Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser visserligen icke, att någon förlust för landet derigenom skulle uppkomma, utan att derigenom tvärtom skulle förorsakas en stor slatsoeconomisk vinst; men jag tror icke, att man bör söka komma till detta ändamål på en våldsam väg, ty att förhindra den fria utÖfningen af en industri, som är godkänd, anser jag oriktigt, synnerligen då Statsmagterna intill nuvar. tid likasom uppmuntrat brännvinsbränningen i smått.
Det har sålunda i följd af lagstift tan - Den ao O c t oljer f. m. tande magtens egna åtgärder blifvit en nationalvana att sysselsätta sig nied della hushållsbestyr.
På grund deraf linner jag orättvist, att man nu genom en lag skulle söka åstadkomma en ändring deruti.
Jag skulle dock önska och tro, att man kunde komma lill detta ändamål derigenom, att man tillät, det brännvinsbränningen, likasom hvarje annan näring, finge fritt utveckla sig och derigenom åstadkomma kanhända lika mycken nytta, som den nu förorsakar skada; ty utan tvifvel är den, såsom den nu bedrifves i Sverige, en natiorialolycka.
Denna production kan icke medföra annat än mångfaldiga missbruk och oredor i husen, då den skall bedrifvas såsom ett hushållsbestyr.
Jag skulle t. o. m. tro, att brännvinsbränningens olyckliga inflytande på jordbrukare i allmänhet sträcker sig ända derhän, att hränneriverk, sorn ej drifvas högre, än de fleste sådana inrättningar i Sverige, varit de, sorn mest motverkat jordbrukets uppkomst.
Jag tror, att om denna näljing skall medföra fordel, bör den bedrifvas i högsta möjliga scala och Concenlreräs inom, fabriker i sådana orter, der en stor afsättning på jordbrukets alster är nödig och en lättad export genom brännvinsbränningen skulle beredas.
Men innan man öfvergår till denna princip, sorn jag nu anser icke kunna tillämpas, bör man tillse, att sådant icke försvårar saken allt iller och mer, eller alt man icke gör denna princips antagande omöjligt i eri framtid, d. v.'s. gör omöjligt, att den af sig sjelf kan utbilda sig.
Skulle man nu derigenom , att nian ökar skatten till en öfverdrifven böjd och vidtager restrictioner för näringens bedrifvande, lyckas att för några år höja priset på brännvinet, så mätte det inträffa, att denna brännvinsbränning blir för de mindre jordägarne af större vigt, än den förut varit.
De, sorn nu bränna endast af gammal vana eller fördom och oriktigt begrepp om fördelen för ladugården, skola börja att drifva bränningen såsom en verklig näring.
De skola snart lära sig dess fabrication, och deras små pannor skola mångdubbla sin tillverkning; ty det är lätt beräknadt, att de endast på sådant sätt kunna skörda någon vinst.
Det fordras således blott att göra brännvirispriset högt, derigenom att, såsom Utsktn föreslagit, skatten okas, för att tvinga, snart sagdt, alla de mindre jordägarne att lära sig denria handtering och blifva, hvad de nu icke äro, flitiga brännvinsbrännare.
Derigenom skall tillverkningen ökas, så att priset sänker sig, och för att sedermera kunna fortsätta bränningen, skola de allt mer och mer inveckla sig i denna olyckliga näring, så att deras jordbruk blir ännu mera eftersatt
Och deras begrepp mera förvillade.
Jag inser endast olyckliga följder deraf.
Deremot anser jag, att rätta utvägen vöre att, om möjligt, nedsalta bränvinspriset till så lågt belopp, ali ingen med fördel kunde i smått tillverka det till afsalu, Jag kan omöjligen öfi5 II, *5 Den ao Oetoberf. a. vertygas derom. att ett högre pris kan bidraga tili fylleriets afsknfFande.
Jag tror icke, att fyllerilasten och sjelfva bränn vinsnäringens bedrifvande stå i samband med hvarandra.
Det kan väl hända, att ett mycket lågt pris kunde hafva den följd, att några fyllhundar snart söpo ihjel sig; men jag ser icke deruti någon stor olycka för landet, och min öfvertygelse är, att sjelfva begäret till brännvinet skulle småningom aftaga, om, i följd af det låga priset, det icke mera såsom nu, då all förbjuden frukt smakar, blefve en hederssak att dermed kunna traktera hvarandra.
Jag tror, att den, som en längre tid varit på landet, lärt sig att se saken från den synpunkt, ätt man vid många tillfällen mera ansett det såsom en hederssak att öfverlasta sig med denna vara, än haft verklig smak derför.
Ju dyrare varan varit, ju större har rgtelsen varit att visa sig äga tillgång derpå; och man skulle äfven bland de bättre folkclasserna kunna blifva varse samma begär att skryta med depenser, utan annan fördel än att bibringa sina medborgare den tankan, att man ej äger ett högt begrepp om hvad sedligheten och moralen bjuda.
Då man märkt denna olyckliga begärelse bland de bättre classerna, och för att öfvertygas derom .behöfvfer roan endast se den öfverdrifna luxen, hvarmed man belastar sina bord, och det öfverdrifna skrytet med utländska drycker, som visar sig i de bättre classerna, kunde man snart göra den slutsats, att det är från dem exemplet gått till de lägre folkclasserna, som ej hafva annat än brännvinets njutande att bjuda hvarandra.
Jag tror derföre icke, att derigenom, att bränn vins fa brica t io nen ställdes pä en naturlig väg, man skulle undergräfva all nationalitet eller störta nationen i det elände, man förespeglat.
Jag yrkar vid denna punkt, att man måtte borttaga den inskränkning, som Utsktn föreslagit, och, likasom BondeSt., bibehålla hvad 2 § i i83o års brännvinsbränniugs-författning stadgar.
Då detta ämne sista gången hos II. o. Ad. förevar, yttrade jag mig så fullkomligt sorn jag förmådde, att jag i principen var af samma tanke med Gr.
Horn i afseende derpå, att brännvinsbränningen icke skulle ensamt tillhöra någon dass af medborgare.
De interessen, som då ställde sig deremot, fann jag så starka, att jag blef öfvertygad om omöjligheten att deremot uträtta något, så lange ännu fördomen om nyttan af brännvinsbränningen för jordbruket qvarstår lika stark.
Visserligen måste jag erkänna, att för hvar och en bör linnas samma rätt att koka brännvin af sin säd, som att koka bouillon af sitt kött; men i afseende på det jordvärde af 3oo r:dr, som blifvit bestämdt såsom gräns för rättigheten att koka brännvin, anhåller jag dock ora bifall till Utsktns förslag af det skäl, att Utsk:n hafva i en annan punkt, som förekommer län - D c n 20 O c l o I) e r f. ra. gre fram, reserverat ägare af jord med mindre värde, en rätt att förena sig med andra, hvarigenom de lika val kunna utöfva sin brännvinsbränningsrättighet.
Denna rättighet ar således icke, såsom här blifvit yttradt, dem betagen, utan endast 6å sammanslagen, att den må kunna controlleras och icke gifva anledn. till en alltför mycket ökad production och underslef.
Då således de små jordägarne erhållit rätt att genom sammanslående med andra bränna brännvin, ser jag icke något hinder, hvarföre det i denna punkt föreslagna stadgande, att brännvinsbränning ej må utöfvas. för jord, som ej uppgår till 3oo r:drs taxeringsvärde, ej skulle kunna antagas.
Jag bekänner uppriktigt, alt jag i Utsktn voterade för en sådan minimisummas bestämmande till 5oo r:dr, hvilket utgjorde, hvad en del af Utsktns ledamöter önskade, just på de skäl jag nämnt, att brännvinsbränningsrättigheten i alla fall ej var förnekad, utan endast skulle begagnas på annat sätt.
Om någon annan af R. o. Ad. nu skulle vilja göra den åsigt gällande, att minimivärdet bör bestämmas lill 5oo i stället för 3oo r:dr, och jag ser någon möjlighet att vinna bifall dertill, är jag benägen att biträda denna åsigt.
En värd talare har yttrat, att det i afseende på brännvinssupande skulle t. o. m. vara nyttigt, att priset på brännvin blefve så lågt som möjligt, dels derföre, att supandet då skulle aftaga, emedan det är en ambitionssak alt supa då brännvinet är dyrt, och dels derföre, att om också några då skulle supa mer, blefve följden endast den, att några fyllhundar skulle supa ihjel sig.
Jag får dervid blott erinra, att erfarenheten visat en viss gräns i priset på brännvin, öfver hvilken supandet aftagit, och denna gräns tyckes vara i r:dr b:co kannan.
I samma mån priset stiger eller faller under detta belopp, minskas eller ökas också brottmålens antal.
Dessutom må det vara, att den olycka ej är ;lor, att några fyllhundar supa ihjel sig; men innan de kommit dertill, hafva de kanske gjort af med många andra menniskor, sorn oskyldigt blifva offer för det lätt tillfredsställda brännvinsbegäret.
Dessutom skulle många nybörjare emedlertid blifvit införda på fyllerilastens bana.
Jag anser således denna princip högst vådlig.
För öfrigt anser jag, lika med den siste varde talaren, alldeles olämpligt, att ägaren af hvarje aldrig så liten jordlapp skulle få bränna brännvin; och jag tycker, att å en jord, som icke renderar mer än i5 r:dr om året, brännvinsbränning ej kan vara behöflig, emedan den icke producerar, hvad som erfordras till föda för ägaren-
Man säger, att det vore obilligt, att han ej skulle få bränna lika sä väl som den större jordägaren; men jag får erinra, alt äfven häruti en reciprocitet äger rum, Då den stora jordägaren ej får bränna för mer än ett jordvärde af i5,ooor:dr, oak - 'O6 Den ao O < t o b t r f. m. tadl hans egendom kan hafva mångdubbelt högre värde, är det icke obilligt, alt den, hvars egendom ej är väld ioo r:dr, ej får bränna, och jag tillstyrker således bifall till nu förevar, punkt.
Gr. horn:
Hr af Ekenstam liar understödt Utskrns förslag hufvudsakligen på den grund, att en punkt längre fram i betänk, berättigar de mindre hemmansegarne att sammanslå sina jord värden och derigenom komma i utöfning af brännvinsbränningsrätlighet.
Denna punkt i betänk, är den i i:te, och der står visserligen, att åboer å samma hemman eller å särskilda hemman inom samma byalag kunna förena sig om gemensam utöfning af deras brännvinsbränningsrättigliet; roen jag hemställer, om icke det inträffar på de flesta orter, der sådana små hemman finnas, nemi. i bergslagerna ocii i skogsbyggder, att hemmanen äro så skiljda från hvarandra, att de ej kunna sammanslå sig omen gemensam panna.
Det är derföre jag funnit saken orimlig, när man utgått från en så falsk princip, som i brannyinsfrågan gjort sig gällande, Jag skulle tro, att då man antagit, att det skall vara så nyttigt för landtmannen att utöfva brännvins-, bränning, man bör se till, att de personer, sorn med mesta fördel kunna begagna rättigheten, må erhålla den, och detta inträffar för dem, som bo i skogarna, der jorden är mager och der det är ondt om ängsmark.
Dessa personer hafva bästa tillgång på ved oell den mest passande jord för pptatqesodling.
Der brännvinsbränningen, i fall den kan vara nyttig för jordbruket, således skulle vara af största fördel, der vill man hindra den och begå den orättvisa alt hindra folk att bränna, då de ej kunna begagna sig af ratti:’heten att göra det gemensamt med andra.
Hr Cederschjöld bar sagt, att det ej vöre skäl, att den, sorn icke linde i5r:drs behållning på sitt jordbruk, skulle äga rättighet att bränna brännvin.
Jag skulle deremot tro, att just derföre, att han har så liten behållning, bör man så mycket hellre förunna honom, hvad som anses såsom en förmån.
BondeSt. har t. o. m. icke förstått att undanhålla den sanning, att det är såsom en näring Ståndet anser brännvinsbränningen böra bedrifvas, så att jordbrukets produeter må lemna den största möjliga vinst.
BondeSt. tror således dessa produeter blifva bättre betalade, då de förvandlas till brännvin, Häruti finner jag derföre anledning tillstyrka, att ingalunda de jordägare, som hafva den minsta behållning af sitt jordbruk, må uteslutas från brännvinsbränningsrättiglieten.
Yill man något godt ändamål, så bör man icke söka att komma dertill på en orättvis väg, och jag tror jemväl, att det vore vådligt alt begå den orättvisa, hvarigenom 4o k oa,ooo hemmansåboer blefye urståndsätta att begagna den rättighet, man erkänt vara en jordbrukets tillhörighet, Jag ber Herrarna besinna, hy ad verkan del kunde hafya jiå helg yar lagstiftning, Den 20 October f. m. >97 Frih.
Jag får förnya den framställning, jag i mitt förra yttrande gjorde, att om Utsktn hade tillämpat den inskränkningsprincip, sorn Hr af Ekenstam nu önskat göra gällande, äfvenså mycket emot de stora som emot de små jordägarne, sa hade jag undepstödt förslaget; ty då hade det stora ändamålet vunnits, att en ringa production uppkommit, och denna ringa production hade gjort hränn-* vinspriset högt, hvilket skulle ledt till minskning af fyllerilasten.
Men då Utsktn icke användt denna princip mot de större jordagarne, anser jag för orättvist, och för en orättvisa, sorn kan medföra våda, att använda den emot desmå, då vi kunna med visshet antaga, att deras antal uppgår till 4o ä 5o,ooo.
Det gifves icke något oeconorniskt skäl, sorn galler emot en skriande orättvisa; och en skriande orättvisa är det att, då man sagt, att en go-kjrs panna är den största tillåtna brännvinsredskap, tillåta begagnandet af en pistorisk panna, som kan tillverka 5oo proc. mera än den erikla, och neka de små jordagarne att bränna.
Hvad vilja Herrarna, att följden deraf skall blifva?
Månne en uppresning af allmogen?
Jag förblir vid den tanke, att detta vore en orättvisa, som ej kan äga bestånd, Derjemte får jag erinra, att hvad brännvinsbränningen angar, tillhör väl beskattningen ensamt It.
St.; men bestämmandet af hvem som skall få bränna tror jag icke tillhöra oss annorlunda, ä» så* som önskningsmål, Detta är Konungens sak; och davi skoja bestämma beskattningen, äro vi skyldiga att, för den händelse K.
M- skulle finna de mindre jordägarne böra bibehållas vid rättigheten att bränna, besluta om beskattningen äfven för dem, hvarföre Utskm ägt att dertill afgifva förslag, hvilket jag äfven tror vara gjordt såsom inbegripet under det allmänna förslaget om skattens belopp, Jag ber B., o. Ad. eftersinna, hvad verkan det skulle hafva på allmänheten, om man, enligt Utsk:ns förslag, betoge 4° ® 5o,ooo jordägare en rättighet, som man mångdubbelt skänker åt de stora possessionaterna.
Grunden, hvarför rättigheten skulle nekas de små jordägarne, skulle vara, att de icke hafva något öfverskott af sin spannmål att bränna och att man ej borde få bränna köpt spannmål.
Man bär yrkat, att rättighet endast borde finnas att bränna den säd, egendomen producerade, och att någon sådan rättighet derföre ej borde tillhöra den, hvars säd ej öfverstiger husbehofvet, Jag frågar: är denna princip tillämpad på de stora jordägarne?
Finnas vä| i Sverige i o egendomar, hvilka producera så mycket spannmål, sorn på året med en dubbel pisloi-isk panna af go k:rs rymd kan afverkas.
Jag tror det ej, Nåväl! hvad har man då gjort?
Man har tillåtit de stora, men nekat de små jordägarne att bränna köpt spannmål.
Är detta rättvist, och hvad verkan skall detta göra på massan af folket.
Jag begär propps, till afslag å denna del af fö
Hr af Ekenstam: Frih.
Boyes tal låter mycket väl; nen han liar endast framdragit det ena skälet och förglömt det andra.
Han har sagt, att grunden för brännvinsbränningsrältigheten skulle vara den, att man ägde säd att bränna af.
Detta är ett skäl; men han har. ej nämnt det andra skälet, hvarför denna rättighet blifvit hela Svenska popuJationen fråntagen och endast tillerkänd åkerbrukare, nemi. att deri är nyttig för ladugården och att gödsel behöfves för åkern.
Jag hemställer, huruvida man kan bränna brännvin af gräs.
Rian har sagt, att potatoes kunde dertill användas; men der man ej har sädesproduction, har man ej behof af gödsel för åkern, och der finnes således icke det ena skälet, hvarför man tillerkänt denna rättighet åt åkerbrukaren.
Sedan man sålunda fråntagit Svenska folket dess allm. rättighet att koka ett extract af säd, och gjort det af 2tne skäl, det ena, att åkerbrukarne hafva något att koka af, utan att köpa det, och det andra, att de hafva behof af det affall, som derigenom för åkern kan erhållas, så ser jag icke, hvarföre vi skulle gifva ifrågavar. små jordägare en rättighet att bränna enskildt och nästan utan all controll i skogarna, då för dem det sednare och egentliga hufvud-* skälet icke existerar.
För de större jordägarne, hvilka man icke räknat, finnes en gräns vid brännvinsbränningen bestämd, sora icke får öfverskridas, ehuru stort deras egendomsvärde må vara, och då tyckes det vara skäl att äfven bestämma en gräns för de mindre jordägarne; men dessutom är beskattningen på de större redskapen så hög, att jag icke tror, att många kunna bränna med pistoriska verk, om den nu föreslagna beskattningen godkännes.
Allt detta afser en förminskad hrännvinsproduetion, samt följaktligen förhöjdt pris derå, och jag är ej. af den öfvertygelse, att ett lågt brännvinspris ej skulle hafva menligare följder, än att några fyllhundar skulle supa ihjel sig, ty derförinnan skola de hafva lärt andra att supa, och fylleriet skulle sålunda fortfara, så länge någon man finnes, som kan supa brännvin.
En gräns för fylleriet bör således sökas i svårighet att förskaffa sig denna vara.
På förenämnde grund, att de största bemmansvärden ej lemna rättighet att idka ifrågavar. näring i större scala, än å egendomar med ett visst lägre värde, finner jag sålunda skäligt, att en inskränkning äfven för de lägsta jordvärden äger rum, hvilken dock blott skulle ligga deri, att ägarne nödgades sammanslå sig med andra för att få bränna, Deras brännvinsbränning är för dem dessutom högst menlig; men det är deras egen sak, endast den utöfvas i förening med andras.
Horn vill jag deremot, då vi komma till litte punkten, gerna instämma deruti, att tillåtelsen för särskilda hemmansdelar att slå sig tillsammans om brännvinsbränning må blifva ännu liberalare; men jag tror, att det vöre högst menligt att lemna inneltafvarne af de minsta hemmanslotter rättighet att särskildt
Den ao Octoberf. m. ‘99 iola brännvin.
Jag får således vördsamt yrka bifall till förevar. punkt af betänk.
Frih. Kantzou, Joh. Alb.:
Jag får till alla delar instämma i hvad Hr Cederschjöld yttrat och önskar bifall till TJtskts betänk, i denna punkt, deri jag hade velat gå ännu längre än Utsk:n, eller att bestämma det minsta jordvärde, hvarmed brännvinsbränningsrättighet borde åtfölja, till en summa af 5oo r:dr.
I denna fråga om alla de jordägares uteslutande från brännvinsbränningsrättighet, hvilkas egendomsvärde ej uppgår till 3oo r:dr, instämmer jag i hvad af Gr.
Boye blifvit anfördt.
Jag anser det vara orättvist att utesluta de mindre jordägarne, då man erkänt principen, att brännvinsbränningen tillhör jordbruket.
Man har väl sagt, att det jordbruk, som icke renderar i’j r:dr, vore alltför obetydligt för att berättiga till denna närings bedrifvande; men jag får erinra, att taxeringsvärdet på många ställen är lägre, än det borde vara, och att detta taxeringsvärde nu icke kan uppsättas till sitt rätta belopp, örn man stadgar, att föregående årets taxeringsvärde skall utgöra grund för ifrågavar. rättighet.
Dessutom finnas ganska stora jordrymder, som icke anses vara af större värde än 3oo r:dr, då de äro af skatte-natur, emedan en ganska stor del af afkastningen afgår till skatterna.
Man bör för öfrigt icke fästa så mycken vigt vid hvad de små pannorna tillverka och hvad skada genom deras tillverkning kan uppkomma.
Jag tror, att man genom borttagandet af rättigheten alt bränna för de små jordägarne skulle begå en större orättvisa och förorsaka större skada, än deras till verkning kan åstadkomma.
Jag får derföre hemställa, att &. o. Ad. mätte instämma i BondeSUs beslut, att nemi. utan förändring eller tillägg bibehålla denna punkt lika lydande med 2 § i nu gällande brännvinsförfattning af år i83o, och jag anhåller om Hr Gr. o. Landtm:s propos. derpå.
Jag får äfven äran fästa Herrarnas uppmärksamhet derpå, att ett taxeringsvärde af 3oo r:dr icke bevisar, att jordbruket ej kan vara af betydligt omfång.
Orter finnas, der, enligt vederbörande auctoriteters uppgift, allm. onera uppgå till 6 proc. af egendomens uppskattningsvärde, och jag hemställer till Hr Cederschjöld, huru mycken behållning innehafvaren af en. sådan jordlägenhet kan påräkna, och om han icke det oaktadt bör anses såsom en besuten jordbrukare samt komma i åtnjutande af ifrågavar. rättighet.
En annan åsigt har här blifvit yttrad, som jag tar mig friheten bestrida, nemi. den, att derigenom, att de små hemmansdelarnas innehafvare skulle erhålla rättighet till brännvinsbränning, skulle man underhjelpa en oloflig bränning i skogarna.
Så tyckte jag, att Hr af Ekenstam 20* ®en 20 O c t o b c r f. m. opinerade.
Jag får i motsats till hvad hail yttrat yrka den sats, att om jag förbjuder brännvinsbränning å sådana små skogshemman, skall jag Ovilkorligen uppväcka begäret dertill och skall det bestämdt inträffa, att lönbränning äger rum.
Det torde allmänligen Vara bekant, att då brännvinsbränningsförbud existerat, har det städse varit omöjligt för länsauctoriteterna att hindra denna lönbränning.
Orättvisa författningar föranleda lagbrott, och genom sådana författningar uppkommer den högst olyckliga följd, att folket allt mer blir inöfvadt att förakta lagskipningen i landet.
Jag tror vi hafva tillräckliga exempel uppå, huru liten aktning'folket har för lagskipningen, och huru litet samvete man gör sig att bryta emot ceconomiska författningar; och detta händer just derföre, att dessa så ofta förändras, att hos folket ett begrepp ej kan fästa sig derom, att en öfverträdelse deraf kan innefatta ett moraliskt ondt.
Efter min öfvertygelse är det således tid att vara betänkt uppå att så stifta lagar, att de icke skapa brott, och det sker, då man ena året förklarar den handtering för otillåten, som det andra året varit lofgifven.
Jag kan således icke på några grunder finna anledning att frångå sedrtaste Ständers beslut, utan förnyar min anhållan om propos. till förkastande af Utskrns förslag, med förklarande, att R. o. Ad. vill förblifva vid stadgandet i i § af i83o års brännvinsbränningsförfattning.
En värd ledamot, Hr af Ekenstam, har sagt och velat göra antagligt, att de stora jordbrukarne icke äro gynnade genom Utsktns förslag.
Denna fråga är lätt upplyst.
Man har nemi. vid en föregående riksdag, med afseende på behofvet att så mycket man kunde inskränka brännvinsbränningen, bestämt ett maximum för redskap, hvaröfver ingen skulle få gå, nemi. en panna af go k:rs rymd; och man medgaf, för att göra rättigheten så allmän som möjligt, att ett sådant redskap skulle få begagnas t. o. tn. på egendomar af i5,ooo r:drs värde, Detta var det generella stadgandet.
Jag antar nu exempelvis, alt en go k:rs panna kan tillverka 3,ooo kannor om äret.
Då frågar jag, när sedermera den författning tillkommit, som tillåter inneliafvaren af konstapparater, af en dubbel pistorisk panna, att begagna samma pannerymd, som är roedgifven för den enkla pannan, och då Utsk:n sjelfva i sin tarif medgifva, att med den dubbla pistoriska pannan kan tillverkas 5 gånger mer än med den enkla, då frågar jag, om icke någon fördel ligger deruti att få bränna i5,ooo k:r i stället för det förra maximum af 3,ooo k:r.
Mig synes det vara klart som dagen, att 15 är mer än 3.
Jag förblir vid den tanke, att den föreslagna inskränkningen för de små jordägarne icke ens går an, att allmänhetens rättskänsla är förstärk. för
Den ao O c t o b e r f. m. *oi för att medgifva verkställigheten, och att det ej är hos massan af folket man får trotsa en sådan känsla.
Jag förnyar således min anhållan om propos. till afslag å denna del af förslaget.
Hr af Ekenstam: Frih. Rantzou har nu instämt i den åsigt, jag först uttalade, att det lägsta till brännvinsbränning berättigande egendomsvärde borde uppgå till 5oo r:dr; och sorn jag förut yttrat, att jag, i fall någon delade denna min åsigt, ville biträda honom, får jag nu göra det samt yrka denna ändring i Utskrns förslag.
Hvad beträffar den stora förmån, Frih. Boye omtalat, att de pistoriska verken hafva framför de enkla go-k:rs-nannorna, uppkommer denna förmån derigenom, att de pistoriska go-k:rs-panuorna hafva a:ne delar om 4^ k:rs rymd.
Det är icke tillåtet att bränna med a:ne oo-k:rs pannor, utan pannan delas itu, och kannerymden är således ej större, än för de enkla pan norna.
Det är också icke möjligt att hålla sig till annat än pannerymden; ty om ock en annan grund för de nu kända apparaterna kunde antagas, kan när som helst ett nytt sätt uppfinnas, och om jag gör det i morgon samt har rättighet att bränna med en go-k:rs panna, skulle man efter en sådan princip kunna tvinga mig att göra om min panna, derföre att jag eljest dermed kttnde bränna mer, än man beräknat.