Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också skönjer man tydligt, att åtminstone i det ögonblick, då Leopold hade fått sitt konstverk färdigt, blef han sjelf upprigtigt öfvertygad om dess fulla, punktliga sanning.
Han imponeras deraf; han uppeldas till en högtidlig sinnesstämning, – än häpnadens, än harmens, än sedelärans, öfverhufvud fosterlandsnitets; och finner sig slutligen rörd till en medömkande, nästan hjertlig varkunsamhet, så öfver den arme vettvillingen, som öfver de ännu olyckligare ynglingar, hvilka redan blifvit – eller möjligen kunde blifva – hans förförelses offer.
Utom det nyss anmärkta citerandet, och bemödandet att dels urskulda sina fordom gifna digra loford, dels vränga dem till en annan, en minskad, ja ironisk betydelse, hade Leopolds stridssätt föröfrigt ännu ett par drag, som gjorde Thorild särdeles uppbragt.
Det ena var hans ständiga påminnande om sitt umgänge i förnäma sällskapskretsar (hvarvid han lät förstå, att Thorild vistades endast bland slödder, på ”kaffehus eller hembryggare-ställen”); det andra, hans lika ständiga affekterande att behandla Thorild såsom en oerfaren, nyss öfver gossåldern hunnen yngling.
Detta thema, som genomspelas i den ena variationen efter den andra, möter oss, vid förebråendet af oförsynta näsvisheter mot Kellgren, på sid. 30 i sitt enklaste uttryck: ”Ni är”, – heter det der, ”en yngling, om hvilken det lindrigaste, som kunde sägas, vore, att ni ännu väntar förståndets mognad”.
En tillgjordhet af gammalklokskap, som i sanning förekommer högst komisk, när man vet de bägge stridandes födelseår.
Leopold var nämligen född i April 1756, och Thorild i April 1759.
Den förres hela ålders-företräde bestod således i – tre år.
Man torde numera ej kunna neka, att Thorild, i sitt såkallade ”Svar på Luntan”, hade temligen rätt i denna försäkran: ”Min värde Anonym och Luntmakare!
I hela eder lunta är ej en enda citation, som icke är falsk, förvänd, upp och ner på” (han tillägger:
”af edert ädla vett hottentottiserad, af eder hederliga själ vanställd”).
Men bevisningen häraf, och i allmänhet hela Svaret, hade – med ringa möda – kunnat gifvas långt fullständigare; och äfven bort så gifvas, för att i den större läsaremängdens ögon gälla såsom rigtig vederläggning.
Det är skrifvet med en knapphändighet, – vare sig hettans eller brådskans, – som väl ursäktar sig med en ur Jus Romanum vald epigraph (Sufficit furiosum ipso furore puniri), men gör, att det bäst sagda och det mest interessanta i detta genmäle är mindre sjelfva försvaret, än företalet och eftertalet till Leopold; hvilka ock, tillsammans, af den lilla skriftens sexton blad upptaga nio.
Just till Leopold är nämligen skriften dedicerad: under låtsande, att anse ”Luntans” auctor för en annan; och med förklarande, att denne anonyme andre, fastän ”kanske den allrararaste vittre fanfaron med femtonhundrade verser à la Voltaire i hvardera fickan, ändå är – i sannt och eget snille – intet annat, än en fransysk dank i en svensk hornlykta”.
Sina fordna yttranden, att Thorild var ”bonnement sublime som Corneille”, och att han i poemet Passionerna gifvit ”resningen till Naturens Tempel”, hade Leopold nu förklarat menade såsom något helt annat, än beröm.
Bonnement sublime betydde nämligen ”sublim att le åt”.
Den sednare artigheten vore ock ett ”Uriæ-bref”: ty egentligen ville den, ”utan smicker, uttrycka något på engång högst tilltagset och högst magert; ingen klok menniska kunde tro sig i behåll med resningen till ett hus, i stället för sjelfva huset; resningen till ett tempel är ännu på långt när ej templet sjelft; den är blott – en naken och tom resning”.
Härvid anmärkte Thorild: ”Liksom det, att gifva blotta resningen till Naturens Tempel, icke vore mera värdt, än att tusen gånger hafva målat och öfvermålat alla de små hedna hus, der alle små rimmare och prosaister göra sitt nödvändiga!”
– Personliga kränkelser, förnärmande äfven den medborgerliga personligheten, felades, i denna strid, tyvärr! å ingendera sidan.
Leopold beklagar sig, att Thorild kallat honom ”narr, blind dåre, creverad rimmare” (han kunde tillagt, ”creverad själ”), ”komediantiserad fåne, skild från förnuft och heder, slaf” m. m.
Sådant är ju tydeligen, ropar han, ”öknamn, skällsord, namnmord”.
Men han glömde vid uppsättandet af listan, att han, i sitt Bref till Thorild om det Nödvändiga i Financerna, hade sjelf handledt honom med t. ex. detta föredöme: ”Huru den Engelske Ministern likväl hittar på att bedraga folket!
Huru väl ni afmålar intill själen och tankan hos den gemena skälmen, som han dertill brukar!
Man kan näppligen tala derom med den kännedom som Ni, utan att ha varit, i England, intimt bekant med den ena eller den andra.
Ja, Min Herre!
ni beskrifver en storskrytande bedragare, med all den fullkomlighet, som om ni hade bott i hans hjerta”.
Man märke, att då ännu hade Thorild ej sagt om Leopold något annat ondt, än att Tragedien Oden innehåller ”ännu mera osvenska än skönheter”, och att ”en Halfgud der talar som en Fröken”.
Föröfrigt får man veta af Leopolds större skrift (sid. 72), att Thorild var, sedan flera år förut, till åtlöje framhafd inför Stockholms theater-publik; i skådespelet ”Målaren kär i sitt Original”.
Leopold prisar utan omsvep dess öfversättare, som ”förtjenar så mycken heder för den personage han der tillagt, och öfver hvilken, sedan tio år, den komiska theater-salen genljudar af upprepade gällskratt” 34; han säger vidare: en så beskaffad komedi, der ”narren igenkännes, icke på sitt namn, men på sin galenskap, är god, oskyldig och värdig det allmänna snillets bifallande dom”; hvilken dessa gällskratt ”på det offentligaste sätt afkunna”.
Man torde nu en smula mindre undra, om Thorild, efter allahanda dylikt, befästade sig i sin tro, att de ”skällsord”, som honom tillvitades, voro både aftvungna och välförtjenta.
Det måste härvid förefalla honom roligt, att höra sin motståndare ideligen försäkra: er vanmakt att reta, er oförmåga att såra, är lika stor, som ert begär dertill; det är, af er, berömmet, icke klandret, som kan förolämpa; – under det ändock i dennes utlåtanden sjuder en vrede, slutligen 35 hunnen till den kokpunkt, att den icke blott vädjar till ”Publikens gäckade värdighet”, utan äfven åkallar de borgerliga Lagarne och deras vårdande Ämbetsmän, att ”handhafva” dem, att ej ”blanda”, när en ”förvirrad
Skribent” fortfar begå ”det nidingsverk, det hämdskriande mord, att röfva en obrottslig medborgares namn ur dess lugna mörker, för att med en bödels skändande hand uppspika det inför allmänheten”; hvarefter han, från detta nödtvång för ”Medborgaren” att ”låta höra förtrytelsens röst”, berättar sig återkomma till Thorild ”med Philosophens lugn”.
I afseende på sin kritiks föregifna inbördes motsägelser, påminner Thorild i ”Svaret på Luntan” om sina längesedan yttrade ledande grundsatser. ”Först, Sanning och allmän
Rätt: dernäst, vissa Personers snille och talanger.
Såsom hela helvetet, så långt jag är fri, ej kan förmå mig att förneka den minsta dygd hos den minste i himmelen: så kan ej heller hela himmelen, så långt jag är fri, förmå mig att förneka den minsta talang hos den minste i helvetet.
Denna förklaring är, jag tillstår det, något nordiskt vild; men ärlig”.
Likaså erinrar han ock om de redan af oss anförda ord, med hvilka han började ”kritiken öfver Recensentens kritiker”.
Och mellan dylika påminnelser, sammanfattar han ett ögonkast på den samtida Svenska Vitterheten i denna betraktelse: ”Den, som har en känsla för sjelfva Svaghetens fattiga lilla behag och dygd – skulle den ej med full kraft känna hela skönheten af alla sitt fäderneslands mest lysande förtjenster?
Jag, nu som förr, ärligt och utan konst, aktar de bästa poetiska bitar af Herrarne Leopold och Kellgren så goda, att jag fritt vågar sätta dera emot sjelfva Fransyska Vitterheten.
Men” (Gyllenborgs) ”Själens Styrka och Menniskans Elände, i tankars kraft, och eder Ode öfver Kronprinsens Födelse, i höjd af bildning, jemnför jag med de bästa sådana sånger i alla språk och alla tider; äfvensom jag anser” (Oxenstjernas) ”Ode till Hoppet för en skönhet.
Vältaligheten har, snart sagdt, allt, i Äreminnet öfver Gyllenhjelm.
Likaså fritt, och ärligen, i min själ vördar jag den ädle och rättrådige Svenskarnes D’Alembert” (Rosenstein), ”som tecknade Äreminnet öfver Rosir ....
Men, med denna samma frihet och ärlighet, tror jag, att både Oden och Gustaf Vasa hafva många och stora fel, som lika vanställa Språket och Hjeltarne; att vårt Svenska – såsom andra länders – Rimmeri, allraoftast är blott en elegant men barnslig pina, i hvllken bortskämmas språk, tanke, känsla, karakter, allt, hvad som är natur och sanning; att, kasta sig i ett vittert qval, för att väl förnedra sig sjelf eller nationen eller något som är ädelt, är intet annat än – trälars granna möda; ... att excellent Vers 36, emot excellent Prosa, är ett excellent – joller; att det skönaste prat, emot saker, är en färgad skugga; att qvickhet, utan förstånd, är en tokrolig yrsel; och att alla påfund, emot Sanningen, förtjena löje och förakt”.
Det är redan sagdt, att eljest, i denna skrift, det läsvärdaste bör sökas, mindre i det egentliga ”svaret”, än i de namneligen ”till Auctorn af Tragedien Oden” rigtade tilläggen.
Det sednare af dessa innehåller ock, utom annat, en recension öfver nyssnämnda tragedi; eller en utförligare framställning af det förra fåordiga omdömet.
En nyare kritik skall tvifvelsutan finna den ofullständig; men sann.
– Likväl är äfven svaret sjelft, ehuru brådskyndadt, hetsigt, ojemnt, icke utan behaget af några särdeles träffande och roliga ställen.
Så t. ex. det följande.
Leopold hade i ett slags summarisk angifning uppställt innehållet af hans ”Passioner”, och derefter yttrat:
”jag frågar er med den upprigtigaste enfald: har ni sagt annat i hela ert poem, än detta”?
Härpå genmäler Thorild: ”En tölp frågar: hvad innehåller ert poem annat, än blott en skapelse af hela den moraliska och ideala verldens godhet och ondska, skönhet och styggelse, väl och ve, det är, af alla dess krafter och harmonier, – ut ur ett organiskt stoft, hvars väsende är Känsla?
Ty han skulle fråga, lika naturligt: hvad innehåller hela Iliaden annat, än att – Achilles blef ond, och det var rätt illa för Grekerne; Achilles blef god igen, och det var rätt väl för Grekerne?
Eller: hvad innehåller hela Äneiden annat, än detta: vet ni, godt folk! det var ett förbannadt krångel för Äneas, att kunna komma från Troja till Latium”?
Med samnad styrka deremot framstår han ånyo i sin sista vittra stridskrift: den lilla afhandlingen ”om Efterhärmning”.
Den behandlar sitt ämne närmast i afseende på Vitterheten; ehuruväl äfven med allmännare tillämpningar.
Han åsyftar der, dels att från begreppet af en sann Imitation skilja den falska eller egentligen (i dålig mening) härmande, dels att skildra den sednares tvenne hufvudarter, dels att mot den dumdristigaste af dessa bägge värna sina egna skrifter och samtal.
Den ena af de tvenne beskrifver han såsom den af ”tusen små eleganta tjufgrepp” sammansatta Imit-imitation och Cento- (eller Lappverks-) genre, som består i att ”öfverföra på sitt språk, eller öfverföra i sina skrifter, alla i alla länder och tider åtkomliga Auctorers snille och skönhet 37”, och som i allmänhet utgör den nyare tidens hela ”snille och smak”; den andra åter är det bålare och rentaf uppenbara slag af härmning, hvarigenom originala författare offentligen plundras på tankar, som genom härmarens oreda och öfverdrifning förvrängas till befängdheter.
För detta sednare slag visar han äfven sig vara blifven föremål, anför prof af de begångna tillgreppen, och protesterar skarpt mot deras fortsättande.
Han slutar med att gifva en utsigt af den Skönhetslära, hvilken han ämnade ”förklara i den bok hvaraf detta är ett fragment”: en bok, der han ville utveckla, ”att all verklig skönhet intet annat är, än hvar och en varelses högsta sanning; att all grimace är lögn och fulhet; att hvar och en varelses högsta sanning finnes i hvar och en varelses egna finaste mått, hvaraf kommer dess individuella skick, lynne, tycke; och att detta mått är den enda eviga skönhets-linia för alla varelser i Naturen”.
Äfven denna afhandllng är icke alldeles ren från enstaka bisarrerier, eller skrifven med en öfverallt godkännelig smak.
Rik på tankar, qvickhet, en aldrig slappad lyftning och en öfver det hela jemnt fördelad låga, skall den dock alltid läsas med både nöje och nytta.
Vill man opartiskt dömma mellan denna skrift och Leopolds recension, som verkligen är qvick och underhållande, så bör man kanske först läsa recensionen 38: emedan den sistnämnda eljest kommer alltför mycket till korta.
Hvad man genast skall upptäcka, är ogrunden af recensentens föregifvande, att ifrågavarande lilla bok ”har ingen plan, intet sammanhang”; att den ”säger allt, så när som det hufvudsakliga”; att den innehåller ”intet spår” till den utlofvade afhandlingen om den Höga Kritiken eller det Sanna Snillet.
Derefter skall man upptäcka, bland annat, huru mycket han misstagit sig i en af de anmärkningar, der han, vid första påseendet, tyckes allramest ha rätt.
Thorild hade sagt: ”all sann Imitation rör det allmänna, icke det besynnerliga” (rättare: det synnerliga) ”af det, som imiteras”.
Leopold säger, att det förhåller sig alldeles ”tvärtom: i vitterheten och konsterna är det sättet, som kan imiteras; saken kan blott upprepas; men det är sättet, som är, hos en stor konstnär, en målare, en bildhuggare, en poet, just det besynnerliga, hvilket åtskiljer honom ifrån alla andra af samma yrke, och som (i fall godt) förtjenar att efterliknas”.
Men hela sammanhanget hos Thorild visar, att han inom sjelfva det individuella af sättet tänker sig ett allmänt; hvars imitation, just derföre, kan blifva – icke ”det samma, af en fuskare bortskämdt, utan – något af samma slag, något liknande, men med en egen förtjenst af en egen mästare”.
Det gifves, mellertid, i Leopolds recension tre anmärkningar, af hvilka den första har full rigtighet, och de båda andra ej kunna kallas obefogade.
Den första uttrycker hans förundran öfver ett (förvisso) både synnerligt och besynnerligt påstående.
Thorild säger nämligen om några af verldens största författare (här uppräknade bland några för Leopold – ej för oss – lika stora), att ”de äro icke stora genier, utan stora konstnärer, som hafva gjort ingenting i saken, men allt i sättet”, och ”öppnat ryktbara boutiquer af sannt och falskt vett, i alla sortimenter och fasoner”; med få ord: om icke till alla delar ”vittre tjufvar” (såsom Leopold förklarar meningen), dock någonting så der bortåt.
Hvem skulle förmoda, att bland dylika storheter finna räknade, ej blott ”Cicero” och de ”bästa Kyrkofäderne”, utan till och med Plato och Petrarca; hvilka här blifvit, i slik kategori, sammanställde med ”Erasmus, Fontenelle, Voltaire, Pope, Wieland, ända till vår Dalin”?
Också nöjer sig Leopold, som i en sednare uppsats 39 yttrade sig utförligare derom, här med blotta förvåningen.
Den andra anmärkningen beträffar en utlåtelse om Action (nämligen theatralisk, eller Skådespelar-konst), enligt hvilken denna synes af Thorild alldeles fördömmas.
”Det är en skam för menskligheten”, säger han, ”en skam, som kan röra den Vise till tårar, att något sådant, som Action, har kunnat blifva för oss en konst; en vacker konst; en sublim konst.
Action! ett upptåg, inför Själen och Naturen, inför Gud och Himmelen så styggt, som dess fullbordande är svårt och pinsamt, ända till omöjlighet”.
Leopold håller sig till bokstafven.
Det, som närmast föregår och närmast efterföljer detta ställe, låter visserligen förstå, hvilken den Action är, hvarom här talas: den falska och förvända Actionen nämligen, – den ljugande, tillgjorda, grimacerande, karrikerande; och hvarom tillägges med rätta:
”det är genom en imitation lik denna, som t. ex.
Wielands härmning af Sterne’s maner motbjuder ända till äckel” 40.
Dessutom har ju redan ett af Thorilds bref till Rosenstein visat, att han erkände en sann action, under sitt ifrande mot en falsk.
Men onekligen är ändock hans uttryck här ett så pass ofullständigt och obestämdt, att det nödvändigt skulle lemna rum för en misstanka, huruvida i allmänhet begreppet om Action vore af honom uppfattadt med tillbörlig klarhet.
Vi böra ej förtänka Leopold, att han tager vederdelomannen på ordet.
I grunden sammanhängde anledningarne till bägge dessa anmärkningar med en omständighet, hvarom här, der vi nalkas till slutet af berättelsen om Thorilds strid med Leopold, tvifvelsutan är lämpligast att nämna.
Ingen, som vill och förmår oveldigt bedömma denna strid, kan undgå den insigt, att en väsendtlig del af stridsorsakerna hade sitt upphof i någonting, hvari Leopold hade mera rätt än Thorild, eller såg en betydligt större skymt af det rätta.
Det var i afseende på ett af de allraförsta ästhetiska grundbegreppen.
Konst var ett begrepp, som i Thorilds ästhetik väl icke rentaf felades, men dock alltför ofta förblandades med konstleri.
Att så förhöll sig, har läsaren alltredan, vid flerahanda tillfällen, kunnat märka.
Natur – eller allt hvad i Skönhet och Poesi är natursanning, naturlif, naturmakt – var för Thorild det högsta.
Han dref denna naturalism för långt; deri tog Leopold ej miste.
Felet hos denne var blott, att hans eget konstbegrepp, låg nog mycket på ytan.
Ett tillräckligt exempel härpå erbjuder genast den i Extra-Posten meddelade uppsats ”om Imitationen”, som utgör en fortsättning af hans recension.
Vi läsa der: ”Det är ej skribenter sådane som Plato, eller Cicero, eller Horatius, eller Virgilius, eller Erasmus, eller Fontenelle, eller Pope, eller Voltaire, eller Wieland, hvilka Vansinnigheten beundrar såsom Originaler.
De säga dertill alltför litet underligheter; deras satser och meningar ära dertill ej nog oerhörda; deras skrifsätt ej nog brokigt, grofstarkt och trotsande.
Det tungljudande, grofstora, ofta ofatta, hos Ossian; det oregelbundna, oformliga, ofta motbjudande hos Shakspeare; det oantagliga, stridläriga, ja någongång ända till löjlighet nysökta, hos Rousseau: detta har man beundrat, härmat, öfverträffat; och derefter dömt föraktligen om andra författares värde af oändligt sannare förtjenst, men af mindre rå storhet, mer förädlad smak, mera vis öfverläggning ....
Gif åt Shakspeares snille Racines fullkomlighet; och beundraren skall ifrån samma ögonblick förakta det äfvenså djupt, som han, i dess grofva oformlighet, hittills upphöjt originaliteten deraf”.
Kort förut sällas äfven ”Leibnitz” till ”Rousseau, Shakspeare, Ossian”, alltså till det grofhuggare-slag af snillen, hvars efterföljd egentligen är orådlig 41.
Tvifvelsutan har man ej litet skäl att förvånas, när man hos Thorild ser sjelfve Plato räknas till de författare, som äro ”icke stora genier, utan stora konstnärer” (i hans mening af ordet).
Men väl uppväges denna förvåning af den, att hos Leopold råka Leibnitz ibland de råa och ovisa bålsnillen, hvilkas värde, eller föresynlighet, ej kan erkännas utan margfaldig afprutning.
Tilläggom: hade både Thorild och Leopold nogare studerat Plato, så skulle de visserligen i hans skrifter funnit tillräckligt många ”underliga” och ”oerhörda” ting, för att (om än hvardera ur sin synpunkt) inflytta honom i Shakspeares- eller Ossiansklassen.
Att anse Ossian för en författare, var, till en viss grad, för dem båda gemensamt; men komiskt förekommer, att i Leopolds uppsats, öfverallt, se honom behandlad såsom litteratör.
Föröfrigt torde väl ej kunna upptänkas en större otänkbarhet, än att ”Shakspeares snille” (modificeradt, förfinadt huru som helst, men bibehållande sin innersta egendomlighet) skulle någonsin kunna inrymma sig i – eller åtnöja sig med – ”Racines fullkomlighet”.
Omöjligheten af allt sådant är gifven just i och med Thorilds rigtiga sats: att, ”emedan hvar och en varelses bestånds-kraft finnes endast i dess egna systems centrum, så kan ock dess skönhet finnas endast i dess eget hela väsendes finaste mått”.
Men detta var för Leopold ”en omening, hvaraf ingen skall begripa något”.
Så beskaffad var, oaktadt sin i vissa hänsigter klarare föreställning om ”konst”, den Leopoldska konstläran.
Vi komma nu till en tredje af Leopold gjord anmärkning, som ej synes obillig; om än dess rättmätighet, vid närmare skärskådning, till det mesta försvinner.
Efter en beskrifning på de ”Litteraturens svultne kossacker, de härmare med kraft, som våldgästa snillen, anse en ovanlig tänkares ideer helt enkelt för godt rof, göra till och med ryktbara skrifter, som intet annat äro än ett blott ideligt rafs af hans böcker och conversationer”, beklagar sig Thorild öfver den fräckhet, hvarmed han sjelf blifvit plundrad af vissa efterapare, som derigenom förskaffat sig ”penningar och reputation”, under det de ”genom sin oförståndiga härmning parodierat det stora slaget af stil och sanningar”.
Han stannar ej dervid: han nämner väl ej någon dylik ”rafsare” vid namn, men ådagalägger, genom anföranden ur en och annan nyligen utgifven skrift, det sätt, hvarpå ”desse härmande Icarer och Phaethonter, desse det patriotiska snillets bytingar” både stulit och vrängt hans tankar; samt bifogar, till jemnförelse, de stulna tankarna i det skick, hvari han sjelf hade yttrat dem.
Leopold, som med dessa sjelfbeklagelser drifver allahanda gyckel, slutar med att förekasta honom – ej utan allvar – grymheten af ”de hårda och föraktande tillmälen, hvarmed han nu angriper några bedragne ynglingar, hvilka låtit förvilla sig till hans förtrolighet och okloka efterföljd”.
– Också ger första anblicken, vid en flygtig läsning, detta intryck.
Men den förebrådda ”hårdheten” var ej så alldeles utan giltig anledning.
Säkert är åtminstone, att Leopold med vida större skäl undrar på utfallet mot en äfvenledes icke nämnd, men lätt igenkännlig ”poet, hvilken blifvit ärad för trenne skaldestycken, som lånat sitt värde från en annans förstånd”; i följd hvaraf Thorild (som är denne andre) ställer jemväl bemälte poet, om icke bland sina roffare, åtminstone bland sina lånare.
Upptagandet och det sannolika förklarandet af den skildring, som Thorild härvid gör af denne skald, må sparas till afdelningen om Lidner: ty det är tydligen han, som här påpekas.
Leopold utlåter sig derom:
”Vi försöka ej att utgrunda, hvilken denne poet må vara.
Men om han blifvit ärad för poesier, hvilka tillhöra fragmentskrifvarens förstånd: så kunna vi ej nog beundra ädelmodet af ett förstånd, som gjort, i det fallet, bättre verser åt andra, än åt honom sjelf”.
En skottkolf, som, utan tvifvel, är en bland Leopolds lyckligast måttade!
Det mest förunderliga är ändock, att Thorilds hjertelag, – eljest i bottnen (och äfven mot Lidner) så välvilligt och ömt, – kunde tillåta honom slik behandling af en då ännu lefvande och tillika redan slocknande vän 42, för hvilken allting påkallade det högsta medlidande.
– Men till denna gåta (såsom sagdt) ämnar jag, på behörigare ställe, återvända.
Hvad deremot de ”phaethontiska bytingarne” angår: så tyckes mig Thorild kunna utan möda urskuldas; då en opartisk granskare snart nog inser, hvad
Leopold här icke vårdat sig att besinna.
De af Thorild exempelvis anförda vrängbilder, till hvilka man genom härmning vanställt hans tankar, rörde nämligen vissa hans yttranden i politiska ämnen; och skulle dymedelst, icke blott öfverhufvud på hans bemödanden kasta en oförmånlig och motverkande skugga, utan ock ”i sin lilla triumferande bålhet göra det våld på Tryckfriheten, som endast tjenar att återkalla det gamla Mörkret”.
Hertig Carl, såsom efter Konung Gustafs död tillförordnad Regent, hade utgifvit en för Tryckfriheten – till utseendet åtminstone – högst gynsam författning.
Det kunde för Thorild, så i sig sjelft, som i hänsigt till både hans och de allmänna sakernas hela dåvarande ställning, allsicke vara likgiltigt, om personer, hvilka gällde såsom hans lärjungar, så betedde sig, att en t. ex. ”förbannade all Nåd” (”hvarvid”, bifogar Thorild, ”hvar christen själ må rysa”); eller en annan påstod, att ”all monarkisk regering är i mer eller mindre mån despotisk, och en limiterad despotism” (”det är”, säger Thorild, ”en hvit svarthet, ett ljust mörker, en laglig laglöshet”); eller om någon dylik yrkade, att ”all Lag är helig, ty den är ett villkor för sällhet”, och en annan tvärtom, att ”all
Lag är icke helig eller icke Rätt, ty den är ofta orättvis”.
Thorild påminner fördenskull, huru han sjelf, i dessa trenne fall, hade utlåtit sig.
I det första, eller om Nåden: ”En blott