Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederströms princip, ställas, om jag så får säga, under ett slags förmynderskap.
Hvilken annan lag hindrar en familjefader från att låta sin myndige son förvärfva sig sitt uppehälle och anbefaller sedan, att ur fadrens personela kassa utbetala tor sonens underhåll.
Då It.
St. genom Grundlagarne förhindra Arffurstar att genom embete förskaffa sig nödiga medel till sin utkomst; så måste deras pligt vara, att gifva landels söner nödigt underhåll och låta dem få upbära sina medel, eller de af R.
St. åt dem gifna anslag.
Förhållandet är icke alltid sådant som nu, att Arffurstarnes Höge Fader Regerar; det kan komma den dag, då en Arffurstes broder sitter på Thronen, och huru vänligt än Regent med Furstar sämjas, frågar jag, om en myndig Arffurste skall ställas under en faders eller broders förmynderskap, dä hvarje annan Svensk medborgare eger denna frihet — och det — under den tid då det ropas om — frihet om frihet för Qvinnan genom förmynderskapets borttagande — under samma tid vill man vidare inskränka och icke erkänna myndiga Arffurstar.
Att alla ytterligheter äro vådliga, skola vi finna, om vi kasta tillbaka en blick på Historien.
Likasom man nu vill göra Arffurstarne mera beroende, var fordom, i motsatt riktning, friheten för stor, såsom under Birger Jarls tid, då Han i sitt Testamente skiftade ut delar af Riket till län åt sina 3 yngre söner.
Likaså under Gustaf l:s tid, då Han förnyade Birger Jarls anordning om Rikets delning i flera ärftliga Furstendömen; och gå vi vidare framåt, då Hertig Johan (Konung Johan IILs yngste
Son och således Gustaf II Adolfs kusin, samt död 1618) fick sig förlänade Östergöthland, Dahlsland och 4 Härader i Vestergöthland, samt Carl Philip (Gustaf II Adolfs yngre bror) erhöll Furstendömena Södermanland, Nerike och Wermland.
Allt från den sednares död, 1622, då dessa provinser återföllo till Kronan, har ingen Svensk Prins haft
Sig någon del af Riket såsom Furstendömen förlänt.
I vår nuvar:de Grundlag genomgår den principen i 1, 4, 45 och 78 §§, att ingen del af Riket får åt någon förlänas, hvarigenom Konungens makt skulle inskränkas, då Han är hela Rikets Regent.
Under Drottning Christinas tid, heter det i 1 650 års Riksdagsbeslut: »att Hennes. K. M., med Riksens Råd godt funnit häfver att Riket efter denna dag aldrig skall delas, utan alltid blifva ett Corpus tillsamman under den regerande Konungen; alltså skall Hans Fursteliga Nåde (Carl Gustaf) åtnöja
Sig med den disposition, som Hennes K. M. och Riksens Råd Den 22 November. 305
Råd om stat och underhåll i penningar förordnar.»
Här tyckes icke, som denna stal i penningar blef anslagen till Hennes M.
Drottningens personela kassa.
I den under Guslaf Ill:s regering antagna Reg.F. af d. 21 Augusti 1772, 34 §:n, står: »Prins vare sig Kronprins, Arffurste eller Furste, må ej hafva Lifgeding eller General-Gouvernement, men underhåll i penningar, hvars minimum är för hvarje Arffurste 100,000 D:l:r S:m:t, ifrån den dag han är myndig förklarad, som sker vid 21 års ålder.
Prinsarne af Svenska blodet, Hvilka äro längre från Kronan, skola åtnjuta en summa penningar årligen till Deras underhåll, lämplig och för deras börd anständig.
Här tyckas R.
St. tagit en faderlig omvårdnad om Prinsarne, såsom landets söner, samt äfven fästat afseende på myndiga år.
Att Konungen icke eger en familjefaders alla rättigheter, tyckes äfven SuccessionsOrdms 5 g gifva ett ytterligare bevis, hvilken lyder:
Prins af det Kongl. Huset må ej gifta
Sig utan Konungens vetskap och samtycke.
Sker det ändock, håfve Ilan förverkat Arfsrätt till Riket för Sig, Barn och Efterkommande, Lag samma vare, om Han, med eller utan Konungens vetskap och samtycke, tager till Gemål enskild Svensk eller Utländsk mans dotter.
Dock vare honom ej förment, att med Konungens vetskap och samtycke taga Gemål af Svenska KonungaHuset, inom i Svensk Lag, ej förbudna leder.
Här ha således icke Prinsarne samma rättigheter, som hvar och en Svensk medborgare; och icke en gång hvad många andra länders konstitutioner (t. ex.
Baijerns och Wurtembergs) stadga i denna händelse, nemi.
Successionsrättens förlust endast för Prinsens efterkommande af ett, utan Konungens bifall, afslutadt jemnbördigt äktenskap, men de antaga ock, att Konungen kan legitimera ett sådant genom ett efterföljande samtycke.
Ehuru Tidnings-spalterna varit fyllda med den åsigt, som Frih.
Cederström uttalat, kan jag ej dela denna princip förr, än en klarare bevisning blifvit för mig framställd.
Hr Cederschiöld, Rob. Teophron:
Om än den åsigt, motionären framställt, eller att Staten, i en ärftlig monarki, icke skulle hafva förpligtelse att lemna underhåll åt några andra medlemmar af den Kungliga Familjen, än åt Konungen och Thronföljaren, om än denna åsigt, säger jag, vore riktig, betraktad såsom en allmän princip, så kan den likväl icke, åtminstone under nuvarande förhållanden, ega någon tillämpning i afseende å Svenska Staten.
Skälen dertill äro redan af den siste värde talaren framställda, men som saken ej torde sakna sin vigt och betydelse, må det äfven tillåtas mig, att i korthet omnämna och måhända fullständiga dessa skäl.
Frågar man sig hvad som ovilkorligen fordras, för att
Staten skulle kunna vara befriad från skyldigheten att lemna underhåll åt de öfriga medlemmarne af den Regerande Familjen, så ligger svaret genast till hands, eller att Dessa Medlemmar skulle hafva samma I H. 20 306
Den 22 November. fri- och rättigheter, som tillkomma hvarje annan medlem af det samhälle, till hvilket de höra.
Så är likväl icke förhållandet i Sverige, såsom Hr Funck redan omnämnt.
Till en början äro, enl. 45 §:n Reg.F., Arflfurstar eller Prinsar af det Konungsliga Huset förhindrade att innehafva några civila embeten.
Vidare stadgas i 44 §:n af nämnde Grundlag, att ingen Prins af KonungaHuset får ingå äktenskap utan Konungens samtycke, vid äfventyr att hafva förverka^ arlsrättrn till Riket för både Sig Sjelf och efterkommande.
Successionsordningen innehåller äfven åtskilliga stadganden i samma syftning.
Så t. ex. uprepas i 5 §:n förbudet för Prinsar att gifta Sig utan Konungens samtycke, och i samma § stadgas äfven, att Prins icke en gång med Konungens samtycke får taga till Gemål enskild Svensk eller utländsk mans dotter.
I 6 §:n meddelas för Prinsessor af Svenska Regentätten i det närmaste likartade förbud.
Enl. 8 §:n får ej Prins, utan Konungens och R St:s samtycke, blifva regerande Furste i Utländsk Stat.
Ingen lärer kunna neka, att ju dessa stadganden innefatta ganska väsendtliga inskränkningar uti de rättigheter, som tillkomma Svenska medborgare i allmänhet, och så länge dessa inskränkningar qvarstå, anser jag det vara Svenska Statens pligt, att med passande underhåll torse de medlemmar af KonungaHuset, som äro underkastade sådana bestämmelser.
Hvad för öfrigt vidkommer den nuvaride fördelningen af de s. k. materiella anslagen å Usta HufvudTiteln, så förenar jag mig med Hr Gripenstedt i den åsigt, att densamma må bibehållas, och detta desto heldre, som en sådan fördelning, enl. hvad han uplyst, blifvit af R.
St. sjelfve begärd.
Skulle omständigheterna fordi a, att dessa särskilda anslag förökas eller förminskas, så kan sådant ske utan någon rubbning i det personella anslaget, och derå hafva vi, just vid denna Riksdag, ett exempel, enär K. M., som icke begärt någon förökning af Sitt personella anslag, föreslagit förhöjningar af de materiella anslagen.
.Tåg förenar mig således med de föreg:de talarne uti att bestrida bifall till motionen.
Frih. von Stedingk, Styrbjörn:
Jag anser mig kunna med desto större opartiskhet bedöma den af Frill.
Cederström väckta motionen, som jag icke vid någon Riksdag emotsatt mig beviljandet eller förökandet af något anslag å Usta HufvudTiteln.
Jag ämnar icke heller vid denna Riksdag göra det, enär jag alltid hyst och hyser den öfvertygelse, att då förökade anslag å nämnde HufvudTitel begäras, så äro de väl öfvertänkta och af ett verkligt behof påkallade.
Dessutom anser jag det icke vara med R.
St:s värdighet öfverensstämmande att iakttaga en allt för stor hushållning i afseende å Usta HufvudTitelns anslagssummor, ehuru en sådan sparsamhet för öfrigt i allmänhet ej bör klandras.
Men, Mine Hrr, här är icke fråga om att afslå eller bevilja en begärd summa, utan här är endast fråga om att bestämma sättet för fördelningen af den begärda summan, och i detta afseende får jag öppet erkänna, att jag är af alldeles olika tanke med de värde talare, hvilka bekämpat motionen.
Om man betraktar, i hvilka småposter det s. k. materiella anslaget är fördeladt, såsom till lys- och Den 22 November. 307 renhållning, ved och kol, m. m. d., så torde man ej kunna undgå att finna sådane minutiösa bestämmelser gränsa nära nog till det löjliga.
Det är icke heller något stort bevis på grannlagenhet at R, St., då de på detta vis föreskrifva K.
M. huru lian skall använda de till hans hofhållning anslagne summor; ty såsom det står den enskildte personen öppet, att i sin Budgett, om jag så må uttrycka mig, upföra olika utgiftskonton, så må det äfven vara till H. M. Konungen öfverlåtet, att genom Sitt Hoflntendents- eller HofmarskalksEmbete bestämma fördelningen af de erforderliga utgiftssummorna, och all inblandning från R.
St:s sida i sådana ekonomiska detaljer, är och förblifver enl. min tanke, både opassande och olämplig.
Vidkommande det föreslagna öfverförandet af H. K. H.
Kronprinsessans mindre anslagssumma å H. K. H.
Kronprinsens apanage, så är lämpligheten deraf, enl. min tanke, så i ögonen fallande, att jag ej anser mig behöfva derom något orda.
Hvad åter anslaget till Arffurstarne beträffar, finner jag många skäl tala för öfverflyttningen af deras anslag å Konungens.
Motionären har framhållit det enklaste och naturligaste skälet, hemtadt från familjeförhållanden, eller hvarje familjefaders skyldighet att försörja sina barn.
Förslagets motståndare hafva äfven hållit sig inom familjelifvets område och framställt olämpligheten af att Konungens Barn skola vara af Honom beroende.
Nå väl, Mine Hrr, äfven jag vill updraga en tafla, hvarigenom jag tror mig kunna ådagalägga, att om än vi för det närvande lefva under lyckliga förhållanden, så kunna tiderna förändra sig och blifva sådane, att det hade varit visare att lagstifta för framtiden än för ögonblicket.
Man kan nemi. ganska väl föreställa sig, att i en framtid komme att finnas sådane Prinsar, hvilka, då de af Staten erhöllo ett tillräckligt underhåll, icke ansågo sig stå i någon tacksamhetsförbindelse till sin höge fader, utan företoge sig att öppet eller hemligt motarbeta hans planer och åtgöranden.
Man måste väl medgifva, att sådana förhållanden icke äro önskvärda, samt att det icke tillkommer R.
St. att genom sin lagstiftning dertill gifva anledning.
Detta hvad familjeförhållanderna beträffar.
Men, Mine Hrr, jag har ett ännu mycket vigtigare skäl, som talar för förslaget, nemi. ett politiskt; men respekterande Grundlagens helgd, och iliågkommande 90 §:n Reg.F., vill jag endast hålla mig till framtiden.
Hrrrne Funck och Cederschiöld hafva citerat 45 §:n Reg.F. Jag vill äfven citera denna §, men jag kommer måhända ej till samma resultat, som nämnde värde ledamöter.
Denna § förbjuder hvarje Prins att hafva något Lifgeding eller civilt embete.
Jag talar icke här om militära högre chefsposters beklädande, det hör egentligen icke hit, vi veta att så tillgår, Reg.F. lägger icke heller något hinder i vägen derför, och Svenska krigsmakten till lands och vatten har genom den dagliga erfarenheten lärt sig inse de välsignelserika frukterna häraf.
Då således Grundlagen ej tillstädjer Prinsar att befatta sig med Statens angelägenheter, så förefaller det mig alldeles klart, att
Staten icke heller bör åt dessa personer lemna något slags anslag. 308 Den 22 Norember.
Detta är en lifsprincip i vårt konstitutionella samhälle som, enl. min tanke, icke nog kan upmärksammas och begrundas.
Hr Gripenstedt har sagt, att de klandrade småposterne tillkommit i enlighet med Ständernas egen önskan.
Om så är förhållandet, skyr jag icke att öppet uttala den mening, att denna Ständernas önskan har varit ganska småaktig.
Ständerna böra tillse, att anslagen blifva tillräckliga, men att reglementera i smått, att utportionera summor till ljus, ved, kol, renhållning m. m. är, såsom jag redan sagt, högst opassande.
Jag har nu skärskådat Frih.
Cederströms förslag från flere synpunkter, från familjeförhållandenas, grannlagenhetens och den politiska klokhetens tida, och jag har icke kunnat tinna annat än att förslaget är ganska välbetänkt, hvarföre jag ock detsamma till alla delar biträder, med anhållan till Hr Gr. o. Landtm, att detta mitt yttrande må få åtfölja den blifvande remissen.
Det lärer icke få betraktas såsom allt för anspråksfullt, om man fordrar, att den, som upträder emot en motion, skall hafva genomläst densamma; och ifall Hr Gripenstedt gjort detta, så har han jemväl bort finna, att jag icke deri yttrat någon tanke att motsätta mig den af Konungen äskade förhöjningen af anslagen å l:sta HufvudTiteln.
I motionen säges nemi. med tydliga ord, att jag har ingenting att invända emot en förökning af anslagen, derest sådant är af behofvet påkalladt, men att jag icke anser det vara den enskilde representanten tillständigt att i sådant afseende något föreslå.
Hvad sjelfva frågan beträffar, så hafva, såsom skäl för motionens olämplighet flere §§ i Grundlagarne blifvit citerade.
Men det egna är, att just samma §§ gifva, enl. min åsigt, de bästa bevisen på förslagets behöflighet och nytta.
Jag har nemi. trott, och jag tror ännu att, då dessa §§ inrymma åt Konungaättens
Chef en så stor och vidsträckt makt öfver ättens öfriga medlemmar, det äfven är med Grundlagens anda och syftning öfverensstämmande, att Konungen är förvaltare af de till den Kungliga familjens underhåll af Staten anslagne medel, men att det deremot är emot samma Grundlags anda stridande, att medlemmarne af Konungafamiljen i ekonomiskt hänseende ställas helt och hållet oberoende af sin chef.
Hvarthän ett sådant oberoende kan leda, det har så väl Sveriges som andra länders historia ofta visat.
Jag har således vid dessa §§:rs genomläsning kommit till ett resultat, alldeles motsatt det, hvartill mine värde motståndare ledt sig, och jag skulle tro, att det är lika lämpligt och lika nödvändigt, att Konungen i ekonomiskt hänseende är Sina Barns förmyndare, ehvad de äro myndige eller icke, som att Han har uteslutande rätt att gifva eller vägra
Sitt samtycke till deras äktenskapsförbindelser.
Det har aldrig blifvit ifrågasatt att icke Konungen bör hafva en så stor civillista, att Han kan både värdigt representera det folk, Han regerar, och lemna nödiga bidrag till underhåll af Konungafamiljens medlemmar.
Men att detta underhåll bör komma de Furstliga personerna till godo just genom Konungen, och icke på något annat sätt, tycker Den 22 November. 309 jag mig finna i den å motsidan citerade 45 §:n Keg.F., som förbjuder Svenska Prinsar att hafva något Lifgeding eller civilt emembete.
Jag har nu sökt att ytterligare redogöra för min åsigt i denna fråga, och hoppas, att den måtte anses förtjena sådant afseende, att motionen vinner bifall.
Stael von Holstein, Fa b. Wilh.:
Då det uti Frih.
Cederströms motion icke nr fråga om att bestämma l:sta HufvudTitelns anslag, utan det är öfverlåtet åt Konungen att i sådant afseende begära hvad
Han anser vara af nöden, sfi följer deraf, att man nu icke har att afse några större eller mindre summor, utan uteslutande bör fästa sig vid den framställda principen.
Motionären har ansett, att det bör bero af Konungen, såsom Konungahusets chef, att, sedan Staten lemnat det af Honom för Sig och Sin familj äskade anslag, deraf lemna underhåll åt de medlemmar af Konungahuset, som ej hafva särskildta anslag.
Jag tror, att denna princip kan och bör försvaras.
En värd ledamot har åberopat flera exempel från vår äldre historia, huruledes Prinsar af det Kungliga Huset, i närmare eller fjermare led beslägtade med Begenten, stått i strid, ja t. o. m. gjort upror mot Honom.
Sådana exempel synas mig tala snarare för än emot motionen, ty alla dessa Prinsar hafva haft Lifgeding, bestående ofta af flere provinser, sig anslagne.
De bevisa just, att då dessa Prinsar kommit i en oberoende ställning till Konungen, så hafva de fått makt att sätta Sig i opposition emot Honom, hvilket troligtvis alldeles uteblifvit, derest De varit af Honom beroende.
Det har äfven blifvit anmärkt, att Arfiurstar icke kunna, såsom andra medborgare, innehafva tjenstebefattningar och sålunda bereda
Sig utkomst.
Detta är sannt, ehuru man dervid tyckes vilja förbise, att förbudet gäller civila, men icke militära embeten, dervid jag dock icke vill fästa mig, enär inkomsterna af de militära tjensterna icke äro tillräckliga för Furstars existens.
Men denna anmärkn. förlorar största delen af sin skenbara vigt, då man besinnar den stora olikhet, som förefinnes och måste förefinnas emellan Furstars och enskilda personers förhållanden.
De förra hafva så många företrädesrättigheter framför de sednare, att de äfven kunna vidkännas någon olägenhet, om jag så får kalla ett förbud, som hindrar dem att bekläda embeten, hvars inkomster i de flesta fall äro en ringa penning i jemförelse med en Furstlig persons lefnadsbehof.
Jag förenar mig med motionären, och hoppas, att hans förslag måtte tillvinna sig bifall.
Hr Stjernsvärd, Gust. Mauritz:
För icke länge sedan hörde man på detta rum en välkänd stämma yttra, att all curtoiise i offentliga angelägenheter borde vara slut.
Jag påminner så mycket heldre om denna maxim, som densamma alltid utgjort grundregeln för mitt handlingssätt såsom representant, och jag harvid detta tillfälle aktat nödigt att förutskicka denna förklaring, för 310 Den 22 November. att derigenom söka förekomma en sådan misstydning af mitt blifvande yttrande, som motionen sjelf varit underkastad från ett håll, der man minst bort förvänta något dylikt.
Till en början ber jag att få tillkännagifva, att jag är lika konstitutionelt-monarkiskt sinnad som trots någon inom detta hus; men det är just till följd af detta tänkesätt, som jag går att tillstyrka bifall till Frih.
Cederströms motion.
Om man närmare undersöker de förhållanden, som ligga till grund för personella anslag från Statens sida, så torde man finna, att de hufvudsakligen äro tvenne.
Det ena är, då Staten fordrar ersättning för anslaget medelst individens arbete, hvilket är grunden för alla löner; det andra åter är, då Staten gifver anslag såsom belöning för fullgjordt arbete, såsom pensioner.
Sjelfva Grundlagen lägger ett hinder derför, att något af dessa fall skall kunna förekomma med afseende å medlemmarne af det Kungliga Huset.
Då motionens motståndare åberopat
Grundlagen såsom stöd för sina inkast emot förslagets lämplighet, ber äfven jag att, till stöd för min åsigt, få citera samma Grundlag.
Man har yttrat, att Grundlagen ställer Arffurstarne i ett exceptionelt förhållande i jemförelse med Rikets öfrige innebyggare, derigenom att de förre äro förbjudne att bekläda civila embeten.
Men äfven andra medborgare än Furstarne träffas af samma förbud, ty 28 §:n Reg.F. stadgar, att endast de, som äro af den rena evangeliska läran, få utnämnas till civile embetsman och domare.
Således inträffar det exceptionella förhållandet icke allenast för Arffurstarne, utan äfven för alla de Svenska medborgare, som ej tillhöra StatsKyrkan.
Jag vill härmed ej hafva sagt, att icke detta förbud är oriktigt, och olämpligt, helst jag måhända bättre än någon annan känner, att inom detta hus finnes en person, som endast och allenast i följd af detta Grundlagsbud blef hindrad emottaga ett högre embete, hvilket ingen bättre än han, genom sina egenskaper, kunnat bestrida.
Det har äfven blifvit yttradt, att man genom motionens antagande skulle komma att ställa Konungahusets medlemmar i ett ytterligt beroende af Konungen.
Det kan icke annat än förvåna mig att från detta håll höra ett sådant inkast mot motionen.
Sjelfva Grundlagen ställer ju KonungaHusets medlemmar i beroende af dess chef, och detta med rätta.
Här har jemväl talats om de stora kostnader, som anslagens sammanförande skulle förorsaka.
Jag tror icke, att det anstår Svenska nationen, och aldra minst R. o. Ad., att visa småaktighet, då det är fråga om Konungens apanage.
Åtminstone skall jag för min del alltid hysa den åsigt, som en annan talare yttrat, att någon småsinnad hushållning icke i detta afseende bör ega rum.
Slutligen finnes ännu ett annat skäl, som talar högt för bifall till motionen.
I Norige har samma princip gjort sig gällande, som den, hvilken ligger till grund för Frih.
Der hafva ej Arffurstarne fått
Sig tilldelade några särskildta anslag.
Då det Norska StorThinget ännu icke beträdt en annan bana, anser jag det icke vara grannlaga, att Sverges Ständer, genom att bevilja den del af anslaget till Prins Oscar, som blifvit äskad af Den 22 November. 311 Sverige, under förutsättning, att Norge skall bevilja återstoden, likasom tvinga den Norska Riksförsamlingen att frånträda en princip, som den en gång fastställt till efterföljande.
Jag får fördenskull förorda bifall till motionen och anhåller, att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen.
Motionens förfäktare påstå, att det är riktigt att StatsChefen har hela anslaget och deraf lemnar underhåll åt sina barn, men de tiinka sig då endast det förhållande, att KonungaFamiljen består af föräldrar och barn, och ej af några andra medlemmar.
Det har likväl blifvit framhållet att Konungen t. ex. kan hafva Farbröder, Kusiner eller ännu fjermare slägtingar bland Arffurstarne.
Om det då icke vore bestämdt, huru mycket underhåll skulle lemnäs åt dessa Arffurstar, utan det berodde af Konungens eget skön, huruvida Han ville gifva dem t. ex. 100,000 eller blott 100 R:dr, blefve underhållet af sådane personer, hvilka en gång kunde komma att intaga thronen, allt för mycket beroende af en endas godtycke.
Om man derjemte bibehåller de band, som äro lagda på Arffurstarne, icke allenast från Konungens, utan äfven från It.
St:s sida, i det att dessa Furstar icke få hafva några civila embeten samt icke få gifta
Sig eller blifva Kegenter i andra länder utan att förut dertill erhålla Konungens och, i sistnämnda fallet, jemväl R.
St:s samtycke, så kan jag, för min del, icke finna annat, än att det är i högsta grad orätt att göra äfven deras ekonomiska existens helt och hållet beroende af Konungen.
Vill man genomföra den af motionären framställda principen, så må man åtminstone först från Grundlagen borttaga dessa band på Arffurstarnes frihet och lemna dem öppet, att antingen här eller i andra länder söka sig utkomst.
Men om detta är rådligt i ett monarkiskt samhälle, torde den värde motionären kunna utan svårighet med sig sjelf afgöra.
Hvad de s. k. små titlarne beträffar, så anser jag, i likhet med Hr Gripenstedt oell på sätt jag förut yttrat, att de böra bibehållas och ej öfverflyttas till Konungens personella anslag.
Om en förökning af något utaf dessa anslag behöfves, såsom f. n. är fallet, så kan sådant begäras och beviljas utan rubbning eller förändring af det egentliga apanaget, men att. då anslaget t. ex. till stallet eller till lyshållningen, eller till något annat behof behöfver ökas med några 1,000
R:dr, i stället gifva en sådan mindre summa af 10,000 eller 15,000 R:dr såsom förhöjning i Konungens apanage, det anser jag ej vara förenligt hvarken med Dess eller med R.
St:s värdighet.
Jag afstyrker således fortfarande motionen, hvars bifallande utan tvifvel skulle leda till en icke obetydlig förökning i Statsver kets utgifter.
Frih. von Stedingk:
Jag anhåller blott att få med några få ord bemöta Hr Cederschiölds sista yttrande.
Jag förstår i sanning icke huru en persom med så kända frisinnade åsigter, som Hr Cederschiöld, kan vilja misstänka en blifvande Konung för något, hvarför man ej vill misstänka en enskild familjefader, nemi. att, ehuru 312 Den 22 November. han sjelf eger ett rikligt underhåll, vilja åt sin son eller nära shigtingar, lemna endast några lumjina 100 R:dr.
Jag åtminstone hyser ej en sådan misstanka, utan tror, att om man till Konungens apanage anslår en summa, som är rundeligt tilltagen och snarare för stor än för liten, och dervid fäster det förbehåll, att Konungen dermed skall underhålla så väl egna Barn som fjermare slägtingar, så kan den af hr Cederschiöld förutsatta småaktigheten eller godtycket icke gerna komma i fråga.
Men om något sådant verkligen skulle inträffa, så tror jag att det förorsakats deraf, att Konungens apanage ifrån början varit allt för knappt tilltaget.