Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Taflan syftar emellertid också den på ett helgon.
Den är en pik åt den helige Benedictus, som för att slå bort de tankar, hvilka Amor hviskat i hans öra, fick den kloka tanken att rulla sig på törnen.
För att förstå den ohycklade andakt, med hvilken de vallfärdande betrakta de multnande relikerna, måste man besinna, att dessa människor redan från skolbänken fått noga kännedom om ifrågavarande helgons lif och betydelse.
Helgonsägnerna äro för dem, hvad världshistoriens anekdoter och sagor äro för oss.
Då någon pekar på ett altare och säger: där hvilar den heliga romarinnan Charitosa och där den heliga Candida, nicka de lika förstående som vi skulle göra, om någon sade oss: där hvilar Spartacus och här ligga Romulus och Remus.
Inne i kyrkan midt för hufvudingången reser sig ett fristående kapell af svart och gråådrig marmor.
Här stå vi framför
Einsiedelns förnämsta helgedom, de vallfärdandes mål.
Bakom kapellets gallergrindar skymtar otydligt och mystiskt i skenet från tre silfverlampor Guds moders svarta bild, omgifven af silfverhjärtan, gyllne skyar och strålar.
På sin vänstra arm håller hon det svarta Kristusbarnet, på sin högra en blomsterkvast och på hennes änne glittrar en krona af guld och stora ädelstenar.
Hon förefaller som en madonna, enkom skulpterad för negrer.
Det ligger något af indisk afgudabild i hela hennes gestalt, och rökelsekarens doft erinrar om lukten i Orientens kryddbasarer.
Det är hon, som behärskar klostret och hela trakten.
Det är till hennes nåd, som de bedjande vädja i sina bekymmer.
Det är hon, som årligen genom nya underverk lockar dessa tusen och tusen vallfärdande till Einsiedeln.
På kyrkans vägg hänga kryckor, käppar och af papper klippta armar eller ben till erinran om de vanföra stackare, som hon botat.
En mängd små oljefärgstaflor förhärliga hennes makt och barmhärtighet.
En duk visar oss en sjukling på sjukhuset, hvilken, då ingen förmått bota honom, slutligen anropar hennes hjälp.
Som en ande i Tusen och en natt stiger hon fram ur sjukhusets vägg, och hennes milda, moderliga blick återskänker hälsan åt den lidande.
En annan duk visar oss staden Ueberlingen, bombarderad af svenskarne.
Med en skicklig lawntennisspelerskas färdighet parerar hon bomberna, skyddande det hus, under hvars tak hela familjen på knä åkallar hennes bistånd.
Men det är ej blott öfver Europa, som hon sträcker sin räddande hand.
Långt ute på världshafven anropa drunknande i skeppsbrottets ögonblick hennes namn, och frälsta vallfärda de till
Einsiedeln för att tacksamt uppsätta en votivtafla i hennes kyrka.
Det är ej endast obelästa och fattiga pilgrimer och hennes i svart klädda munkar, som prisa hennes under och ära henne.
Det är en otalig mängd af framstående personligheter, allt från medeltidens kejsare till Goethe, hvilka stått öga mot öga med henne.
I klostrets stora sal hafva Europas nu regerande kejsare låtit uppsätta sina och sin familjs porträtt.
Hela denna lysande skara af kejserliga högheter bildar hennes stab.
Ur kyrkans kupol nedhänger en smakfull, ofantlig ljuskrona af förgylld koppar.
Bokstäfver i glänsande emalj berätta, att den är en skänk af Napoleon III.
Då han stod på sitt lifs och sin makts middagshöjd, förärade han den till henne, ihågkommande den dag, då han, ännu ett barn, vallfärdade till Einsiedeln med sin moder.
Han hängde alltså denna kolossala ljuskrona öfver hennes hufvud, men dessförinnan hade hon till lön för hans vallfärd krönt hans hufvud med en krona, som visserligen var vida mindre, men som redan från hans gossår varit hans längtans högsta mål:
Frankrikes kejsarkrona.
Så hyllas hon, och så belönar hon.
Hela det lilla samhälle, som småningom vuxit upp utanför hennes kyrkas tröskel, skänker hon det dagliga brödet.
Hela ortens affärsverksamhet rör sig kring hennes rykte, som ett hjul kring sin axel.
Arkaderna utanför kyrkan äro egentligen endast basarer, fulla af varustånd.
Om jag säger, att dessa varustånd uppgå till ett antal af hundrade, tror jag knappast att det är öfverdrifvet.
På högtidsdagarna utvecklas här en liflig kommers, som kommer hela festen att likna en stor, brokig, kosmopolitisk marknad.
Ena stunden ringa klockorna, och negermadonnans munkar tåga ut med standar och ljus.
Andra stunden är hela kyrkplatsen fylld till trängsel af köpslående och prutande människor.
Där säljas relikkapslar, medaljer, crucifix och vaxbilder.
Där utbjudas radband af glas, trä, kokus, pärlemor, agat eller korall.
Där kunna vi skaffa oss bönböcker i pärmar af läder, elfenben, sköldpadd, horn, pärlemor, silkessammet eller simpelt patentsammet.
Där finnas kyrkliga hänglampor, ljusstakar och rökelsekar till ett pris af några francs eller till fem à tio louisdorers värde.
Äfven på de tider af året, då ingen högtid samlar främlingar kring hennes kapell, är hela staden en enda stor försäljningslokal för kyrkliga artiklar.
Alla bodfönster äro fulla af helgonbilder, lampor, bönböcker och radband.
Hos bokhandlarna synes endast teologiska skrifter, andaktsböcker och uppsatser om henne, hennes makt och hennes under.
Hela staden bär prägel af att vara en vallfartsort.
En Kristusstaty möter oss några steg från bangården.
Uppe på en höjd tronar madonnans bild på en hög pelare.
Då vi uppsöka ett hotell, kunna vi välja mellan De tre konungarnas eller Hôtel S:t Johannes.
Behagar oss intet af dessa, kunna vi gå till S:t Katarina eller till S:t Josef. I nödfall återstår oss Pilgrimernas hotell eller också Svarta korset.
Midt bland dessa hotell med religiösa namn, midt framför den breda trappan upp till kyrkan, lyser Hôtel Påfågeln, som en kasperteater mellan bönkapell som en demimondedam mellan nunnor.
Då vi sitta till bords, sväfvar samtalet endast om religiösa ämnen, och på vinflaskans etikett synas kyrkliga sinnebilder.
När vi slutligen lämna Einsiedeln bakom oss och kasta en blick i vår nattsäck, upptäcka vi, att papperet kring vår matsäckssmörgås är fulltryckt med latinska böner.
Omslagspapperet kring den vackra hänglampan, som vi köpt till ett minne, bär gudsmodersbilden.
Papperet, som är viradt kring lampans röda glas, innehåller en berättelse om den helige Petrus’ vistelse i Rom.
Sådant är Einsiedeln, detta schweiziska Mecka.
Utan bekymmer för sin framtid tronar Gudsmoder, rödaktigt belyst, i sin marmorsvarta cella.
Hennes makt har tiden ej förmått rubba.
Den hvilar på hennes mildhet och hjälpsamhet.
Hon straffar icke sina fiender, utan hon förlåter dem.
Då under revolutionstiden hennes kyrka plundrades och hennes kapell jämnades med golfvet, hämnades hon icke på våldsverkarna, likasom S:t Génèviève i Paris, hvilken slog den arm med lamhet, som vidrörde henne.
Undergifvet flydde hon till Tyrolen, buren af sina hängifna munkar, för att, då stormen lagt sig, återvända, kringjublad, hälsad som traktens välgörarinna och drottning.
Hennes sparbössa klingar som en rostig klocka, medan den mottager almosor, hvilka skola underhålla hennes hus och utestänga samtidens skepticism.
Hvar morgon klockan fyra läses en mässa framför hennes altare.
När rökelsens sakta buktande strimmor beslöja henne, är det, som om hennes mörka anlete finge lif och ögonlocken darrade.
Hvar afton efter vesper sjunges ett Salve
Regina till en mild och rörande melodi från elfte århundradet.
Det är, som fylldes kyrkan af ekon från en tid, som vi ej längre förstå, men som gudsmodersbilden i okuflig ifver ännu till det sista försvarar med sina under, sitt världsrykte och sin rikedom.
ÖFVER SPLÜGEN.
DÅ hästarna ändtligen blifvit förspända och släden står färdig framför posthotellet i Thusis, lider det redan mot aftonen.
Staden ligger schweiziskt smågemytligt och stilla med snö på tak och fönsterbleck.
Gumman, som med två skvalpande ämbar begifver sig till sin svingård, påstås vara ägarinna till flere hundra tusen francs, och hennes dotter, hvars hemgift alltså kunde förgylla en grefves vapensköld, tvekar icke att för en visad tjänst mottaga några nickelmynt i drickspengar.
Inne vid posthotellets långbord sitter en domare med en mugg öl och en lång cigarr.
– Vid en process mellan en engelsman och någon annan utländing ger jag alltid engelsmannen orätt – säger domaren.
– Vid en process mellan en utländing och en schweizare ger jag alltid utländingen orätt.
– Men det är ju icke riktigt af er – invänder man.
– Icke riktigt!
Infödingarna hafva valt mig, och om de finna domen orättvis, kunna de afsätta mig.
Därefter blinkar han klipskt med det ena ögat och beskrifver i torroliga ordalag traktens patriarkaliska rättskipning.
Han berättar, huruledes uppe i Davos nycklarna till häktet förvaras af skänkjungfrun på rådhuskällaren.
Det är emellertid nödvändigt att skynda med affärden, ty färgen på Graubündens snötoppar angifver redan, att solnedgången är nära.
I bottnen på den citrongula släden lägges en bleckcylinder med hett vatten.
Man inlindas i filtar och fällar ända upp till ögonen, och fotsacken, hvilken icke är af läder, utan af svartmåladt trä, fälles igen som locket på en låda.
De rykande, stora hästarna spänna hofvarna i isgatan, och små kulor af snö glittra i raggen kring deras ben.
Vägen höjer sig raskt mot det beryktade passet Via Mala, som öppnar sig likt en mörk port med dörrträn på ettusen sexhundra fot.
En fuktig kyla och ett ihåligt buller möta oss genast, då släden glider in i passets skugga.
Kalkstensväggarna skjuta fram i profil som skarpt skurna kulisser.
De luta öfver vägen med sväfvande klippor och upprifna hängande trädrötter, liksom vore hela passet färdigt att sammanstörta.
De stiga tvärbrant i höjden utan mossor, utan buskar, utan någon som helst växtlighet, endast öfverdragna med ett blåaktigt silfverflor af is.
De äro stundom skurna i hvassa ytor som huggna med mejsel, stundom urgröpta, en annan gång förvittrade, liksom maskätna.
Man erfar en hisnande känsla, icke blott vid en blick ned i bråddjupet bakom vägens bräckliga räckverk, utan äfven då ögat följer klippväggarnas fåror och remnor uppåt till den öfversta randen, som ännu är solbelyst.
Vattenfall och fjällbäckar äro frusna och bilda hängande knippen af isstalaktiter, hvilka underifrån mötas af grönaktigt skiftande stalagmiter.
Ett band af afgrundsskulptörer tyckes hafva uppstigit ur den dånande klyftan och uttömt hela sin hejdlösa fantasis vildhet i formandet af iskolonner, modeller till götiska domkyrkor, förstenade springvatten eller drypande Poseidonhufvuden.
En tunnel har uppförts till skydd mot skredet, men det nedstörtande vattnet har till hälften täckt ljusöppningen med en ruta af is.
Tre hundra fot under de bågiga stenbroarna framblänka mellan gråbruna klippstycken och frusna lafvar sprutande skum och gröna vågor.
Det är Rhen, Hinterrhein, som redan här i sin dystra fjällvagga uppfostras till Grössenwahn.
Vägen slingrar in under sneda hvalf, sprängda genom nedstörtade klippblock, hvilka krönta med krypande martallar och knäckta granar kunna liknas vid äreportar, resta åt djäfvulen.
Om djäfvulen ville hålla ett tåg som triumfator, skulle han icke välja Via Sacra, utan Via Mala.
Han skulle komma just vid denna tiden af dygnet, då skymningen hastigt höjer sig ur de bullrande hålorna som ångor ur en häxkittel, medan ännu ett återsken af solnedgången rödmenar alpstupornas ryggar och nymånen färglöst kallt framlyser midt öfver det vilda passet.
Man urskiljer här och hvar högt uppe mot den mörknande himmelen ståltrådslinor, som äro spända tvärs öfver hålvägen.
På dem fraktas ved och virke öfver från den ena sidan till den andra.
Vägen blir allt trängre, bullret allt häftigare, skymningen allt djupare.
Först efter mer än en dryg timmes färd träda fjällbranterna åt sidan och öppna utsikt öfver en vidsträckt dal.
På höjden ligga ruinerna af borgen La Turr, hvars sista innehafvare uppförde sig som en Gessler och därför slutligen också fick sin bane af mördarehand.
En dag inträdde han i bonden Johann Caldars koja och spottade i soppan, som stod på elden.
Då grep honom Johann Caldar lugnt om strupen och kväfde honom genom att doppa hans hufvud i den kokande soppan.
Därvid ropade bonden:
Ät soppan, som du har kryddat!
Detta skedde mot midten af femtonde århundradet och gaf signalen till allmän uppresning.
Det är redan stjärnklar natt, då släden stannar utanför värdshuset i Andeer.
Häpen öfver att midt i frostkalla vintern få en gäst, upplåter värdinnan sitt mest praktfulla rum.
Det är emellertid eljes beräknadt för högsommaren och är egentligen endast ett slags öfverbyggd träveranda vid det stora stenhusets gafvel.
Den outhärdligaste köld intränger genom väggar och golf, och för tjugonde eller trettionde gången i sitt lif tror man sig upptäcka, att man blifvit alldeles för gammal för resor.
Icke är det något nöje att frysa eller skakas af och an i en trälåda, den må dragas på hjul eller medar!
Icke är man lyckligare i afton, då man har sett Via Mala, än i går afton, då man icke hade sett den!
Hvartill tjänar då allt detta omak?
Hur mycket bättre skulle man icke hafva det där hemma framför en björkvedsbrasa!
Genom en fängelseaktig korridor begifver man sig ned till källarsalen och äter en middag med parisiska pris, men utan parisiska varor.
Biffsteken tyckes stekt i ett talgljus, vinet rödt bläck och efterrätten bröd, tuggadt af en tandlös gumma, ty hårdare bitar af kanten sticka okrossade fram mellan russinen och sockret.
Vid andra ändan af bordet spisa några infödingar samma mat, men tre gånger billigare.
Först följande morgon, då man åter sitter under träfotsacken i den citrongula släden, ter sig resan på nytt i ljusare färger.
Det schweiziska höglandet visar sig heller aldrig så storslaget vildt, så öfverväldigande som just i sin isiga midvintersdräkt.
Om sommaren erhåller det ett menlösare drag, som fördärfvar stämningen.
Det liknar då en Herkules, förklädd till kypare eller, i bästa fall, till en beskedlig herde, som mjölkar kor.
Vägen upp till Splügen har syskontycke med Via Mala, har samma sänkräta, svindlande fjällväggar, samma i djupet sjudande ström, men är rymligare, öppnare, gladare.
Vid middagstiden hålles en timmes rast i byn Splügen, som insnöad ligger på bottnen af en ödslig dalsänka.
Sedan man på kuskens inrådan ätit och druckit så mycket som möjligt för att blifva varm, fortsättes åter slädfärden i sakta skridt upp mot Splügens snökam.
Kusken går bredvid i höga kragstöflar, jodlar och berättar om influensan och skredet.
Som han är af rætoromanisk börd, är han dock icke lätt att förstå, och snart tystnar samtalet.
Ännu en stund är vägen kantad af hög granskog och snön ofta korsad af friska räfspår.
Men snart har ett tunt bälte af risiga lärkträd genomfarits, och vi befinna oss ofvan växtlighetens gräns.
Den djupa snön, som likt sanden på sjöbottnen lagts i långa, buktande vågor af stormen, stiger högt upp kring slädens sidor, och hästarna hafva ett tungt arbete.
Kölden är pinsamt bitande, och de svarta glasögonen förmå ej helt skydda ögonen mot snöns stickande återstrålning.
En hvass blåst sveper fram öfver höjden, men man märker den endast på suset i sina egna öron och på hästarnas fladdrande manar samt någon gång äfven på ett sakta glasaktigt rasslande i de skarfrusna drifvorna.
Eljes går stormen osynligt öfver berget; den hittar intet träd att rista, inga flöjlar att skrikande svänga rundt.
Landskapet antager plötsligt nära nog utseende af en lågt kuperad slätt, och öfver de tröstlösa, i blåsvart molntöcken insvepta snövidderna höja sig endast de vresiga och groft tillyxade telegrafstolparnas långa led.
Inga fåglar kasta sin skugga på drifvorna, inga steg knarra, ingen klockringning tillkännagifver någon bys närhet.
Ur dimman framdyker ett ensamt och obebodt stenhus, snarare afskräckande än inbjudande.
Det är ett skyddshärberge i händelse af snöstorm, men alla gengångare och gastar, hvilka vår tid jagat i landsflykt, borde här kunna få en fristad på gamla dagar.
När byggnaden försvunnit, omgifvas vi åter af samma svårmodiga stillhet, samma snöiga ödeland.
Simplon har det måleriska hospitiet med sina gästfria på samma gång blåfrusna och solbrynta munkar, men Splügen har endast sina nakna klippstycken och sin snö.
En huggen sten, snarlik en snötäckt grafvård öfver en förolyckad, kännetecknar just på bergets krön gränsen mellan Schweiz och Italien.
Efter en stund sänker sig vägen mot flere grå stenhus, som ligga kringströdda utefter vägen med kortare eller längre mellanrum.
I ett af dem är tullstation; de andra äro skyddshärbergen, försedda med klockor, hvilkas klämtslag vägleda vilsekomna under snöstorm.
Det händer, att posten måste stanna i dessa hus flere dygn med slädar, hästar, främlingar och bref.
Skafferiets konservburkar blifva då uppbrutna och vinförrådet tömdt, medan alla trängas kring brasan och de klagande klämtslagen ljuda ute i snöyran.
Ett stycke nedanför sista skyddshärberget viker vägen in i långa gallerier, uppförda till skydd mot skredet och erinrande om kasematter.
De flesta ljusöppningarna äro öfveryrda med snö.
Det var här, som skredet begrof hela skaror af Macdonalds soldater, då han tågade öfver Splügen.
Under de gråsvarta molnmassorna, hvilkas nedre kanter gulglödgas af kvällssolen, blottas så småningom en djup dalgång, som sträcker sig ända ned till Chiavenna och Lago di Como.
Vägen stupar brant och i skarpa vinklar samt följer oafbrutet bråddjupets yttersta rand.
Kusken svänger sin piska och gifver fria tömmar åt hästarna, som sträcka ut i traf, snubblande och snafvande.
Släden slungas än in mot berget än ut mot räckverket, och färden går beständigt nedåt kvart efter kvart.
Luften blir mildare, nästan ljum, blåsten saktar af, och snön är ej längre frusen, utan våt.
Slutligen hörs ett hvasst gnissel under medarna; snön har upphört, och marken ligger bar.
Den öppna, citrongula släden utbytes mot den täckta, men lika citrongula postvagnen.
Postiljonen sätter hojtande och klatschande sitt fyrspann i galopp, och åter bär det af utföre – utföre i oändlighet.
Kerstin Marias fästegåfva
Det var på försommaren vid början af 1830-talet som följande uppträde tilldrog sig i en provinsialläkares hem på landet.
Doktorn sjelf var på en embetsresa, men under hans frånvaro brukade alltid hans gamla mor emottaga sjukbuden, och som hon varit gift med en läkare och på goda skäl ansåg sig ha haft en mångårig “praktik“, gaf hon sina oskyldiga, men nyttiga råd och ordinationer minst lika lugnt som om hon tagit medicinska graden.
I det ögonblick vår lilla historia börjar stod den värdiga frun midt på salsgolfvet och lät sin erfarna blick med intresse forskande öfverfara en ung karl, som icke syntes henne vara en bonde, men icke heller annonserade sig sjelf som herreman – han var dock klädd snarast lik en sådan och såg för öfrigt rätt ståtlig ut med sitt stränga, mörka ansigte, sitt ordentligt lagda hår och sin icke tvungna ställning.
Men något eget var dock säkert med honom; han tycktes till den grad tankspridd och harmsen, att man kunde tro honom vara sysselsatt med att vända på någon konflikt, som han trott sig få upplöst, men hvaruti han sett sig hindrad.
“Jaså, att jag icke skulle få träffa doktorn!“ sade han slutligen och bugade sig vördnadsfullt för den gamla damen.
“Han kommer icke hem på flera dagar!“ svarade hon.
“Är det för er sjelf ni söker honom?“
“Nej!“
Han vred tvehågset på hatten och betraktade i sin tur med ett forskande uttryck den talande.
“Ni är icke härifrån trakten och ser icke ut för att vara en bonde!“
Hon såg att han behöfde uppmuntran och talade derför i mycket vänlig ton.
“Jag är från grannhäradet och har för icke längesedan ärft gård och grund efter min far, som var en rik och ärlig bonde.
Men om jag icke alldeles ser ut sjelf som en bonde, så kommer det väl deraf att jag gjort mina skolstudier i staden.
Far hade gerna velat att jag skulle bli prest, men som jag, redligt taladt, har ett styft sinne, ansåg jag bäst att bli landtbrukare.
Dessutom kan den, som utan egennytta vill verka inom sin kommun, bli känd längre bort och få anseende tillräckligt.“
“Det är sant ...
Ni kan en dag bli ombud för er ort vid riksdagen ...
Men säg nu, efter ni begärt tala med mig, i hvad ärende ni sökte doktorn.
Och hvad var namnet?
Jag hörde det af jungfrun, men har glömt det.“
“Berthold Anundsson från Hjelmstavik ...
Får jag tala uppriktigt?
Doktorinnan tycks mig vara så hederlig och, efter hvad jag hört, så erfaren att det kanhända är lättare än att tala med någon annan ...
Ärendet är ingen hvardagssak.“
“Kanske rör det då den unga qvinnan, som jag hör sitter qvar i åkdonet ute i alléen?“
“Ja,“ svarade han med en plötslig rodnad, “henne är det fråga om“ (han tog den erbjudna stolen och satte sig midt emot värdinnan)...
“Hon är trolofvad med mig se’n lång tid, och öfverdådigt vacker är hon – olyckan är blott den, att flera än jag tycka detsamma.“
“Är hon sjuk?“
“Nej ... lite tandvärk, som jag ta’t till förevändning för att söka doktorn.“
“Hon vet således icke hvad ni ville honom?“
“Så är det ...
Kerstin Maria är dotter af en afsigkommen bond-enka i vårt grannskap.
Redan som gymnasist var jag kär i henne, och kanske hade jag icke motstått min salig fars önskan att fortsätta studierna, om jag icke lefvat i ångest att någon annan skulle fria till henne ...
Jag var tjugu år och hon sjutton, då jag vågade tala med far.
Det blef tvärt nej ...
Han var icke man att envisas med: hade jag försökt det, skulle han ha gjort mig arflös.“
“Och hon har ändå länge varit trolofvad med er?“
“Jag friade i hemlighet och fick ja.
Men som jag icke vågade ge henne ring, fästade jag henne efter vår vackra bondesed med psalm- och evangeliibok, och jag fordrade då högtidligt af henne, att, om det komme en så olycklig dag att hon icke med rent hjerta och samvete och utan blygsel kunde se mig i ögonen, hon ärligt och så visst som hon hoppades på Guds nåd skulle lemna mig boken tillbaka.“
“Det var ett strängt och farligt vilkor.“
“Kanske – men jag är sträng både i min vandel och gudsfruktan.
Kanske är jag också högfärdig ...
Oaktadt jag vid samma tid i det närmaste fick öfverta gårdsbruket, fortfor jag att studera, all den tid jag hade ledig.
Jag ville utmärka mig i min ort, och den, som skulle dela min heder i framtiden, finge icke ha stapplat.“
“Har hon då det nu?“
“Det är det som jag icke vet, men som jag måste veta ...
För att icke oroa far och mor gaf jag Kerstin Maria mitt bifall att, sedan jag hållit henne ett år i syskola inne i sta’n, få ta plats hos barons på Villeby, och der har hon nu i fyra år varit väl omtyckt och ansedd ...
För fyra månader sedan dog först mor och strax derpå far.
Som de visste att jag hållit kärleken trogen, så gåfvo de mig båda före sin död sitt samtycke.
Men mor sade: “Gud låte blott, min Berthold, så ske att Kerstin Maria blir värdig sin lycka – kanske hon blir det!“
Af aktning för föräldrarne, som jag hjertligt sörjer, ville jag låta en tid gå om, innan jag tänkte på någon ändring, men då spred sig på en gång det ryktet att Kerstin Maria, som så länge visat tillbaka alla, som slog’ efter henne, icke alls var känslolös för brorsonen i huset, en fattig löjtnant.“
“Och ni var strax färdig att misstro henne?“
“Jag blef mycket upprörd, men jag talade med hennes mor, som bedyrade att hon var ren som guds dag, fastän hon för sin skönhet och finhet hade en mängd afundsmän, som gerna förtalade henne.
Hon omtalade också för mig att Kerstin Maria skrifvit bref till henne i det ämnet och sagt, att hon var glad öfver att löjtnanten nu rest, för han både pinade henne och bringade henne i förtal; och hon fruktade att något prat kunde komma för mig, som var så misstänksam och oresonligt svartsjuk ...
Nå, ja, jag är svartsjuk och misstänksam ...
Men då jag nu kom för att hemta henne hem till modern (som har ett litet torp under min gård), blef hon så glad och lycklig, att jag af själ och hjerta ville tro på henne.“
“Således trodde ni ändå icke att hon var utan skuld?“
“Hon blef så röd som blod, då jag frågade om löjtnanten.“
“Men,“ invände den gamla frun lugnande, “hon gaf er likväl icke fästegåfvan tillbaka?“
“Hon nämde den icke.
Och som hon är lika så styf och stolt till sinnes som jag sjelf, så hoppas jag att hon gjort det, om hon behöft det.“
“Allt detta förklarar mig ändå icke hvad ni ville doktorn.“
“Ja, se det är det värsta att säga ...
Jag trodde att då han såg på tanden, kunde han också se henne i ögonen, och en läkare förstår nog så mycket, att han kan försäkra en tvehågsen man att han icke för en ovärdig qvinna i brudstoln.“
“Nå, gud förlåte mig om jag maken hört!“ utbrast doktorinnan, som med möda kunde behålla sin allvarsamma min.