Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ock snart skal jag söka mig en riktigtt bra plass, så fin plass att åm du nu kan skika mig litet pengar så får du nog snart igen för her fins ett finskt herskap som talar bara finska och ä galna i finskt och blev galna i mig för jag talar så grann finska och har så dugtig röst och di ska skaffa statsanslag bara jag blir riktigt finsk och lyder dem och så får jag fara till riktiga utrikes och lära metod hos en stor utlärd profesor såm kan skaffa mig in till en stor teater så jag blir så fin som jag altid har sagt, för de anlag såm jag alltid har haft för det teatraliska livet.
Helsa Samuli för hans goda hjerta mot dig och mot mig.
Han skall int vara lissen dett går nog så bra med mig så han ska inte sörga för mig, inte.
Nu går jag redan så fint klädd så jag int skulle våla mig att hälsa på er her på gatorna som är så granna och har så mycke jus så det är som om dagen mitt i natten och så monga körkor såm om hela vår stas alla hus va körkor och alla har di klåckår så det är en musik i vinterträdgården också går kejsarn med en annan snygg herre i bredd med sig alla dar när jag går ut och går för att få frisk luft i stan.
Skikar du så skika snart medan jag är her teknar Nadja Sergeiovna, Pantelemonskaia pereolok no 5.»
Hastigt förseglade hon brefvet, skref utanskriften och slängde så det hela åt sidan.
Att skrifva var det värsta hon visste.
Det hon kunde hade hon lärt sig sjelf.
Hennes »bildning» hade ej sträckt sig så långt som till ortografien, den ansåg hon för resten fullkomligt onödig.
Sjelfva det kalligrafiska var för henne svårt nog.
Stilen var ojemn och alla bokstäfverna lågo efter hvarandra utan sammanhållning, som om de varit missnöjda med hvarandras sällskap.
Här och der var ett ord borta.
Nadja tog på sig en hatt med stora lurfviga plymer, perlor och agraffer, hälde öfver sig en half flaska stark essbouquet, brände några lockar som raknat en smula, klädde på sig en blå klädning och såg sig i spegeln.
Hon log mot sig sjelf, svängde sig med armarne i sidorna, beundrade ryggens raka och bröstets starkt bugtiga linie och slutade sin mönstring med ett litet häftigt, högt skratt.
Så såg hon sig om i rummet, fick syn på helgonbilden med messingssiraterna borta i hörnet och kom att observera, att lågan i ampeln framför den heliga St.
Isaak brann dåligt och osade.
Hon gick för att släcka den, men hejdade sig, räckte hånande ut tungan, svängde om på klacken och gick.
I trappan hvisslade hon en glad melodi, plirade med ögonen åt dvorniken nere i portgången och kastade sig gladt midt i vimlet.
Trängseln var som värst vid hörnet.
En oräknelig massa ekipager stretade fram och åter.
Brun snömassa, halffuktig och sönderkrossad, låg likt ett högt lager af råsocker öfver hela gatan.
Stora aflånga röd- eller grönmålade tråg med fyra väldiga hjul inunder kördes af brunskäggiga, kaftanklädda män i pelsmössor.
De skreko öfver hvarandra, än till hästarne, än till hvarandra.
De klatschade med långa grant utstyrda piskor, än skrattande, än litet smått svärande i de buskiga skäggen.
Emellan dem gnodde en mängd små istschwoschiksslädar, förspända med finska arbetshästar och öfverhöljda af mer eller mindre malätna fällar.
Hästarne sprungo som gälde det lifvet, och kuskarne drogo i tömmarne åt alla håll, piskade och slogo, utan att det egentligt led.
Ty trängseln hindrade dem att ett längre stycke få fortsätta i traf.
Eller ock var det en eller annan kyrka eller ett kapell, framför hvilket kusken måste stanna och förrätta sin andakt, bestående af några böner, mumlade mellan tänderna, och en mängd korstecken och bugningar.
Ståtligt banade sig de elegantare åkdonen väg fram mellan de andra.
En del på hjul, andra på medar.
Präktiga, mörka, vapenprydda kupéer med två hästar, mindre, öppna vagnar eller slädar i alla fasoner, färger och storlekar.
Trespända troikor ilade med en fart i väg, häftigt så snön yrde om dem.
Snedspännare med halsarne vridna utåt och i konstigt snedt traf sprängde fram med hvita nät spända mellan lokar och slädkarmar.
Små trånga snäckor efter höga och eldiga trafvare kördes af unga eleganter från palatserna vid Fontankan.
Det var ett lif och en brådska.
I butikerna var det också ett välsignadt spring.
Pigor i bara armar kommo och gingo, gummor i hvita pelsar och brokiga sidendukar bundna som bindlar kring svarta hufvud gingo ut och in, pratade, gestikulerade och småskrattade.
Feta och skinande mouschickar stodo med pipor i munnen och konverserade under lifliga gester, när och fjerran ringde kyrkklockor, små och stora, pinglade och dånade, alltefter som de hade kropp till.
Nadja gick med dansande gång framåt gatan.
Der stod i en lång rad en hop istschwoschikslädar och väntade på kunder.
I veckrika mörkblå kaftaner gingo kuskarne bredvid, eller suto med benen nedhängande på bottnen af slädarne.
Några åto lök och smörgås, andra hade stora skålar med rykande spitting (sirapsté med en liten tillsats rom), som de förde till munnen.
Andra stodo och slogo med armarne emot hvarann för att hålla sig varma.
Den unga flickan hade redan lärt sig konsten att underhandla med dessa åkare ... hon tog derför på sig den öfliga likgiltiga minen och ropade, under det hon gick förbi kuskarna, med gäll röst namnet på den gata, dit hon skulle, tillika med den summa hon ville betala för en körsel dit:
»Stritninka pereolok, sorok kopiek!» ( -- -- gatan, fyratio kopek).
Ett tjog olika röster svarade henne genast, upprepande gatan och priset.
Några lamenterade ljudligen öfver det låga anbudet och skakade ovilligt på hufvudena, andra bådo henne med vänliga ord och inbjudande gester att öka på summan en smula, ännu andra trängde nära inpå henne, berömde sina hästar och slädar och nämnde i bevekande tonfall den summa, för hvilken de ville köra.
Nadja gick raden utföre, döf och blind för alla dem, som sprungo efter.
Hon upprepade alltjemt gatnamnet och summan.
Slutligen ljödo några röster »Paschalusta barischna, sdies!» och några beskäftiga små långrockar sprungo fram, bockande och pratande.
Men Nadja hade plötsligt fått ett annat infall.
Hon ville gå.
Luften var ren och hon kände en lust att promenera.
Hon knyckte på nacken, blandade sig i den folkmängd, som tränges på den temligen breda trottoaren, och arbetade sig så modigt fram genom folkmassan på Ulitsan.
Der kommo några unga studenter från närmaste kneipe, de rökte simpla cigarrer och luktade starkt »pivo».
Nadja sände dem ett broderligt ögonkast och blef i en hast omringad.
Det var ett muntert sällskap.
De förstodo inte ett ord, hon inte heller.
Likafullt var konversationen i full gång.
Hon skrattade och de skrattade.
En af dem, han hade långt nihilisthår och en smal, liksom urvriden näsa samt en sorgsen gråtmild min, kunde hon dock inte förmå att skratta med.
Då tog hon upp sin näsduk och med en min af stor andakt höjde hon den upp i nivå med näsan, torkade den så, derefter munnen och sist ögonen, liksom en mor sitt gråtande barn.
Den långhårige tog henne om lifvet och kysste henne.
Hon bet honom i örat till svar.
Det var knappt en sekund.
Så svängde hon af åt höger, kilade in i en portgång, sprang uppför en trappa, trefvade fram genom en lång surkålsluktande korridor och ringde på köksklockan.
Pigan öppnade, sneglade argt och misstroget på Nadja, såg på henne nedifrån och upp och frågade derefter på äkta skärgårdssvenska:
-- Hvad ska' mamsell ha?
-- Middag, kära dadda, jag är bjuden till middag till hennes herrskap, var hon lugn för det!
Jag är från Finland liksom hon sjelf.
Se så, upp med dörrarne, hennes husbonde är min gamla vän!
Visa nu hvad hon duger till.
Rappa sig ... tack.
Med håret en liten smula i oordning och med kinderna i purpur steg hon in, bullersamt och skrattande, nigande och fullkomligt ogenerad.
Frun i huset sprang emot henne, och herrn kom långsamt efter.
Det var verkligen »herr Adolf».
Säflig som förr, något blekare och ännu mer betänksam och tillsnörpt.
Hans krage steg upp åt hakan, liksom rädd att blotta för mycket af den mjuka och välskötta halsen.
Han bar sammetsrock och sträckte hufvudet framåt, med en min som ville han ständigt be om förlåtelse.
Ögonen voro lika oskyldiga och uttryckslösa som förr, det hade blott kommit något förskrämdt i dem.
Frun var sjelfva frimodigheten.
De käcka ögonen blickade stickande fram, och ur hennes stora röda mun stack en brinnande cigarett.
Hon talade alltjemt med den i munnen, det rök om henne, tankarne togo form och orden rullade ut som pådrifna af ett ångande inre maskineri, det var ryska och svenska, det var gester och tecken, det var lif och lust.
Hon hade långt, rakt nedhängande hår, svart och tunnt, brun frisk hy och en figur som en kosack.
Toiletten var halft om halft elegant och slarfvig, dyrbar och prålande.
Hon kisade ofta på den hon talade med, påsatte och tog bort lorgnetten, svängde ogeneradt med armar och ben.
Men rösten var klingande och vacker, accenten som en bildad menniskas.
Hon var grotesk och säker, det var någonting öfverlägset, sjelfmedvetet och manligt hos henne, dock icke utan behag.
Hon placerade Nadja i ett hörn, skaffade henne en god fåtölj och öfverlemnade henne till sin man.
Generad och nästan missnöjd satte han sig på den lediga stolen bredvid henne.
-- Så, är du nu här, Nadja ... jag hörde af min hustru, att hon bjudit dig hit ... också har jag haft bref från Finland om dina sista äfventyr, att du varit engagerad vid Lilla teatern, etcetera ... och ... jag är lite förvånad att se dig här nu.
Du borde förstå, ... jag är gift karl nu, hyggligt hus ... jag vet inte hur du ... hm.
-- Åh, sjåpa dig inte, Atte, och var inte så generad för mig.
Som du ser, generar jag mig inte alls sjelf.
Jag ämnar bli riktigt fin nu, ser du...
Artist!
Jaha, du behöfver inte skrika om, att jag var hos Guroffs inte...
Den gamla historien...
Frun din är riktigt god vän med mig nu.
Ni har inga barn, förstås.
Åh, gör inte sådana sura miner, du, jag skall inte förföra dig nu mer inte, jag håller mig allt till de andra herrarne.
Hon skrattade för full hals, tänderna glimmade och groparne i kind och haka voro djupare än förr.
Herr Adolf log ett blekt löje och såg motsträfvigt på henne.
-- Du har blifvit fet, du, Nadja.
-- Och du mager, din gamla kratta!
Du har tagit värfning och har hårda dar, hvasa?
Är korpralen stygg mot dig, gamla gosse?
Herr Adolf hade så när korsat sig.
Han steg upp, såg sig omkring, men satte sig igen med en suck.
-- Tala litet -- mer vårdadt, söta du ... annars!
Här komma Mäienens, gudskelof!
De äro -- jo, du har ju träffat dem här, då du var första gången hos min hustru -- de äro mycket hyggliga.
De ä' fennomaner, särdeles framstående, utmärkta, allihop.
Frun spelar, hon har en teknik som både Rubinstein och hela konservatoriet, herrn sjelf är skicklig målare, ja, en stor, utmärkt artist, fast han annars är arkitekt.
Äldsta dottern är liksom modern, spelar till och med på konserter ... en af sönerna spelar fiol, en annan violoncell, en tredje sjunger, han har tenor, och de yngsta fröknarna ska' visst till operan.
Utmärkta röster...
Ja, du får sjelf höra.
Men ett ber jag dig, Nadja...
Han hade talat sig andtruten, och så ovan som han var vid ansträngningen, steg der upp en liten svag rodnad på hans kinder.
-- Ett ber jag dig, var så fin och försigtig du kan, kompromettera dig inte, jag vore dig ytterst tacksam, om du läte dem tro...
-- Var Lugnkvist -- skrattade
Nadja -- jag skall vara så utomordentlig, att ... och så skall jag sjunga för er...
Det ringde till bords.
Sällskapet bestod till fyra femtedelar af familjen Mäienen.
Så var der en ung nygift finsk ingeniörofficer med sin hustru, för resten ingen.
Herr Adolf satt i högsätet och såg ut, som om han varit främmande hos sig sjelf.
Högrest tronade hans hustru vid hans sida, cigarren osade på en fönsterkruka, en soppterrins svarta innehåll rykte i stället framför henne, hon serverade, resonnerade, konverserade och förde ordet som en riksdagsman.
Nadja satt och var omgifven af Mäienenar på alla sidor och midtemot.
Hon kunde inte sjelf få säga ett ord.
Hon satt som en broms i ett getingbo och hörde på.
De voro åtta om en.
De talade alla till henne.
Alla surrade i öronen på henne.
De berättade om sig sjelfva, om hvarandra, om familjen Mäienen, familjen Mäienens utmärkthet och om hela verlden i förhållande till familjen Mäienen.
Mäienen, fattig, talrik, obemärkt, hade likväl sin storhet, sin rikedom, sin ryktbarhet.
Det var talangens och snillets storhet, rikedom och ryktbarhet.
Allt hvad som lif och anda hade erkände, beundrade och föll till fota, så fort de blott kommo inom familjen Mäienens periferi.
De voro Finlands bästa barn, landets ädlaste söner och döttrar, dess stolthet, ära och hopp, de som skulle göra landet stort och ryktbart och berömdt, de som skulle bringa en strålglans af berömmelse kring Suomis sköna panna, de som skulle föra landets fana framåt på den ena och enda saliggörande banan, genom musik, teater och skön konst på det ena och enda språket, landets egna, det finska.
Nadja hörde på med öppen mun.
Hon hade i alla sina dar talat finska och fann det alldeles naturligt, att hon och hennes gelikar skulle tala detta, men hon hade trott, att »herrskapet» borde tala svenska.
Hon hade aldrig förr funderat på dessa saker, men nu fick hon en dunkel föreställning om, att finskan, som hon kunde, i sjelfva verket var mer värd att hålla på än svenskan, som hon icke kunde.
Och så lät det så vackert, det der talet om fädernesland, fosterjord och hemtorfva.
På det här afståndet isynnerhet.
Och hon gjorde inom sig vid tredje vinglaset ett stolt löfte att bli patriot, språkpatriot.
Sitt program skulle hon nog få af Mäienens, dermed var ingen nöd.
Och med oförstäld beundran hörde hon på herr Mäienen, som satt närmast och som för ögonblicket hade ordet.
Han talade med stark finsk accent breda och bräkande äljud, fulla runda o'n och tonvigten alltid på första stafvelsen.
Det var ett oupphörligt gungande fram och tillbaka med rösten i de omöjligaste intervaller.
Upp och ned.
Hans feta och vänliga ansigte sken, upplyst både in och utvändigt, hans knubbiga händer smekte vinglaset, medan han talade, och så fort han hemtade andan, såg han upp till sin hustru Anna, sin son Dion, sin dotter Fina, någon af »ungherrarne» eller »småfröknarne».
-- Det kan ni no aldrig tro hvad den Fina är för en!
Ja, der sitter hon, fattig barnet, och ser så enkel och anspråkslös ot, och fast jag säger det sjelf, så är hon en tusan så framstående och begåfvad pianist!
Hon preludierar om aftnarne så man kan gråta åt det, och så'na harmonier!
Mosikalisk är hon, och en oppfattning har hon!
När den der Robinstein var i Helsingfors, så gick hon opp till Societeten och spela' för honom, och han blef så oppiggad och sa', att sådant hör man int alla dagar, och en stor artist skolle hon bli, om jag bara hade råd att bekosta den sista slipningen.
Fina log och såg ned.
Nadja tyckte, att hennes ansigte hade en stor likhet med nya tvätthuset vid Morsviksstranden, med sitt gulgrå suflett-tak, den mörkröda gafveln och de små hvitkantade fönstergluggarne högt uppe.
-- Pappa säger no alltid -- Fina vred sig generad på stolen, men hemtade sig snart och föll in i samma tonart som fadern.
-- Nej, Dion skulle fröken höra!
När Wieniawsky var hos oss på té, så spela Dion legenden, fröken vet, Wieniawskys legend.
Herre Gud, hvad den är vacker!
-- Ack ja, gudomlig!
Åh! himmelsk, mosikalisk, ottomordentlig -- hela kören föll in, fattad af en extas.
-- Och Fina fortsatte:
-- Och Dion spela' den och alla grät.
Wieniawsky sjelf tog Dion i famnen och klappa honom och sa', på tyska förstås, men det språket förstår vi alla, hela familjen, alla Mäienenar, liksom vi förstår fransyska, för det ha vi lärt, och vi ha så lätt för språk så.
Också engelska kan vi, för mamma hade en vän, ja, hvad hette hon nu igen, Miss Eyles, uttalas Ails, som lärde oss och sa' att vi har utmärkt goda språkhufvud alla, för hon hade öfversatt från amerikanskan till finskan med min hjelp, för jag har så lätt att uttrycka mig i skrift på vårt sköna finska modersmål.
Hon drog djupt efter andan, och under denna ofrivilliga paus tog bror Anton upp den förlorade tråden och fortsatte:
-- Och Wieniawsky tog Dion till sitt bröst och sade: kom, unge vän, i mina armar, ingen kan spela som vi båda, och under supén så sa' han åt pappa, hur var det nu igen, pappa?...
-- Det är ändå ingenting, fröken Sergeievna, mot småfröknarnes röster.
Jag hörde no sjelf i går på stora italienskan den der omskrikna Patti, som no skulle vara så utomordentlig.
Ta' me' tusingen om jag no estimerar henne så förskräckligt.
Kokettera gjorde hon, och skrek gjorde hon med, men det var ingen riktig känsla.
Int förstår jag jo mej på det, men min hustru Anna säjer, att dom skalorna va' så slarfviga, så!
Och drillarna, dom säjer di va' på galen harmoni!
Int vet no ja', men det tycker ja' visst, att våra småfröknar har lika så goda röster.
Fina, som vid ett glas vin och en kålpirogg återhämtat krafterna, satte nu i:
-- Kapellmästar Lirus, som var hos Lagusses på soirée, sa' att di har di bästa röster som någonsin har sjungit på svenska teatern.
För på svenska teatern är det bara skräp.
Int kan di spela och int kan di sjunga, och det ligger inte i hela nation, det säger alltid farbror Klas.
Svenskarne är en omusikalisk nation.
Det är en historisk nation, ja, men harmonisk känsla har den inte...
Anton hostade och sköt in, röd af ifver:
-- Svenskarne skryter alltid med sin Jenny Lind och sin Christine Nilsson.
Om vi skulle skicka ut våra småfröknar, så skulle man få se, bara pappa hade pengar nog för att reklamera och annonsera och kokettera, och intrigera!
-- För det är kläderna som gör det -- suckade melankoliskt fru Mäienen från sin bordsända -- som man är klädd, så gör man lycka i stora verlden, man kommer ingenstädes med äkta finsk ärlighet och sanningskärlek, neej, glitter och krams och fåfänglighet, sådan är verlden!
Fågelsteken gjorde slut på dessa reflexioner och i anledning af den uppkomna pausen fattade fader Mäienen sitt glas, höjde det mot Nadjas och talade:
-- Unga finska qvinna, do älskliga, goldhåriga naturbarn, ifrån folkets egen kärna är do oppstånden, från landets oförfalskade hjerta, välkommen ibland oss!
Gemensamma intressen, konsten, mosiken förenar oss.
Vårt mål är att verka för vårt lands storhet, vi ska' offra vår blod för det!
Vid ordet blod tog han munnen full, och rösten fick en grafklang, dof och endast uppblandad med en liten tillsats af mat.
-- Vi ska' älska det, berömma det, föra det fram.
Vi ska' tala dess språk, om inte värden vore så -- -- okonnig, förlåt, så skolle vi no också tala finska, men vi måste jo vara artiga mot honom också, för hvad man än må säja, menska är han ändå, nå, alltnog, vi ska också hålla ihop tillsammans.
Vi ska' hjelpa hvarann och berömma hvarann och intressera folk för hvarann och laga att vi kommer fram.
Vi har en teater och en opera och der är våra bästa vänner, och jag har en brorson i en tidning, och Fina har en -- hm, bekant i en annan tidning.
Fina tog honom ordet ur munnen och sade:
-- Och Dion spelar i ena orkestern och Anton i den andra, och Dions vänner och Antons vänner blir bjudna på dans till oss, tillika med redaktörn af det ena bladet och kritikern i det andra, och så har jag en väninna, som är förlofvad med den andra recensentens bror, och ingen af dem törs skrifva ett ord om vår teater och våra konserter, som inte är vackert, för när en gång kritikern var bortrest, så var det en fru som skref i hans ställe under tiden, som klandra Ella Visberg för falskhet, och sa' att inte Ella sjöng rent, och Ella blef ond och gick till direktörn, och direktörn gick till redaktörn, och redaktörn gick till frun, och hon blef afsatt strax.
Den, som se'n kom, skref bara vackert om Ella och om alla våra.
Gamle Mäienen åt smält glace med matsked och talade emellan munfullarne: -- Ja, vi ha dem no alla, orkester, mosikanter, tidningsskrifvarne och poblikum.
Det är bara en klick, som inte har vett, och det är svekomanerna!
Det är inte riktigt klart med vår värd, men eljes är han ett beskedligt och hyggligt väsende, som vi alla synnerligen värderar.
Voj, voj, no börjar talena!
-- Mina damer och herrar! -- Herr Adolf steg upp, torkade sin bleka panna med en fin näsduk, hostade och såg på glaset, som väntade han derifrån den felande inspirationen.
I det jag ber, att få uttrycka -- få uttrycka, de känslor -- som jag ber -- att få uttrycka -- för eder alla -- ber jag -- att få uttrycka, hm, få dricka denna skål, för -- mina damer och herrar, min hustru ber, jag ber -- tillika på det högsta förbunden och tacksam, min hustru, och jag...
Hustrun såg ut, som om herr Adolf sagt något, som kunde anstått en Cicero, hon smålog förnöjd, klingade med sina grannar, men korsade sig tyst, tog sin bordskavaljers arm och gick ut.
Middagen var slut, damer och herrar begåfvo sig till rökrummen och rökte så den qvinliga delen af den artistiska familjen var nära att qväfvas; Nadja hade fått fatt i ingeniören och lutade sig mot honom, som om de aldrig varit annat än de ömmaste vänner, hon visade den unge mannen en högst smickrande uppmärksamhet, såg med oförstäld beundran på hans vackra unga ansigte, sade honom en hop ytterst vänliga saker, lade sin hand smekande på hans arm och såg honom ifrigt och hängifvet in i ögonen.
Den unge mannen, han hette Granberg, såg på en gång road och brydd ut.
Han sneglade gång på gång förläget på sin hustru, som var en helt anspråkslös qvinna, icke mer ung och alls icke vacker, minst nu, då hon icke var frisk.
Nadja roade honom, hon var så öppenhjertig, så naturfrisk, så passionerad.
Det var som en varm sommarfläkt att känna hennes andedrägt nära sig och att höra hennes naiva frågor och se hennes eldiga, beundrande blickar.
Hon hade strax fått klart för sig, att han också var »ett helgon», att han nära nog alltid varit ett helgon.
Hon fick honom att tala om hela sin historia på en liten kort halftimme.
Tidigt förlofvad med en ung flicka, några år äldre än han sjelf, älskade han henne på afstånd, var henne trogen under alla de år han gick på akademien, och gifte sig vid tjugofem år, så fort han tagit examen och fått en god anställning.
Han hade icke sett sin brud på sex hela år.
Hon bodde i Åbo och han i St.
Hon hade varit guvernant under tiden.
Då de skildes, var hon en röd ros af vanlig sommarfärg, ett par och tjugu år, glad och söt.
Vid tjugoåtta var hon allvarlig, blek, litet krokryggig och gudsnådlig.
Hennes röst lät alltid docerande, det var någonting öfver hela hennes personlighet, som påminte om lärarinneseminarium.
Rosens blad voro längesedan fälda, det återstod ett halfförtorkadt soppnjupon.
Han hade varit trogen, Nadja satt just och talade om trohet, hon var rörd, dels af hans enkla berättelse, framstäld i hennes frågor och hans svar, dels af den känsla han ingaf henne, och dessutom af vinerna.
Medan hon såg på honom, fick hon tårar i ögonen och hennes läppar darrade.
-- Hvad ni är beundransvärd, -- sade hon med sin låga stämma, -- jag känner mig så ringa i bredd med er, så ovärdig, så dålig, jag stackars obildade flicka, ack! hvad den är lycklig, som får se er alla dar.
Om jag bara finge tjena er, som den tjenarinna ni har, eller sjunga för er, eller skratta för er och göra er glad, ni ser minsann så melankolisk ut, stackars gosse, så det gör ens hjerta ondt.
Ingeniören tänkte på hustrun, som just i dag varit i dåligt humör, som gråtit och beklagat sig, sjuk och trött som hon alltid var.
Nadja satt der som en kraftfull mörk ros, doftande som om en varm sol hade väckt henne fram ur en annan yppigare jord.
Hon skulle kunna älska, denna qvinna!
Hon skulle kunna göra jorden till ett paradis, icke ständigt påminna om att den var en jemmerdal!
En mogen, dyrbar frukt, läcker och len som en spansk aprikos, svällande och söt som en ungersk drufva.
Han vågade icke mer se upp.
Hennes ögon liksom fängslade hans blick.
Han tänkte, att om någon observerade dem, skulle de märka, hvad?
Hon var ett oförderfvadt, öppet naturbarn, ursprunglig som en skärgårdsfågel, litet vild kanske, men -- så full af sann natur.
Ett barn af folket!
Hvilken charme var icke detta!
Och genom en troligtvis rik begåfning hade hon blifvit framdragen eller dragit sig fram!
Sjelf hade hon skaffat sig denna originella bildning, som ännu hade en bismak af saltvattensklippor och fiskarbåtar.
Och nu, der satt hon, tjusande, frisk och varmblodig, en bild af Suomi sjelf, ung, oförderfvad, delvis ociviliserad, men skön, skön, skön!
Skulle de obehagliga fennomanerna få henne i sina klor?