Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svensk riksdagsman upfordrad att genom en omständligare utredning af ärendet, söka motverka ett sådant för landets försvar menligt intryck, samt derjemte egna en för hvarje man af ära skyldig gärd ät sanningen.
Sedan K. M. genom nåd. propos. af d. 18 Nov. 1847, bland annat föreslagit R.
St. att arméen borde bildas af stående stamtrupper, så väl värfvade som indelle, i förening med Beväringsmanskap och i följd deraf. a) Att de till Landtarméen anslagne delar af landet borde fördelas i vissa områden, b) att utur dessa borde utväljas manskap för Artilleriet och Kavalleriet, samt Ständerne bifallit detta förslag, så följde naturligtvis nödvändigheten af en fördelning af de till Landtförsvaret anslagna delar af landet, mellan arméens alla Regementen och Korpser.
För att vid utförandet af detta arbete vinna helhet, planmessighet och sammanhang, måste det utföras inom Landtförsvarsdepart:tet.
För att erhålla den öfverensstämmelse med ortliga förhållanden, som vore önskvärd, men för hvilkens vinnande tillräckliga upgifter icke kunde vara inom Depart:tet tillgänglige, borde tillfälle lemnäs vederbör, civila och militära myndigheter att deröfver få sig yttra.
Den nödiga fördelningen upgjordes derföre i Landtförsvärs-depart:tets Kommando-expedit., gillades af Konungen och anbefalltes till efterrättelse genom nådig.
General-ordres N:o 842 af d. 31 Dec. 1849, hvilken slutar med dessa ord: ”egande vederbör, att på grund af den under nästkommande års möstringar och möten vunnen erfarenhet till K. M. i underd:liet inkomma med hem - Den 7 Maj e. m. 327 ställanden om de förändringar uti den här angifne fördelningen, som af lokala omständigheter eller andra skäl möjligen kunna vara påkallade'".
Då åtgärdens bedömande i sin helhet fordrar en serskild granskning så väl af de områden, som anslagits till Infanteriet, som af dem utur hvilka Kavalleriets och Artilleriets Beväringsmanskap skulle utväljas, samt slutligen af skälen för valrättens utöfning af Landshöfd:n, så anhåller jag att för detta bedömande få lemna följande upgifter: a) Såvida K.
M:s afsigt med Dess nåd. propos. att mellan Stam och Beväring bilda den personliga bekantskap, den gemensamhet i minnen och intressen, som utgör det starkaste bandet emellan män, ämnade att samfäldt verka för fosterlandets väl och ära, skulle vinnas, så måste samtlige Infanteri-reg:ten och korpser erhålla sitt
Beväringsmanskap från samma delar af landet så i fred som krig.
I den händelse Stam- och Beväringsmanskap hade varit fördelade öfver hela landet i ett jemnl förhållande till befolkningen, hade saken varit ganska lätt alt utföra.
Men dä, som hvar och en vet, detta alldeles icke är förhållandet, och enär balaljonernes styrka borde, såvidt möjligt, vara lika, samt på det icke en provins skulle i krigstid komma alt lida betydligt större förluster än en annan, så måste en jemkning emellan Stammens och Bevärings styrka ega rum, och då dertill kom, att manskapets nationalitet och den administrativa enheten icke borde förbises, så antogs såsom regel: att ett Infanteri-reg:tes eller korps område ej fick utsträckas utöfver gränsen af den provins, hvarest reg:tet var förlagdt, eller på sin höjd der omständigheterne så oundgängligen fordrade, utöfver närmaste dela me af den nästgränsande, alltid likväl med iakttagande af, att såvidt. möjligt var, icke störa den administrativa indelningen af fögderi och härad, och aldrig bryta någon socken.
Resultatet af denna alldeles icke lätt utförda jemkning var, att, i jemförelse med det förr vaidiga förhållandet, marche-vägen för Beväringsmanskapet frän Sockenkyrkorne till mötesplatserne: minskades för det manskap, som uttogs till Smålands Grenadier-bataljon, Uplands, Elfsborgs, Bohusläns och Södra Skånska reg:tene; ökades Söv samma manskap vid Lifgardes-reg:tcne till fot, Lif-reg:tets Grenadierkorps, Westgötha och Kalmare reg:ten; samt förblef oförändrad vid alla de öfriga; och hvad det hela beträffade, oaktadt båda Gardes-reg:tene tillkommit, som måste vålla en förskjutning, medförde en knappt märkbar förändring.
Efter vunnen erfarenhet af 1850 års mönstringar och möten, inkommo vederbör., enl. nåd.
General-ordres af d. 31 Dec. 1849, med sina yttranden, hvarvid befanns, att af 22 Landsfor och 28 Reg:ts- och Korps-chefer, de förre hade afgifvit 6, de sednare 11 hemställanden om förändringar i de föreskrifne Bevärings-områdena för Infanteriet.
Och då dessa till större delen rikliga och af Generalbefälen tillstyrkte, hemslällanden voro ledande till beqvämlighet, utan att, som samma anföranden visade, rubba det hela af fördel - 328 Den 7 Maj e. m. ningen, eller det föreskrifna förhållandet mellan Slam och Beväringsmanskap, så erhöllo 3 af Landshmes och (i af Chefernes, i allmänhet samma ämne rörande, hemställanden K. M:s nåd. bifall, som vederbör, meddelades genom nåd.
General-ordres af d. 13 Fehr. 1851.
Denna ordres kan således icke, såsom Ulsk. förmenar, anföras såsom något bevis uppå "att de nya Bevärings-områdenu redan första året hade visat sig vara olämplige”.
K. M:s rätt att beordra Beväringsmanskap utur ett län till ett annat har icke allenast aldrig varit bestridd utan alltsedan Beväringslagens införande oafbrutet tillämpad.
Såsom ett bidrag lill ådagaläggande af den vördnad församlingen med hvilken Flsk. gått tillväga vid anskaffandet af bevis utur de insända handlingarne för sitt förmenande kan anföras: ali Beväringsmanskap icke såsom Utsk. anför, varit dragit från Östergöl Ilians till Stockholms län; frän Kronobergs till Christianstads; frän Hallands län till Westgölha Dals, Skaraborgs och Elfsborgs regilen, samt från Hallands län till Jönköpings reg:le, ehuru, då Halland saknar Stam, Beväringsmanskapet från denna provins i krigstid är förenadt med sä väl Jönköpings, som Kronobergs och Bohusläns reg:ten.
Hvarjemte, såsom bevis pä Ulslcs sakkännedom, kan anföras, att det såsom en nyhet anmärker, att Beväringsmanskap från Kopparbergs" och Wermlands län är förflyttadt till Westmanlands och Nerikes reg:len, då likväl delta förhållande allt sedan Beväringsmanskapets införande egt rum. b) Enl.
Konungens och Ständernes gemensamma beslut skall Mönsterherren utse hvilka, som böra tilldelas Kavalleriet och Artilleriet, hvartill dock i första rummet borde uttagas sudane Beviiringsskyldige, som sjelfva önskade att tjena vid dessa vapen, såvida, de i öfrigt dertill voro duglige.
Det Beväringsmanskap, som med Kavalleriet och Artilleriet borde förenas mäste således utväljas.
Såvida ett urval för eli specielt ändamål skall kunna gifva det fördelaktigaste resultat, måste urvalet verkställas inom så stort antal individer som möjligt.
Det var alt förutse att
Beväringsynglingarne antingen skulle hafva ovilja eller förkärlek för de speciella vapnen, ty likgiltighet tillhör icke ungdomen, och just det nya, just sjelfva förändringen förbjöd att antaga sådant.
I båda fallen var det pligt att lemna största möjliga antal Beväringsskyldige tillfälle att få deltaga, sä väl i olägenheter som fördelar, och slutligen hade Sländerne sjellve fordrat alt afseende skulle göras på Bevärings-ynglingarnes eget tycke.
Med fäsladt afssende så väl på Statens intresse, att erhålla det mest passande, manskapet; på billigheten mot Bevärings-ynglingarne och på Ständernes önskan, antogs derföre såsom regel: att valet skulle ske inom så stort antal individer, det är: inom så utsträckt område som möjligt.
Men derjemte måste ock en klok hushållning med Statens medel iakttagas, hvilken bjöd så liten marche-kostnad, det är så korta marche-vägar som möjligt, hvarigenom bestämmandet af dessa områden måste blifva beroende af en vexelverkan mellan tvenne siri - Den 7 Maj c. m. 329 diga åsigter och således alltid vågen lemnäs öppen för anmdrhn:r.
Det var en klar, och alldeles icke förbisedd, sak alt hos landets befolkning skulle i denna fråga finnas tvenne alldeles stridiga intressen nemi.
Bevärings-ynglingens, som satte värde på alt få begagna den honom af Ständerne förbehållna rättighet att välja vapen; och fadrens eller husbondens som egentligen afsåg: att för så kort lid som möjligt gå i mistning af sonens eller tjenarens arbete.
Svårt var icke heller att inse, att Statens fordran eller husbondens penninge-intresse i denna fråga var enahanda, men att det stod i öppen strid med Bevärings-ynglingens.
Men då å ena sidan en verklig anledn. till klagan från Bevärings-ynglingarnes sida skalle för en längre tid kunna försvåra genomförandet af den vigtiga och nödvändiga förändringen, hvilken, såsom allt nytt och ovandt, blott derföre borde antagas möta motsträfvighet; åden andra Ständernes anmärkmr vid de möjligen ökade marche-kostnaderne, samt fadrens eller husbondens klagan öfver förlorade arbetsdagar, i händelse anmärknin icke, säSom man hoppades, nöjagligt kunnat besvaras, endast kunde medföra obehag och skada för den, som inför stränga Ständer ansvarade för beslutet, så kunde en bra karl icke tveka att, dä de stridiga intressena icke kunde förenas, helldre blottställa sig för möjliga anmärkmr än alt tillspillogifva Bcvärings-ynglingarnes rättmätiga och dem tillförsäkrade fördelar.
I öfverensstämmelse med dessa åsigter valdes Bevärinsmanskapet till Svea Arlilleri-reg-.le., förlagdi i Slockholm.
Från Stockholms län ... 8.
„ Upsala län 36. ,, Westerås län .... 10.
„ Nyköpings län . . . • 46. 10() Götha Artilleri-reg:te, förlagdt i Götheborg.
Från Bohus län 100. jqq TFendes Arlil/cri-reg:tc, förlagdt i Christianstad.
Från Christianstads län . 46.
„ Malmöhus län .... 54. jqq
Lif-gardet till häst, förlagdt i Stockholm.
Från Stockholms län ... 6.
,, Upsala län 27.
„ Westerås län ... . 8.
,, Nyköpings län ... . 34.
Lif-reg:tets Dragon-korps.
Från Upsala län ,, Westerås län ,, Stockholms län . 32. . 33. 330 Den 7 Maj e. m.
Lif-regHs Husar-korps.
Från örebro län 75. ^ Smalands Husar-korps.
Från Jönköpings län ... . 37. „ Kronobergs län ... . 25.
Kalmare län . . , . . 13. ^ Skånska Husar-reg:tet.
Från Christianstads län . . . 70.
„ Malmöhus län ... . 80. j^q Skånska Dragon-reg:tet.
Från Chistianstads län . 70.
„ Malmöhus län ... . 80. jjjq Kronp rinsens Husar-reg:te.
Från Christianstads län ... 70.
„ Malmöhus län ... . 80. jjjq Jemtlands Hastjägare-korps.
Från Jemtlands län ... . 50. ^q Hvaraf torde inses att en temligen billig förmedling emellan de olika intressena var iakttagen, ehuru visserligen B evar in g s-ynglingens i främsta rummet var afsedt.
Vid dessa områden gjordes, till åtlydnad af ofvannämnde nåd.
General-ordres, hemställanden från 5 Landslnr och från lika många Reg:ts- och Korps-chefer, i öfverensstämmelse med hvilka, såsom äfven biträdde af General-befälen, K. M. i nåd. befallte att Artilleriet och Kavalleriet skulle erhålla sitt Bevärings-manskap sålunda: Svea Ar tilleri-regxte.
Från Upsala län 36.
„ Stockholms län . . . . 18.
„ Nyköpings län . . . . 46. jqq Götha Artilleri-reg:le.
Från Götheborgs och Bohus län, såsom förut .... 100. jqq Wendes Artilleri-reg:te.
Från Chrisianstads län ... 100. jqq Den 7 Maj e. m. 331 Lif-gardet lill häst.
Från Upsala län 27.
,, Stockholms län . . . . 14.
„ Nyköpings län ... . 34. 75 Lif-reg:tets Dragon-korps.
Från Upsala län 75. ^ L?J-reg:tets Husar-korps.
Från Orebro län 75. ^5 Smålands Husar-rcg:le.
Från de inom Reg.-tets Stånd belägne delar af „ Jönköpings län ... 40.
„ Kalmare län 20.
,, Kronobergs län ... . 15. pyg Skånska Husar och Dragon-reg:tene.
Samma styrka ur bvartdera af de Skånska länen, som förra året, man valdt inom reg:tets stånd.
Kronprinsens Ilusar-reg:te.
Hela dess styrka från Malmöhus län.
Sådant är 1 närvar, stund förhållandet med Artilleriets och Kavalleriets Beväringsmanskap.
Distrikterne hafva undergått nödiga jemkningar, på grund af de frän lokal-myndigheterne afgifne och i första General-ordern redan anbefallde utlåtm och ingen ovälldig lärer kunna påstå, att icke denna frågan blifvit behandlad med omsorg och grannlagenhet mot alla intressen.
Men skulle efter några års erfarenhet, mot förmodan, Bevärings-ynglingarne visa sig likgiltiga för den dem af Ständerne förbehållna villkorliga valrätt till dé olika vapnen, så torde, med vilkor likväl att strängt afseende fästes på individernes duglighet för tjensten, intet hinder mola alt, i strid mot den af 1848 års Ständer yttrade önskan, antingen inskränka Bevärings-ynglingarnes valrätt, eller alldeles öfvergå till det heqvämare och mindre kostsamma sättet att uttaga Kavalleriets och Artilleriets Bevärings-manskap utur de närmast öfningsplatsen belägna orter, om till gagn eller skada för tjenten, lemnar jag derhän. c) Vid bestämmandet af den myndighet, som borde verkställa valet af Bevärings-manskap för de skiljda vapnen gick man, såsom vederborde, äfven ganska betänksamt tillväga.
Man kände ganska väl att denna förrättning omfattade 2:ne alldeles olika åtgärder och insåg att den ena, eller afgörandet af hvilken individ bland dem, efter åldern till krigstjenst förpligtade, egde den af lagen bestämda 332 Den 7 Maj e. m. minimi-duglighet för inträde i hären, eller med andra ord: att öfverängen frän det borgerliga till det militära samhället borde tillhöra Civil-myndighet alt bedömma, och författningsenligt äfven gjorde det i Sverige; äfvensom att den andra, eller att bland de af den civila myndigheten vapenpliktige befunne ynglingar utvälja de till serskildt militära ändamål mest passande; borde tillhöra Militär-myndighet, och att detta förfarande af ingen förhanden varande författning mötte hinder.
Men detta oaktadt lät man, för att icke genom någon, om än aldrig så välgrundad, förändring öka ovanligheten, som alltid väcker ett visst motstånd, åtminstone hos de mindre oplysta, begge åtgärderne utöfvas af den Civila myndigheten: Landshöfd:n, och denna Embetsman, hvilken såsom med de ortliga förhällanderne bekant och på stället handlande, var bäst i tillfälle alt vid tillämpningen gå den rätta medelvägen emellan de båda stridiga intressena, erhöll också ingen annan begränsning i sin myndighet än den af R.
St. yttrade önskan: att till Kavalleriet och Artilleriet företrädesvis uttaga dem, som dertill hade lust, och att med valet hålla sig inom de genom nåd.
General-orderne bestämda områden hvilka härofvan blifvit anförda.
Det torde således inses, att Konungens och Ständernes gemensamma beslut ang:de Bevärings-manskapets och Stammens samfäldta organisation blifvit ulfördt med lika mycket afseenden på de intressen, som i främsta rummet på frågan inverkade, som på en klok verksamhet.
Att man icke misstog sig om tillvaron hos Bevärings-ynglingen af ett ganska bestämdt tycke för eller emot de speciella vapnen, bevisas bäst af Legningarne.
Enl. upgifter ang:de dessas förhållande under året 1850 visar sig, att då legningsprocenten inom
Infanteri-beväringen från de områden utur hvilka äfven manskap till Artilleriet utvaldes, endast var 7j3s proc., så var den vid den utur samma område utvalde Artilleri-beväring 12££ proc.
Jemför man hvart och ett af de 3:ne Artilteri-reg:tenes med Infanteriets från samma distrikt, så visar sig att Svea och Wendes Artilleri-reg:ten hade, jemförelsevis emot styrkan, mera än 3 gånger så många legde som Infanteriet, då deremot Götha Artilleri, som under en längre tid öfvat Beväringsmanskap, från Götheborgs stad, och som äfven 1850 erhöll sin contingent från denna stad, der man var van att se detta vapen, endast hade f så många legde, i förhållande till styrkan, som Bohusläns reg:te.
Gör man samma jemförelse inom Kavalleriet, så synes, att endast Skånska Dragon-reg:tet hade ett jemförelsevis större antal legde än Infanteriet från samma område, men Kavalleriet i sin helhet icke mer än 2 proc., då medelprocenten af legde vid Infanteriet inom samma område var Oj6^ proc.
Då man ser anföras att. den nya organisationen af Beväringsmanskapets öfningar hos menige man på landsbygden skall hafva väckt 'både förundran och missnöje, må, såsom ett ganska anmärkningsvärdt bevis uppå huru föga fruktan eller obehag
Beväringsmanskapet kände att förenas med de värfvade regdene, anföras att Den 7 Maj e. m. 333 då legningsproc. vid Indelta Infanteriets manskap var 10| proc. af styrkan, densamma inom Lifgardes-reg:tenes områden endast var 3,7Ö proc., nemi. 8,5ff proc. inom Svea gardets norr om Mälaren belägne, oell O proc. inom Andra gardets på södra Mälare-stranden belägna område, samt endast 1 \ proc. vid det utur dessa sistnämnde områden till Lifgardet till häst utgående Beväringsmanskap.
Hvad slutligen vidkommer de båda hufvudskål på hvilka Utsk. velat grunda sin bevisning, att den gjorde fördelningen af Beväringsmanskapet varit stridande mot B.
Sl:s vid 1848 års riksdag fattade beslut, torde endast behöfva nämnas l:o att K.
M:s rättighet alt flytta Bevärings-manskap från ett län lill annat, icke allenast alltifrån Beväringsmanskapets inrättning 1812 varit af Ständerne medgifven, utan äfven ständigt och utan anmärkn. tillämpad och att således något nytt medgifvande af 1848 års
Ständer icke behöfdes, derföre icke heller blifvit af Konungen äskadt, och således icke kunnat af Ständerne afslås. 2:o Att R.
St:s yttrande, i deras underd.
Skrifvelse d. 8 Juli 1848 (Se Bihanget lill Samtl. II.
St:rs prot. vid Lagtima riksdagen 1847—1848 10:de Sami. l:a Afd. sidan 226—227): "att med Bevärings-manskapels uttagande till vapenöfningar bör förhållas hädanefter som hittills” endast har afseende på 2:a, 3:e och 4:de punkterne af K. M:s nåd. propos. d. 18 Nov. 1847; samt till Lit. a), A), c), d), e) och A) i 6:te punkten hvilka innefatta föreskrifter för verkställighet af den i 2:dra, 3:dje och 4:de punkterne intagne förslag; hvilket förhållande ock motionären Nils Andersson från Christianstads län, såsom det höfves en sanningsälskande man, klarligen upgifvit; hvaremot Const.Utsk. tillåtit sig gifva dessa ord en tydning, som skulle de äfven omfatta frågan om Bevärings-manskapets kallande "till vapenöfningar från ett län lill annat”, en fråga som icke förekommit i den K. propos:n och således icke heller rimligen kan anses besvarad genom de ofvananförde orden, som endast afse de tydligen angifne punkterne.
Men antagom för ett ögonblick att de omtvistade orden innebure den vidsträckta tydning Utsk. vill dem gifva och låtom oss tillse huru förevar, anmärknings-fråga då gestaltar sig.
Faktiska förhållandet är: alt Bevärings-manskap, allt ifrån dess inrättning, blifvit draget till vapenöfningar från ett län till annat.
St. säga: ”att med Bevärings-manskapets uttagande till vapenöfningar bör förhållas såsom hittills; hvaraf klarligen följer: att St., just genom de anförde orden medgifvit: alt Bevärings-manskap må till vapenöfning dragas från ett län lill annat.
Utsk., som antingen icke tagit kännedom af det faktiska förhållandet, som hittills egt rum, eller icke betänkt huru detsamma inverkar på frågan, har upställt såsom en skarp anmärkn. mot en Konungens rådgifvare hvad som enl.
Utsk:s egna premisser fullkomligen öfverensstämmer med hvad R.
Huru förklara ett sådant sätt att tillvägagå i så alfvarsamma frågor?
Jag afhåller mig från allt svar å denna fråga; men prisar mitt kära fädernesland lyckligt, der man, oaktadt allt visadt nit alt nagelfara regeringsåtgärder, icke finner större anlednir till anmärkmr än den förevar.
Men mörk visar sig framtiden, då man varsnar alt den myndighet i hvars hand grundlagens stiftare anförtrodt det högst 334 Den 7 Maj e. m. grannlaga och ansvarsfulla kall att granska prolm öfver regeringsåtgärderne, tillåter sig, att, såsom jag nyss visat, framkomma till Ständerne med upgifler, hvilka icke öfverensstämma med verkliga förhållandet, och med tydningar af föreg:de Ständers beslut, som strida emot samma besluts klara ord och oförtydbara mening.
Jag vågar i följd af detta mitt anförande vördsamt föreslå att H. R. o.
Ad. behagade lägga denna anmärkningspunkt till handlingarne, såsom icke förtjent af vidare handläggning.
Med kännedom om det föga inflytande jag kan komma att utöfva på detta Stånds beslut, hade jag måhända bort afhälla mig från allt yttrande i detta ämne, men har likväl trott mig icke böra undertrycka mitt ogillande af det sätt, hvarpå Const.
Utsk. fullgjort det i 107 § R.
F. lemnade updraget.
Utsk. hade bort nedstiga till mindre betydelsefulla anmärkn:r om formfel och smärre misstag, som hvar för sig svårligen ådraga sig det ansvar, som här är ifråga.
Min öfvertygelse är, att Utsk. hade bort förstå nyssnämnde grundlags § så, att Utsk., med ledning af erhållne uplysningar och i öfrigt kända förhållanden, egde att gifva Ständerne en vägledning för sitt omdöme rörande rådgifvare-personalens förhållande under den förflutna tiden och huruvida 107 § på dem kunde tillämpas, eller icke.
Denna åsigt delas också af flere reservanter, icke blott inom detta Stånd ulan äfven inom de öfriga och specielt bland dem alla nämner jag en bär närvar, ledamot Ur Tersmeden.
Det har ej kunnat vara lagstiftarens mening när 107 § nedskrefs, att med tillhjelp af den söka tillfällen att, likasom med knappnålar nagga Konungens rådgifvare, för att derigenom försvaga deras kraft och nedstämma deras mod.
Det kan icke heller vara öfverensstämmande med rikets sannskyldiga fördel, ty Konungen behöfver en stark kraft för regeringen.
Vida värdigare för representationen och vida ändamålsenligare för Utsk. hade det varit om Utsk. rent uttalat, antingen en tillämpning af 107 § borde ega rum eller icke.
Mine Hrr! vårt land är af ålder ett konstitutionelt samhälle, Sveriges befolkning älskar sin lagbundna Regering, såsom det säkraste palladium för egen frihet, men det är ömtåligt om sina rättigheter, det fordrar att vågskålen mellan de båda Statsmakterna skall stå jemn — och ostraffadt kan denna vågskål icke rubbas, det visar oss historien på sorgklädda minnesblad, både under envälde och partitider — beggedera lika olyckliga för fäderneslandet.
Jag tror derföre det ligger stor makt uppå att man med noggrannaste omsorg begagnar den lagliga rättighet, som är nedlagd hos representationen i den 107 § och är ömtålig om formen äfven på den sidan; emedan i dem onekligen ligger en vacker ide' för vårt statsskick, då Konungen blifvit uphöjd öfver allt klander af de stridande partierna, värnad afSina rådgifvares öpna bröst! men denna skyddsmur måste vara stark och kraftig, måste vara sammanfogad med ett cement, som jag vill kalla förtroende, både ofvanifrån och nedanifrån.
Den 7 Maj e. m. 335 Efter min åsigt hade det ålegat Const.Utsk. att med ledning af de uplysningar, sora Utsk. varit i närmaste tillfälle att inhemta, meddela Sländerne huruvida Konungens rådgifvare verkligen egde detta förtroende ofvanifrån och huruvida de förtjenade detsamma nedifrån.
Det hade ålegat Utsk. att vidare yttra sig, om rådgifvarne ställt sig i spetsen, så, som de böra, för samhällets vigtigaste angelägenheter och för de reformer, hvilkas införande i vårt land äro behöflige: om de med nit, skicklighet och drift sökt genomdrifva det, hvarför de ställt sig i spetsen; om slutligen säger jag, de ställt riket på den bestämda ståndpunkt att riket och dess innebyggare för dem kunna hysa fullt förtroende.
Allt detta tror jag det ålegat Const.-Utsk. att framställa; — men då Utsk. sådant åsidosatt och i stället hållit sig till mindre betydliga form-saker, så anser jag mig böra, äfven om jag ej är lycklig nog att hos andra finna understöd för min mening, yrka återremiss å ifrågavar. betänk, med föreläggande för Utsk. att framkomma med förnyadt utlåt, i detta ämne.
I min tanka äro rådgifvare-plalserne hos Sveriges Konung icke serdeles afundsvärda.
Arbetet inom rådkammaren är vidlyftigt, ansvaret ganska stort, och emolumenterna för detta, eller lönevillkoren med hänseende till mödan och embetenas vigt, ganska ringa — och sportlerne bestå i mer eller mindre anständiga utfall af tidningspressen.
Under sådane förhållanden skulle jag anse det vara Ständernes pligt och Const.- Utsk:s i första rummet, alt icke uplaga anmärkmr, af den småaktiga natur, alt de ej kunna medföra någon påföljd och för min del får jag öppet förklara det jag ej anser någon enda af här framställda anmärkmr hvila på verklig grund d. v. s. föranleda till den ätgärd, som med 107 § åsyftas.
Efter mitt förmenande förtjenar detta betänk, icke att diskuteras, utan borde endast helt enkelt läggas till handlingarne; men som, efter hvad jag har mig bekant, ett af Medstånden, vidtagande samma åtgärd beträffande alla andra anmärkmr, likväl derifrån undantagit dem, som röra Chefen för Landtförsvars-depart., så anhåller jag att något litet få skärskåda desamma.