Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man säger att det fordom äfven funnits en underjordisk gång, som fört från Wreta till Linköpings domkyrka.
Det måste hafva varit en ganska ledsam promenad, då man besinnar att Wreta ligger en mil ifrån nämnde stad.
Man påstår vidare att Ebba Lejonhufvud, Gustaf Wasas svärmor, lefvat och dödt här.
Du förstår väl att jag kände mig helt högtidlig till sinnes under den korta stund jag besåg Wreta.
Då jag trädde ut derifrån föreföll det som om jag blifvit ett helt tiotal år äldre.
– Der ser du åter Linköping, utropade Carl, när vi kommo under bar himmel.
Jag blickade dit bort och domkyrkan jemte en liten landtkyrka syntes bortom slätten.
En stor slätt är något bra fult.
Jag frågade om detta var ett prof på Östergöthlands skönhet och erinrade mig med detsamma att jag icke sett ett enda vackert ansigte bland alla de bondtöser jag träffat under min vandring.
Jag började betrakta en mängd flickor som stodo helt nära.
De voro fula samt- och synnerligen, med trinda kinder, trubbiga näsor och breda munnar.
Helt glad utropade jag, vänd till Carl och pekande på dem:
– Se här hafva vi praktupplagor af de sköna tärnor du så mycket lofsjungit.
Det är en stor likhet mellan dem och det flacka land som vi hafva framför oss.
Carl skrattade och sade att jag gjorde alltför snabba slutsatser, så väl hvad landskapet som dess innevånare beträffade.
Han talade sanning, hvad det förra vidkom, åtminstone.
Då man kommer i grannskapet af egendomen Ljung, börjar landet blifva utmärkt vackert.
Från Sjöbacka sluss färdas man fram mellan lummiga träd och har till höger, men betydligt lägre än kanalen, Kungsnorrbysjön, som skymtar fram mellan träden.
Min penna förmår icke beskrifva huru herrligt här är.
När vi passerat
Husbyfjöl, kommo vi ut på sjön Boren.
Vid en af de omgifvande stränderna skjuter en lummig landtudde fram, der en byggnad synes, tätt innesluten bland yppiga löfträd.
Kan du gissa hvad det stället heter?
Jo Ulfåsa, du.
Det var der Bengt Månesköld firade sitt bröllop med Sigrid den fagra.
Vi voro ju med på den festen i vintras.
Om jag än blefve så gammal som Wreta kyrka, kunde jag ändå icke glömma intrycket af detta skådespel.
Nog måtte väl alla, som sett det, ha varit minst lika förtjusta som vi.
Sjelfva fröken R–s sade ju att det var ett mästerstycke.
Åsynen af Ulfåsa framkallade bilderna af hela bröllopsskaran, den mäktige jarlen och alla i pjesen handlande personer.
Carl berättade att Ulfåsa på 1300-talet ägdes af Birger Jarls broder Bengt och sedan tillföll dennes dotterdotter, den heliga Brigitta.
– Man påstår, sade Carl, att den store Jarlen är född på Ulfåsa, som då ägdes af hans fader, Magnus Månesköld.
Byggnaden ser prydlig ut och skall vara omgifven af vackra trädgårdar, parker och orangerier.
En stor boksamling lär äfven finnas på den.
Af alla slott och herresäten i Svea rikes land, ville jag helst ega det, der Bengt och Sigrid älskade hvarandra och voro lyckliga.
Det vore något att heta Maria Ahlrot af Ulfåsa.
Om det åtminstone fanns en karl liknande Bengt, som höll mig kär, och om jag sedan vore så fager som Sigrid, hvad det då skulle vara gudomligt att lefva.
Men man får väl vara nöjd såsom det är nu för tiden, fast nog är det bra trivialt.
Man gifter sig för att pappa och mamma vilja så hafva det och man stretar lifvet fram utan att veta hvad en verklig kärlek vill säga.
Usch, så ledsamt.
Men återvändom från mitt djupsinniga filosoferande till min resa.
Ifrån Boren kom man åter till en hel trappa af slussar.
Vid Borenshult stego vi af för att gå fram till Motala och bese dess verkstäder samt Platens graf.
Nu först börja mina äfventyr.
Jag hade väntat mig många sådana, men alldeles glömt att jag icke träffats af ett enda; allt hade jag förgätit af beundran för det vackra jag hade att bese.
Sedan vi kommit i land, uppstod en meningsstrid.
Carl ville att vi först skulle gå till verkstäderna och sedan till Platens graf.
Mamma hade icke någon håg för att bese verkstäderna, och jag, jag ville se allt hvad jag kunde få se.
Tiden var kort och resultatet blef att mamma följde med dem som mest intresserade sig för grafven.
Jag och Carl togo vägen till verkstäderna.
Ödet hade emellertid beslutat att jag endast skulle få se det yttre af dem.
Vi gingo raskt framåt, jag hänryckt af omgifningarna utan att se för fötterna.
Carl hade sina ögon, vet jag icke; men jag tror att han betraktade mig, åtminstone kändes det så.
Allt nog, vi sågo icke framför oss, och följden blef, att innan jag visste ordet af, låg jag framstupa och hade slagit ansigtet i en sten.
Jag kan icke begripa huru det tillgick, men det säkra är att blodet rusade ur min näsa.
Det var trefligt, skulle jag tro.
Jag var öfvertygad att jag krossat näsan.
Hvilken ryslig föreställning då man är sjutton år och skall till en badort.
Jag storgrät.
Med ett: »Kors så ledsamt,» skyndade våra reskamrater förbi, utan att vidare bekymra sig om oss.
Der satt jag med min blödande näsa.
Carl sprang efter vatten.
Huru han fick sådant, vete Gud; men inom ett par sekunder var han tillbaka och blötte på mitt blesserade ansigte.
Den unge mannen var tröstlös, sade att felet var hans, att han aldrig skulle förlåta sig sin ouppmärksamhet etc. etc.
Under det Carl sålunda anklagade sig för att vara upphofvet till olyckan, upphörde min näsa att värka; men jag kände att den såg hemsk ut.
Det var ju alldeles rysligt prosaiskt att slå näsan i en sten.
Om jag ändå vrickat min fot eller något dylikt, så att Carl måst bära mig afsvimmad ombord, så hade mitt äfventyr fått något pikant; nu deremot: att falla som en groda – fi donc!
Men trots det tarfliga i sjelfva händelsen var det dock något romantiskt i situationen.
Föreställ dig din vän Maria sittande på en tufva och Carl knäböjande framför henne, med en vattenpyts i ena handen och hennes hand sluten i sin andra, talande hjertliga och deltagande ord.
På ena sidan bullret från Motala verkstad och på den andra kanalens glänsande vatten emellan träden.
Du behöfver icke skratta, då du tänker på att jag höll en våt näsduk öfver mitt svidande ansigte, du behöfver blott erinra dig att det var första gången jag såg en ung man på knä vid mina fötter, och du kan sedan öfverlägga med dig sjelf hvad jag dervid skulle erfara.
Lägg härtill att min riddare hade ett par granna bruna ögon, som nu icke bortskymdes af pence-nez’en, utan blickade på mig med ett uttryck som – är öfverflödigt att beskrifva.
Det är säkert att jag upptäckte det han var den hyggligaste af alla unga män jag känt, känner och kommer att känna; något som likväl icke hindrade tiden eller ångfartyget att gå framåt.
Min misshandlade näsa hade slutat att blöda, då vi fingo höra ångaren pipa.
Carl sprang upp och såg på sin klocka.
Omöjligt att, äfven om vi sprungo, hinna till Motala köping i rättan tid, än mindre någon utsigt att få bese Platens graf.
En vacker historia om ångbåten gick ifrån oss.
Hvad skulle mamma säga, och hvad skulle Carl och jag taga oss till?
Det var icke tid att öfverlägga, utan blott att handla.
Vi satte oss i rörelse och kommo upp på vägen utmed kanalen.
Jag kände mig yr i hufvudet af slaget och blodförlusten, och kunde icke gå så fort jag borde.
Min ängslan var stor, ehuru Carl sökte trösta mig med att det kunde hända att ångfartyget uppehöll sig i köpingen för lassning af fraktgods eller intagande af sådant och vi derigenom skulle hinna fram.
Vägen var lång och sedan vi gått ett stycke, pep det åter och nu fingo vi se masttopparne af fartyget skymta fram mellan träden.
Bet skulle gå om oss och vi hade icke någon utsigt att komma med.
I detta hopplösa ögonblick hördes en gäll hvissling.
Vi blickade dit, och se der kom vår räddande engel i skapnad af en liten ångbåt, kilande ifrån verkstäderna och ämnande sig till köpingen.
Vi voro räddade.
Carl vinkade åt den och snart voro vi ombord och landade några sekunder före fartyget, ehuru på motsatt strand.
Nu fick jag se mamma komma på bron, som går öfver kanalen, några minuter till och vi voro lyckligen ombord på vår ångare; jag med en näsa, som så tilltagit i sina proportioner, att man beqvämt kunnat få två af den.
Emellertid kände jag mig helt belåten öfver att vara der jag borde och började att granska folket på stranden.
Motala köping ligger vid kanalens utlopp i Vettern och har ett förtjusande läge.
Huru stor befolkningen är, vet jag icke, men att köpingen ser täck och småtreflig ut, det kan jag försäkra dig.
Ibland folket, som samlats vid hamnen, voro ett par bekanta till mamma och Carl, jemte ett stort antal unga flickor, väl klädda i små koketta hattar.
Men, min kära Ninni du, hattarne slogo mera an på mig, än de ansigten hvilka de skulle pryda.
Öfverallt runda kinder, runda ögon, rund mun, och jag hade varit färdig att påstå det näsan äfven var rund, om jag icke erinrat mig i hvilket bedröfligt skick min egen befann sig.
Vid Motala gingo professor Fryxell och hans dotter i land.
Det var med en blick af saknad jag följde den utmärkte mannen, hvilken i sin dotter tycktes ega en huld och omtänksam engel, på en gång hans sällskap, handsekreterare och finansminister.
Hon var ständigt vid hans sida och följde fadren med blickar som uttryckte den högsta grad af beundran och kärlek.
Hvem skulle icke hafva gjort detsamma, som varit lycklig nog att få nämna Fryxell fader!
Vi sågo vagnen rulla bort med den stora historikern och hans dotter.
Ångfartyget lade i detsamma från land och gled ut på Vetterns kristallklara yta.
Det underbara vattnet såg ut som en spegel, icke den minsta krusning rörde sig derpå.
Oaktadt min näsa hettade och dunkade, kunde jag icke förmås att gå ner i hytten för att fortsätta med vattenomslagen.
Det fick gå huru det ville, jag måste vara uppe medan vi voro på Vettern.
Carl visade mig en ständigt tilltagande uppmärksamhet.
Alltsedan hans knäfall der borta på vägen vid Motala, föreföll det som om vi blifvit riktigt goda vänner och känt hvarandra sedan långt, långt tillbaka.
Jag hade varit fullkomligt lycklig, blott icke medvetandet att vara vanstäld stört mig.
Men nu, att se så ut, när man har en ung man vid sin sida, inför hvilken man skulle vilja hafva åtminstone sitt ursprungliga utseende, hvilket icke är så illa, efter hvad man sagt mig.
»Huru kan Maria sysselsätta sina tankar med dylika lättsinnigheter,» skulle fröken R. utropa, om hon läste detta; »en väl uppfostrad flicka bör aldrig tillåta sig sådana önskningar, som att en karl skall fästa sig vid hennes yttre.
– Det bör vara henne likgiltigt antingen han finner henne ful eller vacker.
Fägringen förgår, det inre ensamt förblir af värde,» skulle hon bifogat och efter att hafva åhört henne skulle jag ha gått in till mig och undrat huruvida fröken för fyratio år tillbaka icke kände behaget af att vara vacker, och om icke hennes tankar den tiden hade något manligt subjekt, hvarmed de sysselsatte sig.
Under det vi gingo fram öfver Vettern, frågade jag Carl om jag ej såg förskräcklig ut; om han icke fann mig minst lika ful som jag funnit flickorna på Motala brygga.
– Maria kan aldrig få namn af ful, hon har ett ansigte som alltid måste blifva intagande.
Hvilken hjertklappning jag fick och huru varm jag blef!
Jag kunde på en lång stund icke lyfta upp mina ögon.
Medgif också att det var älskvärdt af honom att säga så, för att trösta mig öfver min näsas tillstånd.
Mot aftonen kommo vi till Wadstena.
Du, der borta i Mariefred, inbillar dig väl att denna stad, som räknar sitt upphof från 1200-talet, ser ut som en massa ruiner, omgifna af en förfallen ringmur, hvilken innesluter lemningarna af klostret, hospitalet för vansinniga och en oräknelig mängd knyppeldynor.
Misstag, min lilla Ninni.
Ehuru gammal till åren, har Wadstena följt med sin tid, och då man nalkas staden från sjösidan har den ett imponerande och ståtligt utseende.
Slottet, uppfördt af Gustaf Wasa 1545, ligger med sina torn och sin fästningsmur alldeles nere vid stranden och har ett väl bibehållet yttre.
Det skiljer sig från landningsplatsen genom en kanal, hvaröfver går en bro som förer direkte till slottets port.
Hamnen utgöres af en landtudde eller måhända f. d. fästningsvall, som blifvit planerad och planterad och innesluten i en kaj af granit.
Denna lilla anläggning framför det gamla slottet är förtjusande och alldeles efter vår tids smak, med sandgångar, grupper af buskar, små gräsmattor och midt ibland allt detta ett schweizeri.
Nutid och forntid skildes här ifrån hvarandra blott af en några alnar bred kanal.
Forntiden, högtidlig och grånad, blickade med stolt förakt ner på den lilla hyddan der man serverade limonad, punsch och mandelmjölk.
Kraftigare drycker tömdes förr i verlden inom slottets murar.
När fartyget lade till vid den vackra hamnen, kom en mängd menniskor ifrån staden, för att taga det i skärskådande.
Kaptenen underrättade oss att vi skulle uppehålla oss här en qvart.
Nu skyndade alla i land som ville se slottet, »grå kyrkan», ett f. d. kloster, och det yttre af den sorgliga inrättningen der vansinniga förvaras.
Jag blef qvar ombord.
Jag hade ingen lust att för de goda wadstenaboerna exponera mitt fagra anlete.
Carl stannade hos mig, men mamma gjorde sällskap med en prestfamilj och gick i land.
Jag och min riddare roade oss med att granska befolkningen på stranden.
Damerna voro väl, några till och med elegant klädda.
Min uppmärksamhet fästades likväl uteslutande vid ett fruntimmer med ovanligt smakfull toilette.
Hon bar en klädning af mycket ljusgul färg, broderad med svart; koftan var af samma tyg och med enahanda broderi.
På hufvudet hade hon en liten gul halmhatt, klädd med svarta sammetsband.
Hon hade ryggen vänd åt oss.
Hennes figur var lång och smärt.
En herre med vacker profil var hennes följeslagare och på hans arm stödde hon sig.
De samtalade med ett annat par af mera landtligt yttre.
– Det der är bestämdt stockholmare, sade jag, vänd till Carl, och pekade på det eleganta paret.
Carl hade icke väl fästat ögonen på dem, än han skyndade i land.
Han gick direkte fram till damen, som nu vände sig om, så att jag fick se hennes ansigte.
Om jag klagat öfver fula fysionomier förut, så hade
jag nu en framför mig, som var så vacker att man högst sällan får se något sådant.
O, hvad det skar till i hjertat.
Hvad jag afundades henne de granna ögonen, den bländande hyn, det rika bruna håret och isynnerhet den fina näsan.
– Carl talade lifligt och hade fått en frisk färg på sina bleka kinder.
Han var som det syntes mycket förtjust af att träffa henne och kunde icke taga blicken från hennes tjusande ansigte.
Jag kände en stor lust att gråta.
En skarp pipning från ångbåten gjorde emellertid slut på konversationen och i nästa minut voro mamma och Carl åter ombord.
Jag följde så länge jag kunde den vackra damen med mina ögon.
Hon hviftade med näsduken åt Carl, som hvarken hörde eller såg någon annan än henne.
Borta var mitt glada lynne.
Nu kände jag att näsan värkte och skyndade ner i hytten.
Mamma följde mig.
Jag storgrät, jag hade sådana fasliga plågor och önskade blott att få vara allena.
Mitt bref har denna gång fått en något för lång utsträckning.
Jag afslutar det derföre, men snart hör du af mig igen, d. v. s. så framt du oförtöfvadt hugnar med några trefliga rader din vän
TREDJE BREFVET.
Min snällaste Ninni!
Tack, tack för ditt vänliga bref. Mitt senaste slutade visst med skildringen af en smärta, den jag icke kunde gifva någon form och nu skola vi återknyta den afbrutna tråden, som det heter i romaner.
Efter att hafva gråtit mig mätt, måste jag lägga mig.
Jag somnade och, kan du tänka dig något så förargligt! sof ända till andra morgonen klockan sju.
Jag vaknade vid att kaptenen ropade:
»Nu äro vi vid det vackra Sjötorp.»
I ögonblicket var jag ur sängen.
Mamma hade redan lemnat hytten.
Jag klädde mig helt skyndsamt, under det jag med en melankolisk känsla betraktade min näsa, som var betydligt mindre svullen, men deremot lofvade att antaga alla regnbågens färger.
Jag försökte få klart för mig hvarför jag aftonen förut varit så bedröfvad; men det gick icke.
Jag kunde väl icke antaga att det grämde mig att damen var så ovanligt vacker.
Jag undrade mycket om Carl tyckt det vara ledsamt efter mig den föregående aftonen och om han skulle säga mig det.
Uppkommen på däck fanns der endast ett par äldre fruntimmer, alla andra voro i land.
Den artiga kaptenen beklagade att jag icke fått se det vackra Sjötorp och föreslog att jag skulle gå till sista slussen vid utloppet till Wenern, der jag bestämdt måste sammanträffa med min mor.
Jag tyckte mig hafva alla möjliga skäl att vara stött på mamma och Carl; men till min lycka slapp jag visa huru barnsligt snarsticken jag var, ty då Carl fick se mig, frågade han med den största innerlighet efter huru jag mådde.
Mamma klappade min kind och log så vackert, att all min harm dunstade bort.
Carl beskref Sjötorp samt hvilken angenäm promenad han och mamma hade gjort m. m., men nämnde icke ett enda ord eller gjorde en fråga om orsaken till mitt plötsliga försvinnande aftonen förut.
Jag förde talet på Carlsborgs fästning och frågade huru den såg ut, allt i förhoppning att Carl nu skulle yttra något som visade att han saknat mig.
Hans svar var:
– Sannerligen jag derom kan gifva dig något besked.
De föregående gångerna, som jag passerat den, har jag sofvit, och i går afton var jag så upptagen af tankar, att jag icke gaf akt på något som var utom mig.
Ninni, han tycktes icke ens hafva märkt att jag aflägsnade mig.
Det lönade visst att gråta åmar af tårar, då han icke haft en tanke för mig.
Jag kände icke heller någon lust att fortfarande låta tårekällan flöda, utan beslöt att för alltid afstå från dylika känsloutgjutelser.
– Det var förmodligen en bekant från Stockholm, som du träffade i Wadstena? återtog jag.
Det föreföll mig som om jag sett det der fruntimret förr; kanske på spektaklet?
Carls ansigte erhöll genast en lifligare färg, men innan han hann svara, ropade kaptenen:
– Ombord, mitt herrskap!
Ångbåten låg nu vid sista slussen.
Det var icke en minut att förlora; vi hoppade den ena efter den andra ombord och det gick riktigt undan.
Landgången drogs in, slussportarna öppnades och vi befunno oss på Wenern.
Carl stod på akterdäck, helt nära mig.
Jag var nu nog elak att förnya min fråga om hvem fruntimret var.
Jag ville och måste veta det.
I stället för att svara, sade han:
– Huru tyckte Maria att hon såg ut?
Jag hade bra gerna velat säga att hennes utseende var ganska vanligt; men tyvärr kunde jag det icke, utan måste erkänna att hon var mycket, mycket vacker.
– Hon är östgöthska och från Motala, utlät sig Carl, samt gift med en löjtnant K., egare till en stor egendom i närheten af Wadstena.
Det är icke troligt, tillade han, att du sett henne i Stockholm.
Hon har blott en enda gång varit der och det som mycket ung.
Jag teg, det kändes så tungt öfver bröstet, då jag kastade en blick på Carls ansigte och observerade att det var sorgset.
Vi tego ända till dess kaffet kom och mamma ropade på oss.
Under det vi drucko den lifgifvande drycken, skämtade mamma med mig öfver mitt utbrott af bedröfvelse aftonen förut.
Hon sade att jag var ett fullkomligt barn, som grät öfver att jag stött mig.
Jag försäkrade att mina tårar icke hade någon så obetydlig orsak, och då frågade Carl hvarför jag hade gråtit.
Jag rodnade, blef honom svaret skyldig och önskade mig på Wenerns botten, med vilkor likväl att genast få komma upp igen.
Jag skall säga dig att Wenern är en ganska stor sjö, utan alla omvexlingar, och som man färdas på i sju långa timmar.
Hvad vill du man under denna långa tid skall göra annat än prata med den man är mest road af, och jag pratade med Carl.
Mamma gick ner i hytten, för att hvila och skrifva till pappa.
Carl och jag lemnades på egen hand.
Det är ändå rätt märkvärdigt hvad man snart blir förtrolig under en längre sjöresa.
Man kommer då lika långt i bekantskap på några timmar, som eljest efter veckor och månader.
Carl talade om sina gossår, sitt vistande i England och sina framtida planer och förhoppningar.
Han sade sig veta att jag var till hälften bortlofvad åt Johan, ett påstående som jag på det ifrigaste bestred.
Utan mitt samtycke lärer det väl icke kunna blifva någon förlofning af, och det är afgjordt att jag alldeles icke vill ha Johan.
Jag tänkte genast gå ner och skrifva till pappa, för att säga detta; men så kom jag ihog att Johan ännu icke friat, och så länge han det icke gjort, är det då rakt omöjligt att vi kunna blifva förlofvade.
Carl talade vidare om att han på pappas och min styfmors bröllop tyckt att jag var en liten treflig flickunge och att han haft mycket roligt åt min vigtiga min och den air af grande dame jag antagit.
– Hade jag ej den tiden varit så upptagen af andra tankar, skulle jag gjort mig närmare bekant med lilla Maria.
Det hade varit godt att nu haft en äldre bekantskap att åberopa.
Hvad var det han tänkte på den tiden, som hindrade honom att sysselsätta sig med mig?
Jag grubblade så, att jag på en stund bort blifva gråhårig; men utan att derför vinna någon upplysning.
Klockan omkring tre voro vi i Wenersborg.
Betty L., vår bästa vän och kamrat, var ju från Wenersborg, och derför var staden af stort intresse för undertecknad.
Hvilken skada att Betty icke nu bodde der, jag hade då fått träffa henne.
Fartyget gick genom en bro, som jag tror kallas Dalbron, och så lade det till.
En qvart fingo vi äfven dröja här, för att taga staden i betraktande.
Ifrån hamnen presenterar den sig ganska fördelaktigt, med det slottslika landshöfdingeresidenset liggande midt för densamma.
Wenersborg är en vacker stad, som har breda, ljusa, med träd planterade gator och prydliga hus.
För att komma till kyrkan, hvars inre vi likväl icke fingo se, gingo vi öfver en inhägnad promenad, rikt planterad.
Ångaren kallade oss tillbaka och vi skyndade ner
till den, belåtna med det lilla vi sett af Bettys födelsestad.
En stund derefter voro vi åter i kanalen.
Man har nu Götha elf, som går utmed densamma.
Här och der skiljes elfven och kanalen, för att snart åter förenas, och ibland sammanflyta de med hvarandra.
De båda vattendragen bidraga betydligt att förhöja landskapets skönhet, och icke må det förundra någon, att hjertat under färden genom en sådan trakt blir varmare och slår hastigare.
Icke heller bör det förvåna dig, att jag kände mig benägen att hålla af dem, som jemte mig njöto af att beundra allt vackert vi sågo.
Förstås att jag menade mamma i främsta rummet.
Nu slutar jag.
I mitt nästa bref vill jag tala endast om Trollhättan.
Helsa de dina från vännen
FJERDE BREFVET.
Min egen, lilla Ninni!
Det märkvärdigaste jag har att förtälja kommer nu och du måste läsa det särdeles uppmärksamt.
Jag har verkligen genomlefvat något riktigt romantiskt, och hvem vet om jag icke funnit ett motstycke till lagman Bengt.
Du bör af denna inledning finna att mina bref härefter icke äro några vanliga flick-epistlar, utan något som ... som du skall känna dig intresserad och gripen af.
Vi kommo alltså till den första af Trollhätte slussar och alla rusade i land på ett skräpigt ställe, uppfyldt af brädstaplar, verkstäder, sågverks-skjul och Gud allena vet hvad allt för byggnader.
En svärm pojkar, mer eller mindre trasiga, kommo emot oss, skrikande: »Jag visar vägen till fallen!» »jag visar vägen till fallen!»
– Gå förut, sade mamma, vänd till den första som antastade henne.
De andra skrikhalsarne lemnade oss, för att attackera dem af passagerarne, som kommo efter.
Min otålighet att snart hinna fram till de märkvärdiga fallen var så stor, att jag glömde bort allt annat och följde den lille trasiga vägvisaren tätt i spåren uppför en mycket stenig väg.
Mina brådskande steg hejdades likväl vid ljudet af mammas röst, som ropade Carl.
Jag stannade och såg mig om.
En mängd af våra reskamrater skyndade förbi mig och jag fick derefter se mamma stå stilla, väntande på sin bror, som med dröjande steg nalkades henne.
Hans utseende var fullkomligt förändradt.
– Mår du illa? hörde jag mamma fråga.
– Helt obetydligt, svarade han, aftog hatten och torkade sig i pannan.
– Du bryr dig kanske icke om att gå upp till fallen? återtog mamma.
– Jo, Mathilda, det vill jag, skulle jag än nödgas krypa för att komma fram.
Med dessa ord sprang han om mamma och fram till mig.
Tag min arm, Maria, sade han, och låtom oss gå fatt de andra.
Efter en kort promenad uppför en backe måste vi gå utför en annan, som var ännu brantare.
Vi sågo här det första fallet.
Jag minnes ej huru det nämnes, endast att vår vägvisare sade att det var tjugusex fot högt och att det föreföll mig ganska storartadt genom sin bredd och det dån vattenmassan förorsakade.