Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St., hvilka, om de finna Itikets väl det kräfva, kunna hos Konungen skriftligen anmäla deras önskan, att Han ville ur Statsrådet och ifrån embetet skilja den eller dem, emot hvilka anmärka, blifvit gjord.'1'1
Då detta lagbud beviljar den här omförmälda anmärkningsrätt, på det att R.
St., om de finna Rikets väl det kräfva, måtte kunna hos Konungen anmäla deras önskan om den Statsrådsledamots entledigande, emot hvilken anmärkn. blifvit gjord, så saknar det all tillämpning, när, såsom här är förhållandet i de 5 målen, anmärkn. rörer personer, som dels redan afträdt ur både Statsrådet och Rikets tjenst, dels äfven lemnat det timliga.
Dä i dessa frågor ingen åtgärd kan blifva en följd af de framställda anmärkmrne, är ali öfverläggning om dem eller pröfning af deras behörighet ändamålslös, hvarföre jag anhåller om propos., att de 5 mot framlidne II. Ex. Törnebladh och f. d. Statsråderne af Wingård, Grubbe och Heurlin anmälda anmärkmr mätte läggas till handlingarne.
Den mot Statsrådet Fähraeus gjorda anmärkn. är den enda, sorn i form är riktig och kunnat föranleda någon åtgärd. R. o. Ad. har redan genom sitt beslut öfver mern.
N:o 17 underkänt denna anmärkn., och derigenom uttryckt sin hyllning åt 2:ne stora grundsatser, den ena af rättvisa i sak och den andra af erkännande af det nit, som, när det gäller att uppfylla stora pligter, icke drager i betänkande att sätta äfven de dyrbaraste enskilda intressen på spel.
I vårt land, der embetsmannaskicklighet och erfarenhet, hvilka icke utan skada för regeringsärendenas gång kunna saknas hos Depart.cheferne i Statsrådet, mera sällan äro förenade med en oberoende förmögenhet, der måste man hålla det nit räkning, som lemnar en angenäm och säker embetsställning, för att hörsamma sin Konungs kallelse till den, under vära närvarande förhållanden ingalunda afundsvärda platsen af medlem af Statsrådet, och som, utan afseende på anfallen från höger eller venster, känner sin pligt att icke öfvergifva sin Konung, så länge han ännu tror sig kunna vara Honom och fäderneslandet nyttig.
Det kan visserligen icke dragas i tvifvelsmål hvad resultatet skall blifva af pröfningen utaf detta betänk., nemi. att del blir lagdt till handlingarna, och jag har icke begärt ordet, för att sätta mig deremot, men jag har trott, att det kan finnas äfven en annan sida af saken, än den, som här blifvit 5 H. 19 146 Den 5 December. framhållen.
Det måste visserligen erkännas, såsom en sanning, att det är rätt att icke till sin yttersta gräns tillämpa den constitutionella ansvarigheten sådan den finnes i 107 §, annat än i de mest vigtiga fall.
Men, mine Hrr, det är å andra sidan, af lika stor vigt för ett folk, att den auctoritet, som å representationens vägnar är satt att utöfva controllen på Styrelsen, icke dervid förfar med efterlåtenhet.
Jag tror, att Const.Utsk. om det också vid första påseendet skulle synas hafva felat i formen, eller gjort sig skyldigt till de anmärkmr, man här så frikostigt gjort emot detsamma, likväl vid närmare granskning skall befinnas hafva förfarit så som det bort, med det samvetsgrannaste uppfattande af sitt åliggande.
Man har sett huru ofta det händer, särdeles på detta rum, att då andra af Ständernes Utsk. hos de respective RiksSt:n föreslå, att R.
St. må ingå till K.
M. med någon und. skrifvelse, för att deri t. ex. begära vissa förändringar i förvaltningen, så söker man vanligen att få sådane förslag afslagna på den grund, att man säger: dessa mål tillkomma icke det eller det Utsk. att utlåta sig öfver, det har ingen rätt att göra sådana anmärkmr, det tillkommer endast Const.Utsk., som läser Statsrädsprotin.
Det är ock bekant, att vid den ena riksdagen, då anmärkn. förekommit emot någon särskild del af förvaltningen, det ganska ofta blifvit emot anmärkn. anfördt och såsom prejudicat åberopadt, alt Const.Utsk. vid en föreg:de riksdag lemnat utan anmärkn. mål, som varit af likartad beskaffenhet med dem, som varit i fråga.
Af alla dessa skäl anser jag Const.Utsk. hafva gjort rätt deruti, att icke i något fall göra sig skyldig till en uraktlåtenhet, ulan för R.
St. anmäla hvad det ansett anmärkningsvärde
För öfrigt tror jag icke, att de ledamöter inom Utsk., som i detta fall vunnit pluralileten för sig, varit, om jag får nyttja detta uttryck, nog enfaldiga, för att föreställa sig,- alt
Ständerne skulle vilja emot en död man eller emot en sådan embetsman, som redan lemnat Rikets tjenst, tillämpa en §, som icke mera emot dem kunde komma i fråga.
Jag föreställer mig endast, att Utsk. ansett det vara dess pligt att uttala ett sådant omdöme, som att den eller den föredraganden i omförmälde fall icke förfarit rättsenlig!, egentligen derföre att Utsk. verkligen icke enligt grundlagen har hvarken något åliggande eller någon pligt alt se på åtgärdernas qvantitaliva beskaffenhet till deras resultater, utan endast på deras rätlsenlighet, och att ingenting i detta afseende kan anses för ringa.
Jag föreställer mig att Utsk. ansett, att en sådan anmälan från dess sida skulle kunna hafva inflytande lill den moraliska kraft och verkan, som den för framtiden kan förmå.
Detta och ingenting annat anser jag hafva varit ändamålet med Utsk:s anmärkmr.
Man påstår, att Utsk. hort på de särskilda fall, som dessa concreta mål angå, hafva tillämpat den 106 och icke den 107 §•
Men vi ihågkomma säkerligen alla från föreg:de riksdagar, hvilken bestraffning och stundom hvilken storm, som blifvit uppväckt emot Const.Utsk., derföre att det tillämpat 106 § för sådane mål, som man dertill ansett för obetydliga.
Utsk. har troligen vid denna riksdag tagit dessa föreg:de anmärkmr ad no - Den 5 December. 147 lam, och då förstår jag icke huru Utsk., med uppfyllande af sin pligt, kunnat göra detta på ett lenare sätt, än genom det blotta omdöme, som det, visserligen utan någon bitterhet, uttalat.
Jag skulle derföre också tro, att hvar och en, som icke direct vill försvara de anmärkte åtgärderne i de här omförmälde särskilda fallen, äfven ganska väl kan gilla Utsk:s förfarande, fastän dessa mern. läggas till handlingarue.
Uti de fleste talares anföranden vid detta tillfälle har det ingått såsom en väsendtlig beståndsdel, att speculera öfver ändamålet med den 107 § i Reg.F, För min del skulle jag tro det vara bäst att mindre sysselsätta sig dermed, än med sjelfva innehållet af sagde §.
Man finnér då lätteligen, att denna § afser 2:ne alldeles särskilda frågor.
Först bestämmer den Const.Utsk:s rätt och pligt att pröfva Statsrådsprot:n, och om deruti finnes något anmärkningsvärdt vid något eller några af Statsrådets rådslag ang:de allmänna mått och steg, så att Rikets sannskyldiga nytta icke blifvit iakttagen, eller alt Konungens rådgifvare icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat, då kunna sådant för R.
Detta är första momentet. § säger vidare, att R.
St. äga att, på grund af detta tillkänoagifvande, hos Konungen anmäla sin önskan om dessa Statsråds entledigande, så framt de anse Rikets väl sådant kräfva.
Det är således tydligt, att uti denna § ingå tvenne alldeles olika bestämmelser.
Det ena rörer Const.Utsk., det andra R.
Hade man såsom sig bort skilt dessa begge, efter min tanka, bestämdt olika frågor från hvarandra och åt hvardera inrymt en särskildt §, så bade man icke eller, såsom nu, råkat i förvillelse och tvekan och tvist om ändamålet med Utsk:s anmälan.
Och hvad behöfves väl att pbilosophera deröfver, huruvida stadgandet tillkommit endast och allenast för att åt R.
St. genom Ulsk:s tillkännagifvanden lemna en ledning för deras petitionsrält, eller om ändamålet äfven varit, att på detta sätt låta det anmärkningsvärda af rådgifvarnes handlingar en gång komma till nationens och historiens kännedom, — Det är tydligt, att, i hvilket fall som helst, Utsk. blott äger alt ställa sig §:s föreskrift lill efterrättelse, och tillkännagifva hvad det funnit anmärkningsvärdt.
Detta är dess åliggande, och detta har Utsk. också tillbörligen uppfyllt.
Nu inträder R.
St:s rätt att af de tillkännagifvanden, Utsk. meddelat, göra det bruk, som dem bäst synes.
För min del anser jag visserligen icke, att dessa anmärkmr äro af den beskaffenhet, att man deraf kunnat hemta ringaste anledn. att begära ett entledigande af någon bland de anmälda Konungens rådgifvare, äfven om dessa ännu hade varit i tjenst.
Men jag ser icke eller, hvarföre Ständerne eller R. o.
Ad. särskildt skulle öfver anmärkmrne uttrycka någon ogillande opinion.
Jag skulle tro, att om man antager Ståndets handlingssätt vara ett sant uttryck af dess tänkesätt, så behöfver man också endast låta handlingen tala.
Vill man derföre icke göra något bruk af anmärkmrne, utan helt enkelt lägger betänk, till handlingarne, med förklarande, att 148 Den 5 December. det icke kan verka till någon åtgärd å Ständernes sida, så behöfves icke något vidare ogillande, såsom här blifvit yrkadt, hvilket dessutom är alldeles oformligt.
För min del begär jag derföre, att propos. å den delen af detta mern., som nu är föredragen, må blifva lika med den föreg:de, eller alt densamma, såsom icke föranledande till någon åtgärd, måtte läggas till handlingarne.
Det ämne, som för närvar, utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, är af för mycken allvarlig beskaffenhet, för alt det skulle kunna förbigås, enär det rörer ett grundlagsvidrigt och på sidan om hvarje Svensk författning från Const.Utsk. till R.
St. afgifvet utlåt.
Const.Ulslcs bestämmelse i afseende på den 107 § Reg.F. är af den siste talaren ganska riktigt efter denna §:s innehåll framstäldt; men samme värde talare har dock litel på sidan om grundlagen försökt tillämpningen af hvad som af denna § skall följa och gillat Utsk:s anmärkn. i betänk.
Jag vill derföre litet närmare följa detta Utslcs tillgörande vid detta betänk., för att utreda, huruvida det, med iakttagande af dess bestämmelse, att uti Sverige utgöra en statsmakt på sidan om R.
St., hvilken vid granskningen af Statsrådets protocoll pröfvar hvad som bör anmälas efter 107 § eller bör till åtal efter 106 § directe till Just.ombudsm. öfverlemnas, kan anses hafva fullgjort hvad grundlagen detsamma i detta afseende ålägger.
Mine Hrr! dessa båda §§ i vår grundlag äro bland dem, vid hvilka vårt statsskicks innersta lif är fästadt.
Ett förbiseende af detta Utsk:s både bestämmelse och rättighet försätter Staten i ett revolulionstillstånd, deruti vi icke veta hvar vi äro eller hvart vi kunna komma.
Const.Utsk. har här, efter att hafva förutsändt den korta mening, att ”någon tillämpning af 106 § Reg.F. har den verkställda prot:sgranskningen icke föranledt; men deremot har Const.Utsk., efter öfvervägande af förekomna omständigheter, pröfvat skäligt att, enligt Reg.Fts 107 §, emot Vederbör, ledamöter af Statsrådet anmärka rådgifvare-åtgärderne i följande mål,” uti Irsta punkten, ang:de afskrifning af ett från Hand. o.
Sjöf.fonden till Direct. öfver segelfarten mellan Wenern och hafvet utbetalt lån, ”ansett rådgifvare-åtgärdén i detta mål utgöra ämne för anmärkn. emot föredragande Deprts-chefen, Hr Statsrådet Fåhraeus; hvilken anmärkn.
Utsk. alltså, enligt 107 § Reg.F., härmed får R.
St:s vidare pröfning vördsamt underställa.” Vidare har Utsk. uti 2:dra punkten, ang:de förnyad octroj för Wermlands provincialbank, med beviljande hvaraf K. M. uti nåd. resol. d. 17 Oct.
1840 fastställt förnyade bolagsreglor och nytt utlåningsreglemente för nämnde inrättning, ”trott den anmärkn. mot ärendets behandling, som Utsk. icke kunnat undgå att här framställa, ej höra sträckas till Statsrådets öfrige ledamöter, ehuru desse i föredragandens und. tillstyrkande instämt.”
Med hvad rätt kan väl Utsk., vid läsningen af Statsrådets protocoll och pröfningen af rådgifvarnes åtgärder, fria den ene rådgifvaren och fälla den andra, då deras tillstyrkanden varit enahanda?
Med hvad rätt har Utsk. försökt att anmäla' den ene efter 107 §, men förbigå Den 5 December. 149 den andra?
Det är icke Const.Utsk., som är domaren öfver tillämpningen af 107 § Reg.F., ty detsamma tillkommer blott att göra anmälandet, på grund af anmärkmr; det är R.
St., som pröfva huruvida Rikets väl kräfver, alt hos K.
M. begära de ifrågavar. rådgifvarnes entledigande.
Ett annat förhållande passar icke; men för R.
St. är det särdeles lyckligt finna, att till Utsk:s anmälanden 107 § Reg.F. icke gifvit anledning.
3:dje punkten angår sportelersällning till Postinspectoren i Carlstad, Majoren Flach.
Här åter slutar Utsk. med följande stroph : ”Med afseende äfven derå, att fråga nu var om ett vida betydligare anslag, än som tillförene i lika hänseende beviljats, och att ersättningen åt en derförutan veterligen val lönad tjensteman anslagits till högre belopp, än Postverkets styrelse föreslagit, har Const.Utsk. funnit föredragandens omförmälda tillstyrkande påkalla en ogillande uppmärksamhet.”
Jag anhåller att fä veta från hvilken bestämmelse i 107 § Utsk. tagit sig rätt att påkalla en ogillande uppmärksamhet från R.
St:s sida?
Runna R.
St. möjligen gifva bifall till en dylik framställning, gifva en ogillande uppmärksamhet åt ett Statsråds tillgöranden?
Finnes det för R.
St. någon annan utväg, än att, då 107 § Reg.F. kan af R.
St. tillämpas, förklara huruvida de anse Rikets väl kräfva, att hos Konungen begära någon Statsrådsledamols entledigande?
Dessa enkla frågor hade icke bort undfalla Utslcs uppmärksamhet, då detta Utsk. handlade dessa mål.
Vid 4:de punkten, ang:de Ilr Just.rådet af Role'ns und. klagan öfver K.
Statscont-.s beslut att indraga hans lön såsom Secreterare hos f. d. Direct. öfver Nummerlotteri-inrättningen, slutar Utsk. sålunda: ”Enär nu Ilr af Rolén, som d. 17 Mars 1841 i nåder utnämndes till Just.råd, hvilket embete ej lämpligen var med hans innehafvande secreleraretjenst å stat förenligt, icke kunnat vid Just.rådsplatsens emottagande vara i okunnighet om R.
St:s af K. M. godkända och Nummerlotteridirect. meddelade beslut, ang:de lotteri-inrättningens upphörande och villkoren för tjenstemannapersonalens öfverflyltande å indragningsstat, och bemälde Just.råd sålunda icke ägt någon laglig rätt alt, sedan lian med secrelerarebefattningen upphört, secreterarelönen ä indragningsstat framgent bibehålla, har Const.Utsk. sett sig föranlåtet anmärka, att föredraganden, vid afgifvande af ofvananförda und. tillstyrkande, sin rådgifvarepligt icke vederbörligen iakttagit.”
I händelse här verkligen funnits anmärkn.anledn., så hade den lagenligt, i jemförelse med de 106 och 107 §§ i Reg.F., omöjligen kunnat anmälas efter den 107 §, utan hade den ovillkorligen hort behandlas efter den 106.
Nu är emedlertid denna fråga i besvärsväg afgjord, och i sådant fall kan jag icke begripa, huru Utsk. emot 90 § Reg.F. tillämpat den 107 § och det ensamt emot föredraganden?
Jag Iemnar således derhän, hvilka motiver här kunnat göra sig gällande; men jag förslår, att ämnet icke hade bort af Utsk. dragas under R.
St. enligt 107 §.
Den 5:te punkten, ang:de skatteköp å hospitalshemmanet Jer - 150 Den 5 December. la, slutar sålunda: ”Ärendets behandling vid föredragningen i Statsrådet innefaltar sålunda, efter Const.Ulsk:s förmenande, skäliga anledn:r till grundlagsenlig anmärkn., hvilken Ulsk., i följd häraf, trott sig böra emot föredraganden t. f.
Dep:tschefen Hr Statsrådet Grubbe, tijl R.
St:s vidare pröfning framlägga.”
Vill väl Ulsk. här, i ren parodi med grundlagens särskilda bestämmelser i 107 §, framställa till R.
St. att pröfva, huruvida R.
St. finna Rikets väl kräfva, att hos K.
M. begära entledigande af ett Statsråd, som redan är ur Statsrådet skild?
Jag begär att få veta, om det kan anses vara ett iakttagande af den myndighet, som Const.Ulsk. i Sverige grundlagsenlig! äger, att dämma emellan Ständer och Konung i frågor om Statsrådets tillgöranden, att, säger jag, förbise denna offentliga myndighets vigtiga och höga bestämmelse, och komma fram med dylika anmälanden?
Slutligen ang:de R.
St:s und. skrifvelse om åtgärders vidtagande i afseende på de Halländska kyrkohemmanet slutar Utsk. dermed, att ”Utsk. har i följd deraf funnit sig icke böra underlåta att emot bemälda Hr Statsråd anmärka det, efter Utsk:s omdöme, oriktiga i hans framställning, då målet till K. M:s nåd. afgörande anmäldes.” Häremot har jag ingenting annat att säga, än hvad jag nyss hade äran anföra.
Jag kan, efter hvad jag nu yttrat ronde den första perioden af detta betänk., icke annat än helt och hållet ogilla Const.Utsk:s förfarande, såsom i ren grundlagsstridig anda uppfaltadt, icke innefattande något af hvad ett Const.Utsk:s betänk., som rörer granskningen af Statsrådets prot., bör innefatta.
Jag anhåller nu att få yttra några ord i anledn. af hvad Hr Hjerta i ämnet anfört.
Hr Hjerta har sagt, att det är vigtigt för ett folk, att den myndighet, som skall utöfva controllen öfver Regeringen och Statsrådets ledamöter, tillser att desse ledamöter göra rätt och detta för R.
St. redogöra.
Jag får erinra, att den värde ledamoten visar sig vara i behof af att återgå till grundlagens läsning, på det alt han må finna, att det icke tillhör delta Utsk. att redogöra för något annat, än hvad de anse sig kunna kort, enkelt och bestämdt efter den 107 §:s lydelse anmäla, dervid ämnet icke skall uppgifvas; ty hvad som Utsk. efter 106 § pröfvar såsom börande åtalas, det kommer icke nu anmäiningsvis till Ii. St., utan beordrar Utsk.
Just.ombudsm. att detsamma i laga ordning fullfölja.
Samme ledamot har sagt, att Utsk. förfarit rätt, då det sålunda, såsom i mern.
18 skett, redogjort för åt skilliga mål, som i Statsrådet förekommit, dä, K.
M:s beslut fattats i strid med samtlige Statsrådets tillstyrkanden.
Det är svårt att veta för oss andra, som icke varit ledamöter af Gonst.Utsk. vid denna riksdag, huruvida icke möjligen derstädes flere dylika, lika välgrundade anmärkn., som dem jag nyss refererat, genom den förseglade sedeln kunnat förfalla, i st. f. att ännu ytterligare hafva förökat denna lista, till intet gagn ledande, men hvilken väcker oro och split inom folket och verkar till förakt för denna representationens delegation i st. f. vördnad, som den borde förtjena.
Men, mine Hrr, Const.Utsk. måste vara varsamt vid utöf - Den 5 December.
151 ningen af de rättigheter, sora grundlagen detsamma tillagt; det måste med kraftfull hand mota hvarje försök, hvarje ord, som kan vara ett brott emot de former, sora i 100 och 107 §§, efter hvilka dess granskning af Statsrådets prot. är inskränkt, kan förekomma; hvad derutöfver försökes är ett brott emot samhället.
Då jag har äranatt vara ledamot af Const.Ulsk., så har jag äfven derigenom rättighet att förmedelst reservation gifva tillkänna min öfvertygelse.
Då jag har begagnat denna rättighet, torde det måhända synas öfverflödigt att jag nu stiger upp på detta rum; så är det likväl icke, ty R. o. Ad. står uti en annan ställning till Const.Ulsk. än hvar och en af R. o. Ad:s ledamöter står lill detsamma.
Såsom ledamot af Const.Ulsk. äger jag nemi. icke rätt att bedomina dess förfarande, såsom ledamot af R. o. Ad. åter äger jag samma rättigheter, sora tillkomma detta Stånd.
Det är i kraft af denna rättighet och tillika måhända till följd af någon skyldighet å min sida, att tillkännagifva de åsigter jag hyser uti en så stor och vigtig principfråga, som den nu ifrågavar., som jag nu går att af R. o. Ad. utbedja mig några ögonblicks uppmärksamhet.
Const.Utsk. har uti 106 och 107 §§ Reg.F. sig föreskrifvet livad sorn, detsamma åligger; men samma Utsk. har det oaktadt, på sätt en värd talare anmärkt, derutöfver utsträckt sin verksamhet.
Jag har inom detta Utsk. frågat, hvem gifver eder rätt att kasta ut omdömen, hvilka icke grunda sig på någon § i grundlagen, och hvilka såsom _sädane mäste vara för R.
St. lik— gilllige och utan allt värde?
Ar detta förfarande af en delegation af R.
St. ej att lättsinnigt missbruka den makt, som samma Ständer lagt i dess händer?
På dessa frågor har jag fått det svar, att det vid en eller annan riksdag förut händt, att Utsk. tagit sig makt att för R.
St. gifva tillkänna, hvad det hvarken efter den 106 § eller efter den 107 § kunnat anmäla, men som dock Utsk. ansett hafva varit af beskaffenhet, att icke hafva bort med stillatigande förbigås.
Jag vill icke neka, att ett sådant sätt att gå till väga låter möjligen tänka sig; men dä måste äfven de omdömen som fällas, hvila på en riklig grund, samt hafva lill föremål stora och vigtiga saker.
Om nu deremot desamma äro oriktiga samt dessutom endast angå småsaker, hvad skall man väl då säga om dem?
Jag är skyldig R. o. Ad. en bekännelse, lag har deltagit i en af de anmärkmr, som inom Utsk. äro gjorde, men detta mitt deltagande har icke ledi derhän, att jag tillerkänt mig äga någon rättighet alt anmäla detsamma för R.
St., alldenstund naturen af 106 § är sådan, att den förutsätter ett bestämdt förhållande, för hvilken händelse äter en kedja af mål måste uppkomma.
Ager då en Ulsk:s ledamot rättighet att förbise ett enda mål, uti hvars behandling hans omdöme säger honom, att någon felaktighet blifvit begången?
Jag tror det icke; men jag upprepar det ännu en gång, jag har icke eller ansett mig äga rätt alt anmäla det för R.
Till följd af hvad jag nu haft äran anföra, anser jag det vara min rätt, att såsom ledamot af R. o. Ad. ogilla Utsk:s förfarande. 152 Den 5 December.
Hr Grubbe, Sam tiel:
I anledu. af Const.Utsk:s mot mig riktade anmärkning, ang:de skatteköp å hospitalshemmanet Jerla, anser jag det för en pligt, såväl mot mig sjelf, som mot det Stånd, af hvilket jag har den äran att vara en medlem, att redogöra för de grunder, af hvilka mitt und. tillstyrkande blifvit förauledt, på det att denna redogörelse, förvarad i 11. 11. o.
Ad:s prot., må tjena till bevis, att jag i detta mål icke utan den noggrannaste pröfning afgifvit mitt af Utsk. klandrade yttrande.
Jag vill här icke fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet på det mindre vanliga förhållande, alt Utsk., i sitt mern. ang:de fullbordad granskning af de i Statsrådet förda prot., riktat anmärkmr enligt Reg.F:s 107 § mot redan, vare sig genom döden, eller genom erhållet nådigt afsked, afgångna Statsrådsledamöter.
Dä det i Reg.F-.s 107 § bestämdt angifna ändamål, på hvilket Utsk. med sina anmärkmr bör göra afseende, är det, alt R.
St. må kunna, om de finna Rikets val det kräfva, hos Konungen anmäla deras önskan, att Han ville ur Statsrådet och ifrån embetet skilja den eller dem, emot hvilka anmärkning blifvit gjord; så synes det visserligen med skäl kunna sättas i fråga, huruvida Const.- Utsk. må vara befogadt alt göra någon anmärkn., enligt denna §, mot en redan afgången Statsrådsledamot.
Men då grundlagen likväl icke innehåller något uttryckligt förbud häremot, vill jag ej i mitt erhållna afsked frän Statsrådsembetet söka ett skydd mot det slags opinionsyttring, hvilken Utsk. genom sin anmärkn. afgifvit.
Deremot tror jag mig ej höra underlåta att i ett annat hänseende göra en erinran mot Utsk:s sätt att förslå och tillämpa Reg.F:s 107 §.
För hvar och en, som med uppmärksamhet genomläser denna § och jemför den med den 100, måste det genast röja sig, att, såsom ock i synnerhet af en bland reservanterna mot Utsk:s mern. blifvit anmärkt, en väsendtlig skillnad äger rum mellan dessa grundlags§§.
Då nemi. i den 10Ö § är fråga om uppenbara öfverlrädelser af Rikets grundlag, eller allmän lag, sä är klart, alt en enda sådan öfverträdelse, såvida den i sjelfva verket är uppenbar och otvifvelaktig, måste utgöra för Const.Utsk. en tillräcklig och fullgilltig anledn. till anmärkn. emot den eller de Statsrådsledamöter, sorn begått denna öfverträdelse.
Deremot då Reg.F:s 107 § icke handlar om beifrandet af lagstridiga åtgärder, utan om en anmälan till R.
St., att en eller flera Statsrådsledamöter, uti deras rådslag om allmänna mätt och steg, icke iakttagit Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat, måste det vara tydligt för hvar och en, som besinnar, huru svårt och nästan omöjligt det ofta är att med full säkerhet afgöra, huruvida en viss åtgärd öfverensstämmer eller ej med Rikets sannskyldiga nytta, att en sådan anmälan, åsyftande alt bereda en eller liera Slalsrådsledamöters entledigade ur Statsrådet, icke skäligen eller rimligen skulle kunna grundas derpå, att Statsrådet, eller någon ledamot deraf, i hänseende till ett enda mindre betydande mål, råkat vara af annan tanka än det Den 5 December. det granskande Ulsk., ronde hvad som är för Riket nyttigt eller skadligt.