Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
K. M„ sorn äger tillfälle alt bedomina förhållandet i det hela, loide väl med mera säkerhet kunna afgöra huruvida det är rådligt alt låta en sådan bank fortfara eller icke, än att sådant må ankomma på landshöfdingen uti länet.
Man måste äfven betänka, att då frågan hos landshöfdingen anrnäles, blifver egentliga tvistefrågan den: äro bankens tillgångar, sorn ej genast kunna realiseras lill penningar, fullkomligt säkra eller icke? och det lärer blifva svält för Konungens Bef:b:de att deröfver afgifva bestämdt yttrande.
Om nu Konungens Bef:h:de likväl afgifver ett sådant yttrande! hvarest få besvär deröfver anföras?
Det synes mig vida bättre att lemna den administrativa frågan till K. M., och den legala, om banken är uti concurs-tillstånd, till domaren, som förfar enl. allmänt gällande lag.
Att fri - Den aa Augusti f.
tu. taga de enskilda bankerna från enahanda svaromål inför rätta med andra gäldenäner, det kan jag för min del icke tillstyrka; faran deraf är icke så slör, som man kanske föreställer sig; ty icke är banken i concurslillstånd, derföre att creditsedlarne icke genast inlösas.
Dertill fordras, alt andra förhållanden äro uppgifna oell styrkta ; men borgenärens i lag stadgade rätt att vid domstolen yrka concurs bör icke bero på landshöfdingens pröfning eller godtfinnande. 18 §:n af Utsklns förslag synes antyda, att solidarisk delägare skulle vara fri från all betalningsskyldighet i den stund han frånträdde bolaget, utan att vara lagsökt.
Ett sådant stadgande skulle, då allmänheten blifver upplyst 0111 de förändringar uti personal och förmögenhets-omsländigheter, sorn lätteligen kunna äga rum, i hög grad komma att bereda bankens misscredit.
Mitt förslag var, ali ansvarigbeten skulle fortfara ett är etter det kungörelse i tidningarna skett.
Derigenom tryggas allmänheten derför, att, ifall förtroendet vore (åstadt vid någon eller några personers delaktighet i banken, man icke finnér deni afgångna i den stund betalningen kommer i fråga.
19 §:n innehåller att bevakning af creditsedlar eller invisningar uti concurs ej erfordras.
Hvar skola då sedlarne till bevakning och inlösen uppvisas?
Icke kan del ske i banken, då ingen bank mer finues, utan dess tillgångar äro öfverlemnade till gode mäns förvaltning.
Skola borgenärerne åläggas alt löna tjensteman och hålla conior äfven mot deras vilja?
Skall coneursdomaren på arne eller kanske 10 år icke få afdämma conelli sen, och andre fordringsägare icke dessförinnan erhålla någon utdelning?
Eller skola kanske creditsedlarne icke upptagas uti concnrsdomen, då lagen icke innehåller sådant, eller alt beloppet skall hos domaren anmälas?
Falska sedlar kunna ju finnas?
Huru skall det utredas?
Sedlar kunna möjligtvis vara utgifna lill större belopp än bankens räkenskaper upptaga?
Och örn åter under en längre tids förlopp en stor del sedlar blifvit förstörda, så all betalning derför ej kan fordras, skola då ej innehafvarne af de öfriga sedlarna få dela tillgångarna sig emellan?
Allt detta utgör olägenheter, som jag trott förekommas genom det af mig uti 3i §:n föreslagna stadgande, att creditsedlarne borde inom proclamatiden uppvisas och påtecknas inför den eller de embetsmyndigheter K.
M. utser och uti allmän kungörelse tilikännagifver.
När banken är uti concurslillstånd, lära dess sedlar ej vidare vara gångbara i rörelsen, utan hvar och en skyndar sig att vidtaga åtgärd alt derför kunna erhålla betalning, och någon lara vid alt stadga 6 månaders fatalietid synes ej vara för handen.
Uti 20 §:n hafva Ulsk:n föreslagit, att berättelse 0111 bankens tillstånd hvarje qvartal bör lill K. M. afgifvas, då D"c n aa Augusti f. m. a3i jag deremot, i likhet med det vid sisth riksdag fattade beslut, upptagit alt sådan rapport boide hvaije månad afg i I vas. 3:o Stadga 11 den, hvilka innefattas uti mitt förslag, men hvilka
U t s k : n , utan att anföra något skäl derför, förbigått.
Uti 2 §:n hade jag, i likhet med hvad R.
St. vid upprättande af 1S24 års förorda, beslöto och det vid sisth riksdag antagna lagförslag jemväl innehåller, föreslagit, alt i ”hvarje privilegium skall intagas, att inrättningen hvarken nu eller framdeles skall kunna påräkna något understöd af allmänna medel &c.’’ Man kan väl säga, att detta ligger i sakens natur, då enskild bank ej är någon allmän inrältn.; men då man förr ansett nyttigt att härom påminna vid privilegii utfärdande; så frågas; har väl skälet dertill numera upphört?
Jag tror det icke. 3 §:n.
Det här upptagna förbud för alla andra än enskilda banker att utgifva credilsedlar, är, på sätt ofvan nämndt är, borttaget.
Följden kunde möjligen blifva, att bankrörelsen kunde (trifvas utan octroj. 4 §:n innehåller, att bolaget är skyldigt alt såsom god betalning emottaga sina egna sedlar, men att i öfrigt de endast godvilligt kunna gälla i liqvider.
Då sedlarne uti banken lill betalnings erläggande uppvisas och inlösning deraf då kan fordras, uppkommer väl ingen fråga örn denna §:s tillämpning; men jag har tänkt mig möjligheten deraf, att bankens fordringar skola indi ifvås å en ort, der vexlings-eonlor icke är; och då kan executor sälla i fråga om gäldenär får betala med annat än Rikets gångbara mynt, såsom vid uppbörd och utmätning.
Att för öfrigt ingen kan åläggas att såsom god betalning emottaga enskilda bankers credilsedlar, utan alt sådant beror på emottagarens fria vilja, det torde vara klart; men till undvikande af missförstånd, bör sådant i lagen bestämdt utsättas
Annars händer del latt,, att fatalier förloras eller andra olägenheter uppslå, då den som skall emottaga penningar, vägrar att godkänna credilsedlarna. 13 §:n.
Uti den årliga revisionen har jag trott, att ett allmänt ombud borde deltaga.
Derigenom (örekommes lättare oordningar, och bankens soliditet och credit tryggas.
Om K. M., på sätt Utskjn uti 20 5m föreslagit, skulle vid något särskildt tillfälle finna nödigt att låta undersöka bankens tillstånd, komme troligen blotta beslutet derom att verka menligt på bankens credit, och denna considerntion tilläfventyrs afböja en åtgärd, som kanske kunnat förekomma bankens fallissement. 14 §:n.
Likaledes har jag trott, att om krono-ombudets berättelse visar, alt oordningar ägt rum, som böra rät - 23a Den 22 Augusti f. m. tas, K.
M. hor äga makt att genom vitens föreläggande tillhålla direclionel) att tillvägabringa nödiga rättelser.
18 §:n upplager, i likhet med stadgandet uti i5 cap , 6:11 Handels-b:n, att solidarisk delägare ej får afgå utan bolagets samtycke.
Utsk:ns förslag uti 18 §:n deraf tyckes förutsätta motsatsen och utgöra en lagförändring. ig §:n innefattar deremot ett undantag från stadgandet uti i5 cap. 9§:n Handels-b:n, enär det synes olämpligt, att, ifall en delägare råkar i concurstillstånd, hans concursmassa tilläfventyrs under många års tid skulle fortfara att vara delägare i banken. 28 §:us stadgande, att directionens ledamöter, utom den solidariska ansvarigheten, jemväl äro underkastade criminelt ansvar, ifall de finnes vara vårdslöse eller bedräglige gäI — denäner, kan visserligen uteslutas, enär denna ansvarighet i alla fall äger rum; men det bar synts mig bidraga till förekommande af missförstånd, samt befordra den öfvertygelse hos allmänheten, att den är genom lagen tryggad för vårdslöst och bedrägligt förfarande vid bankens styrelse. 20 §:n.
Om det skulle inträffa, att en bank, hvilkens sedlar icke vid uppvisandet inlöstes med penningar, sedermera lyckades att fullgöra sådant, innan landshöfdingen kommit till slut med sin undersökning; hvadan landshöfdingen tillät banken att med sin rörelse fortfara; men enahanda förhållande derefter hvarje 8:de eller |/[-de dag inträffade och klefve fortfarande: månne det vore rätt och nyttigt, att en sådan hank finge längre begagna sitt privilegium?
Hufvudvillkoret derför vore brutet, och jag skulle tro det då vara bäst att indraga privilegium.
Förlust deraf har således blifvit af mig föreslaget. 3o §:n.
Island de föreskrifter, som, efter mitt omdöme, mest skulle bidraga att förekomma bankerues obestånd, är den af mig föreslagna: att hvarje bankens fordringsägare kan vid domstol föra talan derom, att bolaget eller dess direction icke iakttagit hvad lagen för enskilda banker föreskrifver.
Svårligen skulle i sådant fall någon öfverträdelse vågas, och allmänheten tryggas för förluster, som annars läll kunna uppkomma.
Uti 32 §:n har jag, i likhet med det vid sisth riksdag uppgjorda förslag, upptagit att creditsedlarne skola njuta förmånsrätt framför andra bankens räntebärande förbindelser.
Något skäl hvarför detta blifvit uteslutet hafva Utsktn icke anfört.
Jag hemställer dock, örn icke ett sådant stadgande är högst nödigt både för att trygga allmänheten för förluster och bereda förtroende till creditsedlarna.
Troligen har jag tröttat H. R. o. Ad. med mina anmärka:!'; mea ämnet är af stor vigt för framtiden.
Lika uppriktigt som jag önskar att de enskilda bankerna måtte växa till och förkofra sig, till befrämjande af industri och väl - Den 11 Augusti f. m.
•s33 vältrefnad ! landet; lika nitisk Ur jag derför att missbruk och dera! följande olägenheter oell olyckor måtte föll kommis genomen bestämd
Ing, som, utan att hindra bankerna i deras rörelse, dock innefattar stränga föreskrifter til! allmänhetens betryggande för förluster.
Detta är, enl. min tanke, det verksammaste medel alt bereda bankerna allmän! förtroende.
Då, såsom jag förmodar, Utsktns förslag blifver återremitteradt , anhåller jag att detta milt anförande måtte dervid få åtfölja.
Jag erkänner visserligen, att 1824 års lag för enskilda banker är ofullständig, och att i framtiden ämnets vigt påkallar en fullkomligare lagstiftning; men då å ena sidan både det lagförslag, sorn efter länga öfvei läggningar vid sisla riksdag frambragtes, och det som nu discuteras, tillräckligt vitsorda, att erfarenheten och insigtema ännu icke äro nog mogna för att låta hoppas, ali den erforderliga förbättringen vid denna riksdag kan vinnas, oell å den andra denna äfven för det närvar, är mindre af behofvet påkallad, då ingen sannolikhet är, altför nästa riksdag några nya enskilda banker skola uppkomma, (om ej möjligen en i Rikets norra orter), och för de redan beståndande deras oclrojer utgöra en slags special-lagar, hvilka förmodligen det nu icke lärer vara meningen att ulan vederbör:? samtycke förändra; så tror jag, ali man bör åt kommande Ständers mognare erfarenhet och ökade insigter öfverlemna denna fråga
Dä villkoret för alla utvidgade credilanstaller, förtroendet till eli fast myntvärde, efter sednasle riksdag blifvit lyckligen återvunnet, hade — efter mitt sätt att se — i ett land med Sveriges brist på capital-lillgångar, den lyckligaste riktningen för de nya creditansträngningarna varit, att man börjat med hy pot heksfört ningar der, om man ställer upplåningen på längre tid, man endast behöfver vara betänkt på årliga räntan och amorteringsbeloppet, samt vådan för kriser sålunda är vida mindre, än med skulder, förfallna vid anfordran.
När sedermera med de ökade medel, sorn på detta sätt blifvit beredda, fliten och omtankan hunnit sä öka capitalbehållningarna i vårt land att privatbanker kunnat grundas pä sammanskott af verkliga cupitalister, som ville göra sina större eller smärre behållningar på ett lönande sätt frukbara; då bade det varit rätta liden att framträda med privatbanker.
Nu befarar jag att mindre afsiglen alt göra capitaler fruktbara, än den att bereda nya lånetillgångar, ingått i beräkning vid stiftandet af vära flesta privatbanker, och att i allmänhet actieägarne äro de, som starkast, i en eller annan väg, begagna den länelillgång, privatbankerna beredt.
Men sedan jag uttalat detta omdöme, anit II. 3 o 234 Den 22 Augusti f. m. ser jag mig tillika böra tillägga, att under varande förhållanden de nystiftade privalbankerne gjort mycken nytta, alt utan deras mellankomst, skulle det verkliga stryp-systeme för riksbankens rörelse, hvilket man vid förra riksdagen införde, af måhända för stort afseende för vissa farhågor för vealisationens bestånd, hafva haft högst menliga verkningar på inre rörelsen och credit-förhållandena ; och att ett våldsamt ingrepp i dessa bankers bestånd eller en rubbning ide lagligen beviljade villkor, i förtroende till hvilka de börjat sjn rörelse, skulle vara lika okloka som orättvisa.
Om ock i deras organisationer det ej är svårt att upptäcka brister, så äga de dock vissa fördelar, som skulle göra det högst orättvist att sätta dem i jemförelse med de fordna filial— disconterno.
Under det alt dessa med ringa capital-belopp, endast på rättigheten att kunna låna, hufvudsakligen på rättigheten till oinskränkta sedelemissioner, grundade sin rörelse, och såsom ledning för denna följde satsen, alt så långt som möjligt utsträcka sina utlåningar, äro för de nya bankerna sedelemissionen och sålunda utlåningen inskränkt inom vissa bestämda gränser, och utom contanta tillskottet, särskilda säkerheter af actieägarne nedsatta.
Men derjemte äga de ett företräde, som i min tanke motväger många brister, och genom det nya lagförslaget troligen skulle upphöra att mera blifva möjligt.
De äga nemligen directioner, i allmänhet sammansatta aforternes mest förtroendeägande redbara män, inom alla näringsclasser, och äga härigenom en moralisk garanti, som uppväger mången juridisk.
Jag skulle sålunda för min del tro, att man gjorde bäst, att för det närvar, lemna privatbankerna åt sig sjelfva, endast fästande Regerrns uppmärksamhet på vigten alt vid nyas stiftande iakttaga nödig, hittills noga följd, varsamhet, och att vid föreskrifternas uppgörande för Riksbanken undanröja de band, som hindra dennas styrelse, att, när behofvel så kräfver, räcka rörelsen en hjelpsam hand, och på detta sätt i linda förekomma kriser, som, om de fingo fritt utveckla sig, kunde på provinser och hela Rikets näringar och credilförhållanden medföra svåra skakningar.
För att visa, att närvar, lagförslag, långt ifrån att innehålla någon förbättring i närvar, lagstiftning, i många punkter innehåller en väsendtlig försämring, anhåller jag att få dervid göra följande anmärknrr.
Till en början utesluter 2:dra §:n, genom fordran af så kallad solidarisk ansvarighet, alla s. k. actie-banker.
Då lagförslaget icke innehåller någon §, som från dess tillämpning fritager redan stiftad privatbank, så frågar jag, om meningen är, att Östgötha- och Stora Kopparbergs läns- och bergslags-banker skola, utan afseende på deras octroj-tid, genast vid nya lagens promulgerande upphöra; äfvensom om man verkligen på allvar anser dessa sistnämnda banker mindre solida, än de öfriga s. k. solidariska?
En sträng nog - Den aa Augusti f. ui. a35 grannliet vid actiehypothekens granskning har för behofvets stund gifvit Östgötha-banken en säkerhet af icke obetydligt värde, och sjelfva sammansättningen af banken i Fahlun gifvet' densamma en stor moralisk säkerhet.
Såsom bekant är, ägas -j af actierna af ortens storsta och rikaste Corporation, Fahlu bergslag, som, om så behöfves, kan biträda med sin creditiv-rätt å i5o,ooo r:dr b:co i R.
St:s Bank, och af öfriga tredjedelen innehafves en betydlig del af ägarne till de rangsmiden, hvars afsättning och priser äro föga beroende af vanliga jernconjuneturer, en dass af actieägare, som icke torde sakna sin fördel.
Men detta föreslagna stadgande förlorar allt värde, om man betraktar hvad slags solidarisk ansvarighet lagförslaget stadgar, jemförd med den, som i ett annat land föranledt denna benämning.
I England, der dessa banker hufvudsakligen stiftas af större capitalister eller handelshus, medför den solidariska ansvarigheten, att innehafvare!! af bankens noter eller sedlar kan, när som helst, derför fordra betalning af hvilken bolagsman som helst, och att den bolagsman, som utgår ur bolaget, förblifver ansvarig för alla noter, ulgifna under den tid, då han var delägare.
Så länge bankens credit är öfver all tvifvel, är visserligen en sådan ansvarighet under dervar. förhållanden icke forlig; men hos oss, med våra många små lottägare, befarar jag, alt ett dylikt stadgande skulle tillintetgöra all stiftning af någon enskild bank.
Också innehåller
Utsktns förslag helt andra föreskrifter.
Enligt 6 §:n, mom. 2, är sättet för lottagares utgång ur bolaget uteslutande öfverlemnadt åt bolaget; enl. tytde mom. kan annan lottägare försl lagsökas, sedan directionens samtlige ledamöter blifvit lagsökte och deras lösa egendom ej lemnat full tillgång, och enl. r8;de §:n, är lottägare, som sin lotta annan öfverlåtit, ej ansvarig för annan bolagets skuld, än den, för hvilken han redan blifvit lagsökt.
Om nu verkligen en sådan ställning skulle inträffa, då det kunde se betänkligt ut med bolagets credit och debet, d. v. s., då den solidariska ansvarigheten verkligen kunde behöfva tillämpas; så erfordrades endast, att bolagsmännen, med uppoffring af de hypolheker för lottandelarna, som i alla fall d å icke kunde räddas, komma öfverens att medgifva hvarandra öfverlåtelsen på 5o trashankar; och hela deras solidariska ansvarighet och foidringsägarnes derpå grundade säkerhet vore förbi.
Men om Utsktn emot öfriga delägare varit milda i tydningen af de skyldigheter, som komma alt åtfölja den solidariska ansvarigheten, hafva de varit så mycket strängare emot directeurerna, emot hvilka i i6:de §:n denna ansvarighet i all sin stränghet blifvit tillämpad.
Denna stränghet vore icke olämplig, örn directeurerne, såsom vanligen i England, och vid ett enda tillfälle förhållandet varit i Sverige, voro hufvud-delägare i banken: men då, med delta enda un - a36 Deri 22 Augusti f. m. dantag, directionerna bär lära vara sammansatta af män, som med små andelar i hanken, hufvudsakligen af nit och välvilja för sin ort, åtagit sig detta uppdrag; så fruktar jag för, alt ett sådant stadgande skulle från dessa platser bortskrämma många af dessa män och sålunda beröfva ifrågavar. hanker just den hästa garantien för sin förvaltning, en god dii edion.
Många flera anmärknrr kunde vid lagförslaget göras, men då jag anser att ingen ny lag nu hör ifrågakomma, inskränker jag mig till att, under åberopande af hvad jag yttrat, yrka åter re miss.
Såsom ledamot uti ett af de Flsk., sorn behandlat denna fråga, (ehuru invald sedan densamma blifvit utarbetad), synes jag icke äga behof alt vara utförlig rörtde de anmärker jag tiar att göra mot betänk., då tillfälle elert i11 möjligen lemnäs mig vid besvarande af den återremiss, som R. o. Ad., efter hvad jag äger anleda, att förmoda, beslutar; men sorn det är ovisst om jag kommer att bibehålla min plats i Utsk., och jag i alla fall såsom ord för. föga kan deltaga i debatterna, anser jag mig böra ingå uti den redan öppnade generella diseussiouen inom detta Stånd.
Af de arne talare, som yttrat sig före mig, har den siste icke blott vidrört detaljerna ulan äfven sjelfva grundvalarna eller tillvaron af sådana banker, som tili detta betänk, blifvit ifrågaställda.
Innan jag dock vidare fäster mig vid denne talares anmärkntr, anser jag ordningen fordra, att besvara hvad Hr Stråle framställt mot sammansatta Utskrns betänk., nemi. att ingen strof deruti innehåller återkallande af 1824 års författning.
Vid sisth riksdag beslöts väl ali und. anhållan bos K.
M. skulle göras örn dess återkallande; men man torde nu hafva funnit, att i och med detsamma en annan lag antages, vore sådant påtagligen onödigt, helst det faller af sig sjelft, att en aldie författning försvinner för en nyare, hvilket ytterligare synes af 6:te §:n lili lagen för R.
Si:s Bank af den 1 Mars i83o, som stadgar, ”a 11 det står enskilde fritt alt inrätta bolag lill bankrörelses bedrifvande, under iakttagande af hvad genom K. kungörelsen den 14 Jan. 1 8 2 4 redan a n g : d e enskilda b a 11 k i n r ä 11 n : r är stadgadt ellei- framdeles af K. M. och R.
St. stadgadt varti e r.” Hr Rosenblads yttrande bar, så vidt jag kunnat uppfatta syftningen deraf, egentligen gått derpå ut, alt någon ytterligare bancolags sliflande icke skulle vara af nödvändigheten påkallad.
Uti sitt laisonnement har lian, för alt komma till detta slut, innefattat åtskilliga anmärknir mot hela privatbank-systemet, men rnedgifver likväl, att de redan existerande privat-bankerna varit nyttiga.
Då lian sålunda både klandrat och berömt, nr de! verkligen svårt att utfun - Den aa Augusti f. m. dera på hvilka utaf de af honom anförda skäl han lagt mesta vigten.
Men om jag icke för mycket misstager mig, så tenderar han dertill, att vi icke mätte få någon lag, utan att i dess ställe, såsom hittills skett, K.
M:s enskilda pröfning mätte ensam gälla, eller, med andra ord, alt någon lagstiftning i della hänseende icke skulle ägo rum, tili hvilken R.
St. dellogo.
Jag har långt före delta trott mig finna, att hela privatbank-systemet erfarit på högre ort en inverkan af samma naturlag, sorn hvarje uppkommen ny inrättning är underkastad, nemi reaclionens lag.
Något hvar, snm följt utvecklingen af samhällen, äfven då denna utveckling obestridligen ledi till förbättringar, torde hafva funnit, att hvarje antagen nyhet först allmänt hyllas, men att derpå snart följer en tid, då densamma, mindre i anseende till några fiörefunna smärre brister, än just genom ett dylikt reactionens sträfvande, nästan lika allmänt klandras, med afsigt, 0111 man så förmår, alt kasla ämnet tillbaka till dess första ståndpunkt.
Ungefär af sådan halt anser jag Hr Rosenblads syflning vara.
Denna reaclions-lag har egentligen sin grund deri, att menniskorna ofta på god tro antaga hvad de icke förslå, men som någon tillstyikt, på hvilken de förlita sig.
De kunna icke sjelfva bedomina verkningarna af deras beslut, ej heller om den plan de gillat blifvit i allo utförd på det sätt, att den kan motsvara hvad man deraf förväntat; när nu, innan planen blifvit fullfärdig, man får upptäcka en och annan möjlig olägenhet, som dels kan anses obetydlig i jemförelse med fördelarna, dels lätteligen afhjelpas genom att gå några steg längre på samma bana; så äro desse meiiniskor oftast lika färdige att vid det mista utrop öfver fara eller olägenhet straxl vilja tillintetgöra hela inrättningen.
Hr Rosenblad är visst icke bland dem, som så ledas hit och dit; men han vet ganska väl, att många sådana finnas och lian instämmer derföre i ropen.
I hans försök vid riksdagens början att medelst crediliv-gifvande af Riksbanken ställa privat-bankernes väl och ve i Hrr fullmäktiges händer, har jag trott mig finna anleda, att söka genomskåda hans plan, den han nu ganska conseqvent fullföljer.
Vi hafva under förflutna tidskiftet sedan i K34, då frågan egentligen och skarpast ventilerades, sett att konungamakten nyttjat ett p nero ga tiv, på samma sätt, sorn om föreskriften om ansvarighet en för alla och alla för en uti • 8 ^4 års författning aldrig existerat, och med förbigående af de grunder, som deruti finnas nedlagda, tillåta eller icke tillåta privatbankers uppstående, allt efter sorn Regertn i hvarje särskildt fall behagat.
Det är då icke svårt alt utfundera Hr Rosenblads mening.
Frågan är om ingenting mindre, när man ifrågasätter, huruvida lag skall stiftas eller ej, än huruvida rättigheten alt meddela tillstånd till banco-associationer hädanefter skall, tvertemot 18-2.4 och i83o års lagar, förblifva och anses för ett regale!
! a38 Den 33 Augusti f. m.
För dem, hvilka anse alt ingen bancolagsliftning bör äga rum, är det naturligtvis föga maktpåliggande att ingå i undersökning huru en banklagsliflning bör vara beskaffad; emedan de på förhand fördömma allt, som kan leda till utredande af en sådan frågas detaljer.
Hr Rosenblad har sagt, att det vore väl, om erfarenheten hade mera stadgat åtskilliga grunder för banklagstiftning, innan vi uppställa en sådan lag.
Jag kan icke neka alt deruti ligger någon sanning, ty visst är det möjligt, att all erfarenhet kan utvidgas, och att upplysningen om bankrörelses bedrifvande och rätta föremål ar i allmänhet föga eller otillräckligen spridd för det närvar.; men jag hemställer, om icke erfarenheten dock redan gifvit oss mycket att bygga på.
Jag minnes ganska väl, ali då första gången inom detta Stånd det taltes om privatbankert så behandlades ämnet såsom om fråga endast varit om att upprätta filial-disconter, hvilka med rätta ansågos för ett plågoris för landet.
Erfarenheten har sedermera visat, att ett vida bättre slag af banker kunnat uppslå, hvilka, om än behäftade med några mindre felaktigheter, dock visat den. fördelen, att med öfver 5 millioner hafva suppleerat rörelsen och industrien, hvilka i saknad deraf, på sätt R.
St. vid förra riksdagarna ställt Riksbankens alfärer, skolat vidkännas en ytterlig indragning eller strypning.