Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är, lika mycket som någon annan, intresserad deraf, att grundtanken i förslaget vinner verklighet, och det är just detta varma intresse för saken, som gör att jag vill, det R. o. Ad. skall fatta ett beslut, som, enl. min åsigt, mest befrämjar dess framgång.
Jag anhåller endast att få er inra derom, att i händelse återremiss nu skulle beviljas, så skulle följden deraf kunna blifva den, att Ulsk:ns Betänk, återkomme icke allenast en gång, utan tvenne gånger.
Jag öDskar att R. o. Ad. mätte bifalla punkten, som icke innehafver egenskapen af ett lagförslag, utan af en önskan, en antydan, i hvilken riktning Ständerna anse, att den kommande författmn bör gå.
Då nu öfverläggrfingen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att sedan Frih.
Palmstjerna afstått från sin begäran om återremiss, i afseende på förevar:de punkt endast blifvit yrkadt, dels bifall till Ulsk:ns förslag, och dels af Frih. Raab, att R. o. Ad., med afslag å Ulskrns förslag, måtte antaga en sålydande redaktion: ”att der skog, äfveu på enskildt område, å större areal afverkas, utan att marken lill åker eller äng användes, skogsplantering till återväxt, såvida den utan särdeles upoffring kan ske, vid ansvar påbjudet.”
Jag tyckte, att Frih.
Raab gjorde ett tillägg af orden: ”sora utan kostnad kan ske” eller något dylikt.
I anledn. häraf tillkännagaf Hr Gr. o. Landtm., att Frih.
Raab under diskussionen icke framställt något annat förslag, äu det nyss uplästa.
Jag vill blott tillkännagifva, att jag icke instämmer med Frih.
Raab i fråga om orden ”större areal”, och icke heller i de nyssnämnde.
För alt icke få flera propos:r, vill jag afstå från orden: ”större areal.” Hr Gr. o.
Raabs förslag då blefve sålydande: ”att der skog, äfven på enskildt område, afverkas, utan alt marken till åker eller äng användes, skogsplantering tili återväxt vid ansvar påbjudes.” Frih.
Mellanmeningen ”så vida utan serdeles upoffring kan ske” anser jag böra stå qvar.
Raabs förslag således blefve oförändradt, med undantag deraf, att orden ”å större areal” uteslötos, samt att Hr von Hartmansdorffs förslag dermed vore likalydande, 390 Den 11 November e. m. utom att han yrlut uteslutande af orden ”såvida den utan särdeles npoffring kan ske.” Hr von Hartmansdorff:
Jag afstår från min skiljaktiga mening, på det att vi icke mä allt för länge tvista om denna fråga.
De härefter först till bifall å Utskms förslag och sedan till antagande af Frih.
Raabs förslag framställda proposme besvarades med blandade
Landtm, ånyo hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utskms förslag, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande'.
4:de punkten, ang:de ifrägastäldt förbud emot nyligen inköpt skogsmarks begagnande annorlunda än till husbehof.
Enligt min tanke skulle närmaste följden af detta stadgande blifva, alt säljaren afverkade skogen i st. f. köparen.
Detta har värjt den egentliga anledningen hvarföre jag icke bilrädt Utskms förslag.
Det synes mig nemi. vara tydligt och klart, att om skogen ej får disponeras förr än några år efter egendomsköpet, så skall egendomens värde derigenom förminskas.
Den som säljer en egendom, vill naturligtvis hafva mycket betaldt derför, och då han icke kan få det på annat sätt, säljer lian först skogen och derefter jorden.
Det finnes dessutom många andra sätt alt eludera delta stadgande, hvarföre jag ej tror alt detsamma kommer att medföra åsyftad verkan, men som försöket är oskadligt, vill jag visst icke envist motsätta mig antagandet af hvad Utskm i denna punkt tillstyrkt.
Angående denna punkt finnes, så vidt jag vet, icke 2:ne Stånds beslut, hvarföre ett bifall till densamma från R. o. Adms sida icke kommer att bestämma utgången.
För min del får jag förklara, alt jag icke ogillar grundtanken i förslaget.
Jag känner, alt i vårt grannrike
Danmark är det en köpare af skogsmark förbudet, ali under 10 års tid efter köpet verkställa hyggster derstädes annorlunda än efter en viss plan, och jag erkänner äfven, att man är förpligtad alt söka bevara samhället för de olyckor, som blifva en oundviklig följd af skogarnes förödande.
Men jag anser, att äfven delta förslag har sina brister.
Deri finnes inlagdt ett- vilkor, som kan förderfva alltsammans, nemi. det för säljarens arfvinge gjorda undantag.
Om man vill köpa en egendom för att sköfla dess skog, behöfver man ju endast skaffa sig en aflägsen slägtinge till mäklare och gifva honom en viss provision, så går saken lika bra för sig.
Jag tror derföre, att man i denna, likasom föregående punkt bordt inskränka sig till en enkel antydan af hvad man åsyftade, och jag tager mig friheten att framställa huru jag anser, att denna antydan ungefärligen borde lyda:
"Att köpare af skogsmark, under viss lämplig tid efter egendomens tillträde, må hindras att skogen annorlunda än till hemmanets eget behof, begagna, såvida ej genom behörigen' npgjord och af vederbörande gillad hushållsplan kan visas, att en större afverkning är med skogens
Den 11 Növember e. m. 391 bestånd förenlig”.
Landtm, torde iiafva den godheteD, att tili Ståndet framställa propos. å detta förslag.
Jag får blott förklara, det jag, i öfverensstämmelse med min under f. m:s plenum tillkännagifna mening, förenar mig med Frih. Raab. Gr.
Såsom ledamot af Ulsk:n anser jag mig böra tillkännagifva, att detta förslag tillkommit såsom en förmedlingsåtgärd emellan de skiljaktiga åsigler, som inom Ulsk:n gjorde sig gällande, alt således ordalagen ”ulan bergslag”, äfvensom uttrycket ”då köparen ej är säljarens arfvinge” tillkommit i nyssnämnde syftning.
Jag vågar äfven påstå, att saken i och för sig sjelf har skäl för sig, isynnerhet om man tager i betraktande de åsigter, som finnas uttryckta i Landshöfdingarnes Embets-Berättelser.
Och det är äfven temligen allmänt kändt, att inom många landsorter idkas den industri, att man inköper skogbärande hemman endast i ändamål att afverka skogen och sedermera försälja det skoglösa hemmanet till det pris, som derför kan erhålla*.
Redan i denna omständighet torde finnas ett vigtigt skäl för lagstiftaren alt söka hämma en sådan olycksbringande industri.
Att ett stadgande i samma syftning redan länge funnits och visat sig hälsosamt i grannriket
Danmark, hafva Ulsk:n i motiverna gifvit tillkänna.
Jag är visserligen sinnad att i detta, såsom många andra fall, underordna min enskildta mening R. o. Ad:ns åsigt, men jäg vill endast, lill stöd för Ulsk:ns förslag, åberopa den från Danmark hemtade erfarenhet, ty i detta land har stadgandet medfört inga olägenheter, utan fastheldre välgörande följder.
För öfrigt öfverlåter jag åt R. o. Ad:ns eget bedömande alt afgöra huruvida de modifikationer, Utsk:n föreslagit, äro lämpliga eller icke.
Fastän jag icke i afseende å denna punkt anmält någon skiljaktig mening, anhåller jag likväl att få nämna, att, enligt min öfvertygelse, det häri föreslagna stadgande icke kommer alt tjena till något.
Jag tror nemi., att i händelse någon vill begagna sig af en egendom, förnämligast för alt draga en hastig vinst af skogen, så kan han göra det genom en öfverenskommelse med säljaren, utan att på något sätt komma i konflikt med den lag, Utsk:n föreslagit.
Vid sådant förhållande föreställer jag mig att det vore bäst alt afslå denna punkt, såsom innehållande ett stadgande, hvilket icke kommer att medföra den dermed åsyftade verkan.
På sätt en föregående talare redan omnämnt, har detta stadgande tillkommit med afseende derpå, att en mängd personer hafva till näringsfång att inköpa skogbärande hemman, sköfla skogen och sedermera till underpris afyttra egendomen.
Det är för att förekomma detta för hela landet olyckliga förhållande, som motionärer från nästan alla delar af riket anhållit om en bestämmelse, hvarigenom detta missbruk af eganderätlen kunde hämmas, och en eller två motionärer hafva föreslagit fastställandet af en tid utaf 10 år, hvarunder köpare af landtegendom ej får nyttja skogen till afsalu, såsom det i Danmark och äfven, om jag ej misstager mig, i Raden 392 Den 11 November e. m. är föreskrifvet.
Utskms primititva förslag var jemväl i öfverensstämmelse härmed uppgjordt, men man tyckte sedermera, att tidrymden, åtminstone lill en början, var nog långt utsträckt.
Man kom då öfverens att inskränka tiden till 3 år och derjemte stadga de undantag, som i punkten finnas omförmälda.
Det finnes , knappast någon möjlighet ali skrifva en lag, som icke kan eluderas af den, sorn derom sig betliiar.
Skälet hvarföre man stadgade undan tag för säljares arfvingar, låg deruti, att roan hoppades sålunda få medhåll äf BondeStts ledamöter, inom hvilken samhfdlsklass del finnes en särdeles förkärlek för den ärfda jorden, och jag tror äfven, att detta amendement hos dem åstadkom en gynnsammare stämning för förslaget.
Det anmärktes visserligen, att detsamma utgjorde ett ingrepp i den enskildtes egande-rätt, men jag tror ali detta ingrepp ej är större, än det som innefattas i många andra stadganden i vår civila och ekonomiska lagstiftning.
Sä t. ex. finnes i ByggnmgaBalken den åsigt uttalad, alt det ligger i Regeringens makt att tillse, del skattejorden icke så vanskötes, att den faller i ödesmål.
Jag skulle föreställa mig, att man i vår lid icke behöfver vara sensiblare än år 1734.
På dessa skål anhåller jag om bifall till punkten.
Det är Hr Carlesons förslag att a-fslå punkten, ulan alt sätta något annat i stället, som ånyo upkallat mig.
Att punkten, sådan den af Utslcn föreslagits, icke kan och bör bifallas, har jag förut sökt visa, och till de skäl, jag då anförde, ber jag att få lägga ännu ett.
Utslcn hafva gjordt ett arbiträr! undantag från regeln för bergslager.
Ar sjelfva regeln riktig, så bör den äfven gälla för bergslag, och jag förslår icke, hvarföre man gjort ett så beskaffadt undantag.
Jag känner allt för väl, Mine Hrr, att skogen, den må nu vårdas huru omsorgsfullt som helst, lemnar ringa afkastning, i allmänhet icke mera än 2 proc. af kapitalvärdet af den skog, som äfverkas på en viss areal.
Vid sådant, förhållande är det klart, att en ägare lill ett skogbärande heraman, kan göra sig en betydlig vinst, om han pä en gång kapitaliserar skogen och använder kapitalel i mera vinstgifvande företag.
Man håller nu som bäst uppå att göra sig förtrogen med den tanken, att ypperliga spekulationer kunna göras genom inköp och nedhnggning af skogar och derföre är det äfven hög tid att genom ett lagstadgande söka stäfja detta ofog.
Förslagets syftning är således, i min tanke, ganska riktig, men man har, vid delsammas upgörande, inlåtit sig allt för mycket i detaljer, på sätt jag äfven förut anmärkt.
Jag anser mig derföre ännu en gång böra fästa R. o. Ad:ns npmärksamhet derå, att det förslag, jag tagit mig friheten framlägga, icke åsyftar annat än en und. anhållan till K. M:t, alt i den blifvande nådiga Propos. i ämnet, måtte inläggas ett stadgande, som under en viss tidrymd hindrar en köpare af skogsmark att helt och hållet sköfla skogen.
Jag anhåller att få höra Frih.
Raabs förslag upläsas, och att sedan erhålla ordet.
Sedan denna upläsning skett, yttrade Den 11 November e. ni. 395 Frih.
Raab säger sig icke kunna fatta, livårföre Ulsk:n från förbudet undantagit bergslagerne.
Jag deremot tinner skälet'dertill vara ganska naturligt, så snart man vill gå så noga in i detaljer, som Utsk:n gjort, och det består deruti, att bergslagstieromanen hafva sig ålagd en bestämd värmningäskyldighet i bergslagens hyttor och att skogen således måste för detta ändamål afverkas.
Hvad förslaget i dess helhet beträffar, så anser jag det vara sämre än det af Frih.
Raab framlagda, hvilket sednare icke ingår i detaljer, utan endast i allmänna ordalag uttrycker hvad som åsyftas.
Jag tillstyrker således bifall till Frih. Raabs förslag.
Äfven jag anser,, alt det ifrågavande förslaget, som för det närvande icke är af mera än ett RiksStånd bifallet, lämpligen kan af R. o.
Ad. modifieras, och då jag linner Frih.
Raabs förslag i detta afseende lämpligt, vill äfven jag, för min del förorda antagandet deraf.
Sedan härefter propos. till bifall å Utskms hemställan blifvit framsläld, men besvarad med Nej, antog R. o. Ad. den af Frih.
Raab föreslagna redaktion.
5:te punkten, an g: de rättigheten att anställa svedjande.
Emot denna punkt har jag ingen annan anm. all göra, än att ett tryckfel deri sig insmugit.
Emot slutet står nemi. svedjande utan lof i st. f. olofligt svedjande.
Jag anhåller, att detta misstag mätte rättas och punkten i öfrigt bifallas.
Här är föreslaget, att svedjande utom åker, äng och rätter beteshage icke må vara tillåten å annan mark än kärr och mossar.
Jag har förut tagit mig friheten erinra, att uti Kalmar län en stor del af skogen finnes inom omfånget af så kallad hagmark.
Sådan mark har i allmänhet förut varit svedjad, och att den genom ett fortsatt svedjande förderfvas, är kändt.
Ulsk:n hafva således icke bordt utan inskränkning från förbudet undantaga beteshage.
Om Ulsk:n undantagit all beteshage, sorn icke är stenig, eller meddelat något annat stadgande i enahanda syftning, skulle jag icke haft någon anmärkn. att göra; men beteshage inbegriper ofta steniga kullar, och svedjande å dem skadar marken lika mycket som svedjande å skog på stenbunden mark.
Af sådan orsak kan jag icke gilla Utskins förslag i denna punkt, och jag tror, att R.
St. skulle kunna inskränka sig till en tind. hemställan hos K.
M:t att inskränkningar i rättigheten att svedja måtte göras.
Svårigheten att skilja beteshage från skog har icke undfallit Utsk:n, och Utsk:n hafva just med afseende å denna svårighet ansett lämpligt att begagna samma ordalag, som finnas i nu gällande författningar, eller rätter beteshage.
Raab omförmält, en del af skogsmarken i Kalmar län användes till betesmark, så lärer ändock icke sådan skogsmark kunna hänföras under det i lagen begagnade uttrycket räller beteshage.
Jag tror således, att Frih.
Raabs anmärkn. icke är af sådan vigt, alt den bör föranleda lill punktens afslående. 394 Den 11 November e. m. Gr.
Som jag under en lång följd af år va rit och ännu är jordbrukare inom Kalmar län, och icke kunnat undgå, att med smärta åse det sätt, hvarpå skogen der behandlas, faster jag en serdeles stor vigt på denna frågas afgörande.
Vid genomläsandet af denna punkt har det förefallit mig såsom alldeles gifvet, alt inom Ulsk:n icke funnits någon person, som känner, huru del tillgår vid svedjande af beteshagar i Småland.
Vi veta, all innebyggarne i detta landskap hemta deras egentliga inkomst från boskapsskötseln, samt att jorden lill största deleti består af sandmo, som måste årligen gödas, så vida man vill förvänta gröda derå.
Sådant är förhållandet i hela Kalmar län och äfven i en stor del af Jönköpings och Wexiö län.
Nu ser en Småländsk beteshage i allmänhet så ut, att den är beväxt med ljung af en alns höjd.
Följaktligen kan man der icke föda annan boskap än svin och kor.
Det är visserligen sanni, att i Småland upfödas temligen stora oxar, men för deras underhåll upoffrar allmogen icke sällan sina ängar lill bete om våren, och då foder sedan börjar tryta, nödgas man försälja oxarne, ty beteshagarne äro genom svedjande ödelagde.
Det är således af största vigt, att rättigheten lill svedjande i hagarne inskränkes.
Skulle punkten i sitt nuvande skick bifallas, blifver förhållandet sämre än förut.
Jag minnes icke, om det är allmänna lagen eller någon af skogsförfattn.-ne, sorn föreskrifver, att svedjande å sandjord är förbjuden.
Detta stadgande har icke blifvit åtlydt, ty raseriet att svedja är i Småland så allmänt, att jag icke vet, huru man skall kunna hindra allmogen derifrån; men blefve förbudet genom nytt lagstadgande uplifvadt och upmärksamhelen fästad å nödvändigheten att vaka öfver förbudets efterlefnad, tror jag att ett bättre förhållande skulle inträffa.
Att förbättra en Småländsk beteshage, är ingen lätt sak och låter sig icke göra på annat sätt än genom s. k. syrfällning, eller att, sedan skogen vuxit mycket tät, fälla densamma och låta den ligga, så alt marken genom trädens förruttnelse gödes.
Då upkommer till en början magert gräs, som dock är bättre än ljungen.
Svedjandet måste hämmas, så vida icke dessa orter skola blifva alldeles förstörda, ty jorden bär icke, såvida den ej får gödsel, och boskapen kan icke underhållas, om beteshagarne ej fredas från svedjande.
Jag instämmer således i det förslag, Frih.
Raab afgifvit, och anhåller all * R. o. Ad. icke malte godkänna Utskrns förslag.
Ulsk:n hafva så mycket mindre saknat kännedom om förhållandet i Småland, som inom Utsk:n finnes en ledamot af BondeSt. från nämnde provins, med afseende å hvars yrkande detta mom. blifvit redigeradt.
Ilan yttrade nemi., att han icke hade något emot att svedjande förbjödes, endast alfallet af afverkad skog finge brännas.
Detta sednare är äfven i förslaget medgifvet.
Samme ledamot påstod vidare, att det icke finnes någon jordbrukare i Småland, som, derest han tager någon vård om sin skog, är så litet omsorgsfull, alt han icke tager lill vara sjelfva träden, men alt han upbrånner riset och affabel af träden, äfvensom IjuDgen, för Den 11 November e. m. 395 att i beteshagen bereda en vackrare gräsväxt.
Då således punkten just med afseende härå blifvit redigerad, samt BondeSt. bifallit densamma, och ansett all möjlig trygghet derigenom vara jordbrukarne beredd, så vågar jag fortfarande, och jemväl med fäsladt afseende ä förhållandet i Småland, tillstyrka bifall lill punkten.
Såsom en hvar torde känna, är Småland en ganska vidsträckt provins.
Hushållningssättet med skogen är ganska olika inne i sjelfva landet emot vid kusterna.
Jag har en egendom vid kusten, der deu lätta utförseln af skogsprodukter föranleder till en bättre hushållning med sjelfva skogen, och jag kan vitsorda, att de flesta jordegarne, äfven inom BondeSt., pä de sednare åren öfvergifva svedjandet.
Deremot hafva de, på- sätt Gr.
Liljencrants redan omnämnt, begagnat syrfällning, d. v. s. de hafva nedhuggit större delen af skogen och låtit qvistarne ligga qvar, hvarigenom en ganska försvarlig gräsväxt i hagerne upkommit.
Detta är det förmånligaste förfaringssättet i hagmark, iakttaget åtminstone af de klokare jordegarne, ty det tinnes ännu qvar en icke obetydlig del af jordbrukare, som icke sköter sin jord så val, utan bränner hvart 30:de, 40:de år, eller allt efter som skogen återväxer, och detta ulan afseende å markens beskaffenhet af att vara högland eller stenig, af hvilket förfaringssätt de stora ödemarker, sorn nu möta den i Småland resandes öga, upkommit.
Ett så oriktigt och för efterkommande förderfligt hushållningssätt bör förekommas och förhindras, men delta sker ej genom antagandet af ötskms förslag.
Ty då man lemnat rättigheten att svedja i hagmark öppen, så har man i och med detsamma lemnat fria händer åt de misshushållare, hvarom jag nyss talat.
Lika liberalt hafva Ulskm förfarit i afseende å skogsmarken, ehuru meningen troligtvis varit alldeles motsatt, ty den gifna tillåtelsen att bränna ris och affall efter afverkad skog kan lätteligen gifva tillfälle till sjelfva skogens svedjande, helst man vanligen sålunda förfar, att de större träden, såsom spiror och maste"- träd först nedhuggas, hvarefter allt det öfriga, som kallas för affall, upbrännes.
Jag anser således det föreslagna stadgandet icke vara ett tillräckligt hinder emot skogsförödelsen, och jag vidhåller derföre milt yrkande, del R. o.
Ad. icke måtte gifva sig in i detaljer, utan endast i allmänna ordalag anhålla om ett vidsträcktare förbud emot svedjande, än det som innehålles i nu gällande författn:r.
Dessa hafva, åtminstone i någon mån och så vidt de blifvit efterlefde, kunnat ståfja ofoget, men de skulle naturligtvis uphöra att gälla, då det nya stadgandet promulgerades.
Men är detta nya stadgande strängare än de gamla?
Ingalunda, utan snarare tvärtom, på sätt jag tror mig hafva lyckats ådagalägga.
Jag fortfar i mill yrkande, alt R. o. Ad. mätte besluta en underd. anhållan lill K.
M. om inskränkning af skogssvedjande vid förhöjdt ansvar.
Jag har redan fästat upmärksamheten derå, alt Utsk:n inskränkt rättigheten alt svedja till åker, äng och rcitler beteshage, och jag tror ej, att till rätter beteshage kan hänföras den af Frih.
Raab omförmälda, i Kalmar län befintliga s. k. hemskogen.
I detta län kallas nemi. en del af beteshagen, som 396 Den 11 November e. m. egentligen är alt betrakta såsom skogsmark,1'•hemskog, i motsats till utskogen.
Om denna hemskog hafva mina motståndare vidlyftigt ordat, men den kan ej, enl. mitt omdöme, någonsin hänföras under begreppet rätter beteshage.
Det är temligen svårt att ingå i tvist med den siste värde talaren om hvad med uttrycket hemskog egentligen skall förslås.
Men hvad jag och Frih.
Raab egentligen sökt att inför Ståndet framhålla, är vigten af att hämma och förbjuda svedjandet i stora sträckor af landel, de må nu kallas beteshage, hemskog eller hvad annat som helst.
Det är ett sådant ofog jag velat förekomma, och derföre har jag förenat mig med Frih.
Raab, öfverlemnande åt den siste värde talaren, att med jurister öfverlägga om hvad med hemskog bör förstås.
Jag vill försöka alt definiera hvad med hemskog bör förstås.
Jag brukar ett hemman af 800 tunnlands vidd, deraf 500 tunni, är hagmark och 20 (unni. bära ståndskog.
Detta är onekligen eli hemman med betydlig skog, men af landtmätaren har, vid hemmanet öfvergånget laga skifte, alla dessa skogbärande tunni, nptagils såsom beteshage, och endast 20 tunni, såsom egentlig skogsmark.
Nu frågar jag Gr.
Sparre, om han såsom domare skulle kunna anse dessa 500 tunni, såsom skogsmark, ehuru landtmätaren vid skiftesföirättningen uptagil dem såsom beteshage?
Jag bestrider icke det förhållande, som eger rum å det af Frih.
Raab områdda hemman i Kalmar län, men jag beklagar, att R. o. Ad. vid denna lagstiftning icke kan fästa uteslutande afseende å Frih.
Raabs hemman, utan måste laga i betraktande det allmänna förhållandet i hela landet.
Då Utsk:n föreslagit ett lagstadgande, som skulle gälla för hela riket, tror jag Ulsk:n hafva gjort rätt uti att begagna ordalag, som i lagstiftningen hittills varit använda.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., alt i afseende på denna punkt blifvit yrkadt af Gr.
Sparre bifall till Ulsk:ns förslag, med rättelse af orden ”svedjande utan lof”, sorn genom tryckfel blifvit införde i st. f. ”olofligt svedjande”, samt af Frih.
Raab afslag å Utsk:ns förslag, samt att punkten måtte få följande lydelse, ”alt inskränkning i skogs svedjande vid förhöjdt ansvar påbjudes.”
Efter sedermera först till bifall å Utskms förslag, dock med rättelse af det anmärkta tryckfelet, och sedan till antagande af Frih.
Raabs förslag framställde propos:r, som besvarades med blandade
Ja och Nej, hemställde Hr Gr. o.
Landtm, ånyo propos. till bifall å Utsk:ns förslag, och ropades dervid ånyo
Ja och Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Efter härvid af Frih.
Raab begärd votering, uplästes till justering och godkändes följande voter:s-propos.:
Den som bifaller" det i Lag- samt Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk:ns
Den 11 November e. m. 397 Betänk.
JVa 29, pag. 29, framslälldla förslag i fråga om förbud emol och ansvar för svedjande, röslar Ja; den det ej vill, röslar Nej; vinner Nej, afslås nämnde förslag oell antages Frill.
Raabs förslag, att inskränkning i skogs svedjande vid förhöjdt ansvar må påbjudas.
Nej -- 22.
6:te punkten, ang:de ändring af 1S:te kap. t:sia §:n Byggninga-B:n; 7:de punkten, ang:de ändring af 1!i:de kap. S:dra §:« samma Balk; 8:de punkten, ang:dv ändring af 49:de §.■?! Skogs-Ordn:n; och 9:de punklen, ang:de ändring af Kgl. Brefvet den 11 slpril 1844.
Ulsk:ns i dessa punkter afgifne yttranden bifalios. 10:de punkten, angide utfärdande af ny förf attil, om sko gome i Biket.
I öfverensstämmelse med hvad jag på f. m. anförde, anhåller jag, att R. o. Ad. måtte så förän dra slutet af denna §, att det skulle heta: ”att K.
M._ täcktes lill Rikets näst sammanträdande
Ständer aflåta nådigt förslag till ny skogs-ordn. och dermed sammanhängande förfatlmr om ett förbättrad!, efter olika orters beskaffenhet lämpadt skogshushållningssält, utgående från de af R.
St. antagna grunder.”
Det är samma förslag, som Frih. Raab på f. m. upläste. R. o. Ad. behagade finna, alt skillnaden mellan Utskms förslag och det af mig afgifna, är att Konungen måtte aflåta nådig Propos., i stället alt utfärda författn. i ämnet.
Vi återkomma nu till det ämne, som på f. m. preliminariter behandlades.
Frågan är nemi. huruvida det vore lämpligt, att R.
St. begärde utfärdandet af en för fattn. i ämnet, eller endast begärde nåd.