Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det händer icke sällan, alt den comité', som verkställer markegångssättningen, misstager sig, måhända i följd af eget intresse, och derföre är rättighet lemnad att deruti söka åstadkomma rättelse; men man bör väl icke tro, att sådane misstag, sora icke kunna anses annat än tillfällige, skola sträcka sig långt, och alt således man icke skulle hafva tillräckligt fält för upplysningar, om man inskränkte jemförelserätten till nästgränsande län?
Orsaken lill de beslut, som jag nyss nämnde och som väckt en verkligen icke ringa ovilja, har man, såsom jag föreställer mig, icke ansett ligga uti någonting annat, än uli det spatium, som K.
Kammarcoll. haft att taga jemförelserne från långt afläsna län.
Jag skulle derföre tro det vara angeläget att undanrödja de skäl, hvarvid man fäster sig, för att kunna hoppas undvikandet af sådane beslut, och får jag i följd häraf vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att i denna del antaga Utsk:s förslag.
Hvad beträffar den nu omtvistade punkten, så hafva de Hrr ledamöter, hvilka försvarat det gamla stadgandet, synnerligast städt sin argumentatiou derpå, att man borde lita på deras sunda omdöme och rättsinne, som ägde att tillämpa författningen.
Jag hoppas väl äfven derpå, men som erfarenheten under de sista åren har, tyvärr, visat, alt man icke kan mera än hoppas derpå, enär genom de alltför uppdrifna markegångsprisen under de sednare åren ett lemligen allmänt missnöje försports i flere af Rikets provinser; så torde häraf synas, att nu gällande stadganden i detta afseende fordra en ändring och rättelse; och som enligt min tanka den af StatsUtsk. föreslagna är en verklig förbättring af hvad hittills varit gällande, så kan jag icke annat än förena mig med de Hrr, som yrka bifall till den 3:dje punkten af StatsUtsk:s nu förevar, betänk.
Då jag med uppmärksamhet sökt Den 4 Januari f.. m.
23 att följa denna discussion, egentligen om 3:djc punkten, så har jag trott mig finna, att betänkligheter hafva uppstått, dels för att kunna antaga denna punkt så beskaffad som den är, dels ock för den redaction, som af Utsk. blifvit föreslagen.
I denna redaction tror jag ligger ett fel, som lätt kan rättas; bestående deruti, att det säges, att jemförelsen skall ske med ”nästgränsande liin.”
Man har riktigt anmärkt, alt förhållanden kunna inträffa, då en jemförelse alldeles icke är passande med nästgränsande län; man har äfven sagt, alt jemförelse icke kan ske, utan med något annat län, der fråga om markegångssättning uppstått; äfvensom man insett omöjligheten af att skrifva lag för personer, som ej vilja eller kunna pröfva förhållandena, emedan all pröfning måste vara fri och förusättande förnuft och rättvisa hos de pröfvande.
Att genom lag kunna åstadkomma något annat är omöjligt, och bör således icke försökas.
På desse grunder tror jag det vara tillräckligt, om R. o. Ad., för att undvika en återremiss, som skulle hafva den oundvikliga följden alt hela denna discussion skulle utskrifvas, hvilken handlar om mycket mera än 3:dje punkten, i st. f. ”nästgränsande län” satte ”äfven andre län.” R o. Ad. torde finna, att lagbudet då är sådant det hör vara.
Det är logiskt rikligt, då man talar 0111 en jemförelse, ali det skall vara något att jemföra med; men man har icke då bestämt att jemförelsen skal! göras blott med de nästgränsande länen, utan man har öfverlemnat till domareus skön att finna med hvilka den bör ske.
Just derföre att det är omöjligt i afseende på localiteterne alt träffa någonting, som kan innefatta en sä beskaffad inslruction, att K.
Kammarcoll. kan blindvis skrifva samma ord blott, som finnas i författningen, sä mäste en pröfning äga rum, och örn denna pröfning är förnuftig och rättvis, så lärer icke skäl kunna uppstå att deruti yrka någon förändring.
Jag hemställer till Hr Ordf. i StalsUtsk.
Palmstjerna, örn han icke tror, alt detta vore en utväg att förena meningarne, att slippa en återremiss och alt fa frågan något så när suart afgjord.
Frölich uppträdde, trodde jag san nerligen att jag hos honom skulle finna medhåll för min mening, men det förslag
Grefven framställt har verkligen förskräckt mig; ty det omfattar en vida större latitud, än någonsin den bestämmelse medgifver, som förut finnes.
Nu heter det nemi. alt ”jemförelse skall anställas af det ena länets uppgifna pris med det andra, hvarest lika omständigheter inträffa”.
Grefven föreslog deremot, att stadgandet skulle komma att lyda så, alt jemförelsen skulle ske med ”andra län.” K.
Kammarcoll, skulle då kunna anställa jemförelsen med hvilka län som helst, och måhända taga i allmänhet till sitt rättesnöre prisen i Blekinge, ehuru, såsom nyss sagdl är, markegångsprisen alltid der äro högre än i andra län.
Jag får således på det aldra högsta undanbedja mig det förslag, som den värde Grefven kommit fram med. 24 De n 4 Janua ri f. m.
Hvad angår Utsk:s tillstyrkan i första punkten ooch 3:dje morn., är jag i hufvudsaken af lika tanka med Hr Akerman och några andra talare på samma sida.
Det synes vara klart, att Kammarcoll. måste, i egenskap af dömmande myndighet, vara i behof af vissa stadganden för utöfningen af denna makt.
Då, som bekant är, prisbestämmelserne af de här ofvan omnämnde deputerade ej kunna anses utaf flere skäl för fullt vägledande och tillförlitlige, så är det nyttigt alt stadga, att en jemförelse skall ske med andra pris.
Tillfälle till en sådan jemförelse finnes just uti nästgränsande läns markegångspris i allmänhet, ehuru tillfällige undantag, härledande sig frän missväxt eller andra omständigheter kunna någon gång äga rum.
Ett stadgande härom finnes redan i 6 § af K. förordn. d. 22 Juli 1803.
Emedlertid då både den K. förordn. och Ulsk:s, af flera talare understödde förslagsynes mig kunde föranleda till missförstånd af den rätta meningen, så föreslår jag vördsamt, att Hr Gr. o. Landtm, malte framställa propos. deruppå, att näst efter orden ”nästgränsande län” måtte tilläggas: ”hvarest jemförlig skörd och andra omständigheter inträffat.”
Då åtskillige ledamöter fästat så mycken vigt vid den 3 punkten, så tager jag mig friheten uppgifva ett sammanjemkningsförslag, hvarigenom ordalydelsen skulle, efter min tanka, blifva sådan, alt den tillfredsställde deras önskningar, som vilja en förändring, utan att medföra de menliga verkningar, som både jag och Frih. Cederström hafva befarat.
Jag föreslår nemi., att punkten må lyda så: ”att förhöjning, der densamma kan ifrågakomma, hör grundas på verkställd jemförelse mellan prisen, såväl inom länet, som i andra län, hvarest spanmälsprisen verka på deni, sam gälla i det förstnämnda länet.''''
Öfverläggningen förklarades fulländad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, yttrade, alt då numera Frih.
Cederström afstått från sin begäran om återremiss, H.
Ex. ansåge sig höra framställa särskilda proposir på de i denna punkt förekommande morn., och derföre nu finge hemställa, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s hemställan, att besvär öfver de af RiksSt:ns deputerade fattade beslut ang:de markegångsprisens bestämmande må af K.
Kammarcoll. och K.
Ropades nej; hvarefter propos. till afslag å denna hemställan framställdes och besvarades med ja.
Uppå härefter framställd propos. först till bifall och sedan till afslag å Utsk:s hemställan, att förhöjning af en utaf deputerade vidtagen prisbestämmelse icke må af Kammar-advocatfiscalen yrkas eller af Kammarcoll. och Statscont. medgifvas i de fall, då nämnde pris motsvarar eller öfverstiger medium af de värden, som för samma räntepersedel finnas upptagne uti de
Den i Januari f. m. 25 lill ledning vid markegångssa tini ogen i författningsenlig ordning inom dist riol el. nllemnadc priscurantcr, Lief jemväl denna hemställan af R. o. Ad. afslagen.
Jag hemställer, att ordet span imil måtte borttagas ur den redaclionen jag uppgifvit, eniedan det gör en oriktig inskränkning i förslagets omfång.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Otsk:s hemställan, att. förhöjning, der densamma kati ifrågakomma, hör grundas på verkställd jemförelse emellan prisen så väl inom länet, sorn uti nästgränsande län.
Ropades starka ja, blandade med åtskilliga nej; hvarpå H. Ex. förklarade, det lian trott sig finna, att ja härvid varit öfvervägande.
H. Ex. framställde vidare propos. å bifall till Utsk:s hemställan, att de förändringar, uti den af deputerade uppgjorde markegångstaxa, hvilka slutligen varda fastställda, skola gälla för så väl Kronan sorn samtliga räntetagare och räntegifvare inom samma markegångsdistrict.
Denna propos. besvarades med starka ja jemte några nej, och förklarades derefter af H. Ex. vara af R. o. Ad. bifallen.
Sedermera biföll R. o. Ad., uppå derom gjord propos., Utsk:s framställning, att ang:de det beslut, som, i anleda, af Ulsk:s ofvanberörde förslag, kan af R.
St. i dessa ämnen fattas, lind. skrifvelse lill K.
M. bör aflåtas, pä det att, i händelse K. 31. dertill lemnar nådigt bifall, nu gällande författningar mätte undergå de i följd häraf nödiga förändringar. 3:o Utsk:s i fråga om beskaffenheten af afradsgild spanni ål, under inom. litt. a) gjorda tillstyrkande, att det uti K. kungör, af d. 22 Nov. 1SJ4, såsom villkor för rdntespanmuls ufradsgilda beskaffenhet medde/ta stadgande, att nämnde spanniål bitr vara ”val rensad och strid,” må utbytas mot dea föreskrift, alt dylik spanmul bör vara ”väl rensad och kärngod.” Frih.
Den förändring i term, som Stats Ulsk. här föreslagit, nemi. ali utbyta ordet strid emot kärngod, är i min tanka af en ganska onyttig och skadlig beskaffenhet; ty kärngod kommer icke att utvisa någonting för begreppet, utan kommer att efter smaken bestämmas af hvar och en som tuggar spanmål, dä deremot uttrycket strid säd är en känd term.
Uppå härefter framställd propos. först till bifall och sedan lill afslag, blef ifrägavar. under mom. litt. a) gjorda tillstyrkande afslaget. 4:o Ang:de de i fråga om beskaffenheten af afradsgild spanmul, under mom. litt. b) c) d) e) och f) gjorde tillstyrkande, i afseende på bestämmande af spanmålens minimivigt. (i H. 4 26 Den 4 Januari f. m.
Utsk:s förslag skulle, om det af R, St. bifalles och af K.
M. fastställes, leda till de mest hesynnerliga förhållanden.
Olika socknar få olika goda skördar, och säden blifver följaktligen i de olika socknarne af olika vigt.
Dessa olika viglbeslämmelser medföra naturligtvis sådane skiljaktigheter, att när de skola hopsummeras samt medium deraf beräknas, så blifver detta uti districter, der skörden varit dålig, vida mindre än uti de districter, der spanmålen är god och sålunda vigten hög.
Hvad blifver följden deraf?
Jo den blifver, all ränlegifvarne uti dc districter, der skörden varit klen och vigten låg, komma att betala mera eller skaffa sig säd från andra districter, för alt fylla behofven, under del alt räntcgifvarne i districtcn, der spanmålen varit god och således fullt vigtig, köpa sig säd af sämre beskaffenhet från eli annat län, för att utgöra sina räntor.
I st. f. alt contracten vid dessa levereringar alltid varit grundade på den verkliga skörden hos ränlegifvarne å ena sidan och räntetagarnes rättighet att få god och strid vara å den andra, så skulle blott orättvisa och villervalla uppkomma genom de nu föreslagna bestämmelserna, hvarföre jag äfven nödgas för min del yrka afslag å denna del af Ulsk:s betänk.
Raab: SA vidt Utsk:s förslag afser införandet af vigtbestämmelser, får jag på det högsta tillstyrka antagandet deraf.
Jag vill derföre icke säga, att StalsUtsk. i sitt förslag litt. b. lyckats att finna det bästa medlet till utrönande af vigten, och jag skall derföre tillåta mig uppgifva ett förslag till omskrifning af denna punkt; men jag anser, att det vore af en särdeles stor fördel både för räntegifvare och räntetagare, om man kunde häfva de många tvisligheter, som i delta afseende ofta förekomma.
Huru vill man nemi. vid ordställningen: stind, rell eller kärngod säd, afgöra hurudan den verkligen skall vara?
Om vigten deremot finnes bestämd, så upphöra mänga anledn:r till de obehag, som nu förefinnas.
Jag tror, alt den afsigt, som StatsUtsk. sökt att befrämja, är fördelaktig, men jag föreställer mig, att ändamålet bättre skulle vinnas, om redactionen uti StalsUlsk:s förslag blefve af följande lydelse: ”att vid de årliga markegångssättningarne, deputerade skola, till räntetagares och räntegifvares ömsesidiga efterrättelse, bestämma den minimivigt, som hvarje sädesslag måste hålla för att vara afradsgildt.
Till ledning för denna åtgärd böra de uppgifter och priscuranter, hvilka före markegångssältningen af kronofogdarne insändas, äfven omfatta de särskilda spanmåIsslagens vigt.”
Det är allom bekant, alt hvarje höst efter slutad skörd ekonomisk sockenstämma utlyses, derå resultatet af skörden uppgifves och prisen komma i fråga, samt att kronofogdarne sedermera till markegångssältningen insända uppgifter å prisen i allmänhet.
Att nu StatsUtsk:s mening varit, att kronofogdarne på samma gång, som de insände dessa uppgifter, äfven skola bifoga uppgifter å hvad spanmålen i allmänhet väger, det inser Ken 4; Januari f. m. 27 jag; raen om föreskriften skulle qvarstå såsom den nu befinnes, nemi. att denna vigt skulle utrönas ”å allmän i behörig ordning utlyst sockenstämma,” så fruktar jag för, att den skulle kunna lydas så, som vore meningen, att spanmålen. skulle vägas ä allmän sockenstämma, hvilket dock icke kan vara fallet
Det är med hänsigt dertill, som jag tagit mig friheten föreslå den redactionsförändring, som jag uppläst, hvarigenom äfven de af Frih.
Cederström förespeglade olägenheter af vigtbestämmelsers införande, lill dess hufvudsakligaste del undvikas.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla hvad Utsk. i denna del under litt. b tillstyrkt.
Ex. hemställde vidare, om R. o. Ad., med afslag å Utskrs tillstyrkande i mom. litt. b., behagade bifalla det af Erih.
Raab framställda förslag.
Jag vill icke bestrida det förslag, som Frih.
Haab uppgifvit; men jag skulle förmoda, alt rättast vöre alt återremittera denna del af betänk., på det alt StatsUtsk. måtte komma i tillfälle att taga den i närmare öfvervägande.
Frågan om bestämmandet af en viss vigt på tiondesäden kunde möjligen föranleda till särskilda tvister.
Om man tager för gifvet, att vigt skall gälla i st. f. mål, så torde det hända att åtskilliga personer förklara: ”här är icke fullt en tunna, men alldenstund viglen är den rätta måttstocken, så och enär minimivigten för en tunna säd linnes, anser jag mig hafva fullgjort min skyldighet.”
Man komme således möjligen att utgå från tvenne särskilda grunder.
Man säger väl, att det skall vara en miuimivigt; men om man antager det, och skall, efter skörden för hvarje är, förändra vigten, till hvilka svårigheter och tvister kommer man icke då?
Borde man icke hellre bestämma en miuimivigt, så att säga, för alltid, på ett visst slag af säd; likasom man för alltid har ett visst mål?
Denna omständighet synes mig vara af den vigt, att betänk., om det icke kan antagas sådant det af StatsUtsk. blifvit framstäldt, bör af detsamma åter pröfvas.
Ad. skulle finna för godt alt återremittera detta sednare morn., så vill jag icke sätta mig deremot; men med afseende å de fall, sorn Hr von Hartmansdorff framställt, såsom hinder för dess antagande, kan jag icke underlåta att till H.
Utsk. framställa några jemförelse!’, på det att Utsk. för framtiden må söka bereda ett bättre stadgande i denna väg.
Det vore ett bättre, om inom StatsUtsk. kunde föreslås den miuimivigt, som bör vara för afradsgild spanmål af alla slag.
Vi hafva visserligen circulär från f. d. Magasinsdireclionen, och författningar som bestämma afradsgild spanmål lill 13£ hé vigt per tunna råg, men denna författning är icke 58 Den 4 Januari f. m. känd.
Den bör likväl finnas, ly från magasinerne skola lill Kronans trupper derefter ullevereras span mill; men, efier hvad som nu af Statscont. linnes faststäldt, lill endast 13 L® 5 ti per tunna för råg'.
Om nu SlalsUlsk. skulle finna, alt samma minimivigt bör fastställas, så är den visserligen klen, ty man kan icke kalla säd strid, med mindre den väger 13| Lti.
Emedlertid hvad som än kan blifva faststäldt, så bör det ej bestämma sådane medelvigler, som på grund af skördarne inom soeknarne hvarje år fastställas; ty del är ju rent oförstånd, alt jemföra spanmål, som väger 14 Lti och 15 ti med spanmål, som väger 8 Lti.
Då frågar jag: skola icke dessa viglbeslämmelser leda oss in i en härfva af trakasserier, som blott skola föra till tvister, gräl och kif?
Men vill och kan StatsUtsk. inkomma med förslag lill minimivigt, skulle den än blifva endast 13j
Lti, sä alltför gerna, det har jag ingenting emot; 5 ti mer eller mindre gör för Slalen ingenting, men gör för säkerheten hos räntetagarne ganska betydligt.
Jag vill icke motsätta mig en ålerremiss, så vida nemi.
StatsUtsk. vill omarbeta frågan; har man icke utsigt dertill, så tillstyrker jag afslag å densamma.
Tvenne talare, som erhållit ordet före mig, hafva yrkat ålerremiss i hänseende till frågan om utsättandet af en viss minimivigt pä alVadsspanmäl.
Den ena talaren har väl medgifvit förslagets nytta, men han har talat för en lika beskaffad vigtbestämmelse för hela landet, hvilken skulle utsättas, om jag ej fattade orätt, för vissa år.
Jag bestrider för min del delta förslag, ty det skulle komma att stå i strid med författuingarne, som medgifva räntegifvaren att lemna sin afrad af den siid lian inberga!.
Man bör ihågkomma, all i ett land, så beskaffadt som Sverige, hvarest jordmån, brukningssätt och klimatförhållanden äro sä olika, är tiel ej möjligt att erhålla någon säker grund för medelvigten af spanmål.
Jag anser mig ej behöfva att vidare utveckla denna del af frågan, för att bevisa, det jag äger skäl för mitt bestridande.
En an nan talare har förkastat det i fråga var. förslaget af minimivigt, emedan, långt ifrån att förekomma tvister, det snarare skulle föranleda desamma.
Jag är af en motsatt tanka.
De nu ej sällan emellan räntegifvare och räntetagare förekommande tvister äro tillräckligt kände.
Skulle något visst med afseende på sä dens vigt för hvarje år bestämmas, såsom det sker ganska ofta vid köpslut om spanmål, så vore det en ganska stor förbättring skedd och skulle lända lill mycken redighet och båtnad.
För verkställbarheten hyser jag ingen tvekan, ty oändeligen lättare är det att, efter slutad skörd och börjad tröskning, gifva inför vederbörande myndigheter ett utlåt. ang:de spaumälens vigt för året än spanmålens pris i orten, särdeles de år, dä inga försäljningar tidigt på hösten inträffat.
Jag tillstyrker antagandet af betänk, i frågan om bestämmande af en minimivigt af spanmål.
Jag trodde mig finna, att dä H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, först framställde propos. på bifall till denna punkt
Den i Januari f. m. 29 af Utsk:s betänk., svarades derå nej, och alt då H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, sedermera framställde propus, på mitt förslag, svarades dertill ett allmänt ja.
Jag trodde således denna sak vara afgjord.
Likväl, 0111 fråga nu blifver att återremittera punkten, xiii jag icke för min del sälta mig deremot, så vidt nemi. R. o. Ad. då behagar tillkännagifva, alt det ja, som svarades, innefattar R. 0. Ad:s gemensamma tanka, oell att åtcrremissen således endast afser alt rälta den rcdactionhrist, som måhända förefinnes i mitt förslag.
Då discussionen likväl 1111 ä nyo blifvit bragt ä bane, anhåller jag fä yttra några ord i anledn. af hvad här nu sednast blifvit sagdt.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, alt om man skulle bestämma en viss vigt, sä skulle man möjligen komma derhän, alt räntegifvarne ansågo sig berättigade alt med några kappar mindre, om tunnan vägde mera, betala den räntesäd, som de skulle erlägga.
Jag vet icke, huru en sådan förvillelse hos räntegifvarne i afseende på begreppen otti deras skyldigheter skäligen skulle kunna uppkomma.
Vid spanmålshandel nu för tiden betingas alltid en viss vigt; men derföre är icke sagdt, alt tunntalet får minskas.
Cederström har ansett, att bättre vore, örn StatsUtsk. ville bestämma en viss vigt, gällande för alla år.
Det tror jag likväl icke vore sä rätt, som hvad StatsUtsk. i sitt nu förevar, förslag framställt , nemi. alt vigten mätte bestämmas med afseende på den spanmål, som vuxit för året.
Till grund för denna min åsigt åberopar jag (hvad sorn äfven finnes anlydt i betänk.), den rättighet, som, på grund af flere författningar och sednast af K. br. d. 23 Jan. 1777, blifvit räntegifvarne tillerkänd, ali afleverera deras spanmäIsskatt uti sådan säd, som ä deras ägor vuxit och fallit.
Om detta är räntegifvarnes rättighet, och det skulle hända vid ett sådant år, som delta, att det icke står i deras makt alt leverera sådan spanmål, som den Frih. omnämnt, så vore det väl i högsta måtto orättvist alt ålägga honom något, som han omöjligen kunde uppfylla, hvaremot det icke kan anses obilligt, all ett medium af vigten på den spanmål, som fallit inom d i st r i etet, antnges såsom den vigt, hvilken skäligen bör vara ä den spanmål, som får levereras.
Jag har blott velat anföra dessa ord, såsom ytterligare stöd för mitt förslag, hvilket jag anhåller att ännu en gång få för det H.
Ståndet uppläsa, så lydande: ”att vid de årliga markegåugssätlningarne, deputerade skola, till räntetagares och räntegifvares ömsesidiga efterrättelse, bestämma den minimivigt, som hvarje sädesslag mäste bålla, för att vara afradsgildt.
Till ledning för denna åtgärd böra de uppgifter och priscuranler, hvilka före markegångssätlningen af kronofogdarne insändas, äfven omfatta de särskilda spanmålsslagens vigt.” IL Ex.
Landtm, yttrade, att då propos. nyss framställdes till bifall ä Utsk:s tillstyrkande i mom. litt b, densamma blef med nej besvarad, men alt den derefter gjorda propos. till bifall ä Frih.
Raabs förslag besvarades med så blan - 30 Den 4 Januari f. m. dadé ja och nej, att II.
Ex. ej kunde bestämma hvilkendera meningen var rådande.
H. Ex. ansåge sig böra nämna det i anledn. af Frih. Raabs yttrande, och finge derjemte fästa uppmärksamhet derpå, att i frågor sådane som denna, deri R. o. Ad. vore oförhindrad att genast fatta sitt beslut, det icke vore vanligt alt besluta ålerremiss med förklarande af Ståndets tanke.
Sedan H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, upplyst, att den propos., sorn framställdes å Frih. Raabs förslag, blifvit med ja och nej besvarad, utan att majoriteten kunnat utrönas, så anhåller jag få yttra några ord i anledn. af de motiver, hvilka Frih. anfört för sin redaction.
Raab måste val erkänna, att den der minimiviglens bestämmande inom socknarne och districlen ovillkorligen måste blifva beroende af det medium, som är gällande inom de olika socknarne, ja, inom de olika gårdarne inom desse socknar.
Detta leder till en oändlighet af tvister och småaktiga beräkningar, sorn icke kunna slutas annorlunda, än med en massa af besvär.
Raab instämmer deruti, att om miuimivigten för råg, som är afradsgild, fastställcs lill 13 och 5 It, så är denna vigt icke så hög, att den icke allmänneligen bör kunna antagas för riklig.
Det skulle vara någonting rätt besynnerligt, om man skulle vilja fluetuera i dessa förhållanden för framtiden och uti den ordning, som finnes.
Alt engång få bestämd den minimivigt, som för afradsgild spanmål skall vara antagen, är af för svär beskaffenhet, för att icke lägga vigt dervid, då fråga nu blifvit väckt att återlemna saken till Etsk. för alt ånyo bearbetas.
Dervid får jag således fästa uppmärksamheten derå, att Utsk. icke må inskränka sig lill råg ensamt, utan äfven upptaga afrads- och kronolionde-spanmål, samt således bestämma vigten för allt hvad under desse rubriker uti räntor från jorden utgår.
Det är utan tvifvel af ganska stor vigt, att någon begränsning göres för hvad som är afradsgild spanmål eller icke afradsgild.
De ord, hvarefter man nu har att rätta sig, nemi. alt säden skall vara väl rensad och strid, äro så obestämda, att derigenom många och svårt bilagda tvister föranledas.
Jag, för min del, vet icke någon bestämmelse i detta fall, som är mera nöjaktig, än den af en minimivigt.
Och grundsatsen i förslaget hr således enligt min förmening ganska riklig och ganska vigtig.
Om denna minimivigt skulle bestämmas generell för hela landet, så måste naturligtvis samma olägenheter uppslå, som om markegångsprisen bestämdes lika för alla länen.
Nu har man likväl i afseende på markegångsprisens bestämmande frångått denna princip och bestämt dem länsvis.
Jag ser således icke hvarföre man icke äfven skulle kunna bestämma miuimivigten länsvis.
Svårigheterne torde icke vara flera eller färre i det ena fallet, än i det andra.