Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Bildt hufvudsakligen har sökt stödja sitt försvar för Ulsk:s Betänk, och bevisa dess riktighet.
För min del anhåller jag likväl att få hemställa, huruvida icke en återremiss med den syftning, hvaruti den blifvit begärd, ingalunda skulle Innefatta en återgång till det gamla förhållandet, utan fastmera skulle väsendtligen gå ut på alt väl vidhålla den nya grundsatsen, dock med dervid fästadi afseende på de exceptionella förhållanden, som genom Hr Sandströmer yttrande i ämnet blifvit för oss tydliggjorde.
Propos. i ämnet redogör ytterligare för skälen, hvadan detta låneauslag borde staden tillhandakomma, jemte de ömmande omständigheter, som dertill föranleda.
Man är visserligen R.
Sl:s fullmäktige i Riksg:skont. och SlatsUlsk:s ledamöter tack.skyldig för den varsamhet, hvarmed de gått tillväga i denna fråga, och jag anser det vara fullkomligt rikligt af B.
Si:s delegerade att noga tillse det gifna föreskrifter punktligt efterlefvas; men jag anser det tillhöra R.
St. såsom principaler att taga frågan i sin helhet uti öfvervägande, och att R.
St, icke behöfva anse sig bundne af de föreskrifter, som deras delegerade funnit nödvändigt alt för sin del iakttaga.
Det synes vara fullkomligen rätt, att R.
St. tillvägagå, ej ensamt med afseende å vissa jemförelsevis underordnade formella betänkligheter, utan må de fastmera förfara i full enlighet med omslåndigheternes kraf.
Jag får således vördsamt tillstyrka den begärda återremissen, likväl under förutsättning att den gamla staden Lidköping måtte gifva full säkerhet för lånets återbetalande; hvilket jag för min del är benägen alt tro, med afseende på summans ringa belopp.
Men detta belopp, som äfven må kallas ringa, i förhållande till Stålverkets utgifter i det hela, är dock af stor vigt för utförandet af lomlregleringen, hvilken skulle medföra en kostnad af öfver 35,000 R:dr; till fyllandet af hvilket belopp ifrågavande lånesumma skulle, utgöra ett ej obetydligt bidrag.
Under den förutsättning jag nyss nämnde, anhåller jag alltså på ofvananförde skål om återremiss af Betänk.
Under förra tider brukades då lån till afbrunna städer utgåfvos, att Riksg:skont. såsom säkerhet fick inteckning i de serskildta tomterna.
Följden häraf har varit den, alt då egarne till de upbyggda gårdarne icke behagat inbetala brandförsäkringsafgifterna, har Riksg:skont. i deras ställe fått göra dessa inbetalningar och sedan hålla sig till husegarne, hvarigenom trassel upkommit.
Yttermera har det äfven ofta handt, att husegarne låtit husen förfalla och alt dessa slutligen blifvit på exsecutiv auction försålde, då Riksgtskont. för att betacka sina fordringar varit tvunget att inköpa husen; men som Riksg:skont. icke kan vara husegare i en småstad, har det måst återförsälja de inköpta husen och dervid ofta gjort icke obetydliga förluster.
Till förekommande af sådane olägenheter hafva R.
St. funnit sig föranlåtne lill vidtagande af det nu mera gällande stadgande, att då lån utgifves till upbyggande af nedbrunna städer, skall staden lemna sin gemensamma förbindelse
Den 1 Mars f. ra. 19 för lånet, hvaremot stadens Drätsel-Kommission, som förvaltat medlen, eger alt utlemna dem till de enskilda tomlegarne, och af dera förskaffa sig säkerhet, så att staden i sin helhet ansvarar hos Riksg:skont., men tager sin säkerhet igen genom inteckning i de upbygda gårdarne, hvilken för Drätsel-Kommissionen är vida lättare att bevaka än det kunnat vara för Riksgiskont.
Så har på sednare (ider lill ömsesidig belåtenhet fortgått och förvaltningen af Riksgiskont. har äfven blifvit enklare och möjligare att utöfva, utan att kontoret fått vidkännas några förluster, hvaremot städerne ganska väl inom sig kunnat ordna dessa frågor utan att någon serdeles svårighet på deras Drätsel-Kommissioner upslått.
Nu är angide Lidköping frågan om huruvida man skall frångå detta helsosamma stadgande på lånens utgifvande.
Staden har nemi. vägrat, att afgifva någon förbindelse för kommunen i sin helhet, och i stället föreslagit att Riksdiskont, skulle få en förbindelse af tomtegarne i den gamla staden.
En sådan förbindelse kan dock icke medföra någon säkerhet för Riksdiskont, utan alt den intecknas i vederbörandes tomter, och då har ju Riksdiskont, åter råkat in i det gamla trasslet.
Återstår då att efterse huruvida vid delta tillfälle skäl förefinnas för R.
St. alt utsätta sitt kontor för dessa olägenheter och sig sjelfva för faran att förlora sina penningar.
För min del kan jag icke finna något sådant skäl vara andraget.
Man har val sagt att de gamla och nya delarne af staden utgjorde tvenne serskildta städer, men då man vet att staden i sin helhet har gemensam borgmästare, gemensam prest, gemensam kyrka, gemensam drätselförvaltning, och då mig veterligen icke något annat bevis för denna skillnad förefinnes än alt man i allmänhet upgifvit, att stadsdelarne äro olika, och all den ena af dem nedbrunnit, så tyckes mig på en sådan bevisning icke vara något serdeles att bygga, äfven om någon skillnad uti administrativt afseende skulle förefmnas.
Det är väl gifvet, att om det går för sig att den gamla staden ensam ålager sig ansvaret för tomtregleringslånet och att delta lån intecknas uti tomterna i den gamla staden, samt dermed ingen fara för förlust upkommer, så kan det ju icke vara någon fara för staden i sin helhet att åtaga sig denna ansvarighet; hvaremot jag icke, i händelse någon förlust anses kunna upkomma, kan finna hvarföre Riksgiskont. skulle utsättas för densamma genom detta ändrade arrangement.
Den nya stadens innevånare hafva icke eller tvekat att ingå i denna gemensamma ansvarighet endast gamla stadens tomtegare vilja förbinda sig att ensamme bära bördan af kostnaderne för lomlregleringen.
Utlåt, innehåller nemi. i ”Enl. hvad K. M.uliNåd.
Propos. af den 1 G:de November nästlidet ur, gifvit R.
St. tillkänna, har della lån likväl under den lid, som förflutit efter sednasle riksmöte, icke blifvit af Lidköpings stad begagnad/, emedan innevånarne i den nya staden, under förmenande, att lomegarne i gamla stadsdelen ensamt bordt vidkännas de kostnader, som den efter eldsvådan fastställda nya reglering af dervarande tomter påkallade, beslridt allt deltagande i dessa kostnader samt vägrat åtaga sig den såsom vilkor för nämnde 2* 20 Den 1 Mars f. m.
Iåns utbekommande föreskrifna gemensamma ansvarighet derför, med mindre gamla stadens innevånare af sade sig allt anspråk på de öfriga sladsboarnes bidrag till lomtregleringskoslnadernes bestridande.” Således torde R. o. Ad. finna, att om den gamla stadens tomtegare åtaga sig denna förbindelse i afseende på köstnaderne, så hafva den nya stadsdelens innevånare ingenting emot att ikläda sig den gemensamma ansvarigheten, och då blir det fastställda och såsom ändamålsenligt befunna sättet för dylika låns ingifvande oqvaldt och oföräudradt.
Hvarföre skulle vi då icke bibehålla detta sätt alt gå tillväga dä det visat sig vara ändamålsenligt och då något hinder för dess sättande i verket icke har yppat sig?
Om den gamla stadens tomtegare vägra att ensamme bekosta tomtregleringen, så kunna de ju icke få penningar af Riksdiskont., på sätt al K.
M. blifvit föreslaget, ty om man vill, att Riksgiskont. skall utlemna penningar emot säkerhet af lomtegarne i gamla staden, och desse sådant vägra, så kunna de ju icke få några penningar.
Någon vinst kan således aldrig upkomma af bifall till den Kongl. Proposin, hvarföre jag vördsamt anhåller om bifall lill Utskis Betänk.
Del har af den näst föregående talaren blifvit ådagalagdt, att här egentligen icke så mycket är fråga om hvem som skall utfärda förbindelsen (ill lånets återbetalande, som icke fast mera om hvem som skall tillsläppa medlen i och för återbetalningen.
Det qvittar Riksgiskont. lika hvem som betalar denna förbindelse, men en förbindelse af staden i sin helhet måste Riksgiskont. bekomma innan någon utbetalning af medlen kan ega rum, emedan vi hafva sett tillräckligt mångå exempel på alt det icke går an alt åtnöja sig med annat än den solidariska ansvarigheten.
Huruledes de serskildta stadsdelarne i Lidköping sedermera vilja dela ansvarigheten och återbetalningen sins emellan, eller om sådant icke på annat sätt än genom rättegång kan afgöras, det tillkommer icke R.
St. att afgöra, utan den frågan måste af vederböride domstol behandlas.
St. kunna icke Lett sä beskaffadt mål gå domaremakten i förväg.
Jag yrkar således att staden måtte åläggas solidarisk ansvarighet i fall lånet skall ega rum.
För den händelse att Höglofl.
Ståndet skulle återremittera Betänk. i den syftning att lånet skulle till den gamla staden ensam öfverlemnas, får jag utbedja mig alt blifva uplyst huruvida den gamla staden eger något serskildt drätselverk; eljest vore ju sådant omöjligt.
Jag skulle dock icke tro att något serskildt drätselverk finnes, enär staden blott i sin helhet eger att sända representant till Riksdagen.
Således skulle jag snarare i st. f. ålerremiss vilja tillstyrka att Statsverket skänkte den ifrågavaride summan lill Lidköpings stad, heldre än att blottställa sig för faran af att åtnöja sig med annat än solidarisk ansvarighet.
Jag upträder egentligen emot en princip, hvars skadliga följder jag ofta varit i tillfälle att se, men som legat lill grund för det bistånd R- St. ofta genom anslag beviljat kommuner, som drabbats af någon olycka.
Denna princip är, Pen 1 Mars f m. 21 såsom den siste värde talaren yttrade, fordran af proprieborgen eller kollektiv förbindelse.
Jag frågar Eder Mine Hrr, om en olycka inträffar inom en kommun, hvarigenom den försättes i en så olycklig ställning att Statens hjelp måste anlitas, är det val, då frågar jag Eder Mine Hrr! välbetänkt att man fordrar att den ena delen af kommunen skall ikläda sig en förbindelse lill Staten, för att den andra må få njuta understöd?
Detta är likväl hvad R.
St. hittills fordrat, men derutaf har äfven blifvit en följd alt komraunerne icke kunnat begagna sig utaf de statsbidrag, som vid sådana tillfällen blifvit dem anslagne.
I alla kommuner, der sådana förhållanden egt rum, har alltid krångel upstått, emedan hvar och en, som ieke haft någon del i olyckan, alldeles icke vill underkasta sig några proprieförbindelser för dem, som skola hjelpa sig genom statsbidrag.
Jag kari icke eller inse hvarföre sådant skulle vara nödvändigt.
Det statsbidrag man beviljar en sådan del af kommunen, som råkat ut för olycka, måste naturligtvis stå i förhållande till det egendomsvärde, som finnes inom kommunen och icke lära R.
St. anslå några större summor än att för den full säkerhet finnes.
När nu Lidköping delvis undergått olyckan af en eldsvåda och Staten vill bidraga till återupbyggande af den nedbrända delen, så kan jag icke förstå huru man kan fordra att den andra delen skall ikläda sig proprieförbindelse för de statsbidrag, sora lemnäs till den förstnämnda delen.
Jag kan icke begripa annat än att Staten får tillräcklig säkerhet för sitt lån, då det efter förhållandenas kraf afpassas,. uti de egendomar, som äro i fråga att uphjelpas.
Då jag således utaf Landshöfd.-ns i Skaraborgs län framställning öfver förhållandena i Lidköping funnit, och äfven sjelf varit i tillfälle alt se, att ändamålet med statsbidragen genom dessa proprie-förbindelser ofta förfelas, sä får jag för min del protestera emot denna princip, såsom högst skadlig, och förenar mig med dem, som yrkat återremiss af Betänk.
Jag kan icke neka att det förefaller mig nog besynnerligt att en stad, som utgör en enda kommun, derföre att den händelsevis genom en å är, skiljd i tvenne delar, skall betraktas såsom utgjorde den i sjelfva verket tvenne serskilda samhällen.
Det måste ligga i sjelfva sakens natur, att ett samhälle, bestående af ett antal individer, är pligtigt att, om en del deraf lider någon olycka, så hjelpa denna del att den kan åter upbringas till Sitt förra tillstånd, och det förekommer mig derföre, som vore det den nya stadsdelens ovilkorliga skyldighet alt deltaga i ansvarigheten för de lån Staten beviljar den gamla lill dess återupbyggande, äfvensom lill reglering af tomterne i denna del af staden.
Det är ju för öfrigt ganska lätt för den nya staden att genom sina tjenstemän noga undersöka huru mycket hvarje tomtegare i den gamla staden bör till låns bekomma, hvarigenom nödig säkerhet för iånets återbetalande ovilkorligen skulle vinnas.
Då kan ju naturligtvis den nya staden icke, derigenom alt den åtager sig den äskade ansvarigheten för lånet, komma att stanna i någon betalningsskyldighet, emedan den uti den återupbygda gamla staden har full sä - 22 Deni Mars f. m. kerhet.
Går man ut ifrån denna synpunkt, så synes det mig också vara ganska rikligt handladt af SlatsUtsk. att tillstyrka det man borde vid de förut stadgade vilkoren förblifva.
Jag kan för min del icke annat än understödja della Betänk., men skulle R. o. Ad. bifalla återremissen och anse att det ifrågavande låneunderstödet kan och bör beviljas den gamla staden utan den nyas dellagande i ansvarighelen för detsammas återbetalande, så anhåller jag att få fästa upmärksamhelen på vigten deraf alt man icke utlemnar detta lån efter den gamla grundsatsen att Riksg:skont. såsom säkerhet får inteckningar i tomterna, utan att man ställer lånet så att den gamla stadens innevånare derför ikläda sig kollektiv ansvarighet och att penningarne upbäras af Stadens Drätsel-kommission, så att Riksg:skont. icke får något med gamla Stadens innevånare hvar för sig att skaffa.
Alströmer, Carl Jonas Oscar: Gr.
Lagerbjelke hår i sitt yttrande antagit att den nya stadens innevånare icke skulle vara obenägne att underskrifva den äskade förbindelsen, samt tomtegarne i den gamle staden förbundo sig ali ensamme vidkännas all betalningsskyldighet.
Gr:n har härvid ofrivilligt begåll ett misstag, som härleder sig deraf, att uti Betänk, några ord äro uteglömde, hvaraf ock räitelse uti SlatsUlsk:s Betänk.
M 48 blifvit införd.
Efter meningen: ”vid hvilket förhållande och enär ett af de förre för deras del anlaget förslag, att de skulle ensamme vidkännas all betalningsskyldighet för lånet intill dess de sednare, eller innevånarne i den nya staden i laga ordning blifvit ålagde alt deruti deltaga” skulle nemi. införas: ”af desse blifvit förkastadt.”
Således slår den möjlighet icke öppen för den gamla staden, att, på sält Gr.
Lagerbjelke yttrat, utbekomma länet.
Det var endast om detta misstag jag ansåg mig böra uplysa.
Några af de talare, som efter mig haft ordet, hafva visserligen vederlagt de talare, som yrkat bifall till Utsk:s Betänk., men jag anhåller dock, att dertill få lägga ytterligare några ord.
Några af de talare, som yrkat bifall, hafva sökt visa de vådor, som för Riksg:s-kont. skulle upkomma genom frånträdande! af den antagna grundsatsen, att städerna skola ikläda sig kollektiv förbindelse för de län dem beviljas, och de hafva äfven framhållit de olägenheter, som upkommit derigenom att lån blifvit inlemnade emot inteckning i de serskilta egendomarne, hvilken af Riksg:skont. skolat bevakas.
Jag ber dock att få fästa upmärksamlieten derpå, att så beskaffade lån varit byggnadslån, hvilka lemnats lill understöd för dem, som upfört hus i de nedbrunnas ställe, och fått tillåtelse att till Riksg:skont. afgifva sin enskilda förbindelse.
Om något sådant är här icke fråga.
Det kunde möjligen hafva blifvit det, då byggnadslånet beviljades, men här afses endast ett lån till understöd för sådana utgifter, som tillhöra stadens innevånare gemensamt, såsom tomtereglering och hvad dermed eger samman - Den 1 Mars f. m. 23 liang.
Ilandlingarnc utvisa nemi., att sedan större delen af gamla staden nedbrunnit, ansågs det nödvändigt att företaga en ny reglering af tomterna, hvilket naturligtvis medför betydliga opikostnader.
Det första kostnadsförslag upgick till icke mindre än 72,000 R:dr, men sedan åtskilliga jemkningar vidtagits, hvilka jemväl vunnit K.
M:s stadfästelse, har kostnaden blifvit nedsatt till det belopp, som utaf Betänk, inhämtas.
Det torde vara lätt insedt, att då en tomtreglering skall ske, måste alla utgifterna i och för densamma göras innan det blir möjligt för stadens innevånare att taga de nya tomterna i besittning och företaga stadens återupbyggande.
Följden utaf alt låta-åtgärderna för detta ändamål hvila i afbidan på slutet af den nu pågående rättegången, skulle naturligtvis blifva den, att byggnaden äfven skulle komma att hvila så länge rättegången räcker.
Några talare hafva sagt, att Lidköpings stad icke kan betraktas annorlunda än som ett enda samhälle, men jag ber att dervid få erinra, att då en tvist derom upstått och beror på laglig pröfning, så kan det icke ankomma pä R.
St:r atti detta afseende fälla något gällande omdöme, utan måste man rätta sig efter det lagliga afgörande!.
Frågan blir således den, om man skall vänta på detta afgörande, eller redan bispringa staden, som deraf är i yttersta behof. R.
St:r hafva redan förut funnit nödvändigheten utaf att genom sitt bistånd göra tomtregleringen möjlig, och det synes mig icke lämpligt att nu frånträda denna välvilliga afsigt, hvilket dock Liefve den påtagliga följden af bifall lill Utsk:s Betänk.
Man har sagt, att det var billigt, att den nya staden äfven deltoge i ansvarigheten, då det i alla fall berodde på denna stads del att med den gamla stadens innevånare öfverenskomma om fördelningen af denna ansvarighet.
Jag vill blott erinra, alt om än på detta sätt kunde tillgå, hvilket ock, utan framgång, blifvit försökt; så kan man dock icke tvinga den nya stadens innevånare att, sedan de förmenat sig vara lagligen befriade från allt deltagande i kostnaden för tomtregleringen, ikläda sig ansvarsförbindelser för det lån, som till denna kostnads bestridande måste uplagas.
Det tyckes naturligt, att de som skola bestrida kostnaderna äfven uptaga lånet och derför ansvara.
Lagerbjelke har sagt alt det, efter hvad Betänk, utvisar, skulle vara lätt för den gamla staden att få lånet, emedan den nya staden redan förklarat, att om den gamla staden vill åtaga sig att ensam vidkännas betalningsskyldigheten och afstå från allt anspråk på den nya staden i detta afseende, så vore äfven den nya stadens innevånare beredde att deltaga uti den äskade ansvarsförbindelsen.
Jag ber att härvid få anmärka, att det är en stor skillnad emellan en dylik öfverenskommelse om sättet för återbetalningens fördelande, och utgifvaren af förbindelsen till Staten.
Den gamla Stadens innevånare vilja visserligen gemensamt åtaga sig ansvaret för lånet, men derföre icke afstå ifrån att genom laga rättegång göra sina anspråk emot den nya staden gällande, då deremot den nya staden vill, genom sin vägran alt deltaga uti den gemensamma förbindelsens utfärdande, tvinga den gamla staden att afstå ifrån dessa anspråk.
Då, såsom jag förut sagt, länet icke skall utlemnas emot in - Den 1 Mars f. m. teckning i serskildta egendomar, eller enskilda förbindelser af några vissa tomi-egare i staden, utan emot gemensam ansvarighet af hela den gamla .staden; så synes det mig, serdeles med den kännedom jag eger om stadens förmåga att fullgöra sina förbindelser, icke vara det minsta för Staten att äfventyra härpå.
En talare har anmärkt, alt det nn vore mindre lämpligt alt bevilja en äterremiss, emedan 2 Stånd redan vidtagit denna åtgärd.
För min del måste jag bekänna att jag kommit till en alldeles motsatt konklusion, ly dä skälen för äterremiss i tvänne
Stånd gjort sig gällande, anser jag detta vara en ytterligare anledn. för det 3:dje Ståndet, som nu pröfvar saken, att derpå fästa annat afseende än att just derföre alsia äterremisseu.
Jag fortfar i milt yrkande om äterremiss.
Det skäl, hvarpå SlatsUfsk. grundat sitt utlåt, i denna fråga, var hufvudsakligen det alt Utsk. ansåg det vara af vigt all nu församlade II.
Sl:r uprälthölle den vid sisla Hiksdagen utaf 11.
Sl:r uttalade princip i afseende pä läne-tinderstöds utbekommande.
Det har af en talare blifvit yttradt all denna princip vore oriklig, och jag vill då hänvisa honom till de utaf 15.
Sius Revisorer och Fullmäktige i Iliksg:skont. afgifne berättelser, af hvilka han lätteligen skall finna, att den princip han förordat, alltid, då den af II.
Sl:r blifvit följd, har förorsakat otaliga rättegångar och dryga förluster för Statsverket, då det deremot af samma hertil l el se visar sig, alt då den princip blifvit följd, sora vid sista Riksdagen fastsiäldes, så hafva åierbelaluingarne af dessa lån ganska enkelt och lätt försiggått, emedan Fullmäktige i Riksg:skont. då icke haft att göra med andra än öfverslyrelserna i de kommuner, som fått dessa lån sig anslagna.
Q O O Åtskilliga talare hafva visserligen yttrat att den gamla och nya delen af Lidköping skulle utgöra tvänne serskilda städer, men det hai' dock icke, eill. min lanke, lyckats dem att ådagalägga det Lidköping vore iner än en stad.
En talare liar, för alt framhålla de bevekande omständigheter, som för Lidköping skulle förefinnås, framställt den frågan, hvarföre den gamla staden skulle lida derföre att den nya- visade honom oginhet, men jag ber då all fä göra den värde talaren den frågan, hvarföre skall Statsverket lida derföre atl den nya och gamla staden Lidköping icke kunna komma öfverens?
Jag yrkar bifall till Ulsk:s Betänk.
En värd talare har velat fästa upmark - samheten derpå, atl tomt-egarne uti Lidköpings gamla stad skulle hafva afgifvit en förbindelse att ensamme återbetala ifrågavande läll, men den värde talaren har dervid förbisett att denna förbindelse af dem upgifvits endast för den händelse atl den nya staden icke skulle blifva ålagd alt deltaga uti kostnaderna för tomtregleringen.
JNu har Hr Sandströmer och de med honom liktänkande föreställt sig att Riksg:skonl. skulle erhålla en förbindelse direkte ifrån den gamla staden, men StatsUtsk. har deremot ansett att denna förbindelse skulle af staden i sin helhet lill Riksg:skont. afgifvas, hvartill nya staden äfven förklarat sig villig, endast den gamle stadsdelen vill lill Staden afgifva cn sådan förbindelse som Den 1 Mars f. ni. 25
Ilar varit ifrågasatt all lemnäs lill lliksg:skont.
Della är den enda möjlighet för staden att utbekomma lånet, men man vill nödvändigt alt Riksg:skont. skall inblandas i förvaltningen af detta lån, i st. f. alt låta staden sjelf taga hand derom.
Man har väl sagt att bär icke vore fråga om någon återgång till det gamla systemet, hvilket endast skulle hafva varit tillämpad! då lån varit utgifne emot inteckningssäkerhet i de serskilda tomterna, men justdenna säkerhet blir det som Riksgiskont. måste anlita om förslaget anloges sä vitla kont. skall ega någon annan säkerhet än desse tomlegares personer.
Men, sade en annan talare, detta gamla system är bättre än det nya.
Den värde talaren har dervid aldeles förbisett, alt det är omöjligt för en central-anktoritet i Slockholm att lämpligt och väl bevaka lån, suni äro intecknade i en mängd småstäders kojor.
Del är nödvändigt för bevakandet af dessa inteckningar att staden sjelf handhafver denna angelägenhet, och man har icke eller begärt något annat.
Man har aldrig fordrat alt de icke afbränna stadsdelarne skulle betula något för dem som öfvergålts af branden, utan man har endast begärt att staden sjelf skall administrera lånet, och sådant mäste väl icke kunna anses vara obilligt.
Jag kan således icke linna annat, än alt de skäl, som förut här blifvit framställda, i allo böra föranleda lill det bifall, hvarom jag vördsamt anhåller.
I anledn. af Hr Sandströmers anmärkn. att den förbindelse, som skulle komma att afgifvas, borde afgifvas af den gamla staden eller å dess vägnar, tillåter jag mig den erinran att om den gamla staden icke utgör en serskild kommun, skulle denna förbindelse aldrig komma att gälla för några andra än dem, som sjelfve eller genom lagliga ombud skrifvit linder densamma, och vid sådant förhållande skulle Statsverket icke vinna någon annan säkerhet för sitt län, än den som funnes hos dessa personer. 1 sjelfva saken instämmer jag med Gr.
Lagerbjelke deruti, alt jag linner det orimligt att II.
St. skulle ålägga Riksdiskont, att inlåta sig uti ett sådant trassel, som genom den af Hr Sandströmer förordade åtgärden lätteligen kunde upkomma.
Vill icke kommunen på de föreskrifna vilkoren emottaga låneunderstödet, så torde 11.
St. hafva ganska stort skäl att afslå detsamma.
Ilr vou Hartmansdorff:
Jag vill icke att Statsverket på något sätt skall blifva lidande, icke heller inleda Riksgis-kontis Fullmäktige i några brydsamma förhållanden, men jag skulle, enl. mitt förra yttrande tro att den gamla staden lemnar tillräcklig säkerhet.