Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till min lycka och glädje kan jag dock säga, just då jag nu kastar blicken tillbaka, att jag likväl aldrig kände mig egentligen nedslagen eller missbelåten med hvad jag erfor; tvertom har jag, framförallt på senare åren, derför ganska ofta tackat Gud.
Under de förhållanden som jag befann mig i, började jag vakna upp till ett visst sjelfmedvetande.
Den ena frågan ledde icke blott till en annan, utan det ena svaret ledde ock till ett annat.
Reflexionen började att skjuta grodd och rötter.
Många gånger tänkte jag på fågeln, som också måste lemna hela sitt hem bakom sig, då den flyger ur ägget utan att ega något mera än sina vingar, men också egande mer än tillräckligt i dem.
Jag tänkte äfven på fjäriln som – ehuru han lemnar puppan bakom sig – icke dess mindre är och förblir en lefvande och flygande blomma.
Ganska tidigt blef jag på sådant sätt min egne, ensamme och enslige lekkamrat.
Jag byggde fästningar i sanden, i ändamål att dermed försvara naturligtvis hela riket mot ryssarne, om hvilka man ännu fortfarande talade.
Jag byggde fideikommisser i skyarne, mycket vackrare än Riddersholm, och var alldeles förtjust öfver, att ingen kunde bestrida mig eganderätten till dem.
Kort och godt, jag blef något för mig sjelf, så obetydligt det än kunde vara.
Hvem kan väl egentligen säga sig ega någonting här i tiden!
Det enda som Adam egde, då han utgick i verlden, var ett fikonalöf.
Behöfs något mer?
I unga år lefver man gerna i hypothesernas verld ...
Medvetandet att ej ega någonting är, rätt betänkt, kanske äfven den mägtigaste sporre till mycket godt.
Det erinrar oss om Guds härliga ord: »Du skall arbeta i ditt anletes svett.»
Jag känner och erkänner också icke någon för slägtenas förädling vigtigare och bättre lärosats.
Det är till den arbetande mannen, som Herren säger: »Den sjunde dagen skall vara din hvilodag.»
Några för mig egna trosartiklar uppväxte äfven härur.
I samhällets stora utveckling kan jag ej upptäcka mera än trenne i hvarandras tjenst likberättigade arbetande element eller krafter, nemligen intelligensen, arbetet och kapitalet.
Intelligensen är det skapande elementet, arbetet det verkställande, kapitalet bådas vilkor och möjlighet.
Samhällets uppgift är väl också att knåda dem tillhopa till en enda kropp, icke att spränga sönder dem ifrån eller mot hvarandra.
Misstag i detta afseende skola förr eller senare blifva hårdt straffade.
Verldshistorien har derpå många exempel.
Sedan, i samma uppsats, nämner Ridderstad, att han vid Carlberg lemnade en af sina första poetiska bitar åt doktor Grafström.
(Denne skald blef således för honom liksom för Braun den förste förtrogne af båda skaldeynglingarnes inträde bland lyrans söner.)
Ridderstad döpte sitt profstycke med en klingande, men derjemte särdeles anspråkslös titel, nemligen:
Poetisk flygsand.
Hvad Grafström derom tänkte, uppenbaras i de rader han efter ett par dagar räckte den sin dom väntande unge poeten.
Och denna dom lydde så:
Ser du en dag din lyckas blomsteräng
Omkring ditt vandringstält
Af lifvets flygsand härjas och förvildas,
Vet, af en klang ifrån din lyras sträng,
Utöfver öde fält,
Och bilderna bli klarare, ju mer
Din lyra rena toner ger.
Men förmodligen gick detta ej lyckligt, ty härom säger han med ovanlig författareöppenhet:
»Det måtte varit en ond ande som dref mig härtill.
Visst är, att jag ej vet något som jag så mycket ångrat.
Genom att öfverlemna mina små stycken åt offentligheten, lade jag endast i den öppnaste dag hela min omogenhet.
Förebråelser derför gagna visserligen nu icke till någonting, men en syndabekännelse är dock alltid på sin plats».
Men en dag utsände han öfver flygsanden sin jägarevisa:
Krigarn hvilar sig i mark och skog.
Då svarade friska röster från alla håll.
En liten litterär konflikt eller rättare en liten obehaglighet.
En gång hade
Ridderstad fullkomlig rättighet att vara missnöjd med upptecknarinnan af dessa minnen, och att han så var, det vet hon, ehuru i den korrespondens, som några år senare egde rum, ingendera vidrörde ämnet.
Men såsom en af titlarne i Ridderstads historiska samlingar låter:
Den beröring, som egt rum, hade varit offentlig och derför dugde ej ett enskildt erkännande.
Det har förut blifvit nämndt i den skizz, som bär August Blanches namn, att han önskat och föreslagit mig till deltagare i bedömandet af de prisskrifter, hvarom »Familj-Journalen» låtit en uppmaning utgå.
Då Blanche så plötsligt lemnade oss, valdes Ridderstad i stället.
Sohlman var den tredje.
Hvar och en af oss hade fått en hel del manuskript att genomgå, hvilka vi sedan skulle utbyta med hvarandra.
Första sammankomsten egde rum i samma våning, der jag ännu befinner mig.
Ridderstad kom först.
Han hade måhända haft någon förtret, eller grubblade han på upplösningen i något arbete, ty han såg alldeles ovanligt allvarsam ut – icke sig lik.
Strax derefter syntes
Sohlman så blänkande gladlynt, att äfven det var ovanligt.
Och nästan bland det första han sade var detta:
»här skola vi få oss ett godt skratt;» och han lade sin medförda börda på divansbordet.
Jag tänkte att vi borde taga saken icke alldeles så allvarligt som Ridderstads utseende signalerade; men i alla fall icke så, att vi fingo öfverlemna oss åt något slags munterhet, stridande mot öfverläggningens värdighet.
Men Sohlman nickade helt lugn och sade: »Vänta!»
Vi väntade, smuttade under tiden på en kopp chocolade, och hoppades att verkets nytta fordrade att vi öfversågo med vårt sabbatsbrott, ty herrarne hade ej annan tid än söndagsförmiddagen ledig.
Medan vi pratade hit och dit om hvad vi läst, och redogjorde för vissa anslående detaljer, som vi borde påpeka för hvarandra, fick Sohlman rätt på det stycket han sökte, och när han uppläste det, kunde vi med allra bästa vilja omöjligt låta bli att erkänna det Sohlman haft rätt.
Det var en oändligt oskyldig, men icke dess mindre kolossal löjlighet.
Emellertid hade jag litet samvetsqval derför att jag ej kunde hålla mig allvarsam.
Det var i alla fall ett af de stycken, som ej kunde komma ifråga.
Men hvad är det väl som byter hastigare färg än sinnesstämningen.
Från den så upprymda tonen öfvergick det till en nästan torr granskning af vissa detaljer och skiften, som vi vexelvis framdrogo, hvarefter vi slutligen utbytte våra manuskript utan att kunna ens gissa eller spå, i hvilkendera högen de lyckligt lottades vinster kunde finnas.
Den ene liksom den andre trodde sig ha en kandidat-hjelte eller kandidat-hjeltinna att åtminstone sätta på förslag.
Efter denna vår affärsmässiga afdelning skulle vi just skiljas åt, med gladt mod talande om ett nytt möte, då vi råkade komma in på ett annat kapitel, nemligen om icke den ene eller andre af oss skulle träffa på ett manuskript, som finge antagas vara af någon bland de så kallade »större författarne».
Det syntes oss, att första täflingspriset, 1,000 kronor, utom vanliga honorariet, var tillräckligt frikostigt och lockande för att kunna tro detta.
Men ingendera ville medgifva att ett sådant opus fans i det af honom genomgångna, hvilket ej hindrade att någon af de andra kunde finna ett dylikt.
Huru som helst kommo vi på en helt naturlig väg in på prisskrifter för teatrarne, hvarifrån vägen icke blef lång till de dramatiska skalderne.
Hunna dit, ett ämne som intresserade oss alla, särdeles Ridderstad, som sjelf skrifvit för teatern, blef diskussionen liflig, kryddad med karakteristiska drag och anekdoter.
Då det kom till fråga om
Börjesson och hans stora dramatiska diktverk, erinrade jag mig en rätt kuriös enskild omständighet, som jag säkert berättat, om vi ej af främmande – ty nu var gudstjensten slut – blifvit afbrutna.
Detta afbrott då hindrar emellertid icke att jag nu här meddelar denna lilla händelse, ty från dessa skizzers början har det blifvit vana att förtälja äfven hvad som kan benämnas hvarjehanda inom författarlifvet.
Börjesson, min värderade och illustre landsman, hade några gånger under sitt vistande i Stockholm nämnt till min man, att han ärnade besöka sin landsmaninna, och han hade äfven gjort det, men det blef så motigt att jag ej var hemma, eller var det något annat hinder.
De glada litterära cirklarne voro efter året 1852 temligen inskränkta.
På en hemresa från hufvudstaden fick Börjesson vid sin ankomst ombord på ångbåten höra, att den han förgäfves sökt i dess hem just fans som passagerare på fartyget.
Skalden ansåg detta beqvämt för en ordentlig bekantskap, men någon sade honom att författarinnan var så beslöjad, att hon såg ut som om hon ej ämnade ingå i något slags samtal; emellertid var det säkert att hon var der, ty hennes namn stod på både koffert och hattaskar.
Tiden fortgick och det var först fram på eftermiddagen, då hettan drifvit många personer från däcket, som den beslöjade damen visade sig och satte sig på en soffa för sig sjelf.
Börjesson tog då genast tillfället i akt och gick fram och presenterade sig.
Men besynnerligt nog rörde den beslöjade blott artigt helsande på hufvudet.
Börjesson talade då om sin otur, samma tystnad och samma böjningar.
»Det här», tänkte skalden, »hänger aldrig rätt ihop.»
Det var en stackars modist, som, himlen vete för hvilken orsak, behöfde resa inkognito, och då hon gjorde mig den äran att låna mitt namn, var det naturligtvis af en oändligt enfaldig beräkning, ej för att förolämpa.
Möjligen hade hon läst om att man i Leipzig brukade, sätta mitt namn på andra författares arbeten, och hon hade inbillat sig att det icke var värre att låna ett namn för en kappsäck och diverse hattaskar än för en bok.
Saken skulle troligen äfven lyckats om ej den der presentationen kommit emellan.
Hufvudsumman (såsom man berättade mig historien) blef att den stackars nipperhandlerskan kom mycket illa ut.
Hon blef af kaptenen tvingad att erkänna sitt rätta namn, och några herrar af det glada slaget, som icke låta tillfälle till gyckel gå sig ur händerna, höllo henne varm med de pinsammaste qvickheter blott hon vågade sticka näsan utom hyttdörren.
Emellertid hade jag den lyckan att ändå icke bli glömd af skalden, ty efter hans död erhöll jag, jemte ett bref från en af hans döttrar, hans sista arbete, och hans af mig högt värderade helsning, att han under senaste tiden känt sig uppfriskad af de bohuslänska skildringarne i Skuggspelen, som dottern läst för honom.
Det var hans barndomsverld, som der åter upphägrade för hans minne.
Då jag läste detta, kände jag en verklig sorg öfver att någon annan än jag sjelf fått på den der ångbåtsresan emottaga hans personliga helsning ...
Dock, det är tid att återvända till sammankomsten, som upplöstes i den vissa tanke att den innan kort skulle förnyas.
En vacker dag presenterade »Östgöta-Correspondenten» titlarne på alla täflingsskrifterna.
– Jag förestälde mig, troligtvis mycket enfaldigt, att detta var en orättvisa emot insändarne, och förklarade Sohlman att jag icke ville ha missbrukat förtroendet.
Jag var långt ifrån att förstå, att Ridderstad tvärtom tjenat företaget; jag förstod blott att han velat tjena det.
Sedermera har jag hört att det icke alls skall vara annat än i sin ordning att meddela titlar på sådana skrifter, eller de signaturer som blifvit uppgifna.
Lika mycket, jag trodde att de täflande skulle känna sig sårade och begärde derför att i Aftonbladet få reservera mig från missbruket.
Af artighet, jag tror ej det kunde vara af annat skäl än att ej lemna mig ensam, tecknade Sohlman sitt namn bredvid mitt, men skyldigheten mot honom fordrar att ytterligare erkänna, det han utan tvifvel aldrig ens tänkt på någon protest om ej jag gjort det.
Ridderstad, alltid ridderlig mot fruntimmer, äfven mot författarinnor om de haft den oturen att förtreta honom, gaf icke något bittert svar, men likväl ett ganska slående, ty han afsade sig offentligt sitt förtroendeuppdrag.
Efter Ridderstad valdes Backman, och den sista konferensen i ämnet var i fullkomligt allvarsam stil innan vi lyckades få enhet i besluten.
Lyckligtvis kom det dertill och vi voro mer än nöjda, då sakerna voro afgjorda.
Nu har jag aflagt min förklaring, och som jag hoppas äfven min ursäkt, då jag säger att jag skattade åt en för långt drifven samvetsgrannhet!
– Ty naturligtvis stod det hvarje författare (af de icke vinnande) fritt att döpa om sitt arbete.
Men jag satte mig in uti det förhållandet, att jag varit bland de täflande, och då föll utslaget som det gjorde.
Var väl detta något slags sårad egenkärlek på andra författares vägnar, hemligen sammanhängande med min egen känsla?
Det kan kanske icke vara otroligt, ty det finnes många små hemliga gångar i sinne och tankar; der man går in, kommer man långt ifrån alltid ut.
Någonting är emellertid säkert, att jag aldrig efter den dagen skådat Ridderstads ansigte.
Jag vet ej heller, om han sedan (jag tror det icke) varit i Stockholm, åtminstone ej vid någon riksdag, men ett vet jag med all möjlig säkerhet genom vår fleråriga brefvexling, och det är, att hans hjerta icke hyser det allra ringaste groll mot den, som nu med honom delar den sorgliga äran att vara en af de sista skuggorna från Björkö-festens lysande solhögtid 1840.
Utdrag ur åtskilliga bref från berättelsens hjelte till upptecknarinnan.
»Hjertligt tackar jag för det senaste vänliga lilla brefvet.
Sådana små bref äro såsom dufvoposter för mitt hjerta.
De komma såsom från förgångna tider och äfven från många hädangångnas grafvar till mig.
Stockholm betraktar jag som Sveriges ljuskrona, landsortstäderna äro deremot att anse som större och mindre armstakar, i våra köpingar hafva vi små nattlampor.
I min själ har jag, såsom Göthe i sin dödsstund, alltid ropat efter ljus, mera ljus.
Såsom rikets ljuskrona har jag alltid älskat Stockholm och älskar det ännu i denna stund.
Mig försatte emellertid händelsernas magt till en landsort, och ehuruväl jag icke har något skäl att deröfver beklaga mig, enär den landsort jag tillhör egnat mig all uppmärksamhet och allt förtroende som den kunnat, drages jag dock allt som oftast i mina tankar till hufvudstaden.
Alltid är det ändå der som mitt lifs, om icke för mitt hjertas, dock för min själs öga, intressantaste blad blifvit skrifna, tryckta och inhäftade i mitt album.
Det är väl äfven der som jag egentligen lärde mig känna både mig sjelf och verlden.
Man talar om ett Stockholm som går och ett Stockholm som kommer.
Med allt skäl gör man det.
För mig har väl innan kort hela det Stockholm, som jag då kände, gått och ett helt nytt kommit.
Blott tvenne personer derifrån minnes jag ännu, fru Carlén och Dalman.
När jag derför betraktar Stockholm som Sveriges ljuskrona, utgöras de i piporna tända ljusen af den personal, som ännu för ett 15- à 20-tal af år tillbaka lyste och värmde der.
Man skulle nästan kunna säga att det var en underbar »Ödets lek», att L. J.
Hierta, i sjefva verket den fria pressens förste ljuständare hos oss, äfven blef och var den förste stearinljusfabrikören inom riket.
Utan tvifvel har han stöpt ljus i två afseenden, både i sin tidning och på Liljeholmen; ljus som i många afseenden sedermera lyst öfver och inom hela vårt fosterland.
I icke ringa mån gjorde han Stockholm till ljuskrona.»
(Vid dessa Ridderstads så originelt uttalade jemförelser om L. J.
Hiertas storartade verkningar inom publiciteten med flere områden, kan jag ej undertrycka tanken på huru mäktigt och vackert tiden förrättar sitt arbete.
Den försonar, kanske icke alltid med glömska, men den försonar dock ofta styng, hvilka en gång syntes omöjligt att känna mindre djupt.
Aftonbladet hade under Almqvistska perioden temligen hårdhändt handterat
Ridderstads romaner och i allmänhet visat honom afvog sköld.
När det nu var känd sak, att Hierta sjelf nagelfor allt, så kände sig Ridderstad vildt förbittrad mot den store tidningsmannen.
Då han emellertid kom upp till riksdagen 1847 eller 48, medförde han en ny roman jemte flere andra under året tryckta produkter, hvilka han lemnade på Aftonbladsredaktionen till mästaren sjelf.
Kort härefter träffades herrarne vid en af de så kallade »större supéerna» i huset vid Humlegården, från hvilkens festlighet läsaren dock skall förskonas, med undantag af följande pikanta konversationsbit mellan Lars Hierta och Ridderstad, hvilka herrar skaffat sig en vrå för sig sjelfva.
Hierta.
»Jag har läst löjtnantens skrifter och så fort vi något skilt oss från riksdagsbråket, som inkräktar så mycket af utrymmet, så, var säker derom, skola recensionerna komma in.
De äro redan skrifna.»
Ridderstad.
Åh verkligen, jag känner mig mycket förbunden, men anhåller förbindligast, att ett litet förbehåll måste tillåtas mig.»
Hierta förvånad.
»Ett förbehåll!»
»Mycket obetydligt, det medgifves, jag anhåller blott att om de nyskrifna recensionerna händelsevis skulle gå i samma färg som den sist föregående, konglig sektern då behagade att fortfarande låta utrymmet fela.»
Hierta log fint utan att svara.
Ridderstad, anande oråd, försvann med en gnistrande blick.
Recensionerna kommo aldrig in.)
Denna lilla »konflikt», som jag ej erinrade mig vid första upplagan, har jag trott förtjena att inflyta.
Nu får Ridderstad åter pennan.
I ett annat bref – besvarande ett från mig, der jag, just för dessa minnen, begärt af honom åtskilliga underrättelser – skrifver han:
»Det skall alltid vara mig kärt att lemna alla upplysningar jag förmår, öfverlåtande åt eder att efter godtfinnande inväfva desamma i den vackra duk, hvarmed ni nu är sysselsatt att drapera er egen och eder samtids litterära historia.»
(Hvad beträffar att jag draperat min egen litterära historia, så går jag ej alls in på den saken.
Min man och jag hafva endast utfört värdskapet åt våra gäster, och att dervid vi också måst få, som det gamla trovärdiga uttrycket lyder, »en liten släng af slefven», var naturligt, men det har icke varit meningen att skrifva egna memoirer.
Det har jag blott till en del försökt i mina Skuggspel.)
Emellertid ha
Ridderstads lemnade upplysningar sammanflutit med mina egna erinringar och derför är det icke vid dem vi stanna, utan vid hans tankar och idéer öfver hvarjehanda med honom beslägtade ämnen.
Liksom Adlersparre-Albano tror jag, att man mycket lärer känna en person af hvad han sjelf i bref skrifvit om sig.
Så lyder nu ett annat ställe ur Ridderstads diktverld i den obundna stilen:
»När man blir äldre förefaller lifvet, det som man genomlefvat, såsom en väg.
Vägen har sina milstolpar i det märkligaste som träffat resenären, eller som han sjelf uträttat.
Den har omvexlande lysande eller mörka landskapspartier, den löper fram emellan fruktbara fält och öde hedar, mellan palatser och kojor, att icke tala om gästgifveriombyten, och utvärdshus.
Att på gamla dagar, vare sig i minnets, med frustande fålar förspända färdedon, eller på erinringarnas mera knaggliga s. k. bondkärra, åter färdas denna väg fram, saknar icke sitt behag.
De omvexlande landskap, som vid förra resan lockade med så underbara retelser, ligga nu så stilla, belysta af hågkomsternas milda, nästan blott såsom ett månsken skimrande ljus.
Alla resans egentliga svårigheter och äfventyr äro nu utjemnade, ehuru man nog kan påminna sig hvad man utstått och ressällskapet, med hvilket man färdats framåt.
För att granska och bedöma mig sjelf, har jag gjort en sådan minnets resa.
Vägsträckan har icke varit så liten.
Den utgöres af ett sjuttiotal af år.
Den ena utsigten har tagit vid efter den andra, den ena scenförändringen försiggått efter den andra, det har varit ett lefvande, ständigt vexlande panorama, erinrande om dagar då man ännu sjelf lefde ett friskt tankens och handlingens lif, under det allt det omgifvande, kommande och försvinnande fylde dramat.
Jag stannar vid en liten lustgård, diktens och fantasiens!
Må vara: utan allt värde för andra, men för mig af outtömlig rikedom på tilldragande och förtrollande egenskaper.
Då min fot beträdde dess mark, tyckte jag alltid att jag åter blef ett barn lekande med blommorna, flygande med molnen, suckande med vestanvinden eller stormande med åskan.
Men denna lustgård undergick plötsligt en stor förändring, Adam blef körd ur paradiset.
Sveriges modernaste diktare
OLJEMÅLNING AF C. P. MAZÉR.
I Nordiska muséets samlingar å Skansen.
Om en främling vill veta, hvilka de skalder varit, som fullkomligast kristalliserat det svenska lynnet i diktens form, svarar hvarje svensk:
Bellman och Tegnér.
Man nämner äfven Runeberg, ehuru man samtidigt beklagar, att han ej helt kan kallas vår.
Om främlingen önskade en karakteristik af våra mest nationela skalders förhållande till den tid, i hvilken de lefde, så blefve svaret troligen i korthet detta, att Bellman speglade sin tid omedelbart och omedvetet, som vattenytan speglar; att han sjöng, som fåglarne sjunga, oberörd som de af tidens frågor.
Tegnér åter kunde kännetecknas som det rikaste, mest fulltonande uttrycket af sin tids kultur, sammansmält med vårt folks nationalkänsla.
Men om främlingen ville veta, i fall Sverige icke ägt någon diktare, som med bevingade steg gått före tiden, som upprört den med djupa frågor, som siat om framtiden med gränslöst hopp – då stode vi stumma, om vi ej kunde svara:
Om främlingen vidare sporde: hvilka af edra nu lefvande diktare äro representativa för de andliga strömningarne vid sekelslutet? skulle vi nämna än den ene, än den andre bland våra yngre diktare såsom uttryck för en eller annan sida af tidens lif.
Som dess mest mångsidige representant blefve otvifvelaktigt Strindberg framhållen.
Den tillfrågade
skulle troligen ej underlåta att påpeka de djupa likheter ej mindre än olikheter, som finnas mellan Strindberg och Almqvist, hvarigenom en jämförande studie öfver dessa båda diktare borde bli utomordentligt intressant.
Men om främlingen därefter fortsatte:
ni menar då, att Strindberg är den af edra moderna författare, som gifver det rikaste uttrycket åt hela det nu i sekelslutet frambrytande nya tidsmedvetandet – då skulle – i fall jag vore den tillfrågade, – svaret lyda: nej, söker ni uttryck icke blott för det varande, utan äfven för det vardande – då är nog fortfarande den för hundra år sedan födde Almqvist vår modernaste diktare.
Ett sådant påstående kräfver bevis, och det är dessa jag här i någon mån vill söka lämna.
En psykologisk och litterär karakteristik, grundad på Almqvists lifsförhållanden och vittra verk, är däremot icke afsikten.
För dem, som möjligen äro obekanta med
Almqvists öden, äro kanske några ögonblicksbilder ur hans lif önskvärda.
Vi se då, i århundradets första tiotal, ett med bokhyllor och blommor fylldt arbetsrum, där en blid, silfverhårig gubbe med stolthet iakttager en djupögd gosse, som försjunkit i hans böcker och manuskript.
Gubben är bibliotekarien Görwell, som drömmer, att dottersonen, den lille »Ludvic», skall fortsätta det historiska samlarvärf, åt hvilket morfadern troget ägnat sitt lif.
På tjugutalet träda vi in i en bondstuga i Värmland.
Vi finna där ett ungt nygift par.
Hustrun spinner vid brasan, mannen, nyss inkommen från jordbruksarbetet, sysslar med pennan eller boken.
Han är »dannemannen Love Carlsson», flydd från konventionalismen till naturen, för att sålunda »utbilda lifvet i en enda stråt».
Under trettitalet se vi samme man som ledare för Sveriges reformläroverk, Stockholms nya elementarskola, omgifven af en lärjungeskara, som under hans geniala, mänskliga uppfostringsmetod för första gången erfar, att man kan vara lycklig i en skola, att en lärare kan fylla dess salar med underbara syner och själen med stora tankar.
Denne lärare var lektor C. J. L.
Almqvist, uppburen ej blott som den utmärkte skolmannen, utan äfven som den på höjden af produktionskraft varande snillrike diktaren, i hög grad åtnjutande sina samtidas beundran och förtroende.
Under fyrtitalet finna vi samme man, tvungen att taga afsked från sitt rektorat, arbetande med pennan i Aftonbladet, som dess främste man näst L. J. Hierta.
Men icke blott som publicist, utan genom skönlitterär massproduktion, genom allt slags kraftödande arbete – kartritning, notskrifning, korrekturläsning, renskrifning – söker han uppehälle för sig, hustru, son och dotter.
Svenska akademien synes icke äga kännedom om denna kamp för tillvaron.
Men en biskop sade slutligen kung Oskar, att Sveriges största snille icke borde svälta ihjäl, hvarpå följde en – regementspastorsutnämning.
I århundradets midt – i juni 1851 – se vi en fiskarbåt i Öresund, under en storm, så stark, att det röda seglet ofta försvinner mellan de upprörda vågorna.
I båten sitter en blek, skälfvande man, stadd på flykt från sitt land, en man, hvars namn då var på allas läppar, oftast med elak skadeglädje, som »förfalskaren och giftmördaren Almqvist».