Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Edmée satt styf och stilla på sin häst; hon ryckte icke engång till, då ridspöet hvinande skar genom luften, så tätt intill hennes hufvud, att det ref med sig en af de stora plymerna i hennes hatt.
Han kastade sig af hästen och kom fram till henne.
Hvarför bevärdigar ni mig icke med ett ord?
Hvarför har ni ej svarat mig på mina bref, Mademoiselle de la Feuillade?
Han stod vid hennes knän med handen stödd mot hästens rygg och såg hotande på henne.
Hon satt blek och stilla i sadeln — högrest, men med sänkta ögon.
— Eller inbillar ni er kanske — hans ton var nu ironisk — att jag har kommit för att be er om ursäkt för min dristighet att älska er, eller stå er brudgum till ansvar?
Om ni har förstått mig, om ni är värd en mans manliga kärlek, så vet ni, att mellan oss kan icke vara tal om slikt.
Ni är fri, jag är icke alltför starkt bunden — ingen må väl inbilla sig, att jag har afsagt mig rätten att täfla med andra män om den kvinna, som framför alla behagar mig, som jag älskar.
Långsamt såg hon upp.
I samma ögonblick hade han — med ett utrop — armarne om hennes lif och tryckte hufvudet ned mot hennes knä.
— General Bonaparte — hon försökte tala strängt, hon försökte att värja sig.
Han ref henne jublande af hästen och höll henne ett ögonblick ut ifrån sig med begge händerna om hennes midja.
Stolt och ömt hvilade hans herskareblick på denna kvinna, som han, från första ögonblick han mötte henne, så lidelsefullt och bestämdt hade åtrått.
Och i det hans ögon plötsligt fyldes af tårar, mumlade han lågt:
— Hvad jag har tänkt på dig!...
Betagen, förvirrad lät hon sig dragas in i hans famn; först då hon kände hans varma läppar mot sina, försökte hon förskräckt att blifva fri.
Men han höll henne fast.
Hans leende, obarmhertiga blick hvilade strålande på henne.
— Man har sagt mig, att ditt bröllop med Louis de Châteauneuf redan var bestämdt.
Jag har kommit för att engång få ett ärligt svar — är det sant?
Hon höjde långsamt, allvarligt ögonen upp till honom och skakade på hufvudet.
Aldrig någonsin blir jag Louis de Châteauneufs hustru, sade hon enkelt.
För det ...?
Han ville locka henne, tvinga henne att tillstå med ord.
— För det ... hon sänkte ånyo blicken.
Så rätade hon plötsligt på sig och sakta, blygt, men tillika med en drottnings sjelfmedvetna stolthet öfver att ge bort en kunglig gåfva, lade hon begge armarne om hans hals och mötte, djupt rodnande, men fast och modigt hans ögon.
Han såg på henne med en lång, egendomlig, dröjande blick, så gjorde han sig sakta, men bestämdt, fri för hennes lätta famntag.
— Jag har redan varit här alltför länge.
Myndigheterna och mitt följe får ej vänta på mig i Gisors — det skulle väcka uppseende.
Icke en minut längre har jag tid att dröja.
Men du är min — icke sant, Edmée?
Han tog henne åter i sina armar och såg henne eldigt, befallande in i ögonen.
Jag kunde fordra dig nu, och du ville svara ...
Hennes kvinliga motstånd, hennes flickaktiga koketteri vaknade plötsligt, och i det hon med ett lågt, lyckligt skratt drog sig undan hans alltför segervissa arm, sade hon gäckande, men med sänkta ögon:
— Nej, nej, nej!
Han smålog öfvermodigt.
— Såå! — När du kommer till Paris, skall jag fråga dig ännu engång, — jag skall göra det strax, det första jag ser dig, utan spår af barmhertighet.
Till dess ...
Du har gifvit mig en kyss, nu tar jag två till.
Du är min, min, min.
Han satt redan på hästen och böjde sig ännu engång ned emot henne.
— Lofva mig att icke lyssna till hvad någon säger — icke till råd, icke till hotelser, icke till böner.
Tänk, att alla äro dina fiender och mina.
Förtro dig till ingen.
Hon smålog blott stolt till svar, säker på sig sjelf.
— Och nu — han mätte henne med en lång, hänryckt blick, der hon med den gröna riddrägten på armen och den hvitplymagerade Henri IV-hatten snedt på hufvudet stod småleende, rodnande frisk i morgonens starka ljus.
Akta dig, att bli vackrare än du är!
Hon skrattade; och smickrad, glad — modig, nu då han redan satt på hästen — fann hon med sin slagfärdiga franska tunga ord.
— Har Förste Konsuln satt ett «maximum» också för skönhet?
Jag skall göra mitt bästa för att öfverskrida det.
— Förste
Konsuln för sin del har ingenting deremot — hans skälmska, dristiga blick jagade åter blodet till hennes kinder — tvärtom!
Men han vill att andra, t. ex.
Louis de Châteauneuf, skall ha en smula förnuft och vilja kvar.
Det kommer att behöfvas!
Han lade småleende fingret på läpparne, och derpå — i det hästen redan reste sig på bakbenen — förde han helsande handen till hattbrättet:
— Mademoiselle de La Feuillade — vi ses snart igen i Paris!
Man var nu ett godt stycke inne i Vendémiaire (år IX) och ännu var der icke tal om, att Mademoiselle de La Feuillade kunde tänka på att lemna Belles-Rives.
Madame de Châteauneuf hade nemligen på en körtur stjelpt med vagnen och brutit sitt ben — nu var hon visserligen på bättringsvägen, men läkarne afrådde tills vidare all flyttning.
Edmée led af denna tvungna försakelse; hon förtärdes af längtan efter att se Förste Konsuln och af fruktan att han, då hon ej kom till Paris, skulle bli vred på henne, glömma henne, vilja glömma henne.
Då olyckan hände — i midten af Thermidor — och man förberedde henne att stanna hela hösten på landet, blef hon alldeles utom sig.
Hon hade blott en tanke: att underrätta honom om dröjsmålet och orsaken dertill.
Hon hade knapt skrifvit ett bref i hela sitt lif förr, utom då och då ett par torra redogörelser till de gamla på les Fougères, nu stod hon plötsligt inför den, som hon tyckte, tvingande nödvändigheten att skrifva till honom.
En half natt använde hon till att författa koncepter och förtvifla öfver sina stela, oöfvade bokstäfver.
Till slut skref hon blott:
Belles-Rives 28 Thermidor år VIII.
Min faster är sjuk.
Jag är tvungen att stanna här, trots det jag hellre ville vara i Paris.
Edmée-Louise de La Feuillade.
Detta lilla, lakoniska bref, naivt undertecknadt med hela hennes aristokratiska namn, öfverlemnades åt Valentine, som stod sig väl med en postiljon på Rouenvägen, hvilken efter många omständigheter lofvade att besörja det i all hemlighet.
Hon fick icke något svar.
Och under denna tid af plågsam ångest, då hon hvar dag måste säga till sig sjelf, att han — den store och mäktige — i vrede för det hon ej hört honom, hade glömt eller ville glömma henne, växte hennes unga kärlek till en lidelse så stark och våldsam, att hon kände, hur den mer och mer tog makten från hennes förnuft och förintade all hennes motståndskraft.
Mot slutet af Vendémiaire kom Louis, som annars för det mesta under denna tid uppehöll sig i Paris, der Talleyrand gaf honom mycket att göra, på ett kort besök till Belles-Rives.
Edmée hade längtat mycket efter sin kusin — så kunde hon då åtminstone få höra något nytt från Tuilerierna.
Det var en mild, stilla höstafton strax efter middagen.
Edmée hade länge, insvept i sin sjal, suttit lutad mot balustraden på terrassen och sett mot vägen, hvilken månbelyst, lik ett bredt, blåaktigt silfverband, slingrade sig genom de öppna markerna.
Nu skymtade hon ändtligen långt borta en ryttare — han kom närmare — på hufvudets hållning och på resningen kände hon Louis de Châteauneufs alezan.
Louis’ och Edmées umgänge hade alltid varit à l’anglaise, d. v. s. särdeles fritt och otvunget, icke alls sådant, som det brukade vara i Frankrike mellan ett par unga personer, hvilka ämnade gifta sig med hvarandra.
Som barn hade de sjelfmant kallat hvarandra för bror och syster, och då sedermera Louis blifvit uppfostrad i England, i engelska seder och med stor sympati för engelskt samhällsskick, och Edmée icke alls blifvit uppfostrad, eller rättare, som det kunde falla sig midt bland upprorsskaror i ett land, som var i permanent belägringstillstånd, hade deras umgänge icke heller senare kommit till att inordna sig under societetens konventionella regler.
Trots giftermålsaftalet sågo de hvarandra ofta allena och talade med hvarandra om allt — till och med om kärlek.
Hon sprang ned för terrassen och mötte honom vid inkörseln.
Han blef glad och öfverraskad att se henne der.
Leende vinkade han till henne från hästen.
— Det är en härlig afton, jag har knapt lust att stå af, sade han och klappade djuret.
Vi ha blifvit så väl förplägade, «Monsieur» och jag i «Les trois frères».
Edmée fick en idé — nu kunde hon få tala allena med honom och kanske få höra nytt.
— Låt mig få rida ett stycke med dig, Louis.
Jag kan sitta på sadelknappen, liksom hos Monsieur de Châtillon, när vi reste till Paris.
Här är visst ingen, som tänker på att anmärka det!
Hon satte foten mot spetsen af hans stöfvel och svang sig raskt upp framför honom.
I traf satte han in mellan buskarne på de smala, nästan öfvervuxna stigarne, som engång varit parken.
Med ena armen höll han henne fast intill sig — varm af ridten, kände han hennes svala, fina kind nästan snudda vid sin, den milda, svalkande parfymen från hennes i aftonluften kyliga kläder.
I detta ögonblick tycktes hon honom så nära — hon var åter den lilla «Edmette», hans «syster» och barndomsbrud.
— Har du längtat efter mig, Edmée? hviskade han lågt och ömt nedemot henne.
Hon höll ögonen nedslagna och såg ej den varma, väntande blicken i hans mörka ögon.
Hon tänkte på en annan, när hon sanningsenligt svarade «ja».
— Och du är glad öfver att ha mig igen?
— O, ja, Louis!
Du kan icke tänka, hvad här har varit ensamt.
— Nå, så ha vi då haft buller och bång i Paris — i synnerhet i min diplomatiska verld!
Berthier är rest till Madrid för att underhandla, Monsignor Spina är kommen från Rom för att underhandla, Duroc är kommen tillbaka utan att ha underhandlat — du kan tro, Bonaparte och Talleyrand ha varit rasande på St.
Julien och kejsaren.
Nu ser det likväl ut att bli till något, ty i förrgår fingo vi då vapenstilleståndet förlängdt.
Med England och de neutrala makterna underhandla vi också.
— Sluta upp, Louis! ropade Edmée skrattande.
Jag kan omöjligt finna reda i alla dessa underhandlingar.
Är der annars något nytt?
— Ja, Gud bevars!
Stort attentat mot Förste Konsuln i operan ...
Ett ögonblick tyckte Edmée, att hjertat stod helt stilla.
Han kände, hur hon nästan blef styf i hans armar.
I samma ögonblick höll han in hästen och ruskade henne kraftigt i skuldran.
— Edmée, hvad är der i vägen?
Och då han såg hennes bleka ansigte, uttrycket kring mun och ögon, ropade han förtviflad:
Hvad är då denne förbannade man för dig?
— Låt mig komma ned, Louis, hviskade hon svagt, med nästan tonlös stämma.
Jag befinner mig icke väl.
— Nej! — han höll henne som i ett skrufstäd.
Du slipper icke härifrån, förrän du svarat mig.
Åh, denna aning, som jag tyckte var så orimlig!
— Är han räddad?
Lefver han?
Var barmhertig, säg mig allt! tigde hon i ångest.
Han såg ett ögonblick allvarligt, spändt uppmärksamt in i det bleka, förvridna ansigtet.
Ja, svarade han långsamt, han är räddad.
Der var så godt som ingen fara.
Edmée suckade djupt.
Han kunde märka, hur hon liksom rätade ut sig efter den olidliga spänningen.
— Säg mig, Edmée — han såg allvarligt på henne — hvad vill du, att jag nu skall tänka?
Så som du uppför dig, blott man i förbindelse med en fara nämner denna menniskas namn.
Du, som annars icke vet, hvad fruktan vill säga!
Hon svarade icke — hon kunde ännu icke samla sina tankar.
Hans blick mörknade ännu mer, och han fortfor misstänksamt, ironiskt:
— Det har aldrig förr fallit mig in — men vore han icke så ogalant som han är, skulle man nästan tro, att det vore af artighet mot Mademoiselle de La Feuillade, som han — just nu — låtit rödja och hedra vår gamla Place Royale.
Allt får betydelse efter den uppmärksamhet, han visade dig i våras — och då du tiger, måste jag sjelf leta mig till, hvad der kan vara mellan dig och honom.
Jag har alltid förr ansett det för en kränkning mot dig, blott att i mina tankar förbinda ditt oskyldiga, stolta namn med hans, men nu!
— Tro inte, jag hvilar, förrän jag vet allt, tillade han hotande.
Hon teg ännu, men hans ord om Place Royale hade väckt hennes uppmärksamhet.
Åh, det var naturligtvis vanvett!...
Men han hade dock ett ögonblick haft åtminstone hennes namn i tankarne!
— Du behagar ännu icke svara mig, Edmée?
Han böjde sig öfver henne och såg henne dystert, skarpt in i ögonen.
Kom ihåg, det är din blifvande man, som talar till dig.
— Louis, der var ett bönfallande, nästan gråtfärdigt drag om munnen, och hon sträckte svagt afvärjande ut händerna.
Tänk icke mer på dessa gamla historier.
Vi passa icke för hvarandra, du och jag — jag blir aldrig din hustru.
— Hvad är detta för prat, min kusin, sade han otåligt och skarpt.
För det att du på ett slags fantastiskt sätt har förgapat dig i en karl, du knapt har sett två gånger i ditt lif, skulle vi bryta alla familjeöfverenskomster, ödelägga vår framtid och vårt lif.
Ja — ty du har ju blott sett honom några få gånger?
— Det är icke många gånger.
Låt oss nu icke tala mer om detta, Louis!
Men kom ihåg, hvad jag har sagt dig.
De hade begge stigit af hästen och gingo nu långsamt bredvid hvarandra fram emot slottet, han höll tygeln om armen.
— Detta är icke rent spel.
Du ger mig inga skäl.
Hvad vill du, jag skall tro?
— Intet.
Hvad du vill.
Du vet mycket väl, att jag aldrig har brytt mig det minsta om dig som brudgum.
— Du är åtminstone ärlig i vissa saker, sade han bittert.
— Du skulle bli förfärligt olycklig med mig.
Hon var nu helt lugn och ville blott tala ut med honom.
Du kan ju aldrig tåla, att jag har en egen mening — och det har jag alltid.
— Tills der kommer någon, som du älskar, och helt förslafvar den, svarade han missmodigt, med kärlekens skarpsynthet.
Jag har alltid varit som en vild fågel, sade de hemma på les Fougères.
Din egen moder och alla våra vänner i Paris säger detsamma hvar dag.
Jag tror icke, jag någonsin duger till att sättas i bur.
— Men om jag blott kunde begripa denna motvilja för att gifta dig med mig!
Ty detta fantasteri kan då omöjligt ensamt vara skuld deri.
Du håller ju af mig?
Hon skrattade uppsluppet.
Spänningen och ångesten hade plötsligt slagit om i öfvermodig munterhet.
Den vaknande kvinnan njöt omedvetet af att se mannen vid sidan af sig plågas af svartsjuka, tigga och pocka på hennes ömhet.
— Jag älskar dig, Louis — som en broder!
Nej, blif nu icke rasande.
Kanske engång, när vi bli gamla, och jag har glömt mina «svärmerier» — hon smålog halft spotskt, halft vemodigt — så slår vi ändå våra påsar samman.
Monsieur de Talleyrand har sagt, att jag blir en praktfull ambassadris!
Hon rätade på sig och gjorde skälmskt en sirlig, graciös nigning vid foten af trappan.
Nu går jag upp och förbereder grefvinnan.
Stackars faster — hon har hört hästen trafva hela tiden, och kan inte begripa, hvar du har blifvit af!
Madame de Châteauneuf kunde icke förstå, hvarför Edmée och Louis gjorde så många omständigheter med detta engång fastslagna giftermål.
«Det är icke Louis’ skull — beklagade hon sig för kammarjungfrun, gamla Marie, som i allt egde hennes förtroende.
Han säger ingenting till mig, men det är ju tydligt, att han tillber sjelfva marken, hon trampar på.
Men Edmée ...
Om någon i dessa tider är gammaldags uppfostrad, så måste det då vara hon!
Knapt ett par månader har hon varit i Paris — jag ser henne nästan aldrig öppna en bok, hennes väninnor har jag sjelf valt — och ändå!...
Hon är proppfull af alla dessa nya idéer om kärlek i giftermål och om individens rätt och frihet — man skulle tro, att hon minst hade läst «La nouvelle Heloïse».
Det är som jag alltid har sagt: det tjenar till intet, att försöka hålla den nya tiden ute, att fly ifrån den — den tränger intill oss genom springorna i väggen».
Hon suckade och skakade resigneradt på hufvudet.
Det var hennes stolthet, att hon aldrig varit att förmå till att emigrera, att hon, som hon sade, «förstått revolutionen», ända från den första dagen, då hon i hertigen af Orléans’ salong hörde Madame de Genlis orera om Rousseau.
Hon hade så stor respekt för sin son, att hon sällan talade med honom om saker och ting, hon med sin fina takt och moderliga instinkt anade, att han ej gerna ville meddela sig om.
Men sin brorsdotter bearbetade hon alltsomoftast.
— Åh, faster, brukade Edmée svara, jag är ju alltför ung, och jag har ju inte alls sett lifvet ännu.
— Alltför ung!
Du är ju nästan nitton år — två år äldre än Laure Permon, som i nästa månad gifter sig med general Junot.
Alltför ung!
I min ungdom var man nästan gammal mamsell, när man ej var gift vid tjugo år.
— Men Louis, tant — Louis, är ju inte heller så angelägen, svarade hon listigt.
Han har väl inte bedt dig påskynda saken — väl?
Madame de Châteauneuf skakade på hufvudet.
Gud vet, sade hon, jag förstår mig icke på Louis.
Han har icke ögonen ifrån dig, när ni äro tillsammans, och till mig säger han icke ett ord.
Det är nu alla dessa nya idéer — hvarenda flicka är en Julie, hvarenda kavaljer en St.
Preux!
I min ungdom var kärleken praktisk — den handlade, nu drömmer den och filosoferar.
Gud bevars, jag är sjelf så modern — jag förstår det så utmärkt.
Men i det dagliga lifvet!...
Ser du då icke, att Louis älskar dig?
Han är blott för finkänslig, han vill icke lägga något band på din frihet, icke tvinga dina känslor.
Edmée gick smålende fram och lade sig på knä för den gamla damen.
Var nu söt, käraste faster, och tala icke mer om detta.
I vinter vill jag vara ung, jag vill vara i Paris — jag vill dansa.
Hvem vet — Monsieur de Talleyrand kan få i sinne att skicka Louis till Petersburg eller Konstantinopel i morgon.
Tror någon, att jag vill följa med dit!
Edmée var glad och i strålande humör.
Hon visste nu, att de snart skulle resa till Paris, de hade lofvat att komma till Mademoiselle de Permons bröllop först i November.
Hon gifte sig med Förste Konsulns vapenbroder och ungdomsvän, kommendanten i Paris, general Junot, och Laurette hade skrifvit, att hela familjen Bonaparte hade lofvat att komma på bröllopet.
Åh, der var en förtrollande ångest bara i den tanken att se honom igen!
Var han vred?
Hade han helt glömt henne?
Nu, när hon visste, hon skulle återse honom, svunno alla farhågor som snö för solen.
En af de sista dagarne de ännu voro på Belles-Rives, fick Edmée genom tjenstfolket fatt på Fontanes flygskrift, författad i anledning af Ceracchis attentat den 18 Vendémiaire: «Jämförelse mellan Caesar, Cromwell, Monk och Bonaparte».
Med stigande intresse läste hon de cirkladt logiska, retoriskt afrundade fraserna, som alltför ostentativt sökte bevisa, att Förste Konsuln var nödvändig för Frankrike, för statens bestående, att han, och blott han, vore värdig att bära kronan — landets framtid fordrade, han skapade en dynasti.
För henne voro de bevisgrunder, som brukades, fullkomligt tillfyllestgörande, och väl förberedd, som hon var, behöfdes der icke mer för att fullständigt och för alltid ödelägga hennes tro på Bourbonernas sak.
Hon tyckte det var så solklart, att han, som med sina fabelaktiga segrar grundlagt ett helt nytt Frankrike innanför och utanför det gamlas gränser — att han, och han ensam, vore berättigad till landets första hedersplats, att i sin person representera nationen.
Med förvåning och vemod tänkte hon på, hur många tappra chouaner, som gifvit sitt lif för kungens sak.
Hur var det möjligt, att de — män — kunde vara så förblindade?
«Le diamant seul doit parer
Des attraits que blesse la laine.»
Mot sur les modes du Directoire.
L’Empereur désire en concevant; sa pensée devient une passion en naissant.
L’Abbé de Pradt.
Gammalmodiga karosser och lätta, moderna kabrioletter höllo i kö utanför Madame Permons lilla hôtel i Chaussée d’Antin.
På trappan, för tillfället så prydd med lefvande växter, att den bildade en löfrik allée upp till vestibulen, som i stil dermed förestälde en berså — begge upplysta af en massa kulörta lyktor i nationalfärgerna — var en jämn, oafbruten tillströmning af civila och militära kavaljerer samt unga «merveilleuses», som, innan de gingo upp, kastade sjalar och palatiner till tjenarne och derpå, barhalsade, bararmade, i antika frisyrer och musslinsdraperier, skrattande och pratande skyndade sig upp i balsalen.
Der kom Madame Permon dem till mötes — ståtlig i sin grekiska tunika och hvita strutsfjäderstoque öfver de ännu ramsvarta lockarne.
På hvar sin sida om henne helsade general Junot och Madame Junot på gästerna.
Mademoiselle de La Feuillade kom något sent.
Madame de Châteauneuf hade plötsligt blifvit illamående och i sista ögonblicket hade bud sändts till Madame de Caseaux, som bodde ej långt derifrån i hôtel de Périgord, Rue de l’Université, om att hemta Edmée och taga henne under sina vingars skugga.
Louis for dit allena i sin wiski — det ansågs icke passande i Faubourg de St.
Germain, att han åtföljde sin kusin.
När de kommo, var Madame Permons icke stora våning så godt som fullpackad, och dansen hade redan begynt.
Inne i stora salongen sutto hedersgästerna:
Madame Bonaparte, Madame Lætitia Bonaparte och hennes döttrar jämte flera damer af den gamla högaristokratien, som icke riktigt visste, hvad min de skulle hålla gentemot «la famille consulaire» som den nu började kallas.
Edmée hade aldrig förut sett Förste Konsulns familj.
Med en rodnad så plågsamt djup, att den nästan var i ögon fallande, blef hon af värdinnan förestäld för hans hustru och moder samt för hans svägerska, Madame Joseph — systrarne voro redan upptagna af dansen.
Hon fann Madame Bonaparte förtjusande: graciös och älskvärd; och när hon, så fort som möjligt, drog sig tillbaka från hennes närhet, var det med en känsla af så plågsamt missmod, af så häftig och hopplös förtviflan, att hon måste bita sig i läpparne och göra det yttersta våld på sig för att icke brista i gråt.
Madame Leclerc och Madame Bacciocchi voro uppe på golfvet och dansade — Madame Murat, som var i hög grossess, hade ej kunnat komma med.
Der var en ofantlig trängsel af herrar omkring Madame Leclerc, hon var gifvet balens drottning.
Hennes toilett väckte sensation bland damerna och entusiasm hos herrarne.
Hon hade håret kammadt à la grecque, med två bandeletter af ett slags dyrbart, tunnt pelsverk, öfversådt med tigerfläckar, prydda med vindrufsklasar i guld — det var en trogen kopia efter en antik kamé, föreställande en bacchant.
Klädningen var af sällsynt fint indiskt musslin, nedtill broderad med ett flera tum bredt guldbroderi i form af en vinlöfsranka.
En tunika af renaste grekiska fason var draperad öfver bröstet — broderad i kanten med vinlöf och på skuldrorna sammanhäftad med två dyrbara kaméer.
Bältet, som gick tätt under bröstet, var af gammalt guld med ett spänne, bildadt af en oförliknelig graverad sten.
Hennes hvita, formfulländade armar och händer voro utan handskar, blott prydda med flera armband i guld och kaméer.
Hennes ansigte liknade broderns — det var samma förföriska leende i ögonen och omkring läpparne — blott var hon som kvinna mycket vackrare än han som man.
Elisa Bacciocchis toilett väckte också uppseende, men blef mindre beundrad än systerns.
Omkring hufvudet bar hon virad en musslinslöja, brocherad i guld och broderad med silke i alla färger, och ofvanpå den igen en gyllene lagerkrans à la Petrarca.
En lång tunika öfver en halflång släpkjol, inga ärmar, och på skuldrorna en enorm, fladdrande, tunn sjal, som liknade en slöja eller en mantel, fulländade drägten.
— Det är en symbolisk toilett, förkiarade Albert Permon, Laures broder, småleende för Edmée, då de togo plats i kontradansen helt nära Förste Konsulns systrar.
Det är hennes dröm, att man genom dender kostymen skall kunna skymta hennes litterära intressen.
Så snart hon kunde, drog sig Edmée ur dansen.
Hon kände sig nästan sjuk af spänningen att vänta på honom
— hon visste, han säkert hade lofvat att komma — och utsigten att möta honom i denna omgifning, betog henne allt hennes mod.
Tusen gånger ångrade hon sin svaghet att någonsin ha kommit hit, och hade det icke varit för Louis’ skull, hvars ögon icke veko ifrån henne, hade hon för längesedan under ett eller annat svepskäl försökt smyga sig bort från det alltsammans.
Laure Junot gick omkring till sina väninnor och beklagade sig — hennes mor fordrade bestämdt, att hon skulle följa aristokratiens traditioner och som brud dansa «drottningens menuett».
I flera veckor hade sjelfva Gardel inöfvat den med henne, hon visste, hon dansade den som en elfva, men — det var så «genant»!
Ett ögonblick hoppades hon att slippa:
Monsieur de Trénis, som hade lofvat att vara hennes kavaljer, stod icke till att finna; då uppsökte hennes mor Monsieur Lafitte, den ende, som kunde rivalisera med «salongernas Vestris» och som nu var förtjust öfver tillfället att slå honom ur brädet.