Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under behandlingen tog en nyvald medlem ordet och förklarade, att han fann det ministéren borde vara en ärlig mäklare mellan tingen.
Estrup svarade då: » Jag kan icke medgifva, att det särskildt åligger ministéren att vara mäklare mellan de båda tingen ».
Detta är det märkligaste uttalande någon konstitutionel minister låtit undfalla sig här i landet.
Under en spänd situation, då tingen hafva svårt för att draga jemnt, då är det ministéren som skall visa sig såsom ledare af situationen genom att bringa de stridiga uppfattningarna till öfverenskommelse.
I det ögonblick ministern Estrup vägrar att bidraga härtill, ställer han sig utanför all konstitutionel praxis, och är nära att omöjliggöra öfverenskommelse, i det att ministéren, den enda faktor som har tillträde till begge tingen, vägrar att begagna detta förhållande till mäkling.
Det var derför alltså blott ringa förhoppning, då finanslagen lades inför gemensamma utskottet, * den sista utvägen.
Högern afstod här från en del fordringar, men då de blott
* Gemensamma utskottet består af lika många medlemmar från hvartdera tinget; det aflemnar till hvartdera tinget en eller flera propositioner, som kunna antagas eller förkastas, men icke ändras.
Förf: 8 anm.voro uppstälda för att kunna afprutas, betydde detta skenbara medgifvande ingenting: i hufvudsak fasthöll man sina fordringar.
Man ville bafva ett fartyg af den af mi-nistéren begärda storleken, ocb hvad universitetet angick erbjöd sig högern att låta dess brist betäckas genom ett af staten beviljadt räntefritt lån, men det var ju i sjelfva verket alldeles detsamma, som att låta statskassan betäcka de-.ficit.
På dyrtidstillägget erbjöd man sig att slå litet af.
Vensterns flertal stod fast vid sitt: ett mindre fartyg, dyr-tidstillägg intill 2500 kr., och universitetet försörjdt med sin egen förmögenhet.
Jag skall ett ögonblick inlåta mig på dessa tvistepunkter.
Genom lagen för flottan är det bestämdt, att vi skola ega 12 större (hvaraf, ännu saknas 3) och » ett passande antal mindre » fartyg.
Regeringen begärde nu medel till påbegynnandet af ett större fartyg till 5 millioner kronor.
Yenstern ansåg mera ändamålsenligt att först få de mindre fartygen att försvara oss med och uppskjuta det större — som dock först om 10 år kan blifva färdigt — så mycket mera som man icke ännu bestämdt, på grund af otillräckliga undersökningar, kunde fastställa typen för ett större och följaktligen måste öfverlemna detta åt ministerns godt-finnande.
Det är alltså afgjordt, att vi skola få både små och stora fartyg.
Striden gäller blott det högst underordnade, hvad vi skola erhålla först.
Universitetet fick i gamla dagar hela sin brist betäckt af statskassan: 1873 infördes en ny ordning, på det sättet att universitetet måste tära af sin egen förmögenhet.
Då denna ju emellertid * också.
är statens, är frågan huruvida universitetet i år som de senare åren blott skall hafva 50,000 kr.
af staten — hvilket venstem vill — eller 136,000 kr.
(såsom högern begär), blott en lådfråga.
Högern anser emellertid, att universitetet, när dess särskilda förmögenhet är förtärd och allt skall beviljas, blifver mera beroende af
6bevillningsmakten, alltså af venstern, och i kraft af denna något ogrundade tro begär man den särskilda förmögenhetens upprätthållande.
I frågan om dyrtidstUlägget kom man hvarandra temligen nära.
Högern gick ned till gager på 3400 kr., venstern stod fast vid 2500 kr.
Följden af att högern icke ville taga detta är, att alls ingen embets-man får tillägg.
Från begge sidor medgafs, hvad som heller icke kunde förnekas, att tvistepunkterna voro synnerligen små.
En oberoende nyvald vensterm an gjorde tillsammans med en landstingsman af venstern i gemensamma utskottet försöket att gå en mellanväg: dyrtidstillägg intill 3000 kr., universitetet ordnadt efter vensterns, fartyget efter högerns önskan.
Det är icke omöjligt, att dessa anordningar kunde gått igenom, men i en konferens mellan gemensamma utskottet och Estrup förklarade denne dem för » absolut oantagliga ».
Härmed var oenigheten gifven, högern i gemensamma utskottet antog en, venstern en annan proposition; ett högst olyckligt försök att få finanslagen tillbakavisad strandade, folketinget tog vensterns, landstinget högerns proposition, folketinget upplöstes, och nya val utskrefvos till den 26 juli.
Det förefaller mig, som om regeringen bure skulden för denna vändning.
I samma stund der visade sig tendenser till enighet, som kunde befordras under ett annat kabinett, borde ’ det nuvarande ögonblickligen hafva dragit sig undan.
Estrup borde gifva efter för landets skull, som framför allt begär slut på kampen, och för sin egen skull, der-för att hans politiska bana är så vacker, att den bör sluta med ett frivilligt tillbakaträdande, icke med att han drifves bort.
Men liksom de prester äro fåtaligast, som förstå att sluta, när församlingen är mest andäktig, så har Estrup heller icke kunnat förmå sig att träda tillbaka då hans politiska gloria strålade som bäst.
Han stannar till dess den är utslocknad.Ty det är alldeles förvånande, i huru hög grad dess ljus förmörkas.
Under en årslång, onyttig strid, under hvil-ken intet resultat vinnes, skall i ett land alltid bilda sig stark opinion af oberoende individer utanför partierna.
Den har hittills varit för Estrup, den är det afgjordt icke mera; den har också med rätta i ett slag blifvit förändrad.
I det ögonblick hans karaktersfasthet blir ett fasthängande vid taburetten, och hans jemnmått slår om i ett högmod, som förklarar att om tingen bli eniga eller ej, det angår honom ickp, han ämnar icke mäkla, i det ögonblicket be-höfves en partilänk, så vida man skall känna sig bunden vid Estrup.
När han icke vill göra hvad han, konstitu-tionelt sedt, bör göra för att uppnå enighet, så vill han alltså strid, och detta är hvad en konseljpresident minst af allt bör vilja.
Men — säger godsegarpartiet — ären I säkra på att det blir bättre under en ny minister.
Nej, naturligtvis är man icke det, hvem är i politiken på förhand säker, och medgifvas måste, att sådana de nuvarande politiska förhållandena äro, fins det blott en ringa sannolikhet, som man kan påpeka, men den fins der också.
Alltså är det hela blott ett experiment, säga godsegarne.
Men har de senare årens politik varit annat än experiment, till en del mycket farliga experiment.
Provisoriet och de upprepade upplösningarne är det icke experiment?
Minister Estrup har experimenterat med allt, utom med sig sjelf.
Nu borde han göra det sista experimentet.
Jag har påpekat hufvudskälet till att stämningen i alla oberoende kretsar slagit så starkt om mot Estrup, men der äro fiera orsaker; ministéren har i många fall gifvit hugg på sig.
Liksom genom ett trolleri har hela dess förra förmåga att leda en situation försvunnit.
Det fins för öfrigt de som tro, att det hela gått mycket naturligt till, i det att f. d. kultusministern Fischer, som.
förra sommaren drefs ur kabinettet genom nationalliberala chikaner, har varitdess egentliga goda hufvud, som borde haft det mesta af den tack, som blifvit egnad åt Estrup.
Säkert är, att kabinettet synes ojemförligt mindre dugligt än förut: Estrup bar icke velat gifva ännu en provisorisk lag, ocb for att undgå detta, bar ban gått en särdeles olycklig väg.
Grundlagen, som bar tänkt sig, att finanslagen alltid skulle vara färdig i rättan tid, bar derför icke uppgifvit, buru det skall gå när den icke är det.
Då det så ett år visade sig, att den icke blef antagen inom finansårets utgång, hade man en såkallad » midlertidig » finanslag, som under en viss bestämd tid tillåter regeringen att upprätthålla » de nödvändiga, löpande utgifterna », efter » hittills gällande regler ».
Under de senare årens ändlösa debatter bar denna nödfallsutväg kommit att begagnas flera månader ocb bar fatt en ny tidsgräns utöfver den ursprungliga.
Men i år tilldrog sig det fullständigt nya: Estrup framlade ocb fick antagen en » midlertidig », som varar » till dess en ordinarie finanslag antages », alltså alldeles utan fast gräns, den bestämda tiden var öfvergifven.
Oenighetstillståndet kan alltså fortfara så länge som helst, vi komma dock icke utanför lagen, få ingen provisorisk, ty den andra, » midlertidige », räcker till dess det blir enighet.
Men liksom detta redan är en särdeles olycklig utväg, derför att så länge detta varar, blott nödvändiga, löpande utgifter kunna expedieras, och alltså intet större arbete påbegynnas, så är det ett mycket dåligt sätt, att vältra ifrån sig ansvaret för en bristande finanslag.
Nu saknas hvarje tryck på riksdagen.
Och ändtligen: när dylikt kan gå för sig, hvarför skedde det icke år 1877 i stället for provisoriet?
Det enda försvaret för detta, nödvändigheten, har hr Estrup nu sjelf beröfvat sig.
Vidare har ministéren begått ett stort fel genom att ur postverkets tjenst afskeda redaktören af Dags-Avisen cand.
polit.
V. Secher; Dags-Avisen, som är det enda huf-vudstadsblad, hvilket icke står i något bestämdt partis sold,hade förut stält sig mycket vänligt gen t emot ministéren, men efter Estrups senaste märkliga uppträdande hade bladets redaktör i några artiklar med sitt namns underskrift förklarat att landet nu torde vara bäst tjenadt med att Estrup lemnade sin plats.
Detta blef sagdt särdeles hänsynsfullt, lugnt och urbant — då motsatsen berättats i svenska blad, der det till och med talats om fanatism, så är detta gripet ur luften — men likväl blef han afskedad; en embetsman får alltså icke hysa, eller åtminstone icke uttala den uppfattningen att en ministérförändring skulle kunna vara förmånlig.
Dét ligger häri onekligen icke någon komplimang.
till embetsmannaklassen, och ministéren visar genom denna handling, hvars konseqvens är det amerikanska systemet — embetsståndet vexlar med regeringarne — att det icke är särdeles liberalt.
Blott en sådan rad af felsteg har kunnat framkalla den utomordentliga verkan, som Estrups senaste uppträdande redan har föranledt.
Förutom det högst betydande omslaget i de oberoendes opinion, är att märka det särdeles väsentliga förhållandet, att venstern nu är faktiskt återförenad.
Det hänsynslösa sätt, hvarpå Berg och Holstein-Ledreborg under söndringen hafva bekämpat hvarandra, omöjliggör för radikala och moderata att öppet sluta sig tillsammans i ett parti, men de hafva under det senaste korta riksmötet undvikit de dittills alltjemnt återvändande sammandrabbnin-garne; de gjorde gemensamma förslag och understödde hvarandra i debatten, och det är intet tvifvel underkastadt, att om icke Estrup afgår, skola de mer och mer närma sig hvarandra.
Så har det tillgått, att Estrup som började med att splittra venstern, slutat med att återförena den och — splittra högern.
Det har icke kunnat annat än medföra ett sjunkande af hans prestige, att det som hittills framhållits såsom hans hufvudförtjenst — att reducera det starka, oppo-sitionela flertalet till två svagare minoriteter — tillintet-göres af honom sjelf.
Man kan förstå, att de nationalliberala under denna något brokiga situation gjort icke obetydliga sträfvanden för att bli Estrup qvitt.
Men de saknade mod att gå öppet till väga och derför uträttade de ingenting.
Jag skall meddela en enstaka intrig, som icke var ofint spunnen.
De omtalta ändringarna, som föreslogos af den oberoende ven-stern, för att mäkla mellan parterna, hade högern i och för sig ingenting emot; under gemensamma utskottets möte med Estrup tillfrågades denne om regeringens ställning till mäklingsförslaget.
Estrup försökte först en undflykt, men utskottets ordförande, Krieger, begärde ett bestämdt uttalande, och så lät Estrup de utan tvifvel något öfverilade, ofvan omtalade orden falla: DFörslagen äro absolut oantag-ligaD.
Flere nationalliberala arbetade nu på att likväl fa dem antagna; hade det lyckats att få landsting och folke-ting ense om något som Estrup förklarat oantagligt, hade han ju varit tvungen att afgå.
Men icke hela partiet vågade inlåta sig härpå, och försöket strandade; vi fingo en valkamp och under denna nödgades de nationalliberala att folja Estrup.
De befinna sig emellertid icke i en afundsvärd situation.
ARRVID AHNFELT
NIONDE ÅRGÅNGEN
STOCKHOLM LOOSTRÖM &amp; KOMKP.STOCKHOLMf GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG, 1889.Ett literärt pojkstreck af Fänrik Ståls skald.
Meddeladt af Björneborgare.
Det har i literära kretsar berättats, att Runeberg, den odödlige finske skalden, i sin ungdoms Sturm- und Drang-dagar skref en parodi öfver Tegnérs Fritiofs saga, men att han, kommen till mognare ålder, förstört hela parodien.
Detta är ock i hufvudsak sant.
Men under det att manuskriptet till parodien ännu låg qvar i bordslådan, banade sig derur en och annan bit i afskrift väg bland Runebergs poetiska vänkrets och ändå längre, och när sedan förstöringen af corpus delicti beslöts och utfördes, kunde af lätt insedda skäl ingen retroaktiv verkan deraf framkallas mot de sålunda utbrutna styckena.
De hade som vilda fågelungar flugit ur boet och kunde ej ertappas.
Det återstår alltså ännu några strödda delar af den runebergska parodien öfver svenska diktkonstens praktverk.
De äro visserligen fa i jemförelse med det hela, som de engång tillhörde; men de lemna dock tillräckligt material för att gifva en inblick i parodiens komposition och den ton, i hvilken hon var hållen.
Det har för öfrigt gått med dem såsom det oftast går i dylika fall: afskrifterna afvika numera ej så litet från hvarandra, liksom folkvisan utvecklar sig i allt flere varianter ju längre hon blir spridd.
Parodien öfver Tegnérs Fritiofs saga är, som bekant, icke Runebergs enda bragd i den vägen.
De angrepp han i Helsingfors ' Morgonblad, 1832 — 1837, riktade mot de vittra skolorna i Sverige utfördes med ett tvce^gadt svärd.
1Ena bettet utgjordes af direkta kritiker, det andra af skämtsamma uppsatser, knappast mindre verkningsfulla än de förra.
Oförgätliga i den literära humorns häfder äro Försök till en natur al historisk bes krifning öfver den poetiska örnen samt Project till en poetisk förening, som inbjöd Nordens skalder att gemensamt dikta ett jätteepos öfver Nordens kr af t \ vidare recensionen öfver C. Dahlgrens Freja, Den siste kandidanden m. fl.
Det kunde väl icke fela, att de skarpa hugg, Runeberg utdelade, skulle framkalla missnöje både i Finland och Sverige.
Särskildt måste parodierna väcka ond blod, då det är en gammal erfarenhet, att ingenting retar så mycket som djerf öppen drift.
Antagligen i medvetandet härom, och för att engång för alla sätta sig i försvarsställning mot hvarje anklagelse att ha misshandlat sina offer, skref Runeberg en liten athandling om parodien, som han 1834 införde i sitt Morgonblad.
Det är af stort intresse att erfara Runebergs förklaringar.
Afhandlingen begynner med ett citat af Thorilds yttrande: » Parodien är konsten att förvända allt, hvad förvändas kan; det är således konsten att göra det höga till lågt, det sköna till fult, ordning till förvirring och visheten till vanvett. » Denna konst är, menar Runeberg, dert lättaste i verlden, ty då skönheten uppenbarar sig i en följd af harmoniska förhållanden, behöfver man blott vrida en af länkarne ur led för att förstöra hennes framträdande.
Rättvist stämplar för den skull Thorild parodien, hvilken han uppfattat endast som förvändande, med fördömelsens märke.
Den är ett lögnens försök att göra allt till sin like, ett oskäligt stormande mot föremål, hvilkas adel ej uppskattas, ett uppenbart mordanslag mot skönhetens helgd.
Men nu uppstår frågan: Kan det harmoniska, det sköna i sin väsentlighet nås af en sådan parodi?
Kunna de 1 sjelfva verket parodieras?
Härpå måste obetingadt svaras nej.
Vi finna detta deraf, att vår inbillningskraft i sin fulla verksamhetalltid kan i dess ursprungliga glans återkalla ett förut var.se-blifvet konstverk, som vi efteråt påträffa vanstäldt.
Om vi t. ex. se en madonna i sin gloria, och den samma sedan visas oss förvrängd genom några missfosterlika drag, står det i den rena inbillningskraftens makt att återinsätta de ursprungliga dragen i de understucknas ställe, och sålunda betrakta parodistens streck endast som tillfälliga smutsfläckar, utan egentlig betydelse och inverkan.
Parodien i sin oskälighet — och oskälig är den alltid då den angriper det verkligt harmoniska — kan derför blott tillfälligt skymma skönheten, men aldrig inverka på hennes väsende så, att inflickade missljud skulle förmäla sig med det harmoniska och ej vidare kunna utjagas derifrån och lemnas åt för-tappelsen.
För den skull är ock parodien i denna mening tagen ett oting, såsom sådant utan betydelse, uttryckande blott ett fiendtligt förhållande till harmoni och skönhet.
Men — fortsätter Runeberg — det gifves ännu ett annat slag af parodi, i strängare mening det enda som bör så benämnas, hvilket med obestridliga anspråk sluter sig till de sköna konsternas ring, antydande ett för dem alla gemensamt ursprung, nämligen åskådningen af harmonien.
Hvarje natursann individualitet är en af gudomlighetens uppenbarelseformer och såsom sådan ren skönhet, d. v. s. sann enhet af gifven mångfald.
Men i motsats till ren individualitet står rent manér, som är individualitetens sjelf-bestämning såsom godtycke.
Det är manéret, som påkallar parodien.
Den inre disharmoni, manéret alltid innebär, är ofta så väl maskerad, att det kräfves ett fint gehör för det sköna för att upptäcka den samma, och parodien visar sig derför slägt med skönheten då den upptäcker hennes fiende, hennes förstuckna motsats, och förstår att göra denna märkbar.
Parodien i sin ädlare betydelse är sålunda ett slags drifhus för manéret, der dettas ogräsplantor, som i sin grodd svårligen kunna skiljas från det äkta utsädet, ammas upp och få bära sin frukt.
Parodiens rätta uppgiftär att som en skönhetens tjenare befordra de i manéret liggande disharmoniernas utveckling, så att de röja sig, att spränga de skenbara band af harmoni, som sammanhållit dem och dolt deras rätta väsende.
Den framställning af den konstnärliga parodien, som Runeberg här gifvit, kan ej nekas vara både sann och djup.
Och skulle någon med anledning af de parodier, han sjelf presterat, söka tillvita honom att ha förvrängt vederbörande föremål ända till vanvett, så är genmälet färdigt: Runeberg har velat dräpa ett manér, som enligt hans öfvertygelse strider mot skönhetens och poesiens sanna väsen.
Runeberg har emellertid icke i sin karaktäristik uttömt parodiens fullständiga begrepp.
Det fins flere sidor att uppmärksamma.
Den estetiska principen är i hvarje parodi naturligtvis den samma, bestående deri, att egenskaperna hos något visst föremål öfverdrifvas eller förplattas genom en framställning, hvilken i hvarje del erinrar om samma föremål och dock tillika bildar ett helt för sig.
För fantasien frammanas härigenom en dubbelgestalt, hvars begge hälfter, det underförstådda föremålet och sjelfva framställningen, oupphörligt förutsätta och upphäfva hvarandra.
I detta egendomliga dubbelspel ligger parodiens rent estetiska tillfredsställelse, och det låter ju tänka sig fall då hufvudsakligen endast detta är parodiens syftemål.
Men för att kunna framkalla åsyftad verkan, måste i hvarje fall parodiens föremål vara på förhand allmänt kändt, hvilket förutsätter att det eger någon större betydelse.
Det är med parodien som med blixten, hvilken i regeln uppsöker höjderna, bergstopparne och de väldiga träden.
Parodien kastar sig endast öfver det som i någon riktning är framstående.
C. V. Bottigers tidigare lyrik hade — för att åberopa några exempel — gjort sig i vida kretsar gällande genom sin känslighet och glänsande form.
Man sjöng med honom svärmiskt till guitarren: Tänk någon gång, när du en blomma plockar,
Tå den, hvars lif så föga blommor har.
Då kom parodien och sade:
Tänk någon gång, när du gör märgpomada,
På den, som blott pomada har till märg,
och blottade härmed obarmhertigt den omanliga sentimentaliteten i Bottigers vackra vers.
Men parodien kan äfven vara indirekt.
En sådan är Blumauers bekanta Aeneis, som till utseendet angriper Vergilii klassiska epos, men i sjelfva verket träffar Wielands romantiskt fantastiska berättelser.
Af samma slag äro J.
G. Schultz ’ bittra Konstapel Battongs sägner, skrifna som parodi på Fänrik Ståls sägner; men bitterheten riktas ej i minsta mån mot det runebergska mästerverket, utan mot ett helt annat håll.
Det berättas att Runeberg, som fick sig parodierna tillskickade, med anledning deraf i ett bref tackade sin » unge svenske vrång-bildsskapare ».
Ett steg längre i denna riktning, och man far en parodi, som är raka motsatsen till den literära parodien i vanlig mening.
Vi skola gifva ett anmärknings-värdt exempel på en sådan parodi, som står i närmaste samband med Runebergs egen skaldeära.
Det är en parodi öfver Vårt land.
Den förskrifver sig från slutet af 1840-talet, då den patriotiska pessimismen i Finland hade nått sin höjd, en stämning som sedermera dess bättre gifvit rum för ett tryggare tillstånd och en lugnare uppfattning.
Ifrågavarande parodi, som skall ha till författare en ovanligt from man och entusiastisk beundrare af Runeberg, lyder som följer:
Ej långt hörs detta ordl
Nog lyfts en höjd mot himlens rand,
Nog sänks en dal, nog sköljs en strand Mer älskad än vår bygd i nord,
Än våra faders jord.
Här drömma lugnt vi bort vår tid Vid stånka och vid plog.Vid andras död i fåfäng strid,
Vid lycka hård, vid lycka blid En sup sig finnen makligt tog Och åt spektaklet log.
Hvem täljt de surkålssåars tal,
Sig ryssen här bestod?
Ack, förr ’ n han hann från dal till dal Med fjorton tjin * och lukt fatal,
Hvem mätte väl hans rubelflod Och allt hans tålamod?
Och det var här hans guldbäck flöt,
Ja, här för oss det var,
Och det var här sin lön han njöt Och det var här sin fröjd han tjöt;
Och än han samma bruk har qvar Sen Cronstedts sälla dar!
I Ryssland blir oss ljuft och godt Och allt så rikt beskärdt,
Der kasta vi om Finland lott,
Sen ordnar vi på bröstet fått;
Ty dem dock mest vi hålla värdt Af allt vi älska lärt.
Ja, ryskt skall varda detta land,
Ej annat väntas här.
Vi pläga sträcka ut vår hand Och peka fromt på sjö och strand Och säga: » Se det landet der,
Hur ryskt det redan är! »
Parodisten har genom att konseqvent förvränga ett af alla erkändt, upphöjdt mästerverk, velat framkalla en allmän ovilja mot de tendenser, som förnärma den sedliga verld, hvaraf mästerverket är en afspegling.
Parodisten har
* De ryska fjorton rangklasserna.kallat det af honom skenbart parodierade föremålet till hjelp just mot det, hvaraf han gjort sjelfva parodien.
Man hör snyftningarna bakom den djupa bitterheten.
Man ser hjertat blöda af kärlek, under det handen oupphörligt riktar huggen.
En parodi som denna ställer sitt föremål i den mest strålande dager.
Runeberg har ådagalagt, att Thorilds definition på parodien är oriktig.
Thorild hade sjelf blifvit parodierad af Kellgren i dennes qvicka, men elaka och fördomsfulla Nytt försök till orimmad vers, hvari förekomma de bekanta anstötliga yttrandena om Shakspeares » yrsla » och Goethes » konvulsioner ».
För att värja sig, hade Thorild helt enkelt förklarat parodien vara konsten att förvränga allt skönt, högt och sant.
Runeberg åter, som skritvit parodier, ger en estetiskt riktig uppskattning af parodiens begrepp, men i ifvern att afskudda sig hvarje misstanke om låga motiv, inskränker han parodien till en enda art och form, ehuru han sjelf praktiskt gifvit dess begrepp en vidsträcktare tillämpning.
Må det tillåtas oss med några ord beröra detta förhållande, emedan det tjenar till att äfven närmare belysa parodien öfver Fritiofs saga.
I recensionen öfver C. Dahlgrens Freja angriper Runeberg det lösa manér, i hvilket Dahlgren, begåfvad för öfrigt, ofta utför sina naturmålande humoresker.
När Runeberg framslungar följande kostliga strof:
Kra-kra-kra-kra-kra-krax!
Det var kråkan som skrek.
Fram med porter och stek!
Denna vers slapp jag så.
Hej hoppsan och hejsan, gå pål
träffar han Dahlgrens pegas midt i pannan så att säga, och kastar honom ur banan.
Annorlunda deremot med Den siste kandidanden.
Komposition, uppställning, strofbyggnad, mörkt allvar i tonen, allt pekar på Geijers Den siste kämpenoch Den siste skalden.
Hela den poetiskt tekniska apparaten är den samma som i nämda stycken.
Dock kan man ingalunda säga att Den siste kandidanden är en parodi på Geijers diktkonst.
Satiren, skrattet, munterheten vända sig afgjordt åt annat håll — kandidanden sjelf i sin kolossala akademiska examensfeber.
Originalet var, såsom bekant är, i verkligheten Fredrik Cygnaeus (vältalaren och skalden), den sist examinerade af 1832 års magistrar i Helsingfors.