Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bef:h:de skulle få pröfningsrätten af ansökningar om handelsrättighet, ber jag alt få fästa upmärksamheten på ordställningen i (örevar. betänk., som icke lärer kunna vara något misstag, den lyder sålunda. ”Och då K.
Bef:h:de i afseende å beviljandet af ansökning om handelsrättighet å landel, Den 29 Mars e. m. 207 i allt fall eger pröfva en sådan ansökning, efter lag och sakens beskaffenhet, samt hvar och en, som med K.
Bef:h:des beslut är missnöjd, äger etc.” Således måtte K.
Bef:h:de redan ega den pröfningsrätt, som Gr.
Lagerbjelke sökt alt åt dera bereda.
Jag tror derföre att äfven i detta afseende det är alldeles öfverflödigt alt begära återremiss, utan slutar med hvad jag började, alt nemi. yrka bifall till punkten.
Detlof: I anledn. af den anmärkn. som Frih.
Raab gjort derom, att det beslut hvaruti R. o. Ad. i den näst föreg:de punkten stannat, skulle lägga hinder i vägen för ett annat beslut i nu förevar, fråga, tager jag mig friheten erinra derom, att den frihet till handels idkande, som Bruken haft, och ännu åtnjuta, hårleder sig icke ursprungligen från den nu gällande Handels-Ordn. af 1846, ulan är vida äldre.
Denna handel tilläts redan genom K. Brefvet d. 23 Maj 1700 och Bergs-collegii deruppå grundade cirkulär, af d. 21 Junisamma år, och rättigheten stadfäslades vidare genom K.
Resohn på städernas besvär d. 16 Ociober 1723.
Denna frihet innefattar icke, på sätt en talare på f. m. yttrat, något R. o. Ad:s privilegium, ulan den är en Bruken i allmänhet tillerkänd rättighet, och den omnämnda resolutionen i anledn. af städernas besvär, deruti städerna hade yrkat uphäfvande af en sådan rättighet, innehåller tydligen i 44 §: ”att förordningen af 1700 ang:de Brukspatronernes handel, med hvad sedermera år 1722 i förmåga af samma förordning kunde vara resolveradt, kunde icke ändras och rubbas, emedan den lände lill bergslagens samt hela landets och menige allmogens nytta och beqvämlighet.”
Det var således icke med afseende på någon delta Ståndets fördel, som tillåtelsen först beviljades.
Det beslut, hvari R. o. Ad. i den förr omnämnda frågan stannat, har således blott innefattat ett bibehållande hufvudsakligen af ett uråldrigt bruk, hvilket icke, så vidt kändt är, gifvit anledn. till några klagomål innan genom 1846 års Handels-Ordn., en utsträckning deråt lemnats, hvarigenom handeln blifvit utvidgad till artiklar, som icke egenteligen ansetts vara oundgängeligen nödvändiga för landtmannen.
Hvad den nu föredragna sednare punkten i Utsk:s betänk, beträffar, får jag förena mig med dem, som yrkat återremiss.
Raab har visserligen i anledn. af Frih.
Cederslröms anmärkn., att sockenstämma borde lemna tillfälle att öfver ansökningarne höras, gjort den invändning att motionärens framställning icke skulle hafva en sådan utsträckning utan endast åsyfta, all sockne-nämnden skulle få veto i frågan.
Jag tager mig då friheten bedja Frih.
Raab genomläsa 3:dje sidan i betänk., der det slår, ”att uti § 25 efter orden: finnes laga hinder mot bifall till ansökningen ej förekomma, ” följande mening borde tilläggas: ”samt församlingen, der handelsboden skall öpnas, densamma tillstyrkt” etc.
Det är således församlingens tillstyrkande, som motionären begärt, och icke sockne-nämudens.
Motionen ger således full anledn. till den framställning, som af Frih.
Cederström har blifvit gjord.
Lika 208 Den 29 Mars e. m. med sistnämnde talare tror äfven jag alt tankarne om lämpligheten eller skadligheten af den ifrågasatta landthandel äro mycket delade.
Jag heratar till denna åsigt bland annat anledn. af de officiella yttranden, af åtskilliga sockne-nämnder i Westergöthland genom deras ordf:r, hvilka vi hade tillfälle att förlidne sommar, (jag tror i Augusti månad), läsa i den största af Stockholms dagligen utkommande tidningar, och uti hvilka yttranden förekommo klagomål öfver de olägenheter, som der i orten af landthandeln hade försports.
Något stöd för den åsigten, att tankarne i allmänhet äfven kunna vara något annorlunda, än hvad en talare pä f. m. jag äfven deraf, att, efter hvad för mig upgifvits, PresteSt. har återremitterat denna punkt af betänk, just med afseende på de olägenheter, sorn ledamöterne af nämnde Stånd på närmare håll än andra haft tillfälle att af den utsträckta landthandeln iakttaga.
Den förändring, som Gr.
Lagerbjelke föreslagit, torde icke heller sakna skäl för sig.
För närvarande är K.
Bef:h:des rättighet att förneka en person, som söker tillstånd till handels idkaude på landet inskränkt till den enda händelse, ”såvida laga hinder möta.” Sockne-männens eller Sockne-nämndens utlåt, blir derföre temeligen utan effekt, såvida icke några i författningen åberopade laga hinder kunna af dem upgifvas, och dessa laga hinder bestå deruti, om den sökande icke skulle äga Svensk medborgarerätt, icke hafva begått Herrans Heliga Nattvard, icke råda öfver sig sjelf och sin egendom, icke äga god frejd, eller icke kunna skrifva läsligt eller räkna qvatuor species i enkla tal och bråk, samt icke föra bok eller räkning på det för handel i allmänhet vanliga sätt.
Det står icke ens påbjudet alt eller hvar den sökande skall aflägga prof på de föreskrifna färdigheterne.
Funnes ett speciminerande i dessa delar inför soekne-nämnden stadgadt, så kunde sockne-nämnden, då den skulle afgifva yttrande öfver gjord ansökning lill handels-rätlighct, till äfventyrs vela något mera om sökanden, än som nu i allmänhet är fallet.
I stad skall dessutom den sökande hafva vunnit burskap å handeln, och i denna omständighet ligger en kontroll, som saknas på landet.
I stad äro äfven de andra handlanderne, sorn' der finnas, i tillfälle att utöfva en hälsosam kontroll öfver nykomlingen.
På landet återigen inträffar ofta att den handlande, som der sig bosätter, blir ensam, och derigenom upstår äfven ett lältadt tillfälle för honom alt taga sig friheter, hvilka i anseende till den i stad rådande konkurens icke derstädes kunna äga rum.
Della är enl. min tanke ett ökadt skäl för alt en större noggrannhet ia kila ges i afseende på val af personer, åt hvilka rättigheter till handels idkande på landet uplåies.
Jag kan således icke annat, än anse både att sockenstämmas hörande vore lämpligt, och att den af Gr.
Lagerbjelke föreslagna utvidgade pröfningsrätt för K.
Bef:h:de skulle kunna medföra nytta, och förenar mig derföre med dem, som begärt återremiss af denna punkt.
Mörner har redan antydt allett mistag I)en 29 Mars e. m. 209 misstag eller förbiseende blifvit af Frih.
Raab begånget, medelst förklarande, att man icke skulle äga rättighet att numera föreslå en så beskaffad förändring, som församlingens hörande på sockenstämma, enär Jonas Christoffersson icke detsamma yrkat.
Ty då man vänder bladet tillbaka så synes tydligt af hvad Gr.
Mörner har sagt, att, ”då kommunernas trefnad samt ekonomiska och moraliska välfärd äfventyrades genom införandet af denna handel, tycktes billigheten fordra att hvarje kommun lemnades tillfälle att yttra sig öfver de ansökningar om tillstånd, att inom densamma idka handels-rörelse, som hos vederbör, embetsmyndighet gjordes, men ett sådant tillfälle vore i nämnde författning kommunerna icke lemnadt,” icke något hinder i Riksd.Ordn. förefinnes mot den behandling jag föreslagit.
Raab hade hoppats på bistånd af Hr von Hartmansdorff, i anleda, af dennes yttrande på f. m., såsom Frih.
Raab upfattat detsamma, så att nemi. R. o.
Ad. icke skulle kunna efter att hafva bifallit den 3:dje punkten, annat än bifalla de påföljande.
Så hafva dock icke orden fallit, så vida jag eljest rätteligen dem upfattat.
De inneburo nemi. för mina öron endast ett befarande, men icke en förutsägelse eller ett förklarande af hvad besagde ledamot för sin del ansåge rätt.
Men äfven om jag häruti misstagit mig, hvad bevisar det i hufvudsaken?
Ganska föga; ty den värde ledamoten må för sin del förklara, befara eller anse förhållanderna huru honom bäst synes, den omständigheten, att han så befarar eller anser, måtte väl icke ensamt utgöra skäl för R. o. Ad. att ovillkorligen rätta sig derefter.
Jag har dessutom redan i f. m. haft tillfälle fästa husets upmärksamhel derpå, att Hr von Hartmansdorff mindre riktigt lämpat på brukshandeln allt hvad lian sagt om landlhandeln, då likväl förhållandet är, att de fleste af de olägenheter, som torde ligga landthandeln till last, icke inträffa med brukshandeln.
För öfrigt och jemte det jag funnit Gr:ne Mörners och Lagerbjelkes i ämnet denna afton afgifna framställningar ganska förtjenstfulla, anser jag likväl ärendet icke lämpligen böra nu genast definitift afgöras; utan synes mig rättast, alt Utsk., som från början behandlat denna sak, må laga i gemensamt öfvervägande allt hvad som blifvit framställdt rörrde densamma; för hvilket ändamål, återremiss af mig fortfarande och vördsamt yrkas.
Jag är till det väsendtligasle förekommen af Gr.
Mörner, och ber alt med honom få instämma.
Raab har mot mitt förslag andragit, alt K.
Bef:h:de redan ägde pröfningsrätt.
Det är godt och väl att han det har, men han får icke pröfva annat, än huruvida laga binder förefinnas, och huru beskaffade dessa laga hinder äro, har Gr.
Mörner redan visat.
Om något af dessa hinder icke föreliunas, så får K.
Bef:h:de icke säga nej.
Huruvida åter ett sådant laga hinder förefinnes eller icke, det torde K.
Bef:h:de vara lika qvalilicerad att på förhand veta, som någonsin sockne-nämnden eller församlingen.
Onödigt är 5 II.
' J4 210 Den 29 Mars e, m. således att remittera frågan till soknenämnden eller församlingen, för att få eli utlåt, om huruvida något sådant laga hinder möler eller icke.
Om återigen församlingen företager sig alt pä aldrig sä goda skid afstyrka bifall lill ansökningen, men dessa skäl ligga utom de af Gr.
Mörner upräknade laga hindren, så får K.
Beflnde icke derpå göra afseende.
Om någon nytta med församlingens hörande skall vara förenad, så måste K.
Befhides pröfningsrätt utvidgas, och det är detta jag föreslagit.
— Det är godt och väl att en person, så snart han kan upfylla de föreskrifua vilkoren, hör få försörja sig genom handel, men om man erkänt alt landthandel är af den beskaffenhet, alt det sätt hvarpå den bedrifves lätteligen kan blifva till större skada än nytta, och tillkännagifvit delta erkännande derigenom, att man önskar det församlingatne mätte höras, innan sådan handel får inrättas, så mäste man också gifva någon effekt åt hvad församlingarne säga, derigenom att man medgifver K.
Befhide rättighet, att, efter sig företeende omständigheter tillåta eller icke tillåta denna landthandel, enär K.
Befh:de f. n. endast är en kontrollant huruvida sökanden upfyllt de i Handels-Ordn. stadgade, obetydliga vilkoren.
Jag anser således nödvändigt att K.
Beflndes pröfningsrätt utvidgas, så att han må kunna göra något afseende på de goda skäl, som af församlingarne kunna anföras; hvarföre jag förnyar min vördsamma anhållan om ålerremiss af denna punkt.
Afven jag anhåller om ålerremiss, på det ali Utsk. må sättas i tillfälle att än en gång öfverväga motionärens förslag, att till 25 § af Handels-Ordn. följande mening må tilläggas: ”samt församlingen, der handelsboden skall öpnas, densamma tillstyrkt,” äfvensom att detta blir ett vilkor hvarförutan K.
Befh:de icke eger att bevilja denna rättighet.
Enl. nu gällande författnings l:sta § tillkommer det hvar och en, som äger Svensk medborgarerätt, att idka handelsrörelse, endast han upfyller de vilkor, som i samma § för öfrigt äro anbefallda.
Beflnde har således, när vilkoren äro upfyllda, ingen bestämd rättighet att förneka utfärdandet af tillståndsbref för idkande af handelsrörelse på en ort, äfven om förut skulle finnas 1, 2 eller 3 handelsbodar i samma socken.
Detta kan urarta på élt sätt, som blir ganska betänkligt, och jag anser derföre för min del denna författning, sådan som den nu är, icke vara tillfredsställande.
Jag har begärt ordet för alt in stämma med Frih.
Haab i hans förmenande, att det icke skulle vara någon vinst i och för frågans rätta behandling, om densamma öfverfördes, från sockennämnden, ät hvilken den nu har blifvit öfverlemnad, tillbaka lill hela församlingen; och jag gör det verkligen lill följd af den erfarenhet jag har om sockenstämmans förmåga alt bedöma sådane ämnen och serdeles om det intresse i allmänhet, som den allmänna församlingen visar vid sådane frågors behandling, der, åtminstone vid de tillfällen då jag bevistat sådana sammanträden, det varit ganska svårt, utom möjligen i frågor, som aldranärmast rört församlingen, såsom fattigvård och Den 29 Hirs e. m. 211 dylikt, att ens få ett tillräckligt antal af dess ledamöter att i sockenstämman qvarstanna, än mindre att der sig yttra, utan har diskussionen, om den varit någon, vanligen inskränkt sig mellan 2 å 3 herremän och en eller annan af allmogen och ärendets behandling hufvudsakligen berott på Ordf:ns sätt alt framställa saken.
På detta sätt ser jag icke någon garanti deruti, att socknens verkliga nytta bättre bevakas, om frågor, som dessa, behandlas i sådana allmänna sammankomster, utan tror jag tvertom, att socknen har större säkerhet och att den enskilde ingalunda inskränkes i sin rätt, om sådane frågor behandlas af ortens egne delegerade ledamöter, eller Sockennämnden.
Här är visserligen sagdt, att ledamöterne i desse nämnder nu icke åtnjuta serdeles allmänt förtroende: jag känner icke på hvilka grunder den värde talaren, som fällde detta uttryck, kunnat yttra sig så om sin hemort, men sådant är icke förhållandet i min; och säker är jag, alt förtjena de förtroende, så skola de deraf komma i åtnjutande.
Att de i allmänhet ännu icke fått det anseende för verksamhet och nytta, som en sådan nämnd förtjenar och bör hafva, ligger deruti, alt saken ännu är temligen ny, och att vårt folk vänjer sig långsamt vid nya former, äfvensom deruti, att i allmänhet dessa Nämnders verksamhet är temligen inskränkt, hvarpå jap knapt ser något bevis, starkare än det, som rörer närvarande förhållande.
I det afseende skiljer jag mig från Frih.
Raab att författningen otvifvelaktigt behöfver någon förändring i den syftning som Gr.
Lagerbjelke föreslagit, ty utan tvifvel måste det kännas nedslående för en Socken, vare sig i dess helhet eller för dess delegerade, att, när en författning säger, att församlingen skall höras öfver den fråga, som henne rörer, så, och när utlåt, väl är gifvet, — betyder hvad som blifvit sagdt, platt ingenting.
Ty, som Gr.
Lagerbjelke redan nämnt, hörd behöfver Sockennämnden icke bli om den sökandes kompetens enl. lagen, ty frågau derom pröfvar K.
Befh:de lagenligt Nämnden förutan, utan derutöfver, huruvida Socknen ansåge sig behöfva flera handlande, eller funne det skadligt att få flere.
Nu yttrar sig Sockennämnden (och derom kan jag säga att yttrandet blir församlingens) rakt emot en sådan handlandes önskan, hysande hoppet att slippa flere än som förut finnas inom socknen, men finnes någon tid derefter sökanden bosatt derinom, tvertemot den önskan, som blifvit uttalad; och delta enligt författningen och regress kan ej heller fås, emedan K.
Befh:de ingen pröfningsrätt har.
Jag har nyligen uplefvat ett sådant exempel och talar af sakkännedom.
Jag önskar derföre att pröfningsrätten i sådana frågor måtte åt K.
Beflnde i hvarje län updragas, icke, som Frih.
Palmstjerna yrkat, att församlingarne måtte få ovilkorlig rätt att afslå saken, ty man kan tänka sig att då fördomar, okunnighet eller väld kunde bli för mycket inverkande, utan alt K.
Beflnde, måtte få rättighet, utöfver hvad författningen nu medgifver, att pröfva de skäl en Socken-Nämnd kan hafva an 14* - 212 Den 29 Mars e. m. fört samt att, på grund af dem kunna bifalla eller afstå sökandens anhållan; beroende alltid i ena fallet på sökanden, likasom i det andra på församlingen, att öfverklaga ett sådant Länsstyrelsens beslut.
På grund af dessa skäl är det som jag önskar ålerremiss på denna punkt.
För min del tror jag icke att Utsk. saknat skäl för behandlingen af denna punkt pä sätt som skett.
Saken beror nemi. hufvudsakligen derpå, om man vill inskränka landthandeln, eller om man del icke vill.
Som jag för min del icke är bland deras antal, som önska åstadkomma någon slags inskränkning härutinnan, så måste jag äfven önska att denna punkt förblifver sådan som Utsk. densamma föreslagit.
Den rättighet, som Landshme ega alt vägra personer tillåtelse att inrätta handelsbodar endast i det fall alt någon omständighet som lagen i nämnde hänseende föreskrifver, vore förbisedd eller uraktlåten, anser jag vara grundad derpå, att som en grundsats genomgår hela nya näringsförfalluingen, friheten för hvar och en att bosätta och försörja sig hvarhelst honom lämpligast synes; och derföre har, efter mitt förmenande, det stadgande tillkommit alt K.
Beflude icke skulle ega vidsträcktare rättighet än alt härtill kunna vägra tillåtelse, endast i det fall, alt någre eller något af de vilkor, som för tillåtelsen erfordrades, icke voro upfyllde.
Alt nu åt K.
Beflnde öfverlemna afgörande! huruvida en ansökning om rättigheten att anlägga en handelsbod på landet bör bifallas eller icke, derföre att kommunen, inom hvars område den skulle upsällas, icke velat sådant medgifva, det tror jag aldrig blifver öfverensstämmande med förutnämnde, i författningen uttalade princip.
Som detta innehåller ett undantag från hvad som gäller för all annan rörelse, tillstyrker jag att vi må förblifva vid del som Utsk. föreslagit.
Orsaken, hvarföre jag hittills tegat, är icke likgiltighet för saken, utan farhåga, alt yt terligare framställningar af mig i delta ämne skulle vara frugllösa.
När jag likväl hör så många värde ledamöter tala för återremiss, och då jag önskar alt man må rädda allt hvad räddas kan: så, och enär det icke medgifvits att från landthandel befria de orter, hvarest jernbruk äro belägna, bör man åtminstone söka att derfrån bevara dem, hvarest inga sådana -bruk äro till finnandes.
Jag tillstyrker fördenskuld att 11. o. Ad. måtte bevilja den återremiss hvarom så många anhållit.
Hr Printzensköld, Carl: Frih. von Stedingk misstager sig deruti att någon inskränkning i landthandeln skulle vara i fråga alt tillvägabringa genom den förändring, som flere ledamöter önskat.
Åtminstone kati jag omöjligen inse det en sådan- inskränk - Den 29 Mars e. ra. 213 ning skulle upkomma af en rättighet, sorn bör blifva K.
Beflude tillagd, alt kunna, efter sig företeende omständigheter afslå en ansökning om handelsbods inrättande inom en församling, äfven om denna ansökningen tillstyrkts och sökanden fullgjort alla praestanda, för att vinna en sådan tillåtelse.
Som skäl root en dylik rättighets meddelande åt K. Beflude, har Frih. anfört att K.
Befh:de icke skulle ega samma rättighet i andra fall, utan alt det skulle vara en hvar obetaget att vinna bifall, till begagnande af hvarje försörjningsmedel, som icke i lag är bestämdt förbudet: men jag ber i anledning häraf få erinra, det krogrörelse också är ett försörjningsmedel.
Likväl känner jag icke någon författning, som beröfvar K.
Beflnde pröfningsrätt i fråga om detta försörjningsmedels begagnande.
Tverlom har denna myndighet sig tillagd en oinskränkt makt alt bestämma om oell hvilka krogar må finnas i länet, utan att behöfva taga i beräkning om och i hvad mån den, som söker en krogrättighet, till dess erhållande är behörigen qvalificerad eller icke.
Och som bedrifvandet af s. k. landthandel är ett försörjningsmedel, så böra väl ock K.
Befh:de, hvar inom sitt län, enär eo sådan rörelse så mycket inverkar på kommunerna, jemväl ega rättighet alt, med afseende på nyttan eller skadan för kommunen af en sådan anläggning, kunna ansökningen derom bifalla eller afslå.
Deremot är jag aldeles ense med Frih.
Hamilton deruti, att en sockens vägran icke bör utgöra hinder för K.
Befhtde att kunna annorlunda besluta, ty om ett slikt vägrande skulle medföra nödvändighet för Länsstyrelsen att afslå ansökningen, så vore det egentligen kommunen, som hade pröfningsrätteD, men icke Länsstyrelsen, och det är för alt åt denna sednare vindicera en sådan rättighet, som jag tillstyrker återremiss.
För min del tror jag ic ke alt Frih.
Stedingk misstagit sig utan är det uppenbart att del äger sin riktighet hvad han anfört.
Dock tror jag ej att den nya näring, om hvilken här är fråga, bör för hastigt lemnäs allt för fria tyglar.
Landthandeln är en utvidgning af städernas rörelse i handelsväg och det behöfves ännu någon lid innan den på landsbygden kan vinna stadga och intaga den position den bör hafva.
Det lif, den rörelse den bör sprida, kan icke så hastigt upkomma och bör också endast småningom vinnas.
Skulle denna näring för hastigt lössläppas, skulle den få bedrifvas hvar som helst med samma rättighet som i stad, skulle enligt min tanka stora olägenheter upstå och i st. f. att vara en helsosam utgrening från städernas handel, skulle den göra ett menligt intrång på densammas område.
Del är framtiden äfven här förbehållit, alt genom erfarenheten visa rätta tidpunkten, då den nu för vissa platser monopoliserade merkantila rörelsen, bör mera jemt spridas öfver landet och endast hafva sina uplagsplatser i städerna.
En gång torde landthandeln blifva det den bör vara, nemi. icke allenast ett medel hvarigenom jordbrukaren på nära håll kan få köpa de förnödenheter, han ej sjelf kan producera, Den 29 Mars e. m. utan äfven en utväg för honom att på närmare häll, utan att behöfva på långa transporter förslösa de krafter, som ensamt borde komma jordbruket till godo, få afsätta sina effecter.
För närvarande tror jag dock, att den lag, som redan är gällande för denna näring bör fortfara att äga bestånd och vill jag endast tillstädja den ändring, som här af flera talare blifvit yrkad, nemi. att handelsbods öpnande på landet först bör bero på den Sockens pröfning, inom hvilken man vill förlägga densamma, innan Landsh.-emb. äger rätt att bestämma derom.
Då jag nu har ordet anhåller jag att med detsamma få repliquera H. Prinzensköld för ett hans yttrande i förmiddags plenum, som jag då ej, till följd af den långt framskridna tiden, fick tillfälle att besvara.
H. Prinzensköld nämnde, med afseende å det af mig framstälda förhållandet: att landthandlande nu lager sina varor från städerna och således nog gifver tillräcklig kontingent till dera på delta vis, genom den vinst, som statshandlanden häraf erhåller — ”att den som slutligen får betala denna kontingent, och det lill föga fromma för landet, är just den fattigare delen af befolkningen och att således landlhandeln häruti ej skulle visa någon särdeles fördelakllighet”.
Jag får till svar härå påminna: alt många orsaker bidraga lill att landthandlanden detta oaktadt kan sälja sina varor till samma pris som de afyttras i städerna.
Landthandlanden får naturligtvis betydlig rabatt då han köper i parti eller ock tager han varan blott i kommission; han bor och lefver för billigare pris; har vida ringare skatter att utgifva m. m. och då man härtill lagger, att den som köper af honom, om han ock får betala något mera, dock har bestämd vinst af den inbesparda kostnaden af resa1 till stad, som han annars skulle gjort, så tyckes det vara tydligt att den fattigare delen af befolkningen ej har sämre af att uphandla sina förnödenheter på landet, utan fastmer bättre deraf och att den kontingent, som af stadens handlande tages af lan dets, ej betalas af dem.
Jag vill endast med ett par ord bemöta Hr Prinzenskölds yttrande, ali det ej skulle bli någon inskränkning i landlhandeln, om en sådan rättighet, som här blifvit begärd, öfverlemndes till K.
Befhule.
Hr Prinzensköld lärer väl icke konna neka, att det är en sanning, det den grundsats i den sednast utgifna Näringsförfattningen gjort sig gällande, att hvar och en skall hafva frihet att sig bosätta och försörja hvarhelst han önskar.
Den värde ledamoten har framdragit som skäl för sitt påstående Länsstyrelsens rättighet att kunna vägra tillåtelse föranläggning af krogrörelse: dervid får jag först påminna att, i anseende lill den skadliga varan, som säljes på krogarne, nemi. bränvinet, hafva vi en annan särskildt gällande författning, nemi. bränvinsförfattningen; och det är till följd af den, som
Länsstyrelserne äga den rättighet hvarom talaren ordat, hvadan liknelsen här saknar all tillämpning.
Den 29 Mars e. m. 215 Ur Printzensköld:
Jag hemställer till Frih. von Stedingk huruvida icke K.
Befh:de, som äger rätt att pröfva om en krogrörelse bör få bedrifvas eller icke, likaväl bör tillkomma att pröfva skadan eller nyttan utaf öpnande af landthandel eller salubod å landet.
Jag tror för min del, att det ligger mycken vigt uppå att en sådan makt är nedlagd i Länsstyrelsernas händer.