Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var icke nog, att denna Regering störtade thronell och tillskansade sig makten, den mäste äfven aflysa dödsstraffen, pä det att den som förverkat lifvet, icke skulle konna dömas.
Denna åtgärd var verkligen väl beräknad, då man sjelf tillgripit
Regeringen och såsom brottslig hade förverkat lifvet.
Hvad var anledmn till införandet inom delta land af den allmänna valrätten såsom grund för representationen?
Jo! man hoppades, att genom tacksamheten hos den massa af individer, sorn såmedelst tillerkändes valrätt, blifva bibehållen i sin ställning och icke helt och hållet förkastad.
Vi hafva Mine Hrr uti en af de rödaste och största tidningar nemi.
Aftonbladet sett en öfversättnig af Victor Hugos famösa tal i Nationalförsamlingen, hvari han låtsar försvara Provisoriska Regeringen och kallar den icke blott hög och sublim utan äfven ett uttryck af djupaste menniskoförstånd, och detta Victor Hugos föredrag anser Redakt:n af Aftonbladet såsom ett af hans mest lyckade.
Han liar likväl icke menat, hvad han sagt, ty hela föredraget utgör den skarpaste och mest bitande ironi, som någonsin flutit nr en penna.
Den, som med lugn läst denna afhandling, kan icke undgå alt förvånas deröfver, all Victor Hugo icke erhöll en välförtjent tillrättavisning för en så opassande ironi emot den då lagstiftande församlingen.
Dessa af mig nu anmärkta fenomener för lagstiftningen kunna icke medföra annat än split och söndring inora ett land, föga afundsvärda exempel alt efterfölja.
Men för att fortsätta beskrifningen öfver delta Eldorado genom allmän valrätt till representanter, som blifvit sä mycket beprisadt, lålom oss eftertänka, huru Statshushållningen bedrefs under den tid, Provisoriska Regeringen hade tömraarne i sina händer.
Huru många millioner bortkastades icke på det mest skändliga sätt och hvilka, utan att samhället i ringaste män deraf haft någon nytta, måste ersättas?
Man mäste häpna öfver denna ett folks benägenhet, att kosta sig in på dylika försök, då det har ett tryggt och fast bestående statsskick, som lemnar ett fullkomligt lugn.
För att nu återkomma till det hvilande förslaget, hvilket af Gt:ne Sparre och Platen, Hr Gripenstedt m. fl. blifvit benämndi ett förmedlingsförslag, får jag fråga:
Hvad vill man väl förmedla?
Vill man införa envälde hos Konungen, så förlorar folket dervid.
Ar åter meningen att tillvinna representationen ännu större makt öfver Konungen, hvad inträffar då?
Jo! just de olyckliga följder, som stämplade tidsrymden emellan 1720 och 1772.
Nej Mine Hrr!
Dylika försök böra vi lemna ogjorda.
Erfarenheten har visat oss, alt vi af dem icke hafva några önskvärda frukter att hemta.
Den Svenska Representationen har likasom allt annat menskligt sina brister, som böra och kunna afhjelpas i den mån, uplysning och bildning inom landet gör sådant nödigt, nyttigt och möjligt, men ingalunda må delta bristernes afhjelpande ske genom införande af s. k. rationella grundsatser, hvilka, utan ringaste afseende derpå, att intet rationell finnes i grundsatser ofta intet irrationell deri kan finnas såsom stödjande sig på en abstraction, aldrig kunna medföra lycka och trefnad inom ett gammalt
Don 18 December. 7 lagbundet samhälle.
En förbättring af våra grundlagars bestämmelser för våra representativa former kan inträffa möjligen, förr än man föreställer sig, men dertill fordrars i första rummet, att alla de olika interessen, som nu söndra Sveriges individer genom de olika naturer af jord med dennas ägande och genom olika frihet i näringar.
Sålänge allt detta qvarstår, blir någon förändring i representationssättet omöjlig, såvidt jag kan förstå.
De skiljaktiga inleressena göra sig gällande och möjligen föranleda vådliga resultat.
Utvägar finnas, att på ärligt men icke kommunistiskt sätt förvandla all jord till samma natur, att göra den skattefri, och alt fylla alla stalsbehofven af hvad namn och beskaffenhet som helst, nemi. genom procent af inkomsten.
Så snart detta inträffat och ett dylikt ordnande af Sveriges drätsel blifvit beredt och utfördt, då är liden inne att vidtaga förbättringarne af de nu öfverklagade olägenheterne af vår representation, men derförinnau är enl. min åsigt, allt omöjligt.
Då blir det ganska lätt att ordna arbetssättet för en förändrad organisation af representanter.
Jag skulle dä vilja hafva i representationen inrymd den nu orepresenterade högre bildningen och förmögenheten, men dock detta icke så till förståendes, alt förmedlingen af den olika jordnaturen'tillgår på det sätt, att man på ena sidan lemnar befrielse från skatt, men på den andra lägger all tunga.
Då vill jag icke hafva något 2-kammarsystem och inga parlament, ty oaktadt allt hvad man säger om dessa Engelska parlamenter, hvad hafva de väl uträttat?
Har England ännu i denna stund några bestämda beskattningsbar?
Ilar England några grundlagar eller ens någon lagcodex?
Det är icke fluktuation på ministerbänkarne, som gifvet' England kraft och lycka.
Har detta land bragt sig till något ekonomiskt välstånd, sä måste sådant tillskrifvas rikedomen hämtad från dess kolonier.
Skulle England utom dessa kolonier på ett eller annat sätt förvärfvat någon högre rikedom, så utgöra likväl de inhemska oroligbeterne och Irlands olyckliga belägenhet ett talande bevis pä odugligheten af parlamenten såsom lagstiftande korporation, och jag åberopar just detta såsom ett konstant bevis pä olämpligheten af denna formation för en representation.
Den må vara tjenlig till förhindrande af sönderbrytandet utaf England och dess former, men skulle något slikt inträffa, så är äfven visst, att
England komme att undergå ett vida grufligare blodbad än någonsin Frankrike, och det är högst naturligt, ty inom England vore mera alt derpå förtjena.
Hvad har vår nuvar. representations-form, som förklaras oduglig och såsom sådan nödvändigt måste förändras, visat sig kunna åstadkomma under loppet af ett år och 2:ne dagar eller från den Usla Maj 1809 till den 2 Maj 1810?
Hrr.ne böra ihogkomma under hvilka förhållanden 1809 års grundlagar tillkoramo.
Med dessa stå vi eller falla och sålänge deras gällande kraft icke uphört, måste vi dem efterlefva.
De äro inga mästervärk och kunna icke eller vara det såsom tillkomne genom menniskor, hvilka icke blifvit skapade för att frambringa sådane, men dessa grundlagar äro dock vida mera fulländade än någon lagstiftning inom hela den kända verlden.
Var icke 1809 års grundlag den, so.m först bestämde formerna för grundlagsförändringar i Den 18 D ecember. framtiden.
Hafva icke vära oell andra länders grundlagar hittills blifvit stiftade för att gälla evigt, men dock genom revolutioner fatt så kort varaktighet, att i Frankrike den 1789 stiftade, redan förkastad, ersattes af en annan 1792 ytterligare 1795, och vidare 1800.
Är detta stabilitet i samhällsförhållanden?
Sedan 1809 års grundlagsstiftning i Sverige har alla andra länder fått sina derefter inträffade grundlagsstiftningar i samma anda uptagne för möjliga rättelser i framtiden af bestämda former.
1809 års grunrllagsstiftare kände att menniskan fortgår i uplysningen, och att i samma mån hon häruti fortgår, i samma roan skall hon äfven snart uptäcka bristerna och utfinna lämpliga medel för deras afhjelpande utan att behöfva för sådant ändamål tillgripa pröfningen af hugskott, och icke ens skriket pä galorna om liehofvet af en represantationsförändring kan dertill föranleda.
Man skyggar icke för sådane eländigheter, och om de öfvergå till fullkomliga upror, sä befattar man sig icke med någon förmedling eller söker då bibringa hopen nplysning annorledes än medelst bajonetten, hvilket är det enda medlet att hämma upror.
Fä dessa stojande som söka att bryta lag inom landet väl stryk, sä komma de icke åter.
Upgör man förmedlingsförslag, så visar man sig rädd för striden; det är just detta jag framför allt annat afskyr.
Mätte försynen skydda fäderneslandet från att dess Styrelse någonsin må finnas dagtingande med uprorsmän.
Sedan förslaget nu af flere utmärkte talare från alla sidor blifvit granskadt, hemställer jag, om något vidare kan vara att i saken åtgöra, än att afslula en debatt, som numera tjenar till intet, och derefter skrida till votering.
I en fråga så vigtig, som den om representationens ombildning, är det en pligt för hvar och en, som åtagit sig det ansvarsfulla riksdagsmannakallet, att uttala de äsigter som bestämma det votum, hvarmed han går att bidraga till de resultater denna frågas utgång lemnar åt framtiden.
Men om min framställning i början synes något abstract, må detta nrsägtas, då det är nödvändigt folden konseqventa utvecklingen af min öfvertygelse.
Sveriges ypersta
Skald bär sagdt:
"I alla former trifs det sköna.
Detta är en obestridlig sanning, ett factum som hela skapelsen bevittnar.
Finnes väl, inom dess omätliga kedja, något skönare än lifvet; och, se huru detta, det högsta af allt skapadt, rör sig och utvecklar sig inom de förunderligaste former.
Lifvet beror således ej pä formen, men formen beror pä lifvet; ty der detta ej finnes, der inträder döden, uplöser den, söker en ny af lifvet Iemnad, eller dödfödd form för samma operation och fortgår sä ouphörligen från den ena till den andra.
Döden är ej ett intet, dä skulle de af lifvet lemnade formerna ligga oförvandlade; men ingenting är stilla — allt rör sig — lifvet framåt — döden tillhaka.
Skillnaden är således väsendtlig; der lifvet uphörer att sammanhålla, utveckla, förkofra och vidmakthålla; der åtskiljer, uplöser och förstörer döden.
Alla former mäste vara, antingen under det enas fridfulla, ljufliga; eller under den andras sorgliga, förstörande välde.
9 Bland alla former pä jorden är menskliga Samhället en; det mäste således äfven hafva ett lif, så vida det ej skall hafva fallit i dödens väld.
Gästar lifvet derinom och gjuter sin kraft i dess ådror, då ser man huru det, under sällhet, endrägt och frid, sammanliålles, utvecklas, förkofras och vidmakthälles; men åtskiljes det under tvedrägt och strid, då går det sin uplösning och förstörelse till mötes och man behöfver ej säga mer, för att inse att detta är döden som klappar på dess dörr.
Då hvarje menniska är en lem af den kropp, som kallas samhälle, måste det vara af en väsendtlig vigt för hvar och en alt göra sig reda för hvad det är som utgör dess lif; i synnerhet under närvar, tid, då man har så bortblandat begrepet derom.
Det finnes ovedersägligen ej mera än ett, sora är Samhällets lif och delta är en fullständig motsatts till den sjelfsvåldas lössläppta frihet, hvari nutiden inbillar sig se lifvet.
Man tror alt våldsamma rörelser vittna om lif, ty man glömmer att döden också har en rörelse och att det just. är denna som ofta äfven är våldsam.
Samhället har otaliga för dess tillvaro, utveckling och förkofran, nödvändiga rörelser, såsom dess jordbruk, handel, näringar och alla möjliga indusligrenar, — dess lugna religiösa, moraliska, inlellectuella och politiska utbildning; med mera skäl kallar man dessa ofta dess lif; men de äro det ej, de äro blott dess verksamhet och vittna i den män välsignelse sprider sig deröfver, om det sanna lifvets tillvaro.
Då Samhället är ett aggregat af menniskor och menniskor äga det sanna, fullkomligt sköna lifvet, i förhållande (ill deras religiösa begreps halt och dessas inre utveckling hos och införlifvande med dem; så mäste det förhålla sig på samma sätt med menniskor såsom Samhälle betraktade.
Det är således religionen sorn utgör Samhällets lif, denna är det sköna palladium, som sprider trefnaden inom alla former; men, vid dess frånvaro må man utpynta formerna och omskapa dem huru som helst, så blir dock lifvet borta, rörelsen allt mattare och mattare, det aftynande tillståndet kännes med smärta, men orsaken fattas ej; man kastar skulden på de tunga formerna, missnöjd med alla yttre ställningar och förhållanden, ty man glömmer att del ej kan vara annorlunda, då den inre kraften har försvunnit och kärnan förtorkat på den från stammen afbrulna grenen; i förtviflan ansträngas krafterna till våldsamma rörelser, men förgäfves, det är döden som rör sig och de krampaktiga skakningarne påskynda blott förstörelsen.
Nog erkänner hvarje förnuftig varelse behofvet af en religion, det finnes ingen som ens vågar neka härtill; men då religionen blott betraktas ur en politisk synpunkt, såsom ett medel för uprätthällande af ordning och skick i samhället, dä är äfven denna blott en yttre död form, der den inre kraften saknas.
Sådan utgör den således ej något lif; nej dertill fordras att den genomtränger och beherrskar åtminstone flertalet af samhällets medlemmar.
Men religion är ett alltför allmänt och vidsträckt begrep, för alt tillräckligt bestämma hvad vi mena med samhällets lif.
Hedningen har en religion och för honom, som ej kommit till bättre 10 Den 18 December. kunskap, kan äfven denna, genom Guds öfver Sin skapelse alltomfattande nåd, visserligen genom del i samvetet inneboende, ehuru orediga förnimmandet af ett högre väsende, i den mån han, utan skrymteri, redligt söker alt fatta detta, vara ett lif bättre än inget, under förbidan på ett fullkomligare.
Men för ett samhälle, liksom för den menniska, som kommit lill en högre kunskap härom, kan det ej kallas religion, som är det för hedningen.
Således, skall Sverige såsom samhälle hafva lif, så måste det hafva en reli o-» gion och skall det hafva religion, sä mäste det hafva christendom; men ej en blott yttre bekännelse dertill, utan en sann, lefvande, flertalet af dess innebyggare så genomträngande tro på, samt kärlek och bekännelse till Christiina, att den upenbarar sig i allt deras görande och låtande och att de derpå vilja både lefva och dö; således för denna tro, kärlek och bekännelse, för detta andeliga lif Bro redobogna att offra sitt lekamliga lif och blod.
Ar det sä, då sprider christendomen under endrägt och frid, sin välsignelse öfver land och folk, öfver alla våra företag; och då emottaga vi medgången ödmjukt och tacksamt ulan öfvermod, men äga äfven kraft att, utan förtviflan möta motgångarne och att med undergifvenhet och tålamod försaka.
Dessa sanningar känna oss pä pulsen; och hvar och en som ej är blind och döf, eller tillsluter ögon och öron, måste förnimma huru det står till med christendomen i landet.
Han behöfver blott se på Sabbalhens helgd, förutan hvilken ingen christendom är länkbar; andra sorgliga förhållanden att förtiga.
Såsom, dä man onäpst kan upstå inom ett RiksStånd och stämpla, den i landet förtryckta Gudsfruktans fromma nit, med den smädande benämningen: ”en plantskola för bypokriter och tartuffer,” — dä man tolererar sådant, liksom det i smädelsen, hänel och förföljelsen yttrade hatet, emot hvarje annan företelse, som kan ådagalägga blott en gnista lif i christendomen, hvilken likväl icke offentligen aunoncerar sig, utan i all stillhet ställer framgången af sina fromma önskningar och sin verksamhet i Herrans hand; men derunder ej blott tolererar, utan gillar och prisar högtidligen annoncerade sammankomster, klubbar, — ja riksdagar — på sidan om alla lagar och författningar, för att söka frambringa ett likväl och lyckligtvis falskt uttryck af opinionen i landet; ty hvem har utsett och befullmågtigat de på reformklubbar och Orebromöten samlade oroliga lmfvuden, bland hvilka flertalet säkerligen ej skulle kunna konseqvent redogöra för hvad de vilja — och det återstående antalet, som väl kanhända kan detta, dock ej, som jag hoppas denna dagens resultat skall visa; hvarken har, eller kan hafva några sympathier ibland de stilla i landena, utan blott inom några tidningsredaktioner; men dessa må ej utgifva sig som ”allmän opinion,” ej som ”Folkets Röst,” derföre alt de hos åtskilliga lyckats, med denna välberäknade list, bearbeta och inympa sina villomeningar.
Nej! ännu står det ej så illa till i Sverige att denna tryckpress är Svenska folkets organ; ännu finnes dock någon christendom qvar, den ställer sig åfvan all mensklig ordning till efterrättelse för Herrans skull och de som äga den, tillhöra Svenska folket och skola, om än förvillsen, derifrån Gud oss nådeligen bevare, skulle komma derhän, på bålet med bilan för ögonen lugna böja Den 18 December.
11 sina hufvuden derunder och förneka den organ, som med frihet pä läpparne och despotism i hjertat, söker hos dem utplåna christendomen oell påtruga dem sjelfsvåldels ok, hvilket med eller ulan medvetande skenbarligen är målet för nävar, tiders reformbegär.
Sverige har snart ägt en 40-årig fred, i början deraf såg man ännu, så väl i land som stad, alt det ägde en Sabbath.
Se i staden hufvudsakligen, men hör äfven talet derom pä landet och den som ej vill sjelf så hafva, skall bekänna att Sabbatbens helgd försvinner år efter år.
Jo — deraf, att man under lyckans dagar glömmer hvem man har alt tacka derföre och ser sig sjelf som sin lyckas gifvare; af denna glömska födes öfvermodel.
Men ej nog härmed, utan under detta öfvermod, då det stolta jaget ställer sig, om än i början ej ensamt som Gud, dock brevid Gud, hyser samhället inom sig, lyssnar till och gillar den här förut omnämnda dsemoniska tryckpress, som, med sitt alltid lika fint beräknade, ehuru för den allvarlige betraktaren alltför skenbara hyckleri, stundom åberopar en likväl alltid vanställd christendom, för all, tinder egiden af detta namn, inleda Stransiska och Hegelska läror, samt smaken för Fransyska lättsinnets vanvettiga uptåg, allt för frihetens skull, samt af vördnad för en framälgåeride bildnings fordringar.
Skall Svenska folkel ännu en lid famla i detta mörker, lekande med dess lyktgubbar; så skall det slutligen för dess oroliga vindar drifvas hit och dit sorn rör på fritänkeriels brusande sjö, utan att finna den fasta klippa, på hvilken det ännu kunde bergås, om det besinnade hvad dess frid tillhörer.
Det har funnits en förut, som slingrande sig i kunskapens träd, förstod att, genom tjusande phraser, göra den vanställda sanningen begärlig.
O! Svenska folk låt ej lismarens tal om frukterna på nutidens kunskapsträd, som äro frihet och bildning, locka dig bort ifrån Lifsens träd; du skall äfven der finna frihet och bildning och har du blott en gång rätt smakat det sednare trädets frugter, skall du ej mera frestas att lemna dem för de förra.
Se pä Frankrike och Tyskland, de hafva, det förra så länge lekt med lättsinne och sjelfsvåld och det sednare med menskliga förnuftets, frän den sanna christendomen emanciperade kunskapsbegär, att, om man vill se förödelsens styggelse i ansigtet, så behöfver man blott vända blickarne dit.
Det är väl möjligt att gubbar gråtit glädjetårar öfver dessa omslörtningar, som Aftonbladet förkunnade 1848, men öfver dessa må vi gräla sorgetårar.
Vi behöfva ej äflas att omstörta vära former, antagande nutidens förtviflade utrop: ”det är för sent,” som eli ärligt väckelserop; lifvet trifs i alla former och utvecklar dem efter sitt behof; dock mäste vi härvid ihågkomma att ett halsstarrigt stillastående allika oförenligt med lifvet, som ett egenmägtigt framstörtande, — vägen går uppåt, man måste således upp eller ner, antingen med säkra, lugna steg framåt, eller hufvudstupa tillbaka.
Derföre om vi vilja gä framåt och alt våra samhällsformer skola utbildas, kännas lättare, ändamålsenligare; då mäste vi först söka, att, genom frid och endrägt, känna oss nöjda, jag säger ej med, men inom dera vi hafva; komma vi derhän, då är christendomen uti oss och med 12 Den 18 December. den lifvet och är lifvet uti oss, så skola vi lugna och lyckliga framgå till en ständigt stigande fullkomning.
Men vilja vi ej detta, ej först inse våra brister och rätta dem, dä må vi arbeta med våra former huru mycket som liebst; vi arbeta då förblindade, under strid oah tvädrägt, döden i händerna och gå förr eller sednare vår uplösning, vår förstörelse till mötes.
Af dessa skäl nedlägger jag, utan att befatta mig med förevarande förslags brister, under ödmjuk och lugn förhoppning på bättre lider, mitt nej i valurnan; skall jag ej se dessa tider, så äger jag dock barn, om jag än skulle tvingas att utplåna känslan för mitt fädernesland ur mitt hjerta, dessa äro mig för dyrbara, för kära alt jag skulle vilja ställa dem under beroende af ett foster jdladt af och framfödt under partiyra, tvedrägt och hat.
Ar det väl möjligt att i sådant tillstånd återhämta det lugn och den besinning, som fordras för att samvetsgrann! bedöma liden för och besluta örn nedrifvandet af den samhällsbyggnad som förfäder, generation efter generation, upfört åt efterkommande, inom hvilken samtiden af vördnad, bör ät framtiden förvara forntidens minnen?
När man vill uprifva grunvalarne, hvarpå Svenska samhället från uråldriga tider hvilat, om än dessa stundom varit hotade af skakningar, mäste man först hafva upfört en ny byggnad på så säker grund, alt de som äro missnöjda med den gamla, kunna tillförsäkra dem, som uti denna äro belåtna, samma trefnad, sam ma frid och välsignelse, som, ehuru med kortare afbrott, dock har gästat inom det gamla två-tusenåriga Sveriges landamären.
Kan man ej detta, då måste man, ihågkommande att för Herran, som vi dock väl vilja, skall styra våra s. k. öden, är tusende år sorn en dag och en dag som tusende år, äfvensom att vilkoret för samhällets lif är endrägt och frid; under tålamod förbida den tid, då man, med förenade krafter, kan åstadkomma, just genom det inre lifvets harmoniska och konsequenta utveckling; hvad som aldrig vinnes genom tvedrägt och hat.
Skulle väl Svenska folket vilja, genom antagande af detta förslag, som var blott en brandspruta för att dämpa mordbranden, upresa en minnesvård öfver sin hufvudstads vanära.
Nej! detta sogliga minne lefver nog ändå, vi skola ej bidraga dertill, men vi skola under förenade böner söka bereda det sanna lifvet sådana segrar inom vårt samhälle att döden blifver derifrån utträngd så länge verlden står.
Dock har kanhända det gamla Sverige lefvat länge nog, kanhända slår dess midnattstimma snart; det vet allena Herran; men vaknar, om ej förr, åtminstone i döden, behofvet hos den enskildta menniskan att besinna hvad dess frid tillhörer, må då Sverige anse denna stund för sin sista, att dess folk måtte komma till besinning, kasta ifrån sig frestelsen af främmande läror och främmande uptåg och med gammal, redlig Svenskmannatro, hämtad ur Guds Heliga Ord och gifven af Guds Heliga Anda, förblifva i döden troget sin Gud, sin Kung och sitt Fosterland; — dess forntida ära, dess närvar, frid — och — kanske ännu för en framtid — dess trygghet.
Den 18 December. 13 Frih.
Jag tager mig friheten hemställa, huruvida icke II.
Hr Frih. o. Landtm, har sig offi ciell bekant det beslut, llögv.
PresteSt. i frägan fattat, och anhåller jag alt, eller härom vunnen uplysning, återfå ordet.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, alt lill Kidd.-cancelliet ankommit en så lydande skrifvelse:
Vid föredragning denna dag af Coust Utsk:s mern.
N:o 2, ang:de det nu hvilande förslaget till ny Riksd.-Ordn., jemte dervid fogad särskild artikel, äfvensom, i sammanhang dermed, till ny R.F., har PresteSt. med 36 röster emot 14 beslutat ali ”icke antaga” delta förslag.
Slockholm den 17 December 1850.
S. Ii. Almqvist.
O Frih. Åkerhjelm:
Sedan vi nu vunnit uplysning om frågans utgång inom PresteSt., och i gårdagens plenum sä väldiga skäl emot förslagets grunder blifvit af flere talare framställde, så inskränker jag mig till förklarande, alt jag anser del hvilande förslaget till national-representationens ombildning vara aldeles ohistoriskt och i följd deraf äfven antinationelt i tillämpningen af de grundsatser, hvarpå detsamma blifvit bygdt.
Lagerbjelke bar redan visat, huru munga och stora svårigheter förefinnas vid förslagets utförande, alldenstund man nödgats för det allmännas betryggande vidtaga åtskilliga inskränkningar i den allmänna valrätten, hvilket, sedan denna valrätt en gång blifvit erkänd, icke har någon annan grund än godtycket och till följd deraf icke innebär säkerhet för framtida bestånd.
I afseende på förslagets detaljer anhåller jag att få fästa upmärksamheten ä den egenhet, som företer sig i stadgandet om valrätten uti förslagets 20 § momme a och b, hvilka lyda sålunda: «) de som inom stadens jurisdiktion äga fast egendom, beräkna T'?
röst för hvarje fulla 1000 r:dr upskattadt egendomsvärde till och med 32,000 r:dr; dock må ^ röst tillgodonjulas äfven då den valberättigades fasta egendom i sådant värde ej upgår till 1000 r:dr; b) idkare af handel, fabriksrörelse, handtverk eller annat yrke åtnjuta, då deras årsinkomst ej är upskaltad till 100 r:dr, T'5 röst och för hvarje folia 100 r:dr upskattad årlig inkomst till och med 3,200 r:dr £ röst.