Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då dessa banor sednare komma att föredragas, så blir det på nytt diskussion om det skall beviljas anslag, och då stiger Frih.
Raab upp och säger, att det är redan heslutadt att It. o. Ad. skall gifva anslag, men beloppet är icke bestämdt.
Omöjligheten lör R. o. Ad. att antaga en propos. af den beskaffenhet, som den ifrågav:de, tror jag mig hafva härigenom ådagalagt. R. o. Ad. skulle derigenom hafva alslagit 3 banor och beslutat 2 sådana, utan att bestämma beloppen.
Jag hemställer således att Frih.
Raab måtte återtaga sitt förslag, hvarpå propos. svårligen kan a(- gifvas. 170 Den 9 Maj f. m.
Jag får fästa den siste värde tala rens uppmärksamhet derpå att, om Frih.
Raahs förslag bifalles beträffande den nodvestra stambanan, så är beloppet icke bestämdt, men derom får då afgöras.
Frih. Tersmeden, Wilhelm Fredrik:
Jag vill icke bestrida att Frih.
Raab kan få den af honom begärda propos. framställd, men att deri ligger en orimlighet, torde vä! medgifvas.
Orsaken härtill är den, att Utsk:t gjort en särskild framställning i anledning af Frih. Raabs motion.
Om Utsk:t hade behandlat denna motion på samma sätt som brukar ske i andra fall, hade Utsk:t nemi. lörklarat Frih.
Raabs motion derigenom vara besvarad.
Fortfar Frih.
Raab i sitt yrkande att inga andra banor skola beslutas än den södra, så må det så vara; men att nu besluta att blott en ny bana, nemi. den nordvestra, skall hafva anslag, och icke någon annan, synes mig orimligt.
I anledning af de anmärkningar, som blifvit gjorda, ber jag att få modifiera mitt förslag sålunda; att R.
St:r vid innevide riksdag blott ville bevilja medel till den södra stambanans fullbordande och påbörjande af den nordvestra, samt derutöfver de låneunderstöd, K. M. föreslagit, till de bolag, som bildat sig för byggande af bibanor.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att om Frih.
Raabs förslag bifalles, så komma de af K.
M. afgiina förslag att afgöras torr än den Iv.
Proposm blifvit föredragen.
Det blir ju till lalle för R. o. Ad. at t vid hvarje punkt särskildt afgöra, huruvida R. o. Ad. vill bifalla Frih. Raabs förslag eller icke.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats afslutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att Frih.
Raabs ifrågav:de motion hufvudsakligen afsåga, dels att R.
St:r vid denna riksdag icke skulle bevilja medel till andra stambanor än den södra och nordvestra, dels och att de summor, som för jernvägsanläggningarne erfordrades, måtte, så vidt möjligt vore, anskalTas utan statens ytterligare skuldsättning.
I den nu förev:de punkten hade Stats-Utsk:t hvarken tillstyrkt eller alstyrkt denna Frih.
Raabs motion, utan endast, efter lemnad redogörelse för densammas innehåll, dels meddelat åtskilliga upplysningar rörande den behandling, som frågan om stambanornas anläggning och deras utsträckning m. m. vid föregående riksdagar erhållit, och dels i allmänhet yttrat sin åsigt i saken.
Vid sådant förhållande och ehuru Frih.
Raab obestridligen vore berättigad att erhålla propos. på bifall till sin inerberörde motion, kunde en sådan propos. dock icke framställas vid den nu förev:de punkten, hvilken, på sätt Hr Gr. o. Landtm, nyss omförmält, innehölle hvarken något tillstyrkande eller afstyrkande af motionen; hvaremot och då Utsk:t, i strid mot Frih.
Raabs åsigt, dels uti 10:de och 11 :te punkterna afförev:de Den 9 Maj f. m. irt Utlåt, föreslagit, att medel måtte anslås så väl till en stambana emellan Kathrineholm och Norrköping som äfven till påbörjande af norra stambanan, och dels i sitt Utlåt.
N:o 89, likaledes i motsats till hvad Frih.
Raab påyrkat i motionens sednare del, hemställt att medel till jernvägsarbetenas utförande skulle beredas genom upptagande af ett nytt statslån, det stöde Frih.
Raab öppet att, då nyssnämnde punkter och (Jllåt. hvar i sin ordning komme under pröfning, framställa de yrkanden, hvartill han, på grund af sin oftanämnde motion, kunde finna sig befogad.
Med stöd af hvad sålunda blifvit anfördt, finge Hr Gr o. Landtm, nu förklara, det han, i anseende till beskaffenheten af Utsluts yttrande i den förevtde punkten, ansåge sig, med anledning deraf, ej kunna framställa propos. på bifall till det af Frih. ltaab gjorda yrkande.
Härefter hemställde Hr Gr. o. Landtm., att Utsk:ts i förevarande punkt afgifna yttrande skulle läggas till handlingarne, hvartill svarades ja.
Den vidare pröfningen af Utlåtit uppskjöts till e. m:s plenum.
Gr. Wachtmeister, Hans, hade inlemnat ett mern. af följide lydelse:
Hindrad af enskilda göromål får jag härmed afsäga mig min befattning såsom ledamot i Konsl.-Utsk:t och såsom Bänkman, anhållande att få blifva vid min riksdagsmannarätt bibehållen.
Sedan R. o. Ad. härtill lemnat bifall, anmodade Hr Gr. o. Landtm.
Ståndets Hrr Elektorer att utse en ny ledamot i Konst.-Utsk:t efter Gr. Wachtmeister. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. \ 4 e. m.
Brakel. 172 Den 9 Maj e. m.
Lördagen den 9 Maj 1863.
Fortsattes behandlingen af Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 87, ang:de fortsatt utförande af jernvägsarbeten för statens räkning och anvisande af dertill erforderliga medel; och förekom nu i ordningen: 6:te punkten.
Jag har icke begärt ordet för att söka åstadkomma någon ändring i det beslut, hvartill Utsk:t kommit i afseende på denna fråga, utan jag vill blott fästa uppmärksamheten på, att om vi beslutat oss för de smalspåriga bano-na, hvilka hade varit mer än tillräckliga äfven för dubbelt så stor rörelse, som deri högsta vi kunna påräkna, så hade nära hälften af anläggningskostnaden blifvit besparad.
Afven jag vill icke försöka att få någon ändring i det beslut, till hvilket StatsUtslct har kommit.
Jag kan blott beklaga, att den obetingade tron på auktoriteter skall till den grad förvilla omdömet, att, då man i vårt eget land haft påtagliga bevis på den stora fördelen af smalspåriga banor, der trafiken icke är särdeles stor, man likväl icke då vill anlägga sådana.
Som sagdt är, jag vill icke nu försöka att erhålla någon ändring i beslutet.
Jag vill blott inlägga min reservation deremot.
Inom 3 år kommer det att visa sig, hvilket system, som varit klokast att använda.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att något bestämdt yrkande derunder icke afgifvits, biet propos. på bifall till Utsk:ts hemställan framställd och med ja besvarad. 7:de punkten.
Emot den nu föredragna punkten af Stats-Utsk:ts Betänk, har jag nedlagt min reservation, och jag anhåller att få inför R. o. Ad. närmare utveckla de skäl, hvarför jag anser att punkten bör afslås.
Först och främst är förslaget, enligt min tanka, ur allmän synpunkt oriktigt.
Det är icke första gången, som R.
St:r hafva framkastat den tan - Don 9 Maj e. m. 173 ken, att kommunerna borde bidraga till kostnaderna för stambanornas anläggning.
Denna fråga väcktes vid 1853 års riksdag, upplelde åter 1858, men föll vid båda dessa riksdagar.
Vid den sednare framkom den under en bestämdare form.
Inom Stats-Utsk:t och inom Riks-Stånden väcktes ett förslag, att, sedan den vestra och södra stambanan närmade sig sin fullbordan och man icke ansåg att för dessa banor någon särskild expropriation af kommunerna kunde fordras, ville man dock, i och för en då tillstyrkt bana mellan Hallsberg och Örebro, anställa ett försök i nämnde afseende.
Efter lifliga strider föll denna fråga.
Jag yttrade, alt jag ansåg Utsk:ts förslag oriktigt ur allmän synpunkt.
Om man nemi. antager, att det icke är blott för att befordra provinciella intressen, som staten anlägger jernvägar, utan att staten med dessa dyrbara anläggningar jemväl åsjftar sin egen fördel, så vågar jag fråga, orri det väl vore rimligt att uppfyllandet af detta statens ändamål skulle göras beroende deraf, att en eller annan kommun vägrat att expropriera jorden.
Jag ber att få framhålla ett exempel, som jag äfven i min reservation har påpekat.
Stats-Utsk:t har föreslagit, att R.
St:r under vissa vilkor skulle bevilja medel till påbörjande af nordvestra stambanan.
Om nu dessa vilkor uppfyllas och banorna således kunna byggas, skulle då sammanbindandet af punkterna Christinehamn och Arvika kunna förhindras derigenom, att en eller annan kommun icke ville lemna jorden kostnadsfritt?
Jag frågar hvar och en, om vi derför skulle afstå från att bygga denna bana, som utgör förbindelse mellan Sverige och Norige, och som är af den största politiska vigt?
Härpå tror jag att ingen skall kunna svara annat än nej.
Detta skäl är för mig alldeles tillräckligt att afslå en sådan framställning, sorn den ifrågavtde, men jag har än ytterligare anledningar dertill; om t ex. jernvägs-styrelseu utstakat den eller den sträckningen, i hvilken en bana skulle gå, och vederbörande kommuner blifvit tillfrågade och förklarat sig villige att afstå jord, roen regeringen sedermera skulle finna, att det vore lämpligare att draga banan öfver en annan mark, litet mera till höger eller till venster, så skulle regeringen icke vara berättigad att verkställa en sådan ändring i planen, utan att ånyo hemställa till de andra kommunerna, genom hvilka banan skulle gå, huruvida de äro villiga att ingå derpå.
Man skulle, i afseende på jernvägarnes sträckning, göra staten beroende af det enskildta intresset och den enskilda beredvilligheten, och detta är i högsta måtto orätt.
Jag tror således att endast och allenast ur allmän synpunkt detta Utslcts förslag bör förkastas.
Dessutom kan jag icke inse, huru den ifrågav:de expropriationen skulle kunna på ett rättvist sätt åstadkommas.
I afseende härpå har man inom Utsk:t förkiarat, att det var landstingen, som skulle ordna en sådan angelägenhet.
Häremot har jag invändt, att då landstingen icke äro berättigade att beskatta vissa delar af ett län olika mot de andra, utan alla skola beskattas lika, så skulle deraf blifva en följd att hela länet skulle 174 D«n 9 Maj e. m. underkasta sig en beskattning för en jernväg, som endast skulle beröra en helt obetydlig del af detsamma.
St:r vid denna riksdag besluta, att norra stambanan skall gå vester oin Sigtunafjärden, så kommer den till en liten del att genomlöpa Stockholms län; men Stockholms län anser sig icke hafva något gagn af en sådan jernväg.
Huru skulle man då kunna begära att hela Stockholms län skulle beskattas för en bana, som genomlöper en liten del af detsamma, och af hvilken bana länet icke har det ringaste gagn, utan tvärtom förlorar i sjelfva verket den delen af Stockholms län, som ligger närmast omkring Stockholm, på att en jernväg stryker fram så nära.
Dessa anmärkningar framställde jag i Utsk:t, och mera än en gång uttryckte jag den önskan, att Utsk:t ville upplysa R.
St:r om huru Utslct ansåg att en sådan föreskrift, som denna, skulle tillämpas.
Sedan man lyckats att något så när bortresormera förhållandet med landstingen, så stannade man vid att expropriationen skulle ske genom subskription.
Detta tror jag också är den emla utväg, hvarigenom den kan åstadkommas; men jag hemställer till hvar och en, orri det kan vara rätt att staten, för att vinna en sådan fördel, som deri ifrågav:de, låter det bero på den enskildta välviljan.
Om två jordegare bo bredvid hvarandra, der en jernväg skall anläggas, och om vi antaga att de båda få samma nytta af denna jernväg, meri den ene är en generös man och den andre en som noga ser på sina utgifter, så nödgas ju den förre att göra uppoffring för den andres skull.
Utsk:t yttrar i sin hemställan: »att, innan jernvägsarbete! påbörjas, den till banbyggnaden och nödiga stationer erforderliga jord för den del af banan, till hvars byggande anslag vid nuv:de riksdag beviljas, skall vara af vederbörande kommuner kostnadsfritt upplåten.»
Jag frågar hvad som menas med vederbörande kommuner.
Kan någon på förhand uppgifva hvilka orter, som skola hafva nytta af en föreslagen jernväg?
Ar det endast de orterna, hvarigenom banan kommer att löpa, eller är det icke lika mycket de dem angränsande orterna?
Jag skulle tro, att Dalarne har fullkomligt lika stor, om icke större, nytta af den norra banan, än Stockholms och Upsala län, genom hvilka den kommer att löpa.
Jag kan således icke fatta, hvarför dessa sednare län ensamma skola bidraga till en sådan expropriation.
Skulle man här vilja tillämpa ett sådant förslag, som det ifrågav:de, så anser jag såsom det första vilkoret, att en lag i detta afseende stiftades.
Detta har man, så vidt jag vet, icke försökt i något annat land i Europa, än uti Frankrike.
Der har en särskdd lag för detta ändamål blifvit stiftad, hvilken uttryckligen bestämmer i hvad mån kommunerna i dylika fall skola bidraga.
Under sådana omständigheter kan det vara möjligt att verkställa detta, men jag vill i alla fall icke påstå att det är rättvist.
Man har ansett att det skulle vara en orättvisa, att, sedan 60 mils jernväg hade blifvit byggd genom en stor del af Den 9 Maj e. m. 175 landet, utan att något sådant vilkor hade kommit i fråga, detta nu skulle tillämpas för de återstående delarne.
Jag erkänner ganska villigt, att jag icke vill kalla detta en orättvisa; hade grundsatsen varit riklig, så skulle jag icke velat motsätta mig dess tillämpning lör framtiden, fastän den icke förut blifvit tillämpad, och ehuru man väl kunde säga att det ligger en hårdhet deri, att de provinser, som längst fått vänta på fördelen af jernvägar, skulle få dem på ett dyrare sätt än någon af de öfriga delarne af landet.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad., utan anhåller blott, på grund af hvad jag nu anfört, om afslag å denna ifrågav:de punkt af Utlåtit.
På samma gång som jag till alla delar instämmer i den siste värde talarens yrkande, så ber jag att äfven få tillägga några ord.
Jag får fästa uppmärksamheten på huru svårt det skulle blifva att praktiskt tillämpa Utsk:s förslag.
Det står här i 7:de punktens lista mom. att till byggandet af de stambanor, som Rikets nu församlade St:r anse böra af staten anläggas, skall den dertill erforderliga jorden vara af vederbörande kommuner kostnadsfritt upplåten.
Hvad menas bär med vederbörande kommuner?
Huru vidt skall denna benämninsr utsträckas?
Menas dermed socknen, häradet eller länet?
Detta har Utsk:t icke omnämnt.
Nu är det naturligt, att den socken, hvarigenom jernvägen går, olta kan i anseende till sitt läge vara sådan, att jernvägen endast går på den ena sidan af socknen.
Den angränsande socknen får således lika mycken nytta af jernvägen som den förra, men om man skulle begära att den äfven skulle bidraga till expropriationskostnaden, så kan den helt simpelt svara: »nej, jernvägen går icke genom våra trakter, och således anse vi oss icke böra bidraga».
Då Utsk:t icke tillkännagifva hvad som menas med vederbörande kommuner, så anser jag förslaget vara praktiskt olämpligt.
Jag tror äfven att det vore högst menligt att byggandet af statens stambanor skall bero på en eller annan kommuns samtycke.
Den siste värde talaren bar anfört den Wermländska banan såsom exempel.
Jag vili framhålla andra banor.
Det är bekant att för den norra stambanan hafva såväl på den östra som den vestra linien sockenmyndigheterna åtagit sigexpropriationskostnadernasbetäckande, men man har äfven erfarit att på båda sidor de socknar, som ligga närmast Stockholm, hafva undandragit sig att lemna något bidrag dertill, emedan de hyste ganska stora farhågor att du icke skulle få sina produkter så väl betalta som förut, i fa I en jernväg anlades.
Vore det nu rimligt att, om staten beslutar att en bana skall byggas, detta icke skulle kunna verkställas derföre att dessa kommuner sagt nej.
Det återstår likväl ett sätt, hvarpå StatsUtsk:t har tänkt att nämnde expropriation skulle kunna verkställas, nemligen genom subskription. 176 Den 9 Maj e. m. Ja? tror visserligen att det vore möjligt att en sådan skulle kunna åstadkommas, men jag anser alt det vore en stor orättvisa, att låta de kommuner, som längst lått vänta på fördelarne af en jernväg, få betala den dyrare än de kommuner, som redan länge varit i åtnjutande deraf.
Om denna punkt förkastas, så komma ändå de frivilliga anbud, som blifvit gjorda angående exproprialionskostnadernas betäckande att qvarstå; men jag tror att det vore högst olyckligt, om det stadgades såsom ett oeftergiflig! vilkor att jorden skulle kostnadsfritt upplåtas.
Om vi vidare taga i betraktande den banan, som går från Orebro till Hallsberg, så utgrenar den sig vid sistnämnda ställe.
Nu vore det ju orimligt att fordra att den kommun, som ligger närmast Hallsberg och som således bär både vestra stambanan och banan mellan Hallsberg och Orebro genom sitt område, skulle betala expropriationskostnaderna för båda banorna, då den bar fullkomligt tillräcklig nytta af den ena.
Jag kan icke neka, att det bade varit önskligt, om det från början varit stadgadt, att de kommuner, som hafva nytta af jernvägen skulle vara skyldiga alt på något sätt bidraga till dess anläggande; men jag anser att Stats-Utsk:ts förslag kommit försent och att det dessutom är ofullständigt, ty det kan icke efterlefvas i praktiskt hänseende, hvarföre jag förenar mig med Frih. af Ugglas och anhåller om afslag å denna punkt af Utlåt:t.
De siste värde talarne hafva så fullständigt bevisat svårigheten och orättvisan af att påbjuda ett sådant stadgande, som Stats-Utsk:t föreslagit, att jag icke bar mycket annat att göra än att förena mig med dem.
Jag vill blott tillägga, att ett sådant stadgande, utlärdadt nu, sedan halfva jernvägssystemet är fullbordadt, icke sk lille blifva särdeles välkommet, utan emottagas med temligen mycken ovilja i landsorten.
Folk älskar icke att tvingas.
Det har på många ställen lyckats bra för myndigheterna att förmå enskildta till eftergifter, just med afseende på expropriationen.
Jag tror icke att det går lika lätt, om man försöker att tvinga dem, utan i det fallet är det bäst att vädja till den enskildta fosterlandskänslan, och på den grund får jag afstyrka bifall till Utsk:ts hemställan.
Expropriationen bör enligt min tanke försiggå på samma sätt som hittills, och ej, utan särskildt medgifvande, något vilkor i motsatt riktning stipuleras.
Att hålla hvad som hittills blifvit lofvadt, måste på det strängaste forceras, men att binda dem, som ej lofvat, att underkasta sig andras åsigter och derpå grundade löften, kan ej billietvis ifrågasättas.
För händelse expropriation kan försiggå kostnadsfritt, är så mycket bättre; men att bestämma jordens, för jernvägars anläggande, upplåtande utan ersättning såsom ett hufvudvilkor, medlör mångfaldiga olägenheter och är dessutom opraktiskt, såsom hinderiigt för staten i afseende på realiserandet af dess Den 9 Maj e. m. 177 dess ovilkorliga rättighet att bestämma banornas anläggande uti den direktion, som af densamma kan, pä grund af sakkunnige personers tillstyrkande, finnas lämplig; och torde dessutom det vilkoret ej komma att godkännas eller blifva välkommet inom kommunen.
— Jag tror mig med visshet veta och är äfven beredd att i händelse af behof med fakta styrka, det inom landet finnes orter, hvarå man under intet vilkor ingår obetingarit på jordens upplåtande utan ersättning.
— Alt ett misstag, såsom vid ett sammanträde, der frågan behandlades, en representant yttrade, blifvit begånget med anledning af den hittills antagna expropriations-principen, kan af mig ej godkännas, utan tvärtom på det högsta bestridas, i sammanhang hvarmed jag påstår en »hfinitiv orättvisa komma att ulöfvas, såvida innevånarne i de orter, hvarå jernvägarne hädanefter komma att framgå, ej skulle få åtnjuta samma rättigheter med dem, hvilka varit eller äro etablerade å de orter, på hvilka desamma redan blifvit anlagd» ; men naturligen bör staten tillgodogöra sig det kostnadsfria jordupplåtandet, om och när sådant kan låta sig göra, ehuruväl, såsom ofvan anfördt är, man ej bör såsom regel föreskrifva, att den för banornas anläggande erforderliga jorden ovilkorligen skall upplåtas utan ersättning.
— Jag kan således under närvarande förhållanden ej yrka annat än alslag, och anhåller vördsamt, att Hr Gr. o. Landtm, behagade göra propos. uti denna syftning.
Jag ber att lå vttra mig i en helt annan riktning än de föregående talarne.
För ruin del kan jag icke finna annat än att Utsk:t haft ganska goda skäl för sitt förslag.
Jag anser det vara ganska billigt att de orter på landet, som lå tillgodonjuta fördelarna af en jernväg, också i någon mån bidraga till kostnaderna för densammas anläggande.
Taube har ansett att det hade varit önskligt att man från början hade utgått från denna grundsats, men att det nu vore för sent att begynna tillämpa den.
Finner man att det vore rättvist från början, hvarför skall det nu vara för sent?
Vi veta icke nu hvar gränsen blir lör våra jernvägsbyggnader, och derför tror jag att det vore skäl att söka ställa så tdl, att staten får en minskad utgift för hvarje jernväg, som skall byggas
Man har sagt, att det är bättre att öfverlemna åt den fria viljan att bidraga till expropriationskostnadernas betäckande.
Jag får erinra om huru, vid öfverläagningen olver lista och 2:dra punkterna, man erkände att frivilliga bidrag och kostnadsfritt upplåtande af mark var lofvad i Vestra härad; men man sade att man icke kunde så noga fästa sig dervid och derföre gjorde man icke något afseende derpå, utan biföll de 100,000 nirma.
Jag tror icke att denna frivillighet är så mycket att räkna på, utan att man sätter det vilkoret, att, derest icke marken frivilligt upplåtes, så får kommunen vänta en statsregleringsperiod.
Staten förlorar icke något derpå.
Frih. af Ugglas har, såsom ett bevis att Utskits förslag skulle vara olämpligt, anfört, att om I\.
St:r vid denna riksdag H. IV. 12 178 Den 9 Maj e. ra. bevilja anslag till en bana från Arvika till Norska gränsen, samt likaledes till en bana från vestra stambanan till Christinehamn, och man sedan vid en följande riksdag skulle vilja sammanbinda dessa håda punkter.
Christinehamn och Arvika, men den härtill erforderliga jorden icke blefve fritt upplåten, så skulle staten gå miste om fördelarne af att få denna jernväg.
För det birsta får jag erinra om att uppskofvet icke kan blifva längre än tre år och för det andra tror jag icke att afbrottet i kommunikationen under denna tid skulle blifva så farligt, då de båda nämnde punkterna ligga vid segelled; således tror jag icke att det uppskof i deras sammanbindande, hvarmed man hotar oss, skulle hafva så menliga följder.
Vidare har man klagat öfver, att de provinser, sorn längst fått vänta på att få jernväg, nu skulle åläggas denna utgift.
Hvad är väl orsaken till att dessa provinser lått vänta?
Om vi fästa oss vid Upsalahanan, så finna att en å två ångbåtar dagligen göra turer emellan Stockholm och Upsala, så att denna sistnämnda stad under 7 eller 8 månader om året har en trafik, vida billigare än den kunde hafva med jernväg, hvarföre det äfven var billigt att Upsala fick vänta på att erhålla en sådan, till dess de delar af landet, som icke hafva några sjökommunikationer, hade fått sina banor.
Hvad tillämpningen beträffar, så erkänner jag villigt att dervid kan uppstå vissa svårigheter.
Det är onekligt att, då icke någon bestämd lag finnes, hvarelter ersättningen skall utgå, dervid kan uppstå betänkligheter; men jag tror att kommunerna nog finna någon utväg att undanrödja hessa, lör den fördelen att lå en jernväg.
Dessutom finnes det ju alltid för landstingen den möjligheten att elter bevillningsgrund uttaxera summan, så att tillämpningen är visst icke omöjlig, derest kommunerna önska att fä den ifrågasatta jernvägen.
Som jag anser att det föreslagna stadgandet till sin grund är rättvist och det skulle bereda en icke så obetydlig lindring i statens utgifter, så kan jag icke annat än vara på det högsta tacksam för Utsk:ts hemställan, och får jag anhålla om bifall dertill.
Hr von Troil, Samuel Gusta f: På den afdelning af Utsk:t der denna fråga först behandlades, omfattades den med temligen allmänt intresse.
Bland tolf ledamöter voro de elfva lör att fatta det beslut, som nu är i fråga.
Inom Stats-U(sk:ts plenum väckte detta icke obetydligt motstånd; men äfven der antogs det med en öfvervägande pluralitet.
Sedan jag hört de yttranden, som här af flere ledamöter blifvit afgifna, är jag fullt öfvertygad om att frågan här icke kommer att få någon framgång.
Då jag likväl inom Stats-Utsk:t tillhört den majoritet, som bifallit den förevarande punkten, så torde det åtminstone tillåtas mig att inför K. o.
Ad. söka visa såväl att det föreslagna stadgandet är öfverensstämmande med rättvisa och billighet, som älven att det, ehuru behäftadt med icke ringa svårigheter i tillämpningen, Den 9 Maj e. m. 179 likväl icke, enlipt min tanke, är omöjligt att verkställa.