Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del tror jag, att det nuv:de stadgandet icke innebär någon inskränkning i löftesmannens arfvingars ansvarsskyldighet, i händelse borgen är ingången såsom för egen skuld, och jag tror mig äfven med visshet veta, att det så blifvit flera gåneer tillämpadt äfven af Högsta Domstolen, dertill jag anhåller att få tillägga, att en sådan tolkning äfven öfverensstämmer med mitt begrepp om det rätta, enär det, då Lagen i andra afseenden ställer den som borgat för annans skuld såsom vore den bans egen alldeles lika med gäldenären, svårligen kan vara skäl att på sätt nu är föreslaget, inskränka sådan borgesmans arfvingars ansvarsskyldighet.
Många äro äfven de fall, då löftesmannen verkligen är låntagare, ehuru han på skuldförbindelsen endast står tecknad såsom löftesman.
Af denna anledning kan jag ej instämma i förslaget, men tror väl att skäl kan förekomma att inskränka användandet af proprie-bof-gen, att i Lagen införa ett stadgande i den riktning som K.
Förordnrn d. 28 Juni 1798 redan beträdt, och att begränsa löftesmäns ansvarighet, äfven i det fall att viss förfallotid ej i förbindelsen är bestämd, till viss kortare tid efter förbindelsens utgifvande.
Emellertid, äfven om man gillar förslagets syfte, förekommer dervid åtskilligt att anmärka.
Den föreslagna nya lag§:n är lånad från LagBeredningens förslag till HandelsBalk och åtminstone hufvudsakligen lika med den der förekommande motsvarande §:n, men i LagKomitéens och LagBeredningens förslag till HandelsBalk förekommer åtskilliga andra stadganden, som höra till reglemente och som reglera de genom nu föreslagna stadgande upkommande förhållanden, för hvilka dem förutan uttrycklig
Lag ej skulle komma att finnas.
Sålunda bestämmer det af Utsk. föreslagna lagstadgande ej uttryckligen, att om löftesman dör medan han står under borgen och gäldenären ej kan ställa ny borgen, skulden är äfven hos gäldenären och medlöftesmannen förfallen ; icke heller huru beskaffad medlöftesmäns ansvarighet der flere borgat en för alla och alla för en i det förutsatta fallet bl ifver, om ny borgesman i den aflidnes ställe antages, medborgesmännen ohörde, eller om borgenär, der ny borgen ej ställes, försummar att inom stadgad tid söka arfvingarne; hvaremot LagKomitéen och LagBeredningen i andra §§:r, än den som motsvarar nu ifrågav:de, stadgat, dels att gäldenär som utfäst sig att gifva säkerhet åt borgenär för dess fordran, men gör det ej, skall vara skyldig att betala då borgenär det fordrar; dels att om borgenär låtit någon af flere borgesman, som borgat en för alla och alla för en, från sådan ansvarighet qvitt vara, skola de öfrige ej vara skyldige att gälda hvar mera än sin del efter hufvudtalet, eller att derutöfver ansvara för annan brist än den som kan bos någon af de qvarstående borgesmännen upstå.
Slutligen instämmer jag äfven uti hvad Hr Sparre anfört emot det stadgande som ligger i uttrycket: »som skäligen antagas må», och Den 11 April.
239 får jag med afseende på hvad jag sålunda haft äran anföra, vördsamt yrka att R. o. Ad. mätte antingen afslå Betänk, eller detsamma till LagUtsk. återremittera.
Jag erkänner villigt, alt min kännedom af lagar och författningar icke sträcker sig så långt att jag kunnat följa med den deduktion af ämnet Hr von Ehrenheim här framställt och lagt till grund för sitt yrkande på Betänk:s afslag eller återremitterande.
Jag vill derföre endast hålla mig till den mellanmening
Hr Sparre önskat få utesluten från lagförslaget.
Hr Sparre har nemi. hemställt, att orden: »som skäligen antagas må», skulle utgå och ersättas med orden: »som af borgenär antages.»
Jag för min del tror, att pröfvandet af en borgens antaglighet i förev:de fall icke hör helt och hållet öfverlemnas åt långifvaren, enär sådant ganska ofta kunde leda till förnärmande af den andra kontrahentens rätt.
Om, för att välja ett af Hr Sparre redan framhållet exempel, ett arrendekontrakt för en längre tid blifvit ingånget och försedt med borgen af vederhäftige personer, af hvilka den ene efter en tids förlopp och sedan arrendatorn betydligt förbättrat den arrenderade egendomen, aflider, så skulle det, enl.
Hr Sparres åsigt, stå egendomsägaren fritt att bryta kontraktet och före arrendetidens utgång återtaga besittningen af den på arrendatorns bekostnad förbättrade egendomen, derigenom all den förre vägrade att antaga en af den sednare i den afgångnes ställe erbjuden lika vederhäftig löftesman för arrcndevilkorens upfyilande.
Sådant mätte väl vara förnärmande för den ene kontrahentens eller arrendatorns lagliga rätt, enär arrendeaftalets bestånd derigenom göres beroende icke allenast af en tillfällighet, eller en löftesmäns död, utan äfven af den andra kontrahentens eller egendomsägarens fullkomliga godtycke.
Jag tager mig friheten anföra ett annat exempel på olämpligheten af det utaf
Hr Sparre föreslagna amendementet.
En förmögen person har iklädt sig borgen för en skuld jemte en annan fullt vederhäftig borgesman, dervid den förre just beräknat alt han, till följd af medborgesmannens vederhäftighet, ej äfvenlyrade mera än skuldförbindelsens halfva belopp.
Nu dör denne medlöftesman före förfallotiden och borgenären, som vet att den qvarstående är fullt vederhäftig för hela beloppet, åtnöjer sig med en af den fattige gäldenären erbjuden ny borgesman, som ej äger ett enda runstycke och hvars borgen således ej skulle af den andra löftesmannen godkännas.
Är icke i sådant fall denne sednares rätt på ett ganska betänkligt sätt kränkt?
På grund af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, får jag för min del förorda bibehållandet af orden: »som s-käIigen antagas må», hvarigenom pröfvandet af en borgens antaglighet eller oantaglighet, i händelse af tvist, blifver hänskjutet till domaren och ej beroende af borgenärens godtycke.
Jag har begärt ordet för att rätta ett litet missförstånd, som insmugit sig i Frih. Raabs yttrande. 240 Den 11 April.
Raab har nemi. trott, att Hr Sparre hade yrkat, att orden: »som skäligen antagas må», skulle uteslutas ur den nya lagtexten, utan att med något annat stadgande ersättas.
Jag lår då uplysa Ilr Frih:n derom, att Hr Spårre, hvars anförande jag, i anseende till min närmare plats, måhända varit i tillfälle bättre höra än Frih. Raab, väl begärde, att nyss citerade ord skulle borttagas, men tillika anhöll, alt de skulle ersättas med de ord han i sin reservation föreslagit, nemi. orden : »som af borgenär antages.»
Jag är, lika med Frih. Raab, öfvertygud, att den af LagUtslc. föreslagna lagförändring är, öfverhufvud taget, nyttig; men jag instämmer med Hr Sparre deri, att de af honom föreslagna orden äga företräde framför de af LagUtsk. använda.
Ty, mine Hrr! om man skulle stadga, att den nya borgen, som af gäldenären uti ifrågav:de fall bör slällas, skall vara sådan, att den, som det heter, »skäligen antagas må», så skulle elt sådant stadgande lätteligen gifva anledn. till en mängd rättslvisler, som måste hänskjulas till domarens pröfning, hvilket, åtminstone i de domsagor der endast ett Thing om året hålles, ofta torde för borgenärer medföra en ganska betydlig våda.
Ja, äfven i de domsagor der två Thing om året hållas, kan ändock en tiderymd af ett halft år förflyta från en löftesmäns död och intilldess den nya, af gäldenären erbjudna, men af borgenären möjligen underkända löftesmannens vederhäftighet blifver af domaren pröfvad.
Det låter dessutom ganska väl tänka sig, att en gäldenär kan utverka sig ett vederhäftighetsbetyg för erbjuden löftesman af t. ex. en Landsfr, den der ej så noga kan känna den möjligen aflägset boende ifrågavrde personens ekonomiska ställning, men likväl ej heller derom inhämtat så ofördelaktiga upgiftcr, alt vederhäftighetsbetyg rent af må vägras; i sådant fall torde domstolen få svårt vid alt underkänna den nva löftesmannen, ehuru borgenären, som måhända bättre tagit reda på den förres förmögenhetsvilkor, emot hans antagande tilläfventyrs protesterar.
Det är emellertid borgenärens fördel, ja kanhända mången gång hela hans timliga välfärd, som beror af en sådan frågas utgång.
Jag tror följaktligen, att det är med rättvisa mera öfverensstämmande, att borgenären får pröfva den honom erbjudna säkerhetens antaglighet, än att ett sådant pröfvande, i händelse af tvist, öfverlåles åt domaren.
Man kan visserligen härvid erinra, att det står i borgenärens fria skön, att, i händelse han ej med den nya löftesmannen åtnöjes, upsäga sin fordran till betalning, men man torde då förbise, att det finnes skuldförbindelser, som först efter en längre tids förlopp kunna upsägas, t. ex. efter ett helt års utgång, samt att under denna långa tid en gäldenärs ställning kan så försämras, att fordringsägarens rätt kan blifva i väsendtlig mån äfventyrad, och han på affären lidande.
Jag tror således att LagOtsk:s förslag visserligen innefattar en verklig förbättring, men att denna förbättring blifver ännu större, derest Hr Sparres amendement antages; hvarföre jag, som icke anser en återremiss i detta ingalunda invecklade ämne vara behöflig, vördsamt anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. till bifall å förslaget, med den förän - De n 11 April. dring, att orden: »som af borgenär antages», införes i st. f. orden: »som skäligen antagas må».
Raabs yttrande som jag åter begärt ordet.
Raab måtte ej hafva tagit fullständig kännedom af min reservation: ty i motsatt fall hade, enl. hvad jag förmodar, de af honom emot mitt förslag yttrade betänkligheter varit häfna.
Om jag i denna förmodan misstagit mig, ber jag blott att få erinra, att då vid låne-aftalets ingående det tillkommer långifvaren att pröfva den säkerhet, som honom af låntagaren erbjudes, så lärer väl, derest under tiden för aftalets fortvaro en sådan förändring inträffar, att den säkerhet, som långifvaren gjort till vilkor för försträckningens beviljande, i större eller mindre mån uphör, det vara långifvarens rättighet att pröfva, huruvida den nya säkerheten är lika antaglig som den gamla.
Med anledn. af Hr von Ehrenheims yttrande, så vidt jag kunnat fatta det, får jag tillkännagifva, att de anmärkn:r han emot förslaget framställt, väl kunna synas icke sakna all grund; och jag skall för min del derföre ej motsätta mig en återremiss af Betänk.; men jag hemställer dock till Hr von Ehrenheim, huruvida LagUtsk. bordt utsträcka förslaget längre än motionären sjelf afsett.
Sedan härefter, påförfrågan af Hr Carleson, E d v. Henr., undertecknad ltiddarh.Sekret, tillkännagifvit, att något prol:s-utdr., rör:de inom de öfriga RiksStin i afseende på förev:de Betänk, fattade beslut, ännu icke till R. o. Ad. inkommit, yttrade Hr Carleson:
Ehuru jag nyss hört upgifvas att ifrågav:de Betänk, redan blifvit af de öfriga KiksSl:n bifallet och R. o. Ad:s beslut följaktligen tilläfventyrs icke inverkar på sakens utgång, anser jag mig likväl böra med Hr v.
Ehrenheim hemställa det den af Utsk. föreslagna lagförändringen måtte afslås.
Såsom skäl torde ej behöfva anföras mer än den redan framdragna omständigheten, att enl.
Utslcs förslag skulle gäldenären beredas en utväg att af sin fordringsägare tilltvinga sig bibehållandet af en försträckning under andra vilkor än den blifvit gifven.
Huru ofta händer det icke att en försträckning lemnäs blott och bart för löftesmannens skull, eller i förtroende till dennas vederhäftighet och redbarhet?
Om en sådan löftesman dör skulle, efter Utslcs mening, gäldenären, för hvilken det sällan kan vara någon svårighet att framställa en annan, af borgenären känd eller okänd löftesman, försedd med ett vanligt vederhäftighetsbevis, som i sjelfva verket ingenting bevisar, likväl vara berättigad att tilltvinga sig förmånen att behålla försträckningen mot en borgen, på hvilken fordringsägaren aldrig skulle utlemnat en skilling, men nu komme att äfventyra kanhända hela sin förmögenhet.
Någon rättsgrund för en sådan kränkning af slutade aftal, för ett sådant intrång i enskildes rätt att kontrahera med hvarandra, är omöjlig att upspåra, och detta förhållande torde ensamt innefatta ett tillräckligt skäl för afslag.
V. H. *6 242 Den 11 April.
Den som behagal skänka nSgon upmärksamhet åt mitt förra yttrande, har utan tvifvel funnit, att detsamma just var riktadt emot Hr Sparres förslag, att orden: »som skäligen antagas må», skulle borttagas och ersättas med orden: »som af borgenär antages»: och således kan jag icke, på sätt Hr Sparre förmodat, låta mina anmärkn:r emot samma förslag falla, utan vid blifvar jag den förut af mig yttrade åsigt, att man uti ifrågav:de fall icke allenast bör hafva långifvarens eller egedomsägarens rätt i sigte, utan jemväl afse tryggandet af låntagarens eller arrendatorns rättmätiga anspråk att få tillgodonjuta den honom en gång lemnade krediten, äfvensom ej lemna åsido en medlöftesmans rätt att fordra, det ej hela ansvaret för en gifven försträcknings återgäldande öfverflyttas på honom ensam.
Med anledn. af Hr Carlesons yttrande ber jag att få nämna, att då fråga om börd af en försåld egendom vid domstol förekommer, så äger domaren att pröfva, huruvida bördemannen må tillåtas att emot borgen återtaga hela den nedsatta köpeskillingen.
Jag hemställer till Hr Carleson, huruvida icke öfverlemnande! af en sådan pröfningsrätt åt domaren i de flesta fall är för borgenären eller köparen vida vådligare än öfverlemnandet af pröfningen utaf en vanlig borgensförbindelses antaglighet?
Jag tror ej, att man har skäl att misstänka våra domare eller Landsh:r för en sådan vårdslöshet, att de såsom vederhäftige skulle antaga personer, de der icke vore det.
Jag vet ganska väl, att man t. ex. i BankoDiskonten icke fäster något egentligt afseende å s. k. vederhäftighetsbetyg, men jag tror att förhållandet måste vara annorlunda, då det är fråga om större penningebelopp, om större affärer.
Jag vidblifver min åsigt, att LagUtsk.-s förslag har företräde framför det af Hr Sparre afgifna.
De flesta af talarena, som här up stått, tyckas vara af en emot Frih.
Raabs mening stridande åsigt; men om vi än lemna denna meningsskiljaktighet å sido, återstår dock en af Hr v. Ehrenheim framhållen omständighet, som synes mig förtjena all upmärksamhet, och den är, att här är fråga icke allenast om en borgenärs och en löftesmäns rätt, utan äfven om flere möjligen varande och vanligen varande löftesmäns rätt.
Alla dessas rätt är lika god och bör afses; LagUtsk. har likväl endast bekymrat sig om de tvenne förstnämndes, och vid sådant förhållande torde det ej vara skäl att antaga ett lagförslag, som är så ofullständigt, att en af deltagarne i ett aftal alldeles blifvit bortglömd.
Om, på sätt en talare trott sig veta, detta Betänk, redan är af tre Stånd bifallet, synes enda utvägen för R. o. Ad. vara alt afslå Betänk., men som någon officiell underrättelse om frågans utgång hos MedStånden icke ankommit, torde försigtigheten bjuda oss att på grund af de nu gjorda anmärkn:ne till LagUtsk. återförvisa detta ärende.
Jag har ej deltagit i Utsk.-s be handling af denna fråga, men då ingen ledamot yttrat sig till för - Den 11 April.
24i svar för det afgifna förslaget, anser jag mig böra i sådan syftning nämna några ord.
Hvad Hr v. Ehrenheiras anmärkn:r emot förslaget beträffar, kan jag ej uptaga dem till besvarande, emedan jag ej var bär uppe och hörde hans yttrande, utan får jag endast hålla mig till Hr Sparres reservation.
I det ifrågavrde fallet måste man särskilja tvänne kontrakter; det ena, eller hufvudaftalet, ingånget emellan borgenären och gäldenären, samt det andra, eller biaftalet om borgen, afslutadt emellan borgenären och löftesmannen.
Om nu ene kontrahenten i biaftalet eller löftesmannen dör, så upstår frågan: skall hufvudaftalet till följd af denna tillfällighet anses vara brutet, eller skall endast biaftalet förnyas med annan antaglig löftesman, och hufvudaftalet förblifva orubbadt?
Det förra har Ulsk. ock funnit riktigt och derföre föreslagit, att gäldenären skalle fortfarande få njuta sitt en gång afslutade aftal till godo, endast han ställde ny skäligen antaglig borgen.
Denna åsigt som klarligen öfverensstämmer både med vår nu gällande Lag och LagBeredningens förslag, tror jag äfven vara med billigheten öfverensstämmande, och om jag hade deltagit uti Utslcs behandling af frågan, hade jag således bidragit till det beslut hvari Etsk. stannat.
Det finnes, utom det af Frih Baab omnämnda, så många andra fall, då personer få nöja sig medborgen, som domaren ansett antaglig, att jag för min del ej kan tillstyrka att afseende må fästas å Hr Sparres reservation.
Med anledn. af Hr Ribbings yttrande anhål ler jag att med erinran, att jag icke sagt mig med visshet känna, att Betänk, redan blifvit af de trenne andra Stånden bifallet, utan endast yttrat, alt jag hört omtalas att så skulle vara förhållandet, få anmäla att en annan ledamot sedermera underrättat mig, att det är tvifvelaktigt huruvida Betänk, blifvit, åtminstone i två Stånd, så afgjordt som jag förut omnämnt.
Hr Sparre: Föranledd af Frih. Wredes yttrande, anhåller jag att få nämna, att det visst icke är LagUtsk:s mening att låneaftalet ovilkorligen skall till följd af en löftesmäns död uphöra.
Detta blifver nemi., enl. förslaget, beroende af den omständighet, huruvida långifvaren godkänner den honom erbjudna nya säkerheten.
Det kan ju finnas många fall då säkerheten godkännes, och då behöfver ju frågan ej dragas under domstols pröfning.
Hvad åter vidkommer Hr v. Ehrenheims och Ribbings anmärkn., att förslaget endast afsåge tvenne personer, eller borgenären och gäldenären, och icke, derest löftesmannen åro flere, desse sednare samt förhållandet dem emellan, ber jag endast att få erinra, att den ifrågav:de lag§:n icke torde föranleda till utförligare bestämmelser rör:de rättsförhållandet emellan de särskilda löftesmännen.
Jag anser således fortfarande, att lagförslaget ej tarfvar någon annan förändring än den jag tagit mig friheten föreslå, men om R. o. Ad. ej skulle dela denna åsigt, anhåller jag att Betänk, ej måtte afslås utan till Utsk. återremitteras.
244 Den 11 April.
Öfverläggningen ansågs härmed fulländad; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att i afseende på förev:de Betänk, blifvit yrlradt, dels af Frih. Wrede bifall, dels af Hr Sparre, med hvilken Frih.
Cederström förenat sig, bifall, med den förändring, att i st. f. de i Utsics förslag intagne orden: »sorn skäligen antagas må», införas orden: »som af borgenär antages»; dels ock af Hr von Ehrenheim och Hr Ribbing återremiss.
Efter sedermera först till bifall å Utsk:s Betänk, utan förändring, och sedan till bifall derå med den af Hr Sparre föreslagna förändring framställda propos:r, hvilka besvarades med starka Nej, jemte åtskilliga Ja, hemställde Hr Gr. o.
Landtm, om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärknme föranleda till återremiss, och ropades härvid starka Ja, jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. 0. Landtm, förklarade att han nu funnit
Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 6 och 8 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 75, i ani. af väckt motion om upbäfvande af skyldigheten att vara försedd med pass vid resor uti samt till och ifrån Sverige.
Jag beklagar att Utsk. egnat så liten upmärksamhet åt Hr Ekmans motion.
Då man något närmare betraktar våra passförfattningar, torde man medgifva, att det i vårt Iand finnes få saker, som framför dessa påkalla en grundlig revision.
Härvid förekommer dessutom den egna omständigheten, att dessa passförfattningar i början af seklet voro långt liberalare än nu.
Det var först under åren 1811 och 1812 som nu gällande småaktiga stadganden infördes.
Det var då som gästgifvare erhöllo rättighet, att, derest en resande icke var försedd med pass, låta fängsla och föra honom till närmaste kronobetjent; det var då det förordnades att en utlänning, ehuru försedd med pass från sin Styrelse, skulle, om han ej ägde Svenska Regeringens särskilta tillåtelse, anhållas vid gränsen och forslas till närmaste Landsh:geResidens samt der qvarhållas intilldess K.
M. lemnat honom tillstånd alt vistas i landet.
Den misstänksamhet som i Frankrike den tiden rådde och ännu till en viss grad qvarstår, återspeglar sig häri.
Till följd af särskilta öfverenskommelser med de flesta stater, behöfva utlänningar icke vidare underkasta sig nyssnämnda inskränkningar, men våra inhemska passförbåilanden befinna sig deremot fortfarande i samma bedröfliga skick.
En person som reser från sin egendom till närmaste stad, utan att förut hafva skaffat sig pass, kan af en kittslig gästgifvare anhållas och föras till närmaste kronobetjent.
Man invänder: författningen tillämpas ej i verkligheten.
Hvarföre skola vi då behålla den ?
Hufvudändamålel dermed var troligen att lättare få reda på brottslingar.
Detta förfelas helt och hållet genom lättheten alt erhålla pass.
En annan förtjenst skulle vara att tiggaren derigenom förhindrades att kringstryka; vi veta dock, att hvar och en, som anmäler sig hos ett Landsh:geEmbele för erhållande af Den 11 April. 245 pass, undfår ett sådant; delta blifver sedan för honom det ypperligaste tiggarebref han kan önska sig.
Jag kan således ej finna, att de nu gällande passförfattningarne medföra det ringaste gagn.
De skäl, Utsk. för motionens afstyrkande anfört, äro äfven ganska besynnerliga.
Utsk. säger nemi., att då Lagmannen Carlsson, efter erhållet updrag, år 1852 aflemnat underd. förslag till förändrade föreskrifter i ämnet, samt K.
M. sålunda visat sig betänkt på att vidtaga af bobofvet påkallade ändringar i passförfattningarne, ansåg Utsk. någon åtgärd med anledn. af motionen ej f. n. böra vidtagas.
Mig vill det deremot synas, att då Regeringen i 4 års tid underlåtit att i anledn. af Lagman Carlssons förslag vidtaga den ringaste åtgärd, måste sådant betyda, antingen att förslaget är odugligt eller ock fallit i glömska.
I hvilket,dera fallet som helst torde en skrifvelse från R.
St:r vara af behofvet påkallad.
Jag får således vördsamt föreslå, att 11.
St:r skola uti underd. skrifvelse till K:
M. anhålla, att vid afgörandet af den på K.
M:ts Nåd. pröfning beroende frågan om utfärdande af förändrade passförfattningar, måtte tagas i Nåd. öfvervägande, dels huruvida icke skyldigheten för inländsk» resande, äfvensom för Norrmän vid resor inom Sverige, att vara försedda med pass må kunna uphöra, dels ock hvilka lättnader i detta hänseende böra utländske resande beredas.
Jag är alldeles förekom men af Gr. Björnstjerna.
Ekon.Utsk. har vid denna Rikdag gjort sig förtjent af mycket beröm, hvilket jemväl vid flera tillfällen R. o. Ad. erkänt, derföre att det merändels afgifvit välgrundade förslag, men vid detta tillfälle synes mig L’tsk:s majoritet icke hafva varit sig lik, och jag hoppas äfven, att dess mening icke hos R. o. Ad. skall vinna någon sympathi Sedan man rest i främmande länder och der ouphörligen varit besvärad af passväsendet, så vidgas verkligen bröstet då man återkommer till fäderneslandet, men glädjen förminskas betydligen genom medvetandet att det kan bero på en obildad gästgifvars barmhertighet, huruvida jag får fritt passera eller måste underkasta mig en sådan behandling, att jag kunde tro mig vara i Österrike och ej i det fria Sverige.
Björnstjerna, att passväsendet ej medför någon enda verklig fördel, och får helt och hållet instämma i det'beslut han föreslagit.
Äfven jag vill förena mig med Gr.
Björnstjerna, men anser mig äfven böra göra den lilla rättelse i hans anförande, att det är 5 år sedan Lagman Carlssons förslag inlemnades tiil K. M.
Det skedde 1852 och nu räkna vi 1857.
Man skulle kunna tro det vara en misskrifning i Betänk., då der står: att K. ]\1. varit betänkt etc., då meningen rätteligen bordt uttryckas med: att K.
M. icke varit betänkt etc.
Björnstjerna har i sitt förslag till beslut hufvudsakligen följt Frih.
Alströmers m. fl:s reservation; men det finnes en annan reservation, nemi. af Hr Thomée, deri frågan blifvit så fullständigt 24fi Den 11 April. utredd, att jag lägger hans yttrande till grund för min mening.
Björnstjerna och yrkar återremiss af Betänk.
Som jag i bufvud saken instämmer i Gr, Björnstjernas och Frih.
Raabs mening, vill jag icke trötta R. o. Ad. med en redogörelse för våra passförfattningars innehåll, utan blott fästa upmärksamheten derpå, att nämnde
Hrr helt och hållet misstagit sig om dessa författningars beskaffenhet samt att således den förmenade stora friheten för hvar och en, att på grund af pass stryka omkring i landet icke förefinnes.
En lösdrifvare får nemi. vanligen ej hvad man kaller pass och kan endast till följd af vederbörande soekenmyndighets skriftliga medgifvande för några dagar besöka närgränsande orter.