Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Den 8 Februari e. m. 461
Men jag vill icke stanna vid en sådan jemförelse; ja" heder att ytterligare få meddela R. o. Ad. några taktiska upplysningar, hvilka 3:ne olika, Sveriges betydligaste sockerlahriksidkare inför Tullkomitén lemnat och hvarom jag har bevisen bär i min band:
Rrndementet af 100 skålp. råsocker beräknas, enligt den l:sta uppgiften till 84,88 ft. raffineradt socker, 14,7 5 » sirap, » » 2:dra » » 81,78 » raffineradt socker, 10,87 » sirap, » » 3:dje » » 83,5 » raffineradt socker, 16,5 » sirap.
Enligt alla tre uppgifterna ansågos 3 skålp. sirap motsvara 1 skålp. raffin. socker; och biel alltså rendementel, elter de frenne olika uppgifterna, 87,40—89 och 89,, 0 skålp., eller olver hufvud närmast 89 proc.
Tillverkningskostnaderna, utbetalte räntor inbegripna, uppgåfvos af den ene till 8 öre och af de tvenne öfrige till 7,14 öre per skålp.
Häraf visar sig att, om man ville tillerkänna Svenska sockerbruken, jemte full godtgörelse för erlagd råsockertull, derutöfver ett skydd af ungelär 25 proc. å hela tillverkningskostnaden, borde, då råsockerlullen, såsom nu, utgör 8 öre per skålp., inlörselstullen å raffineradt socker bestämmas till endast 1
I öre och således surlaxen blifva 37A proc., under det denna surtaxe likväl, jemlikt Franska traktaten, är bestämd till 50 proc.
Vid sådant lorhåliande måste den värde talarens påstående, att traktaten hotade Svenska sockerbrukens bestånd, sakna all verklig grund.
Men ja" har ännu ett bevis, som visserligen icke saknar sin stora betydelse.
Den värde talaren har åberopat
Tanto sockerbruksbolags prospekt till stöd lör sina farhågor.
Nu vill det sig icke bättre, än att denna prospekt utfärdades nära samtidigt med Franska traktatens afslutande, men först efter det prospektens utfärdare blifvit underrättade om traktatens innehåll, rörande sockerfrågan, samt deraf funnit, att traktatsbestämmelsen icke innebar någon våda för den Svenska socker-industrien.
Så långt bär det då kommit, att Svenska industriens sakförare inom detta lius finna farhågor der industriens egna idkare sjelfve lörklara sig icke hysa någon fruktan.
Äfven en annan fruktan har dock hos den värde talaren uppstått, nemi. att
Svenska folket skulle bli hårdare beskattadt för sin sockerkonsumtion derigenom att införselstullen nedsattes på raffineradt socker.
Han förmenar nemi. att, sedan, enligt hans förutsättning, de Svenska sockerbruken galt under, köpmännen skola kunna för utländskt socker taga hvilket pris de finna för gott och sålunda oskäligt beskatta förbrukaren.
Förunderliga tankegång!
Den täflan, som köpmännen skulle underhålla med några få fabriker till deras undergång, denna täflan skulle upphöra köpmännen emellan, derföre att fabrikerna icke längre fuunos. 462 Den 8 Februari e. m.
En annan talare, hvars rena, elnira enligt min tanke missledda öfvertygelse jag respekterar, har erinrat derom, att säkraste och enda grunden för bedömande af den rigtning, i hvilken vår lagstiftning borde fortgå, vore den mening representationen uttalat.
— Ja väl!
Ingen lärer väl förneka representationens rätt att härvid utöfva allt det inflytande den tillkommer.
Men hvilken mening, af representationen uttalad, afser den högt aktade talaren?
Ar det den frisinnade rigtning, i hvilken representationen i mera än ett fjerdedels sekel fattat sina beslut, eller är det sistl. riksdags tillfälliga vindkast, åvägabragdt genom ett par rösters öfvervigt?
Samme aktade talare har val medgifvit, att den med Frankrike afslutade sjölärtstraktaten beredde oss några fördelar, men likväl underskattat dessa i jemnbredd med »de ofantliga uppoffringar af vår industri», hvilka skulle innefattas i handelstraktaten.
Men hvilka äro då dessa ofantliga uppoffringar af vår industri?
Så vidt jag lörstår, har icke en enda Svensk industri blifvit uppoffrad, icke ens försatt i någon verklig fara.
Och beviset om ett motsatt förhållande äro traktatens motståndare ännu i denna stund skyldige.
Den hårdast pröfvade är otvifvelaktig! siden-industrien; men icke ens denna har, så vidt hittills blifvit utredt, lidit något verkligt afbräck.
Man bar till och med försäkrat mig, att första året af traktatens tillämpning ingalunda varit ibland de sämsta, som den industrien tillförne genomgått.
För Sverige är siden-industrien emellertid icke af synnerlig betydelse.
Många idkare af den ojemförligt vigtigare ylle-industrien hafva uttryckligen förklarat mig, att de hvarken redan lidit eller för framtiden frukta något af den Franska handelstraktaten.
Jag kan dessutom äfven i detta hänseende meddela ett faktiskt bevis, som väl förtjenar uppmärksammas.
Det måste vara naturligt, att tullnedsältningen för ylleväfnader i främsta rummet skulle inverka på fabrikationen af de finare och lättare slagen, eller sådane som tillverkas vid den här i Stockholm belägna Carlsviks fabrik.
Det oaktadt har denna fabrik just under nyss förflutna året, sedan Franska traktaten kom till stånd, icke blott inom vårt eget land utliållit täflan med utlandet, utan äfven uppträdt täflande i Norge och der etablerat ständig försäljning af sina alster.
Bomulls-industrien har jag mig mycket nära bekant.
Icke heller den har lidit af traktaten, men väl af brist oell högt pris på sin råvara.
Ingen enda Svensk industri har, så vidt jag eger mig bekant och så vidt traktatens motståndare bär kunnat visa, lidit verkligt afbräck genom denna traktat.
Den derigenom beredda tullnedsättning nödgar måhända till större uppmärksamhet och ansträngning; tnen derpå kan industrien endast vinna, likasom konsumenten derpå vinner.
Det är deri olofliga handeln, som uteslutes från samma förmånliga tällan, hvilken förut kunnat underhållas; men icke är detta en förlust, som bör beklagas.
Under åberopande af en stor auktoritet har den aktade talaren slutligen erinrat derom, att stadga i tull-lagstiftningen vore Den 8 Februari e. m. 463 af långt hufvndsakligare betydelse, än en något högre eller lägre tullsats.
Ar det icke just en sådan stadga, som vinnes genom den för 12 år alslutade traktaten?
Och har icke denna stadga redan i verkligheten rätt mycket kommit industrien till godo, då 1857 års tulltaxa under de 8 sista åren i sjelfva verket oförändrad ländt till efterrättelse?
Man borde icke med skäl kunna fordra, alt de öfverdrilna skyddstullar, som derigenom bestämdes, ännu längre skulle bibehållas på allmänhetens bekostnad.
Åtskilliga mindre väsendtliga anmärkningar kunde väl återstå att besvara.
Men då, såsom jag tror mig hafva visat, de hufvudsakliga anmärkningarne icke lörljena något afseende, bör jag icke upptaga 11. o. Ad:s tid med behandling af underordnade frågor.
Jag hyser den fasta och innerliga öfvertygelse, att den alslutade traktaten skall landa fäderneslandet, och till och med den Svenska industrien, till stort och mångfaldigt gagn, och jag röstar således för rent och obetingadt godkännande af denna traktat.
Hr Ridderstad, Carl Axel Soldan:
(Detta yttrande har af talaren icke blifvit till protokollet aflemnadt.)
Under denna öfverläggning har kommit i fråga, hur det förhåller sig med K.
M:ts rätt att förändra tullbestämmelserna, och det har blifvit sngdt, alt från år ]809 denna rätt blifvit både godkänd och utöfvad.
Jag anhåller att med en återblick påo förhållandena under denna tid få visa huru derunder tillgått.
Ar 1810 afläto 11.
St:r en skrifvelse till K. M:t, hvari omnämndes, alt då vid afharidl »gen med utrikes makter och handelstraktaters afslutande ofta vore oundvikligt att å vissa varor förändra Stora Sjötulls-afgifterne, men dessa såsom upptagne bland dem, hvilka enligt 60 § 11.
F. hade egenskap af Bevillning, icke fingo ökas utan bifall af R.
St:r, hvaraf skulle löija, att ingen rättelse uti Stora Sjölullstaxan torr, än vid nästa riksdag kunde ega rum. ehuru mycket en sådan rättelse kunde påkallas under den långa tiden af 5 år, ville II.
St:r tillåta K.
M:t att med ett belopp af högst 50 proc. utöfver taxan höja tullsatserne å de varor, som större sjötullsafgifler lämpligen kunde påläggas, men att då härmed icke åsyftades en tillökning af Statsverkets tillgångar, K.
M:t måtte täckas tillåta en motsvarande nedsättning af sjötullsafeifterna å andra varor.
Derefter utfärdades den 30 Mars 1814 den af min fader, dåvarande statssekreteraren Gr. A. G. Mörner, konlrasignerade kungörelse, hvaruti, med åberopande af den till K. M:t af 11.
St:r lemnade rätt, K. M:t, med afseende å jerntillverkningens betryckta ställning, funnit lör godt att denna befriades från de dryga tullumgälder, som utöfver första alsigten betungat afsättningen, samt att ersättning för Statsverkets af dessa umgälder påräknade inkomst skulle beredas från sådana införselsartiklar, att afgilten skulle falla på välleluaden och 464 Den 8 Februari e. m. öfver flödet, och för vinnande af della mål stadgat, alt tullen för jern, sorn lill utrikes ort utfördes, skulle betalis nied bankoseiilar, i stället för att den förut måst erläggas nied vexlar eller nied uppgäld eller kurs, hvaremot tullen å inkommande Vin, Årräd), Himm och Engelskt
OI skulle gäldas antingen med vexlar eller eller kurs lill elt mol vexlar svarande belopp.
Jag tior att den man, som kontrasignera! denna författning, icke kan fiir åtgärden klandras, och var det på grund af H.
Sl:rs dertill lemnade tillstånd, som lindring bereddes en af Sveriges bnlviidiiäringar, genom den tyngre beskattningens öfver fl v tl unde från samma närings produkter till öfverflddsartiklar. lien andra, af samma man konlrasignerade, författningen utfärdades, då K.
M:ts armé inryckt i Norge, der, sedan kusterna blifvit af Svenska flottan blockerade, hungersnöd ibland befolkningen uppstod.
I)å vidlogs, efter ingånget stillestånd med Norrmännen, den lika statskloka som menskliga åtgärden, att tillåta tullfri utförsel af spanmål och jordfrukter från Sverige till Norge.
De förändringar i Tulltaxans bestämmelser, sorn sedan omnämnts hafva blifvit af K.
M:t vidtagna, hafva skett först efter 1823 års riksdag, då, vid öfverlemnande till K.
M:t af tariffen för stora sjötullen, R.
St:r yttrade: »Till E. K. M:t får R.
St:r härjemte i underdånighet öfverlemna den, i förmågo af 60 och 61 §§:ne R. F., giilade och fastställda tariff lör den af stora sjötullen inflytande bevillningens utgörande, från och med början af år 1825 intill slutet af år 1828, så framt ej inom denna tid urtima riksdag infaller; dock med underdånig anhållan, det täcktes E. K. M:t, enligt de af R.
Sbr bär nedan fastställde grunder, vidtaga den nedsättning i densamma, hvartill omständigheterna kunna föranleda.»
Afven här fick således, K.
M:t särskildt tillstånd att nedsätta tullen, och i ett annat mom , hvilket det skulle blifva för vidlyftigt att här uppläsa, utvecklades närmare grunderna derför.
Ar 1824 utkom den af R.
St:r fastställda tulltaxan; men redan 1826 utfärdades en ny tulltaxa, undertecknad af dåvarande Stats-sekreteraren Skogman, hvari säges att den är upprättad i öfverensstämmelse med de af R.
Sl:r bestämda grunder.
Vid 1823 års riksdag började friare åsigter i tullagstiftning att göra sig gällande, och blef i sammanhang dermed General-Tullstyrelsen sedermera inrättad.
Emedlertid qvarstodo i 1824 års tulltaxa 174 förbud, hvaremot i 1826 års taxa endast 86 sådana voro bibehållna.
Vid 1830 års riksdag hafva R.
Sl:r, på en från K.
M:t afbiten skrifvelse, deruti K. Ä1:t fästat R.
St:rs uppmärksamhet på nyttan deraf, att R.
Sbr till K.
M:t öfverlemnade att inom bestämdt maximum förhöja tullen å inkommande varor, aflåtit det svar, att då R.
St:r uti den aflemnade tulltaxan icke ansett sig kunna annorlunda bestämma tullen å varor, än som elt maximilin af hvad de, efter dåvarande förhållanden, i egenskap af lullbevillning sig åtogo, men det på K.
M:t allena ankom att i afseende å utländska makter förskaffa en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, Den 8 Februari e. m. 465 reciprocitet, anhöllo R.
St:r, det täcktes K.
M:t vidtaga alla de mått och steg, som i afseende härå voro med landets bästa förenliga, samt fingo derjemte till K.
M:t »öfverlåta rättigheten att, elter vederbörandes hörande, minska eller nedsätta den i tullbevillningstaxan utsatta lull.»
Äfven vid denna riksdag erhöll K.
M:t således en särskild fullmakt i detta afseende.
Vid 1835 års riksdag yttra R.
St:r likaledes i skrifvelse af den 12 Mars, »att då det på K.
M:t ankomme att, i afseende på utländska makter, bereda en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, hade R.
St:r skolat hos K.
M:t täcktes vidtaga alla de mått och steg, som, i afseende häruppå, med landets bästa voro förenliga, samt, för befrämjande häraf minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tull.»
Således äfven nu en fullmakt för K. M:t utfärdad.
Vid 1840 och 1841 årens riksdag anhöllo R.
St:r i skrifvelse till K.
M:t af den 7 Juni sistnämnda år, dels att spanmålstullen måtte förblifva oförändrad under fem år, samt att de högre bland de af K.
M:t alternativt föreslagna tullbeloppen måtte vid införsel antagas, men tullfrihet deremot beviljas vid utförsel, dels att, vid handelstraktaters ingående med främmande makter, så måtte ordnas, »att tullen för landtmannaprodukter måtte komma att understiga hvad uti gällande taxa i allmänhet för sådana varor bestämdes»; dels ock »att K.
M:t täcktes vidtaga alla de mått och steg, som, för vinnande af en förmånlig reciprocitet med utländska makter, vore med landets bästa förenliga, samt till befrämjande deraf minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tull.»
Äfven vid denna riksdag är sålunda ett särskildt bemyndigande lemnadt Iv. M:t; och i R.
St:rs skrifvelse af den 13
Maj 1845 förekommer en lika lydande mening, hvarjemte tillägges, att, då de af R.
St:r beslutade förändringar i tulltaxan afsågo den ojemförligt minsta delen af de i den gällande taxan förekommande bestämmelser, och R.
St:r derföre icke ansett erforderligt att uppgöra fullständigt förslag till författning i ämnet, R.
St:r anhålla, »att de beslutade förändringarne måtte varda af K.
M:t fastställde och i den utfärdade författningen vederbörligen iakttagne.»
Der öfverläts således denna gång åt K.
M:t att äfven utfärda ny tulltaxa.
De af K. M:t, under den förflutna tid, jag nu genomgått, vidtagna åtgärder i afseende på nedsättning af tullsatserna, hafva således alltid grundat sig på särskildt bemyndigande af R.
St:r, ända till år 1855, då Konst.-Utsk:t uttalade den grundsats, att det vore K.
M:t obestridda rättighet att nedsätta tull-afgifter; och ehuru i R.
St:rs skrifvelse den 23 Sept. 1854, angående tullbevillningen, någon sådan mening icke förekommer, som ur R.
St:rs äldre skrifvelser blifvit af mig anfördt; så blef dock begagnandet af den utaf Konst.-Utsk:t såsom obestridd erkända makt för regeringen en nödvändighet, då vid nyssberörde riksdag R.
St:r sjelfva gjorde en mängd förändringar i tulltaxan, hvilka till en del icke stodo hvarken sig emellan eller med taxans öfriga bestämmelser i behörigt sammanhang. H. II. 30 46C
Af det anförda torde vara klart att den praxis, sora gjort sig gällande, stödt sig på R.
M.t i ämnet uttalade önskningar eller åsigter.
St:r hafva städse erkänt K.
M:ts rätt att genom traktater ordna förhållandena till utländska makter; och i de äldre tulltaxorna finner man derlöre också alltid en § af det innehåll, att de särskilda traktater och afhandlingar, som med främmande makter blifvit, angående handelsförhållanden afslutade, skulle tjena till behörig efterlefnad vid afgifters beräknande för fartyg och varor, under den tid, samma traktater och afhandlingar vore gällande.
I den sista tulltaxan finnes dock icke någon sådan mening.
M:t äfven vid sista riksdagen erhållit ett bemyndigande att nedsätta tullen, kan icke förnekas, då R.
St:r tagit i beräkning en sådan nedsättning med icke mindre belopp, än i million; men detta bemyndigande lemnades endast med afseende på traktaten med Frankrike.
Dess utsträckning till den öfriga handlande verlden är en fråga för sig.
Jag vill således för min del icke ifrågasätta K.
M:ts rätt att ingå den afslutade traktaten, men jag anhåller att, då denna traktat blifvit öfverlemnad till R.
St:rs pröfning, få upptaga den andra frågan, eller hvad med hänseende till nämnde traktat är R.
St:rs rätt och hvad de grundlagsenlig! kunna och böra göra.
Man har sagt att traktatens pröfning blifvit till R.
St:r öfverlemnad endast af grannlagenhet.
Jag tror att både grannlagenheten och grundlagen fordra, att vi vid denna pröfning icke gå längre än oss tillkommer, d. v. s. icke sträcka densamma utöfver nästa statsregleringsperiod. K. M:t kan ingå traktater för tre eller fem år eller längre tid; men R.
St:r kunna icke lemna sanktion derå för längre tid än nästa statsregleringsperiod, hvarefter fastställelsen måste förnyas; och så vidt jag vet, hafva ej heller R.
St:r någonsin tillförene tillåtit sig att i detta hänseende gå nästa riksdag i förväg.
Jag har en stor auktoritet att till stöd för denna min åsigt åberopa.
Vid 1853 och 1854 arens riksdag aflat K. M:t en Propos. af det innehåll, att då, i stället för införsels- eller utförsels-förbud tullafgift bestämdes, det skulle vara R.
St:r obetaget att sådan afgift stadga för en tid af högst tio (10) år.
Detta förslag afstyrktes emedlertid af att R.
St:r skulle, genom borttagande för längre tid af förbud, bereda Staten en fördel.
Konst.-Utsk:t alstyrkte detta förslag, med förklaring, ibland annat, att genom detsamma en väsendtlig rubbning i det genom grundlagarne utstakade förhållandet mellan de begge statsmakternas ömsesidiga rättigheter i fråga om tull-lagstiftningen skulle inträda, och detta Utsk:ts Retänk. bifölls af alla fyra Riks-St:n.
Jag har ett lifligt minne af detta ärende, ty jag var då en af Konungens rådgifvare, och sökte äfven på detta rum gifva skäl för min emot Utsk:ts motsatta åsigt, men jag mötte då som motståndare jemväl en af Konungens nuvarande rådgifvare, Hr Gr. von Platen, hvilken då bestred fattandet af ett beslut, öfverensstämmande med K. M:ts Propos.
Jag medger villigt, att det icke föll ledamöterna af den dåvarande Den 8 Februari e. m. 467 konseljen in att en sådan stabilitet i tallsatserna, som eftersträfvades, skulle kunna vinnas genom anlitande af Franska kejsarens eller någon annan utländsk makts biträde.
Vi trodde rättigheten att förordna om tull-bevillningen vara en helig rättighet för R.
St:r, hvaruti rubbning eller inskränkning icke kunde dem genom förbund med någon annan makt lagligen påtvingas.
Jag öfvergår nu till en kort granskning af sjelfva traktatens bestämmelser.
Jag skall dervid icke besvära eder, Mine Hrr! med några vidlyftiga sifferuppställningar, utan endast nämna några förhållanden, som icke förut äro framhållna.
Man har sagt, att denna traktat utgör priset för den sjöfartstraktat, man önskat erhålla.
Det är då skäl att närmare betrakta den vara, vi erhållit i utbyte mot handelstraktaten.
Vi hafva fått en nedsatt tonnage-afgift å Svenska fartyg i Frankrike.
Redan före denna traktat hade Franska fartyg samma rättigheter här, som Svenska.
Man skulle då tro, att genom traktaten samma fördelar beredts åt Svenska fartyg i Frankrike.
Men den stadgade reciprociteten är efter
Franskt begrepp och icke så lätt för andra att fatta.
Fransmännen hade kommit underfund med, att då deras fartyg hitkommo, fingo de visserligen icke erlägga andra afgifter, än de som drabbade äfven Svenska, men att dessa afgifter voro något högre och i vissa hänseenden olika bestämda än de, som uppburos i Frankrike.
Det fordrades derföre att Svenska fartyg skulle i Frankrike betala en motsvarande afgift emot den, som af Franska fartyg eriades härstädes, och denna afgift uträknades till 75 centimer för hvarje tonneau af fartygets drägtighet.
Om således i en af våra hamnar 2:ne fartyg, ett Svenskt och ett Franskt, ligga färdiga att afgå till Frankrike, så kan det Franska medlöra varor dit för så mycket billigare frakt, än det Svenska, som motsvarar den det Svenska fartyget i Fransk hamn betungande tonnage-afgiften.
Af de fartyg, tillhöriga de förenade rikena, som gå härifrån till Frankrike, äro jt:del Svenska och 4:delar Norska, hvadan fördelen af den nedsatta afgiften i mycket större proportion tillfaller Norge än Sverige.
Dessutom beräknas den lindrigare tonnage-algiften för Svenska fartyg endast vid direkt fart på Frankrike, så att de val få inlöpa i andra hamnar, men icke der intaga någon last, ty då är det förbi med fördelarna; hvaremot de Franska skepparne hafva rättighet att inlöpa och lasta eller lossa i hvilka hamnar som helst, utan att detta förändrar deras fördelar.
Sedan jag nu något så när framställt förhållandena med sjöfartstraktaten, ber jag att med några ord få vidröra handelstraktaten.
Det är sagdt, att lika stora fördelar äro lemnade åt Sverige, som åt något annat land.
Jag har här ett nummer af Svensk Författnings-samling, som upptager de genom handelstraktaten öfverenskomna tulltarifferna för Sverige och Norge.
Om man jemför dessa tariffer, hvad upptäcker man då?
Aro tullsatserna för dessa båda länder lika vid införsel af varor från Frankrike?
Det utlåtande med afseende på 468 Den 8 Februari e. m. underhandlingarne örn en handels- och sjöfarts-traktat med Frankrike, hvilket blifvit af tolikomitén afgifvet och är till R.
St:r utdeladt, visar nogsamt, att vi hafva de Norska underhandlarne att tacka för det flere af de yrkanden på nedsättningar eller borttagande af tullsatser, som från Fransk sida blifvit framställda, kommit att förfalla, samt att, då Fransmän och Norrmän varit öfverens orri en tullbestämmelse, de Svenska ombuden äfven i allmänhet funnit sig dervid, oaktadt för Norge, som egentligen icke har någon mera utvecklad inhemsk industri, tullen å flere artiklar varit med afseende å denna industri af jemförelsevis ringa vigt, såsom i fråga om väfnader, bomull och siden, rn. fl. dylika artiklar.
Vid jemförelse emellan de vid handels-traktaten bifogade särskilda tariffer för Sverige och för Norge, har jag antecknat 18 hufvudkategorier, i fråga om hvilka tullsatserna finnas i den för Sverige gällande tariffen bestämda till lägre belopp, än hvartill de blifvit upptagna i den Norska.
Jag klandrar icke Norska underhandlarne för det de lyckats så väl försvara sitt lands intressen, utan tvertom högaktar jag dem derföre, men jag kan ej annat än beklaga den otur våra underhandlare haft, då de icke lyckats i samma mån bevaka vårt lands bästa.
Skälet härtill känner jag icke, och kan derföre ej heller bedöma, men tilläfventyrs skulle man kunna våga en gissning, och det vill ej synas mig alldeles osannolikt, att, då Norge är ett i jemförelse med Sverige litet och föga befolkadt land, sorn derför erbjöde en mindre lönande marknad, hafva Fransmännen funnit, att de kunde låta Norrmännen få sin vilja, blott Sverige, som vore af större betydenhet, lemnade Frankrike alla de fördelar, som åstundades.
Såsom ett bevis på, huru väl Norges underhandlare lyckats i sina bemödanden att bevaka sitt lands intressen, kan jag hänvisa till bestämmelserna om trävarorne.
Norrmännen ville få bort införseltullen derå i Frankrike, och Fransmännen gingo in derpå, men då Norrmännen i sammanhang härmed fordrade att få bibehålla sin exporttull å trävaror, så bifölls detta icke allenast med vilkor att samma tull icke skulle förhöjas, utan Sverige, som redan borttagit alla export-tullar, måste genom traktaten förbinda sig att icke åter införa någon sådan.
I afseende på artikeln bränvin är så mycket taladt, att jag derom endast vill tillåta mig en .anmärkning.
Man har sagt, att tullen för införsel deraf till Norge är ett öre lägre, än för införsel till Sverige.
I en särskild traktaten bifogad deklaration är dock bestämdt, att vid införsel af bränvin och vin till Norge skall jemte tullen erläggas de afgifter, som i Norge af kommunerna uppbäras för minuthandeln.
Till hvad belopp dessa afgifter uppgå, känner jag icke; men nog måtte det fullt motsvara det förutnämnda öret.
Jag vill icke ingå i vidare detaljer.
Det nu sagda torde vara tillräckligt, för att den opartiske må kunna bedöma, om denna traktat, sedd ur Svensk synpunkt, är något att tacka för.
Jag har redan sagt, att jag icke kan ifrågasätta K.
M:ts rätt att ingå traktaten, men att jag deremot tror, att R. St:r
Den 8 februari e. m. 469 icke hafva ratt att för en obegränsad tid dertill lemna sitt godkännande.
Jag anhåller derföre om propos. å följande förslag:
Att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts förslag, måtte besluta, att R.
St:r till svar å K. M:ts Nåd.
Propos. af den 17 November 1865, angående med Frankrike afslutade handels- och sjöfarts traktater, i underdånighet anmäla, det R.