Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var trots allt gift – även om äktenskapet var olyckligt – han var familjefar, han var en känd, uppburen kulturperson.
Hon däremot hade alltmer frigjort sig från familjebanden och andra lojaliteter i Sverige.
När hon inser diskrepansen i deras önskningar, blir det Stora boken och Dagbokens lösa remsor som får fortsätta att ta emot hennes utbrott av förälskelse, förtvivlan, ensamhet och kärlekslängtan.
De förblir surrogatet för den intimitet hon förvägras med den hon älskar.
Som gripande och öppenhjärtigt dokument saknar denna dagbok sitt motstycke.
Den berättar vältaligt om de sönderslitande svårigheter som möter föregångarna – dem som lever i brytningstider och ifrågasätter sin samtids normer och värderingar.
Dagbokens förmåga att artikulera och analysera motstridiga känslor och konflikter väcker beundran.
Den vittnar också om storheten i Victoria Benedictssons personlighet, även när hennes förtvivlan är som djupast.
Hon förblev, trots sitt eget tvivel om saken, en människa till det bittra slutet.
En af Stella Kleves systrar berättade för Hilda att icke en qväll förgår utan att Stella kommer in till dem i deras sängkammare, och der kan hon tala för dem timvis för att föra dem vidare i sin tro, att flirtation är en välsignelse för menniskoslägtet.
Jag undrar om hon också talar om för dessa unga flickor att de en gång skola bli gamla och att en fortsatt flirtation skall göra dem till ett åtlöje och varnande exempel.1
”Det är så stiligt att se hur hon bär det,” sade Axel Lundegård om Anna Nordqvist, och så drog han in ögonen på det der sättet, som han gör då han vill gälla för en menniska utan menskliga känslor.2
”Jag har ett rödt trikotlif som jag hade tänkt att taga på mig i dag”, sade Stella Kleve, ”men jag vill inte göra Lundegård alldeles borte i mig.
Han är så förtjust i det.”
– – – Ho, ho, ho, – hur han sprang och sökte staden rundt efter ett par röda vantar utan att kunna få några!
Köbenhavn d 12 Aug. 86.
Lilla syster Soff!
Tack för brefvet ditt.
Skrif till mig en dag i nästa vecka, så skall jag se om jag kan resa inom till Helsingborg på ett par timmar.
Jag är en misstänkt individ.
Jag är värre än hundturken i ammsagorna.
Han bara slaktar barn och äter dem.
Jag är polygamist och mormon och osedlighetsapostel.
Jag kan fördärfva din själ – akta dig.
För de hederlige dussinmänniskorna är jag en andlig hundturk.
Och jag förutser att man snart nog kommer att använda mig att skrämma barnen med.
För universitetsbarnen och köpstads-fruarne är jag redan en buse.
Men har du lust att träffa mig och om du inte är rädd, så skrif.
Jag säger inte att jag säkert får tillfälle.
Men det är ju en möjlighet.
Din bror
Axel.3
Hörby d. 23 Maj 86.
Kära lilla tös!
Tack [för] ditt bref, hvilket gjorde ett så behagligt intryck genom hela sin ton af enkel uppriktighet.
Och jag förstod dig så innerligt väl.
Ja nog tänkte jag på hvad det var för en dag den 15 Maj, och nog tror jag liksom du att Axel, åtminstone att börja med, var mera ledsen öfver det än han ville låtsa om.
Men det kan hända att den lilla lexan kan vara honom nyttig till något, så att han lär sig att inse, hur man genom att upptaga en strid innan man ännu hunnit samla sina krafter, kan råka att endast draga löje öfver sig och sin sak.
Och så skall du inte vara ledsen för det att hans ungdomliga ”rusning” (jag menar framrusande i otid) har framkallat några förargelser för honom sjelf och för dem som hålla af honom.
Sådant stärker karaktären, när det något gry fins i den från början, och derför kan det nog vara af sin nytta, om det än icke är välbetänkt att framkalla det.
Hvad nu studenterna beträffar, så vill jag icke alls påstå att de gjort dethär af elakhet eller hjertlöshet.
Det är så vanligt att unga menniskor äro färdiga att skratta åt och håna andras öfvertygelse, och det är ett drag som Axel sjelf i hög grad eger.
Det kan vara honom godt att sjelf få erfara hur det käns, det kan komma honom att, när det gäller en annan, tänka på hur det tar. – ”Hvad
I viljen att menniskorna skola göra eder, det gören I ock dem!”
Men fast jag säger detta, kan du lita på att jag sjelf som ett svidande piskrapp känt hvart ord som måttats åt honom, och hade jag i min hand haft något medel att afvända det, så nog hade jag gjort det.
Jag visste redan på förhand hvad han utsatte sig för genom den föreläsningen, hvilken han aldrig borde ha hållit.
Men att pina och plåga menniskor med råd och förmaningar, det är icke min sak.
Jag tyckte visst inte att du talade ”lillgammalt”, jag tyckte att du talade mycket rart och förståndigt, och jag håller af dig för det.
Och håll fast vid det, att aldrig fegt under motgången draga dig tillbaka från ett öppet erkännande af den, som du när det var medvind kände dig stolt att få sluta dig till.
Och kom ihåg, att ingen uppfostran i verlden kan motsvara den, som ens eget medvetande om rätt och orätt förmår gifva.
Det står nästan i hvars och en menniskas makt att skaffa sig hvilka karaktärsförtjenster hon vill, allenast hon med allvar söker att tillegna sig dem.
Genom sjelfuppfostran kan man förändra alla sina vanor, ja nästan sin natur.
Och i att visa detta, borde kärnan i all uppfostran ligga.
Liten – nu får du inte alls vara ledsen om menniskor hånfullt tala om din bror, du skall just genom att behandla deras angrepp fullkomligt ”en bagatelle” ge honom den bästa upprättelse du kan.
För oss – som känna honom – står han ju alltid för högt att kunna nås af sådana lumpenheter.
Icke sant?4
Hörby d. 14 Sept. 86.
Allt sedan brytningen med Axel har jag fått en riktigt vidskeplig fasa för att skrifva bref.
För hvartenda ett har jag en känsla af att det skall komma olycka åstad.
Så har jag t.ex. detta rara vänliga bref från Karl liggande obesvaradt.
Det förefaller mig som skulle jag mista honom i fall jag skrefve.5
Hörby d. 15 Sept. 86.
Kamrat!
Tack för brefvet!
Det var så roligt att ännu en gång se den gamla välkända stilen.
Jag hade också så gerna velat svara.
Jag har börjat på detta bref en fem – sex gånger, men aldrig kommit längre än till ”jag har varit sjuk”.
Nu måste det bli mer af, så att brefvet kan gå.
Det är bara psykisk och fysisk öfveransträngning.
Det går öfver.
Jag har gång på gång sökt afskrifva dina ändringar, som jag finner bra.
Men jag kan inte.
Skall jag behålla
Finalerna tills jag är bättre, eller skall jag skicka dig dem?
Till Lundqvist vill inte jag skrifva.
Jag afbröt underhandlingarne på din önskan, visande honom en nästan sårande halsstarrighet; att nu upptaga dem skulle vara en förödmjukelse.
Jag underkastar mig den inte.
Jag har försökt öfvertala mig sjelf till det.
Det är för motbjudande.
Och jag var der inte på afskedsvisit när jag reste.
De böra vara stötta.
Och då kan jag inte komma och göra mig grön.
Jag har så mycket jag skulle vilja tala med dig om, men jag är ännu inte i stånd att skrifva ett ordentligt bref.
Det mest praktiska vore om jag reste till Köpenhamn så fort det vore mig möjligt, ty det är troligt att jag förr kan resa än skrifva, och det vore bra om vi kunde få tala förstånd om affärerna.
I alla händelser får du icke för någon säga att jag funderar på att komma.
Jag vill ingen träffa.
Skrifva bref har blifvit mig förhatligt.
Jag har en vidskeplig fasa för det.
Jag ryser.
Det är ungefär fjorton dagar sedan jag måste upphöra att arbeta.
Men jag är inte precis sjuk nu.
Det är bara nerverna – öfveransträngning.
Din vän Ernst Ahlgren6
(Ur nya Final.)
Mins du en sång om furen, som uppe i norden mellan is och snö drömmer om en palm nere i det soliga södern?
(Det är fåneri för resten)
– – Jag har ofta tänkt, att jag är den skrofliga, tungsinta furen, planterad i en främmande zon, vid sidan af dig, naturens söndagsbarn – – –
Jag fann i din värld alt hvad jag drömt om – (det tror jag ingalunda) – – jag älskade den – och jag längtade så brännande efter att göra den till min – – men jag kunde icke – – vi äro ju så olika – –
Jag trodde att det var detta som stod emellan oss.
Jag kände att jag skulle förlora dig om jag släpte mitt tag i den jordmån, där du hade dina rötter – – därför sökte jag hålla mig kvar med konstlade medel.
(Detta är bra.)
Därför blef mitt lif en ihålig, själlös komedi – och jag spelade i början så väl, att jag ett ögonblick nästan trodde på mig själf.
Man känner det som en evig oro inom sig – – gåtfullt och lockande, söker man ständigt gripa det; men man når det aldrig.
Oss qvinnor kan det ge förmågan att bli en bråkdel af en annans tillvaro, böja oss in i hans tankegång, stramas upp af hans vilja och eldas af hans böjelser.
– Och det fins nog dem, (danism!) som aldrig kunna bli det kvitt när de en gång trott sig finna det på sin väg.
Det är icke kärlek – det ordet är för svagt.
Det är något mycket mindre häftigt – och mycket mer varaktigt; det är – – kan du säga mig dess namn?
Direktör Bruhn (tankfull)
Nej, men oss män etc.7
Jag mins icke om jag på annat ställe i boken berättat att ”Paul-Kristian” lefvat som andra unga män innan han blef förlofvad med Anna Nordqvist, men sedan hade han funnit det vidrigt samt upphört dermed.
(Utdrag ur mitt bref till K. af G. d. 20 Sept. 86.)
– Då vi reste till Sextorp den minnesdigra dagen stod hon ännu med ena foten qvar i barndomen och med något af dess bekymmerslöshet i sitt sinne.
Jag kom att se in i hennes ögon på hemvägen.
Och förändringen slog mig.
Det var den unga qvinnan, som satt der midt emot mig, och jag kände mig nästan främmande för henne.
Så var det också när hon stilla, allvarligt, utan en tår och med en sådan underligt beherskad ro kom och anförtrodde mig alltihop.
Jag kände liksom en vördnad.
Det var lifvet sjelft, lifvet med sitt oryggliga, oåterkalleliga allvar, som stod midt emot mig.
Det var ett menniskoöde, som lösgjorde sig för att utvecklas.
Till hvad?
Det var med en rysning, med en högtidlig bäfvan af ansvar jag sade till mig sjelf: ”har du gjort henne stark nog?
Kan det bryta henne, eller skall hon resa sig?”
Icke mot min ”lagliga” dotter, icke mot någon menniska i verlden skall jag någonsin känna det ansvar, som jag i den stunden hade att uppbära.
Var den hållbar, den grund jag lagt i detta unga sinne?!
I den stunden kändes det som om jag lemnat henne ifrån mig för tre år sedan, i stället för de tre dar vi undvikit att tala ensamma med hvarandra, och jag kände att nu skulle jag göra räkenskap för den frihet jag lemnat henne och som kunde vara till förderf.
Icke vid en af mitt lifs handlingar har jag känt ett sådant ansvar som jag kände i den stunden.8
– Hon har blifvit förkroppslingen af mina lifsteorier, och det är som om hon dag efter dag vuxit fram ur mitt eget lif; der är nyckeln till det sällspordt innerliga i vårt förhållande.
Hon är min tankes, min hela lifskamps barn.
Är jag då icke hennes mor?9
För någon tid sedan hade jag ett artighetsbref från fru Agrell.
Det pinade mig att höra henne i sin skämtsamma ton tala om mitt arbete, liksom när kälkborgarsjälarne vidröra det.10
Den första tiden de blekt ölsupsfärgade tapeterna voro uppsatta i salen pinade de mig till den grad, att jag höll på att bli alldeles sjuk af dem.
Denna faddhet och färglöshet äcklade mig rent fysiskt, som en ljum dryck utan smak.11
Han satt i en hög, broderad stol med nacken hvilande mot dess styre, och på dess kant hade hon lagt sina armar, så att han måste ha känt hennes händer snudda mot sitt hår, när han låg så der tillbakalutad.
Han njöt synbarligen.
Han såg ut som en belåten katt, man tyckte att man borde höra honom spinna helt sakta inom sig sjelf.
Plötsligt vände han sig och såg tillbaka.
Axel observerade rörelsen och skrattade.
”Ola blef nervös vid blotta tanken på att ni möjligen kunde ha tagit edra armar tillbaka,” sade han till Sigrid.12
Det är märkvärdigt hvad
Axel ibland kan få någonting känsligt och vackert i sin annars sträfva röst.
Så då man beklagade honom för det han midt i rötmånaden skall gå och plågas på de stek-heta gatorna.
”Med mig gör det ingenting, men att se Brandes gå och plågas der – – – – !
En man sådan som han” –
Af hvilka obetydligheter kunna icke starka stämningar väckas och hvilka obetydligheter kunna icke bita sig fast i minnet!
Jag mins, att under den tiden Axel och jag hade brutit med hvarandra, så att vi aldrig hörde ifrån hvarandra, berättade
Knut en dag att han sett Axel på Kramers hotell tillsammans med Ola och några andra publicister.
Der pratades och dracks punsch.
”Han måtte inte haft ondt om penningar den gången,” sade Knut på sitt vanliga dumskalliga sätt, ”för han vräkte sig värre.
När de andra ville gå sade han:” (härmande ett grötmyndigt sätt) ”jag tycker vi borde ha en halfva punsch till.
Kypare!
Hör hit!
Och så fick han sin punsch.”
Pokulerande mellan flaskor och glas!
Ah, bladet hade således vändt sig!
Men Knuts ord skuro in i mig.
– – – En vanlig – – – en vanlig – – – Var han bara en af de vanliga!
En kälkborgare bland kälkborgare, – icke längre artistokraten.13
Någon tid efter voro vi på Wetteryd.
Jag visste ingenting om hans lif mer än detta, som jag hört af Knut.
Värden hade klingat på sitt glas och vi samlades alla.
Axel stod midt emot mig bland de andra.
Jag nästan spratt till af öfverraskning:
”tack, men jag dricker inte vin.”
Ännu!
Men jag kunde inte hjelpa att det jublade inom mig.
– Lika godt om han drack eller ej.
Men att se att han ännu kunde hålla en föresats – eller att han icke låtit sin smak plebeijseras – lika godt hvilket; det var jubel att se honom vara sig lik.
”Du skall dricka; du behöfver det,” sade han lågt och vänligt då han strök förbi mig.
Hvad jag tyckte han var stor och härlig.
Gamla mamma, du kände dig stolt öfver honom – – – ha, ha, ha, qvinnonatur, du förnekar dig aldrig!
Hvad han skulle känna sig förnärmad om han visste att du vågar lägga vigt vid hvad han gör eller underlåter!
Ha ha ha – – – naturligtvis!
Men jag kan väl få vara stolt alldeles i smyg?
En sådan der sjuk en, som jag, borde egentligen få räkna dubbla lefnadsår samt icke längre anses ega något kön.
Mina diktade personer suga sig fast vid mig som vampyrer; de lemna mig knappt en bloddroppa qvar, ty det är af mig, – af mig de skola lefva, och de pocka på sin rätt: på kött och blod.
Åt mig lemna de bara benen och min gamla hud.14
Med mig är det icke som med de andra: jag kan icke kläda mina sympatier af och på folk med samma lätthet som barn kläda sina dockor.
Hvad som format sig efter en individ, det får jag aldrig att passa åt en annan.
Hans Jæger kämpar icke för den fria kärleken, utan för den fria liderligheten.
Den tror jag han anser borde bli obligatorisk, särskildt för qvinnorna.15
Axel säger att så mycket har händt sedan vi sist träffades i bref. Hvad har händt för mig?
Det fins icke längre någon menniska för hvilken jag är den förste.
Jag har fått träda i andra rummet:
Matti är förlofvad.
Jag skulle önska att Axel vore förlofvad, eller ännu hellre gift.
Det vore synd om den sundhet och den kraft, som han ursprungligen eger, skulle sugas ned i den malström, der sådana som ”Eek”
Det vore synd om han skulle bli ett af offren för kulturens förbannelse: sena äktenskap och sjukliga lidelser.16
Den 27 Sept. reste jag till Köpenhamn.
Jag hade icke underrättat
Axel om att jag skulle komma, men den första menniska jag såg utanför Toldboden, det var han.
Han följde med upp till hotellet.
Jag berättade allt om förlofningen.
Jag tror att han var road eller intresserad.
”Berätta, berätta!” sade han, precis som jag sjelf brukade säga för länge länge sedan.
Han sade att han kunde tänka sig den förändringen med Matti.
Jag kom att nämna något om det, att han aldrig kunnat med henne.
Det var alldeles ett misstag, sade han ifrigt, han tyckte tvärtom mycket bra om henne.
Det hade han gjort länge.
Hon hade blifvit så duktig och frisinnad.
Och han berättade att han i Tjörnarpsskogen hade fått lägga sitt hufvud i hennes knä, och hon hade krafsat honom i håret.
Det var hon som föregått de andra med godt exempel.
Han trodde att jag icke vetat det.
Jag sade honom att hon genast talat om det för mig.
Han måtte ha fått en viss godhet för henne från den stunden.
Är denne tjurskalle verkligen så blyg, att ett sådant tillnärmande kunde göra honom godt?
Jag var trött efter resan och låg temligen obeqvämt på en soffa.
Han kunde icke värja sig för medlidandet.
Hans röst fick det der mjuka, vackra tonfallet, som säkert harmar honom sjelf, och han gick efter schal och filt åt mig, så att jag kunde få det riktigt bra. – ”Fryser du inte?
– Vill du inte hellre ha denhär stolen?
Du ligger bestämdt illa.”
Så skulle han skrifva sin korrespondens samt äta middag, och så gick han.
Det var så tomt när han var gången, så förfärligt tomt.
Jag satt der i mitt kalla, dystra, ovänliga hotellrum alldeles ensam.
Hur skulle jag få qvällen att gå?
Jag ville icke vara pjunkig.
Jag ville slå bort tomheten.
Jag tog min paraply och jag vandrade omkring på de våta, plaskande gatorna, medan regnet silade ned öfver mig, våta vandrare skyndade förbi mig och sömniga lyktor stodo insvepta i ett töcken.
Jag gick och gick och gick, tills jag var alldeles uttröttad, och glad att få komma hem.
Ljusen lyste dunkelt.
Det var en sådan tyngd och en sådan kyla öfver detta rum.
Det var afskyvärdt.
Men jag lät eldajag satte mig att göra upp debet och kredit; jag ville icke vara sentimental.
Och så fick jag veta att han varit och sökt mig.
– Medan jag plaskade omkring på de mörka gatorna för att få tiden att gå!
Ironiska öde!
D. 28 Sept.
Axel skulle resa till Malmö i en vexelaffär.
Han hade på qvällen sagt att han skulle resa med 8-båten, men när jag sedan såg efter i tidningen fann jag att ångbåtsturerna voro ändrade.
Jag fruktade att han skulle nödgas bli borta två hela dagar.
Ljusa utsigter för mig, som kommit in endast för att träffa honom!
För att bli befriad från all ovisshet tog jag en droska, reste först ned till 10-båten i ett hagelväder som sqvalade och smattrade så att man kunde mista hörseln.
Så – sedan jag icke kunnat finna honom bland passagerarne – reste jag till hans bostad och frågade hur dags han rest.
Kl. 5 på morgonen.
Då kunde han nog komma åter på qvällen.
Jag gick på teatern i sällskap med Hilma Hagelbäck och såg fru Eckhardt vända ut och in på ögonen som ”Den fremmede”.17 Så fick jag se honom nere på första parkett.
I en mellanakt kom han fram och satte sig hos oss.
Frågade om vi hade lust att gå på A Porta och dricka té efteråt.
– ”Ja, har du lust?” sade jag och vände mig till Hilma.
Jag trodde hon skulle säga det var för sent, men hon sade ingenting sådant.
Jag ville emellertid icke gå, ty jag kom ihåg att mina ytterplagg icke voro eleganta och det kunde nog hända att någon af de danska författarne kunde vara der.
Lundegård var just midt i hela klungan; och så vore det ett otrefligt intryck af tarflighet de skulle få af mitt första uppträdande.
Jag ville inte gå.
”Har du lust att gå på A Porta?” sade jag till Hilma.
”Ack nej, jag har inte det ringaste lust.
Men jag ville icke säga nej för den händelse du ville gå.”
”Jag hade hoppats du skulle göra invändningar.
Du inser ju att jag icke kunde vara oartig och svara nej utan att fråga dig?”
”Ack ja, det var så dumt af mig att icke tänka på det.”
Så tröstade jag henne emellertid med att jag skulle säga rent ut till Axel att jag icke hade lust.
Han frågade något ironiskt ”om det inte passade sig”.
Jag svarade att det väl aldrig kunde vara opassande, när vi voro två fruntimmer, men att jag inte ville och att jag var trött.18
Stockholm d. 13 Juli 86.
(Från K. af G. till Ellen Key)
Kära Ellen!
– Du är som alltid en stor, vänlig hederspascha, som tänker bara, bara på andra.
Du är så rar och omhuldande mot hela menniskoslägtet, att jag alltid har sådan lust att omfamna dig och klappa dig, och det gör jag också bra ofta.
– Ja; jag har varit sjuk här uppe och fått ligga inne i fjorton dagar och icke fått röra mig, får det knappast ännu, men om ett par dagar; det har varit tomt och tråkigt och ensamt, men troligen ganska nyttigt.
Vet du, i sommar går det märkvärdigt bra att vara ensam.
Jag har icke den jägtande lusten efter sällskap, men förstås, så är det alltid, då jag kommer riktigt i ro; hvad jag då gått och sugit i mig om vintern, kommer då fram.
Jag skrifver på åtskilligt.
Gustaf är ond på dig, och han och jag äro gråa på hvarandra, men det är ingenting att låtsa om.
Skulle icke menniskor hafva olika tankar, och ändå vara sams?
Han tycker, att recensionen är så kallt skrifven i förhållande till den värme du visat för hans personer, och det håller jag med om, att jag saknar framhållandet af hans mästerliga grepp på somliga figurer.
Ett sådant oblandadt nöje, som af skildringen af sådana personer som Lars Johan, Ling, Hultin, Randers m.fl. har jag sällan haft, och en sådan djup känsla för någon romanhjelte som Schultz får jag sällan.
Då du så strängt hållit dig till de estetiska felen i grupperingen och namnet roman, kunde du gerna framhållit dessa förtjenster.
Ty denna del är så varm och lefvande, att det sjuder i en då man läser det.
Det är nog annat, som jag icke alls är enig med dig i, men icke är det något att gräma sig öfver.
Det, som sårat Gustaf mest är, att du sammanstält den der scenen i slutet på boken med scenen mellan Lissy och hennes man i Sanna qvinnor.
Det är naturligtvis icke din mening, att dessa scener äro lika, men jag fruktar att det ser så ut.19
Den der saken, att tala med en ung flicka om ens förflutna lif, är en ganska vansklig sak, ty håller hon mycket af en och litet förstår hvad detta vill säga, att hafva utan kärlek left med qvinnor, så känner hon så starkt ens väsens tilldragande kraft, att hon visserligen känner smärta, men knappast uppfattar det som verklighet.
Först när hon varit gift en ganska god tid, skall hon kanske förstå den fara, som kan ligga i hennes mans förflutna lif för hennes närvarande sällhet.
Sådana som det stora flertalet flickor nu äro, och hvilka mycket väl i sig innebära möjlighet att utöfva ”det djupaste och heligaste inflytande”, som qvinnor och män kunna utöfva öfver hvarandra under äktenskapet (jag tror nämligen icke att detta är qvinnorna förbehållet) skulle allt för många berusade af det närvarandes sällhet låta dessa ord flyga förbi som en ström, men sedan en gång skola de förstå det och veta, hvad det gäller.
Hur outvecklade äro de icke, de rena söta barnen!
Tänk t.ex. på låt oss säga Anna Astrup, som var en så reel, hurtig och glad flicka!
Tänk om hennes blifvande sade åt henne det der, som händt honom!
Ja, hon skulle kanske bli ledsen för ett ögonblick, men det gick nog öfver.
Qvinnorna, då de förlofva sig och gifta sig, äro icke så klara i sina känslor och begrepp, som de kanske borde vara.
Men de kunna bli så utvecklade bara efter ett par år.
Du vet ju, hvilket intryck af renhet, som jag ingifver.
Tror du, att mina ord, att jag icke varit det, borttaga det intryck, som mitt väsende gör?
Jag har icke hos någon af er qvinnor märkt någon förändring i ert sätt mot mig, sedan jag talade om det.
Om då en qvinna älskar en man, skall hon icke ändå mer hafva svårt att icke öfverväldigas af känslan för hans naturs ädelhet, också derför att han talat sanning, och hvad är så det hela?
Se, hon tänker icke, tyvärr, på de der qvinnorna, som han varit med.
Hon tänker icke så mycket på dem som qvinnor, fruktar jag; hon har lärt att afsky dem, och så – – – – Ja, jag är så trött af att tänka på det der.
Vi skola riktigt tänka på qvinnorna, hurudana de äro, då de i allmänhet gifta sig, icke på utvecklade, klartänkta ungdomar med verklig ansats till verldsåskådning.
Och så denhär moderna literaturen!
Den gör alla sådana bekännelser öfverflödiga.
Alla flickor veta det förut – ja, nu skämtar jag, och kunna på sekunden beräkna, när han skall säga dem, att han varit ett svin, men ändå har så många ädla och käcka sträfvanden qvar, och då hafva de ju god tid att öfvertänka huru de skola upptaga hans bekännelse.
Det är annars något allvarligt, som jag ville tala med dig [om].
Och det är Anna.
Kära du, hvad det gör mig ondt om henne!
Hvar är den Anna Whitlock med det friska modet och det lifliga intresset, som jag kände för några år sedan?
Det är ju som om hon plottrades bort bit för bit, tum för tum.
Intet kan hon taga sig [för], intet intressera sig för.
Hon kan icke taga sig samman i ett arbete.
Hon vill till en tid, så skjuter hon upp, så blir det ingen ting af.
Och hur är det, då hon får se nya menniskor?
Hon omfattar dem med så lifligt intresse, att jag tycker det är rent lustigt, och deras handlingar äro fullkomliga för henne, gubevars, och sen slappas hon.