Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rätten uppsköt målet till den 24 November med föreläggande för Rosenschöld att personligen sig infinna vid äfventyr, att han eljest skulle varda med tjenliga medel till Rätten hämtad; men som Rosenschöld ej fått del af beslutet härom, måste ytterligare uppskof äga rum till den 22 påföljande December, då Svaranden, ehuru
Rättens föreläggande var honom behörigen meddeladt, likväl uraktlät att sig infinna eller förfall anmäla; hvarföre Rätten, med målets utställande till ytterligare behandling den 23 Februari 1854, beslöt hos vederbörande begära, att Rosenschöld måtte å sagde dag till Rätten hämtas.
Emellertid korn ofvanomförmälde förre Marinsoldaten Skantz den 5 Januari sistnämnde år för
Rätta och tillkännagaf, att han återkallade sin förut gjorda anmälan, att han vore författare till ifrågakomna flygskriften, den han icke ens någonsin läst; förmälande att Rosenschöld uppmanat Skantz att inför
Rätten säga sig vara författare till skriften och derför löfval honom ersättning, hvilken äfven till god del blifvit betald.
Detta antecknades, men något beslut med anledning af detta Skantz’s tillkännagifvande ansågs för tillfället icke vara att meddela.
Den 6 Februari tillkännagaf Rådstufvurättens Ordförande, att Rosenschöld redan föregående dagens afton till staden ankommit och hos Ordföranden gjort hemställan, om icke tryckfrihessmålet, ehuru utsatt till den 23 i samma månad, kunde få genast företagas, samt derjemte anhållit att emot borgen, som atlemnats, blifva ställd å fri fot; i anledning hvaraf Rådstufvurätten beslutade: att, då 5 § uti Adelige privilegierne af den 16 Oktober 1723 icke kunde tillämpas på förevarande fall, der fråga endast vore om fullgörande af ett Rättens beslut, hvarigenom blifvit stadgadt, att Rosenschöld, sorn tredskats att efterkomma förut meddelade förelägganden, skulle med tjenliga medel för domstolen inställas, Rådstufvurätten funne Rosenschölds framstälde yrkande att emot borgen varda på fri fot stäld för det då närvarande icke kunna bifallas; hvaremot och med afseende å den derom gjorda begäran, tryckfrihetsmålet, ehuru utstäldt till den 23 Februari, komme att företagas redan den 8 i samma månad, om hvilket beslut Rosenschöld skulle underrättas.
Sistnämnde dag hade ankommit och föredrogs en Resolution från Kongl.
Hofrätten af den 30 förutgångna Januari, innefattande föreläggande för Rådstufvurättens Ordförande samt två dess ordinarie och en tillförordnad Rådman att, vid vite, inom viss tid inkomma till Kongl.
Hofrätten med förklaring öfver Advokatfiskals-Embetets slutpåstående, i anledning af Munck af Rosenschölds jemte annan persons angifvelse om felaktigt förfarande vid tidningsstämpling i Lund; hvarföre f STOCKHOLMS HÖGSKOLAS | JURIDISKA BIBLIOTEK Hättens Ordförande och bemälde Ledamöter; såsom då mera Rosenschölds vederdeloman, genom särskildt utslag lörklarat sig jäfvige att nied målet taga vidare domarebefattning, och att, då Rådstufvurätten utan dem ej vore domför, anmälan derom skulle hos Kongl. Hofrätten göras, på det att ojäfvig Ordförande måtte förordnas att förevarande tryckfrihetsmål handlägga.
Genast efter det nu anförda utslag var afkunnadt, begärde Rosenschöld beslut deröfver, huruvida, sedan föreskriften om hans inställelse för Rätta blifvit fullgjord, hinder för Rosenschöld mötte att på fri fot vistas; i anledning hvaraf det besked meddelades, att Rätten, enligt afkunnade beslutet, icke ägde att för tillfället med målet vidare taga befattning.
Ehuruväl af följande protokoll i målet synes, att Rosenschöld vistats å fri fot, och således antagas må, att han genast blifvit frigifven, finnes likväl icke något Rättens beslut derom i protokollet antecknadt.
Sedan ojäfvig domstol blifvit förordnad och Allmänna Åklagaren tillkännagifvit, att hinder mötte för honom att infinna sig den 23 Februari, till hvilken dag målets fortsatta behandling redan var utsatt, bestämde
Rätten dertill annan dag, nemligen den 3 påföljande Mars.
Rosenschöld, som ej erhållit del af kallelsen till denna förändrade rättegångsdag, uteblef; i följd hvaraf Rätten beslutade och afsade, att parterne skulle infinna sig den 7 April vid äfventyr, hvad svaranden angick, att han eljest komme att med tjenliga medel hämtas.
Äfven då uteblef Rosenschöld, men ingaf genom ombud läkarebetyg öfver sjukdoms förfall samt skriftlig anhållan, att målet måtte få förekomma i slutet af
Maj eller början af Juni, hvilken anhållan sålunda bifölls, att till målets förnyade handläggning bestämdes den 26 Maj.
Rosenschöld korn då tillstädes och, uppmanad att svara å stämningen i målet, yttrade: »Jag »har en gång redan protesterat emot Rådstufvurättens behörighet såsom laga domstol i detta »fall och nedlåter mig således icke till något försvar.
Den ifrågavarande artikeln kan man »tyda som man vill, — den behöfver ingen förklaring.»
Derefter skulle Jury väljas; men Svaranden förklarade, att »han ej valde några Jurymän, så vida han dertill icke Liefve tvungen genom de medel.
Tryckfrihetsförordningen kunde lemna Rätten i händer.»
Domstolen ålade i anledning deraf Svaranden att genast utvälja de fyra personer, han, enligt 5 § 2 momentet uti nyssnämnda förordning ägde att till Ledamöter i Nämnden välja, och det vid påföljd, att dessa i motsatt fall blefvo å Svarandes vägnar af domstolen utsedda.
Svaranden anmälde missnöje, och hänvisades att klaga i sammanhang med hufvudsaken, men undandrog sig fortfarande att för sin del välja Jurymän, hvilka således af domstolen utsågos.
Tillfrågad hvilka af de valde Rosenschöld ville utesluta, yttrade han, att »konsequensen »vore klar, att samma rätt som domstolen ägde att i hans ställe välja jurymän, samma rätt »hade domstolen ock att utesluta sådana, hvadan han dermed icke toge någon befattning.»
— Domstolen afsade det beslut, alt Rosenschöld borde genast yttra sig, hvilka af de utsedde ledamöterne i Jyryn, han ville utesluta, vid påföljd, i händelse af vägran, att genom lottning komme att bestämmas, hvilka ledamöter skulle ur Nämnden utgå.
Mot detta beslut anmälde Rosenschöld missnöje, som han ville särskildt fullfölja; hvarjemte han yrkade att målet måtte hos Rådstufvurätten hvila till dess besvären hunnit blifva afgjorda; men Rätten förklarade, att särskilda besvär, enligt lag, icke finge fullföljas uti så beskaffad fråga som denna.
Rosenschöld tillkännagaf äfven mot detta beslut missnöje, hvilket det lemnades honom öppet att i sammanhang med hufvudsaken fullfölja; hvarefter Domstolen först anmodade Rosenschöld att uttaga en af de lotter, på hvilka namnen å de af Åklagaren utsedde ledamöterne i Juryn voro tecknade; men Rosenschöld undandrog sig äfven detta, och Ordföranden verkställde deruppå lottdragningarne.
Äfven häröfver anmälte Svaranden sig vilja föra särskild klagan; men förständigades att sådan klagan endast i sammanhang med hufvudsaken finge fullföljas.
Juryn skulle sammanträda inför Rätten den 9 Juni och parterne då å nyo sig inställa, vid äfventyr för Svaranden att hämtas med tjenliga medel, hvilket beslut för parterne afsades.
Å den sålunda utsatta dagen tillstädeskommo Jurymännen och 18 Åklagaren; , men icke Munck af Rosenschöld.
Jurymannaeden aflades och den fråga framställdes: »Ar skriften brottslig efter det lagens rum, — 3 § 9 momentet Tryckfrihetsför»ordningen samt 6 Kapitlet 5 § Missgernings-Balken, sådan denna § lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, — Åklagaren åberopat?» hvarjemte till Juryn öfverlemnades protokollerna i målet, en kort sammanfattning af sakens beskaffenhet och skick, samt det tidningsblad, deri åtalade skriften blifvit införd.
Juryn besvarade den framställda frågan med Ja; men Rätten fann Svaranden böra lemnäs tillfälle att yttra sig öfver de ersättningspåståenden, som blifvit af Åklagaren så väl för egen som Kronans räkning framställda samt uppsköt för sådan orsak målet till den 27 Juni, dä Munck af Rosenschöld, som med afseende å Juryns utlåtande och målets urbota beskaffenhet skulle häktas, borde för Rätten inställas.
Sist omförmälda dag blef äfven Rosenschöld för Rätten instäld.
Han beslred de af Åklagaren framställda ersättningspåståenden, och fordrade för egen räkning 2000 Rdr
Banko i skadestånd jemte ansvar å den eller dem, som vederborde, för det våld, hvilket genom och under rättegången blifvit honom tillfogadt, hvarjemte han yrkade att varda å fri fot stäld emot borgen, äfvensom att en af Rättens ledamöter skulle för jäfvig anses derföre att Rosenschöld, såsom Ombud, angifvit honom hos Kongl. Hofrätten för förmenta embetsfel, i en annan sak och annan Rätt begångna.
Rådstufvurätten dömde Rosenschöld, enligt förut omnämnda 3 § 9 mom.
Tryckfrihetsförordningen samt (i Kap. 5 § Missgernings-Balken och Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, för de i den åtalade skriften fälda smädeliga yttranden om ännu lefvande Medlemmar af Österrikiska regerande Huset, att straffas med fängelse å fästning i sex månader, samt förordnade, det skulle nämnde skrift, der den funnes, konfiskeras och Rosenschöld ersätta ej mindre Kongl. Maj:t och Kronan det belopp, som enligt vederbörandes räkningar kunde visas hafva åtgått för Rosenschölds inställande inför Rätten under nästförutgångne Februari månad, än äfven Åklagarens kostnader, enligt räkning, med 29 Riksdaler 16 skillingar Banko.
Deremot lemnades utan afseende ej mindre Åklagarens hemställan om ansvar å Rosenschöld, för hans förhållande inför och emot Rådstufvurätten, än ock Rosenschölds samtliga nyssnämnda påståenden.
Rådstufvurättens utslag understäldes Kongl.
Hofrättens pröfning och öfverklagades dels af Rosenschöld, som jemväl yrkade laga ansvar å Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter för målets olagliga behandling, dels ock af vice Auditören Larsson, som påyrkade, bland annat, att Kongl. Hofrätten måtte ådöma Rosenschöld drygare ansvar än allenast sex månaders fästning.
Hofrätten gaf den 11 Augusti 1854 utslag och faststälde dervid Rådstufvurättens meddelade beslut i fråga om dess behörighet att åtalet handlägga, äfvensom i afseende å Munck af Rosenschölds emot en af samma Rätts ledamöter gjorda jäfsanmärkning; och då, enligt hvad i Kongl. Hofrätten tillgänglige handlingar utvisade, bägge de personer, som funnits antecknade och blifvit åberopade att vittna angående den handling, hvilken såsom namnsedel fiirst i målet ingifvits, redan före den 17 April 1853, då Rosenschöld skulle emottagit nämnda handling, varit under tilltal för brott, för hvilket de sedermera blifvit dömda äran förlustige, samt desse således icke varit att anse såsom i orten så väl kände personer, att deras intyg å förseglad namnsedel om deri befintlig uppgift å vederbörande författare bort såsom giltigt antagas, godkände Kongl. Hofrätten det slut, Rådstufvurättens den 23 Maj 1853 i afseende på omförmälda handling meddelade yttrande innefattade; men som, efter det
Rådstufvurätten genom sistnämnda beslut förklarat samma handling icke kunna såsom namnsedel godkännas, Marinsoldaten Carl Jeppsson Skantz, innan Munck al Rosenschöld å stämningen afgifvit hufvudsakligt svaromål, inför Rådstufvurätten anmält, det han vore författare till åtalade skriften, och Skantz följaktligen, jemlikt 1 § 8 mom. af Tryckfrihetsförordningen bort i sådan egenskap i målet höras; alltså och ehuru Skantz sedermera inför Rådstufvurätten återkallat berörde anmälan, såsom sanningslös samt 19 dervid uppgifvit, att Munck af Rosenschöld medelst löfte om belöning förledt Skantz att Staga sig iörfaUare-ansvar för nämnda skrift, och att detta skett i närvaro af till namn uppgifven person, aktade Kongl. Hofrätten, sorn i skrifvelse den 26 förutgångne Juli anmodat Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län att, derest annat laga hinder än förenämnde åtal icke mötte, genast försätta Munck af Rosenschöld på fri fot, nödigt, att, med undanrödjande af Rådstufvurättens beslut den 18 Augusti 1853, Juryns utlåtande samt Rådstufvurättens öfriga efter nämnda dag i rättegången och i saken meddelade beslut, visa målet åter till bemälde
Rätt, som hade att detsamma å nyo företaga, samt sedan vederbörande blifvit hörde och Skantz lemnats tillfälle att i bevis leda sin uppgift, att han i omförmälda hänseende blifvit af Munck af Rosenschöld lockad och förledd, med målet vidare lagligen förfara.
Derjemte förklarade Kongl. Hofrätten, att Munck af Rosenschölds klagan i afseende å redan skedd verkställighet af Rådstufvurättens beslut den 9 Junii 1854, angående hans inmanande i häkte, icke till någon åtgärd föranledde, samt att hvad Munck af Rosenschöld och Larsson i öfrigt anfört icke för tillfället påkallade vidare yttrande.
Detta Kongl. Hofrättens utslag, som icke hos Kongl. Majit i underdånighet öfverklagades, företeddes hos Rådstufvurätten i Lund redan den 24 Augusti 1854; men emedan Rosenschöld långt derförut, såsom här nedan vidare skall omförmälas, hos Rikets Ständers då varande Justitie-Ombudsman angifvit Rådstufvurätten rörande förmenta felaktigheter vid behandlingen af detta tryckfrihetsmål, och denna angifvelse haft åtal till påföljd, beslöts att anmälan derom skulle ske hos Kongl. Hofrätten, sä att ojäfvig
Rådstufvurätt måtte förordnas att målet till förnyad handläggning upptaga.
Sedan ny Ordförande i Rätten blifvit förordnad och med ojäfvige ansedde ledamöter sammanträdt den 2 September 1854, dervid Munck af Rosenschöld, såsom med kallelsen icke anträffad, ej var tillstädes, hördes Skantz, i Åklagarens närvaro, och gjorde en omständlig berättelse angående tillkomsten af det aftal, sorn mellan honom och Munck af Rosenschöld efter åtalets början eller den 6 Juni 1853 ägt rum och hvarvid Skantz skulle hafva låtit öfvertala sig att emot vissa erbjudna penningebelopp, dem han ock, i den mån de kunnat anses förfallna till betalning, sedermera bekommit, åtaga sig författareansvaret för ifrågavarande skriften, hvilken Skantz likväl hvarken läst eller hört sig föreläsas.
Vid underhandlingarne i ämnet emelian Rosenschöld och Skantz hade icke någon varit tillstädes; men vid slutliga aftalet, sistnämnde dag, hade KonstfÖrvandten Garl Olsson Lagerholm, efter ett af Rosenschöld författadt koncept, renskrifvit det anförande, som af Skantz undertecknats, i närvaro af Lagerholm och KonstfÖrvandten Andreas Olsson Liljenberg, samt, efter hvad Skantz ville minnas, en annan Konstförvandt vid namn Christian Stålsberg.
Om de af Rosenschöld ingifna namnsedlarne och hvilka personer dem underskrifvit, saknade Skantz, enligt uppgift, all kännedom.
— Såsom vittne hördes nu äfven nyssbemälde Liljenberg, hvilken hufvudsakligen berättade, att han varit närvarande den 6 Junii 1853, då Skantz, utan något öfvertalande för tillfället från Rosenschölds sida, undertecknade det till Rådstufvurätten samma dag ingifna anförande, hvilket Lagerholm skrifvit, och att Skantz sedermera förklarat sig belåten med det åtagna författareansvaret, blott
Rosenschöld å sin sida uppfvlde sina förbindelser emot Skantz; hvarjemte vittnet förmälde sig hafva på uppgifna skäl antagit, att den åtalade skriften blifvit tryckt under deri dag, densamma utvisade, eller den 17 April 1853.
Det sålunda återförvisade tryckfrihetsmålet hade sedermera hos Rådstufvurätten förevarit vid flere tillfällen, utan att hvarken Rosenschöld elier Lagerholm, hvilken sednares hörande såsom vittne Skantz påyrkat, kommit tillstädes, änskönt det varit Rosenschöld förelagdt, att sig hos Rätten inställa, vid äfventyr att eljest varda med tjenliga medel hämtad, och Lagerholm blifvit fälld både till böter och försutet vite.
Rådstufvurätten fann sig häraf omsider föranlåten att besluta det både Rosenschöld och Lagerholm skulle hämtas och inställas för domstolen den 9 Januari 1855; men att i händelse de dessförinnan kunde blifva 20 forslade till Lund, målet skulle å nyo förekomma den dag, som i sådant fall framdeles blefve bestämd.
Och sedan anmäldt blifvit, att Rosenschöld och Lagerholm, redan den 23 December på morgonen, till staden ankommit, företogs målet samma dag, dervid alla vederbörande tillstädeskommo, Skantz, den der förut blifvit straffad för snatteri, upphämtad från stadshäktet, der han nu förvarades såsom tilltalad för första resan stöld.
Lagerholm hördes nu efter atlagd vittnesed och intygade, bland annat, att han den 6 Junii 1853 å Rosenschölds då varande tryckeri skrifvit den handling, Skantz samma dag till Rådstugurätten i förevarande tryckfrihetsmål ingifvit, sedan han densamma utan lock eller hot underskrifva med sitt namn; men om skriften renskrifvits efter något af Rosenschöld författadt koncept eller efter dennes diktamen vid tillfället, kunde Lagerholm icke erinra sig, ehuru han förmodade det förra hafva varit händelsen; och att vittnet väl icke hört
Skantz erkänna, att han förlättat den åtalade artikeln, men ej ansåge omöjligt, att han kunnat vara densammes författare.
Derefter yttrade sig samtlige parterne vidare i afseende å frågan, hvilken borde lagligen vidkännas författareansvaret för oftanämnda artikel.
Åklagaren ville finna, att då Skantz, om han än icke lyckats fulleligen bevisa, det han blifvit förledd att åtaga sig författareskapet, likväl detsamma förnekat och om ett motsatt förhållande ej kunnat öfvertygas, vore han icke befogad att utsträcka sitt ansvarspåstående emot Skantz, utan vidblef sitt yrkande, att Munck af Rosenschöld, såsom den der å ifrågavarande skrift utsatt boktryckarenamn, och ej gittat leda ansvaret från sig, måtte förklaras skyldig att stå författareansvar; — Skantz begärde att blifva från målet skild, men yrkade derjemte, »för fullständigt vederläggande af Rosenschölds fortsatta påstående, det
Skantz skulle vara den verklige författaren, att den af Rosenschöld den 3 November 1853 såsom namnsedel ingifna förseglade handling måtte öppnas, enär derigenom skulle blifva ytterligare bevisadt, att icke Skantz vore författare till artikeln;» — Rosenschöld erinrade, att Skantz inför Rätta både muntligen och skriftligen tillkännagifvit sig vara artikelns författare, och att 8 mom.
1 § Tryckfrihetsförordningen frikände Boktryckare från ansvar, sedan författaren sig sjelfmant tillkännagifvit, hvilket han ansåg tillräckligt till vederläggning af påståendet, att Rosenschöld skulle styrka, det Skantz vore artikelns författare.
Derjemte bestred
Rosenschöld öppnandet af den handling, hvilken han den 3 November 1853 såsom namnsedel ingifvit, då samma handling blifvit af Rätten underkänd och vore Rosenschölds egendom.
Rådstufvurätten utlät sig, att det utaf Munch af Rosenschöld under målets handläggning den 3 November 1853 ingifna förseglade konvolut, som enligt påskrift skulle innehålla namnsedel, då det ej i rättegångens början vore företedt, icke finge emot stadgandet i l § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen brytas för att deri söka namnsedel af någon ny författare som kunde ställas till ansvar; men då Skantz för ådagaläggande af sin oskuld enträget påstått konvolutets öppnande samt någon upplysning i afseende på Skantz möjligen derigenom kunde vinnas, fann Rådstufvurätten, utan afseende på Rosenschölds bestridande, skäligt att, för utrönande, huruvida Skantz å den uti konvolutet inneslutna handling kunde igenfinnas såsom författare, detsamma öppna.
Rosenschöld anmälde väl missnöje mot utslaget och yrkade, att målet skulle hvila, medan högre Rätts beslut afvaktades; men detta yrkande blef icke bifallet, utan öppnade Rätten merberörda konvolut, deruti fanns skrifvet: »Undertecknad erkänner sig vara förfat»fattare af den från Magister N. R.
Munck af Rosenschölds boktryckeri utgifna skriften: «Professor
Ek, en flock af flygblad; Dito för samma boktryckeri utgifna skriften:
Urgamla »Fäderneslandet, några ostämplade blad.
Lund den 16 April 1853. D. L.
Gronberg. »Som vittnen: »C. J.
Pickulell. H. Åkerlund. »F. d. Fahnjunkare. Conditor.» 21 Munck af Rosenschöld ifrågasatte, huruvida den åtalade skriften vore omnämnd i namnsedeln, och ville finna, vid betraktande af nämnda skrifts rubrik, att namnsedeln alsåge en annan tidning; men förklarade tillika, på fråga om från hans boktryckeri utgått med samma rubrik någon annan tidning, än den hvaruti den åtalade artikeln vore införd, att lian icke kunde sådant sig erinra.
Medelst utslag förklarade Rådstufvurätten: att »alldenstund Munck af Rosenschölds »förebärande, att den öppnade namnsedeln skulle hafva afsett annan tidning, vederlädes deraf, »att han i förevarande rättegång och för att freda sig sjelf densamma ingifvit, antagligtvis »äfven derför, att han befarat, det Skantz, såsom författare kunde varda underkänd, samt »Munck af Rosenschöld sålunda åberopat särskilda personer såsom författare och icke ve»derlagt hvad Skantz anfört, och gjort sannolikt, att denne icke förr än artikeln blifvit tryckt »och utspridd varit i någon beröring med Munck af Rosenschöld, utan först sedermera iå»tit sig af honom förledas att åtaga sig författareansvar, Rådstufvurätten fördenskull funne rätt»vist förklara, det Skantz emot sitt bestridande ej kunde anses vara artikelns författare, hva»dan han från målet skildes; i följd hvaraf ock Munck af Rosenschöld, som å sitt boktryckeri »låtit densamma tryckas, skulle jemlikt 1 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen sjelf stå för»lättareansvar och alltså, vid påföljd, att målet det oaktadt vunne fortsatt handläggning, gen»mäle i hufvudsaken afgifva.»
Rosenschölds begäran att, då han ansåg frågan om Skantz’s författareskap vara en hufvudsak, få öfver beslutet derom särskildt klagan föra, afslogs; likasom hans å nyo framstälda invändning emot Domstolens behörighet, sedan saken numera tagit den vändning att
Rosenschöld blifvit förpligtad att stå författareansvar, och i följd deraf urbota bestraffning vore yrkad å honom, som tillhörde fräIseståndet, lemnades utan afseende, enär denna invändning redan vore af Koni!.
Hofrätten pröfvad och ogillad.
Förständigad att genmäle i hufvudsaken afgifva, vid påföljd, att målet ändock vunne ytterligare handläggning, förklarade Rosenschöld, att* han, i följd af hvad anlördt blifvit, icke inläte sig i vidare svaromål, och ville aflägsna sig från Rätten, då målet, oberoende af hans uraktlåtenhet att svara och nu anmälda missnöje, skulle vinna handläggning.
Rätten beslöt imedlertid, att fortgå med målets behandling, samt afslog Rosenschölds framställning att få från domstolen sig aflägsna. l)å fråga derefter förekom om val af Jury att utlåtande i målet afgifva, vägrade Rosenschöld å nyo att välja de ledamöter i Juryn, hvilka han såsom svarande part ägde utse; men, sedan ett vite af Sexton Rdr 32 sk.
Banko blifvit honom förelagdt, fullgjorde lian likväl nämnde val.
Enahanda vite måste likaledes stadgas, innan bemälde svarande kunde förmås att, på sätt Tryckfrihetsförordningen stadgar, bland de af åklagare och domstolen valda Jurymän verkställa uteslutning.
Åklagaren förnyade derefter de ansvars- och ersättningspåståenden, hvilka han redan förut i målet framstält, med det tillägg, att Kongl. Majit och Kronan måtte tillerkännas ersättning för Munck af Rosenschölds sednaste hämtande till Rätten, enligt räkningar, de der framdeles skulle företes.
Rosenschöld bestred
Åklagarens påståenden.
Målet utsattes att å nyo förekomma den 30 December, å hvilken dag
Juryn skulle sammanträda; men vid sistnämnda tillfälle upplystes, att tre bland de af Rosenschöld valda ledamöter i Juryn voro hans vederdelomän, hvarför desse ansågos jäfvige, och den fjerde styrkte sjukdoms hinder.
Målet utstäldes, med anledning deraf, till den 27 Januari 1855, då Rosenschöld borde vid hämtnings påföljd iakttaga inställelse, och vara beredd att andra Jurymän utse.
Rosenschöld uteblef icke destomindre, men uti en af befullmäktigadt
Ombud ingifven skrift anmälde han förhinder och uppgaf nya jurymän i de förras ställe.
Åkia garen ville icke gilla detta sätt att välja jurymän; men domstolen förklarade att, enligt Tryckfrihetsförordningen, det icke vore part i tryckfrihetsmål förment, att sitt val af jurymän skriftligen tillkännagifva.
Jurvn sammanträdde den 31 uti sistnämnde
Ja 3 - 22 nnafi, och besvarade med Ja! den framstälda Irågan, hvilken var af enahanda innehåll, som den här ofvan omförmälda under den 9 Juni 1854 till Juryn framstälda.
Rådstufvurätten dömde derpå å nyo Rosenschöld till ett halft års fängelse å fästning och förklarade, att den åtalade skriften skulle, der den funnes, konfiskeras, samt Rosenschöld utgifva ersättning dels till Kongl. Maj:t och Kronan för ej mindre de lil