Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvar och en tycktes ha nog af sin egen plåga.
Hon drog smärtsamma små rynkor i pannan, såg sig åter omkring, hälften skyggt och hälften för att göra bekantskap.
Af blyghet fans det icke ett spår, men hon tycktes lifligt genomträngd af möjligheten att kunna bli tillbakastött.
»Det gör så ondt i min hand», sade hon sakta, liksom ut i luften, så kunde hvem som ville taga hennes yttrande och knyta fast ett samtal vid det.
En medlidsam blick från mig var enda svaret.
De andra tycktes hvarken höra eller se.
Hon satt tyst några ögonblick, nervös, orolig.
Detta stadsbarn var icke af dem som äro vana att tiga.
»Har han skadat sin hand?» vände hon sig plötsligt till arbetaren.
»Fått den i någon maskin?»
»Någon svår skada?»
»Krossad.»
»Nu nyligen?»
»I går.»
Han talade med ansträngning, kort, kärft som vid ett polisförhör.
Svetten bröt fram på hans panna, han tog upp en omsorgsfullt hopvikt näsduk och strök öfver sitt ansigte.
Handen, som höll den blårutiga duken, var bred och van till arbete, men icke grof och vanskaplig som en jordarbetares.
Hon skakade på hufvudet, de mjuka läpparne skälfde.
»Jag har så ondt i min hand», hviskade hon åter, sakta, klagande, som ett förklemadt men tåligt barn.
Hon är icke vacker, dertill äro dragen för litet utpreglade, färgerna för obestämda.
– Ingenting annat än vekhet i linierna, och så ett förunderligt tycke!
Det lockar och drager, detta blekhyade ansigte, det är som en oläst bok; man undrar och gissar.
Jag sitter der och målar för mig hennes hem, jag vet ju så väl hur det ser ut, – och hennes lif, hennes framtid.
Det är det gamla vanliga – naturligtvis.
Hon är en ibland tusen.
Jag sitter och ser på den hand, hvarmed hon stöder den andra, hvilken hon ännu skakar smått, som när man söfver ett barn som lider.
Denna bara hand har en vacker form, med smala, spetsiga fingrar, den känner lika litet till handske som till hårdt arbete, den brukar aldrig sqvalpa i vatten, aldrig diska, tvätta och skura.
Det är någonting hos henne af en vildfåle, men en som är foglig och mild af naturen.
Under sin uppväxt har hon sprungit omkring i gränderna och lekt med andra ungar, väl en smula sjelfsvåldig, aldrig elak.
Hos mor har hon fått mat, till kakor och karameller har hon tiggt.
Far har hon aldrig tänkt på.
Men nu är hon konfirmerad, och så har hon måst gå den vanliga vägen – till fabriken.
Och sedan skall det gå vidare, också på den vanliga vägen, ty hon är så näpen, så mjuk och fin; det skall icke finnas någon undflykt för henne.
Det är omöjligt att höra denna smeksamma lilla röst utan att ge akt på henne.
Ett »gladt» lif – således – några år, ett oordentligt lif, sedan nöd och elände, sist en graf på fattigkyrkogården.
Så är allt slut, och detta lif så spårlöst borta, som tusen andra.
Om det ändå funnes rum för ett kanske!
En fin herre med vackra kläder, en fin herre, till hvilken hon ser upp som till en gud, – det blir det första.
En fin herre, som har råd att kasta bort sina leksaker...
Hon ser sig omkring liksom bönfallande, och ögonen bli fuktiga.
»Jag längtar så – kunna de inte gå derinne! – ack min hand, min hand!»
Det är samma mjuka, klagande hviskning, vibrerande i otålighet.
Åh – barn – det fins ingen räddning för dig!
Det fins i hela din varelse någonting tilldragande, regellöst, vind-för-våg-kastadt, en egendomligt intagande blödighet.
Hur du skall kastas ur hand i hand, stackars flarn!
»Hvad är det med handen?» frågade jag.
Hon syntes riktigt tacksam att få bryta tystnaden; den der lilla munnen var visst icke van att stå still.
»Jag har klämt af en finger», svarade hon.
»Af? – alldeles af?»
»Ja, den hängde lös, och frun klippte den af så fort jag kom hit.
De andra äro också skadade, men jag hoppas få behålla dem.»
»Hur länge sedan är det?»
»En månad.
Jag går hit hvarje dag, men nu har jag värre ondt än jag hade strax.»
Åter darrade hennes läppar af återhållen klagan.
»Jag stack handen för långt fram, och så kom den in i maskinen.»
»Hvar hände det?
På någon fabrik?»
»På spinneriet.
– Hon såg nästan förebrående på mig.
Jag borde ju ha vetat det!
Hvar skulle det varit om icke på spinneriet!
»Gjorde det inte förskräckligt ondt?»
»Nej; det kändes inte alls.
Men jag blef så fasligt förskräckt så.
Jag högg fast med venstra handen och ryckte den loss.
Jag slet den ut med ens, och hade jag inte gjort det, så kunde hela armen strukit, för det dröjer innan de kunna stanna maskinen.»
Hon teg ett ögonblick, men då jag icke svarade, återtog hon:
»Spinnmästaren grälade på mig för det jag inte aktat mig bättre, för nu får fabriken betala för mig tills jag blir frisk.
Men det är väl ändå värst för mig, som mister min finger.»
Hon såg vädjande på mig, och jag medgaf det.
»Spinnmästaren grälar alltid när någon kommer till skada, precis som om det inte vore bäst för en att akta sig, om man förstode det!»
Det blef åter ett ögonblicks tystnad innan hon fortsatte:
»Han tror att arbetarne bara äro någonting som hör till maskinerna.
Han är stygg – spinnmästaren – ingen enda af arbetarne tål honom.
De ge sig på att han skall derifrån hvad det lider.»
Djupt nere i hennes ögon hade der kommit någonting mörkt och hotfullt, någonting af hat och upplopp.
Men så skälfde läpparne åter, och smärtan tog öfverhand.
»Åh min hand, min hand!» jemrade hon.
»Värker den så?»
»Ja, den har varit så stygg på sista tiden.
Frun har alldeles varit rädd att det skulle bli kallbrand i den.
Hon ångrade nästan att hon tagit mig om hand, men den är allt lite bättre igen.»
Nu öppnades dörren till mottagningsrummet och patienterna kommo ut.
Det var min tur.
Men fabriksflickan reste sig och såg bedjande på mig.
»Ack om jag finge gå in nu!
Jag längtar så», sade hon och tillade i en förtroligare hviskning, då hon stod bredvid mig vid dörren: »jag både längtar och jag är rädd, för det gör så fasligt ondt när hon rör vid den».
Hon log vemodigt och ändå skalkaktigt, på ett sätt som nästan kom henne att se intelligent ut.
Jag öppnade dörren och släppte henne in.
Cedergren var medikofilare.
Han hade blifvit det helt ung, vid knappt fylda tjuguett år, men så hade han ju också tid att pusta ut efter det en smula, det tyckte far och mor med.
Och nu hade han varit medikofilare i tio år.
Han hade fasligt brådt på morgonqvisten – klockan var inemot tio.
Uppasserskan – det kräket – hade bara bäddat upp sängen och så sprungit ifrån alltihop; och hur såg der väl ut!
Tjockt med dam på möbler och böcker.
Och bokdam är då det värsta som fins, ty bara man rör vid det, så sticker det en i näsan som peppar.
Cedergren rörde också aldrig i det, det var princip, men den här gången var det rent ett undantag, ty han väntade sin mor.
Gumman kunde träda in hvilket ögonblick som helst, tåget var ju redan kommet.
»Ack den käringen, den käringen!» – uppasserskan, förstås – hon kunde väl haft vett att torka af möblerna innan hon rände efter porter till Axelgren, han låg väl inte för döden heller!
Cedergren torkade af i en handvändning, nattskjortan låg ju till hands.
Fy tusan, det bokdammet!
Ackurat som peppar, fy tusan!
Han nös till och med.
Och alla tombuteljerna, inte kunde de stå der och skylta, inte.
Han såg sig villrådig omkring.
Under sängen ja.
Han plockade flaskorna till sig i en hast, det gick som en dans.
Om han fått riktigt hushållsdille, kunde han icke ha gjort sig mera brådt.
Ansigtet sken, icke i glädje – icke ännu – nej, bara af ansträngningen, ty Cedergren var stor och tjock, och det frestar på att krypa på knä och armbågar för att packa in flaskor under en säng.
»Har man sett på f–n», mumlade han i sitt stora skägg, ty sängen var för låg till att flaskorna skulle kunna stå derunder, och när han lade dem, trillade de fram igen.
Nå, så fick han fast i ett par gamla stöflar, som han lade framför buteljerna; det hjelpte.
Cedergren reste sig pustande och torkade sitt röda ansigte.
Så såg han sig omkring igen.
Nåja, nu var det ju rätt bra.
Han slängde nattskjortan under sängtäcket.
Men det var tusan hvad rummet såg naket och otrefligt ut ändå, så här vid dagsljus.
Det var så mycket förargligare som han just skrifvit hem och begärt tillökning i sitt apanage, under förevändning att han nu, när han var så nära kandidat, måste bo lite bättre.
Så många fina kamrater kommo upp till honom, och man kunde ju inte bo som en slusk heller, inte.
Och hvad skulle gumman säga åt gubben, om hon finge se det här rummet?
Ty nog hade hon kommit för att rekognoscera, alltid.
Gripen af en ny idé sprang han tvärs öfver korridoren in till grannen midt emot.
Denne, en ljuslockig ungdom på ett och tjugu, satt redan vid sitt arbete.
»Hör du, lille klassik, låna mig ditt rum ifrån nu och till klockan sju i qväll; det vill säga: byt med mig», sade han brådskande i det han lade sin hand på böckerna, som huller om buller lågo på bordet framför den yngre kamraten.
Denne svarade ingenting och bara såg på honom.
»Du förstår att mitt ser så rasande tarfligt ut, och du bor ju som en prins, tack vare dina systrar», han såg sig omkring på alla kuddar, dukar och öfverkast, som prydde rummet.
»Men ska’ det vara, så ska’ det vara strax», tillade han, »jag väntar främmande.
Den andre såg på honom med ett par tviflande, uppsluppna ögon.
»Nå, kör i vind då!» ropade han gladt och sprang upp, »men då får du hjelpa mig med allt det här bagaget.»
I ett nu hade medikofilaren rafsat i hop dem, och så bar det af in i hans eget rum, der allt aflastades på bordet.
»Kom nu i håg, att du inte kommer af dig och tror att du har hemma der inne förr än klockan sju i qväll», varnade den äldre.
»Åh, var lugn du, Falstaff», svarade kamraten skrattande.
Han satt redan vid bordet och ordnade böckerna.
»Det var hög tid», tänkte Falstaff-Cedergren, ty han hörde långsamma, tunga steg i trappan.
Han slog upp dörren till kamratens inbjudande lilla rum och gick så framåt korridoren för att taga emot modern.
Hon drog ett djupt andetag, då hon väl kommit upp för trappan, och han gick gladt emot henne.
»Välkommen, mamma lilla», sade han och befriade henne från en del af hennes reseffekter, »mamma får ursäkta att jag inte kom ned till tåget, jag hade verkligen icke tid.»
»Det gläder mig mycket mer att du sköter ditt», svarade hon pustande i det hon följde efter honom framåt gången.
Vid dörren stannade han och gjorde en inbjudande rörelse med en pirat, som han höll i handen.
Hon steg på.
»O, hvad du har trefligt!» utropade hon och såg sig omkring med glad öfverraskning; i glädjen glömde hon att lägga ifrån sig muffen.
Han kastade hennes resväska och schal ifrån sig på en stol och stängde dörren.
Derefter tog han hennes muff och började så knäppa upp hennes gamla, trådslitna vinterkappa.
»Ack, för all del, för all del», sade gumman, helt förlägen öfver så mycken artighet.
Det var en liten och korpulent matrona med ett barnafromt gammalt ansigte, en af de välmenta varelser, som alltid se lifvet från dess bästa sida, hur mycket de än påstå motsatsen.
Sonen höll verkligen af henne – på sitt vis.
Han hjelpte henne att draga kappan af, och det gick med mycket besvär, ty den var trång i ärmarna.
»Mamma behöfde sig en ny», sade han.
»Ja, kan du tänka dig! pappa vill att jag skall köpa mig en af de allra präktigaste», sade hon i det hon befriade sig från en ylleväst och en virkad schal, »jag har fått femtio kronor af honom.»
Hon vände sig om och såg honom in i ansigtet för att riktigt njuta af hans förvåning.
»Det var ju liberalt af gubben», svarade han leende och drog fram bordet, så att hon kunde komma in i soffan.
»Har mamma frusit på vägen?» frågade han, då hon satt sig.
»Åh ja, nog var det kallt , svarade hon, »men det gick an ändå.
När jag reser hem har jag ju min nya, varma kappa.»
Hon gladde sig som ett barn vid tanken derpå.
»Men, kära du, hvar har du fått den här ifrån?» utropade hon och såg på den virkade bordduken.
»Den vann jag på ett lotteri härförleden», svarade han, och det märktes på hans otvungna ton att han hade öfning i att »dikta».
»Och den här fina soffkudden?»
»Den har jag fått af en flickbekant.»
»Det var minsann en präktig present; den har varit rätt dyr, och det är ett drygt arbete.»
Han svarade icke, utan stod tyst borta vid bordet och putsade sina naglar med en pennknif.
»Men mamma kan behöfva en kopp kaffe att värma sig på», utbrast han plötsligt, »jag skall springa ned till värdens och be dem ställa om det.»
»Ack, tack», sade hon och såg helt erkänsam ut.
När han stängt dörren efter sig kunde hon icke motstå sin lilla qvinliga nyfikenhet; hon reste sig och gick fram till bordet för att se på hans skrifdon och allt det der.
Hon tyckte att der fans så många nätta småsaker af det slag man aldrig hittar på att köpa sjelf, och så fans der – instucken under några tidningar – en liten portfölj med ett vackert broderi.
Detta gaf henne att tänka på.
Hon bläddrade vidare.
På insidan af ena permen stod i prydlig rundskrift:
»Du lilla Gud, som hjelpt så många,
Hjelp äfven mig att Hilma fånga."
Steg hördes i korridoren, och hastigt kastade hon tidningarna öfver portföljen igen, antagande en så oskyldig min som möjligt.
Så kom sonen in.
De satte sig i soffan igen och började tala om hemorten.
Hon satt alltjemt och väntade på hans förtroende, men det kom icke, och hon kände sig en smula besviken.
Men kaffet kom, inburet af en pigstänta, hvilken sonen affärdade redan i dörren, genom att sjelf taga emot brickan.
Han satte den på bordet och började servera, han kunde vara en präktig värd när han ville, artig och uppmärksam.
Hon betraktade honom med moderlig stolthet och förtjusning.
Han såg verkligen präktig ut, och man kunde gerna ha tagit honom för en välbestäld doktor eller professor.
Han var ytterst omsorgsfullt klädd och han hade en ståtlig figur: lång, axelbred och en smula korpulent.
Skägget var stort, krusigt och väl kammadt, håret mörkt och glänsande, men i nacken syntes redan en uppgående måne.
Ansigtet var nästan vackert, men ögonen små och en smula – hur skall man säga? – en smula för fria i sitt språk, och ändå icke ärliga; stickande bruna och kalla.
Det var dessa ögon som kommo menniskor på den tron, att han kunde göra storverk, om han bara ville.
Det fans någonting hos honom som genast imponerade, men tviflare funnos, hvilka försäkrade att detta endast berodde på hans hänsynslösa egoism.
Fadern var färgare ute på landet.
Han hade genom sitt eget och sin hustrus arbete förvärfvat en liten förmögenhet, hvilken emellertid betydligt smält tillhopa i följd af sonens kostsamma studier.
Och nu började de bli gamla.
Men han var ju deras stolthet, deras enda stora förhoppning.
Alla menniskor sade att han hade ett godt hufvud, och när det offrades så mycket på honom, måste der ju också bli något af med tiden.
Visst dröjde det med hans examen, men »Albert läser grundligt hvad han läser», brukade de gamle säga, när detta ämne kom på tal, »och han nöjer sig minsann inte med en vanlig examen».
Rätt som de nu sutto der så förtroligt och smuttade på sitt kaffe, kunde modern icke längre styra sin otålighet, utan vågade ett litet försök.
»Den flickan, som du fått kudden af, heter hon Hilma?» frågade hon.
»Hur kan mamma tro det?» frågade han tvärt, det såg ut som skulle han icke tyckt om hennes fråga.
»Jag bara kom att tänka det», svarade hon förläget.
»Men hur kunde mamma komma på något sådant?
På hvad grund?»
»Ack, på ingen grund alls», svarade hon förskräckt, ty hon visste att han aldrig tålde att någon blandade sig i hans angelägenheter.
Hans förbehållsamhet sårade henne, men hon vågade för ingen del göra honom flera frågor.
Det föreföll henne dessutom som om hon gjort honom någon orätt genom att söka utforska hans hemlighet, och hon greps af ett plågsamt begär att godtgöra.
Sedan de pratat om likgiltiga ting en stund, frågade hon, om han icke ville gå med henne ut i staden, hon hade några småärenden att uträtta, och så skulle hon ju köpa den der kappan.
Jo, det kunde han ju göra.
Han gick för att hemta sin ytterrock, och under tiden tog gumman på sig.
När sonen kom för att hemta henne, klädd i den präktiga ytterrocken och svängande en elegant liten käpp i handen, kunde hon ej låta bli att kasta en beundrande blick upp till honom.
Hvad det såg fint ut allt, ända från den blanka svarta hatten till de mjuka tvättskinnshandskarne.
Han såg ändå ståtlig ut, hennes gosse!
»Herre Gud, inte kan mamma gå ut i staden med den kappan?» sade han plötsligt och betraktade gumman närmare.
»Jag skall ju köpa mig en ny», erinrade hon ängsligt och rodnade.
»Ja, det var då högst på tiden», svarade han.
Han riktigt våndades vid tanken på att han kunde möta någon af sina kamrater – i sällskap med den kappan.
De gingo emellertid ut och vandrade framåt gatan; hon före på trottoaren och han efter, båda temligen fåordiga.
»Jag hade annars nästan tänkt att – – – », sade hon tveksamt och vände sig emot sonen, som kom närmare för att kunna höra hvad hon ville säga.
»Hvad?» sade han, utan att kunna gissa sig till hennes tankegång.
»Här ha vi ju ett kappmagasin.»
Hon stannade, såg på honom och sade:
»Jag tänkte, att om inte kappan vore värre än att jag kunde ha den ännu litet, så kunde du få penningarne; du sade ju att – – – »
»Jo visst skall mamma ha en ny kappa, när mamma fått pengarne till det», sade han lamt.
»Ja, men om nu – – – Se på den, kan jag verkligen inte ha den?»
Hon såg så trohjertadt och varmt upp till honom, alldeles som det voro henne en stor tjenst, om han medgåfve att hon kunde ha den.
»Nog ser den gammal ut», sade han dröjande, »men för resten är det der ju en smakfråga.»
»Ja, men tycker du?»
»Mamma skall göra precis som mamma sjelf tycker», svarade han; men han kände sig eländigt skamsen.
»Då ger jag dig pengarne», sade hon med ett raskt beslut, och hela det gamla ansigtet lyste upp af innerlig glädje.
Hon gick förbi kappmagasinet, och han följde efter henne som en våt hund.
»Det är alldeles för mycket», mumlade han, »och hvad skall pappa säga?
Men hon bara skrattade, friskt och hjertegodt.
Hon kände sig så lycklig öfver att ha något att ge sin käre gosse.
Kunde något vara för mycket åt honom!
»Bry dig inte om det, min påg», sade hon gladt, »jag skall nog tala för pappa; lita på mig.»
Hennes gång hade plötsligt kommit i en raskare takt.
Han gick efter henne utan att tala, och när hon gjorde sina små uppköp, gick han utanför och väntade.
Sedan gingo de ett slag kring universitetshuset; hon kunde ju omöjligen resa hem utan att ha sett det.
Då detta var gjordt, vände de tillbaka, och när de åter voro uppe på det lilla lånta rummet, drog han i smyg en lättnadens suck.
Den kappan, den kappan!
»Jag tror att vi låta hemta middag åt oss», sade han, »så går jag inte ut och äter i dag.»
»Ack så snällt af dig!» sade hon tacksamt, »det blir mycket hemtrefligare, och så få vi vara alldeles ensamma.»
Han lånade servis nere hos värdens, och så hjelptes de åt att duka.
»Alldeles på ungkarlsmanér», sade han muntert, ty han hade smittats af hennes solskenshumör och var i sitt älskvärdaste lynne.
Och det var en herre som kunde vara älskvärd, när han ville.
Efter middagen låg han på soffan och rökte en cigarr, sedan pratade de vid en kopp kaffe, och innan de visste ordet af var det tid att gå till stationen.
När gumman reste sig för att säga farväl, måste hon riktigt kämpa emot sin rörelse.
»Hvem vet när vi ses härnäst!» tänkte hon vid sig sjelf, och det föll henne in, att det kanske vore sista gången.
Det kommer så ofta för den, som är gammal.
Hon skakade hårdt hans hand, men sade ingenting.
Kyssa honom vågade hon icke; det skulle han icke tycka om.
»Gud beskydde dig och allt ditt förehafvande», sade hon och vände sig hastigt om för att taga ytterplaggen på.
Den gamla kappan var mycket svår att få på, i synnerhet utanpå västen och schalen, men sonen hjelpte henne.
»Mamma har blifvit fet», anmärkte han.
»Jag tror det», svarade hon, vände sig derefter om och stoppade femtikronesedeln i hans bröstficka, med en vänlig liten nick.
»Tack, mamma, tack», sade han, och någonting af verklig tillgifvenhet glänste till i hans ögon.
Det började redan skymma starkt medan de gingo till stationen.
»Jag skall in och ha några cigarrer», sade han hastigt då de vände om ett hörn, »köp biljett och sådant, jag kommer efter.»
Han sprang in i en cigarrbutik, och i det samma ströko tre herrar förbi henne på trottoaren, pratande och skrattande helt högt.
De ämnade sig synbarligen också till stationen.
När gumman blifvit instufvad i sin tredje klass kupé, bland korgar och knyten, kom sonen springande för att söka rätt på henne.
Det lyckades, ty hon satt vid dörren och höll utkik efter honom.
De tryckte hvarandras händer, konduktören kom och märkte biljetterna, och så slogs dörren igen.
Hon kunde ännu se sin gosse, han stod just under en lykta, med händerna i ytterrocksfickorna och den lilla spatserkäppen stickande rakt upp åt armen.
Han skakade på sig ett tag; det var kallt, och han önskade att tåget skulle gå.
Och så rullade det af.
Det rasslade och skakade, ljusen flämtade i den halfskumma kupén.
Gumman knäppte händerna samman i muffen och tänkte på sin käre gosse.
Nu hade han en hjertehemlighet, nu tänkte han på eget hem, och nu skulle han säkert taga sin examen.
Och så bad hon till Gud för hans lycka, och för den han valt, denna okända »Hilma» – den nybakade studentens lilla sextonåriga flamma.
Men senare på qvällen stodo två studenter i jernvägshotellets korridor och drogo på sina öfverrockar, i begrepp att gå hem.
Från ett angränsande rum hördes klingande af glas och ljudliga skrattsalvor.
En af de unge männen lyssnade.
Han kände igen en af rösterna derinne; den tillhörde en inom studentkretsarne mycket känd »urliggare» och rolighetsminister.
»Hvad står på der inne?» sade han till kamraten, »jag hör att Pelle Ström är i sitt esse.»
»Det är Cedergren som gör sexa i qväll», svarade den andre och tände sin cigarr.
En grobian.
Om man får se en riktigt putslustig, riktigt originel gammal herre, som man sedan aldrig tänker på utan att draga på smilbandet, så kan man vara temligen säker på, att han är en gammal ungkarl.
Det är också lektor Darell.
Och har man en gång sett honom, glömmer man honom aldrig.
Det är pengar värdt att se honom komma lubbande utför Storgatan med sina breda fyrkantiga fötter, som röra sig på alldeles samma sätt som en björns, visande fotsulan vid hvarje steg.
Alltid samma fart i gången, alltid käppen i högra handen och den venstra på ryggen, just i veka lifvet, med tummen instucken under de andra fingrarne.
Det är en hand, som ser ut som en klubba.
När man långt nere på gatan ser den gunga framåt i sakta mak på sin egares ryggtafla, behöfver man aldrig frukta att taga fel på person, och man kan tryggt ge sig att ropa »herr lektor, herr lektor».
Om man gör det, skall han stanna, göra helt om med sin stora lekamen och se efter hvem som ropat.
Antingen inbillar han sig att han icke eger någon led i halsen, eller också har han verkligen ingen, ty han vänder alltid hela kroppen, när det är någonting han vill se.
Att man med ropet »herr lektor» kan mena någon annan än honom, skall aldrig falla honom in.
Han är stadens egendom nästan lika mycket som rådhuset, stora promenaden och gråmunkebacken.
Helsa får han beständigt, och han gör det genom att föra knappen af sin käpp upp mot hattens brätte.
Att göra mer affär af en helsning skulle icke anstå honom, ty han är en grobian.
Det är hans stolthet.
Gubben ser präktig ut, troligen tio procent bättre än han gjorde i sin ungdom, men vacker är han långt ifrån.
Sins emellan kalla de unga flickorna honom »babianen», innan de blifvit bekanta med honom; sedan blir det alltid »farbror Hampus».
Han misstänkes någon gång för att gå i friaretankar, detta dock troligen med orätt.
Det händer att en af de dristigaste flickorna frågar honom, hvarför han inte gift sig.
Då nyper han henne i örat – visst icke mildt – i det han med grym min säger:
»det är inte för en sådan gammal grobian som jag, förstår du – nippertippa».
Säger man något som misshagar honom eller som han finner dumt och enfaldigt, har han ett alldeles eget sätt att uttrycka sitt ogillande eller förakt.
»Höh!» säger han blott.
Det är ett mellanting mellan skratt, hostning och spasmer.
Han rycker till med hela kroppen, som om man drog i någon hemlig tråd; munnen gör en sarkastisk grimas och ena skuldran far i vädret.
Sedan ser gubben ut alldeles som förr.
Hans ansigte är långlagdt.
Ifrån näsan till öfverläppen är en ofantlig väg.
Man tycker att munnen sitter alldeles nere på hakan.
Och så är håret draget fram vid öronen i två slätkammade krokar; det är blondt och ännu icke grått.
Cylinderhatten sitter alltid på nacken.