Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tagen i dess vidsträcktaste mening, kan benämningen af kronobetjent lämpas på de flesta tjenstemän, som sortera under verkställande makten; men i den inskränktare bemärkelse ordet, efter vanligt språkbruk, lärer hafva influtit i vallagen, kan det förmodas angå kronobeljeningen på landet, eller kronofogde, häradsskrifvare och kronolänsman, dock egentligen den sistnämnde.
Emellertid blefve nu äfven häradsskrifvaren, som fått det vigtiga uppdraget att författa vallängderne, jemte kronofogden, sjelf utesluten från rösträtt, sannolikt endast i följd af misstroende, att kronolänsmannen skulle inom sitt district kunna inverka på de ringare valberältigades beslut, hvilket likväl ej är att 20 Den 28 Augusti. befara mera af honora, än landsfiscaler, stadsfiscaler och annan polisbetjening.
Vallagsförslaget, som i allmänhet antager valcensus böra grundas på uppskattadt egendomsvärde och uppskattad behållen inkomst, bestämmer ingenstädes uttryckligen, huru med uppskattningen skall tillgå.
Endast gissningsvis kan man komma till den slutsats, att den för bevillningstaxeringen verkställde, eller verkställande uppskattning må provisoriskt följas, intilldess andra uppskattningsgrunder skulle blifva bestämda af riksförsamligen, på sätt 2 § 4 mom. ger vid handen.
Men bevillningstaxeringen, beroende af olika åsigter och särskilda förfoganden vid hvarje riksdag, allt efter som allmänna bevillningssumman behöfver ökas eller kan förminskas, är just af sådan orsak, oberäknadt liera andra, den mest osäkra och vacklande grund för bestämmandet af politiska rättigheter, som någonsin kunnat uppletas; och dessutom skulle, tvertemot lieg.F., dessa medborgarens dyrbara rättigheter komma att vid riksdagarne, till en början åtminstone, jemkas och fördelas genom Bevilln.Utsk:s mellankomst, då det ej blefve särdeles svårt att ordna om uppskattningen för valcensus så, att valmännens antal kunde efter behag ökas i en dass och minskas i en annan, allt på sidan om vallagen. § 6.
Valbarhetsåldern bör, i stället för fyllda 25, blifva fyllda 30 år; emedan om än theoretiska kunskaper och förståndsmognad kunna förutsättas såsom befintliga hos den person emellan 25 och 30 års ålder, pä hvilken valet skulle falla, man deremot ej kan antaga, att han må vid den åldern hafva samlat nog erfarenhet, eller ådagalagt synnerlig praktisk förmåga, att vara fäderneslandets lagstiftare och värdare af dess vigtigaste angelägenheter.
Dessutom erinras att, äfven i detta hänseende, gynnar förslaget företrädesvis bonden och den mindre jordbrukaren; ty bland cle öfrige classerne finnas egentligen inga personer, som kunna blifva valmän vid 21 och riksdagsmän vid 25 års ålder, om ej någon gång såsom undantag från regeln. § 8.
Vid slutet häraf säges: ”Skulle pröfningscomiteen försvinna , äge riksförsamlingen bestämma, hvilken länsvis bildad ”myndighet må de åt nämnde comité', i denna lag, uppdragne ”pligter öfvertaga.” — Genom ett- sådant stadgande skulle ju riksförsamlingen tillegnas rättighet att, utan formenliga omvägar samt utan Konungens sanction och controll, organisera öfverallt särskilde valcollegier, hvilket förekommer mig såsom grundlagsvidrigt och förnärmande Konungens prerogativ; kunnande denna anmärkn. äfven göras med afseende på pröfningscomiteerne, emedan desse, om de än komma att bibehålla samma namn, dock mäste förutsättas erhålla förändrad organisation, dervid Konungens medverkan och bifall nödvändigt erfordrades, så framt de skulle grundlagligen kunna hafva något bestyr med vallagens tillämpning. § 10.
Med de föreskrifter om allmänna bevillningens påföring och taxeringsarbetets afslutande, som hittills gällt och ännu gälla, är ej förenligt, så vida taxeringsuppskattningen bör vara grund för rösträtt, att riksdagsmannavalen kunna ske i sednare Den 28 Augusti. 21 hälften af Augusti månad det år, då lagtima riksdag hållas skall.
Prnfningscomite kan vanligen icke sammanträda förr än emellan början och medlet af Augusti, och blifver således ej i tillfälle att dessförinnan bestämma (se 21 §) huru många valmän hvarje gäll på landet äger att utse m. m. som af comitofen skulle bero; och förordnandena i dessa delar hinna visserligen icke att expedieras till vederb. kyrkoherdar, jemte röstlängderne, förr än omkring 8 å 10 dagar derefter.
Innan detta allt skett och valmansvalen hunnit för sig gå, kan vederb. häradshöfding ej utsätta dag för riksdagsmannaval ; och som, ang:de sistberörde valförrättning, kungörelse skall utfärdas minst en månad förut, är det tydligen alldeles omöjligt, att val till riksdagsman kan hållas under sednare hälften af Augusti månad. §§ 11—19. stadga, att röstlängder för städer och köpingar, så väl som för landsbygden, böra i April månad det år, då lagtima riksdag inträffar, uppgöras af de tjenstemän, som mantalsskrifning förrätta, således af häradsskrifvarne.
Men oberäknadt alla de hinder och svårigheter, som, i anseende till vallagens otydlighet eller tvetydighet, måste göra det för en och hvar nära omöjligt att upprätta sådana röstlängder på ett någorlunda tillfredsställande sätt, eller så att de blifva brukbara för ändamålet, öfverstiger det materiella af arbetet häradsskrifvarens förmåga relativt till den derför bestämda korta tiden, isynnerhet som han under loppet af April månad ovillkorligen skall egna sin omsorg åt kronouppbörds-redovisningen, som aflägges inför Konungens Bef:h:de den 1 Maj, då han ock måste vara tillstädes för att rätta hvad vid samma redovisning varder af landseont. anmärkt.
Elfsborgs län t. ex., med 225,000 invånare, har 5 städer, 3 med köpingar jemförlige samhällen och 57 pastorater, inneslutande 224 socknar, förutan några gäll, i andra län tillhörige, socken-andelar; och valmännens antal uti detta län skulle förmodligen komma att uppgå till minst 25,000, så att per medium 4,000 till 4,200 borde uppföras å de röstlängder, hvardera af länets (i häradsskrifvare hade att upprätta, hvilket ömtåliga och dryga arbete de påtagligen ej kunde på en månad medhinna, om än deras hela tid skulle få dertill användas.
Vi förehafva till afgörande den vigtigaste af samhällsfrågor: nationalrepresentationens ombildning.
Redan vid den tidpunkt, då Sveriges nuvar. statsskick grundades, hyste många den öfvertygelse, att representationen var i behof af förändring.
Denna öfvertygelse har, under de fem och trettio år som sedan förflutit, vunnit i vidd och styrka, samt med hvarje nytt riksmöte allt flere anhängare inom RiksStm. R. o. Ad. har, långt ifrån att med likgilltighet betrakta denna fäderneslandets stora angelägenhet, icke allenast gått alla billiga önskningar härutinnan till mötes, utan äfven, såsom sig bort, lemnat Medständer föresyn af benägenhet att uppoffra vigtiga ståndsfördelar då fäderneslandets rätt förstådda väl sådant pä - 22 Den 28 Augusti. kallat.
Att samma oegennyttiga, sant fosterländska anda äfven under innevar. riksdag är herrskande inom detta
Hus, derom är jag lika säker, som att R. o.
Ad. fortfarande skall, just i följd af samma fosterländska anda, uppfylla sin främsta pligt, den, att med värdig beslutsamhet begagna den makt grundlagen erbjuder, att afvärja alla sådana förändringar, som leda till fäderneslandets ofärd och förtryck.
Förändringar i ett lands grundförfattning böra äga rum, dä de påkallas af en upplyst, allmänneligare och mogen öfvertygelse om förändringens nödvändighet, men helig pligt är för hvarje medborgare, som kallas att i besluten härom deltaga, att med lugn besinning pröfva beskaffenheten, vidden och följderne af de förändringar, som föreslås.
Tvenne väsendtliga felaktigheter i vår, nnvar. representation kunna antagas vara allmänneligen erkände: 1 :o att representationen är fördelad på 4 i st. f. 2 kamrar; 2:o att den upplysta, förmögna och i alla hänseenden aktningsvärda ofrälse ståudspersonsclassen, som under samhällsförhållandenas utveckling uppvuxit, samt foitgående tilltagit i styrka och rättvist anseende, ännu är i saknad af representationsrätt, ehuru allt berättigar densamma att intaga ett sjelfständigt rum såsom RiksSt., i full jemlikhet med de 4 gamla RiksStm; samt 3:o att R. o. Ad:s representation icke, såsom de öfrige RiksStms, är sammansatt genom val, utan ännu bibehåller sin forna, numera mindre lämpliga form.
Inseende och erkännande behofvet af förändring i dessa hänseenden, har R. o. Ad. under sistförflutne riksmöte, genom formligt beslut, för sin del antagit dessa hufvudgrunder för representationens ombildning.
Att R. o. Ad. skall fortfarande vidblifva dessa, af förstånd och erfarenhet godkände grundsatser, derom tror jag mig vara lika säker, som att R. o. Ad. nu och framgent skall, till uppfyllande af sin pligt mot fäderneslandet, ståndaktigt motstå alla försök att tillintetgöra hufvudgrunden för landets nuvar. representation, Stunds-elementerne, hvilka, ägande sin rot i folkets äldsta författning, med dess stigande bildning uppvuxit och utbildat sig till ett säkert värn för frihet och rätt, och hvilken det höfves ett förståndigt folk att omsorgsfullt vårda och fullkomna, ej att obetänksamt utbyta mot främmande, erkändt förderfliga läror.
Men man säger oss, att en nationalrepresentation, sammansatt genom val, ståndsvis, är förkastlig, såsom varande ett uttryck af föråldrade feodala ide'er, samt stridande emot närvar, tids statsläror.
Det är ett tiden utmärkande, bedröfligt tecken, att okunnigt missförstå, oärligt misstyda, eller sjelfklokt förakta de lärdomar, framfarna tider lemuat i alf.
Man glömmer, eller döljer visligt för dem, som skola förvillas och i blindhet ledas, att Stunden, långt ifrån att hafva varit ett redskap till förtryck, tvertom, det ena tidigare det andra sednare, uppstått till väldig strid emot förtrycket, att Stånden äro den Europeiska frihetens vagga, samt utgöra dess säkraste värn mot återfall under despotismen, i hvilken skepnad den än må uppträda.
Lyckligt det folk, Den 28 Augusti. 23 iler dessa frilietens grundbeståndsdelar icke, till våldets fromma och frihetens afsaknad, under striderne utrotat hvarandra, utan qvarstå i fredligt förbund, erkännande hvarandras ådagalagde förtjenster under tider som varit, allas lika nödvändighet till frihetens värn under tider som stunda!
Fäderneslandet befinner sig i denna, af många Europas folk med skäl afundade belägenhet, men beklagligen är denna vår lyckligare ställning misskänd af de män, som vid sednaste riksdag genomdrefvo det förslag, som nu utgör föremålet för vår öfverläggning och blifvande beslut.
Detta förslag är riktadt mot Svenska samhällets grundvalar.
— Denna dag bestämmer fäderneslandets framtid.
— Vi hafva dess öde i våra händer.
— Oss tillhör att handla efter öfvertygelse och samvete, utan falhet för dagens flygtiga beröm, utan fruktan för dess lika flygtiga tadel.
Innerligen öfvertygad derom, att förslaget är, så väl till grunder som utförande, för fäderneslandet i högsta grad skadligt, röstar jag för af sia g; under förklarande, alt landets ära blifvit djupt kränkt genom försöken att med hotelser förmå Svenske män lill dess antagande.
Efter detta anförande hördes starka bifallsrop af Husets medlemmar:
Vi hafva i dag ett vigtigt ämne för våra öfverläggningar.
Det rörer oss på det innerligaste, emedan det utöfvar ett mäktigt inflytande på fäderneslandet framtid.
Om det beslut vi fatte, innebure de största uppoffringar, skulle likväl ingen uppmaning göras oss behof, kunde det blott bana vägen för Sveriges framtida storhet, kraft och ära.
Det skall derföre blifva mig lätt att vid pröfningen af detta förslag behandla de förhållanden, hvilka man vanligen kallar våra intressen, våra rättigheter, våra privilegier.
Ty hvar finnas de utom detta ram ?
Och här, hvarest vi i kraft af rikets grundlagar såsom ett bland RiksSlm representera Svenska folket, här känna vi ej något annat intresse än detta samma folks, hvars ärorika namn i verldens häfder Gud bevare!
Om jag än vid behandlingen af detta ämne kommer alt framställa en öfvertygelse, stridande mot mängas, hvilkas både hufvud och hjerta jag på det högsta värderar; skall jag likväl aldrig tillåta mig att hos dem se annan driffjäder, än samma oskrymtade nit för det sanna i principen, för det moget öfverlagda i sättet och det lämpliga i tiden, samma syftemål, som jag önskade att kunna tillegna mig, nemi. att ät Sverige bereda en kraftig utveckling till en sjelfständig och ärorik framtid bland Europas folk; liksom jag gör mig förvissad derom, att man skall tillägga mig samma aktning för personlighetens rätt, samma hyllning åt humanitetens rastlöst växande, sannfärdiga anspråk och kraft.
Utur dessa synpunkter är det, som jag vördsamt utber mig att få utveckla mina åsigter ronde det sedan sista riksdag hvilande förslag angående nationalrepresentationens ombildning.
Denna fråga har legat på bordet sedan Sveriges nya stats - 24 De a 28 Augusti. skick inträdde, således under tredjedelen af ett århundrade; och den var vid denna periods början ingenting mindre än ny för folken i allmänhet.
Uppkomsten af det tredje Ståndet inom de Europeiska Staterne har, i förening med reformationen, gifvit samhiillsformerne en utveckling och en riktning, hvaraf den närvar. tiden till en god del hemtar sitt skick och framför allt sitt ungdomliga lynne; den inre växtkraft, som oemotståndeligen klafver vidgade former för ett mångfaldigare, rikare samhälislif.
Genom detta stånds deltagande i allmänna angelägenheter framträder privat-rätten i helt annan rustning än förr.
Personligheten har blifvit en makt.
Om fordom, vid det Christliga statsskickets ursprungliga sättning, krigare och prester voro de egentliga framträdande parterne och ”personligheten” till följd deraf hölls tillbaka såsom ett accessorium; sä har den nu tagit steget fullt ut såsom ett principale, och hotar derutöfver att ställa Staten under individen.
Industrien, lifvad af den ökade afsättning, som upptäckten af nya länder och en vidsträcktare handel emellan de gamla alstrar, och understödd af vetenskaperna, har öppnat källor till en ny rikedom, som kan erhållas utan arf, utan länders sköfling, utan alt taga fromheten i anspråk och ulan förtryck.
Vetenskaperna hafva ej eller slumrat, och tredje ståndet har tagit dessa mäktiga häftyg i sina händer, och penningen hotar att sträcka sitt välde till alla menskliga förhållanden.
Den absoluta Styrelsen känner tillvaron af dessa nykomna makter; huru mycket mera högljudda skola de ej uppträda i den constilutionella monarkien eller i den federativa statsformen?
Att både personligheten och förmögenheten äga anspråk, som mäste taga ut sin rätt, om än Statens former skulle lemna dem åt sig sjelfva, visa oss liäfderna; men det är först i sednare tider, som frågan, huruvida dessa makter skola herrska öfver eller subordinera under Staten, bar fått en praktisk betydelse.
Det är dock endast personlighetens rätt, som för den fråga, hvilken 1111 sysselsätter oss, är af vigt; ty uti detta förslag synes förmögenhetens anspråk vara nog litet afsedde.
Men nu beror det först och främst på en närmare bestämmelse af hvad man menar med denna personlighet, huruvida den uttömmer hela innehållet af det begrepp, man gör sig om Stat.
Ger man deråt en blott juridisk betydelse, så framkallas lätt den satsen: att ”hvarje till myndiga ur kommen, oför vit elig medborgare mäste äga valrätt”, och allmänna valen bli deraf en följd.
Hyser man derjemte det förtroende till den allmänna bildningen, att endast den upplyste, erfarne och oegennyttige mannen vid dessa allmänna val kommer i fråga till riksdagsman; sä inser man lätt, huru det förslag till nationalrepresentationens ombildning kunde uppkomma, öfver hvars antagande eller förkastande vi nu skole rösta.
1809 års Const.Utsk. sökte att upprätta en Reg.F., efter hvilken Statens constilutiva makter skulle så jemnt motväga hvarandra, att ingendera af dem kunde göra intrång på den andras område.
Vore detta ändamål vunnet, vore en absolut jemnvigt dem Den 28 Augusti. ilem emellan möjlig oell orubbelig, så skulle äfven tiel sålt, hvarpå folket lagligen uppträder såsom makt, vara för statsförfattningens bestånd likgiltigt, emedan stabiliteten vöre gifven utaf de verkande krafternas jemnvigt, och vid nationalrepresentationens bildande hade man då blott att afse humanitetens omedelbara intressen.
Afven under denna förutsättning borde man likväl icke förbise humanitetens oafviseliga fordran, att
Statens moraliska utveckling i kraft af sig sjelf blefve representerad, och man kunde icke öfverlemna åt slumpen, huruvida religionen, vetenskaperna eller i allmänhet samhällets högre intressen skulle fä någon röst i den lagstiftande och regeringsgranskande församlingen.
Men huru litet man kan räkna på denna jemnvigt i statsfördraget, och huru svekfull den hvila hos Statens constituerande makter är, som deraf skulle blifva en följd, det visar oss Staternas öden i allmänhet, , och vära egna dagars historia ger redan tillräckliga anledningar till att betvifla beståndet af hvilken statsförfattning som helst, så vidt detta bestånd betingas blott och bart af grundfördragets egen, formella beskaffenhet.
Må man häraf icke draga den slutsats, som ville jag förringa värdet af all beräkning vid upprättandet af en grundlag; visst icke! — tvertom; det juridiska begreppet af rätt, af säkerhet, af ansvar, m. m. måste tillfredsställas, och derjemte all den jemnvigt emellan de constituerande parternes rättigheter sökas, hvilken kan linnas, ej blott i yttre rätts-stadganden, utan äfven i de inre förhållanden, hvilka enligt erfarenhetens vittnesbörd mäktigast inverka på folkens öden.
Men jag tror icke, att en sådan beräkning blifvit åsidosatt vid upprättandet af alla dessa statsförfattningar, hvilkas förvandling, ja, omslörtning, lemnat så rika bidrag lill stalsförfallningarnes historia; och likväl, hvilken vexling af former!
Lät vara att en stor del af dessa opåräknade hvälfningar mäste tillskrifvas just densamma rörelsen framåt, som är en följd af den fria humanitetens egen utveckling; vi hemta dock den lärdom utur historien, alt täta omhvälfningar i Staternas skick ej äro önskvärda, ja ali de kunna vara fruktansvärda, i synnerhet hos smärre Stater, hvilkas belägenhet ger dem mäktiga grannar.
En absolut jemnvigt emellan de makter, som ytterst constituera samhället, d. v. s. emellan Regeringen och folket, är alltså icke i allmänhet att påräkna; och hvem skulle förundra sig deröfver, då Staten sjelf är sammansatt af fria medlemmar på ett organiskt sätt, så att delarnes förhållande sinsemellan och till det hela, ej allenast innebär eli juridiskt, ulan äfven — ja först och främst — ett moraliskt moment?
Men är nu Staten ett organiskt väsende, hvars alla delar stå i vexelverkan lill hvarandra och lill det hela; då blir ej allenast hvarje dels formella beskaffenhet af vigt, utan det hela måste genomträngas af den ide', som ger ät Staten sitt väseudteliga lynne, sin egentliga, inre hållning; och man lärer väl allmänt vara ense derom, att nationens möjligast fria utveckling till ett kraftigare och renare lif måste ingå i denna ide' och utgöra, jemte Statens fortfarande bestånd och sjelfständighet, denna idés egentliga innehåll.
Ej blott det närva2 H. 4 20 Den 28 Augusti. rande, titan äfven det förflutna (nationens ära och anseende, äfvensom dess materiella förmögenhet) oell det tillkommande (dess uppfostran, liksom vetandets, handelns och industriens utveckling), allt måste ingå i den betraktelse, som hemtas från den ethiska uppfattningen af Statens ide.
Regeringsmakten u ena sidan inom sitt sköte verkeligen här eli ansvar för det förflutnas bevarande, det närvarandes styrande, det tillkommandes utbildande, borde ej å den andra folkmakten organiseras efter samma regel?
Det förflutnas rätt ger sig tillkänna i principers helgd, i egendoms skydd.
Man ser lätt, att det närvarandes fördel naturligen uppreser sig emot det bestående; en riktning så mycket mera väntad, som industriens utveckling ej allenast förutsätter stadga i författningsväsendet, utan derjemte frihet.
Det visar sig äfven lätt, att efterkommandes behof, eller att det afseende, som måste göras på deras väl, kommer i collision med det närvarande (i grufvors, skogars, fiskenas och djurfångstens vård, skolor, m. m.).
Redan utur dessa collisioners sjelfnödvändighet uppstår fordran af ett conservalivt element i nationalrepresentationen.
Jag har förut funnit samma elements nödvändighet för att bibehålla jemn vigten emellan statsmakterna.
Delta element framkallas följaktligen frän tvenne särskilda betraktelser, nemi. från en moralisk och en politisk.
Detta conservativa element skall nemi. ej blott tendera att bibehålla den jemnvigt emellan statsmakterna, som stalsfördraget åsyftar, och derigenom conservera grundlagens helgd, utan derjemte hålla fram samhällets högre ändamål för den makt, som ej vill deråt egna sin tillbörliga gärd.
I öfverensstämmelse med dessa tänkesätt, vill jag nu företaga granskningen af det hvilande förslaget.
Bebofvet af ändring uti Svenska nationalrepresentationen är omisskänneligt, och, ehuru länge omtaladt, bar det dock aldrig varit med sådan kraft oell med det allvar behandladt som nu.
Jag härleder icke detta behof från ett tillkonslladt rop, ej frän dagens lättsinniga opinioner; men Sveriges nationalrepresentation skall vinna pä att tillegna sig den stora dass af bildade medborgare, hvilka för det närvar, icke äro representerade.
Det ådagalägges derjemte af riksdagsärendenas behandling som klöfver en stor förenkling; och äfven af flera skäl är en ombildning önskvärd.
Hvad den nuvar. ständsinrättningen angår, är jag icke obekant med både inhemska och utländska författare, hvilka dels hylla den, dels anse sig kunna deducera dess rättsenlighet; men af dessa författares framställda åsigter och med tillämpligheten deraf pä närvarande tidsförhållanden har jag icke blifvit tillfredsställd.
Andre rätlslärare hafva ansett sig kunna ådagalägga Adelns nödvändighet såsom Stånd, eller särskild del af hvarje nationalrepresentation inom den constilutionella monarkien.
Om tider gifvits, då denna sals kunnat framhållas utur en politisk synpunkt; inser jag dock icke, huru man under nuvar. förhållanden kan tillämpa dem pä Sverige.
Till följd af dessa åsigter, är det icke denna del af det hvilande grundlagsförslagets theoreliska sida, som framkalla! betänkligheter af mig.
Men då sista riksdagens Const.Ulsk.
Den 28 Augusti. erkände bohofvet af ett conservativt element; har det förefallit mig oväntadi, ali Ulsk alldeles öfvergaf att söka de garantier, som torde förefinnas bland delta rikes egna sammansättningar, för bevakandet inom nationalförsamligen af samhällets högre intressen, och, i stället att utvälja det deruti användbara, och förbättra detsamma, valt en alldeles ny bana, helt och hållet främmande för Svenska folkets egendomliga författning, och för dess egna sätt att bilda sig för öfverläggningar och beslut.
Detta förslag deremot utgår från personlighets-principen, under några qvalificalioner, hvil ka egentligen icke för största mängden af valberälligade innebära annan garanti för personens bildning eller hans oberoende ställning i samhället, än att han äger fast egendom af 10 r:drs värde.
Frän valdistricler af sådan beskaffenhet härflyter den s. k. första kammaren, söm åter ger tillkomst ät den andra.
Jag finner icke häruti någon säkerhet, att pluralitelen af riksdagsmän erhållit en uppfostran, som sätter personen i ständ att hafva ett eget, på sakkännedom grundad! omdöme i fäderneslandets allmänna ärenden, äfvensom i deras behandling; ej eller upptäcker jag någon, hvarken inlellectuel eller materiel borgen för en sådan sjelfständighet hos personen, att han, vid afgifvaudet af sin röst, kan anses otillgängelig för missledning eller för främmande inflytelser.
Utaf denna qvalificatinn kan man icke vara förvissad derom, att den väljande eller valda skall hafva något begrepp om det högre mål för hela samhällets inrättning, som egenteligen karakteriserar dess ide; ej ens något intresse vid upprätthållandet af den allmänna ordningen.
Men om förslaget icke varit lyckligt uttänkt i afseende pä fastställandet af ifråga var. census, så kan jag icke eller berömma borttagandet af den, som nu finnes för BondeSt.
Enligt Riksd.- Ordms 15 § väljer allmogen efter hemmantalet lill riksdagsman af BondeSt. en besuten hemmansägare.
Lagstiftaren har således bär velat tillegna sig den sjelfständighet i karakteren, det medvetande af ordningens nödvändighet, den förmåga att deltaga i samhälligheters bestyr, den vana att vara man för sig, som af ålder tillhört och ännu tillhör den Svenske bonden.