Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall blott bålla mig till Grundlagen, och jag fin ner af 72 §:s i RegeringsFormen tydliga stadgande, att en lag, sådan den nu är föreslagen, icke kan Grundlagsenlig! erhållas på annat sätt, än genom förslag till ändring i 72 , oell genom en framställning vid den na Riksdag, för att vid den nästa blifva afgjord.
Att så förhåller sig, är redan på förhand troligt deraf, att det ingen Riksdag förut fallit någon Risdagsman, eller ens Regeringen sjelf in, att göra en sådan tydning, som den, hvilken nu föranledt förslaget 0111 denna lag.
Jag tror ej det går an, att Lagstiftande magten sättes under
Domaremagten; dess plats i samhället är bredevid den; b varken öfver eller under den.
Jag anhåller derföre 0111 den proposition, som Herr Hjerta föreslagit.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob, oell Friherre Rantzou, Johan Albert, förenade sig med Herr Munck af Rosensehjöld.
Redan i början af denna Riksdag uttalade jag den meningen, att denna Riksdag komme Den it Januarii f. ra. att utmärka sig genom Rikets Ständers misskännande af sina rättigheter.
Jag har, ju längre den varat, derpå erhållit ytterligare bekräftelse, och sjelfva denna lag är derpå ett bevis.
Aldrig hittills har det kommit i fråga, att icke Rikets Ständer voro enväldige i den financiella lagstiftningen; och Konungen har vid sista Riksdag tydligen förklarat, då Han aflemnade FinanceCömitéens förslag, att Man ansåg sig ej hafva någon del i denna lagstiftning, utan blott böra lenina förslaget till Rikets Ständers behjertande.
Det är derföre af vigt, att man noga betänker sig, innan man lemnar åt Regeringen del i denna lagstiftning, utan att hafva erhållit något i stället.
Sjelfva ConstitutionsUtskottet vid sista Riksdagen upptog såsom skäl att afslå en proposition om eftergift af en rättighet, som Rikets Ständer hade, nemligen Opinionsnämnden, att den borde bevaras åtminstone för att deremot kunna tillbyta sig någon annan förmån; och, då här ej är någon sådan i fråga, afstyrker jag att nu göra en concession för intet.
Efter att sålunda hafva yttrat mig i afseende på formen, vill jag nu gå in i ämnet och undersöka om denna lag är så angelägen, sorn man tyckes påstå.
Man säger, att en sådan lag behöfves, för att lugna allmänheten och gifva den förtroende till den nja åtgärden.
Det är bedröfligt, att Rikets Ständer skola tro sig behöfva göra dylika författningar, och. vidtaga sådana åtgärder, för att vinna för - * Den 13 J a n u a r i i f. m. troende.
Detta är en bekännelse att hafva förverkat nationens förtroende, och jag tror att denna bekännelse, uttalad genom sjelfva motionen, kan vara tillräcklig, samt gifva erforderlig borgen, att man hädanefter vill förtjena det.
Dessutom är det ej genom en Bancolag, ej blott genom bläck och trycksvärta, som förtroende vinnes; utan genom författningarnes beskaffenhet och egenskap att betrygga emot möjligheten af Bankens obestånd.
Men sinnena lugnas ingalunda genom en lag, som innefattar möjlighet, att alla Bankens functioner skulle kunna stoppas, och Riket i flere månader blifva utan mynt.
Jag hemställer, om någon kan sätta tro till sådana lagar, och anse dem såsom något annat än spegelfäkteri.
Det enda sättet att vinna förtroende är, att vidtaga sådana åtgärder, att ett obestånd blir omöjligt; nemligen derigenom, att man lemnar ett Creditif’ för BancoFullmäktige, eller tillräcklige fonder för Banken att, i händelse af behof, anlita för att bibehålla realisationen i sin gång.
Dertill är redan det mesta gjordt genom Grundfondens bestämmande.
Jag anser derföre hela denna lag vara ett öfverflödigt förödmjukande, som Rikets Ständer göra inför allmänheten, och som icke skall på ringaste sätt tillvinna dem förtroende, utan tvertom gifva misstroende till dem, då de sjelfve erkänna sig oförmögne att försäkra åtgärdens varaktighet.
Men jag vill äfven fästa uppmärksam - Den i3 Jan aari i f. m. lieten deruppå, huruvida Rikets Ständer kunna göra en dylik lag.
När ingen lag får vara stridande mot Grundlagen, och kommande Ständer till följe af i §■ i Riksdagsordningen, såsom Svenska Folkets Representanter, ej liro bundne af andra föreskrifter än Rikets Grundlagar; så måste en nu stiftad Bancolag, sorn vöre stridande emot 72 §.
RegeringsForinen, ej hafva någon bindande kraft för kommande Ständer.
Jag hemställer, om vi äga magt alt inbjuda Konungen att sanctionera en lag, som står i strid mot Grundlagen; och att den står i strid mot Grundlagen är tydligt, emedan det i 72 §. beter att Riksens Ständers Bank förblifver hädanefter, som den hittills varit, under Riksens Ständers egen garantie och vård, sä att den ostörd må förvaltas af de Fullmägtige, hvarje Ständ dertill förordnar, efter de ordningar, stadgar och reglementen, hvilka redan gjorde äro eller vidare af Riksens Ständer göras kunna.
Det är således endast af Rikets Ständer, som dessa ordningar &c. skola göras.
Huru vill man då tilltro sig, att i civil lagstiftningsväg inskränka Rikets Ständers i Grundlagen förvarade rätt, och genom en Civil-lag tillintetgöra 72 §.
Jag måste derföre på det bogsta protestera emot hvarje sådan Bancolag, emedan den ej är svarande mot ändamålet, och emedan det är stridande emot RegeringsFormens 72 §., att stifta en sådan lag.
Jag vill ej ingå i prof - 64 D c n 13 Ja n ii a r i i f. m. liing af sjelfva förslaget, ty tiel är sfi orimligt, att det ej lär falla någon in att antaga det, sådant det är.
Jag anhåller om afslag på hela Utlåtandet.
Herr Rosenblad liar ganska riktigt anmärkt, att i 72 §.
RegeringsFormen ej finnes ordet lag.
Men den värde Ledamoten har icke lika riktigt deraf liärledt den slutsats, att för det att ordet lag icke der finnes, Rikets Ständer kunde stifta en lag, sorn i mer elle)- mindre mån rubbar föreskrifterne i denna §., ty denna §. förklarar, att Banken icke skall stvras efter Civil-lag, utan efter de Ordningar,, Stadgar och Reglementen, hvilka redan gjorde är o, eller vidare af Rikets Ständer göras kunna.
Det är således, intill dess Banken får styras Grundlagsenligt efter Civil-lag, icke Grundlagsenligt, att besluta en Civillag, derefter den skall styras.
Ribbing liar behagat yttra och påstå, att jag förklarat Rikets Ständer vara öfver lag och rätt.
Jag bestrider helt och hållet en sådan uppgift; det är ej af mig yttradt.
Jag har yttrat, att Rikets Ständer skulle Grundlagsenligt besluta.
Jag har talat 0111 en underordnad Domstol, Svea HofRätt.
Herr Ribbing tror, att HofRätten är af beskaffenhet att aldrig kunna upphöra, emedan den är, enligt Talarens uppgift, grundad på rätt.
Det är ej HofRätten, utan det är tillämpningen af lag, sorn är grundad på rätt.
Men om Rikets Ständer, såsom Representanter, pröfva att Den i3 Januari i f. ni. 65 att dessa institutioner, HofRälter, så väl som LagmansRätter, äro öfverflödige, kunna de blifva indragne.
Jag tror ej, att då det sker i den ordning
Grundlagen föreskrifver, någons rätt derigenom förnärmas, utan tvärtom allmän rätt befordras.
Det är jttradt af Herr Hjerta, att lian blifvit skrämd af milt sista yttrande, ty han trodde sig igenkänna min båg att besluta framdeles, lika som det skedt en gång förr, då ii millioner, icke i3 som lian yttrade, uttogs ur Ranken.
Det var under 1809 års Riksdag.
Hade den värde Talaren då varit vid de år, att han kunnat deltaga i besluten, är jag öfverlygad att han varit så mycket medliorgare och Svensk, att han ej velat blifva underkufvad af främmande Makter, och hade nyttjat de medel, som funnos att tillgå, för att rädda fäderneslandet.
Jag tror det icke vara lämpligt att dömma öfver saker, hvilka man efter 20 års förlopp icke kan bedomina, ty man kan icke mera ålersätta sig i den ställning som då fanns.
Att göra utländska lån, var omöjligt, ty innan de kunnat bringas i ordning, hade Sverige kunnat upphöra att vara Stat, och blifvit förvandladt till provins åt ett främmande land.
Men den saken hörer ej lill detta ämne.
Den lag, som är föreslagen, uppdrager åt HofRätten att dömma Rikets Ständers Bank förlustig sitt privilegium, eller Rikets Ständer förlustige Bancoprivilegiet.
Jag hemställer till 57 H. 1 5 Den i3 Ja k ua i'i i f. m.
Ridderskapet och Adeln om det ens kan låta länka sig alt detta är skrifvit och föreslagit i annan mening, än alt Rikets Ständer skola skiljas från Banken, och att den måtle komma lill enskilte; med ett ord för att skapa en penninge-aristokrati sådan sorn finnes i andra länder, till stor skada för dem.
Men om ock man skulle anse sådant nyttigt, frågas billigt, om, sedan man en gång uppsatt HofRätten såsom den autoritet, hvilken kan fråndömma Rikets Ständer deras privilegier, hvad hinder det vore att stifta en Civillag vid en annan Riksdag, hvilken, i fall Rikets Ständer fattade ett beslut, som för enskilte personer kom me att medföra lidande, berättigade HofRätten att domina Rikets Ständer förlustige privilegium att såsom Ständer sammanträda.
Kunna Rikets Ständer dömmas förlustige ett privilegium, så kunna de äfven dömmas de andra förlustige, och deribland är Representationsrätten den förnämste.
Representationen utgör Svenska Folket.
Domstolarne kunna ej fråntaga den några rättigheter, det är den sjelf, som gör ändring i de lagar den stiftat.
Ett sådant förhållande, som det föreslagna , vore genaste vägen alt återgå från lagbunden frihet till godtycklighet.
Min röst kommer det ej att erhålla.
Jag har på nära håll haft tillfälle se, hvad den godtyckliga Styrelsen har för följder.
Jag tänker ej glömma det.
Jag afgifver nu min protest emot en lagstiftning, hvarigenom Rikets Ständers till - D « n i'» J a n u a r i i f. m. varö kunde sättas i fråga.
Jag anhåller om proposition till afslag å hela denna Jag, samt bestämmande, att stadganderne skola i instructionen för BancoFullmägtige införas.
Jag instämmer i den tanka, som af den Talare blifvit yttrad, hvilken öppnat cliscussionen; att detta förslag hade bordt innehålla mera, att det hade bordt upptaga alla i den gamla BancoOrdningen innehållna satser, som passa till vår tid.
Men sådant var i närvarande ögonblick ej möjligt.
Alla delade vi den öfvertygelse, som Kongl. Maj:t uti sin Nådiga Skrifvelse uttryckt, att åt de lagar, hvarefter Banken styres, borde gifvas en större oföränderlighet, än som hittills ägt rum.
Men .RegeringsFormens 72 §. generade ock.
I sakernas närvarande skick kunde ingen fullständig BancoOrdning, sådan som tiden den fordrar, föreslås.
Yi bade således att välja emellan att gifva den sådan den är, eller att icke gifva någon lag.
Men som Utskotten förmodade, att
Banken skulle komma att öppnas före nästa Ständers sammanträde, ansågs det nödigt, att betrygga allmänheten mot farhågor, som den förflutna tiden hos densamma födt.
I lagförslagets första sats definieras naturen af en Bancosedei.
Herrarne behagade erinra sig, att ingenstädes är det sagdt, af hvad natur den sedel är, som Rikets Ständer kunna 57 H. i* 68 I) e ii 13 Ja n ii a r i i f. iu. låta af Banken utgifva; 7 i §. af gamla BancoOrdningen förbjuder tillvarelsen af alla sedlar.
Efter 4o å 5o års förlopp infördes de så kallade Transportsedlarne, hvilka i sig sjelfve ej äro annat än Depositions-attester, ett bevittnande att insättning skedt af reel valuta, hvilken sedelns sista innehafvare har att återbekomma.
Då efter det system, som nu blifvit antagit, Rikets Ständer förklarat alla sådana fictioner skola upphöra, meli derjemte att Banken skall utgifva sedlar, bör det väl också stadgas, att Banken äger förbindelse att denna sedel vid anfordran inlösa.
Det är detta, som är uttryckt i den 1 §.
Den 2 och 3 innehåller, hvad som blir påföljden, om sedlarnes inlösning skulle vägras.
Mångå hafva gjort anmärkning vid den 2 §.
Den innehåller nu på visst sätt en rättegångsordning; det vore måhända lämpligare att låta den blifva ett stadgande i administrativ väg.
Förslag till ändring härutinnan skall inkomma.
Dessa §§. påkallas ovilkorligen af den 1 §.
Den 4 handlar om Bankens grundkapital.
Utskotten hafva ansett det förklarande, att ett grundkapital finnes för att betacka sådana fordringar, som kunde vara mindre gällande, så att aldrig något deficit behöfver uppkomma, äfven böra i lagen intagas, såsom tranquilliserande för allmänheten. 5 §. rörer publiciteten, som redan är beslutad, men sorn kanske mången ej vet af; sades det icke ånyo, så skulle mången sakna det.
Det tjenar till Den il J nini a lii f. m. % att trygga opinionen.
Den 6 §. in neli Aller att Rikets Ständer icke göra anspråk på privilegium exclusivum, utan att det må vara andra Bolag tillåtit att bilda Banker.
Mera innehåller detta förslag icke; det är förmodeligen egentligen gjordt för att tillfredsställa allmänheten.
Här har blifvit sagdt, alt man i början af Riksdagen bade aning om att Rikets Ständers rättigheter skulle blifva förnärmade.
Jag frågar: kan annat mål finnas för Rikets Ständers rättighet att deltaga i financiell lagstiftning, än alt hvar man må vederfaras rätt?
Här har blifvit sagt, att man ej boidt frånkänna Rikets Ständer sina rättigheter, utan i utbyte emot annat.
Jag frågar: är det ett Folks Representanter värdigt att skackra på sina rättigheter?
Rikets Ständer hafva ansett en devalvation af myntet nödig; de underställa detta Konungens bifall, ty så enväldige lära väl Rikets Ständer icke anse sig vara, att en devalvation i deras Banks skulder, och ett förminskande i andras fordran, skulle kunna af dem sjelfmyndigt decreteras, ulan att lagkrönta Konungen, som äger all rätt och sanning styrka, å allmänhetens vägnar dertill samtycker.
Jag bar svårt alt tro alt Konungen skulle lemna sitt bifall åt denna devalvation, utan att göra sig försäkrad, att Hansson och Hans sonson må befrias ifrån alt göra likartade offer.
Konungen har en gång i8i8uppträdt såsom en passif promulgator af det jernbref, som Ständenie då gåfvo åt sig sjelfve.
Den i3 Januarii f. m. är icke en röle, sorn passar en Konung, och jag kan ej tro, att Konungen undertecknar acten, utan att vara säker att sådant ej mera shall hända.
Erinrar man sig den definition, som 16 §.
RegeringsFormen ger på Konungens rätt och skyldighet att skydda hvar och en vid sin rätt, så kunna Rikets Ständer icke vilja göra anspråk på rättigheter, som hindra Konungen ifrån att fylla sitt kall, och ejheller lära de vilja undandraga sig att biträda honom uti att göra slut på en mångårig oreda, som utgör hinder för fäderneslandets förkofran, Herr Tham, Wollrath:
I denna sak förekomma tre frågor.
Äga Rikets Ständer rättighet att föreslå en sådan lag, eller strider det emot Grundlagen?
Äga de behof af en sådan?
Och hurudan är lagens beskaffenhet?
Den första har man bestridt, under åberopande af 73 §.
Äfven jag skulle på grund af denna §. bestrida lagen, om denna §• innehöll något, som lade hinder i vägen för en sådan lag.
Denna §, innehåller ingenting annat, än att Banken står under Rikets Ständers garanti och vård, samt skall styras efter de instructioner de utfärda.
Här finnes intet, som hindrar Rikets Ständer att förekomma Bankens förstöring.
Det finnes intet, sorn binder händerne på Rikets Ständer, så att de ej, då de göra devalvationen, kunna förekomma att en sådan händelse åter inträffar.
Jag tror 3) o n i ?
J ii n ii a r i i f. ro. äfven alf. behöflighetcn af cn så;Ian lag nr gifven.
Detta skall ovilkorligen bestridas af deni, som ej vilja hafva realisal ion, sorn ej Tilja hafva ordning, af dem som vilja vinna på coursens fall eller stegring, således af alla dem, hvilka ännu önska att nationen skall ligga i strid om hvad sorn är rätt i afseende på penningar.
Men jag tror, att della förslag deremot måste hyllas af hvar och en, som önskar att se denna strid slutas.
Jag tror således, att behofvet af lagen är gifvet, om vi ej vilja alt sådana åtgärder skola vidtagas, som skulle förstöra Banken, och göra en ny devalvation erforderlig.
Jag kastar ej skulden på 1809 års Ständer.
Jag hade gjort detsamma som de, om jag varit med, men jag hade ej delat deras mening, som togo besluten 1815 och 1818.
Jag tror, att vi halva behof af denna lag, och böra antaga den.
Jag har ej gillat lagen; blott den 1 §., men ingalunda den 3; och jag vet ej, hvarföre vi icke skulle hafva den rättigheten att ändra den, och göra den sådan, som vi anse lämpligt.
Men behofvet af lagen måste vi först erkänna; sedan tillkommer det Rikets Ständer samt Ridderskapet och Adeln, att yttra sig, huru den lagen hör vara.
Jag tror det vara nödvändigt, att genom en lag, sauctionerad af Konungen, försäkra nationen, att devalvalionen blir oförändrad utom i fall af båda Slatsmagternes sammanslämmighet.
Meri jag kan ej förena mig i hvad 2 innehåller, att ställa Rikets Ständers åtgärder, 7* D c n 13 J a n u a r i i f. m. eiler hela Banken, under en Domstols vilja.
Deruti skall jag aldrig förena mig, utan den §:n tror jag höra omredigeras.
Jag förenar mig derföre i allt hvad Grefve von Schwerin anfört, och anhåller om proposition, alt en lag må stiftas och antagas, med förbehåll att få yttra mig öfver lagens beskaffenhet, i fall den första propositionen hifalles.
Stiftandet af denna lag anser jag redan innebära en concession af Rikets Ständers rättigheter.
Så länge man ej kunnat advocera hort 72 §., har jag tillräcklig anledning att protestera emot den föreslagna lagen, såsom håde otillbörlig och obehöflig.
Jag anhåller 0111 proposition lill afslag å denna lags antagande, och vill ej ingå uti några detailler derom.
Det har icke förundrat mig, att realisationens motståndare äfven satt sig emot stiftandet af en Bancolag, men det förundrar mig, att åtskilliga af hennes vänner låtit förleda sig till samma motstånd.
I samma mån man liar ihärdiga motståndare, äger man ock den fördelen, att närmare känna vägarne, som de genomvandrat, och att efter striden om hvarje andraget skäl, äga en fastare öfvertygelse om det rätta.
Jag anhåller, att få genomlöpa gången, som realisationens motståndare i sina strider begagnat, och gör mig Den i 3 Ja nu ari i f. m. 73 förvissad, att mången skall derigenom föranledas till bättre tankar om Banklagarne.
Sedan de directa skälen mot realisationen icke ville förslå, yttrades, att örn man än antoge, det realisationen vore fördelaktig, kunde den likväl icke äga bestånd.
Jo emedan Rikets Ständer i desse mål voro enväldige, och kunde när som hälst upprifva hvad de beslutat.
För att undanrödja denna farhåga, ansågs nödigt att också Konungen skulle åt den förändrade utvexlingsgrunden, och tiden för utvexlingens början m. m. gifva sin sanction till beredande af större säkerhet, än om den af Rikets Ständer allena beslöts.
Man fann i detta hänseende en äldre ledning, dels deri att den äldsta BancoÖrdningen är af Konungen utfärdad, dels deri att silfvervexlingens inställande år 1818 af Konungamakten kungjordes; dels slutligen deruti, att om Konungen ej medgifvit vexlingens inställande, bade Banken vid domstolarne blifvit ålagd att betala fullt för fullo.
När man således går motståndarne till mötes, och vill uppgöra en af Konung och Ständer gemensamt stiftad och försäkrad lag, invända motståndarne, att om än Konung och Ständer stifta en BancoLag, betyder den ingenting i verkligheten; emedan Banken är Rikets Ständers, och de äro Lagstiftare, som ej kunna stämmas.
När man då erinrar motståndarne, att det är Banken, och ej Rikets Ständer sjelfva, sorn skulle stämmas och dömmas; att Banken re - 7 4 D e ti 13 J « ii u ii i i i f. m. dan är underkastad lag, emedan den årligen stämmes och dömmes; så säga motståndarne, alldenstund lag således finnes, låtom oss ej stifta någon ny, utan Banken förblifva underkastad allmän lag,'såsom andra bolag; vi vilja ej veta af några konstlade undantag.
När man då erinrar dem, såsom Herr Ribbing och andre talare redan gjort, att allmänna lagen, sådan lian gäller för andra, är, i åtskilliga väsendtliga fall, såsom concours m. 11., otillämplig för Banken, hvars sedlar utgöra Rikets löpande mynl, och att lagen derföre blifver af ingen verkan, eller att man är så godt som utan lag i dessa fall; så kunna motståndarne svårligen bestrida, alt ju en sådan lag bör för dessa händelser uppgöras, att dess verkställighet blifver möjlig.
Men då invända de, att om Bancolagen än behöfdes, är det stridande emot Grundlagen, att Rikets Ständer stifta den gemensamt med Konungen, och att om Rikets Ständer skulle göra det ändock, Liefve lagen icke bindande, emedan han på grundlagsstridigt sätt tillkommit.
Beviset, säger man, ligger i 72 §.
RegeringsForrnen, så lydande: Riksens Ständers Bank förblifver hädanefter, som den hittills marit, rinder Riksens Ständers egen garantie och vård, sä att den ostörd må förvaltas af de Fullmägtige, hvarje Ständ dertill förordnar, efter de ordningar, stadgar och reglementen, hvilka redan gjorde äro, eller vidare af Riksens Ständer göras kunna; ägande Den i3 Ju nu ar i i f. ru. 75 Riksens Ständer allena rätt, att genom Banken utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket må erkännas.
Förr än denna §. blifvit förändrad, får Konungen således icke deltaga i Bankens lagstiftning.
Konungens sa fiction å den Bancolag, sorn vid denna Riksdag stiftas, är följagtligen utan kraft och verkan.
Men dessa stadgar och ordningar, sora af Rikets Ständer allena utfärdas, äro endast sådane, hvilka höra till Bankens förvaltning, och utan Konungens sanction afgöras genom 3 Stånds beslut, såsom t. ex., huru stor räntan, inom det lagliga beloppet, skall vara å Bancolån, huru mycket embetsmännens löner skola utgöra, ordningen, hvarefter de befordras o. s. v., med ett ord alla möjliga inre författningar om Banken, dem Rikets Ständer, såsom Bankens ägare, kunna likasom andra egendomshafvare efter eget godtfinnande bestämma.
Men så snart Banken träder ur sina enskildta förhållanden, måste han vara underkastad allmän utsökningslag, ej mindre då han är allmänhetens gäldenär, än då han begagnar utsöknings-författningarne såsom fordringsägare.
Att lagarne om Bankens betalning af sina skulder mäste vara sanctionerade af Konungen, är ovedersägligt, emedan domstolarne ty förutan icke döma derefter.
Också hafva Rikets Ständer redan i esta punkten af beslutet om realisationen förklarat, att de å det nedsatta sedelvärdet begära Kongl. Maj:ts Nådiga sanction, för att deråt gifva den kraft, som en 7(i Den 13 J a n 11 a r i i f. ui. af Konung och Rikets Ständer gemensamt stiftad lag medförer.
Rikets Ständer hafva således redan i hufvudsak en erkänt, att, för sådane ändringar i Banco-författningarne, hvilka verka på allmänhetens rätt, Konungens sanction erfordras.
Annorlunda förhåller sig ej heller med den nu ifrågavarande, af det förra heslutet följande, Bancolagen, ty fastän Rikets Ständer behålla Bancovinsten, får ej Banken vara laglös, då han skall fullgöra sina skyldigheter, utan först uppfylla, eller kunna lagligen tvingas att uppfylla dem mot allmänheten, innan Rikets Ständer få bemägtiga sig något öfverskott.
När man således kunnat bevisa, att det både är Grundlagsenlig! och behöfligt, att Konungen gemensamt med Rikets Ständer stiftar en lag för Banken, invända våra motståndare: det är ändock misshushållning med våra rättigheter att å denna lag, hvilken vi ej kunna vara förutan, medgifva, alldeles för intet, Konungens sanctionsrätt; vi hade åtminstone bort begära och skaffa oss något i utbyte.
Jag är ej bland dem, som vilja afstå rättigheter utan att få något igen, så vida rättigheter skola afhändas; men enligt det föregående tror jag ej, att något afhändande nu förefaller.
Men om man än skulle antaga att så vore, frågar jag: om den säkerhet realisationen för ögonblicket gifver, är intet?
Om ett fortfarande bestånd deraf icke är uppoffringar värdt?
Hvarföre är det man oupphörligen sett sig nödsakad
D e n i 3 Jan u a r i i 1. m. 77 att lioja skatterne så betydligt, om icke derföre, att penningens värde oupphörligen försämrats?
Hvarföre yrkar man beständigt jemkning i skatterne, örn icke derföre att de, som betala penningar, utgöra mindre, än de, sorn erlägga persedlar?
Hvarföre äro alla Cassör otillräckliga för sina ändamål, om icke derföre att både capital oell räntor äro, genom myntförsämringen, alltför mycket förringade?
Är tryggheten för Styrelsen att få ut sina skatter i ett säkert mynt, för de skattdragande att ej få betala för mycket, och för Cassör och Capitalister att vara säkra om capital och räntevärde, icke af den största vigt både för allmänna inrättningar och för enskildta?
Om allt detta innebär ovedersägliga fördelar, säger man, så hafva dock Rikets Ständer, derigenom att de hos Konungen sökt en trygghet mot sina egna godtyckliga åtgärder, gjort den nesliga bekännelsen, att de missbrukat sin magt till åtgärder, som medfört allmän och enskild osäkerhet.