Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid tog denna sin början i Persgård i Kröplinge södra rote, dit jag ej hade mer än en knapp fjerdedels mil att gå, något som ju måste anses jemförelsevis beqvämt på landsbygden, hvarest barnen ofta kunna hafva öfver en half mils skolväg.
Anders Carlsson härstädes hade nemligen helt liberalt upplåtit det stora salsrummet i sitt nybyggda boningshus till skolsal, och i detsamma voro nu socknens bänkar inflyttade, så att det hela efter ortens förhållanden var synnerligen väl ordnadt.
Då min moder ledde mig in i skolsalen, emottogos vi mycket vänligt af skolläraren Hans Persson, hvilken grundligt kramade min framräckta högra hand med sin vänstra – hans högra arm hade i följd af en olyckshändelse blifvit amputerad.
Han bad mig vara välkommen och sade, i det han vände sig till de andra barnen, mina blifvande skolkamrater:
»Här sen I en liten Glimmingepåg, som lär vara dugtig till att läsa.
Nu få vi se, om I kunnen vara lika dugtiga som han.»
Ryktet om mitt storartade kunskapsprof på husförhöret i Jutagård tycktes sålunda äfven hafva trängt ända till Hans Perssons öron.
Såsom utsocknes fick jag nu till att börja med sätta mig nederst på nedersta bänken.
Min moder tackade honom förbindligast för hans vänlighet att vilja taga emot mig i sin skola, hvarpå hon aflägsnade sig ur rummet, utan att han ens gjorde min af att vilja ledsaga henne till dörren, men artighet hörde ej till hans natur.
Hans Persson läste nu sjelf morgonbönen, hvarefter en psalmvers afsjöngs.
Sedan kom, efter gammalt bruk, innanläsning i Nya Testamentet, hvilket gick ganska hjelpligt, ehuru ett och annat af de yngre skolbarnen fick stafva sig fram alltemellanåt.
Äfven jag fick läsa min vers, hvilket gick utmärkt.
Derefter började förhör i katekesen.
Hans Persson hade nemligen gifvit de äldre barnen inledningen och de tvenne första buden i långkatekesen i ferielexa.
Den förste, som fick frågan, var en af de äldste gossarne, Aron Johansson i Bergagård.
Skolläraren sade:
»Hör du, Aron der!
Hvad är katekesen?
Aron reste sig visserligen upp, men blef stående der så tyst som en af träapostlarna i Kröplinge gamla kyrka.
Då sade Hans Persson på sitt rättframma sätt:
»Du är en lat stut, du Aron.
Du kan inte en gång det första stycket i lexan.
– Nu ska vi fråga den lille Glimmingepågen, om han kan svara på den frågan.
Kan du säga mig: ’Hvad är katekesen’? du Johannes dernere?»
Om jag kunde svara på en vanlig katekesfråga!
Jag uppläste svaret så klart och tydligt, som om jag sett det framför mig i boken:
»Catekesen är en kort undervisning om nödiga stycken, som höra till vår Christendom, föreställd i Frågor och Svar.»
»Du var mig en liten huggare, du Johannes, till att kunna ditt stycke, fast du inte har haft det i lexa.
Du får komma hit upp och sitta der ytterst på den öfverste bänken, på Arons plats, och vara med i det öfversta lexelaget,» sade han.
»Men du, Aron, du kan gå ner och sätta dig der nederst hos abcdariusarna och skämmas, din store, late drummel!»
Jag kan ej beskrifva, med hvilka känslor jag vandrade dit upp för att sätta mig ytterst på den öfversta bänken.
Detta var ju en ofantlig utmärkelse redan på min första dag i skolan.
Hela min barnasjäl triumferade.
Men den stackars
Aron såg mer än snopen ut, då han måste lemna sin plats åt mig och sjelf loma af dit ner och sätta sig nederst på den nedersta bänken.
Skolläraren fortfor till Aron:
»Skäms du inte för, att en sådan liten Glimmingebo ska’ kunna bättre än du?
Och det, bara för du är lat!
Det blir aldrig någon karl af dig, om du är en sådan later stut.
– Se på mig!
Tror du, att jag hade blifvit den karl, jag är, om jag hade varit så lat till att läsa som du?
Nehej, du!
Jag skötte mig allt på ett annat vis, jag, fast jag aldrig hade någon skolemästare, som hållde efter mig.
För sen mor min bara hade lärt mig att läsa rent, sen så fick jag allt reda mig sjelf, jag.
När jag kom ut näfvastor som vaktepåg, så hade jag boken med mig i lomman hvar dag, som Gud gaf, och läste, så det dånade uppe på fäladen.
Och medan jag tjente dräng, så läste jag många timmar hvar söndag.
Och derför så gick det också för mig att slå mig fram, när jag hade mist min högre arm i tröskeverket.
Jag undrar just, hvad du skulle ta dig till, om du miste din högre arm i tröskeverket.
Då så finge du allt gå på socknen.
Men du, jag gaf mig åstad med de dalerna, som jag hade sparat af mina löner, och in till den stora staden Göteborg, och der läste jag och räknade och skref med, fast jag fick öfva mig med venstran, och det var för en magister, som hette Högström.
Och när jag så hade vatt hos honom i sex veckor och läst och räknat och skrifvit – kom ihåg bara i sex veckor! – så sa’ magistern till mig:
’Ja,’ sa’ han, ’nu får Hans Persson ge sig hem till sitt land igen och hålla skola, när han vill och så mycke han vill, för nu så är Hans Persson så lärd, så nu kan han inte lärdare bli.’
Det sa’ magister Högström.
Och sen så var jag karl.»
Derefter återupptog han förhöret.
De flesta barnen redde sig ganska väl i sina stycken.
Det var endast en äldre gosse till, vid namn Abraham, hvilken ej nöjaktigt kunde besvara frågan, hvarföre han ock måste loma af ner till den nedersta bänken för att skämmas tillsammans med sin olyckskamrat Aron.
Dock skämdes de ej så synnerligen allvarligt, ty då jag vände mig om för att se på dem, så sutto de båda och skrattade.
Sedan lexan ändtligen var upphörd, sade Hans Persson, som tydligen ifrån början ville imponera på mig med sin stora lärdom:
»Nu ska’ jag fråga er nånting, som inte står i lexan.
Är det någon, som kan säga mig, hvem som är kyrkans öfverhufvud?
Då intet af de andra barnen gjorde minsta min af att vilja besvara denna för vår bildningsgrad ganska svåra, ja, jag skulle rent af kunna säga oberättigade fråga, så dristade jag mig slutligen till att försöksvis nämna prosten, ty han var ju den förnämste kyrkans man, som jag då hört talas om.
»Ja, jag väntade mig justament det.
Men den gången så huggde du allt i sten ändå, du,» sade Hans Persson och log.
»Nej, du, kyrkans allra högsta öfverhufvud, det är påfven i Rom.»
Huru Hans Persson råkat i denna grymma villfarelse om hvilken, som är vår Svenska Evangeliskt Lutherska kyrkas öfverhufvud (konungen!) är för mig alltjemt en outredd fråga; men troligtvis har han hemtat sin åsigt från en i Halland förekommande gammal folklek, den s. k.
Påfveleken, i hvilken deltagarne par om par föreställa ifrån påfven och »påfvesan» alla grader af »presterskapet» ända ned till »stöten» och »stötesan».
I de böcker, som han »studerat», fans förvisso alls intet stöd för densamma; tvertom borde han, om han kunnat rigtigt uppfatta hvad som i den tidens katekes stod att läsa om Doctor Martin Luther, begripit, att denne, till hvars lära vi bekänna oss, absolut förkastat påfvens hela myndighet.
Emellertid gjorde sålunda vår beskedlige Hans Persson, i sin djupa okunnighet, oss barn så att säga till papister.
»Nå, hvem är närmast påfven då?» sporde han sedan.
Och då ingen kunde svara, så sade han: »Det är erkebiskopen i Upsala.
Sen så komma biskoparna och så komma prostarna och så kyrkeherrarna och så komministrarna eller kaplanerna, som de också kallas, och så pastorerna och så kommer klockaren och sen kommer hvem?
Vi barn sutto der alltjemt stumma af be- och förundran öfver Hans Perssons stora lärdom.
»Jo,» svarade han sjelf med eftertryck, »sen så kommer jag, för jag är inte bara skolemästare utan också kyrkevaktare i församlingen.
Jag kommer sist.
Men hade jag fått komma i prästalära i min ungdom och haft råd till att studera, så kunnen I lita på, att jag skulle inte kommit sist, för då så kunde jag allt blifvit både prost och biskop.
– Nu fån I rast!»
Hans Persson reste sig härvid med stor värdighet upp ur stolen, utslätade skörten på den luggslitna, blå verkensrocken med sin enda, venstra, hand och trädde genom stugudörren ut ur salen.
Jag vill ej neka till, att jag vid ifrågavarande tillfälle intogs af en ofantlig beundran för denne Hans Persson, isynnerhet när jag tänkte på hans ord, att han skulle kunnat varit någonting för mig så obegripligt högt som biskop.
Redan det faktiska förhållandet, att han i alla händelser måste räknas med bland kyrkans »embetsmän», var då för mig tillräckligt skäl att högt uppskatta hans värde.
Skollärarens son Per, som var vid min ålder och som alltid plägade följa fadren vid hans ambulering till de särskilda rotarne, kom nu fram till mig och gjorde sig bekant.
»Hvad har du i ditt matknyte?» sporde han.
Jo, jag hade de allra läckraste vofflor, som min ömma moder hade bakat om morgonen, innan hon följde mig åstad till skolan.
»Då får jag med af dem!» utropade han glad, och hans ögon tindrade af lystnad.
Efter den ära, som fadren bevisat mig genom att låta mig flytta upp på den öfversta bänken, så delade jag ju gerna med mig af mitt förråd åt sonen, och vi åto båda med utmärkt appetit af de sköna vofflorna.
I detsamma öppnade skolläraren Hans Persson stugudörren, tydligen för att efterse, det inga oordningar förekommo i skolsalen.
Och då han nu observerade, att jag höll på med att undfägna hans son med vofflor, så log han så godt och nickade åt mig, liksom om han velat säga: »Det skall du ej hafva gjort för intet».
Sedan mitt voffelförråd var slut, gick Per straxt ifrån mig bort till en annan gosse för att få smaka äfven på hans mat.
Och jag märkte snart, att han på detta sätt brukade hemta det vesentligaste af sitt uppehälle ur de andra barnens matknyten, enär ju barnen gerna delade med sig af sin skolkost för att stå väl hos skollärarens son och genom denne hos skolläraren sjelf.
Efter rasten vidtog upphörandet af berättelser ur bibliska historien samt ett par psalmer, hvilka de äldre barnen äfvenledes haft i hemlexa.
Derpå fingo dessa skrifva efter förskrift, medan läraren egnade sig åt undervisningen af stafvare och abcdarier.
Men innan han förfogade sig ner till de sistnämnda, vände han sig till mig och frågade, om jag kunde skrifva.
Då jag svarade, att jag ej fått någon undervisning i denna konst, så tog han en griffeltafla, som tillhörde hans son Per, och skref till förskrift ett stort A med sin venstra hand samt lärde mig, huru jag skulle hålla pennan, här n. b. griffeln.
Således har jag Hans Persson att tacka för första undervisningen i den ädla skrifkonsten.
Och med min goda vilja och brinnande håg lyckades jag redan den första dagen att forma bokstäfver, som Hans Persson med nöje godkände.
Då klockan led inemot 4 e. m., läste läraren aftonbönerna, hvarefter en psalmvers afsjöngs.
Och dermed var den första dagens arbete i Kröplinge skola afslutadt.
Till min ömma moder, som kommit för att hemta mig, yttrade Hans Persson ute på gården följande enkla ord: »Pågen artar sig bra,» hvilka mycket gladde henne äfvensom mig sjelf.
Så kommo och gingo dagarne, alla efter samma schema, blott med den skilnad, att samma tid, som den ena dagen upptogs af skrifning, användes den andra för räkning.
I läsning täflade jag alltjemt framgångsrikt med Kröplingebarnen och snart nog äfven i skrifning; men med räkningen gick det något sämre, hvilket ju var helt naturligt vid min späda ålder, oafsedt det förhållandet att jag aldrig haft några synnerligen utpräglade anlag för aritmetik och matematik.
Från denna min skoltid i Kröplinge daterar sig mitt första minne af den goda staden Falkenberg.
Då nemligen min ömma moder fick höra, att jag redan på första skoldagen börjat med skrifning, så beslöt hon straxt att på förstkommande torgdag begifva sig in till staden och köpa mig en egen prydlig griffeltafla.
Och som hon alltid så gerna ville bereda sin ende käre son en uppmuntran, så lofvade hon mig att medfölja för att, såsom hon sjelf uttryckte sig, se på stadens herrlighet.
(Upplysas bör, att min moder aldrig sett någon annan stad.)
Då dagen för stadsresan kom, det var en lördag, medtog min moder uti en korg tvenne gamla hönor, hvilka upphört att värpa, och tänkte genom deras försäljning bekomma penningar till inköp af taflan.
Och efter ett par timmars ansträngande vandring voro vi ändtligen framme vid det efterlängtade målet.
Som vi kommit in på stadens gata, tillsade mig min moder att stanna utanför och vakta korgen, medan hon sjelf gick in i ett af husen för att till ett bekant herrskap sälja ett mindre parti smör, hvilket en grannkvinna medskickat.
Under det jag sålunda stod der ensam, kommo några elaka stadspojkar, med klatschpiskor i händerna, fram till mig och tillsporde mig, hvad jag hade i korgen.
»Höns!»
»Få vi se på dem!» ropade de i chorus.
»Nej,» sade jag ödmjukt, »jag törs icke visa dem, för då kunna de flyga bort.»
»Vill du visa dem genast, eller hvad!» röto de och slogo klatsch på klatsch med sina piskor.
Men de elaka stadspojkarne bortryckte den öfver korgen fastsydda duken och läto hönsen flyga sin väg.
Derpå gåfvo de mig åtskilliga klatschar och jagade sedan efter hönsen.
Ett par äldre stadsbor, som gingo der förbi och åsågo detta nidingsdåd, skrattade blott deråt, hvilket ytterligare upprörde mig.
(Ifrån denna stunden har jag alltid hyst ett berättigadt misstroende till stadsbornas ärliga afsigter mot landtbefolkningen.)
Jag sprang in i huset, der min moder ingått, för att underrätta henne om hvad som inträffat.
Hon blef naturligtvis på det högsta förbittrad öfver detta bofstreck och skyndade straxt ut för att söka infånga hönsen.
Vi sprungo nu båda åt det håll, den vilda jagten gått, men hur vi än spejade, så kunde vi likväl ej upptäcka hvarken hönsen eller gossarne.
Min ömma moder skakade af vrede, och hade hon vid detta tillfälle fått tag i lymlarne, så ville jag beklagat såväl dem sjelfva som deras piskor, ty min kära moder var sannerligen ej att leka med, när hon blef ond.
Nu måste hon emellertid söka trösta sig, så godt hon kunde.
Lyckligtvis var hon ju i tillfälle att bestrida de nödvändigaste utgifterna med de penningar, hon uppburit för smöret.
Hennes första affär gällde pepparkakor och »polkagrisar» (karameller) hos en kakegumma på torget.
Men hvarken kakor eller karameller, i hvilka jag eljest var så förtjust, förmådde återställa min förlorade stämning.
Jag fann nu ej heller någon glädje i att se på stadens herrlighet, ehuru jag visst icke vill neka till, att tegelstenshusen och de då i mitt tycke så ofantligt stora grön-, gul- och hvitmålade trähusen äfvensom den gamla ärevördiga bron öfver Ätran väckte min förundran.
Hvad som dock så småningom tillvann sig mitt intresse, var den mängd vackra och nyttiga saker, som voro utstälda i bodfönstren.
Bland dessa skyltföremål upptäckte vi snart äfven griffeltaflor, och då dröjde det naturligtvis ej länge, innan det vesentligaste stadsärendet var uträttadt.
Jag glömde nu de öfverståndna vedervärdigheterna för glädjen att hafva fått min egen, efterlängtade, nya tafla.
Men min glädje stegrades till förtjusning, då min ömma moder af en lerkärlshandlare på torget köpte mig en lergök af det förträffliga slag, som fabriceras just i staden Falkenberg, och jag blåste på densamme i otaliga repriser såväl derinne på stadsgatan som sedermera på hemvägen.
(Inom parentes vill jag omtala, att jag på detta enkla instrument först visade mina anlag för musik; ty efter att hafva borrat trenne nya hål, ett på hvardera sidan och ett i botten, kunde jag på lergöken blåsa både »Gubben Noak» och flera smärre stycken, hvilket väckte såväl Kröplingebarnens som min ömma moders stora beundran.)
Men jag återvänder till den vigtigaste af de båda pjeser, som jag fick vid mitt så minnesrika första stadsbesök, nemligen griffeltaflan.
Jag erinrar mig ännu i dag så väl hennes utseende.
Hon var svart och temligen liten.
(Min moder hade ifrån början för afsigt att köpa mig en större tafla, brun med små gröna fläckar, nemligen en sådan, som de förmögnare i Glimminge brukade gifva sina barn; men genom förlusten af hönorna måste hon inskränka sig till en billigare.)
Denna lilla tafla var mig dock så kär, att hon fick följa med mig hem hvarje dag och tillika med göken fick hon, barnsligt att omtala, ej ens lemna mig den tiden jag låg, utan måste hafva sin plats jemte mig och min moder uti sängen, hvarvid jag mången gång väcktes genom trycket af dess skarpa kanter emot min kropp.
Jag var outtröttlig i att skrifva på densamma.
Skolläraren Hans
Persson förundrade sig också öfver mina hastiga framsteg.
En dag skref han före mig mitt namn, och innan lektionen var slut, skref jag det, äfven utan att se på förskriften, ganska väl.
Jag hade visserligen förut på egen hand försökt detta, men det hade naturligtvis ej lyckats så väl som nu efter hans förskrift.
Då undervisningen för dagen var slutad, sade Hans Persson till mig:
»Ta’ nu din griffeltafla och griffelen med dig, så ska’ vi gå hem till din mor och visa henne, att du är karl till att skrifva ditt namn!»
Jag efterkom med stort nöje hans uppmaning.
Och så följdes vi åt, Hans Persson, hans son
Per och jag, hem till min moder.
Min ömma moders förtjusning var mycket stor, då hon fick se mig, både efter och utan Hans Perssons förskrift, skrifva mitt namn:
Johannes Persson.
(Jag hade då mitt tillnamn i enlighet med allmogens sed att bilda detsamma.)
Att det blef en högtidlig afton i hemmet, behöfver jag väl knappast omnämna.
Min moder bjöd Hans Persson och hans son att stanna kvar till aftonmåltiden.
Och vid denna förekommo rätter, hvilka ej ofta uppdukades i mitt lilla hem, såsom stekt fläsk och förlorade ägg, risgrynsgröt m. m., som ansågs som storartad kalasmat i våra bygder.
Hon letade äfven fram litet rom, som hon länge gömt på en flaska, och bjöd Hans Persson på en toddy, vid hvars njutande Hans Perssons anlete sken som en förklarads anlete.
En toddy hörde på denna tid och i dessa trakter till rariteterna.
Vid afskedet fick Hans Persson tvenne skålpund smör och ett större stycke fårkött att taga med sig hem, och sonen
Per fick alla fickor fulla med skorpor och ringar.
Att Hans Persson efter ofvannämnda besök ännu mera vinnlade sig om att inviga mig i alla de stycken, han kunde, behöfver jag väl ej heller omnämna.
Jag var nu hans fullkomliga favorit.
Serskildt väckte han min håg för vår sagotid och våra historiska minnen.
Han lät nemligen det öfre lexlaget understundom läsa innantill i Fryxells Svenska historia, och der fick jag nu göra bekantskap med Hjalmar den hugfulle och Orvar Odd, med Starkodder, Rolf Krake och alla dessa andra väldiga sagohjeltar, som sedan spelade en mägtig roll i min barndoms fantasi.
Hur mången gång liknade jag ej mig sjelf, då jag gick ur skolan ensam öfver ljungbackarna till mitt hem, vid en Hjalmar.
Min lineal, som min ömma moder låtit förfärdiga hos bysnickaren Johannes Olsson, tog gestalten af ett bart huggande svärd, som de konstskickliga dvergarna hamrat, ett ädelt Tyrfing, och jag höll griffeltaflan, som en sköld framför mig och rusade fram under väldiga »här»-skri, så att nötkreaturen, som gingo på bete, förundrade tittade upp på mig, och de rädda fåren rusade bort i vild flykt, och en och annan hare, som undstuckit sig i en enebuske nära stigen, ansåg för bäst att som en blixt försvinna utom hörhåll.
Jag såg mina fiender ligga slagna till jorden.
Och jag vill ej neka dertill, att Angantyrs drag erinrade mig alltid om Sven Jönssons på Lyngen.
Äfven väckte Hans Persson först mitt sinne för poesien, denna herrliga konst, som sedan så ofta förljufvat mitt lif.
Han föreläste sjelf någon gång, då han var synnerligen belåten med oss barn, ett stycke ur Frithiofs saga, som på den tiden var så omtyckt och högt prisades af alla.
Visserligen var det ej fråga om deklamation, då Hans Persson läste, men för våra barnsliga öron lät det ändock ljufligt.
Då jag omtalade detta för min kära moder, gick hon bort i min faders gamla kista och letade upp en gammal, nött Frithiofs saga, som ej varit framme, allt sedan min fader dog.
Det var ett minne efter honom, hvilket hon gömde såsom en dyrbar relik, ty Tegnér hade lifven varit min faders älsklingspoet, hvarföre han också ansett sig hafva råd till att köpa denna bok, så sparsam han för öfrigt varit.
Nu dröjde det ej länge, innan jag lärt mig de vackraste sångerna utantill, såsom:
»Björn och Frithiof sutto båda», »Kung Ring med sin drottning till gästabud far» m. fl.
Till den sistnämnda, Isfarten, kunde min moder äfven melodien, hvilken hon naturligtvis måste sjunga för mig.
Och snart så sjöngo vi den tillsammans, hvilket lät ganska vackert, n. b. i vårt eget tycke.
Frithiofssagan väckte alla slumrande poetiska känslor till lif i mitt barnasinne.
Jag började sjelf att vilja skrifva poesi och, under det jag ännu gick qvar i Kröplinge skola, skref jag mina första »rim».
Jag var då endast på mitt tionde år.
En mängd stora saker taga sig ofta i början ett ringa uttryck, samt komma till och med fram litet löjligt.
Så äfven med mitt första försök i skaldekonsten.
Det var på Persgårds nya framhusvägg, straxt invid dörren till salen, som jag skref min första vers.
Några elaka gossar hade nemligen derstädes ritat dumma gubbar och afskrifvit lika dumma versar: detta gaf mig anledningen, och med ett stycke krita skref jag nu:
Stygga gossar versar skrifva
Uppå husets dörr och vägg.
Jag dem ville sönderrifva,
Om jag kunde, ge dem plägg.
Plägg var ju icke rigtigt skrifvet, ty jag menade naturligtvis plagg, d. ä. stryk; men jag fick ej rim för bättre pris, och i min barnsliga oskuld syntes det mig alls icke farligt att göra ett sådant litet våld på vokalen.
Skolläraren Hans Persson, som råkat få se detta mitt första poetiska försök, frågade, hvem som skrifvit de nya rimmen och läste därvid upp mitt opus.
Och då jag, efter någon tvekan, med rodnande kinder, steg upp och erkände mig vara författaren, så log han och sade:
»Det var inte så dumt skrifvet,» sade han, »men du ska’ ändå låta bli att klabba ner på väggarna på det derna viset.»
Trots anmärkningen mot klottrandet på väggarna låg der ju en god portion beröm i detta Hans Persons utlåtande om mitt poetiska förstlingsarbete.
Och Kröplingebarnen ansågo mig vara en högst märkvärdig gosse, som kunde skrifva vers sjelf.
Vid versbildningen hade jag emellertid, som lätt är att se, följt ett stort föredöme, jag tänkte dervid på:
»Våren kommer, fågeln qvittrar,
Skogen löfvas, solen ler,
Och de lösta floder dansa,
Sjungande mot hafvet ner.»
När jag om aftonen hemkom och uppläste min vers för min kära moder, blef hon så rörd, att hon utgöt tårar och tryckte mig till sitt bröst.
»Du har alltid varit ett märkvärdigt barn, Johannes!
Gud gifve dig framgång alltid!» sade hon högtidligt.
(Hon tänkte förvisso åter på den dröm, som hon haft, medan jag ännu låg under hennes hjerta.)
Tiden gick hastigt under träget arbete i skolan.
Jag fick snart gripa till fjederpenna och bläck och skrifva på papper.
Och innan jag knappt visste deraf, hade jag en ganska prydlig skolstil, hvilket också min läromästare, Hans Persson, med nöje konstaterade.
De tider, skolan pågick i Kröplinge södra rote, begagnade jag mig sålunda flitigt af Hans Perssons undervisning, under den öfriga, större delen af året, då han ambulerade i de andra rotarne, läste och skref jag för mig sjelf i hemmet.
Min ömma moder gjorde också allt för att bereda mig trefnad i arbetet.
Det stora bordet i stugan stod alltid för min räkning såsom skolbord.
Och hon hade dessutom beställt en serskild stol åt mig att sitta på.
Kröplingebarnen voro af naturen ganska lifliga och lekte mycket under rasterna.
Gossarnes lekar föllo mig just icke i smaken, ty de voro i allmänhet ganska råa.
De brottades, drogo krokfinger, »spände kyrka» och kastade snöboll etc. och syntes mig alltför hårdhändta, enär blodiga näsor och igensvullnade ögon esomoftast utgjorde resultatet af deras nöje.
Jag höll mig derför hellre till flickornas lekar, i hvilka äfven de andra gossarne understundom deltogo.
Dessa (lekarne) voro mera poetiska och således äfven mera öfverensstämmande med mitt lynne.
Att leka »Hök och dufva», »Vandra i verlden», »Gömma ringen», »Väfva vadmal» samt dansa ringdansar och vals, »polketta» etc. fann jag serdeles nöjsamt.
Jag lärde mig också att dansa ganska väl och blef derför en stor favorit hos flickorna.
Ifrån denna tid förskrifver sig minnet af min första ömma låga, min första, rena, barnsliga kärlek.
Det var nu andra året, som jag, lika ordentligt som något skolpligtigt barn i Kröplinge södra rote, var redo att åter inställa mig vid skolans början i Persgård.
På ditvägen kom jag i sällskap med en Glimmingeqvinna, enkan Anna Britta på Liatorpet, som skulle följa sin lilla dotter Johanna till skolan för första gången.
Flickan såg så nyfiket på mig med sina oskyldiga, blå barnaögon, medan jag besvarade modrens frågor.