Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och om nu Danmark hjelplös! lemnäs åt sitl öde — åt öfvermaktens godlycke? om ett gammalt, akladi, upplyst folk kufvas och sönderstyckas?
om en nationalitet, som utgör en del af vår egen, på detta sätt går under? och delta allt, blott derföre att detta folk är svagare, och råkar slå den starkares begär i vägen — då frågar jag om detta är ett exempel, utan betydelse för oss sjelfva, och om ej vår ära, så väl som vårt eget högsta och heligaste intresse fordrar, att någonting göres för att afvärja en såda händelse.
Ty äfven för oss kan en gång den timma slå (hvarifrån jag hoppas en mild försyn bevarar vårt fosterland) — men den dag kan likväl komma, då äfven vi måste kämpa den kamp sorn
Danmark nu strider, mäste kämpa för allare och härd, för hus och hem, för allt hvad vi hafva dyrbarast i verlden, och då vi längtansfullt blicka omkring oss efter bistånd.
Och måtte vi då aldrig behöfva med 010 påminna oss moralens första bud:
Att hvad du vill att andra skola göra dig, det gore du ock dera!
Man frågar dernäst, och med rälta, hvad ulsigter Sverige har att genom dess medverkan ändamålet skall kunna vinnas.
Till en del är detta naturligtvis beroende på det understöd, som vi af andra makter kunna hafva att förvänta.
J lorden emedlertid finna, mine Hrr! att jag här icke kan anföra allt hvad som i detta afseende blifvit vidgjordt, men så mycket kan jag säga att Svenska kabinettet följt denna angelägenhet allt ifrån tvistens början med den största uppmärksamhet samt dervid alltid handlat och handlar i full öfverensstämmelse med de stora makterna.
Vidare ber jag att få påminna derom, att alla dessa förhandlingar blifvit fullständigt framlagda för Heml. Utsk., och Den 11 Maj. 533 alt alla dess ledamöter, oaktadt den kända olikheten i deras politiska åsigter, varit enhälliga i sitt omdöme ang:de vården af dessa angelägenheter, samt uttryckt sig fullkomligt gillande till allt hvad K. M. i detta afseende gjort och föreslagit.
Häruti måste väl också ligga något bevis derför, alt denna vigliga del af frågan blifvit behandlad på ett sätt, som öfverensstämmer med fäderneslandets ära och intresse.
Man har sagt all Sverige icke borde vara angripande.
Visserligen! också har ingen fråga varit om någon krigsförklaring å vår sida, utan blott att såsom skyddande räcka handen åt grannfolket i sin strid mot öfvermakten för bevarandet af sitta heligaste rättigheter.
Skulle nu dessa rättigheter kunna skyddas och upprätthållas genom makternas samverkan ulan någon direkt hjelpsändning å vår sida — så mycket bättre: eller skulle å andra sidan (hvilket likväl icke kan förmodas) äfven vårt omedelbarn bistånd icke förmå all upprätthålla rättstillståndet — nä väl! då är åtminstone vår position den mest betryggande, och i hvilket fall som helst har dock Sveriges Konung och folk inför samtid och efterverld häfdat sin ära.
I afseende på sättet för Sveriges deltagande i dessa angelägenheter, tordén J äfven finna, mine Hrr! ali någon närmare redogörelse derför icke heller gerna kan ifrågakomma, helst alltid en stor del deraf mäste komma att bero pä omständigheterna; men så mycket förtroende måste man väl hafva för sin Konung, ali man är öfvertygad derom, att Ilan i dessa vigtiga frågor handlar med all den omtanka och varsamhet, som vederbör, samt icke annat än för stora ändamål, och icke utan goda utsigter alt dessa ändamål kunna vinnas, skall uppoffra Svenskt blod och Svenska skaller.
Jag behöfver icke heller påminna någon om vigten af del beslut, som skall fattas.
En hvar känner betydelsen deraf, och vet all historien skall anteckna detsamma i våra häfder.
Jag är också viss derpå, att det hlifver värdigt delta Stånd.
Del skall visa, att äfven nu, så väl som fordom allt sedan urminnes tider, har Svenska folket, och främst deribland R. o.
Ad., vid sådana tillfällen som detta, alltid villigt följt sin Konung.
Då R. o. Ad:s förtroende kallat mig att vara en af ledamöterne i Hemliga Utsk., anser jag mig i detta ögonblick förpligtad att korteligen förklara alt jag vid öfvervägande af denna fråga inom berörde Utsk. blifvit öfvertygad derom, att K.
M. behandlat saken från böl jan så varsamt och — om det är mig tillåtet alt begagna ett sådant omdöme — så klokt all ingenting dervid varit att anmärka.
Icke en utan åtskilliga gånger hafva kommunikationer på välviljans väg blifvit försökta och icke afvisade, men lemnade å sido.
För den som känner förhållandena linnes ej minsta anledn. att tro, att dessa kommunikationer härrört af något obehörigt begär att inblanda sig i 534 Den 11 Maj. främmande länders angelägenheter.
Deremot liar jag af de handlingar, som blifvit oss förelagde, blifvit öfvertygad derom, att rätta tiden nu är inne att visa att Sverige är betänkt på någonting mera än blott vänliga ord ifall det skulle behöfvas; och tiden för handlingen är inne när händelsernas gång fört saken till den punkt, att Sveriges intressen äro hotade; och detta inträffar om det Tyska öfvermodet får sträcka sig så långt som del hotar att göra.
Det står i den allsmäktiges hand huru långt saken kommer att gå, men det är vår pligt att icke lägga händerna i kors, utan lemna Konungen det bistånd som erfordras för alt vidtaga de åtgärder, som Han finnér påkallade af omsorgen för fäderneslandets framtid.
Jag tillstyrker således bifall lill betänk.
Hr Rääf, Leonh. Fredr.:
Fullkomligt förenande mig uti Hr Lagerhjelms yttrande, bifaller äfven jag K.
M:s nåd. propos. i hvad den rörer beviljande och anvisande af penningar; icke så, att jag ej skulle inse och till alla delar gilla hvad här redan af Hr von Hartmansdorff blifvit anfördt om de oundvikeliga följderna på vår finansiella ställning, redan betänklig genom de sednare årens statsbrist, och nu förvärrad genom minskad handel; men jag måste hysa, med i grundlagen nedlagd skyldighet, till Konungens vishet, Hans rådgifvares och Hemliga Utskrs betänksamhet, del förtroende att jag bör bevilja ifrågavar. summa, utan att dock ingå i minsta pröfning af hennes ändamål, och med cn fullkomlig skillnad mellan medel och syften, hvilka sednare jag icke får och således icke kan bedöma, och för hvilka jag derföre äger rätt alt såsom representant afkläda mig all ansvarighet.
Må Gud förläna Konungen, fäderneslandet och dess tappra här, lycka och ära!
Under vanliga förhållanden eller rättare under alla andra förhållanden än de särskilta, hvilka nu förefinnas, skulle man visserligen icke sakna anledn. att närmare granska vissa specialiteter uti denna fråga, men nu anser jag vigtiga skäl tala för att lemna dem åsido.
På sätt flere talare anmärkt, har Hr von Hartmansdorff missförstått betydelsen af det beslut, Ståndet nu går att fatta.
Han har trott att ett sådant beslut skulle innebära en krigsförklaring, ett tillintetgörande af det lyckliga tillstånd vi äro skyldige en stor framfaren Konungs vishet, ett fredstillstånd, som nu fortfarit en längre följd af år, än Sveriges häfder nånsin förut under nägon känd tiderymd kan uppvisa.
Men den K. skrifvelsen lill StatsUlsk., jemte det den uttrycker Konungens litliga önskan, att den närvar, politiska ställningen i Europa icke måtte medföra någon anledn. för de förenade rikena att bryta freden, säger endast att en nödig försigtighet erfordrar att man icke är oberedd på de händelser, som synnerligast af de sednaste tilldragelserna inom ett grannrike kunna föranledas.
Det är på denna grund som K.
M. med lika förtroende som en af Dess störste företrädare vändt sig till Svenska folkets representanter och påkallat deras yttrande, huruvida nationen vore villig att underkasta sig de uppoffringar, som hän - Den 11 Maj. 535 delserna möjligen kunde påkalla, och som Han icke velal underlåta att för R.
St. öppet utsäga.
Sålunda har
Han handlat på samma sätt som Gustaf 11 Adolf under hela sin regering gjorde, då han ehuru obestridligen ägande rätt att ensam besluta öfver krig, dock aldrig företog något krig eller ens en större krigsrustning, ulan alt förut derom rådgöra med Sveriges R.
Hr von Hartmansdorff har, efter det han uppräknat allt det afskräckande som ett krig i sig innebär, förklarat, det han önskade att vi måtte slippa att föra krig med våra stamförvandter.
Han har trott att vi, medlemmar af den gemensamma Germaniska stammen, kunna hafva lika mycken sympati för den Tyska som för den Danska grenen, och han har ansett att den strid, som nu pågår, icke är af beskaffenhet, att påkalla Svenska och Norrska folkens deltagande till eget sjelfförsvar.
Jag har i 4 år vistats i Preussen och bär den största aktning för
Tyska folkets vetenskapliga förljenster och för den redbarhet som i allmänhet utmärker detsamma; och denna aktning, likasom många personliga kära minnen, skall alltid hos mig komma att fortfara.
Men ehuru kärl Tyskland och Preussen än äro för mig, är dock Sverige ännu kärare och jag måste bestrida den satsen, att fäderneslandets framtida välfärd här icke kan komma i fråga.
Just genom det krig, som nu pågår, hafva Tyskarna visat alt de alldeles icke erkänt slamförvandlskapen emellan den Tyska grenen och den Skandinaviska, af den gemensamma urstammen; ty hvad är väl delta krig annat än eli Tyska språkets och den Tyska folkstammens utrotningskrig mot Danskt språk och Danskt folk i det frän hedenhös alltid Danska Schleswig?
Konungens rådgifvare för utrikes-ärendena har lugnat vära farhågor för krig, genom den förklaringen, alt den egentliga, åtminstone föregifna anledn:n til! kriget, tvisten om Schleswig, icke kommer att medföra Sveriges deltagande, men månne man ej utan att vara invigd i de diplomatiska hemligheterna och blott genom att genomögna Tysklands mest lästa tidning, just den, hvilken kan anses utgöra organen för de nu i Frankfurt herrskande opinioner måtte blifva öfvertygad derom, att mången nu i Tyskland mäktig man icke anser frågan om det lilla Schleswig vara annat än ett svepskäl och hufvudfrågan förvärfvande! af Danmarks sjöfolk och hamnar, deribland förnämligast Köpenhamn; ty denna vöre af den största vigt för deras af opinionerne så önskade sjömakt, då det är den första verkligt goda krigshamn, från Tysklands gräns mot Ryssland ända till Sundet, dess strand af Nordsjön inberäknad.
Om alt på detta sätt blifva hopträngd emellan en granne i vester med 40 millioner menniskor och en vaknad lust att blifva en stor sjömakt och en granne i öster med 50 ä (50, vore för de förenade rikena fördelaktigt, underställer jag hvar och ens omdöme, eller om ej här — i fal! en sådan plan kom i fråga, sjelfförsvaret fordrade att träda upp, medan ännu tid är.
Men nu återkommer jag till det af mig i början antydda förhållande, hvarföre ett bifall utan återremiss nu är så vigligt.
Jag tror nemi. att under en tid, då vi sett mäktiga thronet- på några S36
Den II Maj. dagar ramla, då inom andra stater de gamla banden emellan sedan århundraden herrskande dynastier och deras folk i hög grad slappats, och inom Europas fleste länder samhällsförhållandena i sina innersta grundvalar skakats, skulle ett enhälligt bifall af Svenska folkets lagliga ombud, i denna, troligen den vigtigasle fråga som förevarit, åtminstone sedan 1812, inför bela Europa antyda, ali hvilken lossning samhällsbanden i det öfriga Europa kunnat underkastas, det som förenar Sveriges edsvurna folk med sin edsvurne Konung, slår orubbligt; — att vi väl hoppas, att Hans vishet och omtanka för Sina folk skall göra allt hvad rikets ära och väl tillåta, för att åt dem bibehålla fredens dyrbara gäfva, men att om, emot Hans och vår önskan della icke låter sig förena med rikets sannskyldiga nytta, är folket boredt, all såsom en man slå omkring sin Konung, och att, såsom värdiga ättlingar af de Svenskar, som då pligten kallade, troget följde våra stora Gustave!' och Carlar, hafva lif och egendom osparda för Konung och fädernesland.
Ett sådant förtroende-votum — i denna tidpunkt — för Konungen, Konungahus, monarkiska institutionen, kan ej annat än för Europa ådagalägga den enighet i den vigtigaste samhällsfrågan — sjelfförsvarets, som fordom utgjort och ännu skall utgöra Sveriges trygghet mot all verklig fara.
Det skulle visserligen vara beklagligast för mig, alt här kunna tala såsom de fleste, vara vänlig och välvillig i högsta måtto mot Danskarna, göra Regeringen till viljes och fägna den stridslystna ungdomen, som vill pröfva sina krafter.
Men då så många ledamöter bär utgått från känslan och hänförelsen, anser jag mig destomera pligtig att söka göra några besinningens ord gällande, så vida det nu är möjligt; eller om det icke lyckas, åtminstone för framtiden 'föranleda eftertanke både här och der.
En värd talare har förebrått mig att jag, genom mina yttranden i dag, blott skulle hafva sökt tillfälle att få gräla.
Del behöfver jag icke, ty så långe jag deltagit i offentliga angelägenheter, har jag varit utsatt för mera gräl än jag orkat sköta.
Det är således ulan all egennytta i detta hänseende, som jag till pröfning ytterligare upplager några vigligare frågor.
Palmstjerna har sagt att ett kreditiv af 2 millioner r:dr icke förstör vårt penningeväsende.
Del är sanni ; derföre har jag ock tillstyrkt deras beviljande samt att dertill nödige medel mätte upplånas.
Men blifver det krig, så ftro dessa 2 millioner att anse blott såsom en handpenning och det är för utgifternas fortsättning, jag rädes.
Då Konungen äskat R.
St:s yttrande, så tillhör det hvarje samvetsgrann riksdagsman att uttala sin mening om saken. 15 § Reg.Fm säger att, om
Konungens rådgifvare i kommandomål linner något förelag vara af en vådlig riglning eller omfattning, eller grundadt pä ovissa eller otillräckliga medel att det utföra, si skall han handla på sätt §:n föreskrifver.
Men om någon riksdagsman finner sådant förhållande inträffa, månne han då icke är skyldig att inför sitt Stånd uttala sin mening?
Den 11 Maj. 537 Della är orsaken hvarföre jag anselt det vara min pligt att här uppträda.
Det är sagdt af Frih. Palmstjerna, af Hr Rosenblnd och af flere andra, ali Tyskarne vilja bilda en flotta, att de åstunda komma lill hafvet.
Detta har jag förut i många år hört._
Det är ock en hell naturlig önskan hos ett stort folk som tillhörer verldsbistorien, att vilja komma ut till hafvet denna stora stråkväg för heröriugen emellan odlade folk.
Samma sträfvande hade Czar Peter för Ryssarne, då han började krig med Carl XII och J velén mine Hrr! huru han deri lyckades.
I en framtid torde äfven det stora Germaniska folket nä samma mål för sina sträfvanden, så vida det kan bibehålla sig enigt mot de mäktiga fiender, som det häfver och till hvilka jag skulle önska att man mätte slippa räkna Skandinaverna.
Men mine Hrr! ännu har ingen Tysk satt sin löt på Danska öarna och mig synes alt hvarken Ryssland som besitter så stor del af Östersjöns stränder eller det fabricerande
England skall tillåta del jemväl varuförädlande Tyskland skall i sitt väld fä nycklarna lill Östersjön.
Euligt min tanke öfverdrifvet- man farorna för att så mycket säkrare vinna den framgång, på hvilken man hoppas.
Man säger vidare, att om Sverges Konung sätter Svenska folkets ära i pant, så är det Svenska folket som skall lösa den.
Ja väl; men derom är nu icke fråga, ulan hon är om Svenska folkets representanter skola vid detta tillfälle vara Konungens rådgifvare, eller icke.
Enligt grundlagen höra de det icke vara.
Sådant hindrar väl icke Konungen att nu göra en framställning om krig till Svenska folket på sätt Gustaf II Adolf i sin tid gjorde.
Men hade vi riksdagsförhandlingarne från Gustaf Adolfs lid här, så skulle vi finna att dä han begärde råd, lemnade han ock nödiga upplysningar till de frågades bedömande.
Men hvilka upplysningar hafva vi väl fått?
Ytterligare är sagdt, att bakom ett ord, bör stå en man.
Det är sauut, men mannen bör naturligtvis innan han utsäger ordet öfverväga förhållandena, länka på sitt eget sjelfbestånd och icke lättsinnigt kasta sig i faror, som kunna honom förstöra.
En af Konungens rådgifvare har sagt, att K.
M. ville råtta sig efter nationens önskningar, en annan af dem, Ilr Gripenstedt, har påstått motsatsen.
Hvilken af dem har nu rätt?
Det vet jag icke; men deremot tror jag mig vela, att om Konungen vill rätta sig efter nationens önskningar, så skall väl nationen hafva något annat att rätta sig efter än önskningar och förhoppningar, på hvilka man ej kan bygga.
Man bör vara beredd på att försvara sina egna landamären har Hr von Stockenström yttrat.
Jag har ju äfven tillstyrkt R. o.
Ad. all bevilja hvad Konungen äskat för att underhålla en beväpnad neutralitet inom, men icke utom Sveriges och Norriges gränser.
Man har äfven talat om vådan af tidsutdrägt i händelse en återremiss beviljades.
Men hvems vore väl skulden till dröjsmålet?
Jo Konungens rådgifvares, som tillstyrkt att R.
St. måtte höras öfver frågan om krig och fred, och icke ensamt velat bära ansvaret för sina rådslag.
Liljecrants har trott alt då Prestooch BorgareStiu bifallit betänk, borde R. o.
Ad. göra detsamma.
Huruvida BorgareSt. kan utlåta sig öfver frågan om krig eller fred, 538 Den il Maj. lemnar jag derhän, men hvad PresteSt. beträffar, så tror jag att det i förevar, fråga borde mera rätta sig efter R. o. Ad. än tvertom.
Sprengtporten liar sagt mig vara likgiltig om Sverige ägde bundsförvandter eller icke.
Men jag, elium mycket jag önskade att Sverige ägde sådana, saknade jag dock all underrättelse derom.
Skall med bundsförvandter förslås sådana, sora icke kunna hjelpa sig sjelfva, utan endast skulle draga oss med sig i olyckan, så äro de ej alt eftersträfva.
Hr Gripenstedt har sagt, att det stora kreditivet vore gifvet endast för att begagnas emellan riksdagarne.
Så har jag ej fattat meningen med det stadgande, som derom förekommer uti 63 § Reg.F., der det heter, att R.
St. skola anvisa 2:ne kreditiver, hvaraf del ena skall vara tillgängligt ”att vid infallande krig af Konungen lyftas, sedan Han stats-rådet in pleno hört och R.
St. sammankallat.”
Der äro förmodligen dessa sista orden, om R.
St:s sammankallande, hvilka föranledt den tanke Hr Gripenstedt yttrat.
Men om man dä föreställer sig att Konungen under R.
St:s närvaro, beslutade krig, så skulle den rätt grundlagen honom medgifver att det förklara och utföra, vara under pågående riksdag mera inskränkt än mellan riksdagarne.
Men detta vore ju orimligt, ty henden lärer icke uppskjuta sina åtgärder intill dess R.
St. skaffat penningar.
Hr Gripenstedt har vidare sagt, att man icke behöfver upplaga lån, emedan banken äger i behåll både penningar och räntebärande obligationer, som kunna säljas.
Men skall banken släppa till rustningsmedlen, sä är det stridande mot R.
St:s föregående beslut; dä kommer man åter in på den olycksbringande banan att låta banken betala krigskostnaden i st. f. att låta rikg:s-kont. dertill upptaga lån.
Man talar om att banken skulle försälja de räntebärande obligationer den äger.
Hvad skulle, under nuvar. omständigheter deraf följa?
Jo att papperen föllo i pris, hvarpå icke allenast banken och riksg:s-kont. skulle förlora, utan äfven alla enskilta personer eller korporationer t. ex. hypoteks-föreningar, hvilka för högre värde inköpt dessa obligationer.
Jag anser de nu besvarade anmärknme utgöra det hufvudsakligaste af hvad emot mig blifvit anfördt, och då tiden redan är långt framskriden, vill jag icke besvära Ståndet med en längre framställning.
Den siste värde talaren har sagt, att det enl.
Reg.F. tillhör Konungen allena all besluta om krig eller fred, hvaremot Ständerna vid dessa frågors afgörande icke hafva något att säga.
Den värde talaren har på grund derutaf förebrått
Konungens rådgifvare att de igenom att tillstyrka Konungen att äska R.
Sl:s yttrande i ämnet velat i fall krig skulle utbryta kasta ansvaret på R.
St. och talaren har yrkat att R.
St, skulle undandraga sig ett sådant ansvar genom att icke inlåta sig uti frågan; jag vågar dock hemställa om icke R.
St. genom att på Konungens propos. och förfrågan huruvida, de voro villige att underkasta sig de bördor som för försvaret af Sveriges ära och intressen kunde föranledas, svarade nej. och Sveriges ära och intressen derefter sattes på spel genom underlåtenheten att i råttan
Den 11 Maj. 539 lid vara färdige till krig, skulle åtaga sig ett lika stort ansvar just derigenom, att de sökt ifrån sig hvälfva ansvaret.
Om det ligger ett stort ansvar uti att tillstyrka krig, så kan det ligga lika stort uti alt afstyrka det.
En gammal skald har sagt: ”Tua res agitur pacies cum proximus ardet.”
För min del tror jag alt, så väl uti det enskilda lifvet som det offentliga, man icke bör stå med armarna i kors och se på huru elden härjar i grannens knut, derföre att min egen boning icke ännu blifvit nådd af elden eller derföre alt andra grannar finnas som möjligen kunna släcka.
Om Preussen eller Tyska förbundet intager
Danska öarne hvilket lätteligen kan komma att ske ora Danmark blir lemnadt ensamt, blefve en derefter uppkommande strid för Sverige långt vådligare än den nu ifrågavar.
Hr von Hartmansdorff har väl påpekat den stora skillnaden i folkmängd och resursser emellan Tyskland och de Skandinaviska rikena; han har dervid likväl glömt att taga i beräkning att vi hafva en flotta, hvilket icke är förhållandet med Tyskland; men skulle Tyskland genom
Danmarks eröfring blifva en sjömakt, då först och just derigenom skulle Hr von Hartmansdorffs för oss nedslående jemförelse blifva en sanning.
Den sistnämnde värde talaren synes i öfrigt förutsätta alt vi endast genom underhandlingar skola söka vinna vårt syfte, men på det att våra uppmaningar i det hänseendet må äga full kraft, är det nödvändigt att man äfven är beredd att handla.
Det vore således högst olyckligt om i det und. svaret på K.
M:s framställning i detta ämne, inloges, på sätt Hr von Hartmansdorff yrkat, ett omständligt uppräknande af alla de olyckor, ett krig kan medföra.
Skall Svenska Konungens ord hafva någon vigt i Europas politiska vågskål, så bör Han, på en framställd fråga om Svenska folket är villigt att underkasta sig alla de uppoffringar som erfordras för att värna rikets ära och intressen, af representationen erhålla ett enhälligt och obetingadt ja till svar.
Många ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Alströmer, Jonas, anförde skriftligen:
När fråga är om alt Svenska folket skall samla medel till ett krig och Konungen medgifvit R.
St. att äfven i fråga om sjelfva kriget yttra sig, då är det en pligt för hvarje Svensk riksdagsman, alt fri från hänförelse af alla sympatier och äfven från grollet, i första rummet se på Sveriges blifvande bestånd och derefter, utan fruktan och utan öfvermod vid hågkomsten af våra fäders bragder yttra sin öfvertygelse.
Må vi högt uppskatta Sveriges oförgätliga minnen och dess ära.
— Må Svenska fosterlandskänslan lefva i våra bröst, så länge blodet genomströmmar våra hjerlan, och må vi anse det vara en af hvarje lefvande generations heligaste pligter, att rättfärdiga det anborna Svenska namnet, med att rista någon outplånlig runa i Sveas ärofulla minnesbok.
— Men under detta erkännande böra vi förklara, att, om vi af dessa skäl alltid äro färdige, om det 540 Den 11 Maj. gäller, alt med lif och blod försvara Kung och fosterland, dess gränsor, ära och sjelfständighet; så är det just af samma skäl, det bör vara oss omöjligt, att med en enda röst vilja bidraga till en sak, hvars nödvändighet vi ej känna och hvarigenom vi blott frukta något möjligen kunna förloras för Sverige.
Sverige har skurit lagrar på Tysklands jord under deltagandet i 30-åriga kriget, det har upplifvat minnet häraf 1813; må detta ej nu hänföra oss till öfvermod.
Sverige har fått tillgodonjuta välsignelsen af en mer än 30-årig fred; må vi vela att sätta värde derpå; och må vi aldrig förgäta den tacksamhet vi äro skyldige den store härföraren, som sedan han i Gustaf II Adolfs krona inflätat nya lagrar, föredrog, framför krigets lysande åra, att njuta den ännu större, ehuru mera obemärkta, under fridens palmer.
Vi hafva ej under denna fred förspilt något af Sveriges ära och vi hafva stått, när tidens stormar hotat att omstörta Europas flesta stater; — må vi så länge som möjligt förvara detta af vår oförgätlige Carl Johan åt oss förvärfvade dyrbara palladium och modet skall ej nu mera än fordom svika Svenska hjertan, när religion, frihet, sjelfständighet och sann ära hotas; men — år det verkligen så nu? — måtte vi ej, ulan yttersta nöd, ingå på en hana som är lättare att hörja än sluta; måtte Sverige ej 1848 gå att fördunkla den gloria som omstrålar Schwedenstein; — må vi besinna allt detta val innan vi för tidigt spilla våra ringa finansiella krafter, som vi sä väl behöfva spara tills det verkliga behofvet påkallar dem.