Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom Utsk:t har nemi. uti afgifven motion uprnärksamhet fästats å de stora fördelar, sorn skulle fäderneslandet tillskyndas, om all den jernvägsmateriel, som här erfordras, kunde erhållas af inhemsk tillverkning och om således de derför nödiga medel, i allmänhet upgående till nära */, Den 1 Augusti e. m. af hela anläggningskostnaden, komme att stadna inom landet.
I afs:de å sättet att upnå detta önskvärda mål erhjöde sig tvänne utvägar, den ena. att genom öfverbetalning eller premier för effekter af inhemsk tillverkning söka framlocka en dylik industri; den andra, att genom meddelande af låneunderstöd på billiga vilkor underlätta fabriksanläggningar för ändamålet, hvilkas produkter derefter borde betalas endast till det värde, de verkligen egde i jemförelse med derå gällande pris i utlandet.
Då en tillverkning, som på förstnämnde sätt kunde upstå, efter all sannolikhet blefve af mera tillfällig egenskap och, i samma stund något premium ej vidare erlades, komme att uphöra, utan att, genom de af staten emellertid gjorda upoffringar, någon ny industrigren för framtiden tilldanats, så skulle deremot meddelande af direkta låneunderstöd till upförande af nya och fullständiga verkstäder, utan förbindelse från statens sida alt till öfverpris köpa deras tillverkningar, framkalla en af staten såsom afnämare oberoende industri, helst dessa verkstäder genast från början blefve nödsakade att tillegna sig alia de mekaniska hjelpmedel, hvilka vid utländska .verkstäder begagnas, för att med dem täfla i afs:de å varans så väl godhet som pris.
Under nuv:de financiela förh:den vore dock nära otänkbart att någon så beskaffad fabrik, hvarför anläggningskostnaden kundo beräknas till 2 ä 300,000 rdr, skulle här i landet upstå utan medverkan af staten, hvilken ensam vore i tillfälle att lemna låne understöd på sådana vilkor, som betryggade anläggaren mot de plötsliga vexlingar i penningemarknaden, hvilka för ett dylikt företag, deraf någon jemn och vinstgifvande afsättning först efter flere års förlopp vore att påräkna, så lätt kunde blifva förstörande.
Motion i detta ämne, tillstyrkande ett anslag af 600,000 rdr, att, efter K.
M:ts pröfning, under vissa vilkor lemnäs såsom lån till 3:ne fabriksanläggningar för omförmälda ändamål, vore för närvarande beroende på StatsUtskits pröfning; men då statsverkets tillgångar måhända icke medgåfvo anvisande af den äskade summan, syntes utväg dertill böra beredas på det sätt, att banken till statsverket öfverlemnade någon del af sin besparade vinst; och detta så mycket hellre som det för banken borde vara af synnerligt intresse, med afs:de å den metalliska kassans bibehållande och realisationens bestånd, att icke hädanefter, såsom redan allt för länge skett, flera mill. årligen ginge till utländningen för inköp af effekter, hvilkas tillverkning vore så naturlig för vårt eget land och i framtiden jemväl borde för Sverige blifva en värdefull exportartikel, i sin mån bidragande till att minska den tryckning på bankens metalliska fond, som återbetalningen af de för jernvägsarbetena uptagna utländska lån alltid komme att medföra.
I betraktande häraf, och då den odisponerade banko-vinsten åtminstone icke till hela beloppet syntes erfordras för bankens ytterligare konsoliderande, är vordet föreslaget, att af omförmälda vinstmedel nu måtte till statsverket öfverlemnas en mill. rdr rmt, för att användas till framkallande af anläggningar för tillverkning af rails och jernvägsmateriel af olika slag.» f>4 Den 1 Augusti e. m.
Jag har endast velat anföra detta för att rentvå Utslct för en beskyllning, som, i händelse den vore stödd på faktiska förhållanden, hade varit i högsta grad opåkallad.
Jag anhåller om bifall till Utskits Utlåt.
Orsaken, hvarföre R. o. Ad. vid en föreg:de punkt i detta Betänk, vidblef sitt förut fattade beslut, var den, att några nya skäl icke blifvit föreburna som kunde gifva anledn. till ett frångående af förut uttalade åsigter.
Lagerbjelke ansåg, att enahanda förh:de egde rum vid den nu för handen varande punkten, och tillstyrkte på grund deraf R. o. Ad. att vidblifva sitt förut fattade beslut.
Men jag frågar den värde Gr:n, om det icke är ett nytt skäl, att statsverkets tillgångar blifvit så i anspråk tagne, att den ifrägavide millin är af behofvet påkallad.
Denna omständighet, förorsakad dels af den förminskade bränvinsskatten, dels af beviljandet af belvdligare anslag, än StatsUtsk:t. tillstyrkt, kunde R. o. Ad. ej förutse, då beslut förra gången i frågan fattades.
Vore icke detta, något nytt skäl, så sannerligen jag vet, hvilka som då skulle erfordras.
— En talare har sagt, att om brist i statsverkets tillgångar yppas, så kan densamma fyllas genom förhöjd bevillning.
Det är visserl. sannt, men vi måste erkänna, att det är en utväg, som man ogerna tillgriper, helst under så gynsamma konjunkturer som de närv:de, då verkligen en bankovinst förefinnes, hvilken, på sätt den siste värde talaren, med åberopande af reglementets ord, tydligen ådagalagt, äfven är afsedd att användas för statens ändamål.
Under sådane förh:den kan jag icke inse, hvartill det skall tjena, att R. o. Ad. blott af envishet vill vidblifva ett beslut, hvilket, till följd af redan inträffade omständigheter, ej kan leda till något godt resultat.
Jag fortfar i mitt yrkande å bifall till Utsk:ts framställning.
Det enda skäl, som möjligen kunde tala för utgifvandet af den ifrågav:de millin, voro, att den förhöjda bränvinsskatten blifvit afslagen och att derigenom statsverket gått i mistning af en påräknad inkomst.
Men i motsats till de talare, som påstått, att man ej, då beslut i detta ämne förra gången fattades, kunde föreställa sig en sådan utgång, som sedermera inträffade, ber jag få invända, att man deremot ganska väl kunde föreställa sig en sådan utgång, alldenstund den beslutade minskningen i bränvinsskatten var bifallen i Utsk:ts förslag och detta redan var inkommet till Ständerna.
Jag har ej ännu hört några nya skäl förebäras, som ej redan då voro kända.
Denna fråga är helt och hållet af enahanda natur med den föregide, vid hvilken Ståndet redan beslutit att vidblifva sitt förut fattade beslut; jag anhåller derföre, för konseqvensens skull, att Ståndet afslår Utslcts i denna fråga gjorda framställning och står fast vid sitt förut i ämnet fattade beslut.
Skulle man, som Gr.
Sparre synes åsyfta, vid användandet af bankovinsten endast taga i betraktande
Den 1 Augusti e. ra. 55 de tillfällen, då banken är i yttersta behof af sina vinstmedel och endast då använda dem till bankens konsoliderande, så komme, enligt mitt förmenande, det förhide ovilkorligen att inträffa, att banken skulle vid första annalkande kris sväfva i yttersta fara.
Jag bar sjelf varit vittne till de ganska bekymmersamma omständigheter, som inträffade vid den sista stora penn ingekrisen, och om den ännu någon tid fortfarit, försäkrar jag Eder, Mina Hrr! att man ej skulle haft så brådtom, som man nu tyckes hafva, att afhända banken den i fråga vide millionen och öfverlemna den till statsverket.
Det förefaller mig tydligt och klart, att man bör under de lugna tiderna, och synnerligast sedan man varit lycklig nog att uthärda en ganska farlig penningekris, vara angelägen om att försätta banken i tillfälle, att, om en än svårare skulle inträffa, kunna motstå densamma.
Och det lyckas ej på det sältet, att man tager från banken, der det för tillfället finnes medel, och lägger till statsverket, som händelsevis är i behof deraf.
Jag fortfar i mitt yrkande, att R. o. Ad. måtte, med vidblifvande af sitt förut lättade beslut, afslå Utslcts gjorda framställning.
För min del lägger jag ej någon synnerlig vigt på, antingen R. o. Ad. bifaller eller afslår det i ifrågav:de punkt framstälda förslaget, emedan jag i alla fall är förvissad om, att detsamma skall inom det förstärkta Utsk:t komma att afgöras i enlighet med den åsigt, jag förfäktat.
Hvarföre jag önskade bifall till detsamma, var blott derföre, att jag ville visa att den ifrågavide millionen verkligen var behöflig för statsverket, och jag har sökt gifva skäl dertill i de förändrade förh:den, som inträffat, sedan R. o. Ad. förra gången fattade beslut i ämnet.
Som det således enligt mitt förmenande egentligen icke tjenar något till alt längre utsträcka denna redan ganska långvariga diskussion, vill jag icke inlåta mig i besvarande af alla de inkast, som blifvit framstälda, utan ber endast det Höglofl.
Ståndet behjerta, att det vigtigaste vid denna frågas lösning icke är att allt för mycket se på formen, utan snarare på det resultat, som för statens fördel vore önskvärdt att vinna.
Jag fortfar således i min anhållan, att det Höglofl.
Ståndet, med frångående af sitt förut fattade beslut, måtte bifalla Utsk:ts i denna punkt framstälda förslag.
Hvad innehåller den föregrde punkten, som Gr.
Lagerbjelke anser stå i sammanhang med den nu föredragne?
(Hr Gr:n har nemi. uttalat den åsigten, att han ansåg det oeftergifligt, att R. o. Ad. vid den ifrågavide punkten fattade samma beslut som vid den nyss omnämnde, nemi. ett vidblifvande af förut uttalade åsigter).
Den innehåller en inbjudning till R. o. Ad. att instämma i Utslcts af de två andra RiksStånden gillade mening om fortsatt indragning å bankens fastighetslåne-fond.
Hvad har R. o. Ad. fattat för beslut i afs:de på denna punkt?
R. o. Ad. har afslagit denna inbjudning och det af den giltiga orsaken att intet nytt skäl för dess antagande blifvit af Utslct föreburet. — 1 afs:de 56
Don i Ao gu s tf g. ra. åter på Utskrts i denna punkt gjorda förnyade hemställan alt af bankens sedan 1857 års början uplupna, hittills odisponerade vinsjö medel måtte anvrsas
I million rdr till fyllande af statsverkets behof, har densamma en gång förut blifvit af R. o. Åd. afslagen.
Sedan dess bar åter nya skäl för bifall å densamma framkommit, såsom dels att en högst vigtig statsinkomst reducerats ganska betydligt, dels att statens -tillgångar, till följe af de synnerligast vid 8:de bufvudtiteln beviljade anslagen, i betydligare mån, än t i 11- Smnadt varit, blifvit t anspråk tagne, dag frågar om Gr.
Lagerbjelke billigtvis kan påstå att enahanda motiver göra sig gällande vid de båda af mig nu framdragna punkterna.
— Hvarföre skulle R. o. Ad. så behöfva fatta enahanda beslut?
Som jag för min del icke finner något skäl, hvarföre R. o. Ad. fortfarande bör vidblifva sitt förut fattade beslut, yrkar jag, att den af Utskrt föreslagna inbjudningen måtte bifallas.
Jag anhåller, att till prot:t få nedlägga min reservation mot det beslut, att statsverkets behof skall komma att fyllas med bankens medel, och kommer jag alltjemt att motsätta mig hvarje beslut, som afser ett tillgripande af bankens tillgångar för att betäcka bristen i budgeten.
Sparre föreburit för bifall å Utslcts förslag, förefalla mig ganska besynnerliga.
Hr Gr:n säger nemi. att nya skäl hafva tillkommit, som böra förändra R. o. Ad:s förut fattade beslut i afs. på den ifrågav:de millionens öfverlemnande till statsverket, och bland dessa skulle det vigtigaste vara att staten vore i behof af penningar.
Detta förutsätter, att R. o, Ad:s förut fattade beslut grundade sig på den omständighet att
Slaten ej behöfde några hjelpmedel; jag för min del tror, att beslutet var grundadt derpå att R. o. Ad. ansåg att banken sjelf vore i behof af sin egendom.
För min del får jag yrka att R. o. Ad. måtte, med v i dbl ifvan de af sitt förut fattade beslut, afslå Utskits i denna punkt föreslagna inbjudning.
Exc. Hr Gr. och Landtm., att derunder yrkats, dels att R. o. Ad., med frånträdande af sitt förut i frågan fattade beslut, måtte bifalla Utsk:ts förslag, och dels att samma förslag måtte afslås.
Exc. först propos. på bifall till Utsk:ts förslag, med frånträdande af Ståndets förra beslut, dervid svarades många nej, blandade med ja, samt sedermera propos. på afslag å merberörde förslag, då svaren utföllo med starka ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Landtm yttrat, att hvad i slutet af förevide Dtlåt. förekomma, endast innefattade en anmälan, som ej tili någon åtgärd föranledde,] åtkiljdes R. o. A. kl. 11 e. m.
In fidem, 0. Braket.
Den 4 Augusti. 57 Lördagen den 4 Augusti 1860.
Justerades tre prot.utdr. för den l:sta dennes, sami pleniprotit för den 16 sistl.
Uplästes följande, af Frih.
Bl a n de rstr ö m, C a r 1 Adolf, ingifne Mern.:
Af enskilda angelägenheter och en tillämnad resa hindrad, får jag härmed vördsamt afsäga mig updraget att deltaga i den nu tillstundande statsrevisionen.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, till följd af R. o. Adina förut fattade beslut, RiddarhusDireklionen torde böra om denna afsägelse underrättas; hvarefter ett prot.utdr. härom uplästes och godkändes.
Anmäldes och bordlädes följrde från Ctsk:n inkomne Mern. och Betänkrn, nemi. från Konstitutionsutskottet:
N:o 53, med förslag till åtskilliga ändringar i Reg.Form. och Riksd.Ordn., ang. riksdags hållande hvarje år; N:o 54, ang. en af riksdags-fullmäktigen Ola Jönsson från Malmöhus
Län anmäld anledn. till anmärkning; N:o 55, med voteris-proposir rörande det uti Konst.Utsk:ts Mern.
N:0 38 framställda förslag till ändring i Riksd.Ordn:ns föreskrifter om PresteStåndets representationsrätt; N:o 56, med anmälan om de i Först.
Konstit.Utsk. verkställda omröstningar; SlatsUtskottet: N:o 147, i anledn. af erhållen återremiss å Utlåtit N:o 101, i fråga om förändrade grunder för mjöl-och sågqvarnars beskattning; Sammans.
Lag-, samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskit: N:o 24, i anledn. af väckta motioner om utfärdande af ny sjölag; 58 Den 4 Augusti.
Allmänna Besv.- och Ekon.Utslct: N:o 132, i anledn. af väckt motion om tillägg till och ändring i gällande förordn. om jagt och djurfång; N:o 133, i anledn. af väckt motion ang:de ändringar i nu gällande författningar om jagt och djurfång; N:o 134, i anledn. af väckt motion om kolonien S:t Barthelemys skiljande från Svenska Kronan; N:o 135, i anledn. af väckt motion i fråga om skiljande af Landshöfdinge- och MilitärBefälhafvareembetena på Gottland; N:0 136, i anledn. af väckt motion om utgifvande från trycket af sammandrag utaf alla de författningar, som röra bebyggande, vård och underhåll af civila och ecklesiastiska boställen; N;o 137, i anledn. af väckt motion om slöjdskolors inrättande i hvarje län; N:o 138, i anledn. af återremiss af Betänlct N:o 38; N:o 139, i anledn. af RiksStåndens skiljaktiga beslut i an ledn. af Betänk.
N:o 44; N:o 140, i anledn. af återremiss af Belänk:t N:o 73; N:o 141, i anledn. af återremiss utaf Betänk:t N:0 88; N:o 142, i anledn. af återremiss utaf Betänlct N:o lil; N:o 143, i anledn. af återremiss utaf Betänlct N:o 112; samt N:0 144, i anledn. af återremiss utaf Betänk:t N:o 113.
Föredrogs Exped.UtsIcls den Irsta dennes bordlagda skrifvelseförslag N:o 105, rör. föreskrifter till betryggande af besittningsrätt till fast egendom och af inteckningssäkerhet.
Utan att vilja bestrida det förtjenstfull i Exp.Utskits skrifvelse, finner jag mig dock nödsakad att mot dess innehåll göra en anm.
I detta förslag, likasom i LagUtsIcts
N:o 31, är omtaladt, att ehuru författningen af den 14
Maj 1805 angtde prescription, afsåg att betrygga eganderätten till fast egendom, detta ändamål likväl icke upnåddes, derföre att det icke finnes stadgadt någon viss terminus a quo, från hvilken prescriptionstrden af 20 år skall beräknas.
Detta är det största felet, sorn i denna författning kan anmärkas.
Uti LagUtsIcts Bet.
N:o 31 är deremot denna bestämning, som jag tror, tydligen uttryckt.
Det står »i följd och genom denna författning är väl blifven stadgad en prescriptionstid af 20 år för klander å jordafång»; men den termin, hvarifrån bäfdens början skall räknas, är icke på ett tillfredsställande sätt bestämd, hvaraf följden ock blifvet den, att författningen i det närmaste varit utan betydelse och ingalunda beredt den dermed åsyftade säkerhet.
Den föreskrifver nemi. att all på god tro numera och med verklig besittning förenad åtkomst till fast egendom, hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad af den förmente egaren eller innehafvsren. som egendomen afbän.d blifvit i hans lifstid, ej eller af hans arfvingar eller rättsinnnhafvare inom 20 år från hans dödsdag, är, efter samma tids förlopp, från allt vidare itai fri.
Häraf synes följa, dels att förste egaren under sin lifstid, äfven om den är längre än 20 år, eger rätt att egendomen återvinna, och dels att jemväl egarens arfvingar hafva rätt att inom.
D e n £A u g u s t i.
59 20 år efter egarens död klandertalan i sådant afs:de anställa.
Detta U t sk :ts resonnemang liar Exped.Utslct återgifvit p§ följande sätt: »Vid öfvervägande af detta ämne hafva R.
St:r icke kunnat förbise, att, på sätt nu anmärkt blifvit, eganderätten til! fastighet icke finnes vara äf nu gällande lagstiftning fullt betryggad.
Förklaringen d. I4:de
Maj 1805, ang:de lagens rätta förstånd och tillämpning, ej allenast i mål rörtde klander å fast egendom, utan ock om hvad ytterligare vid lagfarts beviljande iakttagas bör, har väl en preskriptionstid af 20 år för klander af jordafång blifvit stadgad medelst föreskriften, att all på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst till fast egendom, hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad af den förmente egaren eller innehafvaren, som egendomen afhänd blifvit, i hans lifstid ej eller af hans arfvingar eller rättsinnehafvare inom 20 år från hans dödsdag, är efter samma tids förlopp från allt vidare åtal fri», och häraf synes visserligen följa att första egaren under hela sin lifstid, äfven örn den är längre än 20 år, eger rätt alt egendomen återvinna, och att jemväl egarens arfvingar hafva rätt att inom 20 år efter egarens död klandertalan i sådant afsrde anställa, men då den termin, hvarifrån häfdens början skall räknas, icke derjemte blifvit på ett tillfredsställande sätt bestämd, har följden häraf ock varit den att författningen i det närmaste saknat betydelse och ingalunda beredt den med densamma åsyftade säkerhet åt jordbesittaren.
Utsk:t har således helt och hållet omkastat LagUlsIcts resonnemang.
Dessutom måste jag anmärka att islutet af resonnemanget talar Utslcts förslag endast och allenast om den säkerhet i besittnings- orh eganderätten, som lagen gifver egaren; men Utslct har tillika sagt att denna säkerhet i eganderättsbesittning är så mycket mer nödvändig som rubbning deri högst menligt inverkar äfven på förtroendet (ill rättssäkerheten; detta resonnemang afser likväl endast eganderätten, och icke den andra delen, som är lika vigtig som eganderätten, med den skillnad att eganderätten är grunden för den öfriga.
Säkerheten för eganderätten inverkar äfven menligt för hypotheken, och det är denna anvisning, som borde vara tydligare uttryckt i Exped.Utsk:ts skrifvelse.
Jag anser af högsta vigt, att då R.
St:r i en underd. skrifvelse till K.
M. gjort anhållan oro införande i vår rättsinstitution af en ny föreskrift, med precision och bestämdhet ange. icke allenast hvarje felaktighet i nu gällande författning, utan äfven ändamålet i alla dess delar, och det är för att få rättelse härutinnan, som jag nu anhåller om återremiss.
Jag har icke varit tillstädes då det ifrågav:de förslaget justerades, men i ani. af den bordläggning. som egde rum af detsamma sist!, plenidag, har jag tagit närmare kännedom af dess innehåll "och jag måste bekänna att, be-? träffande den första af Gr.
Sparre gjorda anm:n, den icke utaf mig anses vara af beskaffenhet att jag kan densamma godkänna.
Gr:n kan väl icke förneka att den af honom mot Utsk:ts Betänk, åberopade lag af d. 14:de
Maj 1805 verkligen innehåller de ordalag, ftO Den 4 Angnst!. som i Utskits Betänk, äro anförde eller att den som egendomen blifvit afhänd, eger i sin lifstid och inom 20 år köpet klandra och efter hans dödsdag hans arfvingar likaledes inom 20 år.
Således innefattar Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag endast ett återgifvande af hvad författn:n bestämdt innehåller, och det är en terminus ad qvem, som derigenom är bestämd för klander.
Utsk:t har äfven dragit den slutsats, som är ganska naturlig, att den förste egaren eger under hela sin lifstid, äfven om den är längre än 20 år, klander föra, och hans arfvingar att 20 år efter hans dödsdag klandra åtkomsten af egendomen, så att om man håller sig endast och allenast till frågan, vid hvilken tidpunkt klandertalan är slut, så har författn:n i sjelfva verket icke någon brist, såvida man vill inskränka sig till det att preskription för klandertiden der icke skulle saknas, ehuru jag medger att, såsom Utsk:t också här an märkt, klandertiden kan för den första innehafvarens lifstid blifva längre eller kortare.
Men, säger man, felet är att någon terminus a quo icke finnes och det är äfven ganska tydligt uttryckt i Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag.
Utsk:t har icke gjort något annat än kastat om och gjort till premiss hvad LagUtslct här har berättelsevis uptagit, och kommit till den konklusion, att just det förhållande att terminus ad qvem är bestämd, men å andra sidan icke terminus a quo, leder derhän att författnm, sådan den nu är, icke kan, såsom Utsk:t sagt, på ett tillfredsställande sätt upfylla sitt ändamål.
Jag kan åtminstone icke af den tankegång, som genomgår Utskits Mein., finna annat än att sådan är Utsk:ts mening, och den är tydligen uttryckt i Exped.Utskits skrifvelseförslag.
Hvad åter beträffar den sednare anm:n, som Gr.
Sparre gjorde och hvilken jag i anseende till den låga röst, med hvilken Grin uttalade densamma, icke var i tillfälle att riktigt höra, så får jag säga att om den afsåg realkrediten, anser jag denna fråga ingalunda tillhöra detta ämne.
Hufvudändamålet, som R.
St:r åsyfta med sin begäran hos K. M., är förändrade grunder för hypotheksföreningars införande, äfvensom en förändrad författn. rör:de lagfart.
Hvad det andra beträffar, så faller det af sig sjelf, och jag hade icke trott att R.
St:r skulle i en skrifvelse till K.
M. anföra svårigheten att få på egendom låna peningar.
Det är en sak, som synes mig temligen olämplig att sammanblanda med eganderätten, och detta . så mycket mera som LagUtsk:t sjelft har anmärkt, med afside på lagfart af fastighet, att åtkomsthandlingarne äro så svåra att erhålla att det är nästan omöjligt att vinna lagfart, och att det derföre är alldeles oundvikligt att bättre ordna föi hållanderne än hittills.
Då Gr.n såsom Ordftde i LagUtslct icke haft andra aninir att göra mot Ulsk:ts skrifvelseförslag, får jag bekänna att jag för min del anser dem ingalunda vara af beskaffenhet att de böra föranleda till en återremiss, ty att inlägga en beskrifning och skäl, som äro olämpliga, det tror jag vara Utsk:ts skyldighet att undvika, och skulle man skrifvit allt hvad LagUtsk:ts Mern. innehåller, då hade man inkommit på en väg, som enl. min tanke är mindre ändamålsenlig att beträda.
Jag tycker att skrifvelsen är icke otjenlig i sitt närv;de skick, ty Gr:n skall förgäfves kunna Deli 4 Angnsti. 6t bevisa att icke logik finnes i första meningen, enär det tydligen står hvad lagen i ord innehåller och deraf drages en slutsats, sorn är fullkomligt riktig.
Det är sannt att författntn är ofullständig derigenom att blott den ena sidans preskriptionstid är bestämd men icke den andras; skulle en preskriptionstid, d. v. s. en terminus a quo, vara utsatt, så vore ju författmn sådan den är obestridligen tydlig och klar.
Det är deröfver som då ingen annan klagan kunde föras, än att terminus ad qvem är obestämd, såsom beroende af en persons längre eller kortare lifstid, men det är en omständighet, som bär egentligen icke kan blifva föremål för klander, och författnin innehåller icke bestämdt att preskription i allmänhet skall räknas till 20 år, förrän den förste egaren, som blifvit afhänd fastighet, dött.
Jag anhåller derföre att R. o. Ad. måtte godkänna Utsk:ts förslag, ehuru jag icke skall finna mig särdeles missbelåten om skrifvelseförslaget blir återremitteradl, emedan det beror på hvars och ens individuel åsigt, huru en skrifvelse skall upsättas.
Sedan den sista talaren förklarat sig icke hafva något mot en återremiss, så har jag ingenting att tillägga, och Exp.- Utsk:t får då taga i öfvervägande min åsigt och hans; men då hans medgifvande var litet »évasivt», måste jag med några ord förklara min mening.
Den sista talaren har sagt att Utsk:t inskränkt sig till att upprepa författningens ord; det är alldeles icke så, ty Utsk:t har sagt: »här synes visserligen följa etc.»
Det är icke på det sättet man uprepar en författning; ty när man börjar med att tolka den, då säger jag, att uppställningen icke är lika.