Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Gilla!» ropade baronen med en röst så smärtfull och sönderslitande, och med en blick som ett svärdsstyng, «farväl min fru!» tillade han derpå hastigt.
»Jag afvaktar edra befallningar hemma hos mig!»
«Det var en fläck på pannans snö.
Han såg den, och han ville dö.»
«Äfven han!» suckade Arabella, då hon var ensam, sjönk ned på en stol och föll efter en kort stunds förlopp i en stilla, lindrande gråt.
NIONDE KAPITLET
«Ej med förtviflans bön jag tröst begär.
«Nog af! jag andas och min plåga bär.
«Sage et douce elle prend patiemment la vie;
«Elle souffre le mal sans savoir qui le fait.»
Återkommen på sina rum framtog baronen det olyckliga papperet, hvilket brände som eld på hans hjerta.
Han vägde det en lång stund i sin hand, öfvertänkande om han skulle öppna det eller ej.
Viss att deruti finna beviset för Arabellas brottslighet, betraktade han det med samma ögon, som en fånge sin dödsdom, men behöfdes väl någon mer visshet, än den han redan ägde!
Den olyckliga, falska eden sväfvade som ett barthuggande svärd framför hans drömda eden, det den tillslutit för evigt.
Den hade med sin giftiga fläckt bortblåst hvarje gnista af tro och hopp ur hans hjerta, der dock kärleken bitit sig fast som en vampyr och utsög blodet.
Han suckade djupt, och denna suck var den bittraste han någonsin gjutit; det var en afskedssuck till lifvets glädje.
Ändtligen uppvecklade han brefvet, och till sin förvåning igenkände han sin egen styl.
Det var ett bref, som han skrifvit till henne, då hon, dagen efter den olyckliga natten, låtit efterfråga hans blessyr, och deruti han, i anledning af det samtal som tvänne okände personer hållit vid porten till fogelsången, uppmanade henne till försigtighet, emedan i annat fall saken, äfven utan hans medverkan, lätt skulle kunna komma för polisens öron.
Nu insåg han klart den ädla bevekelsegrunden till hennes handling, och om han ej helt och hållet kunde gilla den, dömde dock hans hjerta henne skuldfri.
Han rördes djupt af hennes bemödande, att rädda honom ifrån att bli inblandad i de obehagliga förhållanden, som kunde sätta hans karaktär i en tvetydig dager.
Tusende gånger afbad han i sitt hjerta det ovärdiga misstroende, han hyst för den olyckliga, ädla Arabella, och hans kärlek ökades i samma stund, som hans förtroende till hennes redlighet blef fastare.
Svärdet sjönk.
Tro och hopp smögo sig åter till deras qvarlemnade broder, som smekte dem båda.
Flere dagar förgingo, utan att man erhöll någon kunskap om den olycklige fångens öden.
Ingen fick besöka honom, eller skrifva till honom.
Han var strängt bevakad och man hade icke skäl, att hoppas någon mildring i den förutsedda domen.
Sonnenstern hade, på Arabellas begäran, gjort en förbön derom hos fursten, hvilken dock afslagit den.
Baronen hade, i samma afsigt, fastän med svårighet, utverkat en tillåtelse för Arabella, att tala med Prinsen, hvilket aflopp lika fruktlöst.
Denne hade, rörd af hennes skönhet, ungdom och olycka, emottagit henne med den mest tillfredsställande nåd och välvilja, men ej kunnat göra afseende på hennes begäran.
Den anklagades brott voro för stora och för många; rättvisan kräfde ett offer; dock ville man för hennes skull låta inställa efterspaningarne efter den flydde medbrodren med vilkor, att denne aldrig visade sig inom det område, der han spridt så mycken jämmer och oreda.
Detta var allt, som kunde medgifvas, och det var under sådane omständigheter mycket.
Sorgsen vandrade Arabella vid Baronens sida, och skyddad af hans arm för det påträngande folket, vägen från slottet till sitt dystra hem.
Öfverallt hördes utrop af beundran och nyfikenhet.
Ett och annat oredigt mummel hördes äfven, hvari man kunde urskilja anmärkningar, som inneburo hädelser mot den fordna förtrollerskan på fogelsången.
Baronen påskyndade deras gång, och sökte att samtala med sin följeslagerska, och hålla hennes uppmärksamhet fängslad.
Det oaktadt, undföll ej den skarpsynta Arabella syftningen af de anmärkningar, som gjordes.
Hon såg upp i sin följeslagares redliga, af vrede lågande ansigte.
Denna blick trängde till djupet af hans själ, ehuru den nu, såsom oftast, träffade honom endast ur ett öga, emedan den vidlyftiga slöjan betäckte en del af ansigtet, och i öfrigt nästan hela den fina gestalten.
Han vände sig om åt det håll, hvarifrån infallet kom, och ett ljungande ögonkast tvingade talaren till tystnad, särdeles som det beledsagades af en vältalig rörelse, som förde värjan halfvägs ur skidan.
«Nej, nej!» hviskade Arabella.
«O! låt det vara; det betyder ingenting hvad man tänker om mig; – blott ingen oförsigtighet, som sätter ert ryckte på spel!»
Baronens höga gestalt, hans säkra, fasta hållning och det imposanta, som låg i hela hans väsende, verkade på de närstående så, att de villigt veko undan åt båda sidor och han förde sin skyddling snart och utan svårighet genom trängseln, hvarefter de gingo trygga och fria vägen till Arabellas boning.
Vid porten tog baronen afsked.
Ransakningen fortgick emedlertid, och fången öfverbevistes om en mängd brott, hvaraf ett enda varit tillräckligt att förverka honom lifvet.
Han blef följaktligen dömd till döden.
Domen afkunnades och skulle gå i verkställighet morgonen derpå.
Med beklämdt hjerta, inträdde baronen till Arabella aftonen före afrättningen.
Hans ansigte var blekt, ögat dystert och lugnt och kring munnen sväfvade ej det veka hjelplösa bekymret, utan ett drag af beslutsamhet.
Han drog en stol nära Arabellas och satte sig förtroligt vid hennes sida.
Efter en stunds tystnad, under det han uppmärksamt betraktade henne, sade han med den låga afmätta ton, som uttrycker ett efter strid fattadt bestämdt beslut. «Arabella!
Ni lider; ni är olycklig.
Ert lidande fräter mitt hjerta, jag kan icke se det längre.
Jag uthärdar ej er smärta.
Tanken på ert hårda öde bränner bort all glädje ur mitt lif.
Vill ni vara uppriktig mot mig denna enda gång.
Blott ett ord, Arabella!
Jag begär ej mer.
Säg mig – säg mig, älskar ni den olycklige?
Han tystnade och hans öga hängde vid hennes tätt tillslutna läppar.
Han tycktes vilja hemta sin dödsdom der.
«Nå!» hviskade han knappt hörbart.
«Baron Sonnenstern!» sade Arabella, i det hon reste sig upp och undandrog den hand, hon höll i sin, och i detta ögonblick tryckte långt hårdare, än han sjelf visste, och hennes blick och ansigtsdrag uttryckte en ovilja, den hon icke sökte dölja.
«Tillåt mig säga, att denna er fråga är, lindrigast sagdt, obehörig, eller rättare, ni har illa valt stunden till dess framställande!»
Baronen bet sig i läppen, så att blodet spratt ut, och teg.
Hans stolthet var sårad, hans hjerta blödde, han led obeskrifligt, och han tyckte, att han qväfdes; men han besegrade snart sina upprörda känslor, satte sig åter, och kännande, att en för långt drifven grannlagenhet här icke var på sitt ställe, och att icke till och med ett personligt förolämpande borde föra honom från sitt en gång fattade och af hans grundsatser gillade beslut, sade han med en lugn, från all bitterhet fri röst; «låt oss icke tvista, Arabella! om motiverne till mitt handlingssätt i detta ögonblick; de äro och måste förblifva en hemlighet för er; men gör mig blott den rättvisa, att tro, det de hvila på en bättre, en ädlare grund, än den ni tyckes förmodat.
Jag försäkrar er högtidligt,» tillade han, i det han lade handen på sitt bröst, «detta har längesen upphört att hoppas; det är således icke för mig, det är för er.
Ni tillåter mig derföre att jag upprepar min fråga?»
«Och ni tillåter, hoppas jag, att jag till en annan dag uppskjuter mitt svar derpå!»
«Arabella!» ropade baronen med smärtfull ton, och släppte plötsligt hennes hand, i det han tog ett steg tillbaka.
Ett starkt uttryck af ovilja sväfvade på hans ansigte, och ett mörkt moln rullade öfver den ädla pannan.
«Er förbehållsamhet sårar mig, kränker mig djupt; den gör detta ögonblick till det bittraste i mitt lif; dock, jag måste här försaka mig sjelf, stunden är dyrbar, svara mig dyraste Arabella, svara mig; det skall snart vara för sent, och ni skall ångra er; var säker derpå»?
Ett ögonblick stirrade Arabella på baronens ädla, stolta ansigte.
Nu missförstod hon honom icke längre.
«O, Sonnenstern! förstår jag er rätt, ädla, trogna vän; ni vill – nå väl – jag – jag älskar honom,») tillade hon med ansträngning och en brådska, som fruktade hon att orden skulle bränna hennes tunga, och gömde sitt ansigte i sina händer.
Baronen stod mållös och liksom förstenad, och betraktade henne med glanslöst öga och tätt sammandragna ögonbryn.
En krapaktig ryckning flög kring hans mun, ordet var fängsladt och tungan stel.
Derpå vände han sig om, fattade sin hatt och, efter ännu en blick på Arabella, tog han ett steg mot dörren.
«Håll!» ropade Arabella, som nu tycktes komma till besinning och fattade hastigt hans arm; men han slet sig lös, och störtade ut i den mörka natten.
En verld af svarta fasansfulla tankar vältrade sig i den olycklige ynlingens själ, då han vandrade den mörka gatan fram till sitt hem.
Våldsamt sönderslet den bistra stormen hvarje fiber i hans inre.
«Det är slut,» utropade han vildt, «med tron på dygd, på menniskovärde.
Hela verlden är blott en dyster, ryslig öcken, uppfylld af vilda djur, som sönderslita och sarga hvarandra.
Den oas, jag uppsökte, var blott en hägring, en kall luftbild, som hånande drog förbi min törstande själ; dock, jag ville dö, för att få omfamna den!» Ankommen på sina rum, ombytte han hastigt kläder.
Han tog sin uniform, och kastade en vid kappa deröfver, tryckte hatten djupt ned på den bleka pannan.
Framför den soffa, der Arabella så ofta setat, stannade han.
Det förflutna drog än en gång i dunkla, darrande bilder förbi hans inbildning, och han förde dervid handen till hjertat, lilksom vid känslan af ett häftigt styng.
»Då var hon ännu dygdig och oskuldsfull.
Hon kände ej den älskades brottslighet.
Hennes kärlek var blind, men icke brottslig, och nu, hvad är hon väl? – en fallen Ängel.
Ha! jag vill glömma denna svaga qvinna.
– Hvad säger jag? glömma!
Just hennes vansinniga kärlek gör henne ännu dyrbarare för mitt hjerta.
När hon så kan älska en brottsling, menniskoslägtets fiende, dess afskum; huru mycket mer skulle icke detta stolta, lågande hjerta, så skönt i sin vilda passion, hafva älskat.
– Ha! det är allt ett, dygd och last; skuld och oskuld.
Bort – bort – jag qväfs – luft.
– Han tryckte båda händerna för ansigtet, och störtade derefter ut.
Klockan slog just tolf, och stjernorna tindrade klart på den bjertblå himmelen, och vinden
drog uppfriskande och sval förbi den olycklige vandrarens brännande ansigte.
Uppkommen till fängelset, efterfrågade han vaktmästaren.
Denne var ej tillstädes.
En ovanlig rörelse och oro märktes på gården, vid ingången sprungo menniskor om hvarandra, och ljus skimrade i den långa förstugan.
Slutligen fann han vaktmästaren.
De togo vägen öfver gården, och ljudet af deras steg försvann snart i de krokiga gångarne.
«O harm him not!» she said; «for God’s
«sake, do not let the stones fall upon him!
«Can you see him, Can he move his hand?
«take the black earth from his face, that
«he may breath!»
The dead and the living husband.
Baronen hade icke förr lemnat Arabella, än hon intogs af en dödande, oförklarlig oro, och då ljudet af hans steg försvann i trappan, sprang hon upp, störtade ut, och ropade honom tillbaka, men han hörde blott genljudet af sin egen röst i den tomma förstugan och från de mörka ensliga gångarne.
Hon vände förtviflad åter.
«Hvad ämnar han göra, den oförvägne!» suckade hon vid sig sjelf, och nu for hon förskräckt tillsammans.
En förfärlig tanke uppstod i hennes inbillning.
«Jag har det,» ropade hon, och vred ångestfullt sina händer. «O, jag olyckliga! hvad har jag gjort? han skall gå en säker död till mötes, för att – för att – »
Hon kunde icke längre uthärda den starka själsspänningen.
Kroppens krafter öfvergåfvo henne, och hon sjönk i ett tillstånd af sanslöshet; men det var icke denna medvetslösa dvala, som vissa, förfärliga stunder är en lindrande balsam på den ömtåliga själens sveda; icke denna välgörande domning, som liksom strör ett stillande vallmodoft öfver hjertats marter, och, för en stund åtminstone, gjuter glömskans mörker öfver qvalens blodiga tummelplats.
Nej! det var denna plågsamma fysiska vanmagt, då man liksom sitter tyst och lyssnar till skränet af sin egen vilda smärta, – då man, skendöd hör locket tillskrufvas öfver sig, och icke med en rörelse, en suck kan ge tillkänna sina dödsqval.
– Ljud af steg i trappan nådde hennes öra, och verkade som ett elektriskt slag.
Hon spratt till och upplyfte långsamt det tunga hufvudet.
Hennes matta öga sökte förgäfves urskilja den ankommandes drag.
Hon såg blott den främmandes höga, mörka gestalt, som tycktes tveka att nalkas.
«Kom, kom!» hviskade hon ändtligen; «mitt öga är skumt och hufvudet oredigt; jag ser blott en skugga derborta.»
«Olyckliga Arabella!» ropade baronen med bruten röst.
«Ah! är det ni Edvard ? kom närmare; gif mig er hand; så! nu igenkänner jag er!»
«O, Arabella, att jag skulle upplefva denna stund; jag hade ämnat er ett bättre, ett gladare möte, men det var för sent!»
«Han är således död, den olycklige?»
Baronen vände sig bort, utan att svara.
«Säg mig allt,» bad Arabella, «dölj ingenting; det är bäst jag får veta allt nu, och af er.»
«Jag hade, då jag lemnade er, uttänkt en plan till den olyckliges räddning, och gick att verkställa den.
Då jag, efter att hafva vidtagit nödiga förberedelser, infann mig vid fängelset, hörde jag ett pistolskott.
– Förskona mig, Arabella! jag kan icke beskrifva er mina känslor vid den underrättelse jag emottog.
Edra äro knappt grufligare i denna stund.»
«Edvard! hvad vågade ni,» sade Arabella med ett skimrande ögonkast, som likt ett sjernskott genombröt skymningen, och flög helt nära baronens ansigte; «betänkte ni, att om ödets domslut ej gått ert i förväg, hade ni öfverhopat mig med gränslösa samvetsqval och lidanden; eller, tror ni väl, att jag velat köpt min lycka så dyrt; att jag velat på er graf rest min lyckas tempel.
Nej Eduard, tro mig, det är bäst som det är!
Måtte ni likväl aldrig, under så bittra omständigheter medgifva sanningen af denna sats!»
«Det gifves omständigheter så bittra,» sade baronen, och stadnade plötsligt, men tillade derpå, «att man kan förr dö, än underkasta sig dem.»
«Åh, nej Edvard!» sade Arabella sagtmodigt, «ingen kalk är så bitter, att man ju ej kan tömma den, blott man ej säljer sin samvetsfrid.
Mycket kan man förlora, blott icke sitt lifs lif, sin inre hvita seraf.
När jag kan tänka så, Edvard; huru mycket mer ni, för hvilken framtiden säkerligen bereder ett ljufvare öde.»
«Tala icke så, Arabella! sade baronen dystert; «ödet är af jern; det låter icke besegra sig; jag skulle annars väl försöka en strid på lif och död, och jag har aldrig känt det tyngre, än i närvarande stund, då det nekar mig hvarje försök till lindring i er smärta.
Döden är den obevekligaste; han antar ingen lösen; han håller sitt rof; – men det är sent, jag bör lemna er, ni behöfver gå till hvila?
«Till hvila?
Edvard, nej till tårar!»
«Tårar! ja, väl den, som kan gråta! tårar äro qvalets balsam; det sjuka sinnet blir bättre sedan!»
«Åh ja, bättre! helt visst, när det framfarna är förgätet, det närvarande en sömn i jorden, och det tillkommande en ljuf och salig dröm.»
Hon böjde sitt hufvud, och bittra tårar rullade ned på hennes bröst.
«De äro välgörande dessa tårar; de släcka smärtans brand och lätta det beklämda hjertat,» sade baronen ömt, och äfven hans öga var fuktadt, då han till afsked tryckte Arabellas hand till sina läppar.
Följande morgonen, då baronen besökte Arabella, fann han henne lugnare, än han vågat hoppas, och förgäfves förlorade han sig i gissningar öfver motsatserna i hennes uppförande.
«Jag har skickat bud på er; förlåt mig Edvard!
Ni skall hädanefter icke besväras af mig.
Jag begär af er en tjenst, den sista.
Hon vinkade honom att stiga närmare.
«Ser ni derute,» hon stod vid fönstret, «der borta på höjden! svarta foglar slå sina cirklar, och skrika sin liksång; vet ni hvad det betyder?»
Baronen såg henne förvånad i ansigtet, nästan hemsk öfver det lugn, hvarmed hon talte.
«Nå väl,» fortfor hon, «gif jorden, det jorden tillhörer; förstår ni mig?»
«Fullkomligt.»
«Ännu en sak; förlåt om jag plågar er, är ni ännu fast vid er föresats att lemna S – ?»
«Bestämdt.»
«Och, får, jag fråga anledningen; ty detta beslut öfverensstämmer icke i öfrigt med er resplan.»
Baronen såg förvånad på henne och svarade:
«Jag nekar icke att min tilltänkta snara resa härifrån är en tillfällighet, icke beräknad.»
«Nå väl! och denna tillfällighet?»
«Är en hemlighet, Arabella ! som jag omöjligen kan meddela er.»
«Och ni behöfver det icke heller.
Emedlertid torde en tillfällighet, lika oförutsedd, förändra detta ert beslut.
Förhasta er derföre icke; och nu – nu måste vi skiljas.
Innan dess tillstår jag för er, att jag i går sade en osanning, som höll på att blifva mig dyr; det var den första, Edvard ! kan ni förlåta mig den?»
«Arabella!» ropade baronen rörd, och lät sin blick med ett outsägligt uttryck af känsla hvila på hennes ansigte ; «förstår jag er rätt ?»
«Kanske, och kanske också inte; det skall tiden utvisa,» sade Arabella långsamt, utan att besvara baronens varma blick.
Hon lade i stället sakta sin hand på hans arm och hviskade ett vänligt «farväl;» derefter nickade hon och försvann.
Dagen derpå, i sjelfva gryningen, återvände tvänne unga ryttare från en promenad i granskapet af staden.
Inga vandrande syntes ännu den tidiga timman på de ödsliga gatorne, der dag och natt stridde med hvarandra om företrädet.
Skuggan trädde dock allt mer och mer tillbaka, och ljusningen utbredde sig och tog småningom öfverhand.
De ridande nalkades ett hus, hvars alla fönster innanföre voro betäckta af hvita lakan.
Från ett af dessa, beläget i öfra våningen syntes mellan vecken af det hvita linnet ett hufvud.
Man skulle godt kunnat taga det för en marmorbild, så i anseende till dess skönhet, som ock dess utomordentliga hvithet, om icke en lätt rörelse med ena handen vittnat, att bilden hade lif.
Helsningen besvarades från en af de ridande, som i detsamma visade på en grön qvist, den han bar i knapphålet af sin rock.
Bilden smålog, vinkade ännu en gång med handen och drog sig derefter tillbaka.
De ridande fortsatte sin väg, och ingingo utan buller genom en bakport i huset, der de bodde.
Innan kort utbredde sig det ryckte i den lilla staden, att liket efter en viss missdådare, hvilket androm till varnagel fått sin plats mellan himmel och jord i stället för att gömmas i gjorden, på ett obegripligt sätt försvunnit.
Förgäfves forskade man efter orsaken till detta under.
Kort derpå erfor man, att den aflidnes olyckliga enka lemnat staden och flycktat; man visste icke hvart; och att endast hennes trogna Feodora varit henne följaktig.
Det blef nu en allmän förmodan, att det varit enkan, som föranstaltat begrafningen af liket, eller också kanske fört det med sig.
Hvem kunde veta, huru dermed rätteligen förhöll sig.
Icke förr hade baronen erfarit rycktet om Arabellas försvinnande, än han skyndade till hennes boning, och fick der den bedröfliga uppgiften besannad.
Hon hade flytt i mörka natten, utan att till någon meddela sitt uppsåt, utan att taga afsked af någon, och utan att medföra något.
Denna underrättelse förkrossade helt och hållet den arma baronen.
«Det var således den visshet, jag hade att vänta af tiden,» suckade han, då han lemnade den öde boningen, och återvände till sin, den han icke fann mycket gladare.
Under det att baronen gjorde alla möjliga försök, att erhålla kunskap om Arabellas tillflycktsort, och hans kammartjenare Nicolai dervid var honom behjelplig med en fintlighet och bakslughet, som skulle kunnat anstå en fransysk polisbetjent, erhöll man många intressanta och ändamålsenliga upplysningar om den hemlighetsfulla familjen.
Man erfor, t. ex., att Arabella hade en äldre bror, som var gift och bosatt – man visste icke hvar; att fadren, den fordna värden på Fogelsången, allt sedan hans svärson arresterades, varit osynlig, emedan han densamma dagen rymt sin kos, och att han nu uppehöll sig någonstädes, förmodligen utomlands: ja, man ville till och med veta, att Arabella, om aftonen före sin afresa, skrifvit bref, och att Feodora hemtat ljus till förseglingen, hvilket allt yttermera bekräftades af den starka lukten af parfym-lack, som ännu om morgonen kändes i rummen, samt att Feodora bortburit dessa bref och lemnat dem till – någon.
Vidare trodde man sig med full visshet kunna förmoda, att Arabella företagit sin flyckt ut genom stadens östra tullport, emedan den vestra stod under reparation och var alldeles igensatt af stelager och timmer, så vida nemligen, hon ej begagnat den lilla för tillfället anlagda bron, öfver hvilken man, genom en liten omväg, ganska riktigt kunde komma ut på samma landsväg, hvartill vestra tullporten, då den var i ordning, gaf en genare utgång.
Då baronen genom dylika underrättelser, dem munsiör Nicolai frikostigt, och ej utan en viss stolthetskänsla öfver deras vigt och betydenhet, meddelade sin herre, slutligen fann, att alla efterspaningar derstädes voro fruktlösa, och att alla försök, att komma den intressanta flycktingen på spåren, strandade mot den omsorgsfullhet, hvarmed hvarje steg har var taget, för att förekomma en dylik upptäckt, beslöt han omsider att företaga sin resa åt främmande länder.
Kanske att hoppet, som i ungdomen målar så gerna i grönt, äfven nu gjorde sina snabbmålningar, och att kärleken framför dem höll sitt optiska glas, hvilket jemte sin förmåga, att närma och förstora föremålen, äfven har den högst egna att förgylla dem.
Baronen hoppades kanske, att, under denna sin resa, upptäcka de spår, han nu förgäfves sökte: en ganska öfverdrifven förhoppning, vid betraktande af den rymd, han hade att genomsöka; men hvad betyder en sådan småsak för kärleken! han skyr beräkningar öfver hvad som är möjlligt; och liksom den, hvilken hade tron, kunde gå på vattnet, likaså kan den, som har kärlek flyga öfver vattnen och hela jorden.
Baronen glömde sålunda icke, hvarhelst han for fram, förnämsta ändamålet med sin resa, som var att vinna kunskap, eller hellre kunskapa i en sak, som närmare rörde hans hjerta, än hans hufvud; och om kunskap står att vinna genom «postvagns- och ångbåtsfarande,» så skulle visserligen vår baron intet bli oäfven till slut.
Det vetande han eftersträfvade var likväl ingalunda af det man, liksom »musiken på en italiensk gata,» får för ingenting, utan det kostade honom stundom sina goda fyrkar; det oaktadt var han outtröttlig.
Hvarje gång, han såg en skön älskvärd qvinna, tänkte han på henne, som var ännu långt skönare.
Hvarje svart öga såg han med rörelse; dock var han aldrig i fara att misstaga sig.
Såg han någon gång ett aflägset tycke hos någon mörk, liflig fransyska med svarta, glänsande hårflätor, (ack, de voro icke så rika som hennes); så märkte han snart, att det varit en synvilla; och väckte någon högväxt dam på den fashionabla Kingsstreet i London hans uppmärksamhet, fann han, då han skyndade fram, ur blicken från de långa, mörka ögonens ovaler, ej denna varma stråle, icke denna skimrande låga på det mörka djupet: det var snarare en svart stillastående emalj, och den fina långa silkesfransen, som skuggade stjernorna i Arabellas ögon, saknades, läppen svällde mindre röd; pannans hvalf var ej så högt, så ljust, så hvitt; kinderna buro ej dessa höga rosor; och framför allt saknade han hos alla denna förtjusande liflighet, denna friskhet och smidighet i de minsta rörelser, denna egna rörlighet och ledighet i väsendet, som i hans ögon utmärkte Arabella.
Så genomreste han England, Frankrike och en del af Tyskland, sökte som Diogenes, och liksom denne, fann han ej det han sökte.
Läsaren må likväl ingalunda tro, att han reste som en ny Don Quixote, en chevalier errant, eller som Kotzebües stumme riddare.
Hans resa var äfven i vidsträkt bemärkelse en upptäcktsresa.
Med såväl den fashionabla verlden i de förgyllda, dånande coupévagnarne, som ock med den merkantila, som rullar på jernvägarne gjorde han bekantskap.
Såväl de skämtande, slätkammade dandies hos Almaks, som ock den tofvige, groggdrickande, John Bull voro föremål för hans uppmärksamhet och reflektion.
Skottland, detta romantiska örnnäste, genomvandrade han till fots, besökte mången ridderlig borg, månget härligt, förtjusande ställe, förevigadt af Shakespeares och Scotts snille.