Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig tillföll den angenäma lott, att såsom Præses öfvervara dess försvar, och dervid, med ett talrikt auditorium, erfara den i var tid ytterst sällsporda njutning, att höra ett muntligt latinskt föredrag, som med den skarpaste dialektiska utredning förenade hela renheten, lättheten, behaget af ett väl taladt modersmål.
Uppmärksamheten på den unge Kjellander var, från denna dag, vid universitetet allmän.
Ej mindre de, som öfverhufvud interesserade sig för fäderneslandets litteratur, än de, som förnämligast interesserade sig för dess philosophi, motsågo Kjellanders blifvande verksamhet med lifligt och gemensamt hopp.
Detta var dock redan blandadt med lika gemensam fruktan.
Väl promoverades han, den 14 Juni 1833, till Philosophiæ Magister.
Yngst bland åttiotvå kamrater, och med ett yttre der ynglingens fägring ännu hade bibehållit sig, bar han i sitt inre likväl dödens maning, när han mottog den lagerkrans, hvarmed han invigdes till sjelfständig mandomsbana.
Ett nytt anfall af hans bröstsjukdom var nyss under våren öfverståndet.
Det qvarlemnade följder, som gjorde sista delen af hans lefnad till en sällan hvilande strid mellan dödens hot och krafven af den gryende mannaålder, hvars mognad här var redan i sin uppgång tecknad af förgängelse.
Att härvid en skymning, en tröghet, ett stillastånd bredde sig öfver hans andliga varelse, hördes han nu understundom, och med sjelfförebråelse, klaga.
Han gjorde sig orätt: mognaden framryckte ögonskenligt, omskimrad af den tynande ynglingafriskhetens sista strålar.
Snillets låga brann der med förhöjd glans, och göt, i sin förening med kärlekens tro och försakelsens vemod, öfver hans lif en aftonrodnad, mot hvars milda skönhet intet annat var att invända, än att den hade inträdt omedelbart i morgonrodnadens ställe.
Sådan är bilden af hans varelse under det sista år, som han i Upsala tillbragte: sedan han ännu engång, från en sommarfärd till Vestergötland, hade om hösten 1833 dit återvändt.
Redan var bland hans vänner förslaget väckt om en längre sydländsk resa, såsom innebärande en möjlighet för hans helsas återställning.
Men penningmedel saknades; och derjemte det för honom ej mindre nödvändiga, – en i både yttre och inre afseenden passande reskamrat.
Också yttrade hans läkare den förhoppning, att han skulle äfven såsom hemmavarande kunna tillfriskna, genom försigtigt lefnadssätt, mycken stillhet under vintern, och sorgfällig tillbakadragenhet från den yttre luften under hvarje strängare köld.
Tyvärr! i stället för att öka sin verksamhet, måste han alltmera öka sin hvila.
Likväl förgingo hösten och vintern ingalunda i dvala: kärnrik läsning omvexlade med dyrbara själsbröders umgänge, och i utbildandet af sina vetenskapliga grundåsigter förmärktes han ständigt fortgå.
En vänlig krets af familjer, i hvilken han blifvit införlifvad genom frändskapen af sinne för sanning och skönhet, täflade i bemödanden att förljufva hans tidiga lefnadsqväll.
Under sådana aftnar hörde man honom en och annan gång äfven föreläsa (t. ex. ur Ingemanns historiska romaner); hvartill man dock, oaktadt hans behagliga röst och hela själfulla föredrag, vid tanken på hans ömtåliga bröst icke gerna ville locka honom.
Till och med hans egen poetiska alstringslust återkom, och frambragte vid det nya årets början flera värderika skaldedikter.
En afhandling ”om den Sköna Konstens Arter”, hvilken dock ej hann fullständigt utarbetas, blef hans nästa företag.
Ändtligen, och under våren 1834, fullbordade han, med tvenne nya delar, sin före promotionen började Dissertation.
Den erhöll Fakultelens högsta betyg; och han kallades, vid tjuguett och ett halft års ålder, till Docens i Philosophiens Historia.
Med strängaste rättvisa: han hade ej blott sedan längre tid, utkorat Philosophien till sitt hufvudstudium; han hade ock redan gifvit de mest otvetydiga prof af sitt spekulativa snille; så mycket mera egnad till verklig Philosoph, som han äfven var Humanist, – i ordets egentligaste, men ock vidsträcktaste och grundligaste mening.
Mellertid hade, under vintern, en ny blodspottning stegrat vännernes bekymmer.
Förslaget om en resa till Italien återupptogs: en färd genom Europas sydligare länder, och någon tids vistelse under deras mildare luftstreck, skulle – så hoppades han sjelf – på samma gång mångfaldigt rikta hans bildning och medföra en kroppslig förbättring.
Om än i sednare afseendet blott med svag förtröstan, gladde vi oss dock åt hans glädje, att nu se denna tanke kunna verkställas.
En öm slägting, syster till hans moder och lyckligtvis bättre lottad i ekonomisk hänsigt, utrustade honom dertill genom frikostigt understöd; och den förtrognaste af hans vänner, dåvarande Magistern, nu mera Professorn i Historien Carlson, erbjöd sig till resesällskap.
Alla hinder voro nu således undanröjda.
Så, under fullblomstringen af Nordens högsommar, lemnade han Upsala och Sverige – för alltid.
Vid vårt afsked kände jag bestämdt, att vi sågo hvarandra, i denna verlden, för sista gången; och i hans blick förrådde sig en skymt af samma föreställning.
Likväl – Italien och Rom!
Huru skulle det för honom varit möjligt, att utan glad längtan motse deras bekantskap?
– Afrest från Stockholm den 10 Juli, kort före Cholerans första besök i hans fädernesland, återsåg han födelsebygden under en hastig genomflygt, och begaf sig i slutet af månaden från Göteborg till Köpenhamn.
Sedan han der vistats en minnesrik vecka, tog han vägen åt Kiel, Hamburg, Göttingen, Cassel och Rhen-trakterna.
Från Bonn gjordes en utfart på Rhenströmmen till Cölln; sedan fortsattes resan söderut, till Mainz, Frankfurt am Mayn (der Goethes födelse-hus besöktes) och Heidelberg.
Härifrån togs vägen till Stuttgart, Tübingen, och genom Schaffhausen inåt Schweiz.
Lifligt beskrefvos i bref, dem hans utgifna ”Minnen” förvara, de härunder mottagna intrycken af märkvärdiga män och märkvärdiga föremål ur naturens, konstens, fornminnets riken.
Anländ till Zürich, och just under en rodd på den undersköna Zürichersjön till ett landtställe, der en ung, lungsigtig och nyligen utrest landsman147 hade bosatt sig, erhöll han den underrättelse, att denne nyss hade aflidit.
”Hvilken sorglig öfverraskning!” (utropar han härvid).
”Det grep mig djupt.”
Vid återkomsten till staden försäkrade mellertid den frejdade läkaren Schönlein, efter en undersökning af Kjellanders bröst, att det var ännu oskadadt, ehuru högst retligt.
Nu fullföljdes färden; öfver St.
Gotthard, till Italien.
Lago Maggiore med sina Borromeiska öar, Milano med sin Dôm, Genua med sina Palatser, Pisa med sin Campo Santo – allt befanns herrligt.
Än mera Florenz, med alla sina konstskatter och den ljufliga Arnodalen; korad till halfannan veckas hvilopunkt.
Här upplät sig det Italien, som vandrarn egentligen sökte.
Ändtligen framkom han, den 20 Oktober, till dess medelpunkt, till resans hufvudmål:
Under hela denna färd var, i allmänhet, hans helsotillstånd bättre, än man kunnat förmoda.
Reslifvets besvärligheter tycktes till och med stärka det.
Den tid, som nu för honom börjades, bland fornminnen, konstverk och konstnärer, fick han under en höst, som ej var annat än en mildrad sommar, obehindradt njuta: ty de första månaderna i Rom inverkade på ett sätt, som öfversteg vänskapens djerfvaste förhoppningar; han syntes återuppblomma i en styrka och friskhet, som ej på länge varit hans lott.
Dessa glada dagar fortforo, om än med några (till utseendet) mindre betydande afbrott af ohelsa, till slutet af Februari 1835.
Då visade sig, att äfven i sjelfva
Rom kunde vintern, och det första tidskiftet af vårens ankomst, vara menliga för den bröstkranke nordiske pilgrimen.
Olyckligtvis inträffade, att vinterkölden i
Rom var just detta år både hårdare och långvarigare, än vanligt.
Han nödgades innesluta sig i sitt rum; och led dervid mycket af den omständighet, att de romerska boningarna äro beräknade blott på sommarluft.
Denna inspärrning fortfor länge.
I ett bref, skrifvet i begynnelsen af Maj, förtäljde han sig vara, icke egentligt sjuk, men tvungen att hålla sig inne på sin kammare och stundom vid sängen.
Brefvets både stil och korthet vittnade dock nogsamt om en matt hand.
Också följdes detta sjukdomsanfall af en derefter oafbruten aftyning, som sakta, men ohämmeligt, upplöste hans jordiska tillvarelse.
Förebud dertill var ock en öfver hans inre lif sig bredande skymning, öfver hvilken på samma gång allt enklare, renare, högre uppklarnade ljuset af ett himmelskt hopp.
Gud ske lof!” hördes han yttra:
”om min eviga frälsning tviflar jag icke; huru det går med den timliga, derom är jag osäker.” – ”Jag känner,” sade han en annan gång, ”att många blommor fallit af mitt väsen.
Jag blir, om jag med lifvet kommer utur denna krisis, mera fattig; gifve Gud, att jag äfven måtte bli mera ren!” – Under dessa veckor tillkallades först en berömd
Romersk läkare; sedan sköttes han af en Skotte, Doktor Kissock, med ömt sorgfällig omvård.
Denne, i allmänhet mer än tviflare på italienska resors nytta för bröstsjuklingar, och föga troende på möjligheten af Kjellanders räddning, tillstyrkte honom likväl att för sommaren utbyta
Rom mot det högländta Siena, såsom ägande ett för honom sundare klimat, samt att för nästa vinter kora Pisa till vistelseort.
Kort före detta sjukdoms-utbrott hade man hos honom förmärkt ett tillstånd af underbar ljusning, hvari han, under tårar, högljudt prisade Gud att banden voro lossnade, att utsigten nu var öppnad åt en ny och snart kommande friskare verld; hvarvid han – såsom ofta i sådana stunder – uttryckte sin känsla deraf i improviserade verser.
Betydelsen af denna aning blef snart afslöjad.
– I den mån, som ökad matthet gjorde egen läsning mödosam, nödgades han anlita vännens biträde såsom föreläsare.
De sista skrifter, ur hvilka han genom sådan tillhjelp hämtade näring, voro Eddorna, Shakspeare, Bibeln; slutligen nästan blott den sistnämnda ensam.
Med Maj framträdde mellertid Italiens fördröjda ungsommar i hela sin tjusning och prakt; och denna mäktiga vårfröjd tycktes, för ett ögonblick, nylifva eller återgifva hans krafter.
Med detsamma var dock luftens värma redan starkare, än för honom ansågs tjenlig af läkaren, som ifrigt påminte om nödvändigheten att snart uppsöka det svalare Siena.
Men sedan han åter börjat känna sig bättre och kunna vistas ute, öfverväldigade honom det förlåtliga begär, att af Rom och dess omgifningar skåda så mycket som möjligt.
Många märkvärdigheter funnos, af hvilka han ännu ej fått taga kännedom; andra ville han ånyo och fullständigare befrakta.
Så gjorde han färder i vagn, än till fornlemningar, tempel, palatser, gallerier, än kring den yppigt grönskande Campagnan, än på en utflygt till Albano, Ariccia och Nemi, än att från Monte Pincio se solen gå ned öfver Roms herrligheter och den närbelägna Villa Borgheses Armida-lustgård.
Det var honom, sade han, en samvetspligt; huru skulle han eljest, när han återkom till Sverige, stå till svars?
Likväl blef omsider öfvermåttet af alla dessa intryck ett nytt lidande; i följd hvaraf skyldigheten, att snart öfvergifva den eviga staden, framställde sig desto mera uppenbar.
Sista aftonen der tillbragtes på Monte Pincio; hvarifrån han skildes med det afskeds-utrop: ”Rom!
Du har gifvit mig mycket; men fråntagit mig ännu mera.”
Afresan till Siena börjades den 11 Juni.
Den måste verkställas försigtigt och långsamt; tilltagande svaghet medgaf endast korta dagsfärder.
Öfverhvilande tvenne dagar i Viterbo, kände han der, en morgon, ännu djupare än vanligt sitt tillstånd försämradt.
Blickande tillbaka på sin lefnad, och talande om fäderneslandets återseende såsom ovisst, döljde han icke heller huru varmt han hade önskat att der få inträda i någon offentlig verksamhet, om äfven blott för en kort tid, och tillåtas frambära åtminstone en och annan frukt af det välmenta lifsarbete, hvilket han måste öfvergifva såsom knappt mer än påbegyndt.
Derefter, och sedan hans följeslagare lyckats lugna honom genom påminnelsen om det inflytande för tid och evighet på de många vänner hvilkas ledare han varit, tog han af den trogne reskamraten ett tacksamt afsked.
Den skilsmessa, om hvars närhet han blott vid detta enda tillfälle hördes bestämdt yttra sig, var honom ännu närmare, än han (sannolikt) sjelf förmodat.
Siena uppnåddes icke.
Hunnen blott till den lilla, två mil derifrån belägna orten Buon-Convento, nödgades han, plötsligt angripen af stor mattighet och stark svettning, der stanna och intaga sängen.
Följande morgon – den 18 Juni – syntes han åter så mycket kraftigare, att han då förmådde stiga upp, kläda sig, vid middagen till och med äta något litet, och från fönstret betrakta förbitåget af en till Corpus-Christi-festen hörande procession.
Genom en angenäm uppasserskas välljudande namn
Viola framlockades ännu en till Upsala ilande tanke, som fästade sig vid en der boende poetisk väninna, och föreställde sig huru hon skulle finna tillbörligt, att i det ”Land, wo die Citronen blühn”, sjelfva värdshus-jungfrurna bära dylika idealnamn.
På eftermiddagen infann sig likväl ny försämring; hvadan han tidigt afklädde sig för att gå till ro.
Han insomnade mot kl. 7; tycktes sofva godt – och vaknade icke mera.
Det sista öfvergångs-ögonblicket var för hans vän, och en i hast tillkallad läkare, nästan omärkligt.
Så gick han, i efterlängtad hvila inslumrande från en italiensk sommardag, under den vid hans säng knäböjande fosterbroderns böner, till den eviga sommar, hvars bild han här så rent och trofast bevarat i sitt unga hjerta.
Hans stoft fördes till Florenz, och erhöll der, på den utanför stadsmuren belägna protestantiska kyrkogården, sin lägerstad.
Jordfästningen förrättades, den 26 Juni kl. 6 på morgonen, af en engelsk prest.
Öfver hans grift upprestes, på aftonen före den första årsdagen af hans död, en minnesvård af marmor: en afbruten kolonn, med latinsk dubbelinskrift.
På ena sidan läses hans namn, fädernesland och ålder; på den andra det johanneiska språket:
Detta är evinnerligt lif, att de känna Dig, allena sannan Gud, och den Du sändt hafver, Jesum Christum.”
Så ofta någon svensk pilgrim besöker den marmorsådda, med cypresser och rosor planterade kullen, skall han der, troligen, äfven uppsöka Kjellanders hvilorum; och, då han blickar, ömsom på den brutna kolonnen, ömsom utöfver Arno-dalen, Fiesole, alla de tjusande höjderna omkring
Florenz, offra en tanke af heligt vemod åt den yngling, med hvilken från fosterjorden borttogs en ännu vida skönare utsigt, – den förväntade banan af ett bland dess på samma gång största och renaste snillen.
Det gifves bland menniskorna ett slag af varelser, hvilkas lif, öfverträffande alla andras i andlig rikedom och fägring, är i samma mån lekamligen snarförtärdt.
Det försvinner ur vår åsyn, innan det hunnit blifva något vidare, än ett löfte af oändligt innehåll, en bebådning af outsägliga ting, en yppig purpurrodnad till en dag, hvars like i herrlighet ej skulle funnits, i fall hans morgon ej hade tillika varit hans afton.
Själens låga är hos dessa andar, hvad hon borde vara hos alla, en sann himlaflamma, som bibehåller skärheten af sitt ursprung; men måhända är det just derföre, som hon hos dem brinner med en kraft, en snabbhet, en glans, till hvars underhållning den jordiska lefnadslampan snart saknar olja.
Novalis är deras gemensamme representant: till samma slägt hörde Kernell; till samma den begråtne unge Furste, af hvars kärlek, uppmuntran och beskydd Sverige hoppades nya – och renare – Gustafs-dagar.
Fåglar, tropiskt underbara och skimrande, förvissade Columbi manskap om den nya verldens verklighet och närhet.
Ungefär så visa sig dessa varelser för oss andra jord-invånare, med en plötslig och kort, men profetisk företeelse; man känner vid deras umgänge, att man har framför sig en himmelsk gäst, men hvars vingar redan lyfta sig till flygt åt hemmet; ur deras blickar, med rörande glans, tilltala oss i en och samma stråle döden och odödligheten.
Ernst Kjellander var en af dem.
Beslägtad med de nyssnämnda äfven i sitt yttres fägring, bar han öfver den ett själs-uttryck, som åt dragens regelbundenhet gaf en öfverjordisk förklaring.
Hans kroppsbildning skulle, i fall man bortsåg från en viss prägel af hämmad utveckling, kunnat kallas till och med kraftfull; på kraft häntydde ock, liksom näsans rakhet och styrka, så framförallt den höghvälfda pannan och de stora, mörkbruna ögonens eld; men den oskuldsklara godhet, som mildrade den och som lade sig med ett blidt sorgedrag öfver den behagliga munnen, öfver hakans fina rundning och en hy, hvars skärhet det mörka, rikt lockiga håret än mer förhöjde, gjorde den begynnande gestalten af en ung man fastmera till ett mellanting af barn och engel.
Det var ock ett fromt barns hela menlöshet, som i hans ädla uppsyn, alltigenom, försmälte sig med tänkarens snille.
Hans ställning var något framåt lutad, och hans gång ägde något sväfvande, liksom hade den rört sig efter lagarne af en inre musik.
Hvad af hans anblick minst kunde glömmas, förblefvo dock alltid dessa ögon af ett slag, som ensamt skulle underrätta oss om vårt andelifs oförgänglighet, äfven om den ej vore bekräflad af andra budskap.
Der sådana stjernor tindra genom natten, är ej möjligt att föreställa sig deras utslockning.
Hans lynne bibehöll ständigt, jemväl i dystrare stunder, en spänstig, oftast ljuf stämning; hans sätt att vara, uttryckte en blygsam sjelfständighet; hans samtal var på en gång lärgirigt och lärorikt.
Det milda barnasinne och det stränga skarpsinne, som utgjorde hans väsendes hälfter, framgingo båda ur en djup innerlighet, och förmedlades genom en tidig erfarenhet af det lif, som är ”menniskornas ljus.”
Härifrån den fasta tro, som, i förening med en stark rättskänsla och en manlig vilja, bestämde alla hans beslut och handlingar; den tillät honom ej, oaktadt hans förtrolighet med smärtan och måhända äfven ursprungliga benägenhet för svårmod, att hängifva sig åt det slags melankoli, som han kallade ”njutning af att lida.”
Från all sådan skyddade honom den hela hans väsen genomträngande uppfattning af Christi uppenbarelse, som var hans personlighets egentliga grundton.
I dunkla stunder ihågkom han derföre snart, att han mot allt det i jordlifvet mörka ägde tvenne osvikliga skyddsvärn: bönen, och läsningen af Guds Ord.
Vanligen voro honom i sådana ögonblick Davids Psalmer en kär tillflykt; kampen plägade då slutas genom en flod af tårar, hvarefter genast öfver hans varelse sågs uppglänsa ett obeskrifligt ljus af blid glädje.
Tvifvelsutan samverkade, vid dylik läsning, med innehållets höga sanning äfven formens höga skönhet.
Men hans religiositet var ingalunda mindre äkta dymedelst, att den i sitt djup inneslöt både mäktiga ästhetiska och mäktiga spekulativa elementer: tvärtom, den gaf derigenom grundvillkoret för den organisation af själskrafter, utan hvilken jemväl den klyftigaste tänkare är från all harmonisk verldsbetraktelse utestängd.
I sitt lifs religiösa grundrigtning bråddes han närmast på sin moder; hvars sinnesstämning, städse trängtande åt evighetens verld och lefvande här blott såsom i dess förgård, äfven bragte henne att i sin Ernst hufvudsakligen älska det ymnigt begåfvade redskapet för Guds rikes tillkommelse.
Det i hans böjelser poetiska och artistiska åter, som ej sällan förespeglade honom skaldens kall såsom hans egentliga (se t. ex. hans vackra poem ”Palinodia”), var, i viss mån, ett fädernearf; ty det hade genom hans fader, som sjelf varit en vitterhetsidkare, fortplantat sig till honom från hans farmoders broder.
Någon slägtskap med de stora philosophiska anlagen kunna vi deremot hos ingen af hans förfäder upptäcka.
Och nu några ord särskildt om dessa!
– För Philosophiens vetenskap, åt hvilken han slutligen företrädesvis egnade sig, har troligen aldrig någon svensk yngling, och öfverhufvud icke mången europeisk, varit fullständigare utrustad med de gåfvor, hvilka sällan hos någon philosoph förekomma tillsammans i denna jemvigt, ehuru de samtligen äro till målet lika erforderliga.
Vanligen finnas de blott så, att en viss, om icke rentaf utesluter de öfriga, åtminstone herrskar på dessas bekostnad.
Så t. ex herrskar hos Hegel den logiska styrkan och skärpan lika ensidigt, som hos Baader den rikt substantiella, men visserligen i sin dialektik alltför desultoriska mysticismen, hos Schubert och Steffens den ymniga psychiskt-physiska erfarenheten o. s. v.
Och likväl kan det i Philosophien egentligen stora och fruktbärande, det, som hon väsendtligast behöfver, icke – och allraminst nu – tillvägabringas utan en fullständig samverkan af den spekulativa Theismens och den spekulativa Naturalismens ädlaste krafter.
Uppgiften är att finna en Erfarenhets-philosophi, som är detta i det namnets högsta och djupaste betydelse.
Lyckades man finna den, så upptäcktes med detsamma ock en sann Naturens Philosophi, ur hvilken, såsom sitt nödvändiga underlag, en sann Historiens Philosophi kunde utvecklas, hvilken sedermera i sin ordning, från den såsom en högre Natur framträdande Historiens medelpunkt (Gudamenniskan, Gud uppenbarad i Christus), bringar med sig den innersta nyckeln till all lägre Naturs förklaring.
Denna upptäckt, äfvensom dess genomförda framställning i en fullt objektif och plastisk gestalt var Schellings sträfvan; den idée, som, innan han sjelf hann fullborda dess utförande, af Hegel utbildades till den nya spetsfundiga scholasticism, om hvilken i korthet intet annat kan sägas, än att den, från begynnelsen till slutet, består i en alltgenomgripande ofantlig tvetydighet148.
Än mera fragmentarisk är den skepnad af lära, från hvilken Novalis, genom sin tidiga död, nödgades bortgå.
Honom var Kjellander, i hela sin förening af hjertats och snillets vackraste egenskaper, väl närmast lik; visserligen såsom poet svagare149, men deremot såsom philosoph starkare, än han.
Kjellander skulle i sjelfva verket kunna kallas Sveriges Novalis: med äfven den stora likhet i lefnadsöde, att det väsende, som han på jorden älskade högst, gick före honom bort ur tiden för att blifva, i sin förklaring, hans ledande genius, hans författarskaps personliga medelpunkt; ty i detta afseende var Kjellanders Moder för honom alldeles detsamma, som för Novalis den i sitt femtonde år bortryckta ungdomsbruden Sophie.
Ja, hvad mera är: den sistnämnda synes varit på väg, att erhålla en ännu närmare svensk motsvarighet i den ”Maria”, som besjunges i ett par af Kjellanders vackraste dikter, och som väl tillika är ”Lili” i det lilla täcka, genom sitt målningssätt om Goethe påminnande stycket ”Bokställaren”; – såsom vi hört förljudas, idel minnen af sälla dagar tillbragta i Kinnekulles paradis, i de förtrollade lunderna kring Råbäcks och Mörkeklefs grotta.
Man har såsom en vigtig olikhet anmärkt, att Novalis vistades med sin betraktelse mera på Naturens än på Historiens område, och att derföre den christliga verldsåsigten icke alltid hos honom framträder lika bibliskt-positif, som hos den på Historiens grund hemmastaddare svenske själsbrodern.
Sannt är, att den förres philosophiska uppfostran, såsom börjad i Fichtes skola, oundvikligen i religiös hänsigt innebar hinder, hvilka blott småningom kunde genombrytas, och hvilka ej funnos för Kjellander, hvars första spekulativa bildning utgick från Swedenborg.
Men dels var Novalis ingalunda en främling på Historiens fält, som redan från barnaåren hade varit ett hufvudämne för hans studier150, och äfven under de sista lefnadsåren ofta drog till sig hans betraktande151; dels ägde jemväl
Kjellander en stor fallenhet för Mathematik och Naturvetenskap.
Hans förtrognaste har derom yttrat:
”Mathematiken drefs af honom såsom ett älsklingsstudium; det var för honom ofta en vederqvickelse, att, efter någon tids arbete i andra ämnen, sysselsätta sig med en analys eller med lösningen af ett geometriskt problem.
Sitt studium af Chemi stärkte han äfven genom praktiska öfningar”.
Vid förlängdt lefnadslopp, skulle alltså äfven häraf de skriftliga spåren blifvit märkbarare.
Med den angifna olikheten förhåller det sig derföre alldeles så, som med en annan, hvilken kan tyckas åtskilja dem såsom poeter: nämligen, att Kjellanders poesi företer en än mera subjektif och blott lyrisk karakter; ty man ser af hans bref, att äfven han under de sista åren af sin lefnad hvälfde inom sig planen till en lärodiktande – roman, ja, till en dramatisk behandling af (hvem skulle trott det?) sagan om Ragnar Lodbrok.
Men om hans skriftliga qvarlåtenskap ej förråder mycket af hans äfven åt naturkunskapssidan rigtade uppmärksamhet: så äro der vittnesbörden om hans theologiska och ästhetiska interessen desto talrikare.