Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen har reservanten vidrört frågan om jordbruket och dess stora utveckling på sednare tider, samt visat gagnet deraf, att aflägsnare delar af boställsjorden kunna anslås lill anläggande af dagsverkstorp
Häraf anser jag för min del Utsk:ts i motsatt rigtning gående försök lill bevisning i frågan på ett slående sätt vederlagdt.
Presten bör vara en föresyn för sin församling, och jag tror det vara fördelaktigt, alt den stora allmänheten ser huru de husfaderliga pligterna af honom väl skötas, och att han sjelf ordentligen brukar sin jord. lian bör lättare i andligt hänseende vinna insteg, när det visar sig, att han, ulan intrång dock å de presterliga pligterna, går i spetsen såväl för det ena företaget, som lör det andra, af dem som på landet bland jordens brukare förekommer.
Jag anhåller att Ståndet behagade afslå Belänk:t.
Gr. Björnstjerna, Carl Magnus:
Ehuru obehagligt det är, måste äfven jag yrka afslag å Betänlct.
Jag kan icke firma det vara af beholvet påkalladt.
Enligt 1827 års författning är det medgifvet alla boställshafvare, således äfven prester, att på viss tid utarrendera sina irinehafvande boställen, följaktligen icke blott, som Hr von Koch uppgifvit, på innehafvarens lifstid, utan på bestämd tid af ända till 50 år.
Jag anser dessutom förslaget skadligt, enär en boställsinnehafvare skulle kunna tvingas att mot sin önskan afstå sin jord.
Såsom Hr von Koch redan visat, har Utsk:t verkeligen förutsatt ett sådant tvång.
Visserligen har Hr von Ehrenheim sagt, att sådant icke kunde komma i fråga, enär en boställs-innehafvares rätt icke får trädas för när.
Men när innehafvaren icke ens får yttra sig i saken, synes detta argument föga bevisande.
Häri ligger just det orimliga och skulle i konseqvensen leda derhän, att äfven militie-boställen behandlades på samma sätt.
Innehafvaren af 218 Den 24 Januari. ett dylikt skulle således en vacker dag finna sig oangenämt öfverraskad af att man, honom oåtspord, borttoge en eller annan del af boställets område.
Jag för min del kan icke godkänna en så besynnerlig lagstiftning.
Då den K.
Förordmn icke är mer än några månader gammal och man icke ännu sett dess verkningar, borde äfven detta skäl tala för afslag.
Slutligen vill jag erinra, luiru frågan behandlades vid förra riksdagen. R. o. Ad. gick visserligen in på ett någorlunda liknande förslag, men då PresfeSt. afslog saken, under förklarande att den var af privilegiinatur, godkände R. o. Ad.
Preste-St:s beslut i ämnet.
Presle-St. bar nu på samma sätt påminnt om sina privilegier; jag hoppas således, att R. o. Ad. äfven nu afslår Betänkit.
Om förslaget i sitt närvarande skick skulle till afgörande företagas, måste man biträda Preste-St:s åsigt af förslaget, eller att det går ut på att rubba deras privilegier, i hvilket fall man såväl genast kunde lägga det till handlingarne.
Om deremot förslaget återremitteras med den förändring, som jag tagit mig friheten föreslå, vore det möjligt att icke blott de 2:ne Stånd, som ännu icke fattat något beslut, utan äfven Preste-St. skulle vilja ingå på den af mig föreslagna hemställan, såsom innefattande för Preste-St. alla garantier, enär domkapitlets bifall erfordras, innan ntarrendering får ske, och reglering derförinnan skall hafva försiggått, samt innehafvaren skulle bekomma åtminstone mera i arrende, än som blifvit beräknadt i K.
Förordmn af den 11 Juli 1S62.
En värd ledamot bar yttrat, att det vore onödigt att få ett stadgande derom, att boställsinnehafvare finge utarrandera andel af sitt boställe på viss tid, eftersom man äfven nu kan ingå till K.
M. med anhållan om rättighet härtill.
Men det är just för att få en sådan rättighet genom uttrycklig lag tillerkänd boställsinnehalvaren, som jag framlagt mitt förslag.
Fördelarne af att kunna arrendera ut sitt boställe på viss tid äro stora, och långt större säkerhet för kontraktets bestånd uppkommer derigenom, än om det skall vara beroende af en persons lifstid.
Jag vet att utarrendering kan ega rum äfven utan det af mig föreslagna tillägg till förordningen af den 11 Juli 1862, men derigenom att ett så beskaffad) tillägg gjordes, komme förmånen af en högre inkomst af utarrendering att beredas boställenas innehafvare.
En sådan anhållan tror jag icke kan bifallas förr än regleringen föregått.
Björnstjerna har i likhet med en reservant förmenat, att det skulle vara onödigt att få elt så beskaffndt tillägg, af det skäl, att man, efter förordningen om hemmansklyfning och jordafsöndringar, kunde komma till samma mål.
Den 24 Januari.
219 Jag vill derför fästa uppmärksamheten derpå, att det endast är mindre delar af egovidden, som i förordningen åsyftas.
I nämnde förordning tror jag icke att man bör göra någon ändring, särskildt med afseende å presternes boställen.
Jag yrkar fortfarande pä en återreiniss till Utslct i öfverensstämmelse med den af mig föreslagna ändring i förevrde Betänk.
Uti min reservation mot Utsk:ts Betänk, har jag antvdt de skäl, på hvilka jag anser samma Betänk, böra alslås.
Hvarföre jag nu uppträdt, är lör att söka vederlägga Hr von Köchs yttrande, att icke ifrågav.de lagstadgande, såsom jag påstått, hör till boställs-ordningen och förordningen om hemmansklyfning och jordafsöndring.
Med boställs-ordningen är jag ej nu försedd; men anhåller, att utur den andra åberopade författningen få uppläsa 7:de §:n af 2:dra kap:t, som lyder sålunda: »Vill innehafvare af boställe eller publikt hemman, som icke under stadgad åborätt besittes, kungs- och kungsladu-gårdar samt öfriga under kronans omedelbara dispositionsrätt varande hemman likväl undantagna, jord på viss tid, i enlighet med nu stadgade grunder, upplåta, gore ansökning derom hos det embetsverk, under hvars allmänna vård och inseende bostället eller hemmanet är stäldt, hvilket embetsverk, efter vederbörandes hörande, med afseende å boställets eller hemmanets framtida nytta och förkofran, eger att, då skäl dertill finnes, sådant tillåta och vilkoren bestämma.
» Ursprungligen var väl stadgadt, att ej odal åker eller äng fick afsöndras; men 1858 års förordning tillåter, att äfven odal-egor under vissa förhållanden få användas lill dylik afsöndring, såsom då den till afsöndring ifrågasatta lägenheten är aflägset belägen.
Jag vidhåller således mitt påstående, att hvad som åsyftas med Utsk:ts förslag redan finnes stadgadt uti de af mig åberopade författningarne, och yrkar afslag å BetänkU. Gr. af Ugglas, Ludvig:
Jag lemnar derhän, huruvida Hr von Koch har rätt i sitt påstående, att Preste-St. skulle hellre vilja antaga hans förslag, än det af Ut skit framställda, men jag anser att Ekon.-Utsk:t icke kan upptaga Hr von Köchs förslag, enär det gått till så stor utsträckning utöfver hvad förut blifvit motioneradt, att det måste upptagas som en ny motion.
Hvad det nu för Ståndet framlagda förslaget beträffar, anser jag, att den lönereglering, som för Preste-St. blifvit framlagd, gått vida längre än denna författning gjort, och derigenom hinder blifvit undanröjde för presterne, som nu mången gång ligger dem i vägen, att så uppfylla sin pligt, som vederborde.
Denna sak är dock redan afgjord.
Då emellertid ifrågav;de förslag icke gör någon förbättring i det närvarande, utan, som Gr.
Mörner sagt, snarare är en försämring, emedan 220 Den 24 Januari. det skulle bero af domkapitlet, huruvida en afsöndring får ske, oaktadt det kunde vara andra i saken intresserade, som borde uppträda, skulle endast rubbning ske i en ännu icke tillämpad författning.
Då härtill kommer, att man kan anse frågan vara af privilegii-natur (och Hr von Koch har sagt att så är), anser jag att alla möjliga skäl tala för afslag.
Den siste ärade talaren har anfört ett skäl, som, om det vore rigtigt, skulle vara afgörande, nemi. att hvad jag yrkat, skulle vara en ny motion.
Jag tror dock icke att så är förhållandet, ty om man läser, icke Utsk:ts hemställan, utan sjelfva motionen, så finner man der, att motionären föreslagit att utarrendering skall ske, icke af en afsöndrad lägenhet, utan snarare afsöndring ske lör bostad m. m. åt boställshafvaren, och allt det öfriga skulle utarrenderas.
Motionären hemställer, att 5:te §:n i K.
Förordnm af den 11 Juli 1862 måtte få ett så lydande tillägg: »Ar hostadsboställe af den storlek, att derifrån kan skiftas eller författningsenligt afsöndras en lägenhet, tillräcklig att förse löntagare med hans behof af jorribruksalster, må skifte eller afsöndring ske och återstoden af bostället i stadgad ordning utarrendpras, då församlingen, på domkapitlets yrkande, dertill samtycker och åtager sig bestridandet af de med åtgärden förbundna kostnader.
Arrende af sådan jord, som i denna punkt omförmäles, må ej kunna till annan församling öfverflvttas.»
Detta visar ju att motionen är väckt derom, att hvad jord, som icke behöfves för bostället och för att förse dess innehafvare med jordbruksalster, skulle utarrenderas.
Detta är just hvad jag begärt, men med en sådan modifikation, att detta förslag skulle få en möjlighet att gå igenom, och att Preste-St. skulle dermed kunna vara belåtet.
En sådan modifikation tror jag man har rätt att göra, när man iakttager det ändamål, motionären afsett, och endast undanrödjer några olägenheter, hvarmed motionen i sitt närvarande skick är behäftad.
— Motionen innefattar för närvarande ett ingrepp i boställsinnehafvarens lagenliga rätt, och det är detta ingrepp jag velat skulle borttagas.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr.
Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels återremiss af förev:de Betänk, och dels afslag derå; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Betänk:t, hvartill svarades nej; sedermera propos. på detsammas återremitterande, då svaren utföllo med många nej. blandade med ja; och slutligen propos. på afslag å merberörde Betänk., hvilken propos. besvarades med starka ja, jemte några nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Den 24 Januari. 221 Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts den 17:de och 21:sta dennes bordlagda Betänk.
N:o 32, i ani. af väckt motion (N:o 50), orri periodiska undersökningar af helsotillståndet i fosfor-tändsticks-fabriker, till förekommande af sjukdomen »fosfornekros.»
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts den 17:de och 21:sta dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 33, i ani. af väckt motion (N:o 91 hos R. o. Ad. samt N:o 357 hos Bonde-St.), ang:de dels skyldighet för postverket att ansvara för enskildes lösväskor och dels förhöjning i afgiften till postförare för dylika väskors forsling m. m.
Utsk:ts första hemställan.
Björnstjerna, Carl Magnus:
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte afslå denna del af Utsk:ts lörslag, ty ehuru onekligt är att åtgärder böra vidtagas för hämmande af det temmeligen lättsinniga sätt, hvarpå postväskorna forslas, torde det dock icke vara lämpligt att utsätta viss plikt för dessas förkommande.
Dessutom, hvarföre skall just 50 rdr rint vara det rätta ersättningsbeloppet för en dylik väska.
För min del får jag derför föreslå, att B. o. Ad., med afslag å Utsk:ts Betänk, i denna punkt, ville antaga det af en reservant framställda förslag, »det K.
M. måtte i Nåder anbefalla vederb:de att tillse, det åtgärder, ledande till större säkerhet för de i lösväskor befordrade postlörsändningar, än den, sorn för närv:de kommer dessa till del, måtte, der ske kan, varda vidtagna.» Frih. Cederström, Rudolf: Ekon.-Utsk:ts ordförande har i sitt korta föredrag behagat förorda något åtgörande, ehuru han ansett Utsk:t icke hafva träfTat det rätta, för afhjelpande af den olägenhet, som för närv:de på flera ställen röjt sig, och således åt lösväskorna bereda större säkerhet mot dessas förkommande.
Björnstjerna har trott R.
St:r böra inskränka sig till en hemställan, »det K.
M. måtte i nåder anbefalla vederbrde att tillse, det åtgärder, ledande till större säkerhet för de i lösväskor befordrade postlörsändningar, äri den, som för närvarande kominer dessa till del, måtte, der ske kan, varda vidtagna.»
När emellertid ett förslag är framstäldt, som på ett mera direkt sätt synes leda till samma mål, vet jag icke hvarför man icke skulle antaga det, när mot detsamma icke mera grundade anmärkningar kunna göras, än som nu skett.
Reservanten har 22 2 Den 24 Januari. gjort sig möda med alt söka vederlägga det af Utsk:t fattade beslut, men jag kan dock icke skilja mig från den af Utsk:t omfattade åsigt af saken.
Man har anfört, att de 50 rdr, som Utsk:t ansett böra gifvas i ersättning för väskornas förkommande, icke stå i något bestämdt förhållande till postväskornas verkliga värde, och att i de flesta fall komme detta belopp att öfverstiga väskornas materiella värde och värdet af dessas innehåll.
Detta sednare kan i allra flesta fall icke uppskattas med ett penningebelopp, och den, som haft någon affärsverksamhet, måste känna, att ofta, i följd af bortkomsten af ett enda bref, som innehåller ordres om någon vigtigare transaktion, man kan komma att drabbas af förluster, som icke med stora summor kunna godtgöras.
Jag behöfver icke vidröra en mängd exempel på ali den skada, som drabbats afsändare genom ett bortstulet bref.
Orri man nu genom stadgande af denna ersättningssumma kunde åstadkomma en större uppmärksamhet hos vederbörande, innefattar detta enligt min tanka en stor säkerhet för brefafsändaren.
Det är klart, att de 50 rdr i ersättningsskyldighet äro satta helt godtyckligt; man hade kunnat taga en högre eller lägre summa, men orsaken, hvarför man icke ville stadga lägre summa, var den, att man ansåg ett lägre belopp icke lika kraftigt eller tillräckligen bidraga till vinnande af ändamålet.
En reservant har sagt, att den föreslagna åtgärden icke skulle medföra någon större uppmärksamhet från postbetjeningens sida, emedan denne icke skulle få något obehag af postväskornas förkommande.
Men då det är postverket, som tillsätter postiljonerna, torde poststyrelsen icke låta en postiljon, från hvilken väskorna förkommit, vidare få behålla sin tjenst, och på sådant sätt kan det åsyftade ändamålet vinnas.
(Jr denna synpunkt har Utsluts majoritet sett saken, och jag anhåller om bifall till dess framställning.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm:
När man föreslår K. St:r att ingå till K.
M. med en underdånig skrifvelse i något ämne, bör väl åtgärdens behöflighet vara någorlunda ådagalagd.
Här citerar man exempel på huru lösväskor bortkomma, utan att någon ersättning kunnat fås; till min kännedom har icke kommit att sådane väskor gått förlorade, sedan de kommit i postens omvårdnad.
Men om postiljonen stiger af för att taga sig en sup, och väskorna under tiden stjälas, lärer domstol nog komma att taga saken om hand.
Bevisas det då att väskorna kommit bort genom postiljonens försumlighet, torde han icke blott få ersätta dessas verkliga värde, utan dessutom blifva straffad för tjensteförseelse derigenom att han afsättes från sin post.
Begäres garanti för något bref eller för väskans framkomst, beviljas sådan, och då får afsändaren ersättning, om brefvet eller väskan förkomma.
Man hemställer om en ersättning af 50 rdr.
Denna siffra är alldeles godtycklig — Lösväskan kan vara tom.
Att då säga, att den skall betalas med Den 24 Januari. 223 50 rdr är rent af orimligt.
Det kan vara en ren affär, att, när posten stadnar vid en gästgifvaregård, låta väskorna försvinna och sedan framkomma med påstående orri ersättning.
Då jag derför finner förslaget både orimligt och opraktiskt, kan jag icke annat än afstyrka Utskds framställning.
Frih. Hermelin, Fredrik:
Då en enskild person i sin omvårdnad mottagit något gods, som kommer bort, nekar han icke att, om så fordras, ersätta förlusten; men om genom poststyrelsens försummelse lösväskor förkomma, undandrager sig styrelsen sådan ersättning.
Poststyrelsen sjelf anser att de böra ersättas.
Fordom, då posthemman funnos och posten befordrades på bondkärror, var förhållandet vida bättre; numera, sedan en s. k. förbättring i postens förskaffande inträdt, anser sig ingen ansvarig för hvad som förkommer.
En föreg:de talare har visserligen yttrat sig icke hafva hört. att någon post förkommit, men, snart sagdt, den dagliga erfarenheten vittnar emot honom.
Om, då någon post förkommit,‘man vänder sig till poststyrelsen, får man det besked, »vänd sig till postiljonen»; denne å sin sida säger, »vänd sig till bonden»; bonden, som skjutsat posten, svarar, »jag har inga ögon i nacken, väskan kan mycket lätt stjälas bort, utan att jag kan se, hvem som tager honom».
Med ett ord, M.
Hrrl all deri oläaenliet, som, genom den nuvarande osäkerheten och ovissheten, tillskyndas brefafsändaren, inses mycket lätt, och jag tror att de stora penninge-tillgångar, sorn blifvit postverket tillerkända, icke borde allenast användas för att genom diligenser bereda de resande större beqvämligheter, utan äfven till postens säkrare förskaffande.
Det väckta förslaget afser mindre någon ersättning för det som kan vara inneslutet i bortkomna väskor, än det, alt landtbefolkningen, som i så betydlig nion bidrager till postbefordringen, måtte genom al poststyrelsen vidtagna åtgärder erhålla större säkerhet att icke förlora sina lösväskor.
Den förlust, som genom sådana åtgärders vidtagande komme att drabba postverket, vore ringa.
Jag går så långt, att jag påstår alt det vore vinst, ty om landtbelölkriingen hade visshet om att erhålla ersättning för det förkomna, skulle den oftare än nu begagna sig af posten och genom sluten rekommendation bereda post verket inkomster.
Dessutom är det icke meningen att förlusten skulle drabba postverket, utan postkassan, och denna fick i sin tur utsöka sin rätt af postiljonen.
Som det nu tillgår, läggas väskorna lösa bakpå vagnen.
Detta är väl icke rälta sättet att fortskaffa posten.
Också inträffade, för att nämna ett ex., helt nyligen att 4 väskor bortkomrno, och poststyrelsen ansåg det vara af så ringa betydenhet, att postföraren knappast erhöll nåeot tilltal.
Jag nämnde att kostnaden icke kunde blifva synnerligen betydlig.
I sjelfva verket vore redan mycket vunnet, oin poststyrelsen ville bestå några rep för att binda väskorna med.
224 Den 24 Januari.
Den föreslagna åtgärden komme att medföra mycken nytta, sedan sparbankerna nu tyckas hafva vunnit sympathi på landsbygden; men så länge icke några ersättningsbelopp gifvas för hvad genom posttjenstemans förvållande förkommer, kan man icke vänta att sparbanks-direktionerna skola begagna sig af den lägenhet, som står dem till buds att få penningar försända.
Jag upprepar ännu en gång, att det är mindre för den ersättning, man kan komma att tillerkännas, som jag väckt denna motion, än mera på det postverket må få en sporre att egna mer uppmärksamhet åt lösväskornas vård.
Då postiljonerne stå i postverkets tjenst, är väl det naturligaste att postverket af dem uttager den ersättning, de kunna kännas skyldige att gälda.
En enskild person kunde visserligen i rättegångsväg göra sin talan om ersättning gällande, men en sådan rättegång skulle i de flesta fall komma att medföra vida större omkostnader och besvär än hela väskan är värd.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag.
Cederström har mycket riktigt visat att postväskor ofta innehålla handlingar af den allra största vigt för den enskilde.
När så är förhållandet, frågas: kan verkligen deras förlust ersättas med de 50 rdr, som skulle i ersättning erhållas?
Nästa fråga blir: kan en sådan plikt gifva någon säkerhet för att väskorna framkomma?
Antingen är det postverket, som kommer att betala; då torde icke åtgärden komma att särdeles inverka på postiljonernes nit; är det åter postiljonen, som skall betala, måste en långvarig rättegång först utageras.
Huru skall saken bevisas?
Postiljonens ord är väl lika godt, som dens, hvilken mottagit väskorna!
Man vet att [ganska ofta, när posten framkommer till stationen, icke något bud der finnes.
Hvad skall postiljonen då göra?
Skall han vänta, till dess budet behagar infinna sig, eller skall han lemna väskorna till tredje person?
A andra sidan kan icke nekas, att lösväskorna af posttjenstemännen betraktas som en sak utan all betydenhet.
En hemställan sådan, som den Hr Ljungberg i sin reservation föreslagit, torde således verkeligen vara af hehofvet påkallad.
Jag tror att poststyrelsen bättre än Utsk:t skall derefter styra saken till rätta, och får sål., jemte det jag anhåller om afslag å Utsk:ts Betänk., ytterligare tillstyrka bifall till hvad Hr Ljungberg i sin reservation föreslagit.
Efter det öfverläggningen härmed ansetts slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förev:de hemställan, dels att R. o. Ad., med afslag derå, måtte för sin del besluta, att R.
St:r skulle uti underd. skrifvelse bos K. M. anhålla, det K.
M. måtte i Nåder anbefalla vederb:de att tillse, det åtgärder, ledande till större säkerhet för de i lösväskor befordrade postlörsänduingar, än den, som för närv:de kommer dessa till del, måtte, Den 24 Januari. 225 måtte, der ske kan, varda vidtagna, och dels slutligen afslag å merberörde hemställan.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå samt antagande af ofvanomlörmälda förslag till beslut, hvarvid svaren utföllo med starka ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Utsk:ts två sednare hemställanden.
Biföllos.
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- o.
Ekon.-Utsk:ts den 17 och *21 d:s bordlagde Betänk.
N:o 34, i ani. af väckt motion (N:o 121), om upphörande af expeditionslösen för kontrakt eller protokolls-utdrag rörande leveranser för Kronans räkning.
Föredrogs ånyo och lades till handlingarne Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 17 och 21 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 3 5, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk.
N:o 5, ang. uttjente underofficerares och soldaters befordrande till vissa tjenstebefattningar.
Ekon.-Utsk:ts den 17 och 21 dennes bordlagde Betänk.
N:o 36, i ani. af väckt motion (N:o 240), om ändring i gällande stadganden rörande skydds-kopp-ympningen.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts d. 17 och 21 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 37, i ani. af väckt motion (N:o 91), rör.de tiden för auktioners hållande på landet.
Hr Bohnstedt, Theodor Ludvig:
Jag hemställer, om det är så välbetänkt att aflåta till K.
M. en skrifvelse om ändring i ett stadgande, som K. M., på förslag af R.
St:r, för ett par riksdagar sedan utfärdat.
Visserligen kan det tyckas sorn frågan icke vore af synnerlig vigt, men det är dock ganska vigtigt att förändringar i det bestående icke vidtagas, när de icke äro af behofvet påkallade, och sålunda ännu mindre, när en föreslagen åtgärd skulle leda till en försämring.
Särskildt i denna fråga anser jag stabilitet vara af nöden.
Det är föreslaget att utsträcka tiden för auktioners hållande några timmar om aftonen under den mörka årstiden.
Erfarenheten har dock visat, att det är just under dessa sena timmar, som oordningar uppkomma.
Sedan nemi. dagsverkena äro slutade, taga en mängd drängar och pigor sig ledighet för att besöka auktioner, mindre för att göra inrop, än för att tillställa bullersamma nöjen.
Det nu gällande stadgande har visat sig kunna motverka detta oskick, och jag tror derföre illa vara att återgå till det äldre stadgandet i ämnet. H. II.
15 226 Den 24 Januari.
Utslct andrager i sin motivering såsom skäl till utsträckande af auktionstiden det förhållande, att auktioner å många orter fortgå utöfver den för dess alslutande bestämda tiden, när ingen åklagare finnes.
Om de således nu, i stället att afslutas kl. 7, finge räcka till kl. 9, skulle de helt säkert komma att räcka till 12 på natten, — derest ingen åklagare infinner sig.
Som ett skäl för utsträckningen har man anfört, att bränvin numera ej får finnas vid auktioner.
Helt nyligen har man dock läst huru tvenne svågrar, som tillsammans besökt en auktion och dervid trakterat hvarandra med bränvin, sednare på aftonen kommit i slagsmål, hvarvid den ene svågern af den andre blef ihjälslagen.
Denne, en 26 års man med familj, silter nu häktad såsom mördare i afvaktan på sitt straff.
Om man nu åter utsträcker tiden för auktioners hållande, kommer man in i det gamla spåret, och oordningar, som nu gällande förfining något hejdat, skulle åter uppstå.
Om den auktionslörrättande tvingas att börja auktionen tidigare, t. ex. kl. 12 på middagen, kunde den vara afslutad till den nu bestämda tiden.
På grund af hvad jag nu anfört, men hufvudsakligen på det man icke må besvära K.