Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar ni ännu qvar?
— Ja, men säg fort, jag måste gå.
— Skulle ni vilja vara nog älskvärd och säga mig hvad klockan är?
Den unga flickan kände rodnaden ånyo uppstiga på sina kinder: » Fy!
den fulingen, som frågar mig om det! » mumlade hon; sedan tilläde hon med hög röst med en ton af väl spelad sorglöshet:
Och ni är tvungen att gå nu?
(Intet svar.
) Miss Ethelton!
— Ni ..., ni är qvar, inte sant?
— Jo; men skynda er, jag ber, hvad ville.ni säga?
jag ... NåväH ingenting särskildt.
Om ni visste hvad jag finner mig ensam här!
Det skulle vara att begära för mycket, det är sant; men skulle ni ha något emot att prata med mig igen, snart, om det inte tråkar ut er för mycket?
— Jag vet inte; jag skall tänka derpå; jag skall försöka.
— Tack, miss Ethelton ...
hon har gått och jag är ånyo utsatt för plågan af snön, mörkret och stormen.
Hon har gått; hon har sägt adjö och inte god dag.
När allt kommer omkring, gick pendylen rätt ändå och dessa två timmar ha gått som en blixt.
Egendomliga och förtjusande händelse!
För två korta timmar se ' n var jag en fri man i Eastport, staten Maine, och nu är mitt hjerta i San-Francisco! »
Ungefar samtidigt sände Rosannah Ethelton en förströdd blick ut öfver San-Franciscos hamn och sade för sig sjelf, der hon satt nära fönstret i sitt rum: » Hvad han är olik den stackars Burley, hvilkens hufvud är så tomt på idéer och som har en så ynklig talang att härma folk! » m.
Fyra veckor senare hade M. Sidney-Algernon-Buriey inbjudit en glad samling vänner att frukostera i en praktfull salong på hotell Telegraph-Hill (San-Francisco).
Ändamålet med samqvämet var att höra M. Sidney-Algernon-Burley visa sin talang och särskildt att applådera M. Sidnev-Algernon i hans härmningar af vissa populära aktörer och vissa liter&amp;törer i San-Francisco och andra närgränsande platser.
M. Sidney-Algernon-Burley hade ett vackert och ståtligt utseende, en ytterst elegant habit och en inte mindre elegant » enkeltjusare » i ögat Han visade sig mycket upprymd, men höll icke förty ögonen fastade på dörren med en illa dold otålighet En lakej inträdde och gjorde med låg röst hotellets herskarinna ett meddelande.
Denna skakade på hufvudet på ett sätt, som tycktes lifligt inverka på M. Sidney-Algernon-Burley; hans munterhet aftog småningom och hans hållning antydde ett tilltagande missmod.
De inbjudne drogo sig tillbaka den ene efter den andre och M. Sidney-Algernon-Burley befann sig snart ensam med värdinnan.
— Något tvifvel är ej längre möjligt, sade han till henne; hon undviker mig.
Hon ursäktar sig alltid.
Om jag kunde få träffa henne, tala med henne ensam blott en sekund ...
Men denna beständiga obeslutsamhet!
— Kanhända, herr Burley, är det ett olyckligt sammanträffande, som gör, att det ser ut som om hon ville undvika er.
Stig upp i lilla salongen och vänta mig der; jag skall stöka undan en hushållsangelägenhet, som tager mig i anspråk; sedan skall jag begifva mig till hennes rum.
Säkerligen skall hon låta öfvertala sig att träffa er.
M. Burley gick upp i den afsigten att gå in i lilla salongen, men då han passerade tant Susannahs enskilda salong, till hvilken dörren stod halföppen, hörde han ett muntert skratt Ah, detta skratt, han kände * det så väl, hvarför han, utan att knacka och utan att låta anmäla sig, trädde in, full af hopp.
Men innan han kunnat fa fram ett enda ord eller gjort tillstymmelsen till en rörelse för att röja sin närvaro, hörde han saker, som kastade tvifvel ihans själ och kommo rysningar att skaka hela hans varelse!
Han hörde en röst säga: » Älskade, din fotografi är framkommen ».
Och Rosannah Ethelton svarade: » Din också, min älskling ».
Han såg henne ömt luta sig ned och hördehenne kyssa något upprepade gånger.
Hans själ kokade inom honom.
Samtalet, spm krossade hans hjerta, fortsattes:
— Rosannah, jag visste att du borde vara vacker, men detta är förtrollande, detta är bländande, detta är berusande!
— Alonzo, hvilken glädje att höra dig säga så!
Jag vet alltför väl, att det inte är sant; men hvad jag är tack- ’ sam att du tycker det!
Och för min del kände jag, att du måste ha en nobel figur, men verklighetens behag och majestät lemna min inbillnings drömmar långt bakom sig.
Burley hörde ånyo liksom en syndaflod af kyssar.
— Tack, min Rosannah!
Fotografien smickrar mig visst, men hvad betyder allt detta, mitt hjerta lilla?
Jag är så lycklig, Rosannah!
Alonzo, ingen före mig har vetat hvad kärlek är och ingen efter mig skall veta hvad lyckan är!
Jag går i en stjernklar dröm; en hel oändlig verld af förtjusning och hänryckning öppnar sig för mina blickar.
min Rosannah!
Ty du tillhör mig, inte sant?
— Helt.
och hållet, ja, helt och hållet, Alonzo, från nu och för alltid.
Hela dagen lång och under mina drömmar om natten hör jag liksom en musik upprepa i mina öron: » Alonzo Fitz-Clarence, Alonzo Fitz-Clarence, Eastport, staten Maine. » %
— Förbannade menniska!
— men åtminstone har jag din adress, brummade Burley afsides.
Och han rusade från platsen, der han stått
Alldeles bakom Alonzo befann sig hans mor, hvars ansigte återspeglade den fullständigaste häpnad.
Hon varså väl - insvept från topp till tå i sina pelsar, att man ej såg mera af hennes pefson än ögonen och näsan.
En lef-vande allegori öfver vintern, var hon helt och hållet inpudrad af snö.
Bakom Rosannah (som icke hade en aning derom) befann sig tant Susannah, lik en afbild af forvåningen, en lef-vande allegori öfver sommaren, ty hon var lätt klädd och viftade lifligt med sin solfjäder for att en smula svalka sitt anlete.
Dessa qvinnor hade båda glädjetårar i ögonen.
utropade M: me Fitz-Clarence, der ha vi förklaringen, Alonzo, h varför ingen på sex veckor kunnat förmå dig att lemna ditt rum.
utropade tant Susannah, der ha vi förklaringen, Rosannah, hvarför du sedan sex veckor gjort dig till eremit.
I blinken vände sig de båda unga om, förvirrade som tjufvar, gripna på bar gerning.
— Min välsignelse, min son; jag är lycklig öfver din lycka; kom i din mors armar!
— Min välsignelse, Rosannah, för min älskade nevös kärlek, kom i mina armar!
Och nu blef det samtidigt i Telegraph-Hill och East-port-Square utgjutelser af ömhet och de ljufvaste tårar.
På båda dessa ställen tillkallades husets tjenare.
På det ena gafs befallningen: Gif mig en varm limonad!
På det andra stället: Släck brasan; gif mig mina båda palmbladssolfjädrar och litet vatten med is!
Och de båda unga efterträddes af de båda gamla damerna, som i sin tur satte sig vid telefonen för att språka med hvarandra om sin ljufva öfverraskning och för att göra upp planerna till giftermålet.
Några minuter förut hade M. Burley rusat ut ur Tele-graph-Hill utan att taga afsked af någon.
Han mumlade mellan tänderna, citerande, utan att ana det, en populär melodram: » Aldrig!
Hon skall aldrig gifta sig med honom, jag svär det!
Innan naturen afkastat sin hermelinsmantel för att åter ikläda sig sin smaragdskrud, skall hon tillhöra mig! » Två veckor efter.
Regelbundet klockan tre eller fyra under tre eller fyra dagar å rad aflade en clergyman af episkopalkyrkan, värdig och salvelsefull samt med en monokel i ögat, visit hos Alonzo.
Om man finge tro hans visitkort, kallade han sig the Rev.
Melton Hargrave, frän Cin-cinnati, och hade, sade han, af helsoskäl tagit afsked frän prestembetet.
Om han sagt, att det var på grund af dålig helsa, hade han visst ljugit, att döma af hans kraftiga utseende och bastanta kroppsbygnad.
Uppfinnare af en förbättring i telefonväsendet, hoppades han betrygga sin framtid genom att draga nytta af sitt patent.
» Den tid, som nu är *, sade han, » kan en person med sin egen telefon sätta sig i förbindelse med en tråd, som från en stat till en annan öfverför musiken vid en konsert och kan sålunda afleda den .till sin förmån.
Min uppfinning skall hädanefter sätta p för dylika påfund. »
— An sedan!
svarade Alonzo, om denna musikaliska stöld under vägen inte gör någon menniska för när, hvad tjenar det då * till att bekymra sig derom?
— Men antag — återtog hans vördighet — att det i stallet för att vara musik, som passerar genom tråden och som sålunda afledés, antag, att det vore kärleksord af den heligaste och förtroligaste art.
Alonzo darrade från topp till tå:
— Herre, er uppfinning är ovärderlig; jag måste ha den, jag måste ha den till hvad pris som helst.
Men denna så beprisade uppfinning gick visst om intet * på vägen från Cincinnati, ty Alonzo hörde aldrig mer talas om den.
Hans otålighet kände inga gränser.
Tanken, att Rosannahs ljufva kärleksord kunde stjälas ifrån honom under vägen, lemnade lionom ingen ro.
Presten kom ofta för att beklaga sig för honom öfver sölet med erhållandet af sitt patent, men detta tröstade föga vår hjelte.
En morgon steg den gudsmannen upp för trappan och knackade på Alonzos dörr.
Han trädde in, kastade en forskande blick omkring sig, stängde sakta dörren och störtade fram till telefonen.
De ljufva och aflägsnatonerna af Sweet By and By nådde hans öra långs med tråden.
Sångerskan hade hunnit till de fem tonerna i refrängen då presten afbröt henne, ypperligt härmande Alon-zos röst, med ett lätt tonfall af otålighet:
— Mitt hjerta lilla?
— Hvad behagas?
— Jag ber dig, sjung inte detta mera den här veckan; försök något mera nytt.
De lätta stegen af en man med lätt hjerta läto höra sig i trappan och presten sökte med ett djefvulskt småleende hufvudstupa tillflykt bakom sammetsgardinernas veck.
Alonzo inträdde och närmade sig telefonen.
— Rosannah, min älskling, låt oss sjunga något tillsammans.
— Något mera nytt?
— frågade hon med spefull bitterhet
— Ja, om du tycker bättre om det
— Nå, så sjung sjelf.
Denna nyck förvånade och sårade den unge mannen.
— Rosannah — sade han — detta är inte likt dig.
— Jag förmodar, att det är lika mycket likt mig, som ert samtal nyss var likt er, herr Fitz-Clarence.
— Herr Fitz-Clarence!
Men Rosannah, hvad var det för oartigt i mina ord?
— Helt säkert hade jag missförstått dem; jag ber dig ödmjukt om förlåtelse.
Du sade till mig: » Sjung inte mer i dag. »
— Inte sjunga mera hvad?
— Romansen, som du talade om.
Hvad du har svårt att förstå i första taget
— Jag har aldrig talat om någon romans.
Du har inte talat om den?
— Nej, jag försäkrar.
— Jag är tvungen att anmärka, att du talat om deo.
— Och jag, jag är tvungen att upprepa för dig, att jag inte talat om den.
— Är det en andra ohöflighet?
Det är nog, jag skall aldrig mer tala med dig; allt är slut oss emellan.
Sedan anlände genom telefonen ett ljud, qväfdt af snyft-ningar.
Alonzo utstötte:
Rosannah, tag tillbaka dina ord; någon förskräcklig hemlighet ligger under detta, något rysligt misstag.Jag säger dig rena och oförfalskade sanningen, då jag försäkrar dig, att jag inte talat om denna romans.
Jag skulle inte för allt i verlden vilja sära dig ... Rosannah!
dyra Ro-sannah ... Oh!
tala till mig, jag besvär dig derom!
En paus inträdde; sedan hörde Alonzo snyftningarna aflägsna sig och förstod att hans interlokutris hade lemnat telefonen.
Han steg upp med en suck och gick brådskande ut ur rummet, mumlande: Jag går ut och söker min mor.
Måste jag än fördenskull leta igenom hvartenda fattighus och hvarenda barmhertighetsinrättning, så skall jag finna henne, och hon skall öfvertyga Rosannah, att jag aldrig haft för afsigt att såra henne.
En minut senare kastade sig presten på telefonen som en] tiger lurande på sitt rof.
Han väntade inte länge.
En ljuf röst darrande af tårar, sade:
— Dyre Alonzo, jag har haft orätt; det är omöjligt, att du sagt någonting så grymt; någon måste ha härmat din röst af elakhet eller på skämt
Förrädaren svarade kallt med ljudet af Alonzos röst:
— Du har sagt: » Må allt vara slut mellan oss! » Och må det vara så.
Jag föraktar din ånger och tror inte på misstaget
Sedan gick han strålande i sin djefvulska triumf och försvann för alltid, han och hans telefonuppfinningar.
Fyra timmar derefter kom Alonzo tillbaka med sin mor, då de genast satte sig i förbindelse med hotellet i San Francisco, men utan att erhålla något svar.
De väntade länge, länge vid den stumma telefonen ...
Slutligen det ögonblick, då solen gick ned i San Francisco och det var natt sedan tre och en half timme i East-port, anlände svaret på den utan återvändo upprepade kallelsen: » Rosannah!
Rosannah! ... » Men, ack!
det var tant Susannahs röst
— Jag har varit ute hela dagen, — sade rösten — jag kommer ensam; jag skall hemta henne ... (Här en väntan på två minuter,-fem minuter, tio minuter; sedan dessa ödesdigra ord, uttalade méd förändrad stämma:) Hon hgr rest med sitt bagage; hon har sagt till tjenstfolket, att hon skulle helsa på bekanta; men hör här biljetten, som jag fann på bordet i hennes rum: » Jag Har rest; sök icke efter mina spår; mitt hjerta är krossadt, ni skall aldrig mera återse mig.
Säg honom, att jag alltid skall tänka på honom, dåjag sjunger Sweet By and By, men utan att dermed förena minnet af de sårande ord han uttalat med anledning af denna sång. » Alonzo!
Alonzo!
hvad betyder detta?
hvad har händt?
Men Alonzo förblef mållös, hvit och kall som döden; hans mor skyndade att öppna fönstret för att den friska luften måtte vederqviqka den olycklige.
Ett kort föll till golfvet ur gardinens veck och hon läste: M. Sidney-Alger non-Burley, San Francisco.
— Den eländige!
— vrålade Fits-Clarence.
Han störtade ut på jagt efter den falske presten i afsigt att döda honom.
Kortet förklarade allt, ty våra båda unga hade i sina samtal tillstått för hvarandra sina föregående tycken, icke utan att skämta på bekostnad af de olyckliga, «ora blifvit slagna ur brädet, såsom det alltid är brukligt mellan älskande.
Under de två månader som följde hände mångahanda ting.
Rosannah, den stackars föräldralösa hade icke återvändt till sin mormor i Portland, i Oregon och hade icke skrifvit till henne mer än samma biljett in duplo, som blef funnen i Telegraph-Hill.
Den person, som lemnat henne en tillflyktsort, hade utan tvifvel lofvat att hålla hennes göranden och låtanden hemliga, ty alla ansträngningar för att återfinna hennes spår voro fruktlösa.
Men Alonzo glömde henne icke.
Han sade till sig sjelf: » Hon skall sjunga vår ljufva romans, då hon iir sorgsen, och jag skall återfinna henne. »
Och tagande sin rensel och en portativ telefon på ryggen, skuddade han sin födelsestads snö af sina fötter och hastade ut i vida verlden.
Långt, mycket långt, vandrade han, irrande omkring från land till land; stundom sågo de förbluffade förbipasserande en blek och af bekymmer utmerglad man klättra upp på telegrafstolpen och förblifva melankoliskt uppflugen på denna höjd, med örat tryckt mot en liten låda.
Snart steg han åter ned med en suck och återtog sin afbrutna vandring.I början af sin pilgrimsfärd mumlade han ofta: » Ack!
om jag endast kunde höra denna Street By and By / * Men mot slutet göt han tårar af ångest och sade: » Oh!
att jag inte kan höra något! »
Sålunda förflöto åtta veckor och till sist togo några personer med barmhertigt hjerta hand om honom och skaffade in honom på ett lasarett Han knotade inte, ty hans krafter voro uttömda ' och med krafterna alla hans förhoppningar.
Föreståndaren för lasarettet öfverleranade full af medlidande åt honom sin salong och sängkammare och vårdade honom med den ömmaste tillgifvenhet.
Efter förloppet af en vecka kunde patienten lemna sin säng för första gången.
Beqvämt utsträckt på en soffa, lyssnade han till marsvindarnes klagande sång och det qväfda ljudet af steg på gatan.
Klockan var omkring sex; en klar brasa flammade i kaminen; en lampa spred ett glädtigt sken i rummet: ljus och värme inom hus, mörker och köld ute.
Alonzo smålog svagt vid tanken, att han i sin kärleks för-tviflan gjort sig till en dåre i verldens ögon, då ett Ijuft och svagt ljud, så aflägset, så aflägset, att det inte var mer än skuggan af ett ljud, träffade hans öra.
.Hans hjertas slag stannade, han låg der flämtande ... Sången fortfor.
Långsamt och utan att göra sig reda derför satte Alonzo sig upp:.
Det är hon!
de välkända tonerna! ...
Han släpade sig tjusad till hörnet, hvarifrån ljudet kom, förde åt sidan ett draperi och upptäckte en telefon.
Han lutade sig ned öfver telefonen och som den sista tonen förklingade, utstötte han detta utrop:
— Andtligen!
Himlen vare lof!
Ändtligen har jag återfunnit dig!
Tala till mig, dyrkade Rosannah!
Den grymma hemligheten är afslöjad: det är den skurken Burley, som tillåtit sig härma min röst för att såra * lig genom sina oförskämda ord ...
Här en paus, som syntes Alonzo lång som ett århundrade, sedan anlände dessa ord från ett aflägset land:
säg, säg än en gång dessa dyrbara ord, Alonzo!
— De äro uttryck af sanningen, rena sanningen, och du skall få ett ovedersägligt bevis derpå.
Alonzo, stanna q var, lemna mig inte ett ögonblick; huru jag * känner din närvaro! ...
Säg mig, att du al-drig mer skall lemna mig!
glädjerika och välsignade timme!
— Vi skola alltid komma i håg den, Rosannah; hvaije år, det ögonblick då denna välsignade timme slår, skola vi fira den med barmhertighetsverk, och det så länge vi lefva ... Hädanefter klockan sex och fyra minuter eftermiddagen, min Rosannah ...
— Klockan tolf och tjugutre minuter på middagen ville du säga!
— A propos det är sant; min älskade Rosannah, hvar är du?
— I Honolulu (Sandwischöarna), och du?
Stanna qvar midt emot mig, aflägsna dig inte en sekund.
Jag skulle inte kunna uthärda det.
Ar du hemma?
— Nej, min ömt älskade; jag är i New-York, sjuk och i en doktors händer.
Ett skri af ångest anlände, surrande i Alonzos öron ...
Nej, det var inte längre ett skri, utan ett oredigt surrande likt muskitens, ett skri, som förlorat hela sin styrka under en fard af femtusen eng. mil.
Alonzo återtog hastigt:
— Lugna dig; det är ingenting!
Redan känner jag mig bättre; din närvaro är en balsam utan like, Rosannah.
— Är det sant, Alonzo?
Om * du visste, hvad du skrämde mig!
Men fortsätt ...
' — Bestäm den lyckliga dagen för vårt bröllop, Rosannah!
En kort paus uppstod; sedan återtog en af sinnesrörelse darrande röst:
— Jag rodnar, men jag rodnar af lycka.
Skulle du önska, att det blefve si^rt?
— Denna natt till och med, Rosannah!
Må det bli i dag, i q väll, på ögonblicket!
— Otålige!
Jåg har ingen mer här än min gode, gamle onkel, f. d. missionär, ingen mer än honom och hans hustru ...!
hvad jag skulle önska att din mor eller din tant Susannah ...
— Vår mor och vår tant Susannah, Rosannah.
— Ja visst, vår mor och vår tant Susannah, eitersom du vill så ha det; jag skulle önska så mycket att de voro närvarande!
— Jag skulle också önska det.
Antag att du skickarett telegram till tant Susannah; hur lång tid kan hon behöfva for att göra resan?
— Ångaren le^inar San-Francisco i öfvermorgon; öfver-farten går på åtta dagar; hon skulle vara här den 31 mars.
— Bestäm då 1 april, inte sant, min älskling?
— Tackar så mycket, för att folk skall säga, att vårt bröllop är ett aprilnarri!
— Och skulle vi inte bli de lyckligaste menniskor i verlden, fastän vi gifte oss den 1 april?
— Nåväl, låt gå för den 1 april!
Sälla ögonblick!
bestäm timmen, Rosannah.
— Jag är morgonfrisk; skulle klockan åtta behaga dig?
— Om denna timme behagar mig!
Skall den inte bli den mest dyrkansvärda på hela dagen, emedan den gör dig till min?
Och under ett ögonblick hörde man löpa genom tråden ett qväfdt ljud liksom af ursinniga kyssar, vexlade af spöken, till dess Rosannah utmattad hviskade:
— Ursäkta mig för ett ögonblick; jag väntar någon och man ropar på mig.
Den unga flickan gick in i en salong och satte sig vid ett fönster, med utsigt öfver ett det mest förtjusande panorama.
Till venster Nuhanas dal med sin paryr af tropiska blommor och palmernas grönskande panascher, sina kullar med orange- och citronlundar och på längre afstånd de * * sa gapande bråddjup, der Kamehameha I förde sina fiender till döden.
Midt för fönstret den egendomliga staden Honolulu och här och der grupper af infödingar, gassande sina brons-färgade kroppar i den välgörande värmen; slutligen, till höger, i fjerran, oceanen, skakande sin hvita man i solen.
Rosannah, som vav hvitklädd, handterade med feberaktig hand sin solfjäder, då en ung kanak, utspökad i åter-stoderna af en blå halsduk och reminiscenserna af en silkcs-
2hatt, stack in hufvudet genom den halföppna dörren och anmälde en besökande.
— Bed honom stiga in, — sade cfen unga flickan med värdig hållning.
Sidney-Algernon-Burley uppenbarade sig, iklädd en bländande hvit kostym af irlandslärft af det lättaste slag.
Han tog lifligt några steg framåt, då en blick af den unga flickan spikade honom fast vid golfvet.
— Jag är här såsom jag lofvat, — sade hon kallt — jag har satt tro till edra eder, jag har gifvit efter för er enträgenhet och bestämt dagen: det blir den 1 april, klockan åtta på morgonen.
Och drag er nu tillbaka ...
min högt älskade, om hela mitt lifs erkänsla ...
— Inte ett ord vidare; bespara mig straffet af er närvaro och allt meddelande med er tills den utsatta dagen ...
Nej, nej, inga böner; jag vill, att det skall vara så.
Då han hade gått, sjönk hon tillintetgjord ner på en stol, ty den långa utståndna tortyren hade uttömt hennes krafter.
» Jag har lyckligt undkommit honom », mumlade hon plötsligt.
» Och att tänka, det jag kunnat komma derhän att tro, det jag älskade detta vidunder, denne förrädare, denne afskyvärde bedragare.
han skall få ångra sin nedrighet »
Det återstår oss nu inte mycket att säga för att komma till slutet äf denna historia.
Den 2 april innehöll Honohäu ^ Advertiser följande artikel:
» Giftermål.
— I denna stad sammanvigdes, per telefon, i går morse klockan åtta af the rev.
Nathan Hays, biträdd af the rev.
Nathaniel Davis från New York, Alonzo Fitz Clarence, från Eastport i Maine och miss Rosannah Ethelton, från Portland, Oregon, Förenta Staterna.
Miss Susannah Howland, från San-Francisco, brudens väninna, var närvarande.
Likaledes närvarande var Mr.
Sidney-Algernon-Burley, från San-Francisco, hvilken likväl ej stannade till ceremoniens slut. » Kapten Hawthornes syperbt inredda jakt ångade ut frän redden, medförande den lyckliga bruden och hennes vänner på hennes bröllopsresa till Lahaina och Haleakala. »
New York-tidningarna för samma dag innehöllo följande meddelande:
» I vår stad sammanvigdes i går klockan half tre på morgonen, per telefon och med biträde af the rev.
Natha-niel Davis, assisterad af the rev.
Nathan Hays, från Hono-lulu, Mr.
Alonzo Fitz-Clarence, från Eastport i Maine, och miss Rosannah Ethelton, från Portland, Oregon.
Närvarande voro brudgummens slägtingar och talrika vänner.
» De dtfltogo i en splendid supé, som drog ut ända till solens nedgång.
Sedan reste de för att besöka aqvariet, alldenstund brudgummens hélsa ej tillåter honom en längre bröllopsresa. »
Mot slutet af denna minnesvärda dag voro Mr.
och Mrs Fitz-Clarence fördjupade i den ljufvaste telefonkonversation och berättade för hvarandra om sina respekti va bröl-lopsresor, då plötsligt den unga hustrun utropade:
älskade, jag glömde! ...
Allt har gått, som jag hade .sagt ...
— Verkligen? ...
— Ja, det är han, Burley, som blef grundligt narrad april ooh jag förklarade det för honom högt till hans stora häpnad.
Trots den brännande värmen infann han sig i sin åtsittande svarta högtidsdrägt.
Jag önskade, du kunde ha sett honom, då jag oförmärkt hviskade honom i örat den öfver-raskning, som jag hade i beredskap åt honom! ...
Hans elakhet hade kostat mig mycken smärta ooh många tårar, men allt detta blef i ett ögonblick rikligen gäldadt Denna känsla af hämd kunde likväl icke rymmas länge i mitt hjerta, också bad jag bonom stanna; jag förlät honom allt Han nekade energiskt och gick sin * väg, svärjande att hämna sig och göra vår lefnad till ett förbannelsens lif.
Men det är omöjligt, inte sant, min Alonzo?
— Nej, aldrig, aldrig, min Rosannah!
Den stund jag skrifver dessa rader, må tant Susannah, mormodern, det unga paret och slägtingarne i Eastport förträffligt och deras lycka skall, efter allt att döma, bli solid och varaktig.
Tant Susannah återförde den unga makan från Sandwichsöarna och hade den stora glädjen att vara när-varande vid mötet mellan en man och en qvinna, som till-bådo hvar ann, utan att någonsin ha sett kvarann, ett möte omöjligt att beskrifva.
Ett ord ännu om Burley, hvars nedriga anslag voro på väg att för alltid skilja våra unga vänners hjertan och existens.
I det han sökte att hämna sig på en fattig fan till arbetare, öfver hvilken han ansåg sig ha skäl att beklaga sig, föll han i en kittel kokande olja.
Onödigt att tillägga, att han der lemnade sitt skinn.Bo8trömianismen versus Vetenskapen.
Vetenskapen tillhör ingen särskild nation, den tillhör alla.