Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med andra hälften af denna Mozarts största symfoni hade hr Neruda bort utlysa flera repetitioner, förra hälften gick däremot korrekt och dessutom ställvis med mycken finhet och nyansrikedom, en frukt af hr Nerudas goda musiksinne.
Den storartade, pâ en gång djupt lärda och allmänt fattliga snilleskapelsen gjorde på publiken det mest imponerande intryck.
Till inleduingsnummer hade hr Neruda valt Gades förut hörda Michel-Aogelo-ouvertur.
Gade är en stor talang, men en talang, och af utländska talangarbeten bör endast gräddan finna vägen till hofkapellets program.
Såväl den danske veteranens OssianB- som Hamlet ouvertur står framför den ifrågavarande, hvars blida meiodik och gemytliga skaplynne tämligen artificielt stundom morskas upp med orkesterbuller och stora ackorder, som äro ämnade att försinliga ett ämne, som ligger den danske kompositörens Musa så främmande sora möjligt.
Utförandet var godt.
Till slutnummer gåfvos diverse prof på hr Nerudas egen kompositörstalang.
Hussitersången föreföll däraf mest lyckad, trots themats mera ungerska än böhmiska lokalfarg.
De andra styckena i vanlig pikant ungersk stil egde ej Brahms ’ genialitet eller folkmusikens ursprungliga poesi, men voro spirituelt arrangerade och skulle gjort bättre effekt om de varit mer koncentrerade, detta senare ett commune malörn i hr N: s tondiktning, hvaraf spår fanns till och med i den annars så intagande lilla nocturne för stråkorkester, hvar-med hr N. gaf prof på sitt redan i Berceuse Slave visade mästerskap i stämningsminiatyren.
Detta delikata stycke, där särdeles violoncellpartiet var präktigt skrifvet, fick ett hårfiut och ädelt utförande under kompositörens känsliga ledning, applåderades, bisserades o. s. v. Salongen var ej fullsatt, men belåtenheten allmän.
En ung norsk baritonist, hr Arvesclwu, har på en konsert i Berns Salong låtit höra en mindre vanlig basbariton, af högsta möjliga omfång och med en i mellanregistret sonor och metallisk timbre.
Höjd och djup voro ännu okultiverado, särdeles det förra, där tonen blef töcknig och slant.
Föredraget var redbart men torrt, tycktes bäst hemma i den kyrkliga stilen, mindre däremot i den dramatiska, hvarpå Czarens aria i Meyer-bers opera var ett bevis.
Les rameaux, af Faure, gafs med fortjenst, annars var konsertgifvarens romanssång föga hörvärd.
Biträde lemnades af fröken Petrini med en ful aria af Doni-zetti, ratt bra sjungen trots märkbar indisposition, med Grieg » Ragnhild m. m. samt barpisten Lang, hvars storå virtuositet kom till full rätt i ett par stycken, af hvilka det ena som komposition betraktadt var af mycket enkel beskaffenhet
Den ungdomliga sträkqvartetten Aulin — Sjöberg — Bergström
— Carlson har ocksä for innevarande säsong utlyst abonnement ä fyra musiksoiréer, af hvilka den första arrangerades i slutet af oktober infor en fyld salong, ett hedrande tecken både for publik och qvartett
Man böljade årets arbeten med ett sannskyldigt storverk: framförandet af ett af de mest svärspelta kammarmusik arbeten som någonsin skrifvits, nämligen en af Beethovens sista q vartetter, här icke hörd på närmare tjugu ftr sedan de Bookska soiréernas tider.
Liksom Simfonia nona, skrifven i samma tidsperiod, hä dessa sista qvartetter varit föremål for mycket skilda omdömen.
Vid det första framträdandet väckte de närmast förargelse och förvåning.
Den Mozartska efterklang » - periodens musici kunde ej nog uttrycka sin sittliche Entrustung öfver dessa arbeten, så t. ex. hos oss Bernhard Crusell, som ansåg dem » halft vansinniga ».
Tiden har emellertid gått och det titaniskt djerfva i konception och stamföring har s&amp; småningom mistat det skarpaste af sin udd.
Åfven den konservativa musikkritiken har till slut låtit sin forundran öfvergå till beundran.
Beundransvärda äro ock dessa kvartetter ur mer än en synpunkt.
Visserligen märker man här och hvar spår af kompositörens alltmer tilltagande döfhet, samt en nervositet som ej orkar tala till punkt innan en ny idé bräcker den förras utveckling.
Det klassiska lugnet är borta, men det musikaliska geniet är kvar.
Cissmollkvartetten är ett verk sjudande af subjektiv känsla alltifr&amp;n den bittra skärande entré-fugan till finalens brusande och skummande prakt.
Dess fordringar på utförandet äro herkuliska.
Florentinerkvartettens spel var här mönstergilt.
Fast våra unga strftkforare begripligtvis ej kunde uppnå denna glindrande förebild, lyckades de i alla fall att gifva en ganska exakt och väl afvägd tolkning åt det stora arbetet, hvars uppförande hedrar deras courage och talang.
Som entremet serverades en fransk dessertpjes, violinsonat af pariserorgelnisten Fauré.
De begge yttersatserna foreföllo något sökta och manierade, men innersatsema voro hörvärda: andantet med sina smekande korta fraser liknade ett blygt frieri, som får lycklig utgång och scberzot med sina pizzicati och skrapningar ett förtjusande litet kärleksgnabb mellan denyförlofvade, också med samma fömöjliga utgång.
Detta scherzos pikanta struktur fick god relief i hr Aulins eleganta str&amp;kförning och skälmska spel ej mindre än andan tet, där hr Aulins mästerskap i den elegiska stilen kom till heders.
Fru Ida Aquist ackompagnerade syperbt, om ock har och hyar med allt för stor rädsla att göra sig gällande.
Mendel8ohn8 ungdomsarbete Essdurkvartetten, skrifven samtidigt med Midsommarnattsdrömmens ouvertur, porlar och klingar ännu i dag af de sjutton årens hela outsägliga tjusning » Morgonrod nadens troll ska feeri är fängslad t i dessa toner, den första älskogseldens blyga låga, ungdomsdrömmames än skära än käcka kaleidoskåpsbilder, ynglingens hopp och längtan, vemod och sprittande ungdomsfröjd 1 Frändskapen med Mid-sommarnattsdiömmen märkes särdeles i Canzonettans mellanspel, denna yrande, glada Qärilslek bland doftande röda rosor.
I denna kvartett minnes man hos oss Wilma Normans genialiska spel, särdeles hennes bedårande föredrag af Canzonettan och den eldsprutande finalen.
Hr Aulin kunde naturligtvis ej mäta sig med detta stora violinsnille, men han spelade med mycken b&amp;de smak och glöd.
Samspelet var i denna komposition helt lyckadt, särdeles * den populära andra satsen gafs med mycken delikatess och god färdighet, så när som på violoncellens solo * parti, som fordrat mera lätthet och glans.
Vi hoppas konsert-gifvarne några gånger under vinterns lopp skola lyckas med sig associera hr Franz Nerudas glänsande talang, som just i kammarmusikfacket eger en af sina starkaste sidor.
Åfven fröken Hilda Thegerströms praktfulla pianospel skulle tillföra detta företag en ytterligare stark dragningskraft med minnet af den utmärkta konstnärinnans ypperliga medverkan förra säsongen.
Vi önska till sist god fortsättning åt detta fint smakodlande företag midt i den skränande variétémusikens gyllene tidsålder.
Reprisen af Wilhelm Tell lände hr Nordqvist till heder.
I berömvärd motsats till föregående regimer, hvilka plägade samvetsgrannt sammanplocka personalens fulaste och odrägligaste roster till repertoarens mästerverk (» som nog gå ändå »), hade hr Nordqvist församlat sina förnämsta förmågor att illustrera det herrliga mästerverket, diamanten bland Rossinis juveler.
Fm Edling har länge på sin konsertrepertoar egt såväl Mathildas aria som duo, hvilka bägge hon med sin vanligaframgång utförde bl.
a. vid sin turné 1879 med Oscar Ar-noldson, hvilken sekunderade henne i duetten och foröfrigt sjöng sina gamla chevaux de bataille: Oluson, Hvita frun, * Hör trumman går » o. s. v. Nu som förr föredrogs den ljufva romanzan: Seha opaca, dereta brughiera med mycken innerlighet, «huru några finare nyanser från crescendo till pianissimo, hvari Miolan-Carvalho exellerade &amp; Grand Opéra på 70: talet, ej kommo till sin ratt.
Duon sjöng fru Edling särdeles val, hvarför allegrot gerna kunnat gifvas i sin helhet, hvaremot tredje finalen ligger för högt för henne, hvadan de vanliga stryk-ningaroe har voro befogade.
Åfven trion lände den utmärkta flångerskan till stor heder; som sångparti betraktadt har Mathilda «j på 10, 12 år eller sedan Fredrika Stenhammar, fått ett så gediget utförande.
I dramatiskt hänseende står fru E. i denna roll precis au niveau med denna sin lärarinna, men å andra sidan är partiet som man vet så dramatiskt sterilt att det med forkärlek plär användas af debutanter, som här ogeneradt kunna egna alla sina tankar åt sången, hvadan alla en mer utpräglad dramatisk sångerskas ansträngningar blifva föga annat än tacklösa.
Hr Ödynanns försök i Arnolds roll kröntes med lysande framgång.
Kärleken äger i denna heroiska opera äfven den en heroisk anstrykning och med de instruktioner hr Ö. här-utinnan fick mottaga i Köpenhamn, där han utfört partiet 1889, visade han sig högst läraktig, hvaraf följden blef ett ovanligt stilriktigt föredrag, kraftigt, sonort och glänsande.
Med denna ypperliga stämma är det att beklaga att Arnolds aria och «abaletta i akt IV nu som förr uteslutits.
Vi äro säkra på att hr Ödmann skulle utföra denna patriotiskt ädla, storslaget 8krifna del af operan på ett sätt som fullt motiverade upptagandet däraf.
Första duetten, som utfördes förträffligt, förvånade mindre än hr Ödmanns ovanligt goda recitav kort där-förut, äfvensom hans deltagande i den odödligt sköna manster-zetten, utmärkt af mycken aplomb och en viss chevaleresk värdighet, helt i stil med uppgiften.
Det svåra dramatiska spelet härunder gjordes med mycken natursanning, om än i detta hänseende mer innerlighet och uttrycksfullhet kan vara att anbefalla.
I sin helhet var prestationen högst se- och hörvärd.
Hufvudrolerna i operan i det skick, man f. n. ger den hos oss, bli de bägge Tell, hvilka fortfarande ega lyckade tolkar i hr Lundqvist och fröken Karlsolm.
Den förres inner * lighet i säng och spel samt den flärdlöst manliga grundtonen i framställningen göra det präktiga partiet hardt när till den förträfflige sängarens allra bästa, hvilket i sanning vill säga mycket Frk.
K. har sitt bravurparti i gossfacket som Jemmy, hvars heroiska tirader hon framslungar med mycken kläm och där for öfrigt endast minnet af Charlotte Strandbergs illusoriske schweizergosse torde verka hämmande vid uppskattandet af den unga sångerskans fortjänster.
Fru W. Strandberg, aom äfven varit en med skäl applä-derad Jemmy, hade nu som svärmodem Charlotte före henne öfvergått till Jemroys mor, den beskedliga fru Hedvig, der hon med sin säkra aktristalang och musikaliska säng gjorde en mycket god figur trots stämmans aftagande, väl icke i styrka, som tvärtom tyckes ökad, utan i smekande välljud, ett årens verk, som äfven de största sångerskor måste underkasta sig.
Hr Lundmark förtjänar loford både for att han åtagit sig Ruodis lilla parti, hvarigenom han visar sig sätta konsten of-vanom konstnärsfåfangan, och äfvenså for det lyckade sätt, hvarpå han löser sin uppgift, det ar: sjunger sin barcarola, der hans falsett icke illa kniper sitt höga C.
Ett annat väl utfördt biparti är Leutholds, hvars vackra dramatiska recitativ t. o. m. lockat en Arlbergs förmåga.
Hr Qrafströms röst kom ovanligt väl fram häruti och gjorde jemte föredraget« och spelets sanning en uteslutande god verkan.
Äfven hr Rundberg lyckades få fram några starka och klara toner som Kudolph, ställande hans tenor i ovanligt fördelaktig dager.
Han spelade som alltid berömligt.
Deremot gjorde hr Lom-berg slät effekt som Gessler, der hr Edberg troligen varit att föredraga.
Hr Lombergs talang ligger mer åt jeune-premier-hållet och hans röst likaså, som bättre passar älskogscavatinor än tyrannrecitativ.
Baspartien gåfvos af hrr Strömberg och Seller gr en, begge lyckade, med undantag af den senares intonation och gestikula-tion, hvilka täflade med hvarann i pungande hållningslöshet.
Operan var denna gång klanderfritt inöfvad, endast bristen på flera och bättre stämmor gjorde sig stundom pinsamt gällande, enkannerligen i manskörerna.
Orkesterns ackompagne-ment var lofvärdt, utom i allegro tid måtten, då det gamla doms-basunandet gerna ville slå ihjel duett-, terzett- och kör-sluten.
Regien var något bättre än feista gången operan framfördes, men erbjöd också nu svaga punkter.
Så t. ex. bör tablåridå fallas efter den stora trions slut, så att icke ena hälftenaf 8amman8väijningBplat8en befinnes vara den plats nära Gess-lers läger, der prinsessan nyss förut upptradt, och den andra underbart att säga något helt annat, sedan en del af skogen efter ätskilliga ryckningar flugit till vädeis inför den tåligt väntande publikens ögon.
Gesslers fallande bör äfven anordnas på ett mer tydligt och effektfullt sätt än nu, då denna pjesens hufvudhandling framställas så otydligt och illa, att den undgår en del af publiken, som ej vet hemul för den efterföljande triumfhymnen.
Dessa våra reservationer till trots, anse vi oss dock kunna inrangera denna repris af Rossinis bjeltedikt bland de allra basta, som vår k. svenska opera någonsin lemnat.
Vårens repris af Figaros bröllop, dålig i åminnelse, har något reparerats af höstens.
Särskildt har nu samförståndet mellan kör och orkester blifvit något bättre, hvilket dock blott till ringa del kan sägas om orkesterns spel i och för sig, som tarfvat långt mer öfning än som deråt beståtts.
Hofkapellet består icke mer af den säkra, stamtrupp erfarna musici, som höjt orkesterns rang till Europas förnämligaste orkestras, utan den utgöres numera af tämligen betoregena element, hvilkas beskaffenhet både i tekniskt och disciplinärt hänseende nödvändiggör ett långt ifrigare arbete än k. hofkapellet hittills behöft underkasta sig.
I hög grad märkes detta vid framförandet af en orkestermusik, så fin, graciös, genomskinlig och delikat som Mozarts till Figaros bröllop.
Långt flera orkesterrepitioner än hittills alltså, såvida ej Meissnerska kapellet skall nämnas som Sveriges förnämsta!
Titelrolen i den förtjusande operan var nu anförtrodd åt debutanten hr Edberg, som i denna fruktansvärdt svåra uppgift redde sig med försvarlig lycka.
Han sjöng ganska rent och spelade ganska snällt, men någon Figaro var han lika litet som föregångaren, hvilkens kompletta dålighet tjenade hr E. till bakgrund.
Figaro är minst af allt en debutantuppgift.
Den fordrar en mjuk, skolad röst, betydlig teknisk färdighet, en glad, intelligent naturel, smidig och ledig, ett mångsidigt, snabbt och tydligt komedispel med hurtighet, slughet, ironi och sydländsk glöd i väl afvägd blandning.
Hr E. synes oss mera passa seriösa basroler, både den massiva sången och det tunga i spel och figur.
Utan tvifvel borde för operans skull en mer rutinerad sångare vid reprisen användts för rollen, hr Seller-gren t. ex. Liksom möjligen hr Lomberg för Grefvens rol,der br Johansson fortfarande nödgas uppträda och mer eller mindre misslyckas, alltefter scenernas olika fordringar.
Chérubin är operans svåraste och tacksammaste rol.
Charlotte Lindström gaf den vid operans première 1821 pä ett sätt, som nära närmade sig idealet, hvilket i denna uppgift långt mindre än i andra aldrig torde helt näs.
Hon sammansmälte Beaumarchais och Mozart i en allsidig, klar och harmonisk framställning, den alla den tidens operavänner enstämmigt förklarade s&amp;som förträfflig.
Fruarne Gelhaar och Hjortsberg, som derefter öfvertogo rolen invigde den uteslutande Mozartska feminina tolkning, som sedan blifvit regel vid operascenen och mot hvilken Charlotte Strandberg på 50-talet fåfängt opponerat sig med en mer spansk framställning, som förklarades » misslyckad ».
Fröken Boye och fru Samson tordes icke våga så mycket, utan voro sina duktiga altröster till trots tämligen kvinliga pager, liksom ock den vackraste af alla de små her-rarne, Cherubin-Mina Gelhaar, som likväl på sextiotalet bytte rol med Susanna-Strandberg, hvarpå bägge partien vunno, om ock fru 8. ännu hade en och annan dust att utstå för sin alltför » friska » uppfattning.
Fröken Söhrlings Chérubin återförde på 70-talet det mer feminina elementet i tolkningen och fröken Strandberg tilläde en stark dosis koketteri af tämligen påtagligt slag.
Mamma Charlotte sjelf visade emellertid sig än en gång i rolen och dä voro protesterna slut, föredraget var ock mer känsligt, men friskheten för ingen del mindre.
Också ansågs mamma Strandbergs Chérubin långt yngre än dotterns, ett fenomen att relatera från operans kulturhistoria.
Det mästerskap, Trebelli sedan utvecklade i rolen, är allt för väl i minnet bevaradt att derom behöfver vidare ordas.
Flick-uppfatt-ningen har sedan hennes tid mer eller mindre odlats af frök-narne Grabow, Karlsobn, Vahlenkampf till dess i dessa dagar fröken Jungstedt öfverraskat med en den manligaste Chérubin, som väl någonsin svängt sig å k. operascenen.
Lutade det för de flesta för mycket åt Mozart, så har Caron de Beaumarchais nu i stället kommit så mycket mer till heders, icke precist hans föreskrifter, som läto Chérubin ännu icke vara mer än 13 år, men andan — » världen, djefvulen och vårt eget kött » — i hans komedi.
Att vara så utbildad vid 13 år som Beaumarchais låter sin Chérubin, har fröken Jungstedt ansett opassande.
Hon har låtit gossen bli yngling, växa till i längd och bredd, få fasta hreda axlar och stadig, manlig gång, ett elegant officersskick,med allt detta naturligtvis mycket vacker, hvilket sångerskan af naturhinder icke kan vara annat.
Detta öfverensstämmer på det intimaste med hennes altstämma både i tal och sång samt ej mindre med det djerfva, liffulla, ystra, öfverdådiga i hennes spel.
Med glädje ser man en uppfattning, som konse-qvent utföres, meningarne om sjelfva uppfattningen mä nu vara
— nu som alltid — delade.
Säkert torde emellertid vara att med frk.
J: s naturel ingen annan grunduppfattning af rolen varit tillrådlig för henne.
En annan sak blir om ej hennes romans sång kunde förändras till mindre kuplettsång, mera Mo-zart-cantabile.
Åtminstone borde kompositörens nyanser fermare efterkommas än fallet varit i de bägge sångerna, hvilkas guda-8 kön a innerlighet kräfva ej blott intelligens, hvilket frk.
J. ger dem, utan också bjärta, hvilket hon ej ger dem.
Trebellis föredrag med dess ypperliga blandning af ungdomsfriskhet och blyg älskogseld är här att rekommendera som lysande förebild.
Det nonchalant lediga torde böra hos frk.
J. efterträdas af mer djup i känslan, ett inträngande i den härrliga uppgiften, som fullkomligt blottar alla dess rika skatter, af den första kärlekslyckans aldrig återkommande ordlösa tjusning, ungdomssolens och ungdomsdrömmarnes luftiga, hänförande ljufva fantasmagori
---, allt det som skalden tänkt mest skärt och huldt
och som här världens största kompositör framtrollat i världens skönaste kärlekssånger.
Fru Östbergs G ref vin na gör allt hvad hon kan att vinna burskap bredvid hennes stora företrädarinnors.
Men hon eger hvarken Linds hänryckande genialitet, som gjorde den stora arian till en gripande tragediscen ä la Dido eller Ariadne, eller Mi-chaélis unika stämglans, som här anordnade en musikalisk högtid af oförvissnelig fägring, icke ens Stenhammars kvinliga dol-cezza, som särdeles i bönen framstod så ädelt och rörande.
Fru Östberg, som mycket arbetat med sin mezzosopran, har väl lyckats eröfra toner i höjden, men sjelfva klangen har hon ej kunnat ändra, särdeles i mellanregistret, som ej äger någon lyrisk fägring.
Hon uppvisar i ariorna lyckade prof på sin sängkonst, ett mezzavoce, som i fall rösten vore bredare skulle göra sig än mer förmånligt, en förståndig frasering, tydlig artikulation m. m, hon gör som sagdt hvad hon kan och det är vackert så.
Hennes sång tränger icke till hjärtat, dertill är den ej skapad, men den underhåller angenämt och kan stundom rent af blända genom den ferraeté, hvarmed instrumentet instrumentalt handhafves.
Och bristen på konstsång är f. n. såstor i Sverge att fru Östberg nu därigenom nått en rang som primadonna, b vartill hvarken röst eller person synas i och for sig vara preedestinerade.
I dramatiskt hänseende passar naturligtvis Grefvinnan fru Östberg så litet som möjligt, h varför hennes försök att det oak-tadt lotsa sig i land äro värda stort erkännande.
Grefvinnan och Susanna voro ej alldeles lyckade med sin taldialog.
Fru Östberg snörper ihop sin röst till något qvasi-fSmämt, som låter gammalt och nuckigt, fru Edling talar litet pojaktigt och håller ibland p$ att saga motstycken till Blanches: Sadlarne ä ’ hastade.
Fru Östberg å sin sida talar ibland rent nonsens, såsom:
» Min Grefve, Ni ser mig lika förundrad eller åtminstone lika förvånad (!
) son?
Ni sjelf. »
Fru Edling borde taga sin stora aria mer långsamt, dessutom anlägga den mindre dolce, mer amoroso.
I recitativet kan ju hennes litet för ofta nytjade scherzando få fritt spelrum, arian bör hållas mer innerligt och passioneradt.
Fru E: s rösteffekter i denna aria äro nu som alltid hänförande och underligt vore det annars med en röst, af natuien så rikt begåfvad som denna sångerskas med sin fogelstrupe.
Susanna var nu som alltid fru E: s triumf och skulle eröfra partiet äfven med en fruktansvärdare omgifning än den nuvarande, som ofta nog går af for hackor och i vissa scener Bkäligen otympligt understödjer den stackars lilla glada och qvicka Susannas vackra ansträngningar att fä en god komedi till stånd.
Förkortningarne i första akten äro i allmänhet befogade och skulle i tredje kunna utsträckas till hela Grefvens soloscen, som i nuvarande » tolkning » utgör en totalt död punkt.
Den minnesgode åhöraren sitter här och erinrar sig Behrens väldiga stämma eller Arlbergs och Langes eleganta, fint poin-terade föredrag.
Recitativen äro nu till större delen sin kos, hvilket icke skadar — åtminstone de uppträdandes reputation, som om de förträffliga och stundom dråpligt komiska recitativen bibehöllos helt säkert skulle likt Serpolette i Comevilles klockor » många gånger sväfva uti största fara ».
Konsten att saga recitativ, särdeles secco, synes for k. svenska operan hafva jordatB med Pelle Janzon.
Få ha mästarne i konsten for resten alltid varit.
I » Martha * som är en genomkomponerad opera, märkes bristen, särdeles i Plumketts parti, som hörde till Janzons första och bästa.
Hr Sellergren hade vi väntat mer af i denna rolmed miañe af hans ganska förträffliga Sulpiz (som spelades mot Anna Klemming 8.
Regimentets dotter.
) Det uppsving i hr S: s konstnärsbana som yppade sig våren 1889, syns be * klagligt nog ha varit tämligen efemert.
Som Plumkett sjöng och spelade hr S. alldeles for konventionelt.
Visserligen gick hans ganska paran ta röst bättre ut med portervisan än åtskilliga föregångare, men — portern fattades alldeles i visan, såsom Jan zon och Behrens lät den skumma och fräsa.
I detta sammanhang förtjenar en af rikets apotekare att komplimente » ras, hvars föredrag fullt kan mäta sig med Behrens i röstprakt, friskhet och karakteristisk koloratur.
Ingen torde bättre föredraga denna visa ända uppifrån Haparanda ner till
— Ystad.
Både hofkapellet och fru Östberg passa bättre för Flotows gröfre musik än för Mozarts.
Fru Östbergs tekniska färdighet sättes mångenstädes på hårda prof, men hon besegrar dem med glans, så t. ex. spinnqvartetten med staccati-solo-vocalism uppåt trestrukna registret.
Den blonda peruken klär och karak-tersteckningen är både tydlig och välgjord, man måste ju döma den stackars Martha efter sin tid, annars blefve hon ju ett alltför obehagligt fruntimmer.
Fru ö. förstår locka sympatier för sin hjeltinna och det är ej så lätt i Martha i våra radikala tider.
Fröken Jungsiedt är litet kantig i Nancys rol och misslyckas med sin fula aria: Jungfrun går.
Annars är hoo ganska sevärd.
Hr Lundmark skulle vara en fullt acceptabel Lyonel, om han fraserade litet mindre klockarmessigt och i allmänhet bildade tonen litet vackrare.
Rösten kan annars lätt taga skada, hvilket vore — ‘ skada.
Arian sjöngs med känsla utan Bötels osmakliga öfverdrifter och renderade dubbla in-ropningar, blombukett m. m., hvilken liksom juvelringen i Robert visar att har hr ödman ett helt garde, så har hr Lundmark åtminstone ett och annat — kompani.
För resten gick Martha denna gång, i Sept., verkligen utan större olyckshändelser, hvilket är otroligt, men sannt.
Nödvändigheten att upprätthålla repertoiren under hr öd * manns långa höstheähet måste tagas med i räkningen vid bedömandet af åtskilliga repriser, som hörbarligen måst i all hast anordnas.
Denna brådska hade till och med sina verkningar på solisternas prestationer, af hvilka de i op. Emani voro något underlägsna hvad man kunnat vänta med minnet af operans uppförande senaste års höst.
Så var t. ex. hr Lombergs debut i Carlos ’ parti långt lyckligare än hans uppträdande dennahöst.