Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det är för att hindra eleven att “ låna “ idéer till sin tafla, så hindrar denna skizzteckning inom slutna dörrar honom alls ej derifrån, då han naturligtvis har i sitt minne er * mängd såväl grupper som figurer från mångfaldiga taflor och teckningar, han sett.
Och tänk hvilken svårighet det är att på rak arm göra ett utkast Öfver ett ämne, som man kanske aldrig hört talas t^m eller som alls ej lämpar sig efter täflarens skaplynne.
Jag mins en för detta kamrat?
som sedan blifvit en skicklig och ryktbar aqvarellist, hur svårt han hade att ställa till samman två figurer och huru “ Gustaf Vasa inför kung Hans “ satte honom oöfvervinneliga myror i huf-vudet.
Naturligtvis är det först efter ett långvarigt begrundande af ämnet, som man får klart för sig, huru detta på bästa sätt bör uppfattas.
Akademiens styresmän ha visserligen ' ej hållit så strängt på att den i hast hopkomna skizzen vid utarbetandet af sjelfva taflan följes med noggranhet.
Men * om skizzen ej behöfver följas, då blir ju skizzteckningen utan all betydelse, blir en öfningslektion och ingenting annat.
Och om skizzen deremot skall utgöra taflans grund, då får man af dénna ej fordra att den skall vara ett genomtänkt konstverk utan nöja sig med att den ‘ blir följden af ett ögonblicks ingifvelse.
Antagom att eleven finge måla alldeles hvad han ville till pristäflan, en scen från landsbygden, en enkel studiefigur ur lifvet eller hvad som helst, då vore det löjligt, icke sant, att fordra af honom att han på förhand, inom slutna dörrar och utan att ha tillgång till någon modell, skulle teckna en sådan typ eller en sådan grupp, som han ville måla.
Man utgår vid prisämnets gifvande från en komposition, då man borde utgå från lifvet.
Man säger till eleven: “ Sätt i hop “ Hero och Leander “ eller rita “ Luther, då han brännerupp den påfliga bullan “, så få vi se hur du tänker dig ämnet “, — i stället för att man borde ha sagt: “ tag en figur eller en grupp eller hvad du vill ur verkligheten, som intresserar dig, och måla den, så få vi se, hvad du duger till.
För öfrigt är det föga svårt att uppställa skäl för och emot detta.
Taflan med på förhand, bestämda ämnen förekommer ännu vid utlandets akademier,.
och man anser att man af de taflor, som på sådant sätt åstadkommes, kan rättvisligen bedöma de täflandes inbördes skicklighet.
Men det, som är minst sagdt egendomligt, är att hos oss äfven landskapsmålarne få sitt ämne uppgifvet, och attr äfven de skola på en förmiddag och instängda i lärorum-men teckna en skizz till den tafla, de ämna måla.
För det första har landskapsmålaren lika svårt som figurmålaren att måla ett uppgifvet ämne.
En skåning eller kustbo, som kan måla sin hembygd och känner den i grund och botten, han bör naturligtvis få framställa denna natur och ej tvingas att resa upp till Norrland för att måla furor och vattenfall.
Sätt Gustaf Rydberg att komponera sådant på ett rum eller befall Tirén att måla ett skånskt landskap!
Det är ju personligheten, som skall gifva konstverket dess värde, och i målning lika väl som när det är fråga om författarskap kan man tala om le style personnel.
Målaren kan visserligen sätta sig och förfärdiga en tafla af hvilket slag som helst, men bäst målar han hvad han känner bäst.
För det andra: att bedja landskapsmålaren sitta inne och komponera sitt motiv!
“ Solbelystå pilar “, “ Ekskogsinteriörer “, “ Alskog “.
På lediga stunder kan han skizzera små landskap som tidsfördrif, men ämnar han måla en tafla, så var säker på, att han går ut och söker sina motiv i naturen i stället för att taga dem “ aus der Tiefe seines Bewusstseins “.
Ett hemmagjordt landskap är väl det ledsammaste konstverk, man gerna kan tänka sig, det må för öfrigt vara aldrig så förtjenstfullt komponeradt.Och har nu eleven komponerat sitt utkast, skall han då vara tvungen att följa det, äfven om han ute i fria naturen under sommaren — ty skizzteckningen sker på våren — finner goda motiv till sin tafla, fastän olika mot den skizz han gjort?
Nej, jag känner honom och vet att han skall rifva utkastet i tusen bitar och måla^hvad han har for sina ögon, obekymrad om kompositionslagar och förordningar.
Så vida han ej är mera akademielev än ' konstnär, ty i så fall, * gör han kanske om naturen för att få den att likna sin fantasiskizz.
Och om landskapet nödvändigt slcall komponeras
— hvilket alldeles icke är nödvändigt — så bör detta åtminstone ske om hösten och ske med ledning af studier, gjorda i det fria, men aldrig bör det ske, innan man ännu haft tillfälle att se sig omkring i det slags natur, som skall bli föremål för konstnärlig framställning.
Hvem som lyckas bäst vid pristäflingen, det beror på mycket annat än på skicklighet: på tur, hvad ämnet beträffar, på täflarens sinnelag, om han hör till arbetsmyrorna, som förstå att indela sin tid och kunna ha ett arbete får-
digt på bestämd dag, eller om han bör räknas till de sökande, som göra om och förstöra hvad de gjort, och sedan börja på nytt igen, tills det återstår helt kort tid och de måste måla.
färdigt så godt de kunna i hastigheten, måla i sista minuten, göra om uppe i utställningssalen hvad som der tar sig ut på ett helt annat sätt än, då taflan stod på staffliet i ateliern.
Slumpen har vida större inflytande i fråga om taflor än hvad publiken i allmänhet anar, och mycket beror på, om dagern i ateliern varit lika eller olika med den belysning, taflan får i utställningslokalen.
Ett par franska målare, söm gjort succés på salongen, ha till en del att för sin framgång tacka den omständigheten att de fått måla sina taflor färdigå uppe i utställningssalen, der de kunnat beräkna effekten.Det är med konstutställningar som med examina.
Tur, * flax “, som man säger, afgör mycket.
Det ärliga, samvetsgranna arbetet skall förr eller senare bli aktadt efter för-tjenst, och den konstnär gör bäst som arbetar för arbetets egén skull och ej för framgången.
Men denna är nyckfull.
Man håller på med en tafla och har den skapligt upplagd, men så börjar mån sedan utan minsta orsak att försämra den, målar in sig i en tråkig fårg, som man sjelf ser bli sämre för hvar dag.
Och när det så återstår tio dagar tills taflan skall vara inlemnad, då finner man omöjligheten af att få den dräglig.
Hvarefter man lydande en erfaren kamrats råd väljer ut bland sina gamla studier en bit, som man hyfsar upp i hastigheten.
Studien får en god » plats, “ gör sig bra “, der den sitter, blir uppmärksammad och såld och dess upphofsman kommer i tidningarna som en lofvande ung konstnär.
Så kan det gå till Utgången behöfver ej precis vara orättvis, fastän ödets lek kan vara något öfverraskande ibland.
På högtidsdagen den 14 maj utdelas belöningarna, bestående i medaljer och mindre stipendier (från 25 kronor till ett par hundra — 400 kronor gåfvos sista högtidsdagen åt en elev för en stor oljefargstafla).
Då bedömas äfven de öfriga arbeten, som elever eller för dettingar lemnat in.
Akademien uttalar sin tillfredsställelse med A: s sträfvan, ger ' B. sitt erkännande för “ framsteg i allmänhet “, förklarar att den “ fast synnerlig uppmärksamhet “ vid C: s, D: s och E: s taflor och att den fast bara “ uppmärksamhet “ vid F: s arbete.
En gång på högtidsdagen företog sig akademien att nämna ett par nyligen utgångna elever till agréer, men det hade hvarken akademien eller de utnämde någonting för och det har sedan ej upprepats.
Titeln agrée är också alldeles betydelselös.
Den gifves åt alla målare och målarinnor, som gjort sig något kända hemma eller i utlandet-1- undantagandes åt ' August Hagborg, hvilkens namn otroligt nog ej hittas på listan bland de utvalda.
Efter högtidsdagen somna lektionerna af.
Eleverna promenera i Kungsträdgården eller ute på Djurgården, och uppe i målarskolan sitter professorn och tecknar gips i sällskap med en eller två elever eller också alldeles ensam.
Och då han ledsnar på det görat, säger han åt vaktmästarn, att “ om det kommer någon, så skicka efter mig “, hvarpå han går ned i Blanch och dricker en kopp kaffe.
Den unga, * så kalladt realistiska skolan i vårt lands literära verld får oupphörligt smälta ' beska tillvitelser, derför att den vågar hylla andra åsigter än de, som hemma äro allenaherskande bland rättänkande medborgare.
De unga rnålarne ha det vida bättre.
Dem följer man i allmänhet med vänliga känslor och välönskningar, och för att blifva uppmärksammade behöfva de sällan gripa till så häftiga ' medel, som en och annan af penhans män funnit för godt att göra.
Och likväl uppträder det unga konstnärsslägtet fullt ut lika revolutionärt som skriftställarne mot alf god gammal sed och bruk och i synnerhet mot hvad det lärt på akademien.
Det är ju ungdomens sätt att, när den kastar sig.
öfver något nytt, göra detta med ett öfvermått af kraft.
Vi böra ej skaka på hufvudet häråt.
Öfverdrifterna skola säkest gifva med sig, ynglingen skall bli man, — gubbe hoppas jag att han aldrig skall bli.
Vid akademien har han målat efter naken modell, kopierat naturen så troget, så naturalistiskt han kunnat.
Han reser sedan utomlands, ibland utan medalj — som Hag * borg, Skånberg, Borg, Bergh, Thegerström, Zorn, Krouthén,
# Om yttrandet ej är faktiskt så är det ” historiskt ” .Arsenius och flere gjort, — ibland - efter att af ett eller annat skäl tidigt ha lemnat läroverket — som Kindborg, Liljefors m. fl.
gjort, de som ej passade der, — ibland med medaljen i fickan — som Kronberg, Larsson, Josephson, Tirén, Björck, Rosenberg.
Ibland har han helt oväntadt vunnit en medalj, som ej gagnar honom till något.
Och ibland hör han till de ihärdige, som hårdnackadt gå qvar i skolan och måla en lång rad af prisämnen, som kanske till.
slut förskaffa dem en medalj för trogen tjenst.
Han kommer emellertid ut och blir hufvudyr af hvad han får se rundt omkring sig.
Och de taflor, han först sänder hem, de ha ej den minsta likhet med det han målat i hemlandet.
De kunna vara rent af onaturliga i sträfvan efter ljus i färgen, landskapen kunna se ut att vara målade med krita och sockerbagarfärg, eller kan det se ut * som vore färgen tvättad bort från dukarna och som hade den lemnat efter sig en pjaskig, ljust violett ton, der genomskinligt blodlösa figurer simma.
Lyckligtvis plägar detta första konstlade skede blifva af kort varaktighet.
Det kan till och med helt och hållet uteblifva.
Och glädjandé är att ' de unga, som under de allra sista åren dragit ut, tyckas ega vida större sjelftillit och klarare blick än deras företrädare.
Man finner deras studier i. allitoänhet vara ganska sjelfständiga och utan spår af receptmåleri, hvarken af gammal eller ny skola.
Klart, friskt och enkelt gjorda, med gråa toner men utan detta askgråa eller detta kritaktigt gredelina, som nybörjaren gerna griper till, då han skall tolka den franska belysningen, solskenet som silar sig genom hvita moln.
Visst blir det ibland effektsökeri, visserligen är ej allt som skickas hem af första slag, men hvem begär det?
Man fordrar endast ärligt arbete, lit till egen blick och eget omdöme — och det är just det, våra senast utskeppade unga målare i allmänhet visat sig ega.
Detta sakförhållande, att ungdomen — så väl de som länge studerat vid akademien som de andra — vid sin an-komst till Paris är säkrare nu än hvad emigranterna förr varit, bör, tycker jag, tala till akademiens förmån.
Ty icke kan läroverket berömma sig af allt som de unga utmärkt sig för, men någon del har väl alltid läraren i lärjungens vunna skicklighet.
Ordet “ brödkaksmålningar “ faller en ovilkorligen i minnet, då man går uppe på en af Stockholms konstutställningar, sådana dessa se ut i vanliga fali, då intet särskildt anmärkningsvärdt konstverk och ingen större sändning från utlandet lifvar upp lokalen.
Ty man har ovilkorligen en känsla af att de äro tillkomna för brödfödans skull, alla dessa små obetydligheter, som kläda väggarna.
Det öfvervä-gande flertalet dukar behöfver visst icke kallas dåligt.
Der finnes åtskilligt, som är godt arbete, och mycket, som hvar-ken är bra eller dåligt, vid sidan af det, som man gör bäst i att ej tala om.
Men intrycket af det hela blir tråkigt, det hjelps inte.
Och orsaken ligger, tror jag, just i den ringa lust, den ringa målarglädje, som röjes i det mesta af allt, hvad brödkaksmålningar heter.
Konstföreningarna äro understödsinrättningar, men om de såsom sådana göra åsyftad nytta, det är frågan.
Mycket unga och mycket gamla målare, understödjas af konstföreningarna, och det ser ibland verkligen ut som vore dessa till endast för att skaffa afsättning för medelmåttiga taflor.
Gå år efter år på konstföreningen och se hur lika taflorna från ena året äro dem från det andra, hur snart sagdt alldeles samma saker gå igen den ena gången efter den andra.
Man behöfver endast vara borta någon tid, kort eller årslång, och sedan komma dit igen, så tycker man genast att man sett allt detta förut, fastän de utstälda taf-lornas flertal är alldeles nytt.
Konstföreningarna ha naturligtvis hjelpt till att intressera den stora allmänheten för konsten.
Men på den, som med största möjliga intresse eller samvetsgrannhet eller hvadman vill kalla det följt deras tafvelutställningar, på honom verka de i det stora hela förslappande och om hans intresse för konsten hålles varmt, så ej är detta konstföreningarnas förtjenst.
Målare kalla i dagligt tal dessa för “ konst-förnedringar “.
I stort sedt ha målarne föga nytta af dem, många anse motsatsen.
Ty konstnärsskapet måste ju lida på detta utportionerande af talangen i små doser.
Målarne lefva svårligen på de slantar, de kunna få af en konstförening för en eller annan liten tafla, men de föras in i en vana att måla krafs och obetydligheter, som de sjelfva förakta, alt måla sådant som folket vill ha, att måla för maten.
En ung landskapsmålare hade till föreningens för nordisk konst inköp utarbetat ett landskap, en någorlunda stor duk, omsorgsfullt och * väi genomförd.
Men dagen före sista inlemningsdagen kom han på en ny idé: “ Min tafla är visst för dyr och för stor, tänk om den inte blir köpt just der-för!
Om jag skulle måla ihop en liten bit på några timmar, så ha de åtminstone srtt välja på två taflor af mig! “
Han satte sig och lekte ihop en liten månuppgång eller hvad det vjir, en sådan der tafla, som man målar utan studier och som i bästa fall kan bli värdig att sitta på en vägg, men hvars konstvärde .ej är särdeles stort.
Dagen derpå lemnades den stora taflan och den lilla slarfbiten till “ nordisk konst “.
Och mycket riktigt blef den lilla slarf-bitén inköpt och vid årets slut bortlottad, medan taflan åter fick söka sig en egare på annat håll.
Historien är ganska betecknande f&lt; ?r många dylika till den svenska konstens fromma stiftade inrättningar.
För allmänheten äro de förstås bekväma att ha.
Att köpa taflor faller just ingen in.
Det är ju både beqvämare och billigare att vara medlem af en konstförening och vinna en tafla på lotteriet till julen.
Att man, om man vinner, får en tafla ur högen af de inköpta, det betyder mindre, hufvudsaken är att man är medlem af en för konsten gagnelig inrättning.Och dessa föreningar måste för att få så många vinster som möjligt att dela ut köpa så många taflor som möjligt till så ringa pris sam möjligt.
Hvad kan man under stika förhållanden begära af de konstverk, som hamna i föreningens ego?
Stockholms konstförening har, det måste ' likväl erkännas, på senaste åren börjat slå in på en bättre väg och köpa ett mindre antal konstverk, som då kunnat betalas bättre, i stället för att dela ut .sina penningar till idel småsaker.
Men landets andra konstföreningar?
Tänker man rätt på saken, så slutar man med att tro att föreningarna ej heller gagna allmänheten stort.
Att de kunna] väcka håg för konsten I19S en eller annan ungdom i någon aflägsen landsbygd, det är godt och • väl, men huruvida * denna individ blir lyckligare, när han målar taflor än han skulle blifvit i något annat yrke, det är en oafgjord sak, liksom det också är vanskligt att påstå att han verkligen kommer att bli en duglig konstnär.
Ty vi ha sett så många underbarn med afgjord håg för konsten, hvilka flyttade in på den banan blifvit allt annat än hvad de sjelfva och deras beskyddare haft skäl och haft rätt att hoppas.
Detta alls icke.
sagdt i afsigt att yttra ett ringaktande ord om konstnärsanlagen, som ju kunna visa sig utpreglade äfven hos barn, som aldrig sett en tafvelutställning.
De verkliga anlagen få alltid tillfälle att visa sig.
Bli de ej uppmärksammade eller g * å de under af brist på odling, — ja, det är en sak, som har intet att skaffa med det ämner vi här sysselsätta oss med.
Om konstföreningarna ej äro till öfvervägande nytta for hvarken konstnärerna eller för allmänheten, hvem gagna de då?
Deras tjenstemän kanske?
Det fins i Sverige helt få aflönade platser för konstnärer, och de tjenster, som borde gifvas bort åt dylika såsom ett slags reträttplatser, de stanna oftast i händerna på hofmän eller estetici.
Derför skadardet alls ej, hör man sägas, att åtminstone ett pär målare kunna få anställning såsom styresmän vid konstföreningarna.
Jo, det skadar, ty de hindras genom sin tjenst i sin utveckling som konstnärer.
De äro för en lön af 500 till 1,800 kronor årligen bundna i Stockholm, der de måste vara till hands ständigt, mottaga och afsända taflor, hänga upp dem och taga ned dem igen.
Det är ej värre med konservatorn i en konstförening än med mången annan, som för en liten men säker inkomsts skull får lemna å sido — småningom, utan att han alls ämnar det — den sysselsättning, som lämpar sig bäst för honom ocji som han Qm-fattat med sin ungdoms brinnande ifver.
Är han, konservatorn, en man, som utan saknad för konsten kan undvaras, ja då är platsen ytterst tjenlig för honom, men är han en utöfvande målare af någon betydenhet, så är det högst troligt att hans embetsmannaställning utöfvar ett skadligt inflytande på hans talang.
I ett afseende ha konstföreningarna särskildt verkat ' till men för all konst, derigenom nämligen att de omhuldat och uppmuntrat dilettantismen och detta i en rent af förfärande grad.
Sverige är för öfrigt dilettanternas förlofvade land.
Dilettanter ha ofta en afgjord framgång, deras arbeten äro mera “ svenska “, än hvad de emigrerade konstnärerna kunna åstadkomma, under fotografier af deras taflor stå ‘ att läsa orden “ Nordiska konstnärers avbeten “, de bli omtalade och stå i biografiska lexikon som konstnärer, äfven om de aldrig gjort en duglig tafla i sitt lif och fastän en och annan af dem kanhända aldrig fikat efter något konst-närsrykte utan målat sina taflor för eget nöje eller för sin utkomst, då han sett att de varit begärliga.
* En i år utkommen uppslagsbok: De bildande konsternas utöfvare i Sverige 1600 — 1884 upptager ett så stort antal dilettanter bland de verkliga konstnärerna, att hela arbetet derigenom f&amp;r en löjlig prägel .. På konstföreningarna trängas deras taflor anspråksfullt bland konstnärernas och de för detta konstnärernas arbeten.
Ibland.
kunna de.
vara ytterst redbart och sorgfälligt genomförda — interiörer med linier raka som solstrålar och färger, svaga och overkliga utan must och utan ' lif —, ibland äro de gräsligt okonstnärligt, handtverksmes-sigt, skrikande osant eller pjollrigt sött ' utpetade, — än ha de ett namn att trygga sig till, ett namn, * känd t ej på det ' konstnärliga området utan på något helt annat men som i alla fall inger vördnad för bäraren deraf.
Men nästan alltid bli de omtyckta och prisade, ty den stora publiken — både den som ser och den som läser — undviker gerna en.
djöpare tanke eller ännu hellre en finare känsla för att vända sig till den, hvars uppfattning och hvars blick är lik åskådarens egen, det vill säga är så lagom fin och djup.
Och hvilka så kallade konstverk man ibland kan få se på konstföreningarna!
Jag saknar ord att beskrifva dem, och att gå in i detaljer om dåliga föremål är heller ej nå-, got behagligt göra.
Det som man måste klandra, det gör man bäst att gå förbi med tystnad.
En hvar, som känner våra Altställningar, måste för öfrigt gifva mig rätt i detta utdömande af åtskilligt, som uppträdt med anspråk på att vara alster af svensk bildande konst, men som i sjelfva verket var intet annat än afskräckande exempel på, huru djerft en och annan vågar måla.
En anmärkning i parentes!
Jag försöker ej nedsätta den aktningsvärda dilettantismen, den som sysslar med en vacker konst för sitt nöje, ej heller den som säljer hvad han målar och som målar så godt han kan utan stora anspråk eller stor inbilskhet.
Det är endast det slående dåliga, jag vill ha bort från hvarje utställnings vägg.
Och detta uppenbart, dåliga är exponeradt året om i Stockholm på de “ permanenta “ utställningarna.
Det är bestämdt ett fel, detta att konstföreningarna äro öppna året om.
Allmänhetens intresse för nya konstverk skulle säkert vara större, om vi en gång om året anordnade Ur dagens Krönika.
4en “ salong “ — helst på hösten, då de våra landsmäns arbeten, som varit utstälda på parisersalongen, kunde komma med — så att allmänheten- kunde få ett samladt intryck af hvad som blifvit gjordt i konstväg under det gångna året.
Ty just derom ha vi nu föga vetskap, undantagandes de år, då någon stor utställning förekommit i Kjöbenhävn eller Göteborg och då konstvännen har rest dit för att der få ett litet begrepp om hvad den svenska konsten kan åstadkomma och hvad den har åstadkommit.
Blef ej litet hvar öfverraskad, då han på Göteborgs-utställningen 1881 fick se en präktig samling svenska konstverk af hvilka han förut sett endast ett och annat, medan andra — deribland verkliga mästerstycken, sådana som Hugo Salmsons “ Repetitionen af Tartuffe “ — aldrig ens varit utstälda i Stockholm ’ “ och alls ej voro kända derstädes.
Af konstföreningarnas permanenta småkrafsutställningar får man alls ingen kännedom om landets konst, knapt ens om konstnärernas verksamhet.
Nej, det behöfs en årlig- utställning, och en utställning, som är värd att omfattas med något intresse såväl af de utöfvande konstnärerna som af den beskådande och köpande allmänheten.
Nu är det visserligen sant att akademien hvart annat år skall anordna en dylik öfversigtsutställning, hvarom jag här ofvan talat, men denna förordning har ju föga vigt, då den ej följes, ty sedan år 1877.har ingen sådan utställning förekommit, jag vet ej af hvilka skäl men troligen derför att den sedvanliga lokalen i akademiens hus ej kunde nyt-jas annat än på sommaren, sedan läroverkets termin var afslutad.
Men nog vore väl i alla fall en öfversigtsutställning, blefve den än anordnad på sommaren, bättre än att de kenstverk, som konstnärerna bry sig om att skicka hem
— det vill säga de konstverk, som ej få afsättning.
i utlandet eller äro på förhand bestälda af göteborgare blifva
* ” Tartuffe ” har sedan ofvanst&amp;ende skrefs visats i Stockholm.blandade i högen af dilettanttäflor och elevarbeten uppe på “ föreningarne “.
* Men, invänder man, en gång om året borde väl ändå det allra bästa som målas eller som modelleras vara att se i rikets hufvudstad, och det vore på hösten, då staten inbjuder alla konstnärer till täflan om att få sina.
arbeten köpta af museet.
Det borde väl vara målarens högsta önskan att få sin tafla att stanna på museiväggen som prof på den insats, han förmått göra i fosterlandets konst.
Äf-ven om staten skulle betala mindre än hvad enskilde mece-
nater förmå — det gör till exempel franska staten, — så borde väl äran att få sälja till kommunen uppväga skilnaden i priset.
Ja, så tycker man.
Men svenska staten, som årligen köper in konstverk, går dervid till väga på ett ganska underligt sätt.
I stället för att välja bland allt, som ställes ut, och tE^ga det bästa deraf — franska staten gör hvarje år en razzia på salongen och förekommer oftast de privatpersoner, som spekulera på konstverken — så bjuda vi konstnärerna att på bestämd dag lemna in de konstverk, som de äro hågade att aflåta till museet.
Dessa konstverk ställas då upp till allmänt beskådande och utgöras af ett par ungdomsarbeten, af några danska eller norska taflor och af ett par dilettanttaflor, hvilka naturligtvis ej sky att tränga sig upp på museet, kanske derför att der finnes åtskilligt förut af samma s&amp;g.
Bland de insända konstverken utväljas de, som anses bäst och hvilkas pris ej är allt för högt.
Inga andra taflor, som målats i riket komma i fråga att inköpas af staten, vore de än aldrig så goda.
Det är sällan en mästare bryr sig om att skicka en tafla till museets inköp.
Han har den ofta bestäld af någon enskild person eller får han sälja den i utlandet, der han bor.