Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Nej, jag uthärdar omöjligt längre!” sade Arve en afton, då han inträdde i stugan, der gumman Arnman, ännu alltid lika tålig, satt vid bordet och roade gamle löjtnanten med de allt kärare och dyrbarare pappersdockorna.
”Är det åter någon bedröflig nyhet?” frågade fru Kathrina och vände hufvudet med ett uttryck, som lät förstå vana vid det värsta.
”Ja, en ryslig!
Olle Persson, som med begge svågrarne sina för några dar se’n, i trots af storm och is, reste på långfiske, för att söka hjelp mot jemmern hemma, har med allesammans blifvit borta.
En öbo, som funnit båten stjelpt och igenkänt den, har bringat honom hit; men eländet hos de tre enkorna med alla sina barn kan göra en tokig!
Jag vill i morgon, så vidt möjligt är, resa öfver till Tistelön och rådgöra med Birger Haraldson.
Det är en dugtig och hederlig karl.
Han skall ej undandraga sig att gifva råd och hjelp, när han blir uppfordrad.”
Ehuru det alltid, enligt fru Arnmans egen uppgift, var detsamma som att sticka henne i näsan med en syl, då Arve talade om att resa till Tistelön, var hennes hjerta dock alltför menniskoälskande, att denna gång sätta sig emot ett beslut, hvilket kanske kunde medföra någon fördel åt deras fattiga grannar.
”Gud gifve det vore enkorna och de faderlösa till gagn och fromma,” sade hon mildt och andäktigt, ”så må du gerna resa!
Jag vill emellertid gå in till de stackars menniskorna och se om jag kan tala ett ord i rättan tid.
Och du, Josefina, gå du med Annicka på loftet, barn, och plocka full den stora grepkorgen med gryn, ärter, bröd och mjöl.
Låt Annicka också taga upp tre små köttstycken.
Jag skall dela ut så långt det räcker.
Herren välsignar väl förrådet igen, hoppas jag!”
Innan fru Kathrina gick, bestyrde hon att gubben Askenberg kom till hvila.
Hon var ett af dessa lugna, betänksama lynnen, som vid en sinnesrörelse ej glömma sina vanliga åligganden.
Gamle löjtnanten skulle ej blifva lidande för de andras skull; och gumman Arnman kunde ej riktigt lugnt vara från hemmet, om hon fört någon oro med sig derifrån.
Men gubben kände ej mera frukterna af detta vänliga deltagande, hvilket var så vackert, emedan det, utan att få någon tack, aldrig tröttnade.
Den gamle invalidens tillstånd var nu sådant, att han ej mera visste om han låg eller satt: han liknade snarare ett trädstycke än en menniska, och han röjde ej någon känsla af välbefinnande, sorg eller förnöjelse.
Det enda, som synbart roade honom, var pappersdockorna, dem också fru Kathrina hvarje dag uppställde i långa rader utmed hela bordskifvan.
Emellertid gingo tillredelserna icke långsamt.
En knapp halftimma sedan Arve inträdt, stod gumman Arnman färdig att, lik en vänlig apostel, begifva sig ut på sin svåra vandring.
”Blif hemma du, så att Josefina ej behöfver vara ensam!” sade hon åt Arve, som ernade följa henne.
”Annicka och jag stödja oss på hvarandra i halkan.
Men bed i stället Gud, barn, att han upplyser mig, så att jag rätt talar hans ord för dem, som behöfva hugsvalas!”
Fru Kathrina tillslöt dörrn; och lysande vägen med sin lilla lykta, gick hon till bedröfvelsens hem.
Vi låta henne vandra hugsvalelsens och tröstens stig, och vilja i stället lyssna på Arve och Josefina.
Från den dag, då vår unge jaktlöjtnant trodde sig hafva kastat en blick i Josefinas hjerta, undvek han allt närmande, som kunde få ett förtroligt utseende, en dubbel tydning.
Han blef uppmärksam på sig sjelf, han blef försigtig.
Antingen hans gissning nu var sann eller falsk, röjdes likväl hos Josefina ej den minsta förändring.
Hon var alltid densamma, behöll samma skick och samma vanor, och tycktes ej gifva akt på att han med skygg obenägenhet drog sig tillbaka.
Grunden för
Arves nya uppförande låg i det vaknade medvetandet att hafva varit alltför hjertlig, då hjertligheten endast stödde sig på vänskap; och till förbättrande af detta fel ansåg han tjenligast att draga sig så mycket som möjligt inom broderlighetens svalare gränser.
Emellertid kom allt detta så hastigt och besynnerligt, att det ofelbart måste förekomma den slutna, men derföre ej mindre finkänsliga Josefina påfallande och kanske mindre grannlaga.
Arve gjorde hvad han kunde och borde.
Det var ej hans fel att han icke egde tillräcklig bildning och menniskokännedom, för att kunna urskilja huruvida han gick för långt i sitt nit för Josefinas lugn, eller icke.
”Gud allena vet, huru denna jemmer kan afhjelpas!” sade Arve, sedan hans mor gått.
”Det lilla, en enskild person med mina inkomster kan göra, är så obetydligt i förhållande till det onda, att det ej serdeles kan kännas; och likväl fruktar jag att också detta lilla kan ta slut.
Ha vi ännu mycket mjöl qvar, goda Josefina?”
”Icke mycket, endast för ett par veckor, gudnå’s!”
Arve yttrade sitt bekymmer blott med en tyst suck.
Hans kassa var i ett ganska klent tillstånd; ty jakten låg för det mesta overksam under denna årstid.
”Har du inte ännu fått dina penningar tillbaka från Lars?” frågade Josefina med en liten släng af den kitslighet, hvilken oftare vidlåder qvinnorna, än männerna finna önskvärdt.
Josefina visste rätt väl att Arve icke återfått sitt lån; och som han anade skälet för hennes fråga, svarade han endast med ett tvärt nej.
”Det var rätt ledsamt; men jag sade dig förut att det skulle så gå!”
”Gud ske lof,” tänkte Arve vid dessa ord, ”att jag ej friade till henne!
Hvad kunde varit odrägligare, än att haft en hustru, som vid minsta fel eller misstag försäkrat att hon redan förut vetat hur det skulle gå, och att hon bedt mig låta bli, m. m.?
Nej, Josefina hade icke passat åt mig; men en snäll och bra flicka är hon ändå.
Gud gifve att någon annan ville gifta sig med henne, så att hon blefve lyckligt försörjd!”
Josefina, som af Arves utseende lätt slöt att hans lynne ej denna afton tålde någon pröfning, ombytte genast ämne och beklagade att de stackars invånarne på fiskläget nödgades handla med en sådan jude, som patron Holmgren.
”Det är en skurk,” utbrast Arve med lågande kinder, ”en riktig skurk!
Redan två gånger har jag varit öfver och läst lagen för honom; men det är som att slå vatten på gåsen.
Hans hjerta och hans förstånd äro lika otillgängliga.
Men jag funderar starkt på ett steg, som skulle komma honom att häpna och förmodligen också att nedsätta priserna.
Ja, Josefina, jag har ett förslag i hufvudet, hvarigenom, om det lyckas, jag hoppas kunna verka något väsendtligt gagnande för vårt fiskläge.”
”Hvilket då, kära Arve?” frågade Josefina med glad rörelse; men det var icke nyfikenhetens: hon var för mycket allvarsam att känna denna plåga.
”Jo, du skall få veta det.”
Arve drog sin stol närmare Josefinas; och då han i hennes ögon läste, liksom i sin egen själ, om en lifvad ande för olyckliga medmenniskor, var all hans konstlade köld försvunnen, och med den gamla hjertligheten närmade han sig åter henne, hvilken för honom var liksom ett mellanting af älskarinna och syster.
”Ser du, jag har länge varit betänkt på att företaga något, som kunde blifva af varaktigt gagn för våra stackars grannar.
Vi veta att det väsendtligaste af eländet ligger i det hutlösa prejeri, som Holmgren – jag kan knappt uttala hans namn, utan att blodet kokar i ådrorna på mig och näfven knyter sig af lust att slå den uslingen – utöfvar mot de arma fiskrarne.
Det förstås att vintern, stormen, isen och otaliga deraf följande olyckor komma för sig sjelfva.
Men äfven dessa svårigheter kunna genom mitt förslag till någon del afhjelpas, eller rättare sagdt, göras mindre känbara.
Kortligen, jag ernar för mor, i fall hon, som jag säkert räknar på, bifaller det, söka privilegier att här öppna handel.
I mitt eget namn låter det ej gerna göra sig – jag har min tjenst – men i mors, det ginge förträffligt; och det vore för att vidtala Birger Haraldson om borgen, som jag i morgon ville resa till Tistelön.
Han ligger i affärer med flera hus i Götheborg, och kunde således genom sitt namn skaffa oss ett års kredit.”
”Kunde detta nu snart verkställas, och med Guds hjelp hoppas jag drifva det igenom, så skulle naturligtvis all handel stanna här, och det stackars folket sluppe då att, som de nu oftast nödgas göra, i hvarje det rysligaste väder arbeta sig ut mellan de hopade isstyckena.
De lemnade sin fisk hos oss mot de för dem nödvändigare varorna.
Hvart och ett hushåll skulle ha sin bok att taga på, och hvad de ej kunde betala under vintern, finge de ersätta under sommarn, då fisket går raskt och tillgången på mossa ökar deras små fördelar.
Genom det förtroende, man sålunda visade dem, väcktes nog också den känsla af heder, som äfven de ha, när den anlitas; och jag är säker att de af tacksamhet blefve ganska måne att arbeta af sin skuld.
Men låt ock vara, att en och annan stode qvar, tror jag det oaktadt att vi ginge skadeslösa från saken; och någon vinst räkna vi inte på.”
”Det, som synes mig värst, är den tillökning af göromål, som fölle sig i huset, först med sjelfva handeln och sedan med tillsynen öfver fiskens insaltning och torkning och vägningen af mossan.
Utan ditt raska biträde, söta Josefina, kunde mor aldrig gå i land med dessa bestyr, ehuru förstås jag hjelpte till vid all den tid jag hade ledig från tjensten.”
Medan Arve utvecklade sin plan, lifvades Josefinas anletsdrag allt mera, och det var tydligt att hon gillade den.
Då han slutat, sade hon med sin lugna, trovärdiga röst: ”Jag lofvar dig säkert att medverka allt hvad jag förmår till ditt goda och kloka beslut; och så vidt mina krafter medgifva, skall min verksamhet visa att också jag af hjertat känner mig glad att bidraga till ett godt ändamål.”
”Tack, goda snälla Josefina!
Jag har visst aldrig misskänt din vilja; men jag hade ändå icke vågat hoppas att du, som alltid är betänksam, varit så rask i beslutet, äfven om det som nu gällde en kärleksfull handling.
Emellertid litar jag på det du sagt, ty jag vet att dina löften äro icke, som många andras, tomt prat; och nu skall du först hjelpa mig att framställa saken för mor.”
”Jag undrar att du ej redan gjort det?” inföll Josefina.
”Det hade ej varit rätt af mig, innan jag hört din tanke.
Du nämnde en gång för längesedan om ...”
”Ja, jag vet!
Min bror ernade gifta sig, och det var i fråga att jag skulle flytta till honom; men det blef ej af med hans parti, och sedan jag här kan vara till någon nytta, vill jag ej vidare tänka på att skaffa mig någon annan plats, än mitt nuvarande goda hem.”
Och var det väl möjligt för Arve att, trots sina föresatser, låta bli att vänligt trycka Josefinas hand; men han gjorde det nästan utan att veta derom, och derefter fortsatte han:
”I alla fall berodde det mycket på dig; ty ehuru endast mors medgifvande kan sätta saken i verkställighet, så skulle det hafva gått trögt för henne att utan ditt biträde komma fort dermed.
Den tyngsta delen af verksamheten och göromålen kommer gudnås att falla på dig, som är ung.
Men lita på, så fort jag är hemma, har du en trogen hjelpare vid din sida.
Jag skall nog se efter att du icke under fisksaltningen får dina små hvita händer bortfrusna!”
”Åh, frukta ej för mig; jag vill se mina hvita händer röda som eld, om de blefve det under nyttig verksamhet!
Jag skall icke spara dem.”
”Då gör jag det i stället; ty, kära Josefina, det är ändå, arbetsamheten i all ära, bra fult att se röda fruntimmershänder!
Men vi skola ta en hjelphustru, som kan förrätta de gröfsta göromålen.
Min mening var att du endast borde ha trogen tillsyn öfver dem.”
”Lemna du den delen åt mig!
Nu vore endast godt att du finge den påräknade borgen.
Men han skall ju vara en så galant karl, den yngre Haraldson.
Kanske lägger sig också Tistelöns ros ut för ditt förslag.”
”Jag tror det knappt erfordras,” svarade Arve med en lätt rodnad.
”Hennes bror, Birger, är en dugtig karl, och jag behöfver visst icke länge lovera, innan jag har honom der jag vill.
Men hvad det beträffar med mamsell Gabriella, så har väl hon, stackars liten, nog med sina egna bekymmer.
De äro just icke så små heller; och fastän jag, som du vet, icke varit der se’n olyckan med Rosenberg blef bekant – det var också f-n till otur han hade – har jag likväl hört i Marstrand att hon skall sörja alldeles grufligt.”
”Det gör mig innerligen ondt om henne!” yttrade Josefina med en half suck.
”Tre års väntan i ständig ovisshet är ej ett afundsvärdt öde.”
”Jag tycker det skulle vara en stor glädje för henne, om hon kände dig, Josefina!
Så vidt jag vet, har hon ingen jemnårig att meddela sig åt.
Om mor icke vore så underlig med sin motvilja för Tistelöboerne, så skulle jag öfvertala dig att en gång följa med dit.
Både du och hon komme att tacka mig för bekantskapen.”
”Kors, så du talar, Arve! kunde jag resa med dig dit?
Ginge det an!”
Josefinas stränga vana vid den yttersta noggranhet i allt, som rörde det passande, vägde mot det lifliga begäret att sjelf få se den högt prisade ”rosen.”
”Hvarför icke; hvad ondt vore deri?”
”Ondt, nej, det förstås! jag tänkte icke heller att det vore ondt; jag menade blott om det riktigt passade sig?”
Här ute i vår beskedliga skärgård tänker jag allting passar, som ej strider mot det rätta och anständiga.
Vi äro, Gud ske lof, icke under min fordna patronessas skarpa ögon!
Och finge vi bara mors samtycke, så reste vi helt fint.
Du skulle få bästa platsen i jakten, och gamle Simon kokade kaffe åt dig, nära nog så godt som Annickas.”
En ovanligt hög färg sväfvade öfver Josefinas ansigte.
”Om din mor tillät det, Arve, så erkänner jag att denna lilla resa skulle roa mig bra mycket; men denna gång är det ej värdt nämna derom, ty nu får hon myror nog, när du meddelar henne din handelsplan.
Om ditt ärende deremot lyckas och du på något beskedligt vis vill höra åt hos fru Haraldson, om jag vore välkommen, då tror jag nog, om förslaget komme från henne, att mor bifölle det, för att glädja mig.”
”Alldeles, Josefina!
Ni qvinnor äro alltid fintliga.
Nu vet jag huru jag skall ställa det och hoppas så bedrifva saken, att du en annan gång får göra mig sällskap.
Och att du blir välkommen, det vågar jag ansvara för.”
”Då är allt bra!” sade Josefina.
”Men jag måste nu titta in till gamle löjtnanten och se åt om han somnat.”
Tionde Kapitlet.
Säll den, som, aldrig döf vid sina likars smärta,
Vid uselhetens syn med öfverlåten själ,
Ej dröjer i dess tröst med pröfning af dess skäl,
Och aldrig för en hjelp, med långsam stolthet
länad,
Ransakar i sin köld hur vidt den är förtjenad!
En skarp
Februaridag fick Tistelön besök af tulljakten, och Arve blef synbart väl emottagen af alla, utom af Anton, hvilken alltid sett mörkt på hans visiter.
Till och med Gabriella tycktes icke missbelåten med ett afbrott i enformigheten, ehuru hon ännu med sin blekhet och ett visst svårmod förekom Arve som en ung enka under sorgåret.
”Vi ha icke se’n tidigt i höstas fått fägna oss af herr löjtnantens besök!” sade Birger och bjöd en pipa, medan Haraldson, skjutande den röda yllemössan åt ena örat, öppnade väggskåpet, för att få reda på korkskrufven; ty ännu stod, besynnerligt nog, Arnman i den egna gunst, som han förvärfvat efter det gemensamma nattäfventyret.
”Jag har ofta,” yttrade
Arve såsom svar på Birgers anmärkning, ”varit sinnad, när jag flackat här förbi, att lägga till, men alltid fruktat att min närvaro obehagligt kunde erinra om fjolåret, som var så lyckligt mot hösten.”
”Visserligen,” inföll Birger, ”hade jag hellre velat ersätta Rosenberg tiodubbla värdet af det gods, som den gången togs ifrån honom, än nu ha förlorat min granna skonare; men man får finna sig!
Vår Herre råder öfver gods och lif.”
”Folket blef likväl bärgadt, tror jag?”
”Utom den gamle hederlige gubben Lutter, kom hvarenda själ af besättningen hem.
Men Rosenberg, den narren, jag må ej bättre säga, hittade på att göra långtur.
Han har, som löjtnanten väl hört af ryktet, rest till Amerika, för att bli ute i tre år.
Vår stackars
Ella har under de här tre månaderna redan sörjt så mycket att det ej blir annat än skinn och ben qvar på henne, om hon skall fortfara på samma sätt i tre åratal.”
”Ja, mamsell Gabriella har verkligen lidit bra mycket till utseendet, men förmodligen ännu mera till hjertat!” sade Arnman, hvilken med sin enkla opolerade natur icke fann att det låg något mindre artigt i hans öppenhjertighet.
Gabriella, som länge varit likgiltig för spegeln, men nu, alldeles händelsevis förstås, kom att kasta en blick deri, rodnade af förtrytelse.
Denna rörelse gaf henne en ögonblicklig frisk färg – och hon fann att Arnman haft fullkomligt orätt.
”Det tar sig med tiden!” tröstade Haraldson.
”Ella är nog för klok tös att ge sitt fagra skinn till spillo åt sorg och grämelse; och kommer han inte, så fins nog flera karlar qvar.
Är det inte sant, min docka, att du tänker så?”
”Nej, pappa, det gör jag visst icke!
Jag håller Rosenberg alltför kär, att ens fråga efter om andra karlar fins till i verlden eller icke.”
”Så, så, min dufva, tag inte så illa vid dig!”
Men Gabriella var just i lynne att taga allting ganska onådigt.
Det enda, som likväl gjorde henne nöje, ett nöje nemligen, hvilket hon behöll för sig sjelf, var triumfen att Arnman nu fick erfara, huru litet hon brydde sig om att han funnit hennes utseende hafva lidit.
På samma sätt tro sig ofta de unga oerfarna flickorna triumfera öfver männerna, medan de, hvilka nemligen bättre förstå sig på saken än vår hederlige jaktlöjtnant, i hemlighet triumfera öfver dem, deras bryderier och förtrytelser, dessa smickrande och säkra bevis på större eller mindre deltagande.
Men Arnman tänkte för godt och redbart att tro sig hafva förolämpat Gabriella.
Han ansåg hennes yttrande härflyta från saknad och klandrade det icke, ehuru det är svårt att afgöra, om det ej mera behagat honom att finna henne mindre sörjande.
”Jag är i dag ute i ett vigtigt ärende,” sade han och vände hela sin uppmärksamhet åt Birger.
”Hvad då, herr löjtnant?”
”Jo, jag har en stor anhållan till herr Haraldson!
Vi äro visst ännu alltför litet bekanta; men jag vågar ändå komma fram med den.
Jag önskar en väntjenst, icke allenast till gagn för mig, utan väsendtligast för vårt fattiga fiskläge.”
Nyfiken vände nu Gabriella sitt hufvud åt den talande.
Erika lät arbetet omärkligt hvila; hennes öga ljusnade vid tanken att Birger skulle få tillfälle vara Arnman nyttig.
Men gubben Haraldson, hvilken med sina öfriga egenskaper förenade snålheten och här trodde frågan gälla penningelån, började försigtigt spetsa öronen.
Emellertid yttrade
Birger med lika mycket lugn som vänlighet: ”Det skulle sannerligen fägna mig, om jag kunde visa herr löjtnanten någon tjenst.”
”Jag har nästan räknat på detta svar,” återtog
Arve med tillfredsställelse; ”och jag tror att vi karlar ej så många gånger behöfva sammanträffa, för att veta hvad vi gå för.
Saken är, hvad herrskapet väl också fått kännas vid, att denna vinter åstadkommit ett förfärligt elände bland de fattiga kustboerna.
Vårt fiskläge är i det mest beklagansvärda tillstånd.
Hungern, uselheten och döden gå hand i hand, och senast i förrgår fans båten stjelpt efter tre af våra raskaste karlar.
Det var tre svågrar, hvilka, i förtviflan trotsande både storm och is, rest på långfiske att skaffa föda åt sina jemrande barn.
Troligtvis hafva de, utsvultna och förfrusna, icke egt krafter nog att värja båten mot vindbyarne, den har kantrat; och nu äro väl de sträfsamme männerna ifrån all timlig sorg, men enkorna och barnen fylla våra öron med sin klagan.
Och ändå äro ej dessa de enda, som ha rätt dertill.
En likadan sorg har träffat flera bland våra olyckliga qvinnor, ty ej mindre än tre karlar ha förut i vinter förlorat lifvet, under försök att uppehålla det.”
Efter ett litet afbrott, hvarunder Arve i Birgers liksom i Erikas och Gabriellas ansigtsdrag läste det mest oförställda deltagande, fortfor han: ”Som jag anser roten till allt detta onda väsendtligast ligga i svårigheten att stilla lifsbehofvens kraf, har jag ernat anlägga en liten handel på fiskläget.
Den snåle juden Holmgren har nu slagit all rörelse under sig, och det har otaliga gånger svidit i bröstet på mig och retat mitt sinne, när jag sett hur den uslingen förfar med de stackars fiskrarne.
Meningen är nu att söka utverka privilegier för mor, att få idka rörelse; men för att sätta sjelfva förslaget genast i verkställighet, hvilket är nödvändigt, om det skall komma till nytta, fordras en pålitlig borgen.
Och jag har kommit hit, för att be herr Haraldson härom.”
Det behöfdes knappt den tårade, uppmanande blick, som Erika skickade sin make, för att stadga ett beslut, han redan från början fattat.
”Det är glädjande,” sade han i en ton, som vittnade om den aktning, Arnman ingifvit honom, ”att se en så ung man, som herrn, med sådan håg och god vilja söka verka för de fattiges bästa, och det vore både synd och skam att vägra den hjelp, som en kan lemna till ett så nyttigt ändamål.
Om herr löjtnanten behagar, kunna vi tillsamman någon af dagarne resa inåt Götheborg; och jag ansvarar att vi skola komma provianterade tillbaka.
Arves ögon glänste af en fröjd, som hedrade hans menniskoälskande hjerta; och med en rörelse, hvilken fullkomligt tolkade hans tacksamhet, räckte han Birger handen.
Då han i detsamma såg upp, föll hans blick på Gabriella, och må det förlåtas den menskliga svagheten, att han, vid åsynen af hennes lågande kinder, tårade ögon och obeskrifligt uttrycksfulla bifallsleende, glömde, ja för några minuter rent af glömde både sitt ärende och hela fiskläget.
Som is föll likväl snart öfver hans varma hjerta gubben Haraldsons försmädliga yttrande:
”På den kommersen tror jag att hvarken varutagare eller borgesman komma att spinna silke!
När ska så’na fattiga stackare kunna betala?
Det blir stående på kritan, och när lagert är uppslukadt och betalningstiden till ändå, får nog borgesmannen sitta emellan.”
”Gud förbjude att det skulle gå så illa!” svarade Arve.
”Om de också icke ha penningar, ha de åtminstone sin fisk, hvarpå vi åter hafva en liten förtjenst; och blott det går ihop, så att herr Birger Haraldson icke blir lidande för sin tjenstaktighet – och det vågar jag svara för att han icke skall bli – så är det ej mera som behöfs.
Mor vill ej handla för vinning, utan för att motarbeta det närvarande eländet.
Och jag tror dessutom att vi något hvar ha pligter mot det allmänna, lika väl som mot oss sjelfva.
Icke får man räkna så noga, om en ej alltid stryker vinsten i egen pung, då man ser medmenniskor färdiga att förgås; och för min del skall jag alltid tro att det är vår skyldighet att afhjelpa det onda så långt vi förmå.”
”När en är ung och har litet erfarit, är en alltid frikostig,” genmälte Haraldson med en röst, som antydde att han tyckte sig hafva hört en barnsaga; ”men när en har gått ett stycke längre fram i verlden, vet en hvad penningen duger till!
Och hvad nu det der onda kommer vid, så är just knuten att det inte låter hjelpa sig, innan hela fiskläget ätit sig mätt.
Sådant långvarigt kalas går inte af för hackor; och den, som skall bestå fiolerna, bör inte hicka vid första knäcken!”
Birger syntes högligen missnöjd; men utan att säga det minsta sårande till sin far, yttrade han, vänd åt Arnman: ”Jag är öfvertygad att ingenting kan vara att befara för någon af oss, då saken klokt handhafves.
Och skulle någon liten brist uppstå, så har jag, gudnås, fått stå värre knäck.”
”Men jag tycker vi haft nog i år!” fortfor gubben, retad af Birgers lugn och bestämdhet.
”Kan det inte hjelpa sig med att skonerten gick för f-n i våld, utan att en också skall ruinera sig på ...”
”Söta, goda pappa, tala icke så!” bad Gabriella och lade smekande sin arm om faderns hals.
”Inte skall pappa säga så om skonerten, som Rosenberg förde.”
”Rosenberg eller någon annan, det är detsamma.
Men kom inte med ditt snick-snack, barn, när männer tala allvar!”
”Jo, pappa, det gör jag visst; ty jag har ej hjerta att höra, hur styggt pappa yttrar sig.”
”Så gå din väg, och lemna mig i fred!”
Vid denna i kort och temligen kärf ton uttalade uppmaning visade sig Gabriella i den grad nedslagen, att gubben, alltid beherrskad af sin svaghet för dottern, började spetsa läppen till ett leende, hvilket tydligen sade: ”Blif qvar!
Du vet ja att jag alltid vänder åt det håll, hvarifrån du säger att vinden blåser!”
Gabriella kände sin öfvervigt, men långtifrån att missbruka den, kysste hon sin fars hand med en ödmjukhet, hvilken väl klädde henne; och då Haraldson, för att göra sin afgud till viljes, ej vidare yttrade sig i saken, föredrog han att i tysthet förarga sig i sin kammare, der han också hela dagen förblef ensam med sitt vresiga lynne.
”Jag råkade illa ut hos gamle-far!” sade Arve, utan att likväl låta sig serdeles bekomma af detta missöde.