Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För så vidt nu, enl. både motionärens och LagUtskis föreslagna stadganden, den ena makan verkligen skulle erhålla större rättigheter, i vissa fall, emot den andra makans slägt, än dem han f. n. äger, kan man icke heller förneka, att dessa stadganden åtminstone syfta till det afsedda målet, men Utsk. synes icke hafva upmärksammat, att samma stadganden, vid deras tillämpning, lika ofta skulle komma att leda till ett alldeles motsatt resultat, eller att den ena makan erhåller- mindre rättigheter emot den andra makans slägt, än dem han f. n. äger.
Jag skall söka bevisa detta genom ett exempel.
Om vid ett äktenskaps ingående den ena makan är rik och den andra fattig, samt den rika makan dör först, så torde det i allmänhet anses både rättvist och billigt, att den efterlefvande får behålla hälften af qvarlåtenskapen, eller åtminstone något; men om deremot den fattiga makan dör förut, så torde man lika allmänt finna det vara orättvist och obilligt, att den efterlefvande, redan under sin lifstid, nödgas att till den aflidnas slägt afstå hälften af sin före äktenskapet innehafde enskilda förmögenhet.
Båda dessa fall blifva likväl följder af de föreslagna lagstadganderna, hvilkas rättvisa eller orättvisa i tillämpningen således blifva helt och hållet beroende af slumpen.
Det är visserligen sannt, att dylika orättvisor kunna upkomma jemväl vid tillämpningen af den nu gällande giftorättslagen, och Utsk. har äfven anfört ett par exempel derpå; men icke blifva dessa orättvisor i den aldra ringaste mån mindre eller sällsyntare genom antagandet af Utsk:s förslag.
Det missförhållande, som, enl. det första af Utsk. anförda exemplet, upkommer i det fall, att, vid ett äktenskaps ingående, den ena makan äger endast landtegendom och den andra endast stadsfastighet, inträffar ju i stället, om Utsk:s förslag antages, i det fall, att vid ett äktenskaps ingående den ena makan äger endast arfvejord på landet och den andra endast aflingejord eller stadsfastighet.
Hvad åter Utsk:s andra exempel beträffar, så blifver ju i alla fall den ena makans rätt förnärmad, om den andra makan svekfullt fördöljer före äktenskapet åsamkad skuld, antingen han ådragit sig skulden genom fastighetsköp eller icke, ty all sådan' skuld skall, enl. lag, betalas af dens enskilda lott i boet, som gälden gjort.
LagUtsk. säger sig icke vilja åt egendoms-förhållandet inom äktenskapet gifva karakteren af ett bolag; men minskas väl i ringaste mån detta förhållandes karakter af bolag derigenom, att en annan grund för beräkningen af lotterna, vid äktenskapets uplösning, fastställes?
Eller vinnes väl, på sätt Utsk. tyckes förmoda, någon större gemensamhet i makars egendom derigenom, att den nu gällande giftorätten utsträckes till sådan egendom, deri den f. n. äger rum?
En fullkomlig gemensamhet i njutningen och afkastningen af all makarnes egendom äger ju, enl. nu gällande lag, redan rum under hela den tid äktenskapet fortfar, och alla stadganden bon IX Mars f. m. X 56 om giftorätt afse vida mindre egendomens gemensamhet, än dess delning, vid äktenskapets uplösning.
För att nalkas det eftersträfvansvärda mål, som föresväfvat så vä 1 Utsk. som motionären, måste man, enl. min tanke, välja en helt annan väg, än den Utsk. valt.
Man måste söka att något isolera makan från hans eller hennes slägt, derigenom att man åt makan personligen gifver större rättigheter i det gemensamma boet, än dem, som tillkomma hans arfvingar, eller, med andra ord, man bör icke anse äktenskapsbolaget fullkomligt uplöst genom endera makans död, utan anse detsamma fortlefva till båda makarnas frånfälle, så vida icke den efterlefvande makan bryter det gamla bolaget genom ingående af ett nytt äktenskap.
Utaf en sådan sträfvan se vi ett naturligt och sannt uttryck i de talrika inbördes testamenten, som af makar sinsemellan uprättas och hvarigenom den efterlefvande, i större eller mindre mån, bibehålies i orubbad besittning af det gemensamma boet, utan att dock någon sammanblandning af hvarderas insatser sker till förmån för den ena eller andra makans slägt, när delning en gång skall ske.
Det är en sådan sed, som lagstiftaren har att följa i spåren och uphöja till lag, i den mån åsigten understödjes af det allmänna tänkesättet, ty lagen om förfarandet med död persons qvarlåtenskap bör utgöra en praesumtion af den dödas egen vilja, och denna vilja måste väl i allmänhet antagas vara den, som är en följd af den naturliga känslan, att man älskar sin maka högst af alla, men sin egen slägt högre än sin makas. LagUtsk. har sjelft tagit ett berömligt steg i denna riktning, derigenom att Utsk., i sitt förut afgifna Betänk, om testamentsrätten, föreslagit, att man må till efterlefvande maka testamentera lifstids besittningsrätt å hälften af sin arfvejord.
Måhända torde detta utgöra allt hvad som f. n. i denna väg bör åtgöras, och om än jag anser, att något ytterligare i samma riktning lämpligen kunde företagas, så erkänner jag dock villigt, att Utsk. icke kunnat hemta någon direkt anledn. dertill af den motion, hvaröfver Utsk. ägde att afgifva Utlåt.
Men deremot kan jag, för min del, icke finna, att antagandet af Utsk:s i detta Betänk, framlagda förslag skulle medföra någon nytta.
Ty af motionärens högre mål, eller åstadkommandet af en större innerlighet emellan äkta makar, vinnes dermed intet; och det lägre målet, eller en närmare öfverensstämmelse emellan landsrättens och stadsrättens stadgande i förevar:de fall, kan vinnas på ett både fullständigare och med rättvisan mera öfverensstämmande sätt, genom antagandet af LagBeredningens förslag ang:de giftorättens ordnande, som går ut på stadsrättens lämpande efter landsrätten och icke tvertom, på sätt reservanterne emot Utsk:s Betänk, närmare utvecklat.
På de skäl, jag nu haft äran framställa, anhåller jag, att LagUtsk:s nu föredragne Betänk, måtte af R. o. Ad. afslås.
Hr Adlercreutz, Axel: Af B. o. Ad:s ledamöter uti LagUtsk. är jag den ende, som med min röst bidragit till detta Betänk.
, och jag anhåller derföre att få i korthet redogöra för skälen 166
Den 11 Mars f. m.
Det är för att söka åstadkomma rättvisa i lagstiftningen, som detta förslag blifvit framlagdt.
Vid bestämmandet af makars giftorätt i boet har lagstiftaren att välja emellan tvenne olika riktningar, den ena att utsträcka egendomsgemensamheten så långt som möjligt, den andra att afskilja den ena makans före äktenskapet inneliafde egendom från den andras.
Gå vi till stadsrätten, så finna vi, att redan från längre tid tillbaka fullkomlig egendomsgemensamliet emellan äkta makar blifvit införd.
Om t. ex den ena makan äger före äktenskapet förvärfvad eller till och med ärfd stadsfastighet, så blifver denna egendom för båda makarne gemensam.
Efter landsrätt är deremot förhållandet olika.
I våra äldre lagar, och slutligen i 1734 års lag, stadgas nemi., att den jordegendom, som den ena makan före äktenskapet förvärft eller ärft, jemväl etter äktenskapets ingående förblifver hans eller hennes enskildta tillhörighet, och att endast den före äktenskapet innehafde lösa och all den under äktenskapet förvärfvade egendom blifver makarne gemensamt tillhörig.
Härutaf finna vi, att enl. landsrätten var den af mig nyss omnämnda principen af fullkomlig egendoms-afsöndring icke fullt utförd, då deremot gemensamhets-principen var i stadsrätten till sin yttersta konseqvens genomförd.
Hvilkendera riktningen 1734 års lagstiftare ansett vara den rätta, torde vara och förblifva ovisst.
Hvad vi veta är, att arfvejordsbegreppet ännu den tiden var särdeles starkt och derföre utgjorde en naturlig anledning till den bestämmelsen, att en makas arfvejord skulle fortfara att vara hans enskildta egendom, deri den andra makan ingen giftorätt ägde.
Emedlertid torde det vara klart, att ju mera endera af dessa tvenne principer är genomförd, desto större rättvisa måste deraf följa, ty den skarpa gränsskillnad, som förut ägde rum emellan stad och land, och gjorde olikheten i stadganderna mindre tryckande, har numera till största delen uphört.
Nu för tiden ingås ofta äktenskap emellan personer, som hafva egendom både på landet och i staden, hvarförutan, å sednare tider, kapitalerna eller lösegendomen så tillväxt, alt landtfastigheten ofta bredvid dem saknar den betydelse den fordom ägde.
Under sådana förhållanden medför den nu gällande lagen om giftorätt en stor orättvisa i så måtto, att den ena makan för sig enskildt behåller hela sin förvärfvade egendom, om den består uti landtegendom, och likafullt får giftorätt till hälften af den andra makans egendom, om den utgöres af kapital eller stadsfastighet.
Då emellan båda dessa slag af egendom likväl ingen sådan skillnad förefinnes, att densamma bör inverka på giftorättsbestämmelserna, så må lagstiftaren tillse, att dessa bestämmelser rättas sålunda, att rättvisa, så vidt möjligt, kommer att äga rum.
De Geer har yttrat, att om rättvisan konseqvent genomfördes, så skulle man komma derhän, att all egendom, således äfven arfvejord, blefve makarnes gemensamma tillhörighet.
Då likväl en innehafvare af arfvejord, enl. nu gällande lag, är så till vida inskränkt i sin äganderätt till densamma, att han ej under sin lifstid kan den bortgifva eller borttestamentera, så måste deraf följa, att makars egendomsgemensamhet icke kan utsträckas till arfvejord.
Med aflingejord är ett helt annat förhållande, ty den kan af ägaren - Den 11 Mars f. m. 161 ren bortgifvas eller borttestamenteras,° och innehafves således under full ägande- och dispositionsrätt.
På grund häraf, och med hänsigt jemväl till sjelfva äktenskapets väsen, i öfverensstämmelse hvarmed full egendomsgemensamhet emellan äkta makar torde böra erkännas vara det enda rätta, anser jag, för min del, att LagUtsk:s Betänk, bör bifallas.
Den siste värde talaren har onekligen rätt deruti, att en större egendomsgemensamhet emellan makar äger rum efter stadsrätt, än efter landsrätt; men frågan är just, om stadsrättens grundsats är sådan, att en utvidgning deraf är önskvärd, eller, med andra ord, om man bör utsträcka giftorätten, enl. stadsrätt, till förvärfvad landtfastighet.
Talaren har sagt, att den största gemensamhet emellan makar, i fråga om egendom, vore det mest önskvärda.
Jag för min del hyser visserligen den åsigt, att den möjligen största gemensamhet emellan makar, den möjligen största innerlighet dem emellan är det mest eftersträfvansvärda förhållande; men om detta mål icke kan vinnas på annat sätt, än genom utsträckning af egendomsgemensamheten, är jag med honom af helt olika tanke.
Den makarnes egendomsgemensamhet, som vår lag i allmänhet stadgar, finnes icke i större delen af andra länders lagar.
Den Fransyska lagen följer denna princip endast till en del och har, jemte gemensamhets-systemet, det s. k. dotalsystemet, som är det förras raka motsats, och: erfarenheten har äfven visat, att det icke är det förra, utan tvertom det sednare systemet, som vinner insteg i Frankrike, hvilket härleder sig just från de olägenheter, hvarmed gemensamhets-systemet befunnits vara förknippadt.
Jag vill tillåta mig att anföra ett eller annat exempel deruppå.
En man, som förvärfvat sig en landtegendom, gifter sig med en flicka utan förmögenhet, som dör utan att efterlemna barn.
Hennes slägtingar komma då och fråntaga honom hälften af hans egendom, till hvars förvärfvande hustrun ieke i ringaste mån bidragit.
Obilligheten, ja den uppenbara orättvisan häraf springer genast i ögonen.
Under den tid, jag beklädt domarekallet, har jag flere gånger varit i tillfälle att erfara, att den nu gällande giftorätten i stad gifvit anledning till sådana orättvisor, och jag måste erkänna, att jag funnit det vara i hög grad uprörande för känslan, att se detta framträdande af en död makas snikna slägtingar, med deras anspråk på en egendom, som den efterlefvande sjelf, före äktenskapet sig förvärfvat.
Sådana fall hafva äfven väckt ovilja hos allmänheten och missbelåtenhet med lagen, så .att jag icke tror, att det är med rättvisan öfverensstämmande, att gifva en sådan giftorätt större utsträckling, på sätt nu är fråga.
Det rätta sättet att lösa frågan är, att genom en utvidgning af testamentsrätten försätta en make i tillfälle att åt sin efterlefvande maka lemna besittningsrätten till hans egendom.
Sålunda vinnes det ändamål, som måste utgöra hvarje kärleksfull makes önskan, nemligen att tillförsäkra sin efterlefvande maka orubbad besittning af boet under dess lifstid; men ieke kan man i allmänhet antaga, att en maka önskar att vid den andra makans död hälften af hans egendom skall tillfalla hennes slägtinIV. H. 11 162 Dea 11 Mars f. m. gar?
Detta förhållande är likväl just en följd af gemensamhetssystemet, hvilket derföre, enl. min tanke, icke bör vidare utsträckas.
Som jag icke deltagit i Utsk:s behandling af denna fråga, har jag ansett mig här böra tillkännagifva min åsigt, och får jag derföre, lika med den förste värde talaren, vördsamt anhålla om afslag å Betänk.
Hr Ribbing, Arvi d: Jag vill endast anhålla, att Riddar husSekret:n behagade uplysa, huruvida de öfriga Ståndens beslut i frågan är kändt, samt under tiden upläsa ett stycke af en Betänk, bifogad reservation, hvari olägenheterna af LagUtsk:s förslag afmåias i ännu bjertare färger, än någon talare härstädes dem framhållit.
Stycket lyder som följer: »En man, som före äktenskapet förvärfvat fast egendom, gifter sig med en obemedlad qvinna.
Efter några års äktenskap uplöses boet genom hustruns död.
Dennes slägt — om de ej äga barn — inställer sig då och tager hälften af den egendom mannen före äktenskapet sjelf och ensam förvärfvat.
Orättvisan i lagen springer här så skarpt i ögonen, att den synes våldföra äganderätten.
Aga makarne barn tillsammans, blir orättvisan mindre i ögonen fallande; men den qvarstår dock, enär mannen då måste, medan han ännu lefver, till sina barn afträda hälften af den egendom, som han, utan deras moders biträde, sjelf förvärfvat.
Uplöses åter äktenskapet genom mannens död, tillfaller ej hans sjelfförvärfda fasta egendom hans barn, utan hustrun tager då hälften deraf och denna hälft beröfvas oftast barnen genom ett nytt giftermål, hvarigenom egendomen öfvergår lill en annan slägt.
Häraf synes till hvilka orättvisa följder man kommer, då man öfvergifver en sann och riktig grundsats.»
Sedan härefter underh Riddarh.Sekret, tillkännagifva att ingen underrättelse om af de öfrige RiksStms i fråga om förevande Betänk. fattade beslut blifvit R. o. Ad. meddelad, yttrade Hr von Oelreich, Sten Alarik:
Då den af LagUtsk. uti förev:de Betänk, förordade förändring i giftorätts-stadganderne icke är grundad på antagliga skäl, kan jag ej detsamma bifalla, utan yrkar vördsamt afslag derå.
Såsom grund för detta yrkande vågar jag åberopa dels de Betänk:t vidfogade reservationer och dels hvad de föregående talare, Frih.
De Geer, Gr.
Sparre och Hr Ribbing anfört.
Propos. till bifall å förev:de Betänk, blef härefter framställd och besvarad med Nej och då Hr Gr. o. Landtm, sedermera hemställde om R. o. Ad. behagade alsia detta Betänk, ropades Ja.
Föredrogs ånyo och biföllos LagUtsk:s nedannämnde den 4 och 10 dennes på bordet lagde Betänk:n: N:o 16, i ani. af väckt motion, ang:de förändring af den genom lag fastställda arfs-ordning; och Den 11 Mars f. m. ies N:o 17, i ani. af väckt motion om förändring af 7 § i ÄrfdaB:ns. 12 Kap. Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utskrs den 4 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 55, i ani. af vackt motion om förvärfvande för Statens räkning af förra Allmänningen Trenningshult och kronoskatte-hemmanet Trenningen.
Hr Lilljehöök, Erik Gustaf, anförde skriftligen:
Förr än it. o. Ad. går att yttra sig öfver Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s Betänk N:o 55, hvaruti tillstyrkes afslag å den af Hr Hasselroth inom Vallöf!. BorgareSt. väckta motion om f. d. kronoallmänningen Trenningshults förvärfvande för Statens räkning, torde det tillåtas mig att meddela några uplysningar i frågan, hvilka, jag vågar hoppas det, torde gifva anledn. till‘Betänk:ts återremitterande.
F. d. krono-allmänningen Trenningshult är belägen i yttersta gränsen af det vidsträckta Gäseneds härad, intill ännu bibehållne Vedens härads allmänning.
Hå Trenningshult laga skiftades emellan de hemman till hvilka den slutligen blifvit uplåten, erhöllo alla inom häradet belägne, så väl militie- som ecklesiastike m. fl. boställen, sina lotter sammanhängande i ett stycke.
Hesse lotter tilisammantagne, utgörande 4,28 t:l:d jord, tillböra således ännu Staten, likasom 84 t:!.d intill dem gränsande, hvilka vid delningen tillföllo Kungsgården Ollestad, men som tillsynen af den vid skiftet befintlige utmärkt vackra skogen, omöjliggjordes genom det afstånd af till och med 4 mil som skiljde den från hemmanen, så har också inträffat att äfven dessa 500 t:l:d under loppet af de sista 10 åren, genom skogens vanvård, blifvit förvandlade till en skoglös, onyttig ödemark, för efterkommande endast utgörande ett sorgligt bevis på den misshushållning med skog, som här och på flere ställen inom landet ägt rum.
— Het långa afståndet från hemmanen gör det äfven omöjligt för dessas innehafvare att draga någon fördel af det magra betet, hvarföre äfven i detta afseende marken för innehafvarne är onyttig, och sä kert skall den så i alla tider förblifva, om icke det allmänna täger skogen eller rättare trakten åter under sin tillsyn och vård, hvilket är så mycket lättare som den utan svårighet kan bevakas af samma skogsbetjening, hvilken redan finnes ordnad öfver intill belägne Wedens härads allmänning, och det vore ändock omkring 500 t:l:d ödemark, som derigenom, till gagn för efterkommande, kunde bringas till skogsbörd.
Om man också, såsom i allmänhet riktig, skulle antaga den sats, hvarpå Utsk. synes hafva grundat motionens afstyrkande, nemi. »att det för den enskilda hushållningens befrämjande är angeläget att densamma får fritt utveckla sig, utan direkt inblandning deri från Statens sida», så torde det dock böra medgifvas att förhållandet blifver helt annat när frågan är att förekomma, att genom enskild misshushållning icke landets dyrbaraste egendom må förstöras.
Till följd af livad jag haft äran i korthet yttra, hemställes vördsamt det måtte Höglofl. B. o. Ad. återremittera Betänk., på det att Utsk. 164 Den 11 Mars f. iu. må komma i tillfälle att föreslå sådane åtgärders vidtagande, sorn leda dertill, att åtminstone den del af f. d. allmänningen Trenningshult, hvilken vid laga Skiftet tillföll boställena och Kungsgården Ollestad och följaktligen ännu tillhör Staten, ställes under dess skogsbetjenings vård och tillsyn, hvarjemte den önskan torde tillåtas mig att Utsk , för det med motionen åsyftade ändamålets vinnande i sin helhet, ville ingå på de af Hr Frih.
Alströmer m. fl. i reservationen uttalade åsigter.
Frih. Cederström, Kudolf:
Afven jag anhåller i likhet med den siste värde talaren, att R. o. Ad. behagade återremittera förev:de ärende.
Utsk. har såsom skäl för sitt afstyrkande anfört den öfvertygelse, »att det för den enskilda hushållningens befrämjande i allmänhet är angeläget, att densamma får fritt utveckla sig, utan direkt inblandning deri från Statens sida.»
Detta skäl är dock af den beskaffenhet, att knappast någon civiliserad stats regering och representation torde i afseende på skogshushållningen kunna oinskränkt detsamma åberopa.
Tvertom har man ansett det vara af högsta nödvändighet påkalladt, att åt enskilda skogsbushållare vissa exempel gifvas på huru en riktig skogshushållning bör tillgå, på det att vinnings-lystnaden och begäret att förvärfva en hastig kapitalvinst icke må förleda den enskilde, att i sådant hänseende för framtiden misshushålla med tillgångarne på ett sätt, som i ett land, sådant som Sverige, hvilket alltid måste hafva stort behof af skog, måste blifva högst kännbart.
Yisserligen torde motionärens förslag icke böra direkte eller oförändradt antagas; men det kan ganska väl ske på det sätt, som Frih.
Alströmer i sin reservation framställt; och jag anser till och med hans skäl vara så tillräckligt utförda och så klart framställda, att jag icke skulle tvekat att för min del tillstyrka R. o. Ad., att såsom sin mening omfatta hvad han föreslagit.
Men då det inom Ståndet blifvit iakttaget, som en i de flesta fall tillämplig grundsats, att icke obetingadt bifalla en mot Utsk:s hemställan afvikande mening, utan fast heldre återremittera ärendet, då andra omständigheter, t. ex. Riksdagens nära förestående slut, icke gjort sådant otjenligt, och detta på det att Utsk. må kunna efter skeende pröfning gifva ärendet den bäst passande form; så inskränker jag mig nu till att vördsamt anhålla om Betänk:ts återremitterande.
Alströmer, Carl Johan Oscar:
Vid denna frågas behandling inom Utsk. voro meningarne mycket delade, och genom den votering, som på discussionen följde, stannade Utsk. med en majoritet af tre röster, i det slut förevtde Betänk, utvisar.
Den fråga, som i motionen blifvit väckt, omfattar, efter min öfvertygelse, en ganska vigtig grundsats, och det är således mindre för det särskilda föremålet för frågan, eller huruvida ifrågav:de kronopark jemte kronoskattehemmanet Tvenningen böra för Statens räkning inlösas, än för att få den princip afgjord, huruvida Staten bör för skogsplantering tillegna sig tjenlig mark, som jag reserverat mig mot Utsk:s beslut.
Skogsplantering är i allmänhet af den beskaffenhet, ben 11 Mars f. m. 16* att den sällan lemnar någon fördel åt den, som verkställer densamma, och man kan således icke hafva någon förhoppning att enskilda skola mycket befatta sig dermed.
Detta förhållande synes mig innebära en tillräcklig bekräftelse derpå, att Staten bör begagna hvarje tillfälle som erbjudes, att i skoglösa orter tillegna sig sådan till skogsplantering tjenlig mark, som kan till billigt pris erhållas, för att der så väl till föresyn sorn för beredande af framtida tillgång på skogsprodukter, updraga och vårda skog.
Hvad förev:de speciella fråga beträffar, så uplyses det af motionen, att ehuru ifrågavide allmännings-skog fordom varit ymnigt bevuxen med det yppersta byggnadstimmer, skulle, derest svedjebränningen inom de kalhuggna afverkningarne komme att vidare utsträckas, deraf ovilkorligen följa, att all återväxt tillintetgjordes, och att den med sina gränsor omslutande kronoparken Weden omsider jemväl blefve offer för eldens härjningar; äfvensom att Trenningshult genom sitt frånskiljda läge, obehöflighet för mulbete, kända förmåga att framalstra byggnadsämnen samt lätthet att bevakas vore företrädesvis lämplig att på föreslaget sätt användas.
Det torde således vara allt skäl att Staten tager saken om hand.
Det är äfven af motionen uplyst att sjelfva planteringen skulle medföra en ganska obetydlig kostnad; vården om skogen kunde uplåtas åt samma skogsbetjening, som har vården öfver den derintill belägna, och då derjemte tages i betraktande att inlösnings-kostnaden ^kulle genom försäljning framdeles af skogsprodukten blifva mångfaldigt återgäldad, tror jag mig hafva haft skäl att framställa den reservation, som finnes Betänk, bifogad.
Deruti har jag visserligen icke afgifvit något bestämdt förslag, utan ansett det böra öfverlemnas åt K. M., att, efter sig företeende omständigheter, taga i Nåd. öfvervägande, om inlösen af nämnde mark för skogsplanterings-kassans räkning bör ske, eller, derest kassans tillgångar sådant ej medgifver, om framställning i ämnet bör till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåtas.
Efter all anledn. torde anspråken på ersättning för ifrågav:de mark blifva så obetydliga, att derutinnan icke några betänkligheter böra upstå.
Jag har begärt ordet i samina syftning, som föreg:de talare; men med den olikhet emot dem, att jag icke anser en återremiss af Betänk:t vara behöflig.
Alströmer har nemi., efter min öfvertygelse, så tydligt i sin reservation framställt det beslut, som jag anser R. o. Ad. i denna fråga böra fatta, att jag tror, det man tryggt kan anlaga densamma.
Afven under förutsättning att en återremiss kan medföra ett förändradt resultat, är det dock icke säkert, att R. o. Ad., då ärendet återkommer, äro så beskaffade som nu.
För antagande af Frih.
Alströmers förslag, talar icke blott den vigtiga omständigheten, att det alltid är skäl att Staten söker tillegna sig en till skogsplantering tjenlig mark, som förut tillhört Kronan, men som genom dess uplåtande åt enskilda, blifvit missvårdad; utan jemväl den här i Betänkt antydda, att denna mark ligger invid en allmänning, sorn redan förut har en ordnad skogsbetjening, äfvensom att kostnaden 166
Den 11 Mars i. m. för dess återplantning skulle blifva högst obetydlig, nemi. blott omkring 2,500 R:dr.