Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid sådant förhållande, och då icke allenast uti 1807 utan äfven i 1 ö36 års lagsamling ifrågavar. författning är intagen, hvilket vore en stor oformlighet, i händelse den år 1807 blifvit återkallad; anser jag mig icke öfvertygad örn att hafva begått ett misstag, då jag yrkat densammas upphäfvande, men jag skall gerna erkänna det jag misstagit mig, ifall Hr Stråle, som säkert bäst kan upplysa förhållandet, förmår bevisa, att författningen numera ej kan anses gällande.
Det yttrande jag i sista plenum hade äran afgifva i denna fråga, var hufvudsakligen ämnadt endast för att meddela LagUtsk. kännedom om, huru 1807 års författning varit i Högsta Domstolen ansedd.
Min mening var icke att tillvita någon, att hafva förbisett hvad författningarna innehålla.
Att ifrågav. författning stod qvar i 1807 års lagsamling, var mig nogsamt bekant, och sådant kan ganska lätt förklaras deraf, att denna lagsamling uppgjordes af 2tne personer, hvilka under arbetets lopp författade åtskilliga anmärkningar samt hos K.
M. gjorde hemställan om flera förklaringar öfver författningarnas sladganden.
Denna hemställan föranledde den of mig åberopade K. förklaringen af den 23 Mars 1807, som derefter infördes i lagsamlingen, hvilken då redan var färdig och i öfrigt icke undergick någon förändring.
— Hvad åter hellöf - Dtn 16 Mart f. m. a55 far, alt i8o5 års författning äfven kommit alt qvarstå i i836 års lagsamling; så kan deraf, enär denna lagsamling är af enskild man utgifven, icke hemtas något Levis att lagstiflande makten ansett författningen fullt gällande.
Vidkommande sedan sjelfva hufvudfrågan, så börjar i8o5 års författning med de ord Gr.
Anckarsvärd uppläst: ’’Soin de ”embets- och tjenstemän vid krigsstaten, hvilka vistas inom ”garnison, egentligen böra alltid lika med dem, som till nå”gon krigstjensten rörande förrättning uppbådade äro, anses ”såsom i verklig tjenst—.”Detta är anfördt, såsom en ingress eller ett motiv för hvad som efteråt stadgas, men innefattar icke något bestämdt förordnande derom, att desse personer alltid skola anses vara i tjensteutöfning, utan författningen afser egentligen endast ett nytt stadgande i afseende på straffets förvandling, hvarmed afsigten påtagligen varit att lemna ett ytterligare skydd för militärpersoner, som äro klädde i uniform.
När man nu läser 1807 års förklaring, hvilken lyder sålunda: ”Sorn allmänna lagen uti 8 och 9 §§:na ”af 18 cap.
Missg.btn jemförd med K. förordn. den 20 ”Jan.
1779 omfattar med skydd alla Konungens embetsman ”och publike betjente i gemen, enär de äro stadde i embetes ”arendei'; sfi komma ock alla de särskildta stadganden, hvil* ”ka, under åberopande af aldre protectorialer, blifvit tid ef”ler annan meddelade, samt utsätta svårare straff och ansvar ”än som med lagens allmänna grunder instämmer, att hädanefter till ali verkan förfalla;” så tyckas dessa ord vara så omfattande, att alla de i sådant afseende gifna straff-bestämmelser synas böra förfalla, som icke särskildt i författningen undantagas, då den i 4 punkter upptager dem, hvilka skola åtnjuta särskildt skydd.
Det är på sådan grund som Högsta
Domstolen vid 2:ne tillfällen ansett sig icke kunna tillämpa i8o5 års författning.
Skulle nu likväl LagUtsk. och R.
St. hysa en annan mening, vore det ganska väl alt, genom en ny författning, bestämdes huru förhållandet bör vara, äfvensom det vore nyttigt att få närmare bestämdt, vid hvilka tillfällen militärpersoner skola anses vara i tjenstgöring; hvilken fråga dock egentligen lärer tillhöra krigs-artiklarna , som ej äro föremål för LagUtsk:s behandling.
Stråles anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af K. M:s t. f.
Hofcancelier, hvilken aflemoadeen K. skrifvelse.
Hr af Dalström, Gustaf Jac,: Sedan Gr.
Anc karsvärd uppläst K. förordn. af den 7 Oct. i8o5, lärer R. o. Ad. förnummit, att denna författning egentligen är en förklaring af 9 §:n 6 cap. krigsartiklarna, och anser jag mig på sådan grund, samt i följd af hvad Hr Stråle anfört, böra vidblifva mitt påstående, att, i händelse LagUtsk. skulle fiona i8o5 års författning vara upphäfven, bör Utsk. åtminstone tillika erkänna, att en förklaring saknas, som bestäm - a5G Den 18
Man f. m. mer ansvaret för öfverfallande af en i utöfningen of sitt embete eller tjenst stadd militärperson, hvarpå jag haft desto mera skäl att fästa Utsk:s uppmärksamhet, som det är nödigt förekomma, att någon tvetydighet i detta fall må sättas i fråga.— Hvad beträffar
Hr Stråles nyss yttrade mening, att lagstadgandet härom skulle tillhöra krigsartiklarna, så kan jag ej deri instämma, emedan frågan angår personer utom krigsstaten.
Jag anser mig, i egenskap af ledamot i Krigs-hofrätten, en domstol till hvars befattning ifrågavar. måls handläggning hörer, skyldig förklara att, sedan 1807 års förklaring utfärdades, har författningen af den 7 Oet. i8o5 af Kriks-hofrätten ansetts upphäfven, och således ej blifvit tillämpad.
Jag tager mig friheten fästa Gr. Lewenhaupts uppmärksamhet på, huruvida i så beskaffade mål, som denna fråga angår, Krigs-hofrätten blir vederbörligt forum, då frågan angår civile personers förbrytelser emot militärpersoner.
Vid sådant förhållande synes mig, att, om också i8o5 års författning icke i Krigs-hofrätten tillämpas, den dock kan blifva af civila domstolar tillämpad.
Jag vill icke bestrida riktigheten af Gr.
Anckarsvärds nu gjorda anmärkning, men får erinra, att jag endast velat upplysa, huru saken ansetts i Krigshofrätten, der mål af ifrågavar. beskaffenhet verkligen flera gånger förekommit.
Min tanke är, att antingen mål af ifrågavar. beskaffenhet behandlas af civi lael ler krigs-domstolar, så äro domstolarne jäfvige; ty målen röra dels civila och dels militära personer.
Detta är allt hvad jag i detta ämne velat yttra.
M:s nyss ankomna nåd. skrifvelse af förliden gårdag, ang:de en med den föreslagna förändrade organisationen af Statsrådet gemenskap ägande fråga.
Jag har icke hört någon af R. o. Ad:s ledamöter begära K.
M:s nyss upplästa nådiga skrifvelse på bordet, och tager mig derföre friheten hemställa, huruvida icke det H.
Ståndet behagade genast remittera densamma till StatsUtsk.; anhållande jag att Hr Landtm, derå ville meddela proposition.
Frih. Hamilton, Hugo, förenade sig nied Gr.
Den K. skrifvelsen blef derefter remitterad till StatsUtskottet.
Tili Dea »8 Mars f. m.
Besvärs-och Ekon.Utsk. remitterades Hr Bergenstråles, Claes Gabriel, den 7 dennes f. 111. på bordet lagda motion, om inskränkning i gesällvandringarna.
Ilr Bergenstråles, Claes Gabriel, den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion, om förändring i tiden för väglagning.
Jag bar alltid baft den öfvertygelse, att hvarje förändring, som åsyftas, bör af behofvet vara påkallad; och nu anser jag, att. en förändrad lid, i stället för den som vid 1818 eller i8a3 års riksdag bestämdes, för väglagning icke är behöflig.
Skälet dertill är, att det ej är förmenadt något län i Sverige att för väglagningen bestämma nägon annan tid än midsommartiden, som endast är antagen såsom en allmän norm, men af länsstyrelserna i samråd med församlingarnes deputerade kan förändras.
Tiden kan lill och med blifva olika för olika delar af länet.
Jag har egendom både i Södermanlands och Stockholms län, och i sistnämnda län är åtminstone i Södertörn föreskriften om vägarnes grusande omkring midsommartiden bibehållen.
I Södermanlands län, åter är stadgadt, att grosningen bör verkställas om hösten.
När sålunda ingenting hindrar, att det län eller del af ett län, som önskar cn annan tid, krm vinna en sådan önskan genom att vända sig lill läns-slyrelsen, och jemväl denna styrelse genom framställning
Iros länets innevånare kan bereda den ändring, sorn kail finnas nödig; så inser jag intet skäl, hvarföre en ny författning i ämnet skulle behöfva utfärdas, eller hvarföre riksdagen, hvarvid vigtigare frågor böra behandlas, skulle behöfva upptagas med uppgörande af cn författning, som icke är nödvändig och knappast kan anses nyttig.
Då jag har äran vara ledamot af del Utsk., sorn troligen kommer att behandla detta ärende, skall jag ej vara vidlyftig i mitt anförande.
Jag kan icke underlåta, alt så lill vida instämma med motionären, som jag intygar, att vägarna nu ofta midsommartiden äro ganska dåliga, derföre alt de grusas sedan de redan hunnit hårdna, ©tvifvelaktigt vore den tjenligasté tiden dertill om våren, medan vägarna ännu aro losa; men förmodligen har motionären insett, att för jordbrukaren vid denna tid alltför manga hinder af andra göromål mola, för alt medhinna väglaguingen.
Tidens utsättande till hösten synes mig således i detta afseende väl valdt; men jag skulle önska det Lillög" i motionärens förslag, att de väghållare, som icke hinna verkställa väglaguingen om hösten, må om vintern få framköra gruset, för att, sedan snön bortsmält, fullborda sin väglagning, derefter först de allmänna vägsynerua skulle tiga rum. ■ 4 11. 33 a58 "Den (8 Mais f. m.
Den erinran Hr von Heyne gjort, att i 1818 års författning frihet är leinnad åt läns-styrelserna att i samråd med comniunema bestämma en annan tid för väglagningen, än midsommartiden, är öfverensstämmande med denna författning; men såsom bevis på, att man icke alltid är i stånd att tillvägabringa sådana öfverenskommelse!-, får jag nämna, att jag a:ne gånger, sedan jag blef landshöfding i Jönköpings län, försökt att åstadknmma öfverenslommelser derom, men icke lyckats.
Derföre skulle jag tro, att, i händelse R.
St. anse, att den i berörde författning bestämda tid är olämplig, det är nödigt stadga en annan tid.
Just hvad Hr Bergenstråle nämnt, att länet icke velat gå in på en annan lid, än den som i författningen är bestämd, lemnar stöd åt min förmodan, att länets innevånare måtte finna sig mera belåtne med den deri stadgade liden, än med en annan, enär lämpligaste tiden för väglagningen beror af olika locala förhållanden.
Orsaken, hvarföre jag tror den nu bestämda tiden icke böra ändras, utan att länet eller någon del deraf för sin del dertill samtycker, är, att dagarna vid midsommaren äro längst och att landtbrukaren, åtminstone i de trakter, der jag har egendom, då har minst att göra
Der hafva vi 3 å 4 m'l till de vägstycken, som af oss böra underhållas, och derifrån £ mil lill grustägten.
Vi behöfva således till detta arbete använda de långa dagarna, på det folk och dragare icke må onyttigt dervid begagnas.
Jag kan följaktligen ej annat än tillstyrka, att förhållnndet må förblifva sådant det är, dock att provinserna må, der det anses nyttigt, få öfverenskomma om en annan tid.
Jag anhåller, alt dessa anmärkningar må få åtfölja remissen.
Posse, Fredr.:
Ett yttrande af Hr von Heyne har uppkallat mig.
Han har sagt, att det vore ett bevis på alt länets innevånare icke önska en annan väglagningstid, än den nu föreskrifna, att Hr Bergenstråle icke kunnat tillvägabringa en förändring deruti.
Jag får deremot förklara, att uti det län, der jag är landshöfding, har från flera ställen till läns-styrelsen ingått begäran om en annan tids bestämmelse för väglagningen, i följd hvaraf den nu sker dels om hösten dels om våren, emedan innevånarne funnit, att den lämpliga tiden dertill icke är om sommaren, då väglagningsämnet vid infallande torka bortblåser.
Jag får derföre tillstyrka bifall å motionen, och anhåller, att detta yttrande måtte densamma bifogas.
Det ämne, som nu är under öfverläggning, måste betraktas från a:ne olika synpunkter: den ena med afseende på vägarnes största möjliga godhet och farbarhet, och den andra med afseende på väghållarnes beqvämlighet.
Motionären synes hufvudsakligen hafva af - Den 18 Mars f. ui. sett den förra synpunkten oell Hr von Heyne liar uteslutande hållit sig till den sednare.
Det är således icke underligt, att de ej kunnat sammanstämma.
För min del får jag tillstyrka, att Utsk. måtte frista sin uppmärksamhet vid båda dessa omständigheter.
Jag tror det icke kan bestridas, att grusningen sommartiden gör vägarna, om icke ofarbara, likväl ganska besvärliga och skadliga för både dragare och åkdon.
Jag får i detta afseende fästa uppmärksamhet på Capitaine von Sydows afhandling om publika arbeten.
Han föreslår, att gruset ina framföras på den årstid, då transporten är lättast, eller då den kan verkställas på slädföre, men icke då genast utbredas, utan att häradsboerne skola antaga vissa väg-uppsyningsmän, sorn ägde tillse, när någon skada å vägarna uppkomme, och då genast bota den med de på förhand framkörda materialierna.
För detta förslag talar, att förhållandet med vägbyggnad lärer vara som med andra byggnader, att om en skada genast botas, behöfves dertill vida mindre tid och kostnad.
Instämmande hufvudsakligen med Herrarne von Heyne, Ribbing och von Troil, anhåller jag, att Utsk. icke malte generalisera denna fråga, utan öfverlemna åt olika orter att förrätta grushemtningen och väglagningen på de tider, sorn för hvarje ort kan finnas mest lämpliga.
Jag anser, att menniskorna böra taga sina reglor från naturen.
Sjelfve Napoleon blef störtad, då han, invito domino, sökte utföra sina ide'er.
Naturen säger att våien är den årstid, då all byggnad bör ske, och Svenska lagarna hafva iakttagit det.
Jag tror, att den väg, sorn vid källossningen lägges, får derigenom en styrka, som luftens inverkan ännu mer consoliderar.
Om åter grusningen sker om hösten, så blifva, då icke mycket snö faller, vägarna ofarbara för de foror, på hvilka handeln beror, och som framskaffa födoämnen för en stor del af Rikets innevånare.
På grund af dessa åsigter, anhåller jag att få förena mig med de 3 nyssnämnde herrarne, och att Utsk. på min enkla framställning må lägga den vigt, som ändamålet kräfver.
Hr Bergenstråles, Claes Gabriel, den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion, örn förbud emot brännvinsförsäljning å gästgifvaregårdar.
Frih. Fleming, Herm. Reinh.:
Den värde motionären har misstagit sig vis ä vis den motion jag framlemnat om landtkrogarnes indragning.
Att gästgifvaregårdarne skulle blifva surrogat för de krogar jag önskat afskaffade, har aldrig varit min mening, utan har jag endast i min motion upptagit, att de resande, som äro berättigade att begagna gästgifveriskjuts, skulle äga att å gästgifvaregårdarna erhålla mat och dryck emot contant betalning; och det Den iS Mars f. m. kan väl icke vara något surrogat för landtkrogarnes upp* hörande.
Likaledes remitterades till Allni.
Besvärs- och Ekon.- Ulsk. nedanoämnda den 7 dennes f. m. på bordet lagda motioner, nemi : Frih. Nauckhoflfs, Joh. Otto, om inrättande af en för latlnings-commission.
; Gr.
Anckarsvärds, Carl Henr., om meddelande till R.
St. af förslag till förnyad inslniction för Landsh.-embeten, kronofogdar, häradsskrifvare och länsmän.
Anckarsvärds, Carl Ilenr., den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion 0111 upphäfvande af K. påbudet den 10 Dcc. 1812 emot gemenskap med f. d. K. Familjen.
Hr von H a r t m an sd o r ff, Aug.
, uppläste följande:
I den motion, som nu förehafves, on.förmäler Gr.
Anckarsvärd, med anledn. af 12 §:n i riksd.beslutet den 1 2 Nov. 1810, ”de grundade förebråelser, Svenska folket, vid mera ”än ett tillfälle, kunnat göra sina s. k.
Ständer, att hafva ”uppoffrat folkets dyrbaraste fri- och rättigheter.”
Han har förgäfves i riksd.besluten sökt något tillägg till Missg b:n.
Ilan ”förvånas, att R.
St. så opåtaldt kunnat förbise vig”ten af lagstiftarekallets betydelse.”
Han frågar, "hvartill ”domaremaktens lagstadgade oberoende af verkställande makten båtar, då dess villighet att tillhandagå denna visar sig ”så stor, att den icke rubbas eller ens besväras af någon ”den minsta tvekan vid tillämpningen af en öfver liöfvan "sträng och otillbörlig lag, hvars upphof, natur och "egenskap minst för de lagkloke bort vara någon hemlighet.” lian linner, att ”en lag, som vore i saknad af R.
St:s i "grundlagen föreskrifna medverkan eiler san c tion, aldrig ”bort kunna vinna någon tillämpning, och förväntar att R. ”St. skola begagna sin delaktighet i lagstiftningen, för att, "genom den olagliga författningens upp häfvande, åtminstone söka godtgöra föregående Ständers försummelse i denna del.”
Han spörjer slutligen: ”hvad R.
"St:s Just.-ombudsniän väl hafva gjort, då de icke en gång "fastat uppmärksamheten vid en sådan i ögonen fallande "oformlighet, som att 1812 års författning i ali sin straug"het blifvit tillämpad, utan att denna lag undergått den behandling, hvarförutan den, utan grundlagens klara föreskrift, icke kan tillerkännas någon laglig kraft.”
Med anledn. af det sålunda antydda förhållandet är det, som Hr Grefven ”begärt .R. St:s medverkan till upphäfvande af det K. påbudet af den 12 De c. "1812, mot gemenskap med f. d. K.
Familjen, på grund af ”'dess tillkomst, genojn annan väg och utan de föregångna Don i8 Mars f. m. ”iakttagelser, hvilka ovillkorligen erfordras, för att, på sätt ”grundl igen föreskrifver, kunna vinna egenskap af en till "efterföljd bindande criminal-lag.” Hvarefter Hr Grefven förklarar ”de blodsdomar, hvilka, till följe af en blott K. ”författning, under en lid af förflutna 28 år, fläckat den "Svenska domareinakten, lala tillräckligt för vigten och nödvändigheten af hans framställning.” Slutsatsen af dessa mänga, dels hårda, dels förfärliga ord, hvilka jag, för deras betraktande i det följande, nödgats här upprepa, är i korthet, alt han begär den ifrågavar. författningens upphäfvande, på grund af förment olaglighet i hennes tillkomst och stränghet i hennes tillämpning.
— Latona oss skärskåda begge delarna, äfven den sednare, så vidt qo §:n Reg F.'n medgifver.
Ang:de Konungs och Ständers beslut om den nfsntla Konungaättens aflägsnande från Sveriges landamären, och Svenske undersåtare^ afhållande från all gemenskap med hennes medlemmar, har jag visserligen hört, alt de ursprungligen härrörde från farhågor och omtanke för egen säkerket hos dem, som gjort 180g års statshvälfning.
Ehuru dessa beslut sedermera rättades efter de vid verkställigheten för handen varande omständigheter, så borde de likväl till sitt upphof icke vara främmande för någon af dem, som utgjorde själen i vestra artudens företag.
Men som jag endast vill hålla mig till hvad skriftligen kan bevisas, så öfverlemnar jag till dem, hvilka deltogo i 180g och 1810 årens riksdagar, att upplysa hvad de i detta hänseende veta och kunna minnas.
Motionären har sjelf underrättat eder, mine herrar! att den fråga, som. föranledde 12 §:n i riksd.beslutet den 12 Nov. 1810, väcktes på Riddarhuset i Örebro den 25 Sept.; beslutet fattades den 8 Oct. och justerades den ilis. månad.
Skälet, hvarföre motionen då gjordes, känner jag ej närmare än af inledningen, der det säges: att f. d.
Konung Gustaf Adolph "otvungen aflägsnat sig från den trakt, han ”valt till sitt hemvist, och i det han nalkades Östersjöns stränder, syntes vilja öppna sig ett vidsträcktare fält för sina "företag.”
Jag vill minnas, att han reste åt Ryssland; men motionären, Hr Danckvardt Lilljeström, lefver ännu, och är äfven vid detta riksmöte medlem af Riddarhuset.
Den sorn vill hafva närmare besked om hans bevekelsegrunder, kan spörja honom sjelf. — Hvad handiingarne ådagalägga, är, att motionen gjordes 3 veckor, och att beslutet justerades 8 dagar förr än vår nuvar.
Konung beträdde Svensk jord.
Hvarföre Gr.
Anckarsvärd anfört ordalagen i det särskildta utsk. betänk., hvilket behandlade frågan, och ej i det beslut, som Ständerne fattade, är mig obekatit.
Men som det sednare är något olika med det förra och den gällande urkund, hvarefter I2§:n i riksd.beslutet är uppsatt; så införes det här ordagrannt, så lydande:
Den 18 Mars f. ra. ”När R.
St. vid sisll. riksdag, i följe af E.
M:s nåd. proposition, beslöto f. d.
Konung Gustaf Adolphs och dess Fami'js aflägsnande ifrån Sveriges gränsor, blef den underhållssuinma, sorn honom anslogs, beviljad under samma förbehåll, som den först begärdes, nemi. iakttagandet af det närvarandes lögn och framtidens säkerhet.
För att ytterligare vidtaga alla försigtighetsmått, som till vinnande af detta ändamål kunna erfordras, och elter hos R.
St. förekomna anledningar, hafva R.
St. nu beslutat: 1:0 att till förtydligande och för att gifva mera fullständighet åt deras redan förtidet år fattade beslut, rörande f. d. Konungens och dess Familjs flyttning och vistande utom Riket, ytterligare förklara: det dessa beslut innefattade det villkorliga förbehåll, att hvarken f. d. Konungen eller någon af dess Familj skulle beträda Sveriges gränser; om hvilket besluts vidmakthållande, och till vinnande af det dermed åsyftade allmänna lugn och säkerhet, R.
St. åt E.
M. uppdraga och nu i underd. anhålla, det måtte, utan hinder af något annat afseende, alla lill ändamålet nödiga mått och steg vidtagas ; 2:0 att om f. d. Konungen eller någon af dess Familj skulle af gällande orsaker finna sig föranlåtne att vistelseort förändra, bör det ske med Svenska Regeringens vetskap och bifall, så framt de vilja blifva i åtnjutande af den underliällssumma, R.
St. dem beviljat; 3:o att då f. d. Konungen aflägsnar sig från sin Familj, äger han icke att lyfta mera än räntan för hans enskilda förmögenhet, utgörande 23,582 r:dr Svenskt banco, samt de 10.000 r:dr samma mynt, som R.
St. honom enskildt tillagt; 4:° att det återstående af underhållssumraan tillkommer alltid i sådant fall f. d. Drottningen, alt för siri och sina barns räkning, så länge dessa äro omyndiga, emottaga och disponera.
Hvilket beslut R.
St. nu till E. M. i underd. lå öfverlemna &c.” Hvarföre behandlades frågan af ett särskildt Utsk. och ej i LagUtsk. enligt 33 §:n Riksd.Ordn.?
Utan tvifvel derföre, att der handlas om allmän criminal-lag för ständiga förhållanden inom samhället; här åter om en särskild lag för ett tillfälligt politisk förhållande, rör:de nämnda personer, som vistades utom Rikets gränser.
Hvarföre inlemnade R.
St. icke till Konungen en bestämd ordalydelse till författning, och hvarföre meddelade icke K.
M. sitt samtycke dertill på Rikssalen, jemlikt 8 §:n Reg.Ftn?
Utan tvifvel äfven derföre, att samma §. också handlar om allmän criminal-lag.
Troligen underläto jemväl både Konung och Ständer dessa ceremonier, och inskränkte sig de sednare till att åt den förra i allmänhet uppdraga vidtagandet af alla för lugnet och säkerheten nödiga mått och steg, emedan man ville bespara Styrelsen sjelfva författningens utfärdande, om Den 18 Mars f. m. aG3 det icke behöfdes, men i motsatt fall åter lemna henne fria händer alt efter omständigheterna förfara.
De, påföljande händelserna tyckas åtminstone föranleda, att detta var meningen.
Hvarken under åren 1810 eller 181 i utkom någon stadga i detta ämne.
Intet ord derom anfördes i 181^2 års liksd.beslut.
Nara 4 månader efter dess utfärdande utkom först den ifrågnvar. stadgan.
Hvarföre skedde det då omsider, och hvarföre med så stränga besUimmelser?
Statsrådets protocoll äro ej tillgängliga för offentligheten; men skalet bör ändock icke vara outransakligt, aldraminst för någon, sorn redan på den tiden tog verksam del i fäderneslandets öden.
Äfven de yngre bland eder, mine herrar! veta, att mot slutet af år 1812 voro de afhandlingar ingångna i Åbo, genom hvilka vår nuvar.
Konung uppoffrade förbindelserna till sitt första fädernesland, för att uppf) Ila dem lian åtagit
Sig mot det nya, och dem, som på den tiden ålågo hvarje sann nitälskare för den bildade verldens frihet J veten, att kampen på lif och död då börjades mot öfvermaklen i Europa, och att hennes innehafvare icke var nogräknad om medlen att bibehålla sig sjelf, eller att störta andra.
När J dertill veten, att då, såsom nu, ej saknades i Sverige de, sorn voro missnöjde med Styrelsens systeme, på sätt händelserna vid Svenska krigshären i Tyskland följande sommaren bekräftade; kunnen J tveka om skälen, hvarföre den ifrågavar. författningen utfärdades just då oell sådan?
Om våra föregångare talade och skrefvo mindre om sina företag, än vi om våra, äfven om de betänkte sina något bättre; så bör det åtminstone icke af oss läggas dem till last, ifall sådant härrörde af deras förutsättning att vi både skulle hafva egen eftertanke och vilja att henne begagna.
Något skriftligt och tillgängligt hafva de dock efterlemnat oss till upplysning om deras åtgärder i detta hänseende.
Domstolens protocoll för den 9 Dec. 1812 visar, att hon hördes öfver förslaget till ifrågavar. författning, och att samtlige närvar, ledamöter icke allenast gillade det, utan äfven i und. hemställde om icke i 3 §:n, efter orden ”brefvexla med d. Konung Gustaf Adolph, f. d.
Drottningen eller något af ”deras barn” borde tilläggas: eller genom budskickning med dem någon gemenskap söka.
Att Konungen gillade tillägget, visar sjelfva författningen.