Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att upprepa dess förnyelse, var han dock, i grunden, alltid obenägen: desto mera, som det är intygadt af pålitliga vittnen, att vid de få tillfällen, då han i detta afseende hade förgätit måttans gräns, blef näktergalen i hans bröst helt och hållet stum.
Åtskilliga drag i både hans poesi och lefnad lyckas förråda, att den sinnliga trollmakt, hvars retelser funno honom svagast, mindre varit Bacchus, än Venus.
Det noggrannaste porträttet af sin inre menniska, i slik hänsyn, torde han hafva tecknat i dessa rader, med hvilka han slutar sin dedikation af ”Bacchi Tempel” till Schröderheim:
”Elis!
Du min skugga råkar
Bland små stop och långa stråkar,
Men mig sjelf i Fröjas hof”;
och med dem jemföre man – utom en mängd andra spridda antydningar – den i hans sjelf-biographiska fragment gifna, mer än behöfligt cyniska bekännelsen 90.
De nyss anförda raderna förkunna tillika, hvad han i den krets, der man råkade hans ”skugga” (d. v. s. råkade honom i hans poetiska rol), för egen räkning betraktade såsom hufvudsak: detta utmärkes nämligen genom de ”långa stråkarne”, i deras motsats till de ”små stopen”.
Vi läsa i Xenophons Symposion, att Sokrates engång sålunda yttrat sig: ”Äfven jag, mine bröder! tycker ej illa om, att dricka.
Vinet, som uppfriskar andan och insöfver bekymren, uppväcker godsinnet, liksom oljan eldslågorna.
Men om man, glupande, insväljer stordrycker: så domna snart både kropp och förstånd ända derhän, att man knappt orkar andas, än mindre tala.
Tillhåller man åter munskänken, att i smärre mått, och oftare, liksom indrypa de läskande safterna: då skall man, ej våldtvungen att rusas, men lockad att njuta, ljuft hänföras till skämt och kortvilliga samspråk”.
Jag vet ej, huru den visaste af Greker skall, efter denna citat, bli anskrifven hos vissa af våra Nykterhetsvänner.
Men så vidt, som vi kunna förlita oss på de trovärdigaste vittsord, var Bellman i denna mening en sokratisk philosoph.
Och lika visst är, att för en man, som ingalunda var starkt byggd, och i hvars bröst ett lungsigtigt anlag lurade alltifrån begynnelsen, skulle redan den diet och lefnadsordning, der ett måttligt drickande förenades med ett omåttligt sjungande och täta nattvak, göra tillfyllest att undergräfva hans helsa och förkorta hans lif.
Gjörwells utsaga, att ”hans kropp blef i förtid utnött af en nästan daglig tjensfgöring i Bacchi tempel, af en dyrkan utan gräns”, må i sådan betydelse alltså gälla utan afkortning.
Blott i ett afseende kan den redovisning, som härmed är gjord för det moraliska af Bellmans personlighet, med skäl synas nödvändig för omdömet öfver det ästhetiska deraf.
Den tjenar nämligen, då den sålunda belyser en bland det komiska och humoristiska skaldeslagets yppersta representanter, till nytt bevis, att ingen äkta poesi af denna art kan utgå från ett subjekt, som icke står öfver det Låga och
Fula af den verldskrets, hvilken der skall genom behandlingen luttras och upplyftas till ett eget slags skönhet.
Finnas i de Bellmanska skrifterna drag, ställen, stycken, der skalden, under skildrandet af liderlig förvändhet, dväljes vid sjelfva materialet eller stoffet med den öfvervigt af välbehag, som rätteligen tillkommer endast formen: så äro dessa, nogare betraktade, äfven inför den ästhetiska synpunkten ogiltiga, såsom misslyckade, eller åtminstone mindre lyckade, mindre värdiga hans stora snille.
Ty äfven vid sådana komiska framställningar, som äro genom sin natur berättigade till den ystraste frihet, gifves en gräns, utom hvilken det sjelfsvåldiga förvandlar sig till fräckt och stupar ned till en råhet, hvaraf skönhetssinnet allsicke såras mindre, än ärbarheten.
Man må ej påstå, att icke sådana ställen, eller till och med stycken, kunna ur massan af dessa skrifter framsökas.
Att vilja i Bellmans bild måla ett dygdemönster, kan ej falla någon in, som icke, af beundrande välmening, tappat sitt förstånd.
Mången torde dock än mer förvånas öfver den motsatta art af välmening, enligt hvilken han företog sig att dikta Fredmans-qväden – blott af servil royalism; eller blott för att derigenom tropligtigast understödja sin Konungs finans-spekulation med Kronobrännerierna.
Upptäckaren har i flerfaldiga vändningar upprepat, att ”Bellman blef Hofskald, underhållen af en half lön ur ett national-spelhus, för att med sångens gåfva muntra till köp och förtäring af kronobränvin på källrar och värdshus” 91.
Ett prof – visserligen något starkt – af de öfverdrifter, till hvilka stundom äfven de bästa hjertan, de ljusaste hufvuden, de mest poetiska lynnen kunna ledas genom lidelsefullt nit för en sak, i sig sjelf för god att behöfva andra vapen, än sanningens!
Om jag påminner, att den åtgärd, som förvandlade bränvins-bränningen till ett Kronans monopolium, infördes enligt redan i Preussen och Ryssland gifna föredömen, som då prisades af många stats-ekonomer för ogemen vishet, – till och med för ”moralisk” båtnad: så lär väl dock ingen förmoda, att jag med detta slags ursäkt vill försvara bemälta åtgärd, eller neka dess för både Konungen och landet olycksdigra beskaffenhet.
Det endast fordrar rättvisan, att denne Konung ej oinskränkt fördömmes för felet att omfatta ett förslag, som ägde till och med en Carl Scheffers förord, och som af sjelfve Höpken bekämpades ur andra grunder, än den i efterverldens ögon vigtigaste; äfvenså, att man täckes erinra, huru han sedermera ångrade verkställningen, och huru han af just dem, som påstodo sig vara Sveriges ”patrioter”92, hindrades från det upphäfvande deraf, hvilket han likafullt sjelf började.
Men med all beredvillighet, att lemna den öfverklagade inrättningen tillspillo åt det strängaste klander, förmå vi sannerligen ej inse, att de Fredmanska sångerna kunnat mycket bidraga till dess ändamål.
Skulle vi ock försöka tänka det otänkbara, att den afsigtslösaste af skalder ändock verkligen lät en så prosaisk afsigt bestämma sin skaldegåfvas bruk eller missbruk: så borde likväl äfven vid det antagandet kunna skönjas, att i slikt fall hade Konungens uträkning och Bellmans lydnad varit, icke blott låga, utan tillika – onödiga och fåvitska.
Inom de samhällsklasser, som utgjorde den sednares egentliga allmänhet, funnos ju de hufvudsakliga bränvins-förtärarne icke.
Men, säger man, denna allmänhet vidgades; hvem känner ej, att hans qväden trängde ned till allmogen och arbetshjonen?
Sannt: men ock lika sannt, att superiet inom denna krets, så vida det befrämjades af visor, till sådant behof både ägde och hellre valde helt andra.
Utan tvifvel idkas det rama supandet allramest just der, hvarest det beledsagas antingen af inga visor, eller af de möjligast platta.
Äfven inom de högre klasser, hvilkas tongifvande föredöme skulle hafva förgiftat de lägre medelst sin egen af Bellmans sånger åstadkomna förgiftning, har man både förut och efteråt druckit vid visor, som emellan skål och vägg förträffligen uppfyllt sin bestämmelse, ehuru deras fattigdom på poesi är uppenbar.
Detta gäller till och med om de med Bellman samtida dryckeskämparnes élite-corps, Sällskapet Par Bricole.
Tvifvelsutan gifves det en viss libertinism, som gerna vill äfven i sina egna ögon föreställa någonting bättre än den är, och som i opoetiska dryckesqväden ser, om än utan samvetsagg, dock med ett slags afsmak sin nakenhet afhöljd; en sådan kan inbilla sig, att genom de poetiska vara likasom smyckad och adlad.
Men så tydas de af ingen, som ej redan förut är hängifven åt råa njutningar och anfrätt af sedligt förderf.
Fintligt nog har man slutligen från det håll, der man vill emellan Gustaf III och Bellman dela ansvaret för Kronobränneriernas följder, andragit en påhittad, af Skalden ingifven supplik, der han, just till belöning för sina förtjenster om denna inrättning, bönfaller om en å dess fond beviljad penningeskänk.
Hvilket dräpande bevis!
Men läser man den åberopade suppliken med ett sinne, som förstår skämt, så inses redan vid första ögonkastet, huru den är menad.
Hvem vet ej, att han med dylika böneskrifter esomoftast förlustade sina gynnare och gynnarinnor, uppifrån Konung Gustaf och Baron Hummerhjelm, ned till Madam Norman?
Och hvem kan det falla in, att han någonsin på allvar ville genom Baronens bemedling bli Klockare i Vadstena, eller genom Madamens gift med hennes dotter Vilhelmina 93?
Visserligen var hans önskan mera upprigtig, när han sökte genom Konungens nåd erhålla ett understöd af 333 Riksdaler Specie.
Men detta är ock, i hans nu ifrågavarande supplik, det enda allvarsamma; med allt det öfriga åsyftade han blott att framlocka ett bifallslöje, der Konungen dock i sjelfva verket roades på sin egen bekostnad och träffades af en satirisk udd, som framsticker temligen synbar 94.
Det må vara tadelvärdt, att han, i likhet med Kexél, gjorde ett i grunden högst bedröfligt föremål till ämne för blott skämt.
Men säkerligen begär man förmycket, om man fordrar, att han skulle betraktat saken såsom en djupsinnigare statsman, än Konungen och den af Frankrikes physiokrater fostrade Scheffer.
Den nyaste behandlingen af Bellman från samma håll rättar sin fördelning af besagda ansvar på det vis, att det numera utsträckes äfven till en tredje part: nämligen ”Mössorna, som år 1765 återupplyftade
Bränvinet till en makt i samhället”; hvarigenom således ock skuldbördan af Bellmanska sångmöns förförelse så till vida blifvit vältrad på dem, att de gåfvo henne ”första rigtningen” åt ett skaldskap, hvilket ”Gustaf III sedan uppmuntrade af interesse för sin bränvins-grosshandel” 95.
Märkvärdigt yttrar den författare, hvars ord vi här anfört, blott få rader efteråt (och således nästan i samma andedrag), att sjelfva ”Nykterhetens härolder ha ej varit grymmare mot det supande slägtet, än Bellman var”, och ej kunnat bittrare, än han det gjort, ”begabba Bacchi adelsmän”; hvilket jemväl på ett annat ställe, i anledning af tidningsbladet ”Hvad Behagas”, utan afprutning erkännes 96.
Men om så är (som här läses), att ”ingen har djupare bespottat drinkarne, än Bellman”: till hvad upplöser sig då hela det förunderliga påståendet?
Eller hvad hafva då Mössorna och Gustaf III, i denna hänsigt, egentligen förbrutit?
Förledde de honom till en annan skalderigtning, än den, hvartill Naturen sjelf honom förledt?
– Ja, svaras det: icke just ändå Mössorna så mycket, men destomer Konungen; ty hvad i denna rigtning ursprungligen var det bättre, nämligen det ”begabbande” deri, gaf sig under deras tid full frihet, men förminskades ända till försvinning, sedan Konungen tubbat honom ”att med sin poesis aftonrodnad förgylla kroglifvet i Sverige 97.
Väl kunde vi här yrka bevis för den sats, att ”begabbandet” är mindre i vissa af de yngsta Fredmans-dikterna (t. ex. i visan ”Charon i luren tutar”), än i vissa af de äldsta (t. ex. i visan ”Ack, du min Moder! säg, hvem dig sände”).
Men det behöfves ej: författaren har sjelf vederlagt sig på det näst förut anförda stället; hvarest om Bellman uttryckligen säges, att till och med ”hans nit för Kronobrännerierna är – ironiskt”.
Förhåller det sig åter så: motsvarade Skalden ej då alltför illa sitt uppdrag?
Vågade han offentligen så gäckas med Konungens önskan?
Eller framskymtar ej här (ehuru ovilligt) det medgifvande, att, om verkligen några personer – flera eller färre – blefvo drinkare genom Bellmans qväden, felet snarare låg i en omständighet, hvartill både Mössorna och Konungen voro oskyldiga: den, att en del af svenska nationen missförstod dessa dikter lika groft då, som nu?
Om, i någon förnuftig mening, Bellmans poesi kan påstås äga jemväl en politisk betydelse: så är den således åtminstone en helt annan.
Derom et par ord längre fram.
Emellertid kan på frågan, hvad i allmänhet hans mening med sin poesi var, intet vissare svar gifvas, än denna hans egen beskrifning 98:
”En mängd små cantilener,
Der, under alltihop,
Bland qvistar och syrener
Framglittra glas och stop;
En blomsterkorg med frukt,
Med väppling och jasminer,
Med klara apelsiner
Och pomeransers lukt”.
Så att vi säkert ej taga miste, om vi anse hela hans både ethik och politik vara uttalad i denna stroph af Fredmans-episteln till Poeten Wetz:
”Frukta intet dunder:
Under öfver under!
Bägarn blänker,
Klar som en juvel.
Skall bli qvitt all smärta,
När du tänker
Blott på sång och spel”.
Men att han just i och med detsamma ofta tänkte på sin Konung, – ofta och gerna, – det följde af både Skaldens och Konungens natur.
Det gifves en Bacchus, som icke är den Grekiske: en, som, tjock och rödbrusig, rider grensle öfver tunnan.
För mindre skarpsynta ögon tyckes, åtminstone vid första påseendet, just denne Bacchus vara Bellmans; och likväl är han det på ett sådant vis, ”att han tillika är det icke.
Men ehvad än den Bellmanske Bacchus föröfrigt må vara, så är han dock allraförst den Nordiske, den Svenske; hvarefter i nästa rummet bör märkas, att han är denne sådan, som han uppenbarade sig i Gustaf III:s tidehvarf.
Näppligen skulle de personer, som i Bellmans qväden skildras, numera finna ”bröder och systrar”, med hvilka de kunde fullt trifvas på deras vis.
Liksom alla andra samfunds-klasser blifvit mera enformiga, blaserade, kritiska, surmulna, så har äfven den lägsta, på sin grad, blifvit mera reflecterande, mera inom och utom sig tråkig, och i samma mån mera fattig på poetiska karikatur-ämnen.
Desto rikare har den blifvit på politiska; och af dem skulle visserligen en Aristophanes, en Shakspeare, en Holberg kunna göra bruk: men för Bellmans poesi vore de lika litet begagneliga, som det skulle roa hans personer att tala i arbetar-föreningar eller utgifva tidningsblad.
Det oaktadt igenkännas dessa gestalter dock ännu, och skola alltid igenkännas, såsom stående på svensk grund.
Redan från denna sidan är han alltså en skaldekonstens Rembrandt eller Teniers af det svenska folklifvet och den svenska naturen.
Men han är det äfven från en annan.
Såsom Dionyser och Silener, Satyrer och Fauner, Mänader och Hetärer kunna här i Norden uppträda, – och särdeles uppträdde under nyss angifna tid, – har han låtit dem i sina målningar framstå: men dervid ock med dryckeslagens vilda vällust förenat sommarglädjen af folkhopens lustvandringar, med det hvimlande menniskolifvet det hvimlande naturlifvet, med sina karikaturer och deras upptåg de ljufvaste scener ur svenska landskap och svensk landtlefnad.
Den enda fiskarvisan ”Opp, Amaryllis! vakna, min lilla”, vore nog att göra honom odödlig.
– Med allt detta är dock den Bacchus, för hvars fröjder han gjort denna natur och omgifning till skådeplats, endast den skenbare genien ar hans sångdikt; eller endast den marionett, som den verklige skjuter framför sig, läggande ord i hans mun och efter sitt behag länkande hans krumsprång.
Och just derför kan Bellman, ehuru yrt han tillåter sig tumla om med menniskor och seder tagna ur samhällets nedersta våning, blott sällan med något fog tillvitas, att hafva målat det Låga på ett lågt sätt.
Af skiljaktiga egenskaper med den Bacchus, som dyrkades af Fredman, af Mollberg och Movitz, var visserligen den olympiske ande, som vid Grekernes folkfester upplöste alla jordlifvets motsägelser i den öfversvallande glädjekänslan af Naturens eviga harmoni; hvilken der yttrade sig i en till skönhet förädlad lefnadsnjutning.
All skönhet består i, att vara sinnlig åskådningsform af en idealisk natur och mensklighet.
Att till en sådan form äfven den sinnligaste lefnadsnjutning kan förädlas, – det bevisar den Bacchus, som var son af Zevs och Semele, drufvornas murgrönkransade gifvare; han, som i Aspasias, ja Platos symposier belönade för dagens mödor med en hvila, hvars uppfriskande ingifvelser täflade i själfullhet med hvar och en renmensklig känslostämning.
Poesien, som i sin vidsträcktaste bemärkelse är det Skönas eviga drift och kraft att genom bildningsförmågan gifva sig en individuell verklighet, mottog villigt den attiskt-dionysiska sällskapsglädjen såsom ett nytt material; och vi äga tillräckliga lemningar af Hellenernes bacchiska lyrik, för att se, huru anledningarnas berusande innehåll der undergick en poetisk rening.
Sjelfva de offentliga Dionysiska högtiderna, hvilkas beskrifningar förvåna nutidens begrepp om seder och anständighet, voro till sin inre betydelse någonting annat, än grofva orgier.
De hade uppväxt på en andligt-sinnlig grund; de firades till åminnelse af den gud, som genom vinrankan – den både yppigaste och enklaste sinnebilden af Naturens gladlynthet – hade förmenskligat jordens vildar; och när
Mänaderna utsväfvade, var genom ett religiöst bud all verklighet upphäfven utom den, som gifves i och genom hänryckningen öfver en omedelbart njuten gudomlighets lust att göra glädjen till menniskornas gudstjenst.
– Men just detta sista gäller, oaktadt skepnadens olikhet, äfven om Bellmans lyriska bacchanalier: och detta är den punkt, hvarigenom en högre, en ädlare Bacchus inträder jemväl inom hans verldskrets.
Man bör ej låta sig deraf narras, att Jupiters-sonen här antager en mask, sådan den i Norden, i Sverige vid Bellmans tid förefanns: ty denna mask idealiseras dymedelst, eller blir dymedelst i sanning just gudens, att den på samma gång, som den öfverallt sjelf parodierar sig, tillika öfverallt göres till ett genomskinligt omhölje för det högre väsende, som roar sig att uppenbaras genom sjelfva contrasten mellan sig och sin förklädning.
Så till vida är alltså Bellmans sångmö – sådan hon framträder i sina yppersta skapelser – äfven snarlik den äldre Attiska Komediens.
Liksom denna, är hon skenbart begränsad af hvardaglighetens verldsordning, under det hon dock egentligen upphäfver den; hvilket sker derigenom, att hon öfverskådar och framställer den ur en synpunkt, inför hvilken den sjelf tillintetgör sin verklighet och med detsamma de gränsor, som tycktes hålla den högre verkligheten utestängd.
Denna synpunkt grundar sig i den blick af oskiljeligen förenadt skämt och allvar, hvilken vi, när den innebär det Löjligas poetiska uppfattning, kalla den komiska.
Det är i denna blick allvaret, som gör, att diktens lek med löjliga företeelser icke nedsjunker till en gamman af lågt och fånigt skratt: men det kan på olika sätt yttra sin medverkan.
Det kan nämligen låta bero vid den nyss angifna åtgärd, genom hvilken det adlar förlustelsen till poetisk: då synes dikten drifva sitt skämtspel med det Löjliga blott och bart för skämtets egen skull, eller endast ur en fri fantasis glädje-ystra skalkaktighet; diktlekens tillfälliga särskilda anledning blir då under spelets utveckling så upplyftad inom
Poesiens rymd, så ombildad till en ny och derstädes friskapad verklighet, att åskådaren eller läsaren nästan alldeles tappar ur sigte det ursprungliga, det prosaiska skicket af dess tillvaro.
I sådant fall är den komiska blicken en rent komisk.
Mellertid glimmar dock i denna blick redan här den allvarets tanke, som anordnar qvickhetens fyrverkerier och bakom dem förborgar sig.
I mån af den större eller synbarare bestämdhet, hvarmed denna tanke förråder sig eller sin bakom skämtet förställda rigtning, dröjer skämtet vid sin anledning för att vända sig emot den med ett lika dräpande som lekande löje: då skärper sig den komiska blicken till en ironiskt-komisk; hvilken åter så till vida, som dermed följer ett gäckande klander af någon dårskap, hvars narraktighet företer på samma gång ett föremål att beskratta och ett föremål att bestraffa, antager egenskapen af satirisk.
Vanligen, eller i allmänhet, stannade vid de nu angifna uppfattnings- och behandlings-arterna 99 både den Grekiska och den Romerska skaldekonstens komik; ifrån Aristophanes, der den spelar med sin högsta frihet och djerfhet, ned till Horatius, hos hvilken den är mildrad till den eleganta, med termen ”persifflering” betecknade miniatur-ironi, hvars qvickhet är mindre fantasiens än förståndets.
Men hända kan äfven, att till den komiska uppfattningen fogar sig i själens djup ett elegiskt element, som gör blicken ej blott öfverhufvud till en förening af skämt och allvar, utan ock enkom till en förening af löje och tår.
Vi kalla dep då humoristiskt-komisk; eller, med en förkortad benämning, humoristisk.
Det låter sig lätt förklaras, att man i den tidsålder och diktkonst, som framgått ur Christendomen eller uppspirat på dess grund, oftare anträffar detta slags förhöjning af den komiska verldsbetraktelsen.
Dock kunna jemväl bland de Nyare nämnas ypperlige komiske skalder, hos hvilka det humoristiska åskådningssättet icke finnes; eller åtminslone röjer sig blott så sällan och flygtigt, att dess yttring halkar nästan omärkligt förbi, såsom en början utan utveckling.
Sådana äro t. ex.
Molière och Holberg, eller – om vi gå till den lyriska komiken – Béranger.
Ingen kan frånkänna dessa skalder en stor rikedom på komisk qvickhet: men humorister äro de icke 100.
Den verkliga
Humorn träffas föröfrigt ej blott hos de författare, som enkom gjort den till sin diktningsart, – liksom Sterne och Jean Paul.
Den möter oss äfven hos skalder, som åt den inrymt dels endast vissa af sina dikter helt och hållet, dels endast vissa partier af sina verk: således t. ex. hos en Shakspeare, en Cervantes, en Goethe, en Tieck, en Walter Scott, en Byron 101, en Paludan-Müller 102.
Bland dessa förekomma dock sådana, hos hvilka det humoristiska skaplynnet väl icke herrskar uteslutande, men har en öfvervigt, som allrainnerst bestämmer äfven de öfriga komiska tonarternas användning.
Och till dem hör – vår Bellman.
Att Fredmans-dikternas sångare är en stor Comicus, fattade hans samtida.
Att han är en stor Humorist, anade de; men kunde ej för sin aning hitta något uttryck.
Så äfven de snillrikaste.
Blott hos Thorild framblickar – om än utan sakens nu gängse term – så väl en verklig uppfattning af Humorns väsende och af det Burleskas poesi, som ock någon tillämpning häraf på Bellman 103.
Deremot har Kellgren, i sitt med skäl berömda företal, allsicke sett denna sidan af sitt föremål.
Derföre inskränker sig det, som i detta företal innebär någon egentlig karakteristik, nästan blott till anmärkningarna öfver ämnets förhållanden till tonkonsten: det öfriga kan gälla ungefär lika om hvar och en ”yr, häftig, förvånande, rik” Vinets och Kärlekens sångare; berättelsen om de båda olika skämtarne passar förträffligt, men kunde lika mycket passa i ett förord till Béranger.
Till och med den långt sednare skrifvande Arndt, från hvilken ett yngre slägte af svenska vitterhets-idkare sades hafva lånat sitt fullständigare sätt att betrakta saken 104, har blott lösligen vidrört det: ty han gifver väl en vink derom, att Bellmans målningar äro ”humoristiska”, – att i dem ligger en ”innerlig mening af det ömmaste hjerta och en orpheisk klagan”, – ja, ”en allvarlig den nordiska himmelens tragedi”; men inskränker betydelsen af denna tragedi till ett skaldens beklagande, ”att han, fantasiens lekande och gycklande barn, blifvit utsatt i ett bristernas och behofvens land”.
Tvifvelsutan innebär det vemod, som i de Bellmanska sångerna esomoftast frambryter, äfven (ehuru omedvetet) någonting sådant.
Men dess total-mening är en långt objektivare och vidsträcktare.
Den vore annars icke sjelfva den organiska hjertpunkten af Bellmans skaldesnille.
Med det nu sagda är alltså något närmare antydd hans plats bland de skalder, hvilkas diktverksamhet, företrädesvis vänd åt den rymd der motsatserne af Skönt, Stort, Högt synas enväldigt herrska, begagnar just dess egnaste företeelser till sitt yttringsmedel, och dymedelst inom sjelfva denna rymd gör det Sköna segrande, eller dymedelst äfven der gör dess närvaro åskådlig i anblicken af en gudomlig harmoni.
Sitt namn har denna diktverksamhet af den orsak, att det Sköna, som i sina andra hufvudformer har till sitt innehåll antingen det oändligt Stora 105 eller det oändligt Väna 106, får genom den till innehåll det oändligt Lilla; således ett föremål, i hvars behandling det Sköna ej kan uppenbara sig annorlunda, än såsom
Komiskt; ehuruväl ömsom utan, ömsom med det humoristiska skaplynnet.
Af det Skönas hufvudformer är denna visserligen den, som tillhör endast menniskolifvet och menniskoverlden: ty dess möjlighet beror på ett eget slag af reflexions-contraster och på ett eget sätt af dessas plötsliga upplösning för vår föreställning och känsla till en fantasi-lek af glädtiga öfverraskningar.