Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skyndade utför trappan.
Gaetano försökte ej kvarhålla henne.
Det skulle nog komma en tid, då hon ej flydde honom.
Han visste, att hon ej kunde undgå att älska honom.
Hela fredagseftermiddagen hade donna Micaela tillbringat i domkyrkan.
Hon hade kommit till madonnan och kastat sig ned för henne i förtviflan. »O, madonna mia, madonna mia!
Skall jag i morgon vara en förrymd hustru?
Skola människorna hafva rätt att säga allt möjligt ondt om mig?»
Och då syntes henne allting lika förfärligt.
Hon var förfärad för att fly med Gaetano, och hon visste ej hur hon skulle kunna stanna hos don Ferrante.
Hon hatade den ene som den andre.
Ingendera tycktes kunna bjuda henne annat än olycka.
Hon såg nog, att madonnan ej skulle hjälpa henne.
Och nu frågade hon sig ändtligen om det ej skulle vara större elände att fly med Gaetano än att stanna hos don Ferrante.
Var det mödan värdt, att hon fördärfvade sig för att få hämnd på sin man?
Och kunde det ges något afskyvärdare än att fly med en man, som hon ej älskade?
Hon våndades.
Hela veckan hade hon jäktats af en förtärande oro.
Det förfärligaste var, att hon aldrig kunde sofva.
Hon tänkte ej längre klara, sunda tankar.
Gång på gång började hon på nytt med sina böner.
Men så tänkte hon: »Madonnan kan ej hjälpa mig.»
Och så upphörde hon genast.
Då kom hon att tänka på forna sorgens tider, och hon påminde sig den lilla bilden, som en gång bistått henne, då hon varit i lika stor förtviflan.
Hon vände med stormande ifver sina böner till det lilla, fattiga barnet.
»Hjälp mig, hjälp mig!
Hjälp min gamle far, och hjälp mig själf, så att jag ej låter fresta mig till ondska och hämnd!»
Då hon lade sig denna natt, fortfor hon ännu att ängslas och strida.
»Kunde jag endast sofva en enda timme,» sade hon, »så skulle jag veta hvad jag ville.»
Gaetano skulle börja sin resa tidigt nästa morgon.
Hon fattade till sist det beslutet att tala vid honom, innan han reste, och säga honom, att hon ej kunde följa honom.
Hon kunde ej uthärda att anses som en fallen kvinna.
Ej förr hade hon beslutat detta, än hon somnade.
Hon vaknade ej, förrän klockan slog nio nästa morgon.
Och då var Gaetano redan rest.
Hon kunde ej säga honom, att hon ångrat sig.
Men härpå tänkte hon ej heller.
Under sömnen hade något nytt och främmande kommit öfver henne.
Det tycktes henne, att hon under natten hade lefvat i himlen och inandats lycksalighet.
Hvad finnes det väl för ett helgon, som gör människorna mer nytta än San Pasquale?
Händer det dem icke ibland, att de stå och tala på något ensligt ställe ute i skog eller mark, och att de antingen tala illa om någon eller ock stå och lägga råd om något dåraktigt.
Nå lägg nu märke till, att bäst som de tala och tala, få de höra ett prassel bredvid sig, så att de se sig om och undra om någon kastat en sten mot dem.
Det är ej lönt, att de se sig om länge.
Det är ej skäl, att de springa för att söka upp den, som kastat den stenen.
Den kommer från San Pasquale.
Så visst, som det finnes rättvisa i himlen, det var San Pasquale, som hörde, att de talade om något ondt och kastade en af sina stenar för att varna dem.
Och den, som ej tycker om att bli störd, då han är inne i sina onda anslag, skall ej trösta sig därmed, att San Pasquales stenar snart skola taga slut.
De taga visst icke slut.
De äro så många, att de skola räcka till världens sista dag.
Ty då San Pasquale gick här på jorden, vet ni väl hvad han gjorde, vet ni hvad han tänkte på mer än på allt annat?
San Pasquale gaf akt på alla de små flintstenar, som lågo på hans väg, och samlade upp dem i sin påse.
Ni, signor, ni vill knappast böja er för att taga upp en soldo, men San Pasquale tog upp hvarje liten flintsten, och då han dog, tog han dem alla med sig upp till himmelen, och där sitter han nu och kastar dem på alla, som ämna företaga sig något dåraktigt.
Men detta är visst icke den enda nytta, som San Pasquale gör människorna.
Det är också han, som ger tecken om någon skall bli gift eller om någon skall dö, och han kan äfven ge tecken med annat än stenar.
Gamla mor Saraedda i Randazzo satt vid sin dotters sjukbädd en natt och somnade.
Men dottern låg medvetslös och var nära att dö, och ingen kunde underrätta prästerna.
Hur blef då modern väckt i tid?
Hur blef hon väckt, så att hon kunde sända mannen till prästgården?
Icke af något annat än däraf att en stol började vagga fram och åter och knaka och knarra, till dess att hon vaknade.
Och det var San Pasquale, som gjorde det.
Hvem annan än San Pasquale är det, som tänker på sådant?
Det är ännu en sak att säga om San Pasquale.
Det var den långe Kristoforo från Tre Castagni.
Han är ej någon dålig man, men han hade fått en ovana.
Han kunde icke öppna sin mun utan att svära.
Han kunde icke säga två ord, utan att det ena var en svordom.
Och tror ni, att det hjälpte hur än hustrun och grannarna förmanade honom?
Men öfver sin säng hade han en liten tafla, som föreställde San Pasquale, och den lilla bilden lyckades hjälpa honom.
Hvarje natt svingade den fram och åter i sin ram, svingade hårdt eller sakta, allt som han hade svurit på dagen.
Och han märkte, att han ej skulle få sofva en enda natt, förrän han lade bort att svära.
I Diamante har San Pasquale en kyrka, som ligger utanför Porta Etnea, ett litet stycke nedåt berget.
Den är helt liten och fattig, men de hvita väggarna och den röda kupolen ligga skönt inbäddade i en dunge af mandelträd.
Därför, så snart som mandelträden stå i blom på våren, blir San Pasquales kyrka den skönaste i Diamante.
Ty de blommande grenarna hvälfva sig öfver den, tätt besatta med hvita, glittrande blommor såsom en den praktfullaste klädnad.
San Pasquales kyrka är mycket olycklig och öfvergifven, därför att där aldrig mer kan firas gudstjänst.
Ty då garibaldisterna, som befriade Sicilien, kommo till Diamante slogo de läger i San Pasquale och i franciskanerklostret, som ligger invid kyrkan.
Och i själfva kyrkan införde de oskäliga djur och förde där ett så vildt lif med kvinnor och med spel, att den allt sedan ansetts ohelig och oren och aldrig mer kunnat öppnas för gudstjänst.
Därför är det endast, då mandelträden stå i blom, som främlingar och förnämt folk lägga märke till San Pasquale.
Ty fastän hela Etnasluttningen då är hvit af mandelblommor, stå dock de största och yppersta träden omkring den gamla, utdömda kyrkan.
Men fattigt folk i Diamante kommer till San Pasquale hela året om.
Ty fastän kyrkan alltid är stängd, så går man dit för att få råd af helgonet.
Där finnes en bild af det under en stor stenbaldakin just vid ingången, och den brukar man anropa för att få veta något om framtiden.
Ingen förutsäger framtiden bättre än San Pasquale.
Nu hände, att just den morgonen, då Gaetano reste från Diamante, hade skyarna kommit nedstormande från Etna, så täta, som om de varit damm, upptrampadt af otaliga härar, och de fyllde hela luften som mörkvingade drakar, och de utspydde regn, och de frustade ut dimma och mörker.
Och luften blef så tät öfver Diamante, att man ej kunde se tvärs öfver gatan.
Fukten vätte ned allting, golfvet var lika vått som taket, dörrposterna blefvo drypande, trappräckena fulla af droppar, dimma stod och skälfde i förstugorna och rummen, så att man kunde hafva trott dem vara fulla med rök.
Men just denna morgon vid en tidig timme, innan ännu regnet börjat, åkte en rik engelsk dam i sin stora resvagn från Catania för att göra turen rundt om Etna.
Men då hon farit några timmar, började det förfärliga regnet, och allting insveptes i töcken.
Som hon ej ville gå miste om att se de härliga trakter hon genomreste, beslöt hon sig för att köra in i närmaste stad och dröja där, till dess ovädret vore förbi.
Men denna stad var just Diamante.
Denna engelska var en miss Tottenham, och det var hon, som flyttat in i palazzo Palmeri i Catania.
Bland allt annat, som hon medförde i sina koffertar var Kristusbilden, som donna Micaela anropat kvällen förut.
Ty denna bild, som numera var både gammal och illa medfaren, förde hon ständigt med sig såsom ett minne af en gammal vän, som skänkt henne sina rikedomar.
Men man skulle kunnat tro, att San Pasquale vetat hvilken stor undergörare bilden var, ty det var som ville han hälsa honom.
I samma ögonblick, som miss Tottenhams resvagn körde in genom Porta Etnea, började klockorna ringa i kyrkan San Pasquale.
Och de ringde sedan hela dagen alldeles af sig själfva.
San Pasquales klockor äro ej mycket större än sådana klockor, som brukas vid gårdarna för att kalla hem arbetsfolket och som sådana hänga de uppe på taket under en liten huf, och man brukar sätta dem i gång genom att draga i ett rep, som hänger ned utefter kyrkväggen.
Det är intet tungt arbete att få klockorna att ringa, men de äro dock ej så lätta, att de kunna svinga alldeles af sig själfva.
Den, som har sett gamle fra Felice från franciskanerklostret, hur han satte foten i repklykan och trampade upp och ned för att få dem i gång, kan nog veta, att klockorna ej kunna börja ringa utan hjälp.
Men det var just hvad de gjorde den morgonen.
Repet satt stramt fastbundet vid en krampa i väggen, och det var ingen, som rörde vid det.
Icke heller satt någon uppkrupen under hufven på taket och satte dem i gång.
Man såg tydligt klockorna, hur de svängde fram och tillbaka och hur kläpparna slogo mot malmgapen.
Det kunde ej förklaras hur de hade kommit i rörelse.
Då donna Micaela vaknade, voro klockorna redan i gång, och hon låg länge stilla och lyssnade och lyssnade.
Hon hade aldrig hört något vackrare.
Hon visste ej, att det var något under, men hon låg och tänkte på att detta var härligt.
Hon låg och undrade om verkliga malmklockor kunde ljuda på det sättet.
Man kan ju heller ej veta hvad det var för malm, som klingade i San Pasquales klockor den dagen.
Hon tyckte, att klockorna sade henne, att nu skulle hon vara glad, nu skulle hon lefva och älska, nu skulle hon gå emot något stort och skönt, nu skulle hon aldrig mer ångra och aldrig vara sorgsen.
Då började hennes hjärta dansa i något slags ståtlig takt, och hon tågade högtidligen under klockljuden in i en stor borg.
Och hvem kunde borgen tillhöra, hvem kunde vara herre på ett så präktigt ställe, om ej kärleken?
Man kan icke dölja det längre: då donna Micaela vaknade, kände hon, att hon älskade Gaetano och att hon ej önskade något högre än att få resa med honom.
Och då donna Micaela drog luckan från fönstret och såg den grå morgonen, sände hon den en slängkyss och hviskade: »Du, som är morgon till den dag, då jag får resa, du är den vackraste morgon jag någonsin sett, och så grå du är, så ville jag smeka och kyssa dig.»
Men hon tyckte dock mest om klockorna.
Däraf kan man visserligen veta, att hennes kärlek var stark, ty för alla andra var det pinsamt att höra dessa klockor, som ej ville sluta att ringa.
Det var ingen, som frågade efter dem under den första halftimmen.
Under den första halftimmen hörde man knappt något ringande, men under den andra och den tredje ...
Det skall ingen tro, att San Pasquales små klockor ej kunde göra sig hörda.
De hafva alltid ett starkt ljud, och nu var det, som om klangen i dem växte och växte.
Det var snart som om det ej skulle vara annat än klockor uppe i dimman.
Det var, som om hela himlen skulle hänga full af dem, fast man ej kunde se dem för molnens skull.
Då donna Elisa först hörde klangen, trodde hon, att det var San Guiseppes lilla klocka, som ringde, och sedan att det var själfva domkyrkoklockan.
Så tyckte hon sig höra dominikanerklostrets klocka stämma in, och till sist visste hon bestämdt, att alla klockor i staden ringde och ringde allt hvad de förmådde, alla klockorna i de fem klostren och de sju kyrkorna.
Hon tyckte sig känna igen dem alla, ända tills hon frågade och fick veta, att det ensamt var San Pasquales små klockor, som ringde.
Under de första timmarna, och då man ännu ej öfverallt visste, att klockorna ringde alldeles af sig själfva, märkte man blott, att regndropparna föllo i takt efter klockljuden och att alla som talade fingo en stark malmstämma.
Man märkte också, att det var omöjligt att spela både på mandolin och gitarr, därför att klockljuden blandade sig med musiken och gjorde den örondöfvande, och ej heller kunde man läsa, därför att bokstäfverna svängde fram och åter som klockkläppar, och orden hade fått röst och läste upp sig själfva alldeles hörbart.
Snart kunde människorna ej tåla att se blommor, som hängde på långa stjälkar, därför att de tyckte att de svängde fram och åter.
Och de klagade öfver att det hade kommit ljud i dem i stället för lukt.
Men andra påstodo, att dimman, som genomsväfvade luften, rörde sig i takt efter klockljuden, och de sade, att alla urpendlar rättade sig efter dem och att alla, som gingo förbi ute i regnvädret, försökte att göra likaledes.
Och detta var då klockorna endast hade ringt ett par timmar och då människorna ännu skrattade åt dem.
Men på tredje timmen tycktes klockklangen tilltaga än mer, och då stoppade somliga bomull i öronen, medan andra bäddade ned sig under kuddar.
Men man kände lika fullt huru luften dallrade för klockslagen, och man tyckte sig förnimma hur allt rörde sig i takt.
Och de, som flydde upp på den mörka vinden, funno klockljuden där klara och klingande, som om de kommo från himmelen, och de, som flydde ned i källaren, hörde dem där så starka och dånande, som stode San Pasquales kyrka i underjorden.
Och alla människor i Diamante började förfäras utom donna Micaela, som af kärleken skyddades från all rädsla.
Nu började man tänka på att det måste betyda något, att det var San Pasquales klockor, som ringde.
Och hvar och en började fråga sig hvad helgonet förespådde.
Hvar och en hade sin egen fruktan och trodde, att San Pasquale just bådade honom hvad han minst af allt önskade.
Och hvar och en hade en samvetsbetungande gärning att minnas och trodde nu, att San Pasquale ringde ned straff just öfver honom.
Men mot middagstiden, då klockorna alltjämt fortsatte att ringa, visste man klart, att San Pasquale ringde ned sådan olycka öfver Diamante, att man ej kunde vänta mindre, än att alla människor skulle dö under året.
Och den vackra Giannita kom uppskrämd och gråtande till donna Micaela och klagade öfver att det var San Pasquale, som ringde. »Gud, Gud om det hade varit en annan än San Pasquale!»
»Han sitter och ser, att det kommer något förfärligt emot oss,» sade Giannita.
»Dimman hindrar icke honom att se hur långt han vill.
Han ser, att det nalkas en fiendeflotta på hafvet.
Han ser, att det stiger upp en asksky ur Etna, som skall falla ned öfver oss och begrafva oss.»
Men donna Micaela log och menade, att hon väl visste hvad San Pasquale tänkte på.
»Han ringer sorgringning öfver de sköna mandelblommorna, som förstöras af regnet,» sade hon till Giannita.
Hon lät ingen skrämma sig, ty hon trodde, att klockorna ringde endast för henne.
De vaggade in henne i drömmar.
Hon satt helt stilla i musiksalen och lät glädjen råda inom sig.
Men hela världen omkring henne var fruktan och oro och ängslan.
Nu kunde man ej vidare sitta stilla vid sitt arbete.
Man kunde ej tänka på annat än den stora förskräckelsen, som San Pasquale bådade.
Man började ge tiggarna så många gåfvor, att de aldrig fått flera; men tiggarna gladde sig ej, emedan de ej trodde, att de skulle få upplefva en morgondag.
Och prästerna kunde ingalunda glädja sig, fastän de hade så många biktbarn, att de måste sitta i biktstolen hela dagen, och fastän gåfva vid gåfva uppradades framför helgonens altaren.
Icke ens Vicenzo da Lozzo, brefskrifvaren, fröjdade sig åt dagen, fastän man belägrade hans skrifbord under rådhusloggian och gärna ville betala honom en soldo ordet, om man blott på denna yttersta dag fick skrifvet ett afskedsord till de älskade frånvarande.
Det var ingen möjlighet att hålla skola denna dag, ty barnen gräto hela tiden.
Men vid middagstiden kommo mödrarna med ansikten, som voro stela af skräck, och togo de små hem med sig, för att man ändå skulle vara tillsammans, om det hände något.
Likaså hade alla lärlingar hos skräddare och skomakare en fridag.
Men de stackars gossarne vågade ej njuta af den, utan sutto hellre kvar på verkstaden och väntade.
Och det fortgick med ringandet ännu på eftermiddagen.
Då gick den gamle portvakten i palazzo Geraci, där det numera ej bor andra än tiggare, som själf är en tiggare och går klädd i de fattigaste lumpor, och påtog det ljusgröna sammetslivréet, som han endast begagnar vid helgonfesterna och på kungens födelsedag.
Och ingen kunde se honom sitta i sin portgång, iförd denna ståt, utan att genomisas af fruktan, ty man förstod, att gubben väntade, att ingen mindre herre än undergången skulle tåga in genom den port, som han vaktade.
Det var förfärligt hur människorna skrämde upp hvarandra.
Där gick den stackars Torino, som en gång varit en burgen man, från hus till hus och ropade, att nu var tiden kommen, då alla som bedragit och utarmat honom skulle få sitt straff.
Han gick in i alla de små bodarna utmed corson och slog handen i disken och lofvade, att nu skulle alla i staden få sin dom, därför att de varit med om att bedraga honom.
Och likaså var det skrämmande hvad man hörde om spelpartiet på Café Europa.
Där hade samma fyra spelande suttit år efter år vid spelbordet, och man hade aldrig tänkt, att de kunde göra något annat.
Men nu läto de plötsligen korten falla och lofvade hvarandra, att om de sluppe lefvande från denna dags förfäran, skulle de aldrig mer röra dem.
I donna Elisas bod var det packadt af människor, och för att beveka helgonen och afvända det hotande köpte de alla heliga ting, som hon hade att sälja.
Men donna Elisa tänkte endast på Gaetano, som var borta, och trodde, att San Pasquale bådade, att han skulle förgås under resan.
Och hon fröjdade sig alls icke öfver alla de penningar, som hon förtjänade.
Men då San Pasquales klockor fortforo att ringa hela eftermiddagen, kunde man knappast uthärda att lefva.
Ty nu visste man, att det var jordbäfningen, som de bådade, och att hela Diamante skulle blifva slaget i spillror.
I gränderna, där själfva husen tycktes vara rädda för jordbäfning och trängde ihop sig för att stödja hvarandra, flyttade människorna sina usla gamla möbler ut i regnet på gatan och spände upp öfver dem tält af sängtäcken.
Och de buro äfven ut de små barnen i sina vaggor och vräkte upp lårar öfver dem.
Trots regnet var det ock en sådan rörelse på corson, att man knappast kunde tränga sig fram där.
Ty alla skulle ut genom porta Etnea för att se klockorna svinga och svinga och för att förvissa sig om att ingen rörde repet, utan att det satt stadigt fastbundet.
Och alla, som kommo dit ut, föllo på knä på vägen, där vattnet flöt i strömmar och smutsen var bottenlös.
Portarna till San Pasquales kyrka stodo stängda som alltid, men utanför gick den gamle gråbrodern fra Felice omkring bland de bedjande med en mässingstallrik och tog emot gåfvor.
I tur och ordning gingo de skrämda människorna fram till San Pasquales bild under stenbaldakinen och kysste hans hand.
En gammal kvinna kom helt försiktigt bärande något, som hon skyddade under en grön paraply.
Och det var ett glas med vatten och olja, hvari en liten veke simmade och lyste med en svag låga.
Det ställde hon ned framför bilden, och sedan lade hon sig på knä framför den.
Fastän många tänkte på att man borde försöka binda fast klockorna, var det ingen som vågade föreslå det.
Ty man vågade ej tysta ned Guds röst.
Icke heller tordes någon säga, att det kunde vara ett påfund af gamle fra Felice för att samla in pengar.
Fra Felice var älskad.
Den skulle råkat illa ut, som sagt sådant.
Också donna Micaela kom ut till San Pasquale och hade sin far med sig.
Hon gick där med högburet hufvud och alldeles utan fruktan.
Hon kom dit för att tacka honom, som ringde in den stora lidelsen i hennes själ.
»Mitt lif börjar denna dag,» sade hon till sig själf.
Det såg ej heller ut, som om don Ferrante vore rädd, men bister och ond var han.
Ty det var så, att alla måste gå in till honom i hans bod och säga honom hvad de tänkte och höra hans mening, därför att han var en af dessa Alagona, som i så många år hade styrt staden.
Hela dagen kommo skräckslagna, skälfvande människor in i hans bod.
Och de kommo alla fram till honom och sade: »Det är en förskräcklig klockringning, don Ferrante.
Hvad skall det blifva af oss, don Ferrante?
Det var knappast någon af stadens invånare, som ej kom in i don Ferrantes bod för att rådfråga honom.
Så länge som ringningen varade, stodo de och hängde öfver disken utan att köpa för så mycket som en soldo.
Äfven Ugo Favara, den mjältsjuke advokaten, kom in i boden och tog en stol och satte sig bakom disken.
Och hela dagen hade don Ferrante honom sittande där, alldeles dödsblek, alldeles orörlig, lidande de oerhördaste kval utan att yttra ett ord.
Men hvar femte minut kom
Torino-il-Martello in och slog i disken och sade, att nu var den stund kommen, då don Ferrante skulle få sitt straff.
Don Ferrante var en hård man, men han kunde ej undgå klockorna mer än någon annan.
Och ju längre han hörde dem, ju mer började han undra hvarför alla människor strömmade in just i hans bod.
Det var, som om de menade något särskildt.
Det var, som om de ville göra honom ansvarig för ringningen och för det onda, som den bådade.
Han hade ej sagt det till någon, men hans hustru hade väl spridt ut det.
Han började tro, att alla tänkte på detsamma, fast de ej vågade säga det.
Han tänkte, att advokaten satt och väntade på att han skulle ge med sig.
Han trodde, att hela staden kom in för att se efter om han verkligen skulle våga att sända bort sin svärfar.
Donna Elisa, som hade så mycket att göra i sin egen bod, att hon ej själf kunde komma, skickade oupphörligen den gamla Pacifica in till honom och frågade hvad han tänkte om klockringningen.
Och kyrkoherden kom också in i boden ett ögonblick och sade som alla andra:
»Har ni någonsin hört en sådan förfärlig klockringning, don Ferrante?»
Och don Ferrante skulle hafva velat veta om advokaten och don Matteo och alla andra kommo endast för att förebrå honom för att han ville sända bort cavaliere Palmeri.
Blodet började bulta vid hans tinningar.
Rummet svingade stundom rundt med honom.
Och oupphörligen kom någon in och frågade: »Har ni hört en sådan förfärlig klockringning?»
Men den, som alls ej kom och frågade, var donna Micaela.
Hon kunde ej komma, då hon ej kände någon rädsla.
Hon var endast hänförd och stolt öfver att den passion nu var kommen, som skulle fylla hela hennes lif.
»Jag skall få lefva lifvet stort och mäktigt,» sade hon.
Och det förfärade henne, att hon allt hittills endast varit ett barn.
Hon skulle resa med postvagnen, som gick förbi Diamante klockan tio på kvällen.
Då det led hänemot fyra, tänkte hon, att hon måste tala om allt för sin far och börja lägga in hans packning.
Men icke heller detta syntes henne svårt.
Hennes far skulle snart komma efter till Argentina.
Hon skulle bedja honom hafva några månaders tålamod, tills de kunde hafva ett hem att bjuda honom.
Och hon var viss, att han skulle tycka om att hon reste ifrån don Ferrante.
Hon gick i en ljuf dvala.
Allt som skulle hafva tyckts förfärligt, det fanns ej.
Ingen skam fanns, ingen fara, nej alls ingen.
Hon endast längtade efter att få höra postvagnen komma rasslande.
Så fick hon höra många röster i trappan, som från gården ledde upp till öfre våningen.
Hon hörde en mängd tunga fötter komma trampande.
Hon såg människor gå fram genom den öppna pelargången, som löpte gården rundt och som man måste gå igenom för att komma in i rummen.
Hon såg, att de buro något tungt emellan sig, men hon kunde ej se hvad det var, därför att det var så mycket folk.
Den bleke advokaten gick före de andra.
Han kom och sade henne, att don Ferrante hade velat drifva ut Torino ur boden, men då hade Torino huggit honom med sin knif.
Det var ingenting farligt.
Han var redan förbunden och skulle vara bra om fjorton dagar.
Don Ferrante blef nu inburen, och hans ögon irrade kring rummet, ej för att söka donna Micaela, utan cavaliere Palmeri.
Då han fick se honom, lät han utan ett ord, endast med några handrörelser sin hustru förstå, att hennes far aldrig skulle behöfva lämna hans hus, aldrig, aldrig.
Då tryckte hon händerna mot ögonen.
Hvad, hvad, hennes far skulle ej resa!
Det hade skett ett under för att hjälpa henne!
Ah, nu måste hon vara glad, vara nöjd!
Men det var hon ej.
Hon kände den förfärligaste smärta.
Hon kunde ej resa.
Hennes far skulle få stanna, och då måste hon vara trogen mot don Ferrante.
Hon kämpade för att förstå.
Hon försökte vända det på något annat sätt.
Kanske detta var en falsk slutsats.