Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erinrar mig ingenting mer.
Jag och Are-fin befunno oss plötsligen djupt inne i en rishög i skogen.
Den lilla festen lyckades förträffligt.
Våra damer hade inrättat allt på ett utmärkt sätt.
Små och stora pastejer, allt hvad vi medfört smakade utomordentligt.
Vin fans i öfverflöd.
Maria Iwanowna fungerade som värdinna.
Hon öfverträffade sig själf och drog försorg om, att alla blefvo belåtna.
Musa Kondratiewna, hennes medhjelparinna, stod icke tillbaka för henne.
De voro båda två i sina pelsar mera retande än någonsin.
Fiskalen rörde sig hit och dit och var afundsjuk på Poklewskij, som öfverallt förekom honom.
Vi hade redan för längese ’ n lugnat oss och firade nu segern.
Den lilla episoden af oro och förskräckelse bland vildarne lemnade icke något spår efter sig i vår sinnesstämning.
Allt var slutadt, ordnadt och bragt till underdånighet, och vi hvilade nu alla på våra lagrar ...
Vi jublade oeh glömde snart allt.
Jag stod bredvid en härlig bucharisk matta, på hvilken våra älskvärda damer hade slagit sig ned i särdeles graciösa ställningar.
Jag kunde icke vända mina ögon ifrån Maria Iwanownas små fötter.
Sasiedatelen kunde icke for-blifva lugnt sittande på sin plats och fiskalen smackade och grymtade af förnöjelse.
Champagnen försatte oss i en förträfflig sinnesstämning och damerna voro därtill ännu mera förtjusande än vanligt.
Deras ögon glänste, kinderna glödde.
Den medförda orkestern, två fioler och en kontrabas, spelade förträffligt och för första gången sedan verldens skapelse ljödo toner af Straussmelodier i denna jungfruliga skog.Men jag stod där som förtrollad,.utan att kunna vända mina blickar från de små fotterna.
— Studerar Ni anatomi?
hviskade läkaren sarkastiskt till mig.
Jag rodnade och visste ej hvad jag skulle svara.
Maria Iwanowna sträckte ännu mer ut sina små fotter.
Fiskalen stötte mig i sidan — han fråssade också.
— En vals, mine herrar, en vals!
Vi fattade våra damer och svängde omkring bland ce-derträdens stammar på den frusna, stenhårda jorden.
Jag böljade glömma hela verlden.
Maria Iwanowna stödde sig mot min skuldra.
Hennes andedrägt brände mitt ansigte.
De härliga näsborrarne vidgade sig lätt, munnen var till hälften öppen.
Jag tryckte henne allt närmare och närmare mig ...
Det var något i hela hennes väsen, sotn gaf mig mod och djärfhet.
Jag hörde, huru hennes hjärta klappade.
Vi ilade redan långt bort, så att hennes mans röst endast då och då nådde oss.
Men plötsligen.
Då tilldrog sig något egendomligt, oväntadt.
Musiken stannade plötsligen; ett oförklarligt larm och tumult uppstod, och man förnam ropet: » Mine herrar!
mine herrar! » och » skynda! » När vi skyndade tillbaka, sågo vi, att alla sprungo åt ett håll, allt hvad de förmådde.
Hvarthän, hvad står på ?.
Den tjocke isprawniken pustade, och sasieda-telen svarade blott: » Skynda, skynda! » Damerna sprungo och ropade » ack, ack! » under det de höllo upp kapporna.
Fiskalen bemödade sig att springa så, att han ständigt behöll de i hvita strumpor inhöljda vadorna i sigte.
Under det vi sprungo, fingo vi klart för oss, hvad som stod på.
Tre af de för våldsamhet arresterade och den gamle fanatikern Prow, hade lyckats lösgöra sig och fly i ett obevakadt ögonblick.
Tre försvunno, men den gamle skulle man ännu en gång kunna gripa.
Han kunde icke hafva hunnit långt.
Byn omgafs af små öppna platser, nästan skoglösa med undantag af några enstaka grupper af cederträn.
På andra sidan om de öppna platserna vidtog den tjocka skogen, men på ena sidan gränsade den till en bergsklyfta, hvilken sträckte sig in bland en hel kedja af klippor och bergklintar, alla, liksom själfva bergsklyftan, beväxta med buskar och krypväxter.
Flyktingarne valde justdenna väg för att ej behöfva passera den af vakter upp-fylda byn.
Deras beräkning var riktig, — i bergsklyftan var det lätt att gömma sig, oeh på andra sidan klipporna vidtog den djupa skogen.
De behöfde endast klättra fram ett par werst, gå öfver klipporna — och fördjupa sig i den täta ekogen, och sedan kunde man naturligtvis.
.. » taga harar för dem!
Här gälde det att icke spara sina krafter.
Det var omöjligt att rida genom klyftan, och vi sprungo derför af alla krafter, sa att vi pä allvar blefvo trötta.
Klyftor, klippor, stenflisor och småstenar belogo oss omsider all lust att förfölja.
Vi måste därtill klättra upp för en nästan lodrät klippvägg, emedan vi ej kunde finna någon omväg.
Naturligtvis blefvo i synnerhet damerna trötta.
Maria Iwanowna andades tungt; hon hängde fast vid min arm och kunde knappt stå på fötterna.
Hon drog oss redan alla tillbaka.
ljöd plötsligen en bekant röst ...
Hitåt, mina herrar!
Detta glada tillrop förjagade genast vår trötthet och fördubblade våra krafter.
Vi blefvo med ens starka.
När vi arbetat oss ut ur busksnåren sågo vi Poklew-skijs strålande ansigte.
— Där, där, där!
— ropade han med stark stämma, hoppade omkring af förtjusning och pekade med handen.
Alldeles framfor oss, dit han pekade, syntes en gestalt.
Men vi kunde ännu icke riktigt urskilja den.
— Jak Boga kocham!
— utropade Poklewskij och slog sig för bröstet, då han märkte vårt tvifvel — Jak Boga kocham, det är han!
Vi skyndade till.
Framför oss gick verkligen någon vacklande och stapplande.
Men han gick och sprang icke, ~ såsom man skulle trott.
Den öfverhängande faran borde dock hafva ingjutit mod och krafter hos den tröttaste.
Just detta af kylde vår ifver och hejdade oss.
Hvad var då på farde?
Hvem kunde det vara ?.
Vi ropade » halt! » ... men vandraren vände sig ej ens om.
— Nå, hvad sa ’ jag?
frågade Proklewskij, då gestalten visade eig tydligare, sedan vi sprungit fram litet.
Vi måste till hans oändliga glädje tillstå, att han hade rätt ... Framför oss rörde sig verkligen Prow ' s gestalt.
Men hvarförgick han så makligt och lugnt och icke sprang? ...
Vi gjorde stora ögon af förvåning.
Poklewskij var nära att störta ned ... Alldeles framfor våra fötter låg en afgrund.
.. Ett omätligt djup, omkring två famnar bredt, skilde vår klippa från den, på hvilken den gamle skred fram.
Hans gåtlika likgiltighet fann sin förklaring.
Vår sak syntes förlorad.
— Undsluppen!
skrek isprawniken andfådd och nästan gråtande, i det han sprang fram till randen.
— En skön dessert!
— ropade sasiedatelen och slog sig i fortviflan på höfterna.
Damerna voro olustiga.
Våra följeslagare stodo obeslutsamma här och där och väntade på vätt befallningar.
Endast Poklewskij sprang uppretad omkring och sökte efter en passage.
— Det finnes ingen!
Skälmen har tagit vägen genom klyftan och klättrat upp därifrån.
Vi måste gå en omväg.
Men att gå en omväg var det samma som att gå tillbaka.
Att stiga ned i afgrunden från vår klippa och därifrån klättra upp på andra sidan var omöjligt, emedan stup-ningarne voro nästan lodräta.
Vi voro i förtviflan och visste icke hvad vi skulle företaga oss.
Att gå tillbaka, när den gamle hade endast ett hundratal steg till skogen — syntes tokigt.
Icke desto mindre skyndade sasiedatelen, fiskalen och manskapet tillbaka för att söka en omväg genom klyftan.
gnisslade Poklewskij, i det han kastade sin keppi på marken och lade sig själf därpå.
Isprawniken stampade i jorden.
Vi kunde icke &lt;5 fram ett ord.
Våra bekymmer voro förfarliga.
Till vår förvåning stannade gubben plötsligen och satte sig.
Han var ögonskenligen mycket uppskakad och kändesig därtill tydligen i säkerhet Skogen var inpå honom, och hvem kunde följa honom i denna ändlösa, tjocka, ogenomträngliga skog, nvarest han utan tvifvel kände hvarje vrå?
Men att intränga i den var dock icke så lätt t. o. ra.
for unga personer.
Det fordrades stor skicklighet och vana att stiga ned för dessa halkiga, glatta klippafsatser.
Den gamle visste det och satte sig därför att hämta krafter.
Han satt på en nästan otillgänglig ö, omfattande knäna med händerna och med nedsänkt hufvud, utan att ens se upp, liksom han ej alls bekymrat sig om oss.
Man skulle icke kunna tro att det var en flykting, utan en vanlig vandrare, som hvilade ut efter sin vandring.
Han såg ej ens upp.
Isprawniken hotade honom med fingret, Poklewskij nedkallade hundra tusen d ... r öfver honom och damerna yttrade högt sin onåd öfver hans fräckhet, men han syntes ingenting höra, ingenting se.
Detta lugn, denna nästan hånande, föraktliga sorglöshet endast ökade vår förbittring.
Vi kände nu, hvad hvarje jägare måste känna, när han skjutit bom på en fogel, och denna kretsar och kraxar öfver hans hufvud, under det han måste ladda om sin bössa.
Men plötsligen förändrade sig allt hastigt, och tycktes liksom besegla den gamles öde ...
Det inträffade någonting, som hvarken han eller vi väntat, ja som vi knappast tänkt oss.
Under vår lätt begripliga upphetsning hade vi glömt att strategen och läkaren med manskap hade ridit ut från byn för att på den långa omvägen komma till skogen.
Vi trodde icke våra öron, då vi i fjärran hörde hofslagen ...
Men det förgick knappt en half minut förrän strategens hvita häst syntes vid skogsranden.
Den gamle hörde hofslagen på samma gång som vi.
Det förblef en hemlighet för oss, hvad han därvid kände, emedan vi ej noga kunde urskilja honom; men han vände sig lifligt om.
Rakt fram, på andra sidan klippan, vid den gröna skogsranden, dit han så girigt längtade, hvarest alla hans förhoppningar koncentrerade sig, satt manskapet redan af för att stiga upp till honom på klippan.
Snabb som en yngling sprang flyktingen upp.
Vi höllo andan ...
Nu liknade han helt och hållet ett hetsadt vilddjur ...
Han blickade sig omkring åt alla sidor, liksom om han sökte en utväg, eller öfverlade.
Så stod han der några sekunder villrådig och obeslutsam, innan han fattade något beslut.
Att gå framåt mot skogenvar omöjligt ...
H varthän alltså? ...
At vår sida till kunde han icke komma ... På venstra sidan af klippan fans ingen nedgång.
klippvaggen var där nästan lodrät Man kunde endast nedstiga på högra sidan, samma väg som han sjalf tagit vid sitt uppklättrande från afgrunden.
Till baka alltså.
Lika lugnt, afinätt, långsamt och tungt gick han åt det hållet.
Förtviflan intog oss åter ...
Otåligt uppmanade vi strategen och hans folk att skynda, men de voro ännu långt borta och hade svårt att klättra upp för klippan.
Inför våra ögon ramlade alla våra återuppvaknande förhoppningar.
— Den gamle undkom ...
Vi kände att han var förlorad for oss, om han glede ned i afgrunden.
Han skulle lätt kunna gömma sig där eller till och med på någon okänd stig uppnå skogen, emedan han kände alla stigar, vägar och gömslen.
Han närmade sig redan randen.
Poklewskij ref sig i håret, Maria Iwanowna tryckte krampaktigt min arm.
Ännu en sekund, — och han sträckte ned den högra foten och började nedstiga, stödjande handen mot en sten ...
Vi hörde smästenarne rassla.
Det var intet tvifvel, han skulle undkomma! ...
Men plötsligen syntes han rygga tillbaka ...
Han skakade i hela kroppen och stannade blek, som slagen af åskan.
Högra benet höll han fortfarande utsträckt och handen stödde han mot stenen, men han rörde sig icke.
Han tycktes uppmärksamt betrakta någonting.
Annu ett ögonblick ... och vi fingo en förklaring därpå ... 1 afgrunden rörde sig svarta punkter; — där skyndade sasiedatelen, fiskalen och manskapet, som förut skyndat på omvägar till klyftan, framåt.
Våra hjärtan klappade åter.
Vi kunde endast utstöta oartikulerade ljud.
Man kände att saken redan närmade sig sitt slut.
Den gamle insåg det själf, liksom vi.
Xågra ögonblick blef han stående orörlig, obeslutsam, liksom för att öfver-lägga, men därpå reste han sig hastigt.
Han utsträckte sig till hela sin längd och såg ut som en jätte.
Han böjde ned hufvudet, liksom för att blicka ned i afgrunden.
Vinden delade hans långa skägg i två delar.
— Skynda Er!
skynda!
ropade vi och viftade med näs-dukarne.
Den gamle stod ännu lika orörlig.
Han insåg, att spelet var slut, han hade icke mera någon utväg, han skulle blifva gripen.
På tre sidor omgåfvo honom de våra, ochpå den fjerde sidan, till venster — en klyfta, en nästan säker död.
.. Skulle det vara möjligt att han skulle försöka den utvägen? ...
Ja, han vände sig verkligen dit! ...
— Du undkommer icke!
ropade isprawniken skrattande.
Men han vände sig icke ens om.
Han gick rakt fram, lika afmätt, lugnt och tungt som förut, utan att gifva akt på våra tillrop.
Men då han kommit fram till randen och kastat en blick nedåt, stannade han plötsligen.
Den gamle tog ett steg tillbaka och såg sig om åt alla sidor.
I vester strålade solens rödglödande klot; hon värmde icke mera, men hon färgade molnen, skogen, klipporna och honom purpurröd.
hans långa, hvita skägg syntes nästan rosenfärgadt.
Några sekunder såg gubben mot solen, men med ens vände han sig mot öster, korsade sig allvarsamt en, två, tre gånger, hvarje gång med en bugning.
Under den rådande stillheten förnam man redan tydligt de från skogen uppklättrandes steg.
Den gamle stod där allt jemt lika orörlig och lyssnande; det såg nästan ut som om han bad.
Han tycktes ganska lugnt invänta sina förföljare ...
Men hvad kunde han väl tänka göra?
TIDSTAFLOR
UNDER MEDVERKAN AF
MARCELLUS, GEORG BRANDES
FL.
SVENSKA OCH UTLÄNDSKA FÖRFATTARE
UTGIFNA AF
FÖRSTA HÄFTET
STOCKHOLM OSCAR L. LAMMS FÖRLAG.
STOCKHOLM, CENTRAL-TRYCKERIET, 1881.
Första årgångens innehåll
Första häftet.
Den politiska ställningen och dess uppkomst, af Marcellus ............ 1 Rörelsen mot israeliterna i Tyskland, af Georg Brändes ............... 46 Politiska partier och partinamn, af utgifvaren ...................... / ....... 55 Allt for samhällets bästa.
Af Halfdan Mörk ........................... 72 Ur W. F. Dalmans korrespondens, jemte notiser ur Dalmans lef- nad, af utgifvaren ......................................................... 110 Anekdoter och karaktersdrag: riksens ständer på sommarnöje.
Af Upsaliensis .................................................................. 111 Andra häftet.
Parlamentariska kontroverser och hugskott från 1881 års riksdag, afhandlade af Marcellus.
I ........................................... 1 Anders Fryxells barndomshem.
Af utgifvaren ........................... 76 En påyrkad reform i svenska tullstadgan.
Af Ernst Bring ...... 83 Den religiösa partiställningen i Danmark.
Af Karl Gjellerup ...... 109 » Politiske Kandestöbere » i ny upplaga.
Af Gustaf Gullberg ...... 125 Tredje häftet.
II .............................: .......... 1 Yåra konstförhållanden, af en okänd konnässör ........................... 37 Den nuvarande politiska ställningen i Danmark.
Af A. Cantor ... 71 Vår djerfvaste samtida.
Af utgifvaren ...... * .............................. 95 Anekdoter och karaktersdrag: Sommarbilder från Skåne for 50 år sedan ........................................................................... 108Fjerde hSftet.
Sid. Ett manuskript från Baden, öfverlemnadt med.
anledning af förmäl- ningshögtidligheterna.
Af Fredrik L * * * g ........................... 1 Kampen for samhällsidealen.
En blick på Herbert Spencers bety- delse.
Af Helen Zimmern ............................................. 43 De senaste politiska förvecklingarne i Danmark.
Af A. Cantor ... 77 Studier öfver Gambetta.
Iakttagelser på ort och ställe af en svensk 90 Huru man blir riksdagsman.
Ett skämt af Claudius ................... 109 Karaktersdrag och anekdoter: Ett hittills okändt skaldestycke af Bernhard Elis Malmström.
Ett infall af Tegnér ............ 112&lt;chapter name
Öfversigt af MARCELLUS.
" &gt; Den politiska ställningen och dess uppkomst.
» Vi afsluta i dag icke blott ett minnesvärd t riksmöte, utan ett helt tidehvarf i svenska folkets historia, ett tide-hvarf, som mäter århundraden.
Den fasta tillfÖrsigt, hvarmed jag ser mot framtiden, förqväfver icke de känslor af rörelse, med hvilka jag ser eder for sista gången församlade på detta rum, der riksstånden så ofta hafva mött sin konung, och den förhindrar mig icke att med tacksamhet skåda • tillbaka på det tidskifte, som förflutit, på de betydelsefulla vändningar i fäderneslandets öde, i hvilka rikets ständer tagit del, på allt det goda och gagneliga, som af dem blifvit utfördt.
Efterverlden skall i troget minne förvara, hurusom I med högsint uppoffring hafven satt fosterlandets kraf öfver alla andra afseenden.
Den skall ock göra rättvisa åt dem, som ansett betänkligheterna mot det nya vara öfver vägan de, men som af sina farhågor endast känna sig manade att i fördubbladt mått uppbjuda sina krafter till fäderneslandets tjenst.
Sådana tänkesätt utgöra en förökad borgen för mitt hopp, att svenska folket icke skall svika det förtroende, som konung och ständer vågat sätta till dess klokhet och sans, dess allvar, dess fosterlandskänsla. »
1 Sådana voro de vackra ord, med hvilka konung Carl XY för sista gången Lamförlofvade rikets ständer.
Sveriges urgamla representation tillhörde numera endast historien, och den » unga Svea » var beredd att träda i den gamlas ställe.
Steget som tagits var af den mest genomgripande beskaffenhet och det var oåterkalleligt.
Det var som landt-marskalken inför tronen yttrade, att man nu stod inför ett » ögonblick i nationens lif, då tidéns steg likasom höras ».
Den gamla byggnaden var med marken jemnad och en ny uppförd.
Stora voro de förhoppningar, hvilka fästes vid den försiggångna förändringen, och glädjen öfver det genomförda värfvet var ofantlig.
Hela vår ståndsförfattning företedde i fråga om partibildning en synnerligen egendomlig karakter.
Det var ej af förhållandenas makt framkallade, ständigt vexlande och af personliga åsigter och åskådningssätt sammanbundna partier, som med hvarandra täflade om makten.
Representationen i sin helhet och dess olika afdelningar voro nämligen af lagen bildade just på basis af ett visst intresse, som ståndet antogs skola uttrycka och hvilket det gent emot medstånden uteslutande representerade.
Dessa de s. k.
» fyra rena och väsentliga folkstånden » hafva väl aldrig erhållit ett snillrikare — låt vara något ensidigt teoretiskt och strängt konservativt — försvar än det, hvilket kommit dem till del af den enda svenska filosof, som varit i stånd att bilda en egen nationel skola.
Vi skola icke försöka inlåta oss på någon slags djupsinnig analys af de olika ståndens intressen och ändamål, utan vi inskränka oss blott att.
konstatera, att den lagbestämda och privilegierade partifördelning, till hvilken stånds-författningen gaf anledning, icke hindrade att inom stånden ganska heta strider utkämpades.
Men det var merendels icke partistrider i egentlig mening, som då upprörde sinneua, icke stora politiska meningsskiljaktigheter, sommot hvarandra drogo i härnad, utan oftast små personliga schismer som söndrade sinnena, kotterimanövrer, som försöktes och som lyckades eller misslyckades.
Såsom ett undantag härifrån torde understundom ridderskapet och adeln kunna betraktas, och orsaken härtill lärer fa sökas i de mångahanda olika element, af hvilka detta första stånd var bildadt och som icke rätt gjorde epitetet det » offentliga ståndetD till en sanning.
Det var först när ståndens intressen kommo i konflikt med hvarandra, som det uppstod en strid om principer, för hvilka partier bildade sig och mätte sina krafter, och ur en sådan strid var det som representationsfrågan med seger afgick.
Borgare- och bondestånden slogo sig här tillsammans i sin opposition mot de båda andra stånden, men hufvudsakligen mot adelns och presterskapets privilegier, och efter en lång kamp blef segern deras.
Men detta förbund, som fört till seger, skulle vara af kort varaktighet.
Det var ett onaturligt förbund, ty de båda bundsförvandterna egde för mycket olika intressen för att icke, då det gälde att inhösta segerns frukter, konflikt mellan de båda segrarne skulle uppstå.
Otänkbart var, att det stånd, som under den gamla representationens dagar understundom trodde sig så mäktigt, att » hela Europa hade sina blickar fästa på dess förhandlingar », skulle finna sig i den van« mäktiga rol, som dess numeriska andel inom det nya underhuset anvisade det.
Helt visst var det i förhoppning att i sin hand fånga den nya ledningen, som den gamla liberalismen inom borgareståndet sa nitiskt arbetade på det nyas seger.
Men omöjligt var att begära, att det fjerde ståndet, som under de märkliga decemberdagarne sett hela sin diktan och traktan under de senaste " 25 åren med en så kolossal framgång krönas, skulle låta sig nöjas med den anspråkslösa platsen att gå i de fordom så myndige borgare-chefernes ledband.
Det var en politisk kortsynthet utanexempel, som borgareståndet visade, då det lät sig förledas att med det eftertryck och den entusiasm, som nu i dagen lades, arbeta for en reform, som från en sjelfständig fjerde-del af en representation, der de skilda intressena balanserade hvarandra, degraderade det till en föga betydande minoritet gent emot ett enda allsmäktigt och enrådande intresse, som af borgareståndet förhjelpts på maktens tinnar.
Äfven den nya riksdagsordningen innebär hvad andra kammaren beträffar fröet till en genom lagens bestämmelser uppkallad partiorganisation genom den olika representationsrätt, den tilldelar land och stad.
Dessa intressen, söm egentligen bragt den stora frågan till dess lösning, bildade naturliga anknytningspunkter for olika partisträf-vanden; men om ock denna anknytningspunkt kunde för landtmännen, såsom utgörande en afgjord och oomkullkastlig majoritet, anses tillfredsställande och derför bland dem lätt skapade ett parti, så var den deremot för stadsrepresentan-terne desto mer otillräcklig, och derför var partibildningen bland dem icke samma lätta sak.
Och icke desto mindre var det just från stadsrepresen-tanternes sida som första försöket utgick att åstadkomma en partibildning i andra kammaren.
Det är de experiment, som i detta hänseende försöktes, hvilka vi till en början något skola uppehålla oss vid.
Den företeelsen, att första försöket i detta afseende gjordes från stadsrepresentanternes sida, får icke så fattas, att man från detta håll redan nu insåg den underlägsenhet, som var dem beskärd, och att partibildningsförsöken derför voro att betrakta såsom ett förtvifladt kraftexperiment att förekomma den hotande katastrofen, då maktens tömmar lades i det fjerde ståndets hand.
Mot en sådan uppfattning vitna såväl de förhoppningar, som af den f. d. borgareliberalismens koryféer ännu hystes om lyckan för dess intressen af det skedda, som ock det ändamål den förstapartibildningen hade, nämligen att stödja den minister, som skapat de nja förhållandena.
De från detta håll gjorda försöken att taga ledningen i den » folkvalda » kammaren äro derför att anse såsom en fortsättning på och en kon-seqvens af den kolossala villfarelsen att genom representationsförändringen hela väldet såsom en mogen frukt skulle falla i de forna borgarchefernes hand.
Var detta förhållandet, så blef i sanning uppvaknandet bittert nog, ty en fruktansvärdare missräkning än denna har väl näppeligen blifvit gjord, och det bästa beviset derpå är den hast,.
med hvilken borgareståndets två stormodige chefer, herrar Murén och Björck, med sällspord endrägt skyndade sig att försvinna från den politiska skådebana, som de sjelfve så kraftigt bidragit att skapa.
Om det ock, med hänsyn till det ganska stora antalet af representationsreformens motståndare, hvilka i första kammaren fatt plats, antagas kunde, att i det nya öfver-huset den regering, som genomfort denna genomgripande förändring, icke alltid skulle få så särdeles lugna dagar, så var det deremot så mycket mindre tänkbart, att i andra kammaren och just från deras sida, som genom samma regerings försorg blifvit satta vid styret, de första allvarliga och känbara försöken skulle göras att rubba ur sadeln den minister, hvilken inlagt så stor fortjenst om denna kammares tillvaro.
Det var en ny tillämpning af den gamla sanningen: » Otack är verldens lön », man här ser.
Redan den koalition, som i andra kammaren vid 1867 års riksdag ansågs af nöden, för att stödja den De Geerska ministéren visade tillvaron af en icke obefogad fruktan i detta hänseende.
Det var den gamle borgarechefen Murén, som åtog sig hedersuppdraget att till ett stort ministerielt parti sammanfoga alla de element, som kunde vara hugade att blifva stödjepelare för det nyas skapare.
Med honom adjungerade sig representanten för Söderhamn och Hudiks-vall, häradsliöfding P. Staaff samt bondeståndets f. d. talman Nils Larsson i Tullus.