Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Spindeln spann sina trådar mellan dessa bekväma fästen från gren till gren; myran fann här byggnadsämnen för stacken; guldflugan, nyss krupen ur puppan, pröfvade sina första florslika vingar; ollonborren kröp öfver stammen och gjorde misslyckade försök att flyga.
Allt lefde och gladdes åt lifvet, allt utom denna härjade unga skog, som stupat för yxan och skulle gifva sin märg åt sädeskornet.
Det var tidigt på morgonen i början af Juni -- så tidigt, att skyn i nordost ännu var fållad med guld -- två år efter herr Åke Totts gästabud för grefve Brahe på Lavila.
Sveden tillhörde Kaskas torp.
Två magra kor och en kviga afbetade här och där på höjdsluttningen några tarfliga grässtrån.
Fyra får, begåfvade med ett bättre födgeni, företogo vågsamma språng på skogens slagfält och funno mellan stammarna orörda grästufvor.
En flicka om tretton eller fjorton år satt på berget ofvanför sveden, vallande hjorden.
Hennes morgontoilett var så enkel och fattig, som den ju kunde vara: ett groft linne, en snäf kjol.
Inga skor, ingen duk.
Ovårdadt långt svart hår, solbrynta kinder, bara armar och fötter, så bruna som de mattor, hvilka Dordej i sina välmaktsdagar färgat med stenmossa.
Det var Hagar, som icke blifvit den rike Lydik Larssons fosterdotter.
Hvad skulle Dordej, fostermodern, hafva råd att kläda Hagar i tyskull!
Hon hade nu åtta egna slitvargar, och tiderna blefvo allt sämre.
Missväxt och foderbrist kommo att öka krigets utpressningar.
Tredje och fjärde kon hade gått i mät åt fogden.
Blacken stampade, gammal och utsliten, ensam i stallet.
Trosshästen, som ficks i utbyte mot Pilen, befanns redan följande året värdig en klubba.
Liksom herr Åke, begynte Thomas känna fältlifvets efterdyningar.
Lyckligt, att de två äldsta barnen, Tommu och Sigfrida, nu voro föräldrarnas högra och vänstra arm, ty på Hagar var ej mycket att räkna mer; hon hade sin värld för sig.
Hon satt på berget och läste.
Hvad läste hon?
Torpet ägde tre böcker: bibeln, psalmboken och katekesen.
Det var ingen af dessa, det var biskop Erik Erikssons finska postilla, tryckt i Stockholm 1621; hon hade med lock och trug fått låna denna digra bok i två volymer af en ny ung adjunkt i prästgården.
Hagar förstod endast svenska, som största delen af folket i Karis, men finsk befolkning var kringströdd i socknen; hon hade hört språket talas.
Hagar lärde sig finska ur postillan, ty ingen grammatika, ingen ordbok, endast några få tryckta andliga böcker hade ännu vidrört de outvecklade vingarna af den finska nordens jungfruliga språk.
År efter år sade mon till sin fura: förstår du mig?
Ja, sade furan, du talar ju ur mitt hjärta.
Dag efter dag sade insjöns vågor till strandklippan: förstår du oss?
Huru skulle jag ej förstå eder? svarade klippan; jag förstår ingen annan.
Tungan, som gaf en själ åt naturljuden, frågade örat: förstår du mig?
Ja, sade örat, men hvad säger ögat?
Ögat svarade: tälj mig stafvar, att jag må se de ovana ljuden!
Detta var bristen.
Stafvarna voro ännu mycket sällsynta och ovant tillskurna; i hela Finland fanns ju icke ett boktryckeri.
Äfven svenska språket var ännu ett outveckladt, stapplande barn i skolåldern.
Krig fanns ej då mellan hjärtats och tankens två uttryck i detta land; förstodo de icke mer, så förstodo de att älska hvarandra.
Hagar hade vuxit, men icke så, som trädet växer i skogen, stam, grenar och märg i harmonisk utveckling.
Medan hennes kropp tilltagit tre tum i längd, hade hennes själ vuxit tio eller tolf tum.
Hon var den omogna, gröna karten, som utvecklar sig till en frukt, men hvars smak är bitter.
Hon var den gängliga, hållningslösa flickan på fjortonde året, hvilken hvarken kan uppbära sin längd eller styra de fladdrande fjärilstankar, som rysta sina växande vingar för att utflyga i världen.
Tålmodig väntan tillhör endast de fromma, de godsinta, de saktmodiga i denna kartens tjusande vår; de lifliga och energiska uppresa sig mot äfven de ömmaste, äfven de mest berättigade band, hvilka kännas som fjättrar.
Hagar var upprorisk mot sig själf och mot hela den trånga värld, som omgaf henne.
Denna törstande, stormande, brinnande själ, som slöts i ett äggskal, hur skulle ej hon flaxa som fågeln mot fönsterrutan!
Hvad betydde det okända, omätliga djup af gåfvor och frågor, som böljade inom hennes unga hufvud?
Och denna starka, bevingade ande, som sträckte sin famn mot oändliga höjder, medan tillvarons former hängde som bly vid dess fattiga barfot, hvar fann han en kvist att sätta sig på?
Intet svar!
Borta var Cannabis, som hon ej fått återse, borta voro dessa frestande böcker på lärdomens språk, åt hvilka hon en kort tid så hungrande hängifvit sig.
Icke för något pris skulle
Dordej ha tillåtit en så papistisk villfarelse i sitt hus, äfven om det otroliga händt, att Hagar fått låna latin från prästgården.
Men sträng skyddstull uppfostrar alltid smugglare.
Hagar hade öfverkommit på Nyby några af dessa litteraturens vindfällen, som sluta sin bana på väggspringorna -- rifna tryckta blad af Olof Bures arithmetica instrumentalis, tryckt 1609, och Marcus Helsingii compendium astronomicum, tryckt 1597.
Det var fynd utan början och slut, men det var räknekonst, det var stjärnkunskap, det var latin!
Tyska böcker hade här och där kvarlämnats af hemkomne krigare.
Hagar förstod icke ett ord tyska, men hvartill funnos böcker, om ej för att läsas?
Hon stafvade sig fram, hon fann ett ord som liknade svenskan, gissade, jämförde, gissade åter meningen af enstaka ord och enstaka ord af meningen, till dess att hon här, som i finskan, lärt sig hjälpligt förstå sina böckers innehåll.
Det var icke barnsagor hon sålunda öfverkom, det var lärda kommentarier af skriften och vidlyftiga utläggningar af augsburgiska bekännelsen, troligen tagna vid någon plundring i Tyskland och sedan bortkastade af plundrarne som onyttigt skrymmande gods.
Hagar hade af dessa lärda verk på sitt sätt inhämtat »skriftens rätta förstånd», som hon för två år sedan så ifrigt efterlängtat.
Det var påtagligen redan för mycket för hennes år och erfarenhet, men det hon inhämtade var endast bokstafvens lärdom, som dödar, det var icke andens lärdom, som gifver lif.
I hennes lilla hufvud samlade sig en oordnad massa af bokstafslärdom, utan samband, utan öfversikt, utan metod.
Den barnatro, med hvilken hon förr läst sin bibel från perm till perm, söndersmulades till stoft af teologernes utläggningar.
Hvad visste detta med all sin beläsenhet så okunniga barn om troslärornas kamp, om otrons drakslingringar alltifrån apostlarnes tidehvarf eller om dess mäktiga bundsförvandter i ett förrädiskt människohjärta?
Hon stafvade med förvånade barnögon de invecklade stridsfrågorna om
Kristi personliga eller symboliska närvaro i nattvarden, om den helige Andes utgång af Fadren allena eller af Fadren och Sonen.
Hon hade icke något begrepp om Andens gång genom världshistorien eller om dess allt pånyttfödande kraft i en troendes själ.
Hon gick som i drömmen fram mot hopplösa tvifvel, men äfven för tviflet var hon ännu alldeles för mycket barn; hon kunde endast känna sig fridlös, olycklig, dödande tom ...
Nu satt hon vid biskop Erikssons postilla och vände blad efter blad, utan att rätt veta hvad hon läste.
I denna bok återljöd ännu reformationstidens lifsvarma tro, som så snart skulle förblöda i det kropps- och själsmördande kriget för att efterträdas af den dödfrusna ortodoxin.
Erikssons postilla var icke fritagen från sin tids pedantiska utläggningslusta, men där fanns så mycken sann fromhet, en så hjärtevarm kärlek till Gud och människor, att Hagar kände sig besviken i sitt hopp om utredning af de svårfattliga stridsfrågorna.
Hvad betydde kärleken till Gud och människor mot lösningen af ett teologiskt problem?
Hagar tröttnade.
Solen steg högre, uppsög daggen och vidrörde med brännande kyssar berget, sveden, ljungen, det svartlockiga hufvudet, de bruna armarna, de bara fötterna.
Morgonsvalkan gick öfver i sommardag.
Bromsarna surrade, sommargyllingen galade i skogen, Silfverblommas koskälla och fårens bjällror klingade enformigt i dalen.
Biskopens postilla gled omärkligt ned i mossan, jungfru Marias nyckelpiga kröp öfver dess blad, och Hagar, som tillbragt en halfvaken natt vid fållan med korna, nedsjönk i sömn mot den hårda hällen.
Hon hade sofvit en kvart eller två, när ett prassel i lingonriset väckte henne ur hennes lätta slummer.
Hagar sprang upp och såg en främmande pojke, svartlockig som hon, solbrynt som hon, barfota som hon, men vild, smutsig, med blodiga fötter och sönderrifna kläder, stirra på henne.
Innan hon ännu hann hämta sig från sin första öfverraskning, hörde hon från gossens läppar en tvekande fråga:
-- Bennu! svarade hon.
Hon hade igenkänt rösten.
De båda syskonen hade icke sett hvarandra sedan fyra år, när Bennu flydde med Pilen från Nyby gård.
De fortforo att vara hvarandra så lika som två blåbär på samma kvist, men Hagar hade nu skjutit upp nära ett halft hufvud högre än brodern.
Och nu föllo de gråtande i hvarandras armar.
Så mycket hjärta hade de dock, och hade de icke haft det, skulle de icke ha varit nattens barn, de skulle ha varit dess missfoster.
De satte sig bredvid hvarandra på berget.
Systern tog först till ordet.
-- Hvad är det, Bennu? frågade hon, i det hon med oförställd häpnad betraktade hans blodiga fötter och förvildade utseende. -- Hvarifrån kommer du?
-- Från Gerknäs.
-- Så du ser ut!
-- Jag har skjutit ihjäl Greger Andersson.
Tokprat!
-- Jag har skjutit ihjäl honom.
Icke visste jag, att musköten var laddad.
-- Hvad du säger!
Greger Andersson?
-- Han var en stygg karl!
Lars Palikka var alltid beskedlig mot mig.
Så fick jag afsked af lille herr Klas.
Greger Andersson var stallmästare där.
Han var förr en af rättarne som redo efter mig, när jag rymde med Pilen.
-- Det är så länge sedan vi hört af dig.
-- Han tog Grebben, som herr Åke gaf mig att rida, när Klas fick Pilen.
I stället fick jag ett halt sto.
Greger sa': nu skall du köra oxarna.
Svarta tjuren var ilsken, ja, han stångades så, så!
Jag hade yxan, jag slog benet af honom.
De satte mig i hundstallet ...
Fyra dagar satt jag i hundstallet och fick intet annat än hundarnas mat.
Så bröt jag mig ut och låg gömd på hövinden.
Matts Lång sa' till mig: kom ut, Bennu, gör musköterna rena!
Ja, jag kom ut, jag satt på bakgården med musköterna, när Greger kom med piskan emot mig.
Är du där, din tattarehund? sa' han; jag skall lära dig rymma!
Kom icke hit! sa' jag och höll musköten emot honom.
Han kom ... jag sköt ... han föll ... jag sprang.
Göm mig, Hagar, göm mig!
De äro efter mig; jag sprang hela natten.
-- Du skulle ha klagat för herr Åke ... skrifvit!
-- Skrifvit?
-- Jaså, du kan icke skrifva.
Kan du läsa?
-- Mor lärde mig stafvarna förr, men dem har jag glömt.
-- Hvad kan du, Bennu?
-- Rida, fäkta, skjuta, jaga, dressera hundar, kasta kronvägg, tärningar ...
-- Å, sådant där!
Hvart tänker du rymma?
Kanske till Åbo.
Jag har fått en nål af grefvinnan ...
Hennes lärdom dunstade bort som en dimma för den öfverhängande faran.
Hon var beslutsam och djärf som brodern, men mycket mera utvecklad till sitt förstånd.
-- Ja, de skola förfölja dig, de skola söka dig här.
Du kan ej rymma till Åbo, det är lång väg, de skola hinna fatt dig på vägen.
Men till herr Åke ...
-- Herr Åke ligger svårt sjuk på Lavila.
Klas är där.
-- Då finns det ej annan råd, än att rymma till Tyskland.
Vid Skuru i Pojo ligger Henderssons transportskepp, som endera dagen skall segla till Tyskland.
Dit måste du för brinnkära lifvet.
Har du penningar?
-- Jag har sex daler insydda i min jacka.
Herr Åke gaf mig dem, när jag skickades bort från Lavila.
-- Det är bra, mycket bra; jag har icke en kopparslant.
-- Men om de komma nu ... nu?
-- Och gossen betraktade skogen med skrämda blickar.
-- Gå, tvätta dig först vid bäcken, dina fötter blöda af språnget.
Lämna där din jacka och dina byxor.
Jag kläder mig i dem och lämnar åt dig min kjol.
Komma de, skola de taga mig.
-- Men de slå dig, Hagar, de binda dig, de bortföra dig.
-- Sicken, hvad skola de göra med mig?
Sinka ej nu, fort!
Sigfrida kommer att hämta mjölken.
Jag har legat med korna vid fållan i natt.
Gossen följde rådet.
Om en stund voro båda barnen förvandlade, han till flicka, hon till gosse.
Flickans kjol släpade långt ned till fötterna; gossens spinkiga benkläder räckte ej långt nedom knäet.
För att fullborda toiletten kammade och benade Hagar sin brors hår med en tallkvist.
Man kan hjälpa sig utan kam.
Medan hon var upptagen därmed, erinrade sig Bennu något i hans tanke högst betänkligt.
-- Icke kan jag rymma i flickkläder till Tyskland!
Icke taga de emot en flicka på skeppet!
Jag springer hem efter min helgdagskjol ...
Nej, jag går hem i linnet.
Du skall få dina gosskläder i ett knyte.
I detsamma hördes bakom dem en klingande röst:
Och kejsarens döttrar, de kommo från Rom, de hade en påse med läkedom, de hade lavendel och rosmarin, guldkäraste min!
Sigfrida stod där med stäfvan och betraktade förvånad de främmande barnen.
Det var Hagar och icke Hagar, Bennu och icke Bennu.
De voro upptäckta; det stod ej att hjälpa.
-- Känner du icke igen oss?
Tyst, tala icke om för någon kristen själ, att du sett oss här!
Jag har lånat min kjol åt Bennu för att elaka människor söka honom, och nu måste han bort, långt bort!
Spring fort hem, tag min helgdagskjol eller låna mig den sämsta du har; Bennu måste få sina kläder tillbaka.
Vänta ... han är hungrig.
Gif honom brödet, som är för min morgonvard!
Jag möter dig på skogsvägen.
Fort, säg åt ingen; jag skall sedan tala om det för mor!
Sigfrida var fjorton år, äfven hon, men hur olik dessa två!
Ljushårig, from, god, blomstrande frisk, oskyldig, vek, hjärteglad, utan lärdom, utan sorger, vuxen i skog och mark som en bofink i fredadt bo.
Hon visste ej huru kär hon haft Bennu, förrän hon saknade honom.
Men hon frågade icke, hon räckte honom ej sin hand, hon fällde stäfvan, där brödet låg instucket, hon föll honom om halsen, kysste honom, rodnade med detsamma starkt och sprang utan ett ord sin väg för att uträtta Hagars ärende.
Gossen i flickkläder såg förundrad efter henne.
Han förstod icke kyssen, han förstod blott, att de förr varit goda vänner.
Sedan han flydde från Kaskas torp, hade han glömt hvad kvinnlig ömhet var, till dess att han på Lavila kände någonting varmt kring sitt hjärta, och värmen kom den gången nästan så högt som från solen.
-- Ät och drick mjölk! sade Hagar.
Vi ha två mil till Skuru.
Bennu intog sin systers plats som vallflicka, medan hon gick att möta Sigfrida.
Han åt, men det smakade icke.
Det rasslade i skogen; han vände sig darrande ditåt.
Tramp hördes af hofvar ... nej, det var en fåle, som i sin glada ungdomsyra tog sig för att galoppera i beteshagen.
Den annars så oförfärade gossen var rädd för ett fallande löf.
Han hade för första gången gjort bekantskap med den fruktansvärda makt, som beherskar äfven den modigaste, äfven den mest förhärdade -- samvetets makt.
Hagar återvände, ånyo förvandlad till flicka, med broderns kläder i ett knyte, och nu var det två systrar, som vågade sig öfver genvägar ut på den farliga landsvägen till Pojo.
Vandringen lyckades utan äfventyr.
Man erfor sedan, att förföljarne från Gerknäs tagit vägen åt Lavila.
Hagar hade öfverlämnat åt Sigfrida omsorgen om korna och följde flyktingen ända till Skuru.
Där återtog
Bennu sin manliga dräkt.
Syskonen uppsökte fartyget, som låg segelfärdigt till Stralsund.
Hagar förde underhandlingen med skepparen Hendersson.
Gossen skulle öfver till Tyskland.
-- Hvarför icke? svarade Hendersson.
Sex daler för frakt och kost.
-- Sex daler för en så flink skeppsgosse, som gör nytta för en matros?
Ni skulle fråga hvad han begär i månadspenning!
Skepparen skrattade.
-- Pysen går ju så bredbent, som ville han rida på bogsprötet.
Men får gå för fem daler.
Vill han icke?
Nå, fyra daler, det är mitt sista pris.
Underhandlingen slöts med tre daler i passagerareafgift.
Bennu hade således tre daler kvar att söka sin lycka i den okända världen.
Ingen huld eller skyld, icke ens en bekant, skulle räcka den fader- och moderlöse sin stödande hand.
Han var hafvets flytande spån, utan strand eller fäste, prisgifven åt alla vindar och böljor i den stormiga tiden, när svallvågen bortsköljde länder och riken, klippfasta borgar och de tryggast rotade existenser i den mänskliga tillvaron.
-- Gå till Stålhandske eller Wittenberg! förmanade systern.
Jag har hört sägas, att de äro hemma från våra trakter; de skola mottaga dig.
-- Men om de fråga mitt namn ... min faders namn?
Om de kalla mig tattare? invände Bennu, och hela hans kropp skälfde af blygsel vid hågkomsten af det misstänkta dunkel, som låg öfver hans namnlösa härkomst.
Där var den stora frågan vid fjorton år, denna fråga, som redan länge kastat sin mörka skugga öfver de båda syskonens unga lif, fastän ingen af dem ännu vågat vidröra henne.
Nu kom hon och fordrade svar.
Ännu i nittonde seklet, när den egna förtjensten mer och mer träder fram som den ende rätte mätaren af personligt värde, fortfar ett aktadt namn att vara det rikaste arf en man eller kvinna efterlämnar åt sina barn.
Sextonhundratalet var så genomträngdt af bördstraditionen, att äfven den högsta adeln, som numera bar släktnamn, fortfor att tillägga faderns dopnamn till sonens eller dotterns.
Namnlös var mer än vanbörding, hvarmed adeln ville beteckna en ofrälse; namnlös var ärelös.
De oäkta barnen, hvilka hela sitt lif igenom buro sin moders namn som en skymf, hade dock något att stödja sitt dopnamn vid.
Men hvad voro de, som icke ens buro sin moders namn, som, likt hundar och kattor, ej buro något tillnamn alls?
Man mognar brådt, när man bär något sådant på hjärtat.
Hagar var icke ett barn mer, när hon hårdt tryckte sin broders hand och sade till honom:
-- Du skall göra dig ett namn!
Tag dig ett!
Välj dig ett namn, hvar du finner ett, från dagen eller natten, från stjärnorna eller från kriget!
Lydiken har berättat mig, att vi äro stjärnornas barn.
Har du sett stjärnorna falla?
Vi ha fallit ned med någon af dem.
-- Jag vill heta Ingen, svarade gossen sorgset, under det förkrossande intrycket af sin öfvergifna belägenhet.
-- Nej, välj något annat!
Du skall ej vara ingen, du skall vara allt.
Men hvad namn du än tager dig, Bennu, så minns, att du gör det stort och berömdt!
Det finns intet förmer, än att vara stor och berömd.
Du skall icke vara Ben-Oni, du skall vara mer än Ben-Jamin, du skall vara Josef, för hvilken solen, månen och elfva stjärnor bugade sig.
Si, då skall ingen fråga din faders namn.
Ditt namn, som du själf gjort, skall vara mer än faders och moders; det skall gå genom världen såsom ett stjärnfall.
Och då, Bennu, skall du minnas en, som aldrig kan blifva stor och berömd för annat än att hon är din syster ...
Hon räckte brodern sin hand till afsked.
En underlig, främmande man, en lång, skäggig krigare, stod lutad mot balustraden på landningsbryggan.
Han sade till Bennu:
-- Hvad heter du?
-- Ingen.
-- Jag menar, hvems barn ären I?
-- Ingens.
-- Hvad säger gossen?
Äro edra föräldrar döda?
-- Skall gossen till Tyskland?
-- Till hvem?
-- Det veta vi icke.
-- Kan du läsa?
-- Har du läst om Tobias' ledsagare?
En ängel.
-- Jag skall blifva för gossen hvad ängeln var för Tobias.
Nu var det Hagar, som forskande och förvånad betraktade den främmande mannen.
Aftonsolen sken i hans underligt djupa ögon.
Han ingaf förtroende.
Hagar fick mod att fråga om han var skickad från stjärnorna.
-- Kanske, sade främlingen.
Jag skall ledsaga gossen.
Kom, Ingen!
Och han ledde den halft motsträfvige unge flyktingen öfver landgången ombord på skeppet.
Nu fick Hagar ej dröja längre.
Sorgsen vände hon åter på väg till torpet.
Hafvets våg, som ryckt med sig den ena flytande spånen, kastade den andra tillbaka mot stranden.
Skulle de någonsin mötas mer i tidernas strömdrag?
Halmskrinet.
Den dromedaren ryms inte i mitt bo.
Hagars stjärna hade gått ned öfver Turholm.
När vintern kom, sedan Lydik Larsson bortskickat flickan, i afsikt att ännu ett år betänka sig, innan han tog en fosterdotter, kände tullnären sig åter ensam under de långa kvällarna.
Det föreföll honom, som blefve mörkret med hvarje år svartare, huset tomare, han själf knarrigare och de vackra silfverdalrarna i hans kassakista allt mera spöklikt pockande.
Han ledsnade att beständigt höra dem skramla: mera! mera!
Att de ej blygdes!
De voro ju redan många nog för en ensam man.
Inträdde han i stugan, hade Lisbet Wolle glömt att tända brasan.
Gick han i mörka förstugan, misstänkte han en tjuf bakom dörren.
Sökte han tjenarne, funnos de icke där de skulle finnas, och deras arbete befanns försummadt eller slarfvigt uträttadt.
Spinnrocken stod med nedhasadt snörband, lintotten frågade: hvar är värdinnan?
Väfstolens ränning skrek efter inslag, spolen hittades under skåpet som leksak för katten.
Lisbets gröt var vidbränd, fisken halfkokt och mjölken surnad.
Husbondens toilett befann sig i ett allt annat än vårdadt skick; knapparna bortfallna, strumporna söndriga, tullnärens skjortor i skrifvarens kista, skrifvarens skjortor i tullnärens draglåda.
Själfva tullens dyrbara långa kolumner lågo ej där de skulle ligga; det hemgjorda bläcket, kokt på galläpplen, blef allt brunare och obeskrifligare; gåspennan tycktes doppad i talg.
Det gick icke.
Hela huset förenade sig med den föregående talaren, lintotten.
Alla dammiga vrår, alla odiskade fat, alla sopor och sysslor instämde i samma förtviflade fråga: hvar är värdinnan?
En solskensdag på vårsidan 1638 klädde sig Lydik Larsson i sin bästa blå rock med de gula mässingsknapparna och anmälde sig som friare hos Betty Luth. Fick han korgen?
Ingen holländare hade snabbare klarerats vid Turholms tullbrygga.
Samma dag visste hela staden, att fattiga Betty, som väfde hemspunnet lärft för sex öre alnen, numera kunde kläda sig i finaste kammarduk.
Lika hastigt följde bröllopet tre veckor därefter.
Petrus Luth utpinade af alla de nio muserna ett latinskt fröjdekväde, och Sara kallade sin man Abraham herre.
Allt aflopp lyckligt; fattig blef rik, och rik blef rikare.
Lärftsväfverskan fick en knarrig, men godsint änkling; änklingen fick en husesam hustru.
Två år därefter, i början af sommaren 1640, förnams på Turholm den späda rösten af en nykomling, en dotter.
Lydik Larsson fröjdade sig åt en arftagerska och tänkte vid sig själf: hvilken bondtur, att jag icke drog tattareflickan till huset!
Snart skulle han dock påminnas om tillvaron af ett barn lika rotlöst som snöflingan, där hon sväfvar mellan himmel och jord.
Han stod på sin tullbrygga, mönstrande in- och utseglande fartyg, när en fiskare från Snappertuna räckte honom ett bref.
Det var skrifvet på ett groft, skrynkligt papper, som luktade starkt ingefära och lät förmoda, att det i sig förvarat denna omtyckta krydda, hvilken användes som ofelbart hälsomedel mot många slags krämpor.
Utanskriften lydde:
»Til Wälachtade Lydikhen i Helsingeland thetta.»
Handstilen var prentadt prydlig och brefvets korta innehåll, när man korrigerat några snedsprång i stafningen, följande:
»Lydikhen skulle nu taga flickan; intet får jag händer med henne.
Dordej.»
Taga flickan?
Tullnären stoppade vresigt brefvet i rockfickan och beslöt att icke göra sig därmed vidare omak.
Han hade engång begärt barnet, och Dordej hade svarat: »Taga henne ifrån mig!
Vet ni, att Thomas är hennes laglige förmyndare?»
Några dagar förgingo, men Lydik Larsson lyckades ej slå ur hågen Dordejs prent.
Var han ej flickans gudfar?
Hade han ej beundrat hennes sällsynta naturgåfvor?
Skulle hon ej göra honom heder, om han gåfve henne uppfostran?
Hvad skulle Betty säga därom?
Platt ingen reson att numera upptaga en fosterdotter.
Händelsevis kom en trasslig rättegång att öka tullnärens bekymmer.
Till adelns privilegier hörde nämligen rättigheten att tullfritt utskeppa sina landtbruksalster och införa vissa varor för eget behof.
Denna rättighet gaf anledning till grofva underslef.
Helsingfors' borgare klagade hos generalguvernören, att kringboende adelsmän i sitt namn utskeppade och införde andras varor, hvarmed de gjorde lika förfång åt stadens handel som åt kronans tull.
Generalguvernören grefve Per Brahe var icke den man, som ville göra intrång i adelns rättigheter, men han höll strängt på ordning i landet.
Han upptog klagomålet, lät anställa räfst och befallde rättegång inför Åbo hofrätt, efter ju adelsmän ej kunde dömas af lägre domstol.
I denna trassliga sak invecklades Lydik Larsson som tulltjensteman och var tvungen se till huru han själf kunde två sina händer rena.
En vecka sedan han mottagit Dordejs bref såg han sig nödsakad att resa till Åbo, landvägen för att ej fördröjas af motvind på sjön.