Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Vi äro ett par fattiga vandringsmän, som bedja om en dryck vatten, sade John.
Den täckaste af de båda prästgårdsmamsellerna kom fram med en skopa vatten, som hon räckte honom.
John förstod af studentens uppsyn, att det var hans flamma, som spelade
Rebecca gentemot den törstige Eleazar.
I detsamma kom prästfar genom trädgården och tittade in i köket.
– God afton, god afton, godt folk, sade han.
Har mor och flickorna intet annat än vatten att bjuda ett par vandringsmän?
Sätt er här i köket och vänta, medan gröten kokar, och låt mig höra, hvarifrån ni komma.
– Vi äro från Sverige, svarade John.
– Och ha sett bättre dagar.
Det hör jag på talet, sade prästfar vänligt.
Han hade tändt sin pipa och slagit sig ned på fållbänken bredvid de båda männen.
Ären I bröder?
– Å nej, jag är från Götheborg, och min vän är från Småland.
– Ären
I för tillfället utan sysselsättning, ty jag förmodar att I lärt något yrke.
– Jag har lärt att teckna och etsa, svarade John, som talade långsamt och försiktigt, ty han var rädd att förråda sig.
– Tala om dina lefnadshändelser, det skulle roa mig att höra.
Hela familjen var nu samlad i köket.
Prästmor stod vid spiseln och passade på gröten, och de unga flickorna framsatte på det nyskurade köksbordet tallrikar och skedar jämte ett stort bröd, smör och mjölk åt de båda färdemännen.
Studenten satt alldeles stum och kunde ej taga sina ögon från den vackra mamsell Augusta.
Prästen satt på fållbänken bredvid studenten, men John Hall hade rest sig upp, då han skulle tala.
Han stod med hatten i hand och vred den mellan händerna, som om han ej rätt visste, hvad han skulle säga.
Men plötsligen grep han sig an och började:
– Jag är en rik mans son.
Ingenting vardt mig nekadt, allt fanns till öfverflöd, alla mina önskningar tillfredsställdes och uppfylldes af en öm fader ...
John höll inne ett ögonblick som för att hämta andan.
Men innan han hunnit fortsätta, sade prästen, i det han knackade askan ur pipan:
– Och denne ömme fader är nu död, och du har så illa förvaltat ditt arf, att du blifvit fattig.
John svarade ej på frågan om faderns död.
– Nej, nej, så var det icke.
– Jag skall tala om hur det var.
Sedan de stora rikedomarne blifvit mina, ville jag ytterligare förkofra dem, och jag gjorde det.
Jag hade större vyer än köpmännen omkring mig.
Jag vågade mera än andra, och jag vann mera än någon annan.
Jag hade lyckan med mig i allt hvad jag företog.
Allt hvad jag rörde vid förvandlades till guld.
Min ömme faders gamla vänner bistodo mig med råd och dåd, hans contoirspersonal, som insåg att, om jag än ej ärft hela min fars duglighet och erfarenhet, jag dock ärft hans goda vilja, arbetade för mig lika troget och redbart, som de arbetat för honom.
Jag blef allt rikare dag för dag.
Men då greps jag af tanken: »Hvad båtar dig all denna rikedom, du, som redan förut har mera än nog!
Du är en man med enkla vanor, du frågar ej efter granna kläder eller ett yppigt bord eller de stores gunst.
Du har tillräckligt studerat den Alpiske filosofen för att älska naturen, du dyrkar vetenskaperna och de sköna konsterna, och du skattar friheten från allt tvång högre än annat.
Nu har du tillräckligt visat, att det arf, din fader efterlämnat, fallit i händer, som kunna förvalta och förkofra det så som han önskade, nu har du också rättighet att njuta däraf efter ditt eget skön.
Jag såg mig omkring, öfverallt möttes mina ögon af nöd och elände, alltjämt sårades mina öron af uslingars klagan och späda barns rop efter bröd.
Jag ömmade för mina likars nöd, jag ville bättra deras villkor.
Jag, som njöt af allt skönt i naturen och de sköna konsterna, jag fasade för det fula, som öfverallt omgaf mig, när jag lät min blick hvila på mänskligheten.
Jag ville afskaffa nöd, elände, laster och brott, jag ville göra mänskligheten lycklig och bereda den tillfälle att uppfatta och njuta af naturens och konstens skönhet, af inbillningens nöjen, af dygd och goda seder.
– Ja, herr pastor, förebrå mig att jag är en svärmare och en fantast, det är ej första gången, jag hör detta!
John Hall strök med handen öfver pannan, och hans ögon stodo fulla af tårar.
Pastorn nickade: fortsätt, fortsätt!
– Jag försökte realisera mina planer till mänsklighetens lyckliggörande.
Jag hade många bruk och egendomar, på dem sörjde jag för mina underhafvandes väl.
Jag byggde nya och välförsedda torp och bostäder, jag inrättade goda skolor för barnen, ynglingarne fingo tillträde till mina konstsamlingar och mina naturaliekabinett, för de sjuka uppförde jag hospitaler, för de ålderstigne inrättade jag understödskassor.
Från mina orangerier delade jag ut blommor åt kvinnorna, så att de kunde pryda sina bostäder med dessa täcka Floras barn.
Jag ville, att mina underhafvande skulle känna sig lyckliga, att det ibland dem ej skulle finnas en fattig eller nödställd man eller kvinna eller ett af hunger kvidande barn.
Jag ville återföra dem till naturen, ej till den vilda och råa naturen, som nöden och hungern föder, utan till den sköna naturen, den jag själf älskar och vördar, därför påbjöd jag, att deras bostäder skulle prydas med blommor, därför upplät jag mina af konstens mästare prydda salar och gemak till deras beskådande – – –
John Hall hade blifvit allt ifrigare och ifrigare, medan han talade.
Hans ögon strålade, och färgen kom och gick på hans bleka kinder.
Alla betraktade honom med undran och glömde trasorna, som omslöto honom för den hänförelse, som jämte den vackraste godhet lyste ur hans drag.
– Och hur lyckades din afsikt? frågade prästen mildt.
Men jag behöfver ej fråga.
– Den lyckades, som allt lyckades, för mig.
På bruken och egendomarne rådde ett paradisiskt tillstånd, i staden sörjde jag också för mina trogna arbetare och raska sjömän.
Min gode far hade börjat härmed, och jag fullföljde hans afsikter.
Men jag var alltför rik för att inskränka mig till att endast sörja för dem, som stodo mig nära, efter hand fick jag lust att utbreda mina välgärningar.
Jag donerade min fädernestad stora summor, för hvilka man efter mina bestämmelser byggde hospital och fattighus, jag skänkte till samlandet af konstföremål och till naturvetenskapliga ändamål.
Alla dessa milda och allmännyttiga stiftelser buro min fars och mitt namn.
Själf vandrade jag nöjd och säll mellan de armes tillflyktsort och konstens salar.
– Naturligtvis kunde ej den största rikedom räcka till allt det där.
Du behöfver ej säga mig mera, nu vet jag hvad som bragte dig till tiggarstafven, sade prästen.
John funderade ett ögonblick, som om han ej ville gå in på att så var förhållandet, men slutligen vaknade han upp som ur en skön dröm till medvetande om den skepnad, i hvilken han uppträdde, och han svarade långsamt:
– Ja, jag blef fattig, men hvad mera?
Behöfde jag därför vara olycklig?
Hade jag ej mina vänners beundran, mina förre underlydandes kärlek och tacksamhet?
Jag hade ju så ringa behof – jag kunde försörja mig med min etsning, jag hade en vän, som jag älskade, och en trogen hustru, som ingenting bättre begärde än att med mig få dela min ädla fattigdom.
Hvart jag vände mig i världen, möttes jag af goda människor, som visade sig lika kärleksfulla mot den fattige mannen som mot den mångprisade millionären, alldeles som mitt goda värdfolk nu.
Öfver allt detta kände jag mig innerligt lycklig och tacksam, lyckligare än jag någonsin känt mig, när jag var en rik och afundad man!
John Hall bröt plötsligen ut i en våldsam gråt.
– Gud signe er, Gud signe er, stammade han mellan snyftningarna.
Han hade sjunkit ned på bänken och höll händerna för ögonen.
Den goda prästfamiljen visade sig djupt rörd af det den hört och bemötte de båda vandringsmännen med all tänkbar godhet.
De erbjödos nattkvarter i prästgården, men John tackade och sade, att de ännu hade ett stycke väg att färdas.
När de beredde sig att gå, räckte prästen dem hvar sin blanka daler.
– Jag är ledsen att ej kunna undvara mera, men det gifves af godt hjärta, sade han.
John böjde sig ner och kysste vördnadsfullt den gamle prästens hand.
– Jag skall aldrig skilja mig från denna silverpenning utan skall i all framtid förvara den som ett kärt och dyrbart minne.
Herr pastorn och hans goda familj har gifvit mig mera än jag någonsin kan tacka för eller vedergälla, sade han med tårar i ögonen.
När de båda männen hunnit ett stycke ut på landsvägen, som förde till byn, där vagnarne väntade dem, frågade studenten:
– Hade jag rätt?
– Tusenfaldigt rätt.
Nu behöfver jag ej längre genomvaka nätterna med tanke på att allt gifves den rike och intet den fattige.
– Det var herr
Halls oförmodade stora vältalighet, som fullständigt tillvann oss de goda människornas hjärtan, sade studenten.
– Var jag vältalig?
Jag visste ej, hur mina ord föllo.
Jag visste ej en gång, att det var så jag menat.
Det var som om någon annan talat genom mig.
Han tystnade tvärt och yttrade ej ett ord, förrän de stodo utanför den lilla byns gästgifvaregård.
Värden på stället var alldeles konfunderad öfver den brist på öfverensstämmelse, som rådde mellan resvagnarnes och betjäningens utstyrsel och de båda nerdammade och trasige karlarne, hvaraf den ene förklarades vara ägare till vagnarne och husbonde öfver de pockande herrar kuskar, kockar och lakejer, som förut anländt.
När John gick förbi packvagnen, tycktes något falla honom in.
– Finns ett bud att tillgå till prästgården i afton? frågade han värden.
– Ja, det kan anskaffas.
En af prästens pigor är här och återvänder om en stund.
Min herre kan tryggt anförtro henne att besörja hvilket ärende som helst.
– I så fall bed henne komma till oss på rummet!
Men låt först bära upp den där kofferten!
Studenten såg bestört och orolig ut.
Så snart de voro för sig själfva, och kofferten blifvit uppburen, fick han besked.
– Tycker ej min vän, att det skulle vara särdeles nöjsamt, om vi två sände några små presenter till det vänliga prästfolket?
Till exempel – John rotade bland sakerna i kofferten – den här sjöskumspipan åt prästfar, och – hör hit, Andreas, hvar lade du ned fruntimmersgrannlåten?
– Jaså här – nå, gå då – jag finner reda på det själf.
– Jo, den här långschalen kunna vi ge åt prästfrun.
Jag köpte den i S:t Petersburg till min mors sällskapsdam, men hon kan få något annat – jag har packen full.
– Ja, det var far och mor.
Men vi få väl ej totalt glömma bort de små söta mamsellerna?
Hvad sägs om det här tyget?
Det var egentligen bestämdt till småfröknarna Koskull, men jag kan köpa något annat till dem.
Man prackade på mig allt möjligt därborta i S:t Petersburg, men det kommer ju till nytta.
Tag och skrif utanskriften själf till mamsell Augusta, så lägger jag in detta till mamsell Hulda.
Vänta, vi låta de här ljusblå banden följa med till hårband.
Se inte så förskräckt ut, jag skall inte tulla ner den förtjusande mamsell Augustas klädning.
Jag lägger den här jämte den andra och schalen och pipan.
Andreas!
Gör ett paket af dessa saker och säg till prästens piga, att hon kommer upp!
Flickan stod förlägen i den öppna dörren och snodde förklädesbandet om fingrarne.
– Hon kommer lagom, min vän.
Lämna det här paketet till kära far och säg honom, att det innehåller några obetydliga, men välmenta gåfvor från de båda vandringsmännen, som i dag blefvo så vänligt förplägade i den vackra prästgården.
Kommer lilla jäntan ihåg allt detta?
Flickan svarade ja och neg, när John lade några blanka mynt i hennes hand.
När hon gått, var det en ganska lång stund dödstyst i rummet.
Det var, som om studenten väntat, att John skulle säga något, och som om John väntat, att studenten skulle göra det.
Ändtligen gick John fram till fönstret, där studenten satt med hufvudet lutadt i handen, stirrande utåt landsvägen i den riktning, från hvilken de nyss kommit.
John klappade honom vänligt på axeln.
– Hör på, min vän, det är väl bäst, att jag erkänner, att, fast jag ej frågar efter pengar, jag dock finner, att rikedomen är en välsignad sak och att det är lycksaligt att kunna dela med af sitt öfverflöd.
Ja, jag skall gå än längre och säga, att fastän jag gjort den allra angenämaste erfarenhet och räknar denna dag som en af de allra sällaste i mitt lif, jag dock är tacksam och belåten, att det i afton för evigt är slut på fattigdomen.
Jag passar ej för fattigdomen.
Min väns lilla flamma därborta i prästgården var alltför täck och älsklig och gör min väns smak och hjärta all heder.
Kan min vän i en framtid lyckas vinna henne, skall det bli min omsorg att sörja för utstyrsel och bosättning och min glädje att bjuda mig till fadder åt den förstfödde.
Glöm således ej att underrätta mig!
Han grep efter Johns hand, som alltjämt låg kvar på hans skuldra, och tryckte den varmt.
Åter i Götheborg.
– Forselles och de Frese fingo i alla fall nådigt afsked, och de värsta skrikhalsarne, förutom de, som hade alltför mäktigt beskydd, fingo slita spö för dansen de anstiftade den balnatten, sade Björnberg och steg upp från spelbordet för att laga till en grogg, hvilkens kaliber han pröfvade genom att hålla glaset upp mot ljuset.
– Och bror Björnberg fick en förmögenhet i skadeersättning för annullerandet af brännvinsarrendet, sade en af herrarne, som likaledes stigit upp för att laga till sin grogg.
– Jag begärde cirka 133,000 riksdaler, men hur tusan vet bror, att jag fick dem? sade Björnberg och satte sig åter ner vid spelbordet samt rörde om i glaset.
Herrarne höllo groggpaus.
– Därför att bror alltid brukar få det bror vill ha, ropade baron Koskull.
Baron Koskull hade skickat efter mera rhum och stod framme vid klaffbordet, där glasen, flaskorna och buteljerna voro uppstaplade.
Han flyttade undan några begagnade punschkoppar, medan han väntade.
Björnberg tog sitt grogglas i handen och gick fram till honom.
– Det ligger ett par hundrade riksdalersedlar och väntar på mitt contoir.
När kommer bror och hämtar dem? sade han med låg röst.
– I morgon förmiddag, innan bror går på börsen.
Det är välkomna lappar.
– Bror kommer således i morgon half ett, så få vi närmare språkas vid.
– Tack och heder!
Nå, där ha vi rhummen!
Det har tagit lång tid för lilla sötnosen att skaffa fram den.
Baron Koskull tog buteljen från den vackra uppasserskan och passade med detsamma på tillfället att kyssa henne.
Flickan lät sig ej bekomma.
Hon var van vid att herrarne på Bachelors’ club togo sig små friheter.
– Lägg nu i sockret, lilla grynet, så smakar groggen dubbelt så bra.
Hvem ser ut som en moskovit, bror Malm?
Ingen i det här sällskapet, hoppas jag.
– Unge John Hall.
Jag såg honom i går morse, när han kom hem från sin utländska resa.
Gud sig förbarme!
Han såg ut som en veritabel skäggbuse.
Jag tror inte hans egen mor kunde känna igen honom.
Han har skägg ända upp till ögonen och långt ner på bröstet hänger det.
– Fi donc, så snuskigt!
Det är inte värdt, att lilla sötnosen låter kyssa sig af honom, det blefve skråmor på det fina hullet.
Nej, ännu en bit!
Visst inte blir den för söt.
Jag tycker om allt som är sött.
Först och främst lilla sötnosen.
Hvad skratta herrarne åt?
Nå, gå då, efter det ändtligen skall vara, men kom snart igen, den här groggen är all inom en halftimme, och då får lilla vännen hjälpa till med att laga en ny.
Nå, hvad var det, som var så amusant, berätta, berätta!
Herrarne vid de två andra spelborden hade kommit till.
Baron Koskull slog sig också ner och läppjade på groggen.
– Fi donc!
Satungen hade rätt.
Groggen är slisksöt.
– Jo, min dräng har talat med den skurken Sebastian, Hallens kusk, och han berättade att, ha, ha, ha, ja, den stollen kan man tro om allt.
Jo, tänk er, mina herrar, när de kommo ner till Öresundet, blåste en ganska frisk vind, och den kujonen, unge John, blef så rädd, att han burdus vände om och for landvägen öfver Torneå till Petersburg, sade Björnberg.
– Det är något djäfvulstyg, som Hallens illmarige kusk sökt slå i brors dräng.
Han vet nog, att karlen pladdrar om allt för bror och har ingenting emot att ljuga bror skäppan full som betaldt för gammal ost, anno 99.
– Något sådant föll mig också in, därför frågade jag kocken, som jag händelsevis mötte på Kämpebron, han sade visserligen ingenting om utvägen, men talade om att de verkligen tagit hemfärden öfver Torneå, därför att »nådig herrn» ej ville fara öfver sjön.
Sanna mina ord, att gubben Hall hädanefter kommer att försäkra, att genaste vägen till Hamburg, London och Paris, det var ju så färden skulle ställas, går öfver Torneå och Lappmarken.
»Den vägen tog min son John, och den vägen, min son John tar, är alltid den rätta.»
– Jag vet något ännu intressantare om den resan, sade baron Koskull och knäppte på sin guldsnusdosa.
Behagar bror en pris?
När Inga Åberg ...
Baron Koskull berättade hviskande.
– Det är inte sant – det är blankt omöjligt – det är brors påhitt –
– På heder och ära – jag har det från säkraste källa.
Inte från gubben eller valpen, utan från Inga Åberg själf.
Vilja herrarne höra la fin de l’histoire?
Herrarne lutade hufvudena tillsammans, medan baron Koskull berättade.
– Nå, där sitter bror Carnegie mol tyst, som om han ingenting hört från den resan.
Törs bror inte för gubben?
A la bonheur, gubben har respekt med sig.
Jo, jag har hört genom ... ja, det är detsamma genom hvem, att unge John på sin resa hade för vana att taga upp i sin vagn och sällskapa med hvar eviga tiggare han for förbi på landsvägen.
Och att han fraterniserade med mobben dagen i ända.
En af landstrykarne gjorde sällskap från Åbo till Stockholm, och när han for hem till sitt land igen, skickade John med honom en koffert full af nyinköpta kläder och lät laga i ordning en matsäck, som skulle fått en kung till att vattnas i munnen.
Johns egna koffertar och kappsäckar äro däremot alldeles fullpackade med stenar, grodor och ödlor och annat oting.
– Unge John tycks ha fört ett muntert lif på den resan efter allt att döma, sade Björnberg.
Inne har han varit i alla herrgårdar och prästgårdar.
Och alla prästmamsellerna har unge John tagit under hakan och kysst på munnen, och ringförlofvat sig har han gjort med ett par ... det har jag hört –
– Nej, det sista får bror mig inte att tro.
Unge John är sannerligen ingen fruntimmerskarl, jag skulle önska, att han vore det litet mera, sade baron Koskull.
Nej, han är inte det minsta entreprenant mot könet, det vet jag också från Inga Åberg.
Hvad säger bror Carnegie om den saken?
– Jag säger ingenting, jag vet ingenting.
– Äro vi komna tillsammans för att spela boston eller för att diskutera den odågan, unge John? frågade en af de äldre herrarne i vresig ton.
– Allt i tur och ordning.
Baron Koskull knackade i bordet med sin långa silfversked.
– Groggpausen är lyktad.
Låtom oss återgå till den seriösa delen af aftonens arbete, mina herrar.
Unge John hemma.
Gamle John Hall satt nere på sitt kontor och väntade på sin son.
Han talade för sig själf, som han hade för vana nu på ålderdomen.
– John är inte punktlig, mumlade han och drog upp sin tjocka guldklocka ur byxfickan.
Han får lära sig vara punktlig, när han, då jag är stoft, skall styra och ställa med allt det här.
Jag skall ej glömma att påpeka det för honom.
En stund förflöt.
Gamle John gick ner från sin plats och spatserade fram och åter i rummet med händerna på ryggen.
Ett ögonblick stannade han vid sonens pulpet.
– John har glömt sin nyckel kvar i låset, sade han.
Det är en mycket farlig vana, ifall någon vill begagna sig däraf.
John är inte ordentlig, och man måste vara ordentlig, när man är John Hall.
Jag skall också påpeka detta för honom.
Ju längre John dröjde, desto flera anledningar fann hans far att påpeka åtskilligt, som han låtit komma sig till last.
– Jag skall fråga John om det är sant, att Andreas häromdagen fann en tusenriksdalersedel nedfallen mellan fodret och insidan af Johns rock, som han borstade ren.
Det är ju ingen skada skedd, när man har att göra med redelige och ärlige män, men det har man icke alltid, det skall jag påpeka för John.
Han svarar mig väl, att en sådan liten lapp lätt kan glida ner, när man har söndrigt foder i sin rock, detta bör man dock icke hafva, när man är John Hall, det skall jag påpeka för honom.
Det farligaste är dock icke att ha tappat sedeln, men att icke ha saknat den.
Man måste nödvändigt sakna en tusenriksdalersedel.
Jag saknar en daler, om den ej finnes, där den bör finnas.
John bör lära sig sakna åtminstone tusenriksdalersedlar, det måste jag påpeka för honom.
I detsamma kom John in.
– Godmorgon, käre far!
Jag trodde jag skulle vara alltför tidig.
Klockan är inte slagen half elfva ännu.
– Det var half tio, jag stämde möte med dig, min son.
Du har ett ganska slarfvigt minne, sir du.
Sätt dig där, min son!
Men stoppa först på dig din nyckel, som sitter i pulpeten.
Jag för min del anser det säkrare alt ha mina nycklar i fickan än i pulpeten, och vid närmare eftersinnande tycker du nog detsamma min son.
När du en gång ordnar din pulpet, hvilket du kanske beslutar dig att göra endera dagen, så finner du en bunt växelblanketter i vänstra hörnet.
Det är jag, som lagt dit dem, ifall du vill skrifva en anvisning för en vän.
Det är mera ändamålsenligt än att skrifva en sådan på baksidan af det här kortet.
Blaren är intet respektabelt papper att presentera i kassan, men saknas han, är hela killeleken förstörd, och det är äfvenledes skada.
Dessutom kunde baron Koskull tagit anstöt däraf, sir du, sir du.
– Nej, det kunde han inte, det var han själf, som proponerade, att jag skulle skrifva anvisningen på ett killekort, och han sökte själf ut Blaren för att choquera gamle Herpel.
– Man skall intet nöje finna i att choquera förste kassören hos John Hall.
John skrattade:
– Blef han choquerad?
– Ja, det blef han.
Men nu skola vi genomgå affärer.
Det är knapp tid.
– Min far stämde mig ej hit ner förrän half elfva –
– Half tio, min son.
Jag misstar mig aldrig –
– Half elfva, half elfva, jag är säker på min sak.
– Jo, sir du, jag önskar sätta dig in i affärerna.
Jag är gammal och ganska bräcklig och kan gå bort hvilken stund som helst.
När du var ute på din resa och jag satt här mol allena, tänkte jag: när John kommer hem, skall jag påpeka detta och detta för honom.
Man skall ej lita på andra och ej vara beroende af andra, när man är John Hall.
Således hvarje morgon klockan half tio väntar jag dig härnere.
Hör du på, hvad jag säger dig, min son?
– Ja bevars, min far vill sätta mig in i affärerna, det har min far alltid velat.
Jag hör efter, fast jag tecknar.
– Ser min far, det är ett utkast till en operascen.
Jag har gått med den i hufvudet en längre tid, och nu i detta ögonblick har det ändtligen klarnat för mig hur den skall sättas på papperet.
– När det har dröjt så länge, innan du fått klarhet i denna affär, kunde du gärna dröja därmed en timme eller par.
Kan det ej uppskjutas till senare?
Kom ihåg, att jag är en gammal man, och för en gammal man är hvarje minut dyrbar.
Lägg bort det där, det gör mig orolig!
John sköt undan teckningen och sade:
– Du är ingen gammal man, min far, du kommer att öfverlefva oss alla.
Men skola vi genomgå den här högen af papper och räkenskaper, så räcker ej Methusalems ålder till.
– Det är ej så vidlyftigt.
Att börja med vill jag gärna tala om för dig, hur vår firma uppstått.
Sir du, jag, Erskine, som nu är lord Kelly, och Carnegie, unge Carnegies far, bekostade uppbyggandet af det Hallska huset, firman, sir du, sir du.
Så reste Carnegie tillbaka till Skottland, och jag och Erskine voro kvar.
Men jämte associationen med oss hade Erskine eget contoir tillsammans med mr Mitchell, under firma Erskine & comp.
– Ja, min far, så mycket vet jag.
– Du vet också, att Erskines firma drifver rörelse med skepp och sillsaltning och har stora kommissioner med te, socker och ostindiska varor.
Du vet, att vi ej befatta oss med dylika affärer, men du vet också, att
Erskines firma är uttryckligen förbjuden att i sina negociationer inblanda John Hall & companis namn?
Det är en ganska viktig sak, sir du.
Våra affärer äro inskränkta till bruks- och sågverksrörelse samt utskeppning af järn och bräder.
Nå, när nu Erskine lämnade Götheborg år 96, var det, som du vet, fråga om att unge David
Carnegie antingen skulle få del i vår enskilda rörelse eller öfvergå till Erskines särskilda contoir.
Men jag ville ej släppa Carnegie, ty, sir du, om han skulle själf etablera sig eller flyttas öfver till Erskine & companis contoir, skulle han kunna göra John Hall & comp, verkligt intrång vid järnskeppningen m. m.
För att förhindra detta, har jag visserligen ej gjort David Carnegie till vår associé, men jag har höjt hans lön, sir du, sir du.