Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att här i en skollag uttrycka sig om en metods förträfflighet framför en annan, torde icke vara skäl, helst i sådant afseende förändring jemte tidens framsteg kan äga rum.
Vi äro här 3,000,000 och på andra sidan om Östersjön är det 3o,000,000, hvilka icke begagna denna metod i sina folkskolor.
Der folkmängden är vida talrikare än vår och skolsystemet vida fullkomligare, der finnes den icke.
Hvarföre skola vi då nu här bestämdt föreskrifva den ena eller andra metoden?
Det är stadgadt att skolreglementen och skolordningar få öfverleinnas åt vederbörande consistoriel- för att fastställas.
Mig synes derföre att hela denna §, såsom hörande till det reglementariska , kunde alldeles umbäras.
Om nu i mycket stora skolor med mycket talrika lärjungar och inskränkt lärarepersonal vexelundervisningsmetoden skulle vara den bästa, så är det deremot också gifvet, att, hvarest elevernes antal är inskränkt, det vore alldeles orimligt att använda densamma, enär läraren sjelf bör vara den bästa monitören.
Alltså tror jag 20 H. 4' 321 Den 17 Februari f. m. icke att det är någon anledn. till att vi böra bibehålla denna §.
Skall den likväl bibehållas emot hvad jag anser vara rätt oell böra vara, så vill jag förena inig i den redaclionsförändring, sorn Gr.
Jag erkänner att jag sett folkskolor skötta utan vexelundervisningsmetod lika väl sorn med densamma; men jag måste å andra sidan säga, att dessa ovanliga händelser hafva varit undantag och att jag tror denna metods begagnande i folkskolor vara så mvcket rikligare, som den särdeles egnar sig för den första undervisningen, och som jag anser vexelundervisningen i det hela vara den metod, som är häst för allmänna läroverk.
Hvad Tyskarne beträffar, så, i händelse de
Uro för mycket conservativa i denna del, hafva vi deremot andra länder, der man erkänt fördelarna af vexelundervisningsmetoden och begagnat den.
Yi böra således icke utesluta oss derifrån.
Det har ej heller Hr von Hohenhausen yrkat, men jag tror att åtminstone så mycken anvisning om metoden hör stå qvar i en skolordning, att om vexelundervisningen yttras att hon bör företrädesvis begagnas.
Jag hemställer derföre lill Gr.
Hamilton, om det ej kunde få heta: ”För undervisningen i skolorna hör vexelundervisningsmetoden, med iakttagande af de modificationer hvartill läroämnenas beskaffenhet kan föranleda, företrädesvis begagnas.”
Den följande meningen är endast ett motiv, som gerna kan uteslutas.
Hr Frih. o. Landtm, anförde, att de talare, sorn yttrat sig, ansett de 2:ne sista raderna i Utsktns förslag eller från och med ordet ”d es t ohe
I I re” böra utgå, hemställande nu, om R. o. Ad. ansåg dessa håda rader höra uteslutas.
Jag hemställer vördsamt, om man icke kunde börja med att förkasta §:n, för att sedan vara oförhindrad alt göra de förändringar, som kunna hehöfvas.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla 11 §:n i Utsk:ns förslag.
Hr Landtm, förklarade, det han funnit nej hafva öfverrösta! ja. Då Hr Landtm, nu började att förnya sin propos. om uteslutande af de 2:ne sista raderna i förslaget, anmälte sig Hr von Hohenhausen och yttrade:
Mitt yrkande var, och derom får jag hos Hr Frih. o. Landtm, anhålla om propos., alt denna § vore alldeles öfverflödig, emedan den sträcker sig till reglementariska föreskrifter utöfver skollagen.
Jag får derföre anhålla om propos. derpå, att hela denna §, såsom icke tillhörande skollagen, måtte få utgå.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, ifall R. o.
Ad. gil - Den 17 Februari f. m. 3a3 lade Hr von Holienhausens förslag, Ståndet komine alf svara nej lill antagande af alla andra propositioner, då följden Liefve att liela §:n lörfölle.
Hr Landtm, hemställde derefter, om R. o. Ad. behagade antaga Gr.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade antaga Hr von HartmansdorfFs förslag.
Jag får fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att om icke heller mitt förslag antages , så återstår intet af §:n, utan den skulle, såsom Hr von Hohenhausen föreslagit, helt och hållet utgå, hvilket jag icke tror vara R. o. Ad:s mening.
Hr Lagergren: Med Hr von Hartmansdorff får jag i så måtto instämma, att jag anser att det skulle vara ganska ofördelaktigt för undervisningen, om Hr von Holienhausens förslag ginge igenom.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Åd. ansåg att hela 1 i §:n bör utgå.
Uppå derefter framställd propos. antog R. o. Ad.
Hr von HartmansdorfFs förslag, hvarigenom 11 §:n bifölls med den förändring, att slutet af §:n, från och med ordet ”destoliellre, ” skulle utgå och utbytas emot orden "företrädesvis begagna s.” 12 §:n.
Då jag gissar att äfven här discussion och beslut komma alt äga rum momentvis, anhåller jag att få göra det förbehåll, att, sedan momentenas ordställning blifvit bestämd , det likväl må stå Ståndet öppet alt sedermera besluta om en förändrad nummerordning, hvilken jag för närvarande anser vara oriktig.
Vid 1 mom. vill jag dessutom göra den anmärkn,, att en mellanmening deri, så lydande — "dertill församlingarne utan särdeles svårighet torde kunna bereda tillgång,”— icke torde böra inflyta i författningen.
Det är en gissning på församlingarnes förmåga att tillskjuta belöningar, som jag anser vara utur sitt ställe i ett förslag till skollag, hvarföre jag anhåller att denna mellanmening måtte försvinna.
Jag går längre än Hr Gripenstedt.
Jag önskar all icke blott centern af §:n utan äf\en båda flyglarne, med ett ord allt, måtte gå bort.
Det kan vara lämpligt att i en skola sådana belöningar utdelas, som här ifrågaställes, men det måste ske med särdeles urskiljning.
Det händer att sådana belöningar verka motsatsen af hvad man skulle önska, inbilskhet, afund, hat och mera sådant.
Det händer t. ex. i elementarläroverken, att då s. Den 17 Februari f. m. k. premier iiro utsätta, så mäste ninn antingen alldeles inställa deras utdelning, hvilkel ogerna gores, eller ock äfventyrar man alt nödgas utdela belöningar åt dem, som inga borde hafva.
Jag vet ett sådant exempel vid ett gymnasium bär i Riket, der man var i största förlägenhet huru man skulle bele sig med dessa belöningar.
De voro anslagna på stat och lärjungarne hade uppfört sig så illa linder terminen, att man ej ansåg dem förtjenta af några premier.
Jag linner intet hinder för hvilken skohtyrelse sorn helst att anslå sådana belöningar, när så nödigt pröfvas; men jag anser öfverflödigt och möjligen skadligt att såsom ett bestämdt stadgande införa i skolordningen all dylika belöningar skola utgilvas, hvadan jag vördsamt tillstyrker alt detta moment mätte borttagas.
A min sida återigen har jag funnit öfverallt, der dessa belöningar utdelas, ett stort gagn al dem.
Jag får göra den sista värda talaren derpå uppmärksam. att här är man icke bunden att utdela ett visst antal belöningar, utan sådant beror helt och hållet på skolstyrelsen, lörst att föreslå och sedan på andra att bevilja.
Alltså kan den olägenhet, som den siste värde talaren omtalade, aldrig här inträffa.
Äfven för de längrejför sig komne, vid Krigsacademien, öfverallt vid våra gymnasier och skolor, finnas nu belöningar utsatta, och jag tror att en långlig erfarenhet skall visa, att om någon gång, såsom Hr von Hartmansdorff framställt, någon mindre olägenhet deraf följt, så hafva deremot fördelarne deraf i allmänhet varit så mycket större.
Jag instämmer således med dem, som önska,att §:n mätte bibehållas, men att den mätte få den redactionsförändring, som Hr Gripenstedt föreslagit, och äfven alt ordet ”böra” måtte förändras till ordet ”må.” Jag tror att det är rätt nyttigt att här hänvises på en sådan sak, som visst har stora fördelar.
Det sker i alla skolor.
Hvarföre vilja vi taga bort belöningarna vid denna, der jag tior alt de behöfvas mera än i andra?
För resten skulle jag vilja förena mig äfven med hvad Hr Gripenstedt föreslagit, att det måtte blifva en rättighet för R. o Ad., sedan hvarje moment är genomgånget, att besluta i hvilken ordning de skola upplagas, och får jag öfver en sådan preliminär-fråga anhålla om Hr Frih. o.
Land Inits proposition.
Jag anser det vara en ganska vigtig principfråga, som nu är under discussion.
Vore det blott ett disciplinär-stadgande, sä skulle jag för min del icke alls bålla på att denna § måtte cjvarstå.
Det kommer bär bos R o. Ad. att afgöras, huruvida det anses, att i allmänhet belöningar för sådana skolor som dessa böra icke allenast linnas ulan äfven uppmuntras.
Är det så att R. o. Ad. anser alt sådana belöningar böra linnas, så skulle jag tro att afven en § bör äga ruin, deri man tillkännagifver D • n 17 F*bru*ri f, m. 3--5 atl delta vöre ett verksamt medel för barnens förkofran till flit oell goda seder.
Vore det åter något som R. o. Ad. ansåge vara af mindre vigt, så kunde §:ri gerna utgå, emedan det blott vore frågan örn ett disciplinärt stadgande.
För min del kan jag icke neka, att jag anser det vara en stor principfråga, och att jag biträder hvad Utsk.-n bär föreslagit, nemi. att man åt de barn, som genom flit, skicklighet och ett godt uppförande utmärka sig , måtte egna någon beläning.
Naturligtvis kunde dessa belöningar blifva större eller mindre, allt efter församlingarnes råd och lägenhet, samt barnens (lil, skicklighet och uppförande.
Derföre biträder jag
Hr Gripenstedt* förslag att melianmeningen mätte uteslutas, men alt det öfriga af §:n må qvarstå, dock under öppen framtida rätt att omflytta nummerföljden i denna §, äfvensom i några andra, och yrkar således bifall till Utsktns förslag med den förändring
Hr Gripenstedt begärt.
Vi hafva åter blifvit drifne på den der förargelseklippan: må eller böra.
Jag hade ansett alt detta borde uteslutas och vore en så liten detaljfråga i sig sjelf, att den ej borde lå rum i ett så allmänt stadgande.
Dock sedan jag här hört alt det är en vigtig principfråga om premier få utdelas eller icke, så bör denna princip, om den så skall anses, bestämdt uttryckas, oell då vore det väl icke skäl att säga må utan böra, om de skola utdelas, eller också må det rakt förbjudas.
Men jag önskade hellre att momentet uteslöts.
Då försainlingarne här i en kommande § få sig uppdraget alt föreslå skolordningar, som af domcapitlet skall fastställas, så tycker jag att de må få sjelfve pröfva dessa små detaljer.
Jag anser denna fråga icke vara hufvudsaklig.
Om en församling icke bryr sig 0111 premier och en annan ger dem, så tror jag det kan vara likgilltigt, hvarföre jag får hemställa att momentet mätte utgå.
Att här ingå i en lång discussion öfver den principen huruvida belöningar böra äga rum eller icke, anser jag icke lämpligt; men jag vill blott i korthet yttra den tanke, att ehuru philosophiskt riktigt det ock må vara, att man bör göra sin skyldighet blott för att göra det rätta, så tror jag likväl icke att man kan påräkna en så hög moralisk ståndpunkt hos barnen i skolor sådana som de ifrågavarande, och att belöningar, såsom en anleda, eller kraft som förer dem till att vara flitiga och att utmärka sig genom ett godt uppförande, derföre här öro på sitt ställe.
Då jag således tillkännagifvit, att jag anser denna princip vara riktig, så tror jag att detta uttryckes bättre genom ordet ’'böra”
Un genom ordet "må’’, hvadan jag får vidhålla den af mig förut gjorda propos. om bifall lill moni., med uteslutande af den medlersta meningen.
Hvad jag nu vill yttra 3i6
Den 17 Februari f. m. torde arnes nn" förmätet, men det bör dock sägas.
Jag pps'år att alla dessa belöningar i skolorna äro af intet värde; att den enda belöning, sorn verkligen uppmuntrar i skolorna, är densamma sorn ger uppmuntran i samhället, det är befordran, och rättvis befordran, i mån af för tjenst och duglighet.
Denna grundsats är det man uttalat genom den fria flyttningen, införd vid Carlberg af Hr Lefren.
Så länge man icke förstår alt införa samma grundsats i folkskolorna och i elementarskolorna, så skola de stå tillbaka i jemförelse meri de skolor', sorn äro efter en sådatt grundt iklig sats inrättade.
Om än R. o. Ad. samt de öfriga Standert besluta om andra belöningar, de må blifva så stora och täta som helst, så skola de aldrig föra till målet.
Hvad det åter beträlfar att sådana belöningar brukas i alla andra skolor, så vill jag blott säga att jag vet det ganska väl, men att penning ris bortkastande på mångå ställen ej bör föranleda deras förslösande på ännu flera.
Jag känner exempel på en folkskola, der man fick taga bort belöningarna, derföre att man fann deni skadliga.
Sedan jag nu uttalat min öfvertygelse, skall jag ej besvära R. o. Ad. nied någon ytterligare strid 0111 denna punkt.
Hr von Hohenhausen: flvad Hr von Hartmansdorff nu anfört om en belöning genom framflyIlning inom skolan, kommer naturligtvis alltid ett äga rum i vexelundervisningsskolor, likasom i hvilken skola sorn helst, när ett minimum är utsatt, sorn barnen skola inhemta i skolan.
Alltså finnes den öfverallt, då de icke sitta i vissa classCr, i hvar och en af hvilka de skola förblifva vissa år.
Vi bafva nu icke annat än folkskolor i fråga, oell således finnes här den belöning, sorn är den rätta och bör vara åtminstone den hufvudsakligaste, der inom hvarje barns bröst redan förtjensten har sin belöning.
Della är således en belöning, sorn alltid står läst.
Likväl har i alla tider belöningar och utmärkelser gifvits åt förtjensten.
De gifvas i republiker såsom i andra samhällen.
De finnas inom hvarje familj, der en far och en mor lemna sina barn belöningar vid vissa tillfällen, och tvertom förmaningar vid andra.
Det ligger i menniskonaturen, att sådana utmärkelser både i Staten och skolan böra finnas.
Det anser jag såsom en princip, och det är derföre jag yrkar att de här må få bibehållas.
Den förändring jag föreslog af ordet "m å’’ i stället för ”böra” hade således ingen gemenskap med min öfvertygelse om principen; men emedan intet bestämdt anslag härtill linnes, så bör här endast gifvas en uppmaning till skolstyrelserna och församlingarna alt ombesörja belöningar, och så har i de folkskolor jag känner och hvilka inskränka sig till 6, men hvarom jag under 10 år samlat erfarenhet, öfverallt belöningar blifvit använda, och intet ondt deraf uppkommit.
Jag får således vidhålla den princip, som TJtsktn här framställt.
Den ij Februari f. m.
Hr von Hartmansdorff iian citerat Carlberg såsom exempel på ett undervisningsverk, der den lätta principen vore använd, bestående i en lii flyttning eller befordran.
Jag vill dock fästa den välde talarens uppmärksamhet derpå, alt äfven vid detta läroverk finnas belöningar medelst s. k. jettoner.
Jag liar genomgått denna kurs och vet visserligen alt den fria flyttningen har stora fördelar; men jag vet också, att då jag ett år ensam lick 3 sådana belöningsjettoner, så var denna utmärkelse eli kraftigt motiv, att icke allenast nätt och jemnt genomgå de fastställda profven, utan äfven göra det med beröm.
Jag tror således att de hafva verkat godt der på stället, samt att de äfven skola göra det annorstädes, och vidhåller följaktligen mitt yrkande att belöningar må äga rum.
Den grundsats att det rälta ensamt bör följas, för alt det är det rätta, ur vacker och sublim, men alt begära det af ynglingar och barn, det är alt begära för mycket.
Med den erfarenhet, som något hvar liar af de högre bildade classernas uppfostringssätt, tror jag att man kan antaga, att det späda bondbai net blir mera nitiskt, när det har belöning alt vänta än när det skall afse blott en abstract ide'e.
Jag understödjer Hr von Hobenlrausens och Hr Gripenstedt lanke samt begär propos. i r ik I ningen deraf.
Då jag börjar med att erkänna att Hr von Hartmansdorff har fullkomligen rätt i hvad jag också vet, att i en skola, der inga sådana belöningar sorn Utskm föreslagit utdelas, det likväl går ganska bra, äfvensom jag varit i skolor, der sådana materiella belöningar utdelas, men det gär mycket illa till, så skulle det synas som jag skulle helt och hållet uppträda på hans sida; men det gör jag dock icke, ty dessa belöningar uti den förenämnda enda skolan finnas likväl, ehuru de äro satta på det immateriella gebitet.
Ku frågar jag dock, hvad skada äfven de materiella belöningarne medföra, ifall de icke missbrukas, såsom Hr von Hartmansdorff nyss nämnde, och om icke de, såsom Hr Gripenstedt nämnde, likasom de immateriella, kunna göra godt.
Då man för deri uppväxta mannen icke bör underlåta att gifva sådana ganska materiella belöningar, och (livori Hartmansdorff här många gånger har uppträdt till försvar för sådana belöningar; så frågar jag, huru lian kan vilja att man skall borttaga dem vid undervisningen.
Jag tror för min del, alt orsaken hvarföre de läroverk misslyckats, der belöningar utdelats, är den, att de blifvit utdelade orättvist åt personer, som icke hafva förtjent dem.
Hade de vid rätt lid oell endast åt den fört jente blifvit utdelade, så hade de likasom de immateriella varit nyttiga.
Jag får för öflig t vidhålla mitt yrkande och tillägga, ntt*i händelse man icke vill anse delta såsom en principfråga utan blott som ett disciplinarstadgande, så är jag helt och hållet ense med Hr von Hartmansdorff. 3jS Den 17 Fcbruarif. m. * [Ir von Hartmansdorff:
För bibehållandet af de s. k. materiella belöningar, som bos oss brukas, bar jag ifrat derföre, att
Regeringen olta icke bar några andra utvägar alt belöna med, oell emedan dessa dock äro mera immateriella än penningar, som Regeringen saknar.
Men jag vet lika väl som någon annan, att hvilka belöningar soin missbrukas derigenom förlora sitt värde.
På intet ställe äger man bättre tillfälle än i skolan alt genom snar befordran, d. ä. fi i flyttning, dagligen belöna förljensten.
Just derföre alt sådant kan dagligen göras, så verka dessa belöningar så genomgripande.
De kunna svårligen missbrukas i en skola, sorn är byggd derpå, att den lärjunge, som flyttas öfver andra, skall undervisa dem; ty 0111 läraren då vore nog obetänksam att uppflytta någon, som det icke förtjenade, så skulle dennes oskicklighet att undervisa de öfriga genast störa skolans gång och sälta läraren sjelf i förlägenhet.
O111 icke de belöningar, sorn Hr Gripenstedt försvarat, voie öfverretningsmedel för dem, som af sig sjelfva äro flitige, så vore de kanske mindre skadliga.
Men den, som ar flitig och får 3 jettoner på en gång, lian skall hafva goda fysiska och moraliska krafter, oro lian motstår frestelsen att förtaga och förblifva sig.
Jag ville likna dessa belöningar vid brännvinssupar eller andra sådana retningsmedel, hvarigenom man öfverdrifven de krafter, som namren i sin stilla gång förlänar, och som den inre driften sjelf utvecklar, när man gifven henne anledning och utrymme dertill.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla hvad som blifvit yrkadi, att nummerordningen af momtn inom 12 §.'n må bestämmas sedan bela §:n blifvit pröfvad.
Piopades ja.
Hr Landtm, hemställde, örn R. o. Ad. behagade bifalla Utskms fnislag i 1 momentet.
Ropades starka nej, blandade med ja Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg hela momentet böra utgå.
Efter derefter framställda propositioner biföll R. o. Ad.
Utskrns förslag, med den förändring, att ordet ”böra” skulle utbytas emot ”må”, och att mellanmeningen ”dertill församlingarna, utan särdeles svårighet, borde kunna bereda tillgång”, borde utgå. 1 moni. i 12 § : n.
Med afseende på 1 morn., som en dast innehåller hvems skyldighet det skall vara att bestrida kostnaden för de fattiga inom socknen, som skola begagna skolan, får jag hemställa, om det icke vore ändamålsenliga re - D c ii 17 Februari f m. re att uppskjuta med detta moni. intill dess communallagen eller rättare sngdt fattiglagen kommer före.
Eljest kunde det hända alt vi här fattade beslut, sorn komino i contra-- diction nied fattiglagen.
Jag tror det icke vara så angeläget att få delta afgjordt 1111, ty det står i sammanhang med fattiglagen, och jag hemställer derföre att pröfningen af denna fråga må uppskjutas.
Om jag befarade att detta mom. vunne bifall, så skulle försigtigheten bjuda 111ig att förena mig med Hr von Bosén, men jag hoppas att niom:ts innehåll är ungefärligen så pass orimligt, alt detta ej gerna kan bifallas, och då må det så gerna äfslås nu som framdeles, ilär är stadgadt, alt församlingens fattigvård skall förse barnen med kläder.
Dervid kiar jag intet att erinra.
Det kan vara billigt.
Men i sednare afdelningen af mom. är stadgadt att hvar och en husbonde skall vara ansvarig atl dess tjenstelijons och stattorpares barn icke blifva i saknad af det underhåll, som utgör villkoret för möjligheten att af skolöfningarna sig begagna.
Det synes sorn det christliga deltagandet borde gilla detta, men verkställigheten beror beklagligtvis icke alltid af det mer eller mindre goda i principen.
Jag befarar atl följden skulle blifva, utom att jag icke nekar alt det synes mig som denna beskattning på husbönder är temmeligen sträng, — jag befarar, säger jag, den olyckliga påföljd, att de s. k. stattorpare, hvarom här är fråga, skulle komma att sakna husbönder.
Det skulle hända att när de anmälte sig till tjenst, när de anmälte sig att emottaga ett stattorp, så afskräcktes husbonden från att antaga dem, just derföre att de hade 1 eller 3 barn, hvilkas underhåll skulle blifva honom för dyrt.
Jag anhåller, att den sednare afdelningen af detta mom. måtte alldeles borttagas.
Detta mom. innehåller så många före skrifter, som gå in i specialiteter, och det häntyder dessutom på andra redan dels förkastade, dels modifierade §§, att jag för min del tror att mom. i det närmaste borde helt oell hållet utgå.
Jag säger: i det närmaste; ty jag jag önskade att det blott skulle innehålla följande, nemi. begynnelsen: ”De barn, hvilkas föräldrar eller målsmän icke äga tillgång att bekosta deras skolgång, böra genom församlingens fattigvård understödjas,” och dermed punkt.
Fattigförsörjningslagen må blifva hvilken som helst, så lärer man icke kunna deri intaga något annat än hvad sorn blir förenligt med ett sådant stadgande.
Då utfäster man sig icke atl lemna kläder, underhåll m. m.
Man får lof att akta sig för att göra fattigförsörjningsskyldigheten till en politisk pligt, hvaremot man bör hålla den inom den christliga medlidsamhetens område, så mycket som möjligt är.
Det der har blifvit liär vidlyftigt discuteradt, och det är 20 H. 42 33o Dtn ij Februari f. m. onödigt att nu ånyo ingå i framställning af dessa grundsatser, utan föreslår jag helt enkelt att mom. måtte så förkortas, som jag nyss hade äran framställa.
Den vördsamma framställning jag gjorde härrörde af det skäl, att vi skulle slippa alt komma in i den discussion, som Frih.
Boye börjat, oell som alldeles icke är tillhörande skolordningen, utan tillhör fattigvården.
Jag har från början varit af den tanke, att hela detta mom. aldrig borde stå i skollagen, utan tillhör endast fattiglagen, och skulle tro att, om detta mom. nu skall ufgöras, vi kunna inskränka oss till hvad Hr Lefren föreslog, och begär propos. derpå, i händelse vi icke skola uppskjuta saken tills fattiglagen förekommer.
Med den början af morn., som Hr Lefren här föreslog, förklarar jag mig för min del vara alldeles belåten, men tror att det öfriga, sorn efterföljer rör:de fattiga barn, bör äfven finnas.
Den sednaste delen deraf, der man kommer in på specialiteter om hvem som skall bekosta fattigförsörjningen, tror jag vi utan någon skada kunna här låta utgå, ty det kominer att genom fattiglagen bestämmas; men den andra delen, som stadgar att fattiga föräldrar, som hafva behof af sina barn, må, sedan barnen inhemtat färdighet i innanläsning, fa låta deni en eller tvänne gånger i veckan bevista skolan, kan hafva sin nytta med sig, och jag har intet emot att den får stå qvar, utan tvertom.
Men i afseende på början instämmer jag i hvad Hr Lefren sagt, och den sednaste delen anser jag kunna utgå, emedan det i alla fall kommer att framdeles bestämmas.
Det är just från sammanbland ningen af olika lagstiftningsämnen, som confusion i lagarna uppkomma samt villervalla och missbruk vid lagarnes tillämpning föranledas.
Det är delta, som vid denna riksdag isynnerhet gifvit sig luft, och som är högst angeläget att förekomma.
Det tillhör icke frågan om skolundervisningen, hvem som skall bekosta födan, hvilket helt oell hållet tillhör en annan del af ekonomiska lagstiftningen och polisordningen i socknen.
Jag skulle derföre för min del tro, att Hr Lefren gerna kunde afstå från första delen af förevar. i mom. och låta hela mom. såsom ett odugligt tyg förfalla och uteslutas.