Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min öfvertygelse är, att det varit nyttigare både för R. o. Ad. och för motionären sjelf, om förslaget icke blifvit väckt, ty den kan framkalla en diskussion, som leder till ett motsatt resultat mot det motionären åsyftat, nemi. höjande af 11. o. Ad:s anseende.
Den har också den olägenheten, att den kan åstadkomma splittring och ovilja inom Ståndet, hvilket åter kan komma att menligt inverka på de stora och vigtiga frågor, som komma under R. o. Ad:ns pröfning.
Om motionären i stället föreslagit en lag, som förekommit Utskms tillsättande efter enskilda kotteriers intressen, eller som förbundit de E, o.
Adois ledamöter, hvilka åtagit sig befattningar i Utskm, att bibehålla dessa, tills de genom laga förfall derifrån befrias, då tror jag att motionärens afsigt snarare vunnits.
Ty, mine Hrr! icke är det torftigheten, som, när riksdagstrumpeten ljuder, skyndar hit för att få plats i Utskm; icke är det torftigheten, som sedan återfår till sina egendomar, för att äfven der bevaka sina enskilda intressen; icke är det heller torftigheten, som, när den vackrare årstiden kommer, far bort för att roa sig, och lemnar landets angelägenheter åt sitt öde.
Dock tror Gr.
Björnstjerna, att blott den mindre bemedlade utestänges från Riddarh., skall Ståndets anseende betryggas.
Jag afstvrker motionen, såsom icke- motsvarande ändamålet.
Pir Björnstjerna, Oskar Magnus:
Jag beklagar, att motionären är förhindrad att sjelf närvara vid detta tillfälle.
Han skulle säkert kunna försvara sitt förslag långt bättre än jag; men då jag emellertid, i hufvudsaken, är af samma tanke som han, ber
Den 28 November f. m. jag att lil med några ord bemöta de anmärkn:r, som blifvit framställda.
Motionären har föreslagit, att aflagd studentexamen skulle utgöra ett villkor för inträde på detta Hus.
Det har ingalunda, såsom här blifvit påstådt, varit af det skäl, att motionären ansåge det för nämnde examen föreskrifna kunskapsmått tillräckligt för att sköta representantkallet; men han har å ena sidan velat stadga, att vid representantkallets ut.öfvande bland It. o. Ad. skulle fästas villkoret af något nflagdt kunskapsprof, och å andra sidan velat sätta detta prof så lågt som möjligt, på det derigenom ej en mängd personer skulle uteslutas.
Det är ingalunda meningen, att R. o. Ad. skulle bestå af Magistrar oell Professorer, och man kunde icke försvara en åtgärd, hvarigenom ett högre kunskapsprof stadgades såsom villkor för inträde härstädes; men den fordran, som nu blifvit framställd, synes vara tillräckligt ringa, för att kunna bifallas.
Det andra föreslagna villkoret är, att man bör hafva varit eller vara i Statens tjenst, med K.
Fullmakt, såvida ej det första villkoret är upfyldt.
Det har sin grund deruti, att många embetsman hafva befattningar af den art, att de icke behöfva aflägga studentexamen, men väl andra prof, som med denna äro minst fullt jemförliga.
I afseende å det tredje villkoret, som gäller förmögenheten, tror jag att summan af 1,000 rdr, hvarför bevillning erlägges, är för högt satt; och jag hoppas, att Riddarh.Utsk., om det för öfrigt gillar motionärens åsigter, skall jemka detta belopp, så att icke derigenom mången blir utesluten, som skulle ganska väl fylla «in plats.
En talare har här antydt, att motionären skulle vilja utesluta fattigdomen; men det är aldeles tvertom: han har velat hindra folk, att köpa sig en plats på detta rum.
Det kan nemi. icke bestridas, att en mängd adliga ätter äro i en så torftig och underordnad ställning, att de icke kunna sjelfva här upträda.
Men de representeras dock genom befullmäktigade ombud, och man har hört påstås, att dessa ombud icke så sällan gifva någon vedergällning ät ättens hufvudman.
Det är just förhindrandet af detta, som motionen afser.
Några vådliga följder tror jag ej man behofver af motionen befara.
Den har vid hvarje Riksdag framkommit under olika former, och ehuru den icke blifvit af It. o. Ad. antagen, tror jag dock att mången skulle med tillfredsställelse se, om man kunde påfinna några sådana villkor, hvarigenom de olägenheter, som enl. allas medgifvande vidlåda 11. o. Ad:s nuvaride representationssätt, blefve undanröjda.
Om de, som så häftigt talat emot denna motion, sjelfva hafva några andra bättre förslager, hoppas jag dessa måtte blifva framställda.
Den nu förevide motionen tror jag innehålla ganska mycket godt och nyttigt, och hoppas att den måtte af Utsk. tagas i öfvervägande. Gr. Hamilton, Henning:
Jag är verkligen förlägen, att jag vid remissen af motioner så ofta nödgas besvära R. o. Ad. med yttranden, och har till min ursäkt endast att åberopa, att, då sådant varit fallet, jag ansett det för en pligt, till följe af den plats jag f. n. bekläder.
I dessa motioner har nemi. hittills endast varit fråga om sådana ämnen, som stå i sammanhang med Eccles.- 384 Den 2fi November f. In.
Dep:tets angelägenheter.
Denna fråga synes visserligen för nämnda Dep:t främmande, men förhållandet är, att äfven den verkligen til! någon del faller inom detta område.
Man har nemi. föreslagit, att såsom villkor för representantkallets utöfvande på Riddarh. skulle stadgas vederbörlm aflagd studentexamen.
Jag hör då för Riddarh.- Utsk. nämna, att den Komité, som sednast haft undervisningsfrågans behandling sig npdragen, hos K. M. i underd. föreslagit student-examens uphäfvande.
Jag har begärt ordet endast i anledning af några ord i Hr Björnstjernas yttrande.
Han har nemi. talat om köp af rättigheten att sitta på detta rum, och dervid vändt sig emot mitt förra yttrande.
Något sådant har jag dock icke omnämnt, utan jag sade, att våra förfäder icke köpt sina platser här, utan förviirfvat dem genom bedrifter och ärofulla handlingar, hvaraf jag äfven hemtat anledning bestrida det gjorda förslaget, att penningen, förmögenheten, skulle blifva ett vilkor för deras fortsatta tillgodonjutande.
Hamilton har behagat uplysa, att Studentexamen blifvit föreslagen att uphöra.
Jag tager mig, med anledning häraf, friheten fråga, huru det skulle gå, om Gr. Löwenhjelms motion, 0111 borttagande af bevillningen för tjenstemän, kommer att gå igenom.
En stor del af R. o.
Ad:s medlemmar skulle då, enligt detta förslag, förlora sin representationsrätt.
De anmärkningar, som blifvit framställda mot motionen, tror jag icke vara af någon synnerlig vigt.
Det iir visserligen sannt, att student-examens uphäfvande iir föreslaget, men om sådant blir af, så skall densamma väl ersättas af någon annan examen, vare sig maturitets- eller hur man vill kalla den.
Jag förmodar också, att motionen blir så länge hvilande i Utsk:t, att man hinner få närmare reda på huru detta förhållande kommer att ordnas.
Någon särdeles svårighet torde det icke blifva att finna något uttryck, hvarigenom man kunde säga detsamma, som motionären velat med student-examen uttrycka.
Den siste värde talaren får jag erinra derom, att man betalar bevillning på annat än lön, och föröfrigt är det föga troligt, att bevillningen för Statens embets- och tjenstemän skulle komma att uphöra.
Efter sålunda fulländad öfverläggning remitterades motionen tillika med yttrandena till Riddarh.Utsk:t.
Med anleda, af det förtroende, R. o. Ad. behagat lemna mig att vara ledamot af BankoUtsk:t, har jag ansett min skyldighet vara att i följande motion gifva tillkänna mina åsigter om Bankoväsendet.
Den 26 November f. m. 385 Härefter upliiste Hr Akerman följande motion:
Våra finansers ställning är för uiirvar:de föremål för en allmännare upmärksamhet.
Sådant är ock naturligt; under det man med glädje ser en förut icke anad utveckling af industrien i nästan alla riktningar, med en deraf följande jemnare sysselsättning för arbetsklassen, och att denna klass härigenom satts i tillfälle att betydligt förbättra sina lefnadsvilkor, kan man dock ej undgå att anmärka landets allmänna och enskilda sig mer och iner ökande skuldsättning hos utläudningen och sådant, oaktadt ett inom landet stigande begär efter större tillgång på rörelsemedel, ohämmadt af en hög räntefot, — och man frågar sig, icke utan oro, om tillståndet, i sin helhet betraktadt, är tillfredsställande och om den dubbelbana, man beträdt, kan och bör fullföljas till allmän och enskild båtnad.
Ett försök att besvara denna fråga skulle föra utom de gränser, sora måste bestämmas för denna framställning.
Till resultat, åtminstone i ett hänseende, bör man dock komma, genom att noga begrunda vissa förhållanden, hvilkas tillvaro ej är tvifvel underkastad.
Sedan Bankens silfverutvexling 1834 börjades, utgör beloppet af Bankens sillverförråd en säkrare mätare af landets financielln ställning i förhållande till utlandet, än alla statistiska tablåer, som upställas för att visa värdena af de varor och produkter, som från landet, utföras, och af dem, som utifrån hit införas.
Vore värdet af utförseln alldeles lika med införselns, så komme ingen mellangift från någondera sidan i fråga.
Ar utförseln större, så upkomma derigenom fordringar hos utläudningen till ett sådant belopp, att tillgången på invisuingar derå, eller vexlar, blir större än behofvet, och således icke kunna med fördel för deras innehafvare afsättas.
Den gifna följden blir då, att- fordringens innehaf vare linner för sig fördelaktigast, att taga liqvid för sin fordran i silfver, hvarmed således det inhemska förrådet ökas.
Ar förhållandet åter motsatt, eller att införselns värde är större än utförselns, så erhåller utländningen fordringar lör öfverskottet hos Svenska medborgare, som måste godtgöra dem med härifrån utstälde anvisningar eller vexlar på fordringar i utlandet.
Men då dessa fordringar, i följd af nyssnämnda förhållanden, icke kunna vara tillräckliga till skuldernas betalande, så upstår vexelbrist.
Kursen höjes häraf, likasom priset på hvarje annan vara, då behofvet är större än tillgången, men denna höjning begränsas af rättigheten till utvexling af silfver och dermed betalas den utländska skulden, så snart den inhemska gäldenären finner, att utvexlingspriset., med tillägg af transportkostnaden till utlandet, blifver lägre jin priset på en vexel å ett motsvarande belopp.
Aro dessa satser ovedersägliga, så kunna den sednaste tidens företeelser ej annat än gifva en säker anvisning, att förhållandet med vår affärsställning i afseende å utlandet icke är sådant, att man med korslagda armar bör låta detsamma fortgå, utan måste vara betänkt på botemedel.
Af de belopp, hvarför landet år 1858 hos utländningen skuldsattes, hufvudsakligen af Statsverket, indrogas samma år: II I. 55 386
Den *26 November f. m. af Jernvägslånet, nära 14 millioner, af Banklånet » 8 » samt af nya lån uptagne af Hypotheksföreningar, efter sannolikhetsberäkning 1 » eller tillsammans 23 millioner rdr.
Men oaktadt dels härigenom, dels deraf att Stockholms så kallade GarantiFörening utfärdade obligationer för omkring 5 mill. till betäckande af utrikes gäld, en opåräknad tillgång för bestridande af våra liqvider i utlandet upkom af tillsammans 28 mill. rdr, var Bankens silfverförråd, som den 31 Dec. 1857 utgjorde, evalveradt i riksmynt, 23,076,312 rdr, den 31 Dec. 1858 endast 22,454,303 rdr och således vid sistnämnda dag 622,009 rdr mindre än samma tid föreg:de året.
Vid beräkningen af silfverförrådet vid slutet af 1858 uptogs dock såsom réel valuta protesterade vexlar för ett sammanlagdt belopp af 499,475 rdr.
Häraf lärer vara klart, att hela ofvannämnda, genom lånen upkomna vexeltillgång åtgick till betäckande af ett, väl ej på en gång, men småningom upkommet för oss missgynsamt förhållande emellan införsel och utförsel, äfvensom att detta ogynsamma förhållande måste med ökad kraft motarbetas, enär, för att åstadkomma en jemvigt i våra handelsförhållanden till utlandet, vår varuntförsel mäste ökas derhän, att värdet deraf icke allenast betäcker införselns, utan äfven hvad derutöfver erfordras till godtgörande af ränta och årlig amortering, ej blott af ofvannämnda utländska skuld, utan ock af de skulder i utlandet, hvarå våra HypotheksFöreningar i följd af äldre uptagna lån häfta, och hvilkas återstående belopp sannolikt föga eller intet understiger den år 1858 åsamkade utländska skuld.
För att ernå detta nödvändiga resultat, gifves endast ett medel, som bör eftersträfvas, det nemligen, att öka vår produktion på samma gång som konsumtionen minskas; d. v, s. att vi arbeta och spara.
Om produktionen skall blifva vinstgifvande, måste företagen grundas på kloka och solida beräkningar, icke, som tyvärr ej sällan händer, börjas under den föreställning, att hvarje nyberedd kapitaltillgång skall, använd i industriel väg, ovilkorligen kunna tillgodogöras med fördel.
Hvad sparsamheten angår, lärer den ej kunna tillvägabringas med konstgjorda medel.
Man har tillräckligt misslyckats i försöken, att såsom medel använda förordningar mot öfverflöd, för att frestas att åter beträda denna bana.
Folket måste sjelf inse nödvändigheten af en klok hushållning, om ett varaktigt godt skall ernås, och Staten göra sitt till, för att ej uppmuntra lättsinnet och slöseriet.
I detta sednare hänseende torde man icke kunna förneka att Riksbanken och B.
St:s uteslutande förvaltningsrätt deraf haft och har ett ogynsamt inflytande.
Bankens historia visar att Ständernas majoritet vid de flesta tillfällen låtit individens privat-intresse diktera besluten med åsidosättande af det allmännas.
An har man, för att undvika förhöjd beskattning till fyllande af upkomna statsbehof, anlitat
Bankens kredit och ökat sedelutgifningen utan klok beräkning af Bankens förmåga att inlösa de utgifna sedlarne, än Den 26 November f. m. 387 har man, för att tillfredsställa lånebegäret under penuingekriser, fastställt lånesystemer, eguade till allt annat än att befordra soliditet och sparsamhet.
Första vilkoret för ett folks trefnad, för möjligheten att på goda grunder fota industriella företag, är att en hvar vet hvad han verkligen eger, jemte vissheten derom, att hvad som borgas eller utlånas, återbetalas och återfås med enahanda Värdemätare, och att denna är sådan, ött den erkännes och kan begagnas äfven i främmande länder till der förefallande liqvider.
Förändras detta förhållande, hvilket inträffar då Banken ej kan upfylla sitt åliggande att infria sina förbindelser, d. v. s. inlösa sina utelöpande myntrepresentativer med det belopp i metallisk valuta, hvartill den sig förbundet, så visar oss erfarenheten huru dessa sednare mer och mer falla i värde.
Så t. ex. steg kursen å 1 rdr Hamburger bko, sedan man år 1810 småningom började uphöra med ItiksBankens silfverutvexling, från föga öfver pari
Vore icke landet i handelsförhållanden med främmande länder, skulle ett sådant sedlarnes fallande värde endast skada kapitalisten, ty varornas eller produktionens inhemska pris stiger vanligen, om ock småningom, i samma mån sedelvärdet faller, och låntagarne bereddes till och med en fördel derigenom att det nominella beloppet af deras skulder kunde afbördas med ett, till följd af varornas stigna värde, lättare förvärfvadt myntrepresentatif, än förhållandet var då lånen erhöllos.
Men denna isolering från andra Europeiska länder lärer icke kunna åstadkommas, om man ock vore dåraktig nog att önska det.
Skall RiksBanken kunna uprätthålla myntvärdet — sedan vi upbört att låna utrikes — och på detta sätt hindra silfret att utströmma i och för våra utländska liqvider, så fordras dertill oundgängligen: l:o att It.
St. icke uteslutande förbehålla sig ordnandet och utöfniugen af dess förvaltning; 2:0 att denna förvaltning besörjes af personer försedda med iusigter i bankärenden, samt så aflönade, att de till förvaltningen kunna egna all den tid, som erfordras; samt 3:o att de lån, som af Banken lemnäs, endast komma handel och industri till godo, samt sålunda, att utlåningen afser redan gjorda affärer och icke direkt förlags lemnande till företagande deraf, äfvensom att de säkerheter, som lemnäs för erhållna lån, äro af beskaffenhet, att kunna, vid tillfällen af behof för Banken, lätt förvandlas till penningar.
De menliga följderna af K.
St:s uteslutande rätt att om Banken besluta äro redan omnämnde.
Ombvtiigheten i besluten halsin naturliga orsak deruti, att nya ombud för lolket väljes till hvarje Riksdag, hvadan all kontinuitet i åsigterna saknas, äfvensom deruti, att intet direkt privatintresse förefinnes i afseende å Bankens förnuftsenliga förvaltning.
Detta kan och bör afhjelpas dels derigenom, att åt Regeringen, 388 Den 26 November f. m. hos hvilken en hos 11.
St. saknad kontinuitet förefinnes, och som ej bör kunna misstänkas ega intressen, motsatta ett oafbrutet uprätthållande af myntvärdet, inrymmes en i någon män kontrollerande upsigt å Bankförvaltningen, samt genom intagande af privata delegare i Banken.
På sådant sätt kommer dessutom Banken att ställas under allmän civillag, en omständighet, som i och för sig allena skall utgöra ett mäktigt hinder emot dess begagnande i strid med Bank-inrättningens ändamål.
Genom ett sådant sätt att gå tillväga, skulle vår national-banksinrättning blifva ordnad i någon likhet med de öfriga förnämsta Bankerna i Europa, hvaribland må nämnas den Engelska, den Franska, den Preussiska, den Belgiska, den Danska, den Norska samt den Spanska Banken San Fernando i Madrid.
Afven i Förenade Staternas Bank deltaga Staten och privata gemensamt.
Det torde ej behöfva bevisas, att, så länge Bankens Styrelse tillsättes genom val af 3:ne ledamöter från hvarje Stånd, man endast tillfälligtvis kan påräkna att de, som väljas, finnas begåfvade med de kunskaper och de insigter, som erfordras för ett så vigtigt updrag, som en bankförvaltning.
Icke heller kan, med afs. å deras antal, aflöuingen bestämmas sä, att derpå kan grundas anspråk, att deras tid företrädesvis skall egnas åt fullgörandet af deras befattning.
För att. afhjelpa häraf följande olägenheter, bör de af Ständerna utsedda fullmäktiges befattning inskränkas till en utöfning af kontroll å förvaltningen samt vården om Bankens redbarheter och egendom i öfrigt, och på detta sätt beredas den säkerhet, hvarpå B.
St:r ega anspråk i följd af den garanti för Banken de sig åtagit.
Den egentliga förvaltningen bör deremot anförtros åt personer, kände för redbarhet och insigt i Bankaffärer, samt väljas utan afs. derpå om de tillhöra representationen eller icke.
Jemte dem bör ett proportionerlig! antal utses af Bankens enskildta delegare.
Svenska Riksbanken är i afs. på sättet för utlåning alldeles olika alla andra civiliserade länders national banker.
Detta kan endast förklaras derigenom, att i vårt kapital-fattiga land Riksbanken i långliga tider var det enda offentliga ställe, dit de länbehöfvande kunde vända sig.
Beskaffenheten af Riksbankens styrelse, hvars ledamöters ekonomiska intresse icke i ringaste mån togs i anspråk vid utöfningen af deras befattning, enär de sjelfva hvarken hade vinst eller förlust, om Bankrörelsen ginge väl eller illa, gjorde det för deras principaler, R.
St:r, till en nödvändighet att i det yttersta reglementera förvaltningen.
Och dessa principaler, hvilka, såsom individer betraktade, lika litet som deras fullmäktige, hade direkt nytta eller skada af Bankrörelsens resultater, underläto derföre icke att vid Reglementets upgörande tillse, att detsamma gjordes passande för dem sjelfva; och på sådant sätt torde de ingalunda bankmässiga reglorna för lånerörelsen småningom hafva tillkommit.
Kronan på verket sattes dock först år 1802, då lån började utgifvas endast, mot ställande af personlig ansvarsförbindelse, d. v. s. att man berättigades, att i st. f. verklig säkerhets-valuta, få pantsätta sin nästa.
Oell 26 November f. ra. 389
Dessa förhål landen böra ändras, om man allvarligt vill, att Banken skall upfvlla den hufvudsaklig» bestämmelse, den nemi. att uprätthålla myntvärdet.
Den bör endast lemna lån på korta betalningstider, oell emot valutor, som alltid, om äfven någon gång med förlust kunna realiseras.
De lånegrenar, som icke upfvlla dessa villkor, böra alltså från Bankens rörelse skiljas.
Häraf beliöfver dock ej följa, att de för Banken onaturliga lånegrenarne skulle uphöra, ty en hastigt genomgripande förändring i detta afseende skulle utan tvifvel medföra oberäkneliga olyckor 1 vissa fall kan dessutom en förändring blott småningom genomföras, såsom t. ex. i fråga om lånen och kreditiven till filialbankerna.
Besluten om deras beviljande med ett anslag för ändamålet utaf Bankens medel af icke mindre än 9 mill., kan visserligen icke vara dikteradt i Riksbankens intresse.
Den lånar ut till dessa s. k. af komlingar, mot 3 proe. ränta, penningar, som den sjelf skulle kunna med säkerhet göra fruktbärande mot en högre ränta och afsäger sig rättigheten att återfordra dem annorledes, än småningom under 5 års tid, om ock dess behof af en hastigare återbetalning vore än så tryckande
På grund af dessa motiver får jag vördsamt föreslå: l:o) att tillfälle lemnäs för enskilde medborgare, alt såsom delegare ingå i Banken för ett belopp af 5 mill. rdr rmt eller, under antagande af, att Bankens nuv:de säkra öfverskott utgör 20 mill., med en femtedel.
Dessa 5 mill. skulle fördelas i 5,000 aktier å 1,000 rdr hvarje, samt deraf inbetalas l/t genast, samt för återstående 3/«, sorn böra inbetalas under tre påföljande år med en tredjedel årligen, ställas säkerhet i valutor, som lätt kunna till penningar förvandlas; 2:o) att, jemte det R.
St:r, fortfarande på samma sätt, som hittills, utse 12 BankoB^ullmäktige, hvilkas åligganden, der de ej äro eller varda i Grundlagen bestämde, skulle i BankoReglem:t intagas, och afse bevarandet af den säkerhet, hvarom lt.
St:r böra tillförsäkra sig med anledn. af deras för Banken ingångna garanti, Bankens direkta förvaltning updrages åt en styrelse, bestående af en ordförande och sex ledamöter.
Ordföranden utses af K.
M. för tiden mellan hvarje Riksdag.
Bör enahanda tid väljas fyra (4) ledamöter, utan afseende derå, om de tillhöra representationen eller icke, af R.
St:r genom en nämnd, utsedd till samma antal, och på samma sätt, som den nämnd, af hvilken R.
St:rs Justit.Ombudsman väljes, samt tvenne (2) ledamöter af och ibland Bankens private delegare; 3:o) att ifrån Riksbanken skiljes: a) fastighetsbelåuingen, b) lånen till städer och korporationer, samt c) lånerörelsen med omsättningsrätt genom diskonterna; 4:o) att Bankens fordringar, i följd af lånerörelsen, mot inteckning i fast egendom, erbjudas till öfvertagande af 390 Dom ‘26 November f. m. hypotheks-föreningarne, för så vidt de intecknade fastigheterna iiro inom dessa föreningars distrikter belägne, och liqvideras med enahanda slags obligationer, som af föreningarne för förut uptagne lån utfärdats, efter det värde, de för tillfället ega; 5:o) att den del af dessa fordringar, som icke på nyssnämnda sätt öfvertages af hypotheks-föreningarne, äfvensom Bankens fordringar för lån till städer och korporationer, samt för diskontlån med omsättningsrätt öfverflyttas till Riksg.Kont., som bör inkassera lånen till städer och korporationer, i dén mån de förfalla, men fortsätter utlåningen i fastigheter, samt den, som roedgifver omsättningsrätt, dock med en årligen skeende minskning i de för dessa utlåningsgrenar anslagne kapitaler, så att nya utlåningar af dessa slag för Statens räkning må hafva efter 15 år alldeles uphört; 6:o) att Riksbanken skall, såsom godtgörelse för åtnjutande af den genom Grundlagen erhåline rätt, att allena utgifva sedlar, »som för mynt i Riket må erkännas», till Statsverket årligen erlägga */2 rdr.
Den ersättning, det åligger Riksg.Kont. att, i följd af ofvannämnda fordringars öfvertagande, lemna Riksbanken, föreslås att ordnas så, att på samma gång
Banken erhåller en lätt realisabel valuta, man söker införa ett inhemskt fondsystem, medförande de fördelar, man deraf vill vinna.
Orsakerna, hvarför de hittills gjorda försöken i denna riktning icke lyckats, torde böra sökas deruti, att man icke verkställt operationen så, att obligationerna gjorts begärliga, dels såsom egnade till föremål för spekulation, dels såsom i sig innefattande ett be qvämt betalningsmedel.
1 förra hänseendet är det nödvändigt, att obligationerna utlemnas med kapital-rabatt, hvilket, såsom numera börjar allmännare inses, kan ske, utan att låntagaren dervid förlorar.