemställa, huruvida det icke vore lämpligt att min ifrågav:de motion remitterades till Banko-, Lag- samt Allm.
Besv. o. Ekon.Utskm.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att R. o. Ad. redan beslutat att remissen borde afgå till BankoUtsk., och att detta Utsk. vore oförhindradt att sammanträda med Lag- samt Allra. Besv.- o.
Ekon.Utskm, derest sådant befunnes vara nödigt.
Den 10 December. 195 Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:s d. 7 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 1, ang:de tillökning af Utsk:s Kansli-personal.
Föredrogos och biföllos Exped.Utsk:s nedannämnde d. 7 dennes på bordet lagda Mern.:
JYi I, ang:de ökadt Kansli-biträde m. m.; A? 2, ang:de uplagan af Bihanget till RiksS(:ns prot.; J\$ 3, i fråga om prenumeration å Bihanget till RiksStms prot.
Föredrogs och bifölls Riddarh.Utsk:s d. 7 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 1, ang:de tryckningen af R. o.
Ad:s prot. vid innev:de Riksdag.
Ilr Bildt, Didrik Gillis upläste 2:ne sålydande motioner: 1:0
Då StatsUtsk., utan derom inom RiksSt:n väckt motion, icke kan npgöra förslag till ersättning åt Hr Landtmarskalken och de öfriga RiksStms Hrr Talmän för deras riksdagskostnader, anhåller jag vördsammast det H. R. o.
Ad. behagade förelägga nämnde Utskott, att i detta afseende inkomma med yttrande i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad vid flera af de sednare Riksdagar egt rum. 2:o Vid föreg:de Riksdagar har StatsUtsk., med anledn. af inom RiksStm derom väckt fråga, afgifvit Mern. ang:de riksdagskostnadernas bestridande direkte af Riksg:sKont., och får jag derföre väcka den motion, att nämnde Utskott måtte åläggas, att inkomma med yttrande i detta afseende, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med dess under N:o 4 sisth Riksdag aflåtne Mern.
Frih. von Schwerin, Adam Otto, upläste 3:ne motioner af följande innehåll: l:o Då|R.
St. vid flere sednare Riksmöten pröfvat påkallande, att förhöja legan för all annan skjuts, har den för den allmänna poslskjulsetf, jag vet icke af hvad skäl, blifvit styfmoderligt behandlad.
Denna skjutsskyldighet tyckes dock vara ett iner än de andra likartade betungande onus.
Då den öfriga skjutsen har sina mellantider af kortare eller längre hvila från sin börda, måste postskjutsen vara redo sina bestämda dagar hvarje vecka.
Detta stationära forslande medförer naturligtvis ett ihärdigt nötande af hästar och åkdon, hvarför således, i följd af detta förhållande, serskilta dylika, endast i och för detta ändamål, måste underhållas.
Dertill kommer, att skjutslegan erlägges blott för I H. 13 194 Den 10 December. 1 häst, då deremot, när väglaget är svårt, det fordras tvenne.
Äfven må besinnas, att postiljonen, vare sig antingen å tjenstens vägnar, eller också, af enskilt tycke och smak, vanligen ses färdas med hastigare fart än andra resande, och emedan de hära det i allmogens öron mäktigt ljudande namnet af ”Kronans karlar”, våga de skjutsande icke opponera sig emot deras marche forde.
I sammanhang betraktande allt detta, torde jag få äran för Ståndet föreslå, att den allmänna postskjutsen antingen öfvertoges af Staten, eller alt åtminstone denna skjutslega ldefve nphöjd till lika med den för all annan skjuts. 2;o
En ibland de första grunder, hvarpå ett samhälle fotade sig, visar historien hafva varit det inbördes skyddet.
Ett stadigt ögonmärke blcf det sedan att betrygga denna grund, eller alt vaka öfver den allmänna säkerheten.
Denna angelägenhet måste således upbäras såsom en ibland de mest maktpåliggande.
Jag får på förhand dock upiysa, att min mening här med försvar, icke inbegriper det, som åsyftas mot en fiende utom samhällets gränsor, men blott det försvar, som har väckt första tanken pä behofvet af stadgar för ett samhälles inre fredade ordning; d. v. s. den allmänna säkerhet, hvars betryggande varit motivet till upkomsten af el t lands allmänna lag.
— Alt ernåendet af förenämnde syftemål är en bland ett lands vigtigaste upgifter kan icke betviflas.
— Så mycket beklagligare och mera oroväckande är det, att densamma här i vårt land, ty värr, icke tillfredsställande blifvit löst!
De dagligen, och allestädes talande, samt så fasaväckande bevisen derpå, äro dels de rön något hvar sjelf fått göra, och dels de inom domstolarne sig lioptals trängande mörka och blodiga taflor ur Missg:sB:n! — Allt hvad lagen med sin makt så välmenande, och äfven hvad den förmått, gjort, tyckes således pä långt när icke vara tillfyllestgörande; det borde alltså, — må det tillåtas mig låna detta uttryck, — ”sällås kött till hans arni”; d. v. s., lagen har visst sina väpnare, såsom Polismän, Fogdar, Länsmän, Fjerdingsman, och till och med, bär och der, Sexman, men äfven alla dessa hvarken synas förslå, ej heller kunna de vara allestädes närvarande.
Mellanrummen och tiderna der, och då desse icke kunna falla in med den skipaude makten, borde fyllas af inblandade medverkande.
Då dylika medverkande mellanposter i Utlandet bildas af de s. k.
Gensd’armernc, vore ändamålet med min framställning, att äfven här i landet ett sådant Gensd’armerie’s upsättande blefve ett ämne för Representationens öfverläggningar.
I sammanhang med denna fråga om ett mer lefvande och verksammare handhafvande af vården öfver allmänna säkerheten, torde jag vidare få hemställa, huruvida icke det kunde lemnäs äfven Sockennämnderna någon deltagande makt i och för denna angelägenhet?
Den nuvande Förordnm för dessa Nämnder säger visserligen, alt de skola handhafva ordningen inom kommunen, Den 10 December.
195 men då de deremot icke få befatta sig med beifrande af något slags lagöfverträdelser, hvad makt hafva de då, att kunna verkställa detta handliafvande?
— Jag vet ett exempel, då en tjuf på bar gerning greps, dock icke genom Kronobetjeningens åtgärd, och efter att hafva blifvit afsänd att ställas under K:s Bef:h:des vidtagande åtgärd, derifrån hlef återsänd, blott emedan den lilla formaliteten fattades, att icke någon Fjerdingsman påtecknat förpassningen, utan i dess ställe, Sockennämnden, emedan Fjerdingsmannen icke kunde anträffas.
Hvarför skulle icke Sockennämnden kunna utrustas med en dylik, som det här tyckes synas, behöflig makt, såsom ett biträde, jemte Gensd’armeriel, till vidmakthållande af vården öfver den allmänna säkerheten? 3:o
Då det är mig okändt, huruvida den fråga jag ernar väcka, under något Riksmöte förut någonsin varit berörd, torde den kanske icke anses göra för mycket intrång på R. o. Ad:s, af mer gedigna och vigtigare ämnen, uptagna tid.
Frågan hörer icke till området för hvad nyttan eller beqvämlighet, eller med ett ord, hvad det praktiska lifvet räknar sig till godo, men midt i nutidens verksamhet häfdar det ju äfven sin rätt hos ett stort och civiliseradt folk, att med handling egna ett tacksamt minne åt den förflutna tidens prisvärda tillgöranden?
— Rör man föreställa sig, att antingen glömska eller försummelse, varit något af de förkastliga alternativer, som kunnat förorsaka att, efter ett och ett halft århundrade, slagfältet vid Filborna ännu saknar elt åskådligt minne till Magnus Stenbocks ära, och af vår tacksamhet?
Man har i det ställe hopsamlat och med omsorg förvarat vedermälen endast af hans konstnärskap i handarbeten, hvarom både enskilte och allmänna konstkamrar ju bära vittnen?
—- Hvarför då uraktlåtenheten att vårda hans minne, i egenskap af landets försvarare, kommit oss till last, är svårt att utreda.
— Att liksom slagfältet vid Halmstad bär en värd till Fältmarskalk Ascliebergs minne, det vid Filborna måtte prydas af äfven ett sådant, till Magnus Stenbocks ära, får jag till H. R. o.
Ad:s ärade ompröfning hemställa!
Gr. Wachtmeister, Hans, anförde skriftligen:
Det är R. o. Ad. nogsamt bekant, af hvilken oberäknelig vigt för vårt lands välstånd, våra skogar äro och alltid måste blifva; lika bekant är det att de, på det sätt de nu handhafvas, tyvärr gå en temligen säker och snar undergång till mötes.
— En grundlig reform uti vår skogslagstiftning synes af behofvet påkallad, och om jag icke misstager mig, har allmänna opinionen redan uttalat sig för behofvet af en dylik.
•— Det tillhör dock en erfarnare och såväl med. den allmänna som den ekonomiska lagstiftningen mera bekant person än jag, att antyda huru en 13* 190 Den 10 December. sådan i sin helhet skall kunna genomföras; dock har jag icke ansett mig böra underlåta, att fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på några omständigheter, hvilka, åtminstone i min hemort, hafva visat sig mest bidraga till skogarnes utödande: jag menar svedjandet samt skiftesförrättningarne.
Lagstiftningen har visserligen redan varit betänkt på, att genom lämpliga författningar afböja de häraf följande olägenheter, nemi. i afseende på svedjandet, genom 53 § i K. M:s Nåd.
Förordn. ang:de skogarne af år 1805, som, utom åker, äng och rätt beteshage, förbjuder svedjande å sandmo och stenbunden mark, modifierad genom K. Kung. d. 2 Mars 1819, som tillstädjer detta efler föregången syneförrättning och af K:s Befh:de meddeladt tillstånd; — samt i afseende på skiftesförrättningarne, genom 2 kap. 2 § uti Stadgan o'm
Skiftesverket, som förbjuder begagnande af under skifte varande skog, till afsalu, svedjande m. m., samt bestämmer att ett sådant förbud ovilkorligen bör af K:s Befh:de i det för vederbörande Landtmätare utfärdade förordnande utsättas samt från predikstolarne kungöras.
Att dessa bestämmelser dock icke ledt till det åsyftade målet, derom hafva vi, åtminstone i min hemort, en bedröflig erfarenhet, i det vi årligen se betydliga sträckor skog afsvedjas å den dertill mest olämpliga mark för att under ett år lemna en knapphändig råggröda, hvarefter den stenbundna och oländiga marken för evärdeliga tider ligger såsom ett alltför talande vittnesbörd för framtiden om vår oförsvarliga misshushållning med landets oersättligaste national-skalt.
Samma erfarenhet lemnar de talrika skiftesförrättningarne, under hvilkas pågående hvarje delegare vanligen med största omsorg nedhugger och svedjar sin skog; för att icke behöfva lemna en pinne till sin efterträdare, — utan att det minsta afseende fästes på lagens förbud häremot.
Om en beräkning gjordes öfver huru mycket skog på detta sätt under hvarje år gått förlorad, skulle resultatet blifva förvånande.
— Dessutom finner man uti sjelfva skiftes-stadgan en utaf erfarenheten redan tillräckligt bestyrkt orsak till skogsförödelse.
Den stadgar nemi. uti 13 kap. 7 §, att den delegare som mister skog och i utbyte erhåller jord, hvarå ingen eller sämre skog finnes, skall (om endera parten det äskar, hvilket erfarenheten visat nästan alltid inträffar), erhålla ersättning uti ett visst belopp af skogsförnödenheter, hvilket under viss tid och ovilkorligen inom 10 år bör vara afverkadt.
Häraf följer att den skog, som genom en förståndig omtanka blifvit sparad och beräknad, att genom ändamålsenlig hushållning räcka för evärdeliga tider, skall inom en kort tidrymd raseras, om dess egare genom påkommet skifte nödgas utbyta den mot annan jord, hvarå med skogen blifvit misshushålladt.
— Lagen har således sörjt för att i detta fall följderna af misshushållning ej blott drabbar den skog hvarmed blifvit misshushålladt, utan äfven den, som med största omtanka blifvit vårdad.
Till förekommande i möjligaste mohn af dessa olägenheter, vågar jag derföre föreslå att hvad K.
Förordn. af 1805 uti 53 § Don 10 D ec ernber. 197 samt K. Kung. d.
2 Mars 1819 ang:de svedjande i allmänhet stadga, måtte sålunda förändras: att allt svedjande å skogsmark, utom åker, äng och beteshage, måtte varda förbjudet utan afseende på jordmånens beskaffenhet, dock med följande tvenne undantag: l:o.
Att svedjande må vara tillåtet å skogbevuxna kärr och mossar, alldenstund dessa oftast äro tjenliga till ständig åker eller äng och svedjande vanligen utgör det enda möjliga sättet att dem odla. 2:o.
Att om någon vill updraga ny skog och för detta ändamål önskar afsvedja någon del sämre skogsmark för att å densamma utså skogsfrö, bör han ovilkorligen dertill söka K:s Befhvdes tillstånd, hvilket denne, efter föregången besigtning eger efter förekommande omständigheter bevilja eller afslå.
I förra fallet bör den afsvedjade skogsmarken genast inhägnas och med skogsfrö besås samt bör under minst 10 år derefter stå under skogs- och jägeribetjeningens upsigt, på det den upvexande skogen må blifva behörigen vårdad.
Finnes någon olofligen hafva svedjat böra skärpta böter härföre åläggas och hvad de närmare bestämmelserna ang:de en ändamålsenlig kontroll beträffar, hemställer jag att det måtte till Ekon.Utsk. öfverlemnas att med förslag dertill inkomma.
Vidare vågar jag föreslå några förändringar uti hvad K.
M:s stadga ang:de skiftesverket uti 11 kap. ang:de egograderingen stadgar: att afrösningsjorden i likhet med inrösningsjorden endast bör upskattas efter dess naturliga godhet och vextlighet utan afseende å derå befintlig eller sparad ståndskog.
Enl. min tanka bör vid upskattningen af afrösningsjorden en dubbel gradering försiggå, nemi., en med afseende pä jordmånens naturliga beskaffenhet och en annan med fäsladt afseende å den befintliga skogen.
Den genom jemförandet af dessa begge graderingar upkomna total-graderingen borde då bestämma det förhållande, efter hvilket afrösningsjorden uti skiftet bör delas.
Blifver denna graderingsmethod antagen, så kan äfven lätteligen borttagas det för skogarnes bestånd vådliga stadgandet uti 13 kap. 7 §: att delegare, som mister skog, skall erhålla ersättning uti skogsförnödenheter till afverkning på viss tid.
I stället utginge då ersättningen genom ökad jordvidd utaf den sämre medfarna skogen, hvilket synes så mycket rättvisare, som en illa medfaren skog i sjelfva verket bör anses minska afrösningsjordens verkliga värde, i anseende till den långa tidsrymd, som för densamma åtgår att åter komma i godt skick, hvilket deremot icke är fallet med vanhäfd utaf inrösningsjorden, som inom ganska kort tid kan rättas och göras oskadlig. —•
Dessutom vunnes dermed den stora fördel att under tillämnadt eller pågående skifte, å ena sidan minskades frestelsen att nedhugga skogen å den jord, som genom skiftet skall bortgå, alldenstund man alllid vore viss på att blifva nödgad lemna ersättning derför uti jordvidd, och å andra sidan borttoges nödvändigheten af repressalier, då man vore säker att alltid vinna i jord hvad man förlorade uti skog. 198 Den 10 December.
Gr. Wachtmeister tilläde härefter muntligen:
Det lif och det intresse, hvarmed den föreg:de discussionen i anledn. utaf Hr af Ströms motion blifvit förd, torde göra allt vidare ordande ang:de mitt nu väckta förslag öfverflödigt, utan får jag endast vördsamt anhålla, att samma förslag måtte blifva till Allm. Besv.- O.
Ekon.Utsk. remitterad.
Raab, Carl Adam, upläste följande motion:
Bland bristerne i vår ännu gällande lag hafva måhända inga varit mera känbara än saknande bestämmelser om bedrägeri.
Af vissa ställen i lagboken har man anledning förmoda att 1734 års lagstiftare ämnat under ett serskildt kapitel sammanföra bedrägeriets olika arter och derföre utstaka straffbestämmelser.
Så har likväl icke skett, ty i hela lagboken finnes intet kapitel med öfverskriften ”om bedrägeri”.
Men väl finnes spridda straffbestämmelser för sådant som kan under bedrägeri hänföras.
Att likväl dessa bestämmelser äro högst ofullständiga skall jag söka med några exempel ådagalägga.
Om A., under föregifvande att han vill å entreprenad öfvertaga ett byggnads- eller annat arbets-företag, upgör med B. kontrakt härom, dervid vilkorande och förbehållande sig en summa penningar eller vissa varor i förskott för alt sätta arbetet i verkställighet, erhåller och upbärer den äskade förskottssumman, men utan att sedan ställa sig aftalet till efterrättelse, visar sig endast begagna detta hyckleri för åtkommandet af förskottet; så anser jag att A. har bedragit B.
Ett annat exempel — en person Z., erbjuder sin tjenst åt X. och begge kontrahenterne öfverenskomma derom under förbehåll af Z. att derför i hand- eller städjepenning erhålla en viss summa som X. aflemnar.
Nu visar Z. ingen håg att denna förbindelse fullgöra, tvärtom i ord och åthäfvor låter förstå att han endast sökt på detta sätt åtkomma handpenningen.
Då anser jag att Z. bedragit X.
Men under denna kalhegori liänförer icke 1734 års lag detta handlingssätt.
Den som så blifvit sviken kan icke erhålla rättvisa mot bedragaren.
För honom återstår ingen annan utväg än att behandla saken sorn skuldfordrings-mål, hvarvid oftast bedragaren, under konkurs-tillstånd eller eljest utfattig, vetat gäcka de rättvisaste fordringar.
En bedröflig följd af delta förhållande visar sig ganska allmänt, och om denna spekulationslust icke blir afklippt skall ifrå— gav:de förhållande, mer och mer utveckladt, på ett menligt sätt inverka på affärslifvet och förtroende folk emellan.
Uti Lagberedningens förslag till straffbalk har nian sökt afhjelpa ofvananmärkte brist; men ehuru lagförslaget äfven under nu pågående Riksdag torde blifva föremål för R.
St:rs öfverläggning gar, lärer föga hopp vara för handen, att granskning deraf i sin helhet kan medhinnas; ett tiotal af år torde tilläfventyrs ännu utgå innan liv lag blifver gällande.
Då förbättringar emedlertid
199 kunna ske delvis, och det icke är skäl, att dröja med desse mindre förbättringar, der de låta sig verkställa, sä föreslår jag härmed att med uphäfvande af allt hvad hittills kan finnas ang:de bedrägeri stadgadt, 25 kap. i Lagberedningens förslag till Straffbalk måtte blifva såsom lag antaget med det tillägg, att 2 § 8 mom. får följande lydelse: ”Om man pä veterligen falsk upgift förskaffar sig försäkring för brand- eller sjöskada eller annat eller eljest på sådan upgift bereder sig tillfälle, att åtkomma penningar eller annan egendom”.
Adam, en sålydande motion:
Den allmänna förlägenhet i rörelsen, som upstått genom bristen på småmynt är icke den minst känbara.
Den har ökats i samma mån som Riks- och Privat-Bankernas småsedlar blifvit, de förra utvexlade emot silfver och de sednare indragne.
Man har trott att åtminstone i hvarje Landtränteri sig ega någon rätt få vexla silfver eller småsedlar och denna rättighet syntes väl icke stor i våra län med ofta 20 mils afstånd från länsresidens-staden.
Men det lärer ankomma pä serdeles vänskap, om en slik åtgärd någon gång beviljas.
Då således den vidunderligheten qvarstår att i hela Rikets utom Stockholm, Götheborg och Malmö inga vexlings-kontor genom Banko-styrelsens försorg finnas; och då ingen lärer kunna bestrida nyttan och behofvet häraf, så får jag vördsamt föreslå: att Riks-Banken måtte åläggas ombestyra nödige vexlings-kontor efter länens omfång 2, 3 eller 4 i hvarje län.
Mig synes denna åtgärd lättast verkställbar om Landt-räntmästare mot arfvode dertill förordnas; såsom äfven i hvarje Privat-Banks-kontor må kunna beredas tillfälle till deposition af erforderligt småmynt utan någon fara för Riks-Banken.
Jag anhåller om remiss af denna motion till BankoUtsk.
Jag anhåller få upläsa följande till mig aflåtne Prot.Utdr.
Utdrag af Protokollet, hållet hos Herrar Fullmäktige i Rikets Ständers Bank d. 26 Nov. 1853.
S. D. Uti skrifvelse d. 15 innev:de månad hade Direkt, öfver Lånekont. i Malmö, på grund af föreskriften i 81 § 5 mom. af Banko-Reghtet, hos Hrr Fullmäktige anmält, att f. d. Tulldistrikt-Chefen, Hr Öfversten nr. m. L. A. Prytz, som varit utsedd till Supleant för Ledamoten af II. R. o. Ad. inom Direkt., men blifvit af K.
M:t i nåder utnämnd till Landshöfding i Gefleborgs län och af sådan orsak lemnat orten, i följd deraf vöre urståndsatt att, i händelse af behof, uti Direkt, inträda.
200 Den 10 December.
Med anledn. häraf anmodades Hr Gr. o. Ordf:den att vidtaga den åtgärd, hvartill Lånekontors-Direkt:ns ofvanherörde anmälan må anses föranleda; hvarom Prot.Utdr. skulle till Hr Gr:n expedieras.
Ut supra Efter befallning F.