Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flickorna hostade och blinkade och gåfvo Bertha allehanda varnande tecken, som hon lugnt satte sig öfver.
-- De äro beredda att gifva er sina ögon för en kyss hvar, men jag har affärshufvud och beslöt skaffa dem varan till bättre pris.
Verna Sommar skrattade, men var röd af förlägenhet, likaså flickorna.
Hon tyckte om dem för deras hurtighet i gymnastiken och hade nog märkt deras blyga beundran.
I det hon slätade deras hår kyste hon dem lätt på pannan och sade: -- jag tycker så mycket om en fri och öppen panna.
Bella slog ett ögonblick sin arm omkring hennes lif, och Aina smög blygt sin hand i hennes.
Begge genomströmmades af en hängifven värme, som kom dem att glömma sättet, på hvilket de fått sin önskan uppfyld.
Bertha gick och skröt öfver sitt puts så att der samlade sig en skock nyfikna kring de tre.
Hanna fick också höra det, men lockade flickorna bort med en af sina historier.
-- Och nu äro vi goda kamrater! -- sade Verna Sommar slutligen och klappade de två på axeln. -- Lefve skolan!
Lefve gymnastiken!
-- Hurrah! -- skreko Bella och Aina ur djupet af sina hjertan och störtade sedan bort för att i ensligheten ännu genomgå den sista stundens lycka.
Ett par af flickorna gjorde sig stundom skyldiga till ett halft medvetet koketteri för magister Alm, men straffades med ett så strängt ogillande af kamraterna, att de togo sig till vara.
Det var isynnerhet ett tillfälle, som retade klassen.
Historielexan hade varit ovanligt lång och svår, och bland dem, som under qvarten före timmen mest beskärmade sig deröfver, voro Jenny Stenman och Agnes Lund. -- Ja, jag har ej sofvit en blund i natt, bara för de dumma årtalen, -- knotade Jenny. -- Nog är det också bra mycket begärdt, att vi, som ha så mycket annat dessutom, skola få 18 sidor på en gång till lexa.
Jag begriper ej, hvad Almen tänkte på.
-- Jag har en förskräcklig hufvudvärk, -- suckade Agnes. -- Aldrig i lifvet ha vi pinats med en sådan jättelexa.
Det var allmänna meningen, och när timmen började, steg Hanna oombedd upp och sade: -- lexan har varit ovanlig svår denna gång, hvarför magistern är god och ursäktar om klassen stakar sig.
Magister Alm såg öfverraskad ut. -- Jaså, var den verkligen så svår?
Är hela klassen missnöjd med senaste lexan?
-- Ja, -- hördes många röster svara.
Då uppsteg Jenny Stenman och sade med en liten inställsam blick på magistern: -- Inte anser jag att lexan varit för svår, det är väl vi, som varit håglösa, tänker jag.
Magistern brukar nog aldrig ge oss för lång lexa.
-- Nog ha vi ofta haft svårare lexor, -- sekunderade Agnes Lund och rigtade sina vackra ögon med väl spelad förtrytelse mot klassen.
Ett doft mummel hördes, och magister Alm såg villrådig ut.
Men förhöret begynte.
Vid de tre första frågorna markerade ingen annan, än Hanna, men vid den förvånade blick magistern gaf Stenman och Lund, ansågo de sig böra markera den nästa.
Agnes kom upp, tvekade, rodnade och kringgick frågan med några allmänna fraser.
Äfven Jenny slingrade sig behändigt undan genom att låtsa hafva sagt miste, då magistern rättade henne; man fick ej klart för sig om hon kunnat, eller icke.
De öfriga kunde illa, tillochmed Hanna, hvars goda minne annars gjorde hvarje lexa till en lek för henne.
Efter timmens slut blef ett vildt tumult i klassen.
Flickorna skockade sig kring Jenny och Agnes, uppretade, stridslystna.
Deras hederskänsla uppreste sig mot en så ovärdig lek med sanningen.
-- Hur kunde ni stå der och ljuga så långa ni voro? -- utbrast Bertha Eriksson. -- Bevars, så söta ni gjorde er, och så kunde ni ändå ingenting, inte så här mycket ens. -- Och hon knäpte med fingrarne. -- Jag föraktar er, ja, det gör jag!
-- Det bryr jag mig sju om, -- sade Jenny ond. -- För resten skall jag säga dig att jag kunde.
Var god och håll inne med dina smädelser, annars . . .
-- Annars! -- gäckades Bertha försmädligt och låtsade reda sig till strid.
-- Vill du boxas, så kom bara hit.
-- Inte skulle jag trott, att du kunde göra dig till så der, Jenny, -- sade Bella med öppen förtrytelse.
-- Du hade ju kort förut varit den värsta att gräla öfver lexan.
-- Ni äro sådana fega harar, -- skrek Bertha och gick sin väg i vredesmod.
Hanna sade ingenting, men den blick hon under timmen gaf de begge kamraterna, visade större grämelse än de bittraste ord.
Allt sådant grep henne, icke personligt, men hon liksom förödmjukades å alla flickors vägnar.
Allt hvad man i allmänhet beskylde flickorna för: ytlighet, flärdfullhet, brist på sanningskärlek, det sårade henne djupare, ju oftare hon blef vittne till, att det egde grund.
Och det låg hos henne, så ung hon var, ett starkt begär att bortsopa all falskhet ur lifvet, allt, som ej hade sanningens fullgoda, gedigna halt.
Hon gladdes öfver att klassen så enhälligt opponerade sig mot osanningen och dess bevekelsegrund, men teg, emedan hon visste, att hennes åsigter voro nogsamt kända.
När hon skulle gå, kom Agnes Lund till henne i tamburen.
-- Ogillar också du oss, Hanna? -- frågade hon, och rösten var ej fullt säker.
-- Ja, -- sade Hanna fast, -- ni handlade uselt.
-- Men, ser du, jag visste icke . . . jag kunde icke tro, att det skulle upptagas så illa.
Jag ville bara, att magistern ej skulle tro, att klassen var håglös . . .
-- Det är ej sant, -- sade Hanna och såg på Agnes med dessa omutliga ögon, inför hvilka hvarje liten nödlögn måste retirera.
-- Det är ej sant, ty du vet mycket väl, att du endast åsyftade, att sjelf framstå i ett bättre ljus, än vi andra.
Medgif, att så var.
Agnes såg skyggt upp till henne, mumlade något och brast i häftig gråt.
Det var hälften förödmjukelse, hälften vrede, och dock låg derunder en önskan att, om möjligt, återvinna Hannas aktning.
-- Jag är icke van att vara sann, snyftade hon, -- jag bjuder icke till att vara det.
Men kanske . . . om du hjelper mig . . .
Hanna räckte henne ett glas vatten: -- Drick nu, -- sade hon vänligt, -- vi skola någongång talas vid om detta.
-- Och du hatar mig icke, -- sade Agnes och famlade efter hennes hand, -- du föraktar mig ej nog för att ej vilja trycka min hand?
-- Nej, men jag hatar osanning, -- sade Hanna och kramade Agnes hand, hvarefter hon skyndade att upphinna Bella på hemvägen.
En af fjerdeklassisterna, Lilli Enestam, hade bjudning på aftonen, och Bengt och Bella voro bjudna, likaså Hanna.
Det skulle dansas, och Hanna, som hvarken kunde eller ville dansa, svarade nekande.
Men Bella, som alltid hade roligt, som dansade gerna och var allmänt omtyckt, bad och tiggde, att Hanna skulle komma med.
-- För min skull, Hanna, -- bad hon så bevekande, att en sten kunnat röras.
-- Jag bryr mig icke om att gå, ifall du icke kommer med.
Hanna tvekade, men den tacksamhetskänsla hon hyste mot Bella, som alltid var vänlig och hjelpsam mot henne förmådde henne slutligen att antaga inbjudningen.
-- Men, -- sade hon till Bella, som skuttade omkring af idel glädje likt en vild fåle, -- jag har blott min svarta ylleklädning och kommer att sitta tyst och butter, som en Egyptens mumie.
Du kommer att få skämmas för mig skall du få se.
-- Åh, jag bär den skammen med förtjusning, bara du kommer.
Du skall få vara så mycket mumie du vill, jag skall vara professorn, som studerar dina hieroglyfer och öfversätter dem för menskligheten.
Baldagen kom, och Hanna, klädd i sin bästa svarta ylleklädning med ny rysch kring halsen, följde upp med Bella och Bengt.
Bella var klädd i ljusblå merino och så söt och fin, att Hanna undrade, om någon var så fin som hon.
I tamburen hviskade Bella till Hanna: -- nu skall du draga handskarne på dig.
-- Handskarne!
Hvad skulle jag med handskar, inte fryser jag här.
Det är ju en löjlighet att pelsa på händerna och kläda af halsen, -- hvarför göra de så?
-- Derför, att det brukas så, -- sade Bella. -- Men du får väl gå an utan handskar, jag mins ej jag hört, att mumierna haft sådana.
De trädde in i en stor, klart upplyst sal.
Ljus kring väggarne, ljus i kronorna, lampor, speglar, vackra växter, -- allt var så strålande, att Hanna bländades.
Lilli och hennes mor välkomnade de inträdande.
Lilli kastade en hastig, skrämd blick på Hannas svarta klädning och bara händer, men hade nog sjelfbeherskning att ingenting låtsa märka.
De voro sidokamrater i skolan, och Lilli, liksom de andra kamraterna, kände sig dragen till Hanna och sökte gerna hennes sällskap.
När Hanna såg sig omkring, mötte hon många bekanta ansigten.
Der voro Agnes och Siri och Bibbi och Bertha och en hel hop andra.
Också bland gossarne voro många bekanta, som hon råkat hos Bengt.
Men hvad alla sågo besynnerliga och högtidliga ut!
Flickorna voro utstyrda i ljusa, sidengarnerade ylleklädningar, med skärp, blommor och hvita handskar.
Bella var en af de enklaste, det märkte hon nu med förvåning och glädje.
Tillika såg hon, att man med en viss häpnad betraktade hennes svarta klädning.
Men som hon aldrig brytt sig om huru hon var klädd, blott hon var ordentlig, så bekom det henne heller icke nu.
Bella tog hennes arm och drog henne bort i en vrå, der några af kamraterna stodo.
Hanna helsade vänligt, men fick temligen ogillande nickningar till svar.
Man tog synbarligen illa upp, att hon ej krusat sitt hår eller klädt sig i handskar.
Samtalet gick trögt och fördes med halfhög röst; man hade plötsligt blifvit så främmande för hvarandra, tyckte Hanna.
Flickorna drogo i sina handskar för att få dem längre och kastade förstulna blickar bort åt motsatta hörnet, der gossarne stodo som en skock svarta får och sågo dumma och tråkiga ut.
Hvarför kunde de icke komma fram och tala med flickorna?
I ett hörn af salen sutto Inez och Bibbi och hviskade med lifliga gester och uttrycksfulla miner.
Det såg roligt ut och Hanna gick bort för att helsa på dem.
De sågo ej att hon närmade sig och hon råkade höra slutet af en högtidlig hviskning: -- . . . och under brefvet stod: i lif och död din Herman . . .
Samtalet tystnade tvärt, när de fingo se Hanna.
-- Stör jag er? -- frågade hon och undertryckte med möda en grimas öfver hvad hon hört.
-- Nej, visst inte, -- svaret kom något tillkrystadt, -- vi talade om våra examensklädningar.
-- Jag rår ej för att jag hörde ni talade om annat, -- sade Hanna på sitt rättframma sätt.
Hon satte sig ett ögonblick hos dem och sökte inleda ett samtal, men då hon såg att flickorna kände sig besvärade, steg hon upp och gick till Bella och ett par af de andra.
-- Men säg mig, är icke detta fasligt stelt? -- sade hon och slog sig ned framför dem på en pall som stått under soffan.
-- För all del, söta Hanna, -- utbrast Siri förfärad och gjorde plats åt henne i soffan. -- Inte passar det att här vara som hemma hos sig.
-- Inte det?
Hvad ligger det för en skam i att sitta på en pall, i stället för i en soffa?
-- Det brukas inte på en bal, -- inföll Selma.
-- Sak samma hvad som brukas, om det inte är orätt, -- vidhöll Hanna, som var på sitt istadiga humör och sinnad att draga i härnad mot all verldens småaktighet.
-- Ser du, det är en oartighet mot värdinnan.
När du engång infunnit dig här, måste du rätta dig efter husets sed. -- Bella såg så bestämd ut, att Hanna brast i skratt.
-- Du är så högtidlig, som om jag stulit en kalf.
Men jag förstår i alla fall ditt skäl och skall förhålla mig hyggligt, -- om jag kan.
Men är icke allt detta förfärligt tråkigt? -- tillade hon i lägre ton.
-- Hvilket?
-- Flickorna sågo frågande ut.
-- Åh, allt detta i qväll.
Att komma hit inklämd i trånga obeqväma kläder och tala eller röra sig precis som om man hade glasbitar i kroppen.
Att stå och se på hvarandras klädningar, dricka thé med handskar på och vänta att bli uppbjuden, i stället för att få svänga om när man sjelf har lust.
Jag ger ej fem penni för ett sådant nöje.
-- Du skulle kanhända vilja bjuda upp sjelf, -- inföll Alma Brennlund, som sällat sig till dem.
-- Jaha, det skulle jag.
Och om jag en smul brydde mig om att dansa, skulle jag bjuda upp Bengt eller Bella och svänga om med dem.
-- Åhnej, det skulle du ej våga, -- sade Alma oförsigtigt.
-- Våga?
Vill du se att jag vågar.
Alma betraktade henne medlidsamt.
-- Hvad du alltid är öfverdrifven, kära Hanna.
Du förtager dig sjelf allt nöje genom att alltid kritisera och finna fel på allt.
Inte kan verlden ändå någonsin gå i de spår du vill.
-- Det är illa för verlden, det! -- sade Hanna kärft.
Bland gossarne i andra ändan af salen såg hon ett par, som hon var bekant med från Palmfelts.
Hon nickade gladt till dem, och då hon ej fick något svar, steg hon upp och gick till dem, omedveten om de många ogillande blickar som följde henne.
-- Tänk, att täckas exponera sig så der, till då man är klädd som en la’gårdspiga! -- hviskade en af flickorna till sin granne.
Bella hörde hviskningen. -- Hvad är det för ondt i att gå och tala med gossar, som hon ser nästan alla dagar? -- frågade hon.
-- Hon borde nu ändå förstå, att sådant ej går an på en bal, -- svarade den tilltalade snäft.
-- Men man kan ju vänta hvad som helst af en som kommer på en bal i svart ylle och utan handskar.
-- Hanna eger ingen bättre klädning, och det var jag som öfvertalade henne att komma med.
Och jag vill tro att Lilli bjudit oss för vår egen skull och inte för våra klädningars.
Bella var röd af ifver att försvara Hanna.
Anmärkningarna gjorde henne ondt, emedan hon på sätt och vis var skuld till att Hanna utsatt sig för dem.
-- Må vara, -- fortfor den andra, -- men i hennes ställe skulle jag smugit mig i en knut och hållits der, i stället för att väcka uppmärksamhet genom ett så . . . så . . . fritt uppträdande.
Bella gick emot Hanna, som just nu återvände från sin exkursion till gossarne.
-- Konstiga pojkar! -- utbrast hon smått förargad.
-- Jag fick ej ett ordentligt ord af dem.
Äro då alla rent af förhäxade här?
Kan du tänka, Petter kom ej ihåg hur långt de hunnit i matematiken, och Thure kallade mig fröken, som om vi ej duat hvarann i snart två månader.
Bella omtalade de anmärkningar hon hört och blef lugnad, när hon såg Hanna skratta.
-- Ingenting annat!
Jag sade ju att du skulle få skämmas för mig, Bella fattig.
Men jag förstår mig ej på detta.
Folk kommer hit för att få roligt och så stå de, stela och tillgjorda, i en knut, plocka om sina kläder och låtsa ej känna sina kamrater.
Kalla de detta att ha roligt?
Nå, gerna för mig, men jag känner mig af pur motsägelseanda hågad att inte spela mumie i qväll.
-- Ser du, medan man dricker thé, är det alltid litet stelt.
Nog blir det bättre, när man börjar dansa.
I detsamma spelade musiken upp och det blef en viss oro i goss- och flicklägren.
Lilli blef först uppbjuden och snart sväfvade par efter par utåt det blanka golfvet.
Hanna såg på med undran.
Hon kunde ej finna något nöjsamt i att tyst och förnämt snurra omkring med vildfrämmande menniskor.
Nog förstod hon, att var man riktigt glad, så var dansen ett nöje, den var icke något ondt i och för sig sjelf.
Men såsom det här gick till!
Här såg det ut, som om man dansade för att uppfylla en tung pligt.
Intet skämt och skratt, inga glada miner, blott ett djupt allvar å ena sidan och en stel värdighet å den andra.
Kunde de ej taga i ring, så finge alla vara med, i stället för att nu blott de vackraste och elegantaste blefvo uppbjudna.
-- Puh! jag qväfs! -- tänkte hon för sig sjelf och hörde i detsamma Bengts röst bakom sig:
-- Får jag ej bjuda upp Hanna?
-- Ja, till väfva vadmal, annat dansar jag ej.
Jo, möjligen nigarmaja.
Bengt skrattade.
-- Tycker du dansen nedsätter ditt menniskovärde?
-- Mer eller mindre i en sådan marionett-teater.
Men ute på gröna ängar, der svänger jag om af hjertans lust.
Flickorna hade under en paus dragit sig in i ett inre rum och Bella hviskade förebrående till Hanna:
-- Du hade icke bordt kalla Lillis tillställning en marionett-teater, hon hörde det och är nu så ledsen.
-- Hvad är det då annat? -- utbrast Hanna häftigt.
-- Idel förställning, koketteri, fåfänga, afundsjuka, låtsighet . . .
-- Men du hade icke rätt att såra
Lilli, som så vänligt bjudit dig till sig och trott sig skaffa dig ett nöje.
Bella såg mycket förebrående ut, och Hanna hade god lust att gäckas en smul och vara trotsig.
Men hon kände med sig, att hon handlat fult och otacksamt, och att Bella hade rätt.
Efter en stunds tvekan skyndade hon in i flickornas rum, drog
Lilli afsides, såg henne afbedjande in i de tårfylda ögonen och sade: -- du hade kunnat slå mig, Lilli, så elak var jag.
Jag förtjenar inte, att du bjuder mig en annan gång, nej, det gör jag inte.
Men om du nu är ädelmodig och förlåter mig, så vill jag hellre bita af mig tungan, än såra dig en gång till.
Lilli kunde icke motstå de bedjande ögonen och det ovana tonfallet i Hannas röst.
Hon slog häftigt armarna kring hennes hals och kyste henne på kinden, vid hvilken behandling
Hanna såg så tafatt ut, att de andra flickorna, som märkte det, brusto ut i ett hjertligt skratt.
Dansen fortgick med små pauser till inemot klockan 1.
Hanna, som icke mera fann något nöje i att åse densamma, tog en bok och satte sig ensam i Lillis rum, som var afdeladt med en skärm.
Hon försökte läsa, men kunde icke hålla tankarne tillsammans.
Hon måste oupphörligt tänka på det innehållslösa i dessa slags nöjen, och ju längre hon tänkte derpå, desto större lust fick hon att fly undan, rusa bort, ut i skogen, eller till sin ensliga lilla kammare eller hvart som helst, ty detta underligt flärdfulla lif hade i hennes tycke någonting smittande med sig.
Och på samma gång kände hon en oförklarlig smärta öfver att ej vara såsom de andra.
Hvarför kunde hon ej taga verlden och menniskorna sådana de voro, hvarför skulle hon alltid se deras brister, vilja omskapa dem och känna sig otillfredsstäld?
Är väl jag en smul bättre än de? -- tänkte hon.
-- Nej, nej, jag är mycket oförnöjsammare, mycket mindre fördragsam, ödmjuk och tålig.
Lifvet skall aldrig gifva mig hvad jag begär af det, och alla dessa andra -- hur lyckliga och nöjda äro de icke!
Medan hon satt der, inkommo tvenne flickor och satte sig på andra sidan skärmen.
De läto ej afskräcka sig af Hannas tydliga hosta bakom skärmen, utan slogo sig ned, ifrigt småpratande i soffan.
-- Ja, du kan ej tro, hur bra det tog sig ut! -- sade den ena.
-- Kanhända.
Men nog tycker jag för min del, att mörkrödt passar bättre till crêmefärg, än blått.
Så som Bibbis till exempel.
Den är förtjusande.
Men àpropos Bibbi, har du sett hvad hon och Inez äro goda vänner i qväll?
-- Ja, Inez anförtrodde mig, att Bibbi är hennes bästa vän, och att hon säger allt åt henne.
-- Men jag vill påminna mig, att Alma B. är Inez’ bästa vän.
-- Hon var det också ett helt år, men så hörde Inez, att Alma sagt om henne, att hon var inbilsk, och så slog hon upp.
-- Det skulle också jag ha gjort.
Vet du, Edvard P. berättade mig i förtroende, att . . .
-- Om ni ha några hemligheter, flickor, så vänta tills jag gått min väg -- hördes i detsamma Hannas röst, och flickorna läto henne passera, innan de fortsatte sitt vigtiga meddelande.
Bella hade emellertid fått nog af dansen och undrade hvart Hanna tagit vägen.
Då hon icke såg till henne, gick hon och satte sig bredvid en blek ung flicka från tredje klassen, som icke fått dansa ett steg.
-- Du har säkert icke haft roligt i qväll, Elin? -- frågade hon vänligt.
-- Inte mycket, men nog har det gått ändå.
Jag är icke bortskämd med att ha roligt på danser.
-- Vill du, så skall jag presentera min bror Bengt för dig, så får du dansa nästa fransäs med honom?
-- Nej, nej, för all del! -- Elin såg blyg och förskräckt ut.
-- Om han velat, hade han nog kommit sjelf.
Det är alls ej farligt med mig, qvällen är ju snart slut.
Hennes röst skälfde litet och hon vågade icke se upp på Bella för att ej förråda de tårar, som glänste i ögonvrån.
Bella låtsade ej se något, utan tog vänligt hennes arm, sägande: -- kom, så söka vi upp Hanna Rappe!
Hon dansar heller icke, och vi tre kunna få det riktigt muntert tillsammans.
De funno Hanna i ett angränsande rum, bläddrande i gravyrer.
Och medan dansen och sorlet fortforo derinne, sutto de tre för sig sjelfva i Lillis rum, pratade och hade roligt.
Tiden hade gått så fort, när Lilli kom och bad dem in till supén.
Hanna öfverraskade ännu engång de närvarande genom att icke sitta stilla och vänta att bli uppassad, utan servera sig sjelf.
Hon hjelpte också Lilli att servera dem, som ej hade mod att sjelfva taga för sig.
Bertha och några andra följde hennes exempel, medan de öfriga flickorna sutto här och der vid små bord, väntande att deras kavaljerer skulle betjena dem.
-- När Bella skulle gå, kom Jenny efter henne i tamburen med ett paket i handen.
-- Förlåt, kära, söta Bella, att jag ej kommit mig att skicka dig den der boken.
Kanske kan du taga den nu?
-- Ack, jag har ej frågat mamma om den ännu, -- sade Bella.
Hon hade glömt hela saken.
-- Det behöfs ej heller, -- sade Jenny öfvertygande, -- jag har lånat den åt flera flickor, yngre än du, och de ha alla tyckt om den.
Bella tog motvilligt boken och gick, följd af Bengt och Hanna.
När hon kommit hem och begynte kläda af sig, kom hon ihåg boken.
-- Nog måste jag ändå titta litet i den, -- tänkte hon, stälde ljuset vid sängen, kröp upp i den och begynte läsa:
„Betsy eller ett brustet hjerta“.
Gång efter annan kom hon ihåg sin mors förbud att läsa något utan hennes tillåtelse.
Men mamma sof ju nu, inte kunde hon väcka henne för att begära hennes tillåtelse, och inte var det nu så farligt med en enda gång.
Hon skulle berätta alltsammans i morgon.
Ju mera hon „tittade“, dess mer fastnade hon.
Boken var en af de många, hvilka icke innehålla något direkt omoraliskt, men hvilkas hela anda är som ett omärkligt gift för unga sinnen.
Flärd, lättsinne, koketteri och lek med kärleken möta dem på hvarje blad, men äro så skickligt dolda under täckmanteln af goda egenskaper, att de ej lägga märke till dem.
De läsa med förtjusning om huru hjeltinnan firar triumfer genom sin skönhet, krossar männens hjertan och slutligen lyckliggör en mindre nogräknad man med sin lilla omtvistade hand.
Att hon framställes som en varelse, endast skapad att behaga, och endast lefvande för uppgiften att blifva gift, det se de ej, förblindade som de äro af bokens färgrika skildringar och intressanta konflikter.
Bella läste med stigande spänning.
Hon var alltför kritiklös för att spåra det ohelsosamma i detta slags läsning.
Slutligen, när hon hörde klockan slå fyra i matsalen, slog hon igen boken, skrämd och flat för sig sjelf, och släckte ljuset.
Men bilderna från boken förföljde henne, och dess intrig höll henne vaken.
När hon följande morgon steg upp klockan 9, såg hon så blek och utvakad ut, att hennes mor förebrående frågade hvarför hon dansat så länge qvällen förut.
-- Jag kom hem strax efter 1, -- sade Bella skamsen, -- men jag låg och läste till klockan 4 och ville ej sedan kunna somna.
-- Läste?
Oförståndiga barn!
Du har ju lof i dag och god tid att läsa.
-- Nej, mamma, jag läste en bok, som Jenny Stenman lånat mig.
Hon försäkrade mig, att du icke skulle ha något emot den.
Fru Palmfelt såg missnöjd ut.
-- Du vet ju, att jag inte tycker om att du läser något, utan att först fråga mig.
Hvad heter boken?
Bella nämnde titeln.
-- Jag är ledsen att du läst den, ehuru du visst kunnat råka ut för en sämre.
Ser du, mitt barn, det fins två slag af dåliga böcker: de, som på ett rått och anstötligt sätt skildra lifvets skuggsidor och de, som med en täckmantel af behag och poesi förvilla läsarens omdöme och låta honom insupa föreställningar, hvilka rent af undergräfva hans rättskänsla.
Till det senare slaget hör den bok du nu läst, och jag anser den farligare än de förra, emedan den gifver sig sken af oskyldighet och renhet.
Skulle du i verkligheten gilla en flicka, som inte tänkte på annat än hur hon skulle kläda sig och väcka beundran?
Eller en annan, som likt den fattiga Betsy gifte sig med en man som hon ej tyckte om för att kunna försörja sina små syskon?
Bella blickade förvånad upp. -- Men, mamma, var ej det senare en vacker och ädel handling?
-- Nej, mitt barn, i intet fall.
Att gifta sig utan verklig, innerlig kärlek är en vanheder för både män och qvinnor, och en synd, som icke ens de ädlaste motiver kunna urskulda.
Dessutom var ju Betsy en frisk flicka och uppvuxen i ett dugligt hem.
Det hade icke varit någon svårighet för henne att försörja sina syskon genom ärligt arbete utan att tillgripa denna förnedrande utväg.
Men den åsigten är tyvärr så allmän och så djupt rotad hos de flesta, att ett äktenskap, sak samma hurudant, är att föredraga för qvinnorna framför att bli hvad man med hån kallar „en gammal mamsell“.
Att en qvinna är något i och för sig sjelf och att hon kan finna lycka och tillfredsställelse i en verksamhet också utom hemmet, det glömmer man alltför ofta.