Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det är präktigt, det är storartadt, snillrikt,» hördes det från gästerna, under det värdinnan med en platinasked inför de närvarandes ögon blandade de olika skålarnes innehåll, delade det på de många metallkärlen och genom tryckning endast af sitt lillfinger ledde till dem en galvanisk ström som inom ett par ögonblick förrättade kokningen och stekningen, såsom man förut skulle hafva sagt, det vill säga fulländade tillagningen.
De sålunda tillredda rätterna framstälde en större mångfald än hvad äfven de skickligaste köksingeniörer ända dittils kunnat genom vanliga medel åstadkomma.
»Men hvad smakar egentligen denna rätt?» sade en gäst och satt eftersinnande, under det han lät tungan göra sina svängningar mot gommen.
»Det är just det som är omöjligt att säga,» förklarade värden, »och däruti ligger det ofantligt behagliga.
För hvarje af alla dessa rätter känner man en särskild smak, en oändlig blandning af angenäma beståndsdelar, något förut aldrig anadt.»
»Snillrikt!» hördes åter från gästerna.
»Men huru kommer det nu att gå med de stora värdshusen?»
»De gå naturligtvis under.
Så är ju verldens gång.
Det nya måste undantränga det gamla.
Hvad som ansågs förträffligt i går, förlorar i värde i dag och är i morgon fullkomligt odugligt.
Har ni några värdshusaktier, så sälj dem genast.
Jag tror att det ännu finnes några aktier i de nya lifsmedelsfabrikerna.
De som ej redan hade sådana aktier, skyndade sig att anhålla om fördelen att få köpa dem, och genom värdens vänliga tillmötesgående kunde deras anhållan beviljas.
Innan middagens slut voro alla närvarande aktieägare i det nya företaget.
Belåtenhet lyste ur allas ögon.
Man stod upp från bordet, nästan lättare, tyckte man, än då man börjat måltiden.
»Det är också en fördel,» anmärkte värden.
»De nya fabrikerna lemna en äfven storartad måltid till billigare pris än den minsta gaffelfrukost hittils, och man erfar likväl ingen obehaglig tyngd i underlifvet, såsom förut ofta varit fallet.
När måltiden är slutad, vet man ej ens af att man ätit.
Blott det angenäma minnet stannar kvar och förljufvar återstoden af dygnet.
De gamla kalaserna i enskilda hus kunna åter komma i bruk, men med huru olika, huru mycket behagligare påföljd än i gamla tider!»
»Snillrikt!» utropade gästerna ännu en gång.
»Vi lefva i framåtskridandets tidehvarf.»
»Men det säges nu åter,» yttrade en af gästerne, »att försöken för att komma i beröring med inbyggarne på planeten Mars nu igen förklaras omöjliga.»
»Det är bara prat, tror jag,» förklarade en annan.
»Vill man blott på fullt allvar använda cirkulär-eterströmmar, så skall försöket nog lyckas.»
»Otvifvelaktigt!» instämde flera.
»Marsboernes kroppsbeskaffenhet känner man ju redan, men nu gäller det att få reda på deras inre förmögenheter, något som måste vara af ofantlig nytta för Jordens invånare.»
»Jag har satt upp förslag till ett aktiebolag som skall taga den saken om hand,» förklarade bankdirektören.
»Kanske herrarne och damerna skulle vilja teckna sig som aktieägare.
Bolaget kommer att heta Cirkuläreterströms-aktiebolaget för upptäckandet af marsboernes sinnesförmögenheter.
Jag kan tala om, att jag redan har nästan hela summan, tusen millioner francs, i det närmaste fulltecknad.
Men jag vill altid göra mitt bästa för att tjäna mina vänner och skaffa er säkra papper.»
Inom få ögonblick voro alla aktierna i cirkuläreterströmsbolaget fulltecknade.
Man kunde ej mer komma öfver en aldrig så liten del af en aktie.
Dagen därpå noterades kursen betydligt öfver pari, men det var blott nominielt, ty ingen ville sälja.
Direktör Giro var outtröttlig i att söka roa sina gäster.
Från källarvåningen hade han låtit hissa upp dem på palatsets tak, där de i den milda augustiaftonen njöto af svalkan från hafvet och af det vackra månskenet.
Värden bjöd gästerne att kasta en blick i de stora fjärrglas som funnos uppstälda på taket och gåfvo tillfälle att intränga i månens inre förhållanden.
»Jag ber er, mina damer och herrar,» sade bankdirektören, »att fästa eder uppmärksamhet på månen.»
»Det är en värd som förstår att vara underhållande,» sade en af gästerne, och de öfriga instämde.
»Huru stå Mån-guldgrufve-aktiebolagets aktier för närvarande?» frågade någon.
»Mycket bra,» förklarade direktör Giro.
»Man har haft några svårigheter med guldets forsling till jorden, och de äro ej ännu helt och hållet öfvervunna, men sedan luftsimningskonsten nu mer för hvarje dag gör stora framsteg och undantränger luftvelocipederne och de gamla luftskeppen, har man ock hopp om att några mycket stora simmaskiner kunna byggas för denna guldforsling.
Saken kan vara i ordning hvilken dag som hälst, och den som vill draga fördel af detta storartade företag bör icke dröja att teckna aktier.»
Det dröjde ej en fjärdedels timme förr än alla aktier i Mån-guldgrufvebolaget voro utsålda.
Aktierna i det gamla silfververket i månen togo äfven en fart, till hvilken man ej sett något motsvarande under de senaste århundradena.
En af Göteborgs skämttidningar, Himmelska Bålgetingen, hade kort tid förut uttryckt sin förvåning öfver den märkvärdiga händelsen, att silfververksaktierna, oaktadt månytans ringa dragningskraft, visat en förvånande stor fallhastighet; men det skämtet fans nu, liksom så många andra, vara utan all udd och kunde ej längre användas, åt minstone ej förr än det hunnit omstöpas och förses med ny brodd.
»Ni har naturligtvis besökt Okeanos’ trädgårdar?» sade bankdirektören till en af öfvermaskinisterne inom det skandinaviska centralregeringsverket.
Dessa öfvermaskinister motsvarade forntidens expeditionschefer.
»Visst har jag varit i Okeanos’ trädgårdar.» svarade den tillfrågade.
»Jag har också besökt Psykäon och låtit sätta mig i känslostämning genom hjärnorgeln, en förträfflig uppfinning.»
»Å ja, visserligen ännu i sin utveckling, men öfverträffas väl snart af någon ny uppfinning,» sade Giro. »Hvad som är mycket förträffligare, mycket mer praktiskt, det är den nya tunneln som man ämnar bygga från dessa trädgårdar.»
»En tunnel?»
»Ja, till att börja med en tunnel under hafvet till Skotland.
Som ni vet, har tunnelbyggandet gjort ganska vackra framsteg på senare tid.
Man går icke nu mer till väga på det enfaldiga sätt, som när man i forntiden bygde tunneln genom det gamla S:t-Gotthardsbärget eller då man försökte under engelska kanalen förena Storbritannien och Frankrike.
Sedan man nu mer lyckats med syrets likvidifierande, kan man tränga ned i förut otillgängliga djup af jordens inre, till och med under den fasta jordskorpan i den flytande delen af planetens innandöme.»
»Men huru står man ut med hettan där nere?» invände en af gästerne.
»Hettan motverkas därigenom,» upplyste värden, »att man leder flytande syre ned i tunneln.
Genom sin hastiga afdunstning binder syret så mycket värme, att man utan olägenhet kan uppehålla sig där och dess utom äger den fördelen att syret, då det öfvergår i gasform, af sig själft erbjuder den bästa väderväxling.
Och hvad som måste vara ännu fördelaktigare för tunnelarbetet är, att då det flytande syret ledes ned i jordkärnans smälta massa, stelnar denna vid beröringen, hvarigenom man kan liksom spruta fram ett rör genom jordens inre.
Tunneln bygger sig själf på det sättet.»
»Snillrikt!» utropade gästerne.
»Mer än snillrikt,» förklarade ett par ingeniörer som hoppades få anställning vid det nya företaget.
»Omkring syrströmmen bildar sig,» fortfor värden, »en stel skorpa af utomordentlig hårdhet hvilken vid förnyad insprutning får tillräcklig tjocklek för att kunna uthärda det ofantliga trycket af jordskorpan.»
»Det där är ju ganska klart,» instämde gästerne.
»Mer än klart,» försäkrade ingeniörerne.
»Som sagdt,» tillade värden, »göra vi att börja med en tunnel till Skotland.
Men sedermera ämna vi företaga ett mycket större arbete och under hafvet anlägga en väg från Europa till Amerika, till och med under Nordamerika till den gamla kaliforniska kusten.
Det varder en rätlinig tunnel som på jordytan skulle motsvara omkring 1300 geografiska mil i en geodetisk linie, men inne i jorden är endast kordan af segmentet och nästan blott omkring 11 eller 1200 mil, således en vägbesparing af bort åt ett par hundra mil.
Om man tänker sig de bägge radierna från tunnelns två ändpunkter dragna mot jordens medelpunkt, skulle de omfatta en vinkel af ungefär 88 grader, och således skulle den lutning som tunnelns linie gör så väl mot Europa som mot Amerikas vestkust vara i 44 grader, d. v. s. att tunneln kommer att från Europa tränga ned i jorden med 44 graders lutning och sedan gå upp mot Amerika med 44 graders stigning.»
»Men ni sade nyss, att tunneln skulle göras fullkomligt rätlinig,» invände en af gästerne.
»Han varder också rätlinig,» svarade värden, »och när man talar om lutning och stigning, menas därmed blott ett närmande och ett aflägsnande i afseende på jordens medelpunkt, dit man naturligtvis icke kommer.
Men denna så att säga imaginära lutning och stigning är likväl fullt tillräcklig för att framdrifva vagnarne.
Därtill behöfs ej annan kraft än tyngdkraften.
Hvilken omätlig fördel!
Vagnarne rusa först fram åt eller ned åt, om ni så vill, genom sin egen tyngd och ju längre de komma, dess hastigare går det, ända till dess de hinna tunnelns medelpunkt, hvilken af alla punkter på banan ligger närmast jordens medelpunkt och är ungefär 240 mil under jordytan, då de genom den starka hastigheten rusa upp åt den återstående delen af vägen, fastän mindre hastigt, ju närmare de komma urstigningsplatsen.»
»Men luftens motståndskraft!» hördes en invändning.
»Huru skall den öfvervinnas?»
»Helt enkelt,» ljöd svaret, »genom att man gör tunneln lufttom och stänger till med ett par ändamålsenliga ventiler.»
»Och de resande!
Huru kunna de då andas?»
»De förse sig naturligtvis alla med tillräckligt syre.
Sådant säljes på samma gång som resekortet.»
Alla vidare invändningar funnos onödiga.
Saken var klar, dagsklar.
Det nya bolaget för tunneln mellan Marstrand och skotska kusten bildades genast, och man uppmanade bankdirektören att göra förberedelser för bolagsverksamhetens utsträckande så snart som möjligt, så att tunneln till Kalifornien också kunde snart börjas.
Därpå drack man ett par glas hafsvatten och kände sig i behaglig stämning.
»Jag fruktar för att jag måste fara hem och se till att maskinerna i mitt departement äro riktigt smorda», sade den ofvan nämde öfvermaskinisten-expeditionschefen.
»Vi ha konselj i morgon.
Förste trafikdirektören är mycket noga och tål icke att ett enda kugghjul gnisslar, när regeringsmaskineriet sättes i fart.»
»Å, drick nu ett glas vatten till,» uppmanade den artige värden.
»Maskinisterne kunna väl se till, att allt är riktigt smordt.»
Trafikdirektören eller, som han i forntiden kallades, konseljpresidenten eller statsministern var en ganska sträng förman och höll tummen på ögat på öfvermaskinisterne hvilka i sin ordning höllo efter maskinisterne eller, som de fordom hette, kansliråden och byråcheferne.
»Det där tycker jag är ett odrägligt byråkratiskt maskineri,» sade bankdirektören.
»Det kunde utan tvifvel mycket förenklas.»
»Det är ganska sant,» instämde flera.
»Ämbetsverkens omorganisation har varit ett länge kändt behof.»
Öfvermaskinisten var ingalunda af den åsigten.
Han önskade ingen annan förändring än ett dyrtidstillägg för hvarje år, hälst för hvarje halfår.
»Med de framsteg som mekaniken gjort under senare år behöfde man väl icke,» sade bankdirektören, »hålla ett så stort antal maskinister.
För att icke tala om att trafikdirektören har alldeles för många direktörer, ministrar eller hvad de må heta, hvilket med vår närvarande utvecklade riksdagsmekanik, som dock är den egentligt verkande, är fullkomligt onödigt, så är det ju rent afvita att för hvarje departement eller maskinafdelning skall det finnas både öfvermaskinister och maskinister.»
»Och smörjare dess utom!» påminde någon.
»Ja visst, smörjare dess utom!» tillade värden. »Det är som lefde vi för fem hundra år sedan.
Sådant där måste ändras.
Hvad säges väl om, att sätta hela regeringsmekaniken på aktier?»
»Ett godt förslag!»
»Och att fullkomna maskinerna, men indraga en god del af maskinisterne.
Har man kunnat ersätta forntidens kanslister och kanslisekreterare med bara maskiner, så går det nog för sig att taga ännu ett steg och indraga maskinisterne-kansliråden samt låta de nu varande öfvermaskinisterne sköta hvar sin maskinafdelning, möjligtvis med hjälp af smörjarne.»
»Men ett sådant där aktiebolag kan ej komma till stånd utan riksdagens beslut.»
»Nå ja, nog finnes det något folkombud som vill åtaga sig att kasta in det förslaget i den stora motionsmaskinen och sedan se till att berednings- och omröstningsmekaniken göra sin tjänst.
Vi kunna redan nu skrida till bolagets bildande.
Det skadar aldrig att bilda bolag.»
Inom tio minuter hade man bildat ett nytt aktiebolag som hade till ändamål att söka sätta på aktier hela regeringsmekaniken samt hvad fordom kallades de förvaltande verken.
Man skulle nu bryta upp, men då kom Giros unge son, en gosse på fem eller sex år, upprusande på taket och utropade:
»Pappa, pappa, nu kan jag simma på rygg!»
»Bra, min gosse,» sade fadren med mycken belåtenhet.
»Jag har lofvat dig en uppmuntran, så snart du gjort några ytterligare framsteg i luftsimningskonsten, och den uppmuntran skall du själf få bestämma.
Hvad vill du ha, min pojke?»
»Om pappa ville ge mig ett par af de där fyrtio procents obligationerna som pappa talade om i går, skulle jag vara glad.»
»Dem skall du få.
Men gå nu ned och lägg dig.
Det är långt lidet på natten.»
»Strax pappa, men först ville jag att vi skulle sluta vår lek där nere.
Vi äro sju små gossar och flickor som ha alldeles ofantligt roligt.»
Men hvad leka ni då?»
»Jo, vi leka en så grufligt rolig lek.
Stifta bolag, heter leken.»
Nå hur går det till?»
»Det är inte svårt, pappa.
Det är jag som stiftar alla bolagen, och de andra gossarne och flickorna lemna mig sina pengar som jag lägger i min sparbössa.»
Bankdirektören kände sig rörd.
Han lyfte upp sin son och kyste honom.
»Snart skall du få komma i hjärnskolan, min pojke,» sade han.
»Är det här i Majorna?» frågade barnet.
»Nej, det är i Telge, Skandinaviens förnämsta lärdomssäte, såsom man säger på ostkusten, ehuru detta nog finnes i Göteborg.
Men hjärnskolan är en ny undervisningsanstalt som man upprättat i Telges gamla rådhus.
Jag har aktier i företaget och skulle möjligtvis kunna afyttra några.»
»Att min son redan kan simma på rygg i luften är ganska visst,» fortfor Giro och vände sig till sällskapet, »ett prof på luftsimningskonstens stora framtid.
Jag anser, att man icke bör låta den konsten drifva vind för våg, utan stifta ett bolag som tar saken om hand.»
Det tyckte sällskapet också.
»Men hvad fordras till luftsimningen?» frågade någon.
»Därtill fordras först och främst,» upplyste bankdirektören, »en simapparat som utgöres af en platina-kiselsyrekolväteförening, en sammansatt kropp hvilken med ofantligt liten specifik vigt förenar platinans egenskaper med glasets genomskinlighet och kautschukens smidighet, men också kan göras lika hård som denne.
Det är en kropp som kallas Kresim och som har den nyttigaste användning i en mängd yrken.
En fullständigt genomskinlig, inuti lufttom klocka af kresim, en s. k. luftsimgördel, håller människokroppen i jämvigt.
Framtill är denna apparat kilformig och tjänar på samma gång till skärm mot den med stor hastighet genomskurna luften.
På sidorna hänga två stigbyglar som tjäna till stöd för fötterna, under det en stor på baksidan fastsatt skruf af härdad kresim gifver kroppen en hastig rörelse fram åt, men hvars riktning den simmande själf måste bestämma.
Skrufven skulle dock icke ensam förmå gifva denna rörelse, om det icke funnes på apparaten en liten låda med flytande syre som man vid mycket låg temperatur och ofantligt tryck sammanpressat till stark förtätning och därigenom kan användas som ett kraftförråd af lång varaktighet ...
Som sällskapet finner, är luftsimningen något som har framtiden för sig, något som snart kommer att göra person-luftfordonen öfverflödiga och otvifvelaktigt skall hafva mycket inflytande på äfven varuforslingen.»
Bolaget stiftades i största hast, och största delen af aktierna tecknades genast.
Giro hade ännu flera aktieföretag att framställa, men då föreslog en af gästerne, att man till undvikande af tidsspillan skulle sätta hela framtiden på aktier.
Förslaget antogs enhälligt.
Olyckshändelsen i Örgryte- kvarteret.
Då Giro dagen efter sin stora middagsbjudning skyndade till börskristallpalatset på Stora Otterhällan för att bjuda ut de aktier hvilka han själf tecknat i alla de nya företagen, mötte han ofvan för Stigbärgsliden en god vän, en af årets ledare af Vest-Ost-Nordbolaget.
Bägge herrarne hade stor brådska, och deras velocipeder voro nära att stöta mot hvar andra.
»Ptro!
Hvart bär det af?» ropade Giro.
»Ned till Psykäon!» svarade Vest-Ost-Nordbolagets man.
»Så här dags på dygnet?»
»Ja, jag måste beställa mig några dussin små hjärnorglar eller hjärnspeldosor eller hvad jag skall kalla de näpna tingestarne.»
»Gifves det små sådana också?»
»Jag har en sådan på mig just nu,» upplyste grosshandlaren, lyfte på sin lätta hufvudbonad af fin och mjuk ståltråd, af det slag som då allmänt nytjades, och visade på en liten psykokinet som satt på hjässan.
Det är den nyaste uppfinningen, den hittills funna förnämsta användningen af hjärnorgeln till dagligt bruk.
I den här lilla orgelns inre sitter ett urverk som jag drager upp, när jag önskar sätta mig i angenäm stämning.
Det finnes tre olika stämningsstycken i detta instrument.
Och så stjälper jag det på mitt hufvud, och det börjar strax verka på hjärnan, utan att jag därigenom hindras i mitt vanliga arbete.
De af psykokineten icke bearbetade delarne af hjärnan kunna sysselsätta sig med hvad som hälst.»
»Jag förstår,» sade bankdirektören.
»Det var väl ungefär på det sättet som man i forntiden satte sig i stämning genom att röka tobak.
Det lär man också hafva kunnat göra, utan att hindras i sina vanliga arbeten.»
»Ja, men det här är naturligtvis mycket angenämare och inverkar icke skadligt på hälsan.
Psykokineten har dess utom den förträffliga egenskapen, att han icke besvärar någon annan, något som tobaken skall hafva gjort.
Det är blott den som har honom på hufvudet hvilken vet af hans närvaro.
Musiken och luktklaveret draga också med sig ofrivilliga deltagare i njutningen.
Den förra höres och det senare luktas af alla som äro i granskapet, antingen man vill eller icke; men psykokineten besvärar icke någon ...
Se så, nu tog den första känslostämningen slut.
Hon var ganska behaglig och jag njöt af henne ända från kontoret och till detta ögonblick.
Nu börjar ett annat stycke låta känna sin inverkan, men det hindrar mig icke att tala med er eller att tänka på mina affärer.
Det är blott skada, att den här lilla psykokineten ej har flera än tre stycken.
Man behöfver omväxling, och jag måste därför köpa mig flera sådana dosor.
De säljas endast i Psykäon tills vidare; men jag skall erbjuda psykikern att hålla hans dosor på lager i kommission.»
»Om vi skulle sätta dem på aktier?» yttrade Giro med vänligt tillmötesgående.
»Ett aktiebolag håller redan på att bilda sig,» upplyste grosshandlaren.
»Och det har jag icke vetat af.
Så förargligt!»
»Psykikern har själf den saken om hand.
Emellertid lär väl Aromasia Doftman-Ozodes hädan efter icke kunna väcka särdeles stort deltagande med sitt ododion.»
»Hon väljes i morgon till medlem af folkförsamlingen.»
»Därpå tviflar jag.
De flästa tidningar hafva uttalat sig mot hennes val, bland andra det stora stockholmsbladet Senaste Timmens
Nyheter som nu också börjat utgifva en veckoupplaga, kallad Nästa Veckas Nyheter.
Jag fick just nyss hit den upplagan, där det står att fröken Ozodes’ val icke kunnat genomdrifvas.
Tidningen har icke kunnat taga det ur luften.»
»Hvad bekymra vi oss om stockholmsbladen?
Vi sköta oss själfva, och Aromasia Doftman tillhör vårt samhälle, emedan hon studerat vid vår högskola och här tagit sin doktorsgrad.
Det är Majorna som uppmanat henne att låta välja sig, och vi skola också genomdrifva valet.
Jag har satt det på aktier.
I afton har hon sin stora konsert i en af Örgrytekvarterets festsalar.
Och nu far väl, min vän.
Den förste börstimmen är redan inne.»
»Den försakar jag för första gången på många år.
Jag måste göra upp affären med psykikern.»
De båda affärsmännen foro åt hvar sitt håll.
Bankdirektören förargade sig åt sin försumlighet att icke hafva bildat något aktiebolag för hjärnorglarne.
Nu måste han motarbeta dem och deras spridning.
»Jag skall visa, att luktklaveret icke är någon föråldrad affär,» sade han, då han inträdde i börskristallpalatset.
Han gick omkring bland sina vänner, talade om tunlar och matsmältningsbolag och luftsimning och ämbetsverkens ordnande med ett sparsammare maskineri, men glömde ej häller att verka för Aromasias val samt att uppmana alla att besöka den stora luktkonserten i Örgrytekvarteret.
Giro hade ett mycket stort inflytande på börsen, men där funnos äfven andra mäktiga personer af bägge könen, och många bland dem arbetade för väljandet af Warm-Blasius, den ryktbare vädertillverkaren, hvilken skulle vara en heder att hafva till ombud i folkförsamlingen.
Alla andra täflande hade för länge sedan dragit sig till baka.
På aftonen skulle ännu ett valmöte hållas, men samtidigt gaf Aromasia den stora konserten i Örgrytekvarteret, långt bort från stridsplatsen i Majorna.
Hon saknade icke åluktare.
Många af dem som på den vackre, varme aftonen gjorde sina lustfärder med de vanliga fortskaffningsmedlen, sänkte sig ned till odoratoriet, sedan de förut sträckt sin färd ända till jordskuggans gräns för att ännu en gång skåda solen, efter det hon för länge sedan försvunnit för dem som höllo sig kvar på jordytan, eller ännu en gång samma afton njuta af aftonrodnadens glödande färgspel.
Innan konserten började, var den stora salen fyld af en väntande folkmängd.
Ingen enda plats var ledig.
På utsatt klockslag trädde Aromasia fram för allmänheten.
Hon mottogs som vanligt med ett ymnigt aktieregn.
Giro visade sig i synnerhet hänryckt och frikostig endast vid åsynen af konstnärinnan.
Hon satte sig vid sitt ododion.
Om någon oro synts i hennes anlete, när hon först trädde in i salen, visade hon sig åter fullkomligt lugn, när hon satt vid sitt instrument.
Hon hade kanske fruktat, att de många motståndarne till hennes val skulle i förening med dem som svärmade för hjärnorgeln låta henne erfara något ovanligt eller rent af fiendligt mottagande, men dylikt märktes icke.
Hon trodde sig omgifven af endast vänner.
Efter några ögonblicks eftersinnande, tycktes ingifvelsen komma öfver henne.
Hon satte handen till tangenterne och slog an en luktton, följd af en annan, men redan vid den första sammandrogo sig hennes vackra anletsdrag, och vid den andra kunde hon ej undertrycka en stark nysning.
Hvad var orsaken till detta för henne ovanliga utbrott?
Kunde det ligga i det ämne, öfver hvilket hon föresatt sig att fantisera denna afton?
Hon hade, efter hvad hon förklarat för tant Vera, själf börjat tro, att Årstiderna voro ett alt för gammalmodigt luktämne samt ångrat sig hafva spilt tid och möda på en sådan sammansättning.
Detta hade hon ock gifvit till känna för Apollonides, då han vid sammanträffandet i Göteborg ville till henne öfverlemna orden till en annan »luktsonat», såsom han på sitt gammalmodiga språk brukade uttrycka sig.
»Ingenting föråldradt mer!» utropade hon och ville icke höra talas om skaldens nya arbete.
»Ack, hon älskar Oxygen ännu,» suckade den olycklige Apollonides.
Aromasia ville denna gång låta lukta åt minstone några fantasidofter af ett nytt, storartadt jätte-odorat, på hvilket hon under den senaste tiden tänkt, något som skulle i djärfva doftsammansättningar måla den »sociala frågan» och gifva en antydan om dennas lyckliga lösning genom maskinernas fullkomnande.
Hon hade förtrott detta åt tant Vera just då de återvände från bollspelet på Rydbergs torg, och den gamla väninnan hade gillat hennes beslut.
Den »sociala frågan» hade under de senare århundradena onekligen gjort betydande framsteg närmare sin lösning, men denna var likväl ännu icke funnen.
Hvar och en som på något sätt därtill bidrog, vare sig på vetenskaplig väg eller genom konstens medverkan, skulle göra sig högt förtjent om mänskligheten.
Men Aromasia nös.
Det kunde dock icke ligga i ämnet, ty det hade hon i sin ensamhet redan pröfvat.
Orsaken måste finnas i de två första lukttonerna.
Hon slog an ännu en sådan.
Då nös hon ännu våldsammare, och alla närvarande nöso med henne.