Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill blott nämna, att genom en lag måste stadgas, att och på hvad vilkor jordägare skall vara skyldig att afträda den mark, som fordras för nya väglineers anläggning.
Äfven måste jag icke lemna oanmärkt, att en ny organisation af inseendet öfver vägars byggande och underhållande måste ske.
Kronobetjeningen äger hvarken ledighet eller insigter till att bestrida detta öfverinseende.
För egentliga styrelsen öfver kostnaderna och arbetet för hvarje Län bör finnas en Öfverväg-byggmästare, hvilken befattning otvunget förenar sig med Provincial-landtmätareembetet.
Att genast lyfta väghållningsskyldigheten från landtmännens skuldror, lärer icke låta sig göra; men man bör dock så ställa, att den blifver mindre tung.
Detta sker hufvudsakligen på det vis, att allmogen väl bör, på vägstyrelsens reqvisition, lemna arbetsbiträde till vägarnas underhäll, men icke nödgas ansvara för hvar sitt stycke af vägen.
Arbetet bör icke, med risk af cassering, ske på den väghållningsskyldiges ansvar, utan ledas af konsterfarna män, som dertill blott äga commendera armar, men i öfrigt ansvara för arbetets duglighet.
Jag behöfver ej säga, alt denna rätt att reqvirera dagsverken skall vara kringgärdad af bestämda reglementariska föreskrifter, så att mannamån ej kan ske, eller arbetaren ryckas från jordbruket i den brådaste tiden.
Ej heller behöfver jag säga, att min mening är, det äfven denna servitut blott är öfvergående, och alt den dag väl en gång skall komma, då jordbrukaren befrias frän bekostandet af de stora farvägarna (de små, eller by- och socknevägarna torde väl alltid komma att underhållas af invånarna).
Den t Mars c. m. 117 Afsigten med detta förslag är att söka tillvägabringa en kanske oberäknelig nytta för landet.
Om jag ej med nog sakkännedom eller skarpsinnighet inträngt i ämnet, så må andra visa mig mina misstag; jag skall ej blott utan ovilja, utan med verklig glädje emottaga tillrättavisningen.
Det enda, Iivari jag ej tror mig kunna vederläggas, är, att frågan är af högsta vigt.
Spre ngtporten, Jac. Wilh., uppläste följande:
Af de förslag till en förbättrad reglering af brännvinsbränningen, som vid detta Riksmöte blifvit väckta och kommit till min kunskap, är ett, som närmast uppfyller de begrepp, jag hyser om ändamål och billighet.
Palmstjerna synes mig hafva utgått från den, efter min tanka, ganska riktiga grundsats: att husbehofsbränningen, såsom den nu utöfvas, är af all brännvinsbränning den skadligaste, emedan den förstör mest bränsle och säd, emedan den direct verkar förderfligast på allmogens sedlighet, och emedan den lägger hinder i vägen för controllen och följaktligen för en hög beskattning, hvaraf Staten kunde hafva inkomst och den förderfliga varan fördyras.
Utgående från dessa grunder, synes den värda motionären hafva insett, att då husbehofsbränningen icke kan förbjudas, enda möjligheten, att ställa brännvinsbränningen på en redig och för Staten inkomstgifvande fot, är att uppdraga en sträng gräns emellan husbehofsbränning och fabrication.
Den förra skulle den värda motionären vilja tillåta emot en måttlig, dock, efter min tanka, allt för dryg afgift; den sednare skulle han önska att se beskattad så högt, som rörelsen möjligen medgifver.
Jag skulle, för mindel, icke tveka att, under några förbehåll, instämma i delta förslag; men då jag befarar, att tiden ännu icke är inne att de jure se dessa bestämmelser antagna, anhåller jag alt få uppgifva en enkel utväg, hvarigenom, efter min tanka, de facto samma sak vunnes, — en utväg, som jag skulle vilja betrakta såsom ett fredsförslag emellan de 2tne fiendtliga och täflande principerna i brännvinsbränning, husbehofsnäringen och fa b r ic a t i o ne n, och som, om den antages, synes mig mindre medföra vådan af en reaction vid en kommande Riksdag, den jag förutser, såsom en följd af spannmålsprisens öfverdrifna fallande, om bränningstiden allt för mycket inskränkes.
Jag föreslår i öfverensstämmelse härmed, att sedan tädan tarilfen i så målto blifvit rättad, att 00 k:rs pannans skatt blifver bestämd till 33 R:dr 16 sk.
B:co, från hvilken ståndpunkt tariffen böjes i jemn progression till go
R:dr för go lurs pannan (sorn jag ännu anser böra blifva den högsta
Den i Mars e. m. tillåtna kannerymden), samt uter sänkes i samma progression till 3 R:dr 16 sk. för pannor under 10 k:r, det derefter må förklaras: att erläggandet af den sålunda påförda afgiften endast må berättiga till ?.:ne månaders brännvinsbränning under någon af följande terminer, nemligen irsta terminen från d. i5 Nov. till d. i5 Jan., 2:dra terminen från d. i5 Jan. till d. i5 Mars och 3:dje terminen från d. i5 Mars till d. i5 Maj; dock obetaget för deti, som vill utöfva tillverkningen längre, eller iiögst sex månader i ett för allt hvarje år, att derom begära särskildt tillstånd hos K. M:s Bef:h:de emot afgiftens erläggande i förskott för den öfverskjutande tiden på så sätt, att för 4 månaders bränning erlägges afgiften fördubblad och för 6 månaders tredubblad emot hvad den i tariffen ursprungligen bestämmes.
Den enkla qo k:rs pannan skulle sålunda för 6 månader komma att skatta 270 Il:dr, med vanlig förhöjning för rectificatious-apparat och mäskvärmare.
— Pisloriska pannan anser jag böra skatta 5 gånger den enkla.
Följden af dessa grunders antagande skulle, efter min tanka, blifva, att de små pannornas innehafvare, utan något positivt tvång och för alt undvika den förhöjda skatten, sjelfmant inskränkte sin bränning till 2:ne månader.
Iiusbehofsbränningen blef härigenom återförd till livad den är, om man icke vanställer begrepp, eller tillverkningen af den qvantitet brännvin, som för husets consumtion i rikt mått kan anses erforderlig.
Näringen blef ordentligen utöfvad.
Man brände icke, för att i öfverdåd genast förtära livad som tillverkades, utan man beredde på en kortare tid sitt årsbehof och kunde dessutom hafva något öfver till afsalu.
Genom minskning af husbehofsbränningen erhöll fabricationen ett större fält för en gynnande afsättning och kunde sålunda tåla en högre beskattning; Staten fick betydande, otvifvelakligt mer än fördubblade inkomster, och af båda dessa verkande orsaker: b usbehofsb ränningens i ilsk rankning och den förhöjda afgiften, blef varans fördyrande en följd.
Jag vill på förhand bemöta den anmärkning, man torde göra mot min framställning, att
Kronobetjeningen blefve allt för ofta besvärad genom resor i förseglingsärender.
Jag svarar, att den härför kan ersättas, och Kronobetjeningens besvär är en ringa sak i betraktande af landets väl eller ve, som beror på en ändamålsenlig reglering af brännvinsbränningen.
Andra talare hafva redan fästat uppmärksamheten å billigheten deraf, att hvad genom brännvinsbränningen inflyter, må under den ena eller den andra formen åter komma jordbruket tillgodo.
Jag delar deras åsigt, men vill ej uppta - Den i Mars c. m. “9 ga tiden med en ytterligare utveckling af mina tankar i denna del.
Ilr af Robsahm, Carl Reinh., anförde skriftligen:
Sorn det, i anseende till Rikets årligen i betydlig mån tillväxande folkmängd, lärer blifva allt mer och mer nödvändigt att söka uppdrifva deri inhemska productionen och bereda de inhemska producenterna ökade afsättningstillfällen, så att med folkmängden den allmänna välmågan jemväl må kunna i någorlunda lämpligt förhållande tillväxa, vågar jag vördsamt föreslå:
Den ymniga tillförseln från Finland af nödvändighetsvaror, särdeles kreatur, kött, smör och ved, är för Stockholms invånare en ganska kär och angenäm omständighet; men denna lätthet för det sjövana Finska landtfolket att, emot låga tullafgifter, fä till Stockholm införa allt hvad de af nämnde varor kunna aflåta, med säkerhet om skyndsam och contant afsättning, kan icke annat än menligt inverka på Svenska landthushållningen, i thy att hvarken, i sakernas nuvarande skick, våra landthushållare röna tillräcklig uppmuntran för ladugårdsskötsel^ tillbörliga förkofrande eller för ett förmånligt användande af deras skogsproducter.
Hvad denna sista omständighet beträffar, vill jag blott erinra, hvad säkerligen många personer inom och utom detta hus kunna intyga, att i närheten af sjelfva liufvudstadeu, på skogarna i de densamma omgifvande trakter, tusentals famnar ved af begagneligä vindfällen årligen bortrutna emedan den dryga upphuggnings- och transportkostnaden, i förening med det ständiga öfverflödet af Finsk ved i hamnarna, icke lemnar utsigten öppen för någon förmånlig afsättning af denna vara.
Fördenskull, och då nu fråga blifvit väckt om utarbetandet af en ny Tulltaxa, får jag vördsammast hemställa, 0111 icke uti densamma borde införas högre tullafgifter för den Finska importen, än som nu äga rum.
— Om remiss häraf till vederbörligt Utsk. anhålles.
Vidare uppläste Hr af Robsahm ett memorial, angrde tillägg i grundlagarna i afseende på Riksdagsmanna-arfvodena för de 3:ne öfriga RiksSt:s Ledamöter; menli. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, förklarade, att denna motion, tili följd af 81 §.
Reg.-F., icke här kunde upptagas, utan ägde Hr af Robsahm att, om han det åstundade, dermed vända sig directe till Constit.-Utskottet.
Betraktande, huru långt det redan lidit på sista motionsdagen, anser jag mig gå R.
Den i Mars c. m. o. Ad:s önskan till mötes, då jag nu blott i korthet uppgifver innehållet af följande mina motioner, under förbehåll att vid remissen få utveckla moliverna för desamma.
Hvarefter Gr.
Löwenhjelm uppläste följande fyra motioner: 1:0
Jag föreslår, att lön på stat måtte samtliga Landsfiscaler anslås till ett, efter orternas respectiva dyrhet graderadt belopp af fr. o. m. i5o t. o. m. 4°° Rtdr B:co.
För det fall att ett sådant anslag icke skulle blifva beviljadt, föreslår jag, att R.
St. i önskningsväg hos K. M. i und. anhålla om afskaffande, ju förr dess hellre, af samtliga Landsfiscalstjenster.
Jag anhåller om remiss af denna motion lill StatsUtsk. 2:0 Jag föreslår en författning, genom hvilken lönen för Pastorernas Adjuncter bestämmes att alltid vara en i denna författning fastställd del af pastoratets kända inkomst.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Allm. Besv.- och OeconomiUtskottet. 3:o Jag föreslår, att, till transporterande och förvarande af fångar, den i dårhusen och correctionsinrättningarna kända och bepröfvade s. k. tvångtröjan måtte införas och användandet, i detta ändamål, af de s. k. handklåfvarna afskalfas.
Jag anhåller om remiss af denna motion till LagUtsk. 4:o Jag föreslår revision af allmänna Lagen, Straffbalken, 5 Cap. 3 och 8 §§., lydande derhän, nemi. d. 3:dje, att ”häradsfogde, länsman, eller then i staden thertil satt ”är (att spöstraff verkställa låta) äger magt at näpsa then med ”spö, som straffet med flathet verkställer;” och d. 8:de: ”Kj ”må böter utsökas af bönda, ther han ej förmå them betalda utan hemmanets förderf eller ödesmål; ej eller af then, ”sorn lider theraf brist på födo och uppehälle; utan umgäl”le then brott sitt med kroppen.” — Jag anhåller om remiss af denna motion till Lagutskottet.
Dessa 4 motioner lades på bordet.
Hr Klingstedt, Gust. Fredr., hade inlemnat ett så lydande anförande:
Då under öfverläggningen om realisationsfrågan upplyst blifvit, att Svensk jordegendom dels i allmänna Cassör dels hos enskilda personer finnes skuldsatt till ett betydligt belopp , samt bekant är, att jordegendom i Sverige genom utvidgade låneanstalter, ett dåligt mynt och osäkerheten i myntväsendet fått uppjagade pris, så att sällan något egendomsköp kan göras, som gifver mera än 4 proc. afkastning; så hern stäl - Den i Mars e. m.
121 ställer jag, att ali ränta å penningelån må genom allmän lag nedsättas till 5 proc. för hundrade, en åtgärd, som liemtar skäl såväl från det förhållande, att alne slag af ränta nu äro gällande, nemi. 5 proc. till Disconterna och någon annan Cassa, under det att lagen bjuder, att 6 proc. är den lagliga räntan, som ock att den räntebetalande jordägaren drabbas af denna räntebetalning, under det att ännu icke någon beskattningsmethod blifvit uppfunnen, som trä (får capitalisten, hvilken i ali maklighet förtär den ränta, arbetsamheten åt honom hopsamlar; äfvensom, att räntan å discontlån må nedsättas till 4 proc., då den nedsättning, som redan blifvit gjord till 5 proc., föga minskar utgiften af 6 proc., när ränteförskottet och arfvoden tilläggas.
Det är Banken, sorn drager vinst af Discontverket; men hvad är det för skäl, att den allmänna välmågan ingår i Banken , under det den gäldskyldige mer och mer utblottas genom hög räntebetalning?
jag yrkar derföre på räntans nedsättande till 4 procent, jemte 2 proc. straffränta, i BancoDisconten ?
Att detta mitt förslag får mycken motsägelse, derom gör jag mig öfvertygad; men det torde dock ej saknas någon, som instämmer med mig i deri önskan, att välmågan, så mycket möjligt är, måtte jernnäs mellan Svenska män, hvartill räntaris nedsättande nödvändigt skall bidraga, såsom en jemnkning emellan den fordrande och den skuldsatte.
Jag anhåller, att detta mitt anförande må blifva corn* municeradt med resp. MedSt. samt remitteras till LagUtsk.
Hr Adlerberg, Bror Reinh., hade inlenmat följande 3:ne memorial: i:o
Då jag tror, att alla samhällsborgare böra hafva att vänta lika rätt och lika skyldigheter, kan jag ej lemna oanmäldt, att detta förhållande icke äger rum med de kringstrykande Dalkarlarna och Wermländningarna, hvilka oftast på sommaren ombyta vistelseort och arbete, utan att vara försedda med annat än Prestbetyg, då ingen annan af vårt arbetsfolk äger en sådan frihet (sorn endast gjort sig gällande, för det den är uråldrig), utan måste enligt författningarna, innan de till tjenst och arbete få antagas, förevisa betyg, att de äro mantalsskrifna, att de hafva försvar och uppfört sig ärligt och redligt; och föranlåtes jag häraf till den anhållan, att dessa kringstrykande
Dalkarlar och Wermländningar må förpligtas att, utom vanligt prestbetyg, förete ett från Pastor i orten om nyktert, redligt och anständigt uppförande, hvilket betyg alltid måste till påskrift uppvisas för den, hos hvilken de förrättat arbete.
Jag tror, att härigenom den förmån skulle vinnas, att den, som behöfde deras arbete, kunde skilja den nyktre, redlige och arbetsam3 H. 16 122 Den i Mars e. m. ma från den late och oduglige, samt allmänheten i följd häraf ej blottställas för bedrägeri.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. 2:0
Länge har behofvet påkallat en säkrare controll i landet för omyndigs egendom; det nuvarande sätt att den vårda anser jag, och många med mig, icke nog säkert eller pålitligt.
Det är visserligen väl, att HäradsRätterna granska de af dem tillsatta förmyndares räkenskaper; men då oftast händer, att en bonde har 2 till 3 sådana förtroenden, utan att hvarken kunna räkna eller skrifva, finner man snart vådan af ett sådant förtroende, der den omyndiges egendom nära sättes på spel.
Jag får derföre föreslå förmyndarekammares inrättande inom hvarje härad, med samma rätt och samma ansvar som förmyndarkammaren i Stockholm.
Om till en sådan inrättning inom häradet valdes kloka, erfarna och bofasta män, tror jag en nödig säkerhet skulle vinnas.
Om remiss till vederbörligt Utsk. anhålles. 3:o Bland de högre embeten i Fäderneslandet, till hvilkas behöriga vårdande mannaålders styrka oundgängligen fordras, äro utan tvifvel Landshöfdinge-embetena.
Expeditionen af de s. k. couranta göromålen vid LandsCancelliet och LandsCont. samt tillsynen öfver dem och andra underlydande embetsman, så att hvar och en af dem icke allenast uppfyller sina skyldigheter, men uppfyller dem utan onödiga vexationer för allmänheten, är visserligen en stor och vigtig del af Landshöfdinge-embetets befattningar och förutsätter redan en man af kraft och outtröttlig uppmärksamhet.
Men detta utgör dock icke mer än den minsta, den negativa delen af en Landshöfdings befattning.
Han har sig, åtminstone indirect, ålagda vida större och vigti— gare pligter.
Han måste arbeta på sitt Läns, på dess invånares förkofran i alla afseenden och förnämligast i ceconomiskt; han måste känna egenskapen af dess jordmån, det brukningssätt, som för den är det lämpligaste och uppmuntra det; han måste undersöka hvilka andra medel till välstånd, som ännu finnas obegagnade, hvilka intellectuella eller materiella kraftér, som ännu der behöfva väckas, undersöka hvilka binäringar, som der kunna med största framgång idkas, uppmuntra dem och bereda dem afsättningstillfällen.
Han måste förvissa sig, att underlydande embetsman i de aflägsnare delarna af Länet uppfylla sina skyldigheter, lika val som i de närmast residenset belägna; att allmän säkerhet och ordning öfver allt lika vårdas och upprätthålles; att hvarken mutor eller considerationer förlama författningars efterlefnad.
Men för att göra allt detta, måste han flitigt beresa sitt Län i alla directioner, finnas öfverallt, der han minst varit väntad, och öfverallt besöka Den x Mars c. m. icke blott herremannens salar, men äfven bondens stuga.
Kunde den store Gustaf Adolph resa förklädd och genom de skjutsbönder, med hvilka han gaf sig i samtal, förskalFa sig vida säkrare underrättelser om tillståndet och tänkesättet i landet än de officiella, som till honom insändes, så kan det vara åtminstone ursäglligt att begära, det en Landshöfding någon gång vidtager samma utväg,' då han ganska säkert skall komma i erfarenhet af helt andra förhållanden än dem, hvarom han nu underrättas och i sin ordning underrättar andra.
Men för en så vidsträckt och ingripande embetsmannaverksamhet fordras, det inser en hvar, en man i sina bästa år, en man i medelålderns fulla kraft.
Man antager för afgjordt (åtminstone har jag hört upplysta Officerare försäkra det), att man icke utöfver en viss ålder kan vara fullt tjenlig för militärtjensten, hvarföre ock militärpensions-reglementet tillåter Officerare att vid 5o år få taga afsked med pension och vid 4-5 att dertill vara exspectauter; och likväl fordrar denna tjenst i vissa fall långt ifrån den rörlighet, som en Landshöfding måste äga, hvilken skall rätt uppfylla sin bestämmelse.
Jag föreslår således, att de Hrr Landshöfdingar, som i femton eller högst tjugo år beklädt dessa embeten, må vid fyllda sextio år kunna taga afsked, med bibehållande af halfva lönen såsom pension.
Härigenom skulle äfven den fördel vinnas, att de nu så mycket i svang varande accorden till dessa platser skulle försvinna, enär de egentligen hafva sin grund i innehafvarens omtanka och pligt att sörja för sin och de sinas utkomst efter sitt afskedstagande.
Konungen skulle ock derigenom få fria händer att till dessa vigtiga embeten utnämna de mest förtjenta, utan att, som nu ofta är fallet, behöfva blunda för skickligheten och förtjensten, af considerationer för den afskedstagande Landshöfdingen eller hans familj.
Jag anhåller, att detta memorial må till vederbörligt Utskott remitteras.
Philip, hade inlemnat ett memorial, som upplästes, så lydande:
Då K. M., uppå gjord underd. anmälan af flera medlemmar af Gyllenstjernska slägten, vid Riksdagen år 1823 afgifvit Dess Nåd.
St. om denna slägts, på grund af pröfvade lagliga documenter, uppgifna kronofordran och densammas liqvidation, har dåvar.
StatsUtsk. i sitt afgifna betänkande ansett sig icke kunna upptaga denna fråga till afgörande, emedan, efter dess inhemtade kunskap, familjen skulle hafva försutit sin talan eller förlorat fatalierna. R. o. Ad., som under öfverläggning af saken icke fann skäligt, att (emot K. M:s Nåd.
Propos., hvilken ■U)er StatsRådets hörande blef afgifven, och deri intet fö - n4 Den i Mars e. m. rekom, som härtill kunnat gifva anledning) StatsUtsk. velat constituera sig till domstol och besluta för denna slägt talans förlust i afseende på denna kronofordran, återremitterade betänkandet, med tillkännagifvande af dess med gällande lagar mera öfverensstämmande beslut, att denna undersökning vid vederbörlig domstol borde föregå, och lemnade Gyllenstjernska slägten full rätt att i denna väg göra sin talan gällande.
Men då härvid icke fastades afseende, emedan de 3:ne öfriga RiksSt. antagit betänkandet, får jag härmed begagna min motionsrätt till öppen talans bevakande i målet, och vördsamt anhålla, att StatsUtsk., till hvars behandling och utredande denna motion torde blifva remitterad, behagade för nu församlade R, St. föreslå frågans afgörande i enlighet med R. o. Ad:s ofvan åberopade beslut.
Jag skulle tro R.
St:s egen grannlagenhet uti efterlefnad af gällande lagar i detta hänseende finnas förbisedd och böra rättas, ehuru jag icke kan annat än vördsamt underställa hela saken deras eget närmare bepröfvande.
Frih, Toll yttrade derefter muntligen:
Då jag vågar framställa denna motion, har jag velat vid densamma foga en tryckt species facti *), som utaf en af familjens medlemmar blifvit från trycket utgifven; men då densamma innehåller åtskilliga reflexioner, hvarom jag ännu icke haft tillfälle taga närmare kännedom, får jag anhålla, att, med reservation af desamma, endast sjelfva species facti må blifva ansedd såsom bilaga, Lades på bordet.
Gr, Piper, Garl Fredr,, hade inleranat följande anförande:
Såsom fullmägtig för adliga Ätten N:o io5j har jag af hufvudmannen erhållit uppdrag att återförnya den vid nästförflutna Riksdag inför R.
St. gjorda framställning om bestämmandet af en ytterst behöflig och skälig ersättning åt Hr ÖfversteLieuten.
G. N. Adlerstam för den betydliga förlust han Jidit genom flera administrativa och juridiska åtgärder, de der sammanverkat att beröfva honom tvenne landtegendomar i Götheborgs och Bohus Län, Norrkärr och Strömsvik kallade, hvilka han medelst laga fång hade sig förvärfvat.
Beskaffenheten af dessa åtgärder, jemte det lidande, som genom dem blifvit
Hr Adlerstam, med maka och tio barn, tillskyndadt, lärer icke här behöfva detailleras.
De äro för de flesta bland R. o. Ad. tillfyllest kända och dessutom i BancoUtsk:s betänkande af d. 5 Aug. 1829 (N:o 71) upptagna.
Huruledes desamma äfven af R.
St. blifvit bedömda, derom lemna icke blott nyss åberopade betänkande, tillika med ett sednare af d. 12 Febr. 1 83o (N;o 123), utan ock de både inom Utsk, och de särskilda Riks,- Medföljde motionen till StatsUtsk.
Den i Mars c. m. 125 StJförefallna disciissioncr oell reservationer beliofliga upplysningar.
Deraf iuhemtas, att framställningen icke rönte den framgång, som den förtjent, i thy att, sedan Presteocli BondeSt. funno sig böra bestämma ersättningen till Hr Adlerstam, för de till mera än 27,000 R:dr B:co uppgifna förluster, till 4i65o R:dr, BorgareSt. till 7,294 R:dr samt R. o. Ad. till 16,000 R:dr samma mynt, blef, sedan BorgareSt. antagit BancoUtskts inbjudning att förena sig med förutnämnde ?.:ne Stånd, ersättningen jemväl sedan nedsatt til! det lägsta belopp, 4j65o R:dr, och bestämd att dermed utgöras.
Af orsak således, att ersättningsfrågan af förra Riksdagens BancoUtsk. icke blifvit i enlighet med klara föreskriften i 73 §. af Riksd.-Ordn. behandlad, derigenom att Utsk. uraktlåtit att RiksSt:s skiljaktiga meningar, så nära möjligt var, sammanjemnka och förslag derom afgifva, och i betraktande deraf, att Ilr Adlerstam, med de sina, ännu befinner sig i ganska behöfvande omständigheter, bar jag vördsammast velat motionera, att nu församlade R.
St. mätte, utan afseende på hvad sålunda vid förra Riksmötet härutinnan förefallit och beslutadt blifvit, efter skäliga grunder rättvisligen bevilja den ersättning ät Ilr Adlerstam, som någorlunda svarar emot de förluster, han fått vidkännas.
Jag får således vördsamt föreslå, att den summa, som R. o. Ad. vid sista Riksdagen ansåg böra beviljas bemälde Hr Adlerstam, nemligen 16,000 R:dr B:co, måtte nu oafkortad komma honom till godo, såsom en både på rättvisa och billighet grundad ersättning.
Under hopp, att denna angelägenhet skall på ett, både för den lidande medborgarens och husfadrens samt Representationens rättskänsla, tillfredsställande sätt blifva beredd och afgjord, får jag om remiss af denria motion till behörigt Utsk. ödmjukast anhålla.
Hr af Ström, Israel Adolph, hade inlemnat följande:
Regeringen har gjort allt, som stått i Dess förmåga, till skogshushållningens förbättrande i Riket.
Kronoparkerna äro omgärdade, all enskild ägoblandning, afvittrad, de förr nakna och förbrända backarna och fälten på dem till större delen åter grönskande af ung skog, huggningarna ordnade på ett sätt, som är förenligt med skogens fortfarande bestånd.
Äfven för allmänningarna är en bättre hushållning anbefalld; en läroanstalt för skogshushållare inrättad och tjenliga skrifter i denna hushållsgren utdelade.