Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Själfva champagnen pärlade förgäfves i glasen, den hade icke kraft att skölja bort det sällsamma intrycket af fotografierna, Marcks minnesskänk, och af hans egendomliga tonfall, hans blekhet och skygga blick.
Icke ens vid kaffet fick munterheten sin förra otvungenhet igen.
Marck sjöng sina visor, vackrare än någonsin, men höll sig ifrån sitt gladaste program.
Vi öfriga sutto här och hvar och stirrade ut öfver Esplanaden genom de stora, till golfvet nående fönstren, betagna af oklara, halfva aningar, dem ingen ville meddela den andra.
Perspektivet mellan Esplanadens aflöfvade, små lönnar hade för första gången i år denna fuktiga, vårblå ton, som tyder på att färgerna i naturen börja vakna efter sin bleka vinterdvala.
I den nedgående eftermiddagssolen låg
Helsingfors med svarta och röda plåttak och tog eftermiddagslur för att om en timme, när gasen tändes, vakna upp till kvällens nöjen.
I bakgrunden reste Uspenski katedralen – alias ryska kyrkan – sin vackra, mildt röda tegelbyggnad, som af afståndet laverades i luftigt blått såsom på en idealiserad akvarell.
Solen lyste på dess hvita tak, därifrån snön aldrig smälte, – en vacker symbol af religionens upphöjda frid.
Lökkupolen hvilade så lätt på det hela, som om den hängt på en osynlig tråd, löpande uppåt från dess spets och fäst någonstans högt uppe ofvan molnen.
Midt emellan oss och kyrkan blänkte Runebergsstatyns breda kopparrygg, där han stod flärdfri och trygg med blottad hjässa och ansiktet mot öfvermakten, väntande på soluppgången i morgon ... och åter i morgon.
Marck sjöng
Kjerulf med passion, och i den vemodiga vårskymningen gingo mina tankar till säters vid bjällerklang och lokkesang .... men egendomligt beklämda och tungsinta.
De andra hade icke häller den rätta kaffestämningen efter en god middag.
De stirrade också ut öfver Esplanaden, och ingen vitz afbröt Marck, såsom han annars var van.
När sången var slut, hörde jag hans släpande steg bakom mig, och så slog han sig ned hos oss vid fönstret.
Det var icke bruk oss emellan att tacka för en njutning, allra minst om den var något värd.
I allmänhet skydde vi känsloyttringar, kanske blott emedan vi hade värkliga känslor, som lätt kommo i svallning.
Därför sågo vi endast upp på Marck, och han nickade med sitt vänligaste och vackraste leende, som någongång kröp ur skägget på honom, när han var vid hälgdagsstämning.
– Nå, – frågade någon, när tystnaden höll i sig, – när reser du?
– I morgon, svarade han.
– Och hvart då?
– Först ut på landet efter min far och sedan öfver Petersburg till Wien och Tyrolen.
– Den som fick följa med dig ändå!
– Hm –!
– Du är just inte glad åt att få resa?
– Å – jo, – i det hela taget är jag det.
– Och när kommer du tillbaka?
I stället för att svara smälde Marck med tungan, härmade en raket, som satte i väg uppåt höjden, snurrade fram sin stol till bordet med likörerna, fattade sitt glas och ropade:
– Nojs, gubbar!
Hvad är det här för stämning på min afskedsmiddag, eller tror ni vi ä’ på begrafning!
I detsamma hördes några dofva, tunga klämtningar, som bragte en ruta i sidorummet att skallra.
Marck ryckte till och spilde ur glaset, men nästa sekund extemporerade han:
– Det är inte jag, som bestält den musiken!
Klockringningen i Nikolaikyrkan fortgick som en fjärran metallåska, och Marck tackade oss alla för att vi velat göra honom det nöjet att äta hans afskedsmiddag, i stället för att vi skulle tackat honom.
Han tackade oss i sin varmaste ton, känsligt och skämtsamt, med en liten darrning på rösten, men vi två, som sutto närmast, märkte att han fumlade med sitt glas, så att han strax efteråt fick tillfälle att fara med näsduken öfver ansiktet.
Men det var naturligtvis omöjligt att Marck skulle ha gråtit, ty under hela sin upprörda ungdomstid hade han aldrig fält en tår, så att kamraterna skulle sett det.
Det blef ännu en liten repetition af de många glada minnen vi hade gemensamma med Marck.
En kom i håg ett, den andre ett annat.
Och öfver dem alla hvilade sorglöshetens poesi, med många nobla, behjärtade, öfvermodiga och glada drag.
Men det föll egentligen ingen in att det hela liknade sig till en resumé, ett bokslut af alla fröjder och dårskaper, som lifvet öser ur sitt ymnighetshorn, när man räknar mellan tjugu och tjugufem år.
Det var ungdomsvänskapen, som började åldras och se tillbaka på sina barnsligheter.
En stund därpå tryckte vi Marcks hand till afsked och till tack.
Han hade hållit sitt måttlighetslöfte och gjorde därför inga svårigheter, utan skyndade själf att komma bort från sällskapet, innan det skingrades en för en.
Jag följde
Marck hem och fann där hans madam i färd med inpackningen.
När vi kommit in i rummet, föll Marck ner i sin stora stol alldeles sönderbruten och slöt ögonen.
I hans ansikte fans något af stum förtviflan, som alls icke passade till dess vanliga uttryck, och jag tog honom sakta i hand som för att trösta honom.
– Skall du gå redan, frågade han och såg upp, medan hans ansiktsmuskler arbetade att komma i ordning.
Det var egentligen icke min mening, men jag tog det som en antydning att jag kunde göra det och svarade ja.
Marck såg upp på mig med ett halft leende och nickade utan ett ord.
Den afskedsnicken följde mig sedan i långa tider som ett ondt medvetande.
Jag kan ännu i dag se hans mystiska smålöje och halföppna blick, medan han nickade som på ett oändligt afstånd, alt längre och längre ifrån mig, vemodigt och vänligt, bedjande om förlåtelse att han ingenting sade, ty han hade en så oöfvervinnelig motvilja för att visa sig rörd ....
Fem dagar därefter fingo hans vänner telegram om att han aflidit i Petersburg på väg utomlands.
Under sommaren blefvo Marcks bref och papper mig tillsända för att genomgås.
Han hade skrifvit något litet vers och skönliterärt, som kanske skulle ega värde för fler än de närmaste vännerna.
Hans lilla skönliterära produktion kände jag till största delen förut, och däribland funnos flera små stycken doftande naturpoesi, men alls ingenting, som skulle närmare angifvit hans själstillstånd under de sista tiderna, hvilket numera intresserade mig på det allra högsta, när det var för sent att stå honom bi.
Ändtligen letade jag fram ett ganska långt, oafslutadt bref till någon af vännerna, omöjligt att afgöra hvilken, emedan det rörde sig uteslutande om honom själf och endast bar öfverskriften B. B.
Det var dateradt i mars, omkring en vecka före hans död.
När jag tänkte efter, fann jag att det var skrifvet dagen före Marcks märkliga afskedsmiddag.
Brefvet lydde så:
»B. B.
»Det skulle egentligen vara roligt att ha en »förtrogen, men jag har haft bara vänner hittills, »och bland dem är du kanske den bäste.
Tyd icke »min önskan som skulle jag därför vara missnöjd »med vänskapen.
Vännerna ha ju ända sedan skolan »varit min stora och enda passion, om man undan»tager goda cigarrer, men också dem har jag en»dast njutit af med andra, aldrig ensam.
Och »jag har för det mesta hittills varit så upptagen af »själfva nöjet, som jag funnit bland vännerna, att »jag sällan behöft mera än blotta samvaron med dem.
»På senare tider har jag dock ofta haft lust »att inviga en eller annan i det, som bekymrar »mig, men dels förefaller det mig löjligt att göra så »mycken affär af mina bekymmer, dem ni dessutom »säkert skulle finna barocka, dels är det mig mot»bjudande att vända ut och in på mig för en, låt »vara aldrig så god vän.
Ty det fins egenheter hos »den ena människan, som den andra aldrig fullt »kan begripa, om han än hör på med den mest »deltagande vänskap.
»Jag är en sådan ena människa och du den »andra.
Jag skrifver likafullt till dig, men befa»rar att detta bref, liksom så många andra jag skrif»vit af samma slag, hamnar i kakelugnen och fröj»dar mig stilla genom att flamma upp i lågor och »strö mina bekymmer ut för vindarna att skingras »af dem, såsom de kanske förtjäna.
»I dag har jag fått en extra påstötning att »meddela mig, emedan jag från säkert håll hört att »Kumlingedisponenten blifvit fängslad för bedrä»geri, hvilket jag redan i somras förutsade.
Min »teori och mina intryck låta inte skämta med sig; »jag visste att det skulle gå så, och det förvånar »mig ganska litet att jag haft rätt.
»Nu är det det olyckliga med mig, att jag »inte tillämpar min teori bara på andra, utan också »på mig själf.
Och när den så säkert slår in på »andra, skall den också slå in på mig själf, – »helt snart.
»Du vet att jag brukat skämta med Darwins »teori och påstå att en af mina förfäder varit spår»hund någongång under kritperioden.
Därmed må »nu förhålla sig huru som hälst, säkert är att jag »har en hel mängd af spårhundens instinkter, kanske »också af dess dygder, och att jag liknar en bättre »rashund, kan ingen motsäga.
Det fins inga djur, »som jag hyser sådan sympati för som hundarna, »och de besvara den.
Jag kan tala med dem och »sällskapa med dem som med människor.
Och »fins det en själavandring, så nog vet jag hvad »jag blir efter döden.
»Innan vi blefvo bekanta, under mina sista »skolår, hade jag på landet en präktig stöfvare, »som hette Pan.
Då jag fick den, var den en vuxen »valp, och jag lefde med den sommaren igenom »för att uppfostra den till en mönsterjakthund.
»Det blef den också, och efter ett par jakter till»sammans med mina äldre hundar var
Pan vuxen »hvilken som hälst af våra vana stöfvare.
»Jag fäste mig vid hunden som vid en vän, »och vi delade både rum och bädd.
Men det löj»ligaste af altsammans var att Pan började likna »mig.
Den härmade mitt sätt, den var uppslup»pen som jag, och framför alt, den hade alldeles »likadana ögon, icke bara i färg utan äfven i ut»tryck.
Det lade de också hemma märke till.
»En vacker dag i september, när jag lyckats »få lof från skolan och for hem för att jaga, var »Pan sjuk.
Det blef ingenting af jakten den gån»gen; jag slog mig på att bli sjukskötare.
Det »kom inte i fråga att jag skulle fara in till sko»lan, så länge Pans lif var i fara.
Han låg i min »säng och såg litet lidande ut, medan jag matade »och pysslade om honom.
Jag kommer ihåg huru »hans utseende och blick ändrades dag för dag, »och huru det kom någonting mystiskt och själ»fullt i hans grå ögon.
Men han var munter midt »under sjukdomen och gläfsade gladt som förr, »när jag kom in till honom.
Slutligen en dag »sträckte han på sig, krafsade med tassen på min »hand, slickade den och dog.
»Sedan dess har jag inte skaffat mig någon »favorit bland alla jakthundar jag haft.
Jag har »varit Pan trogen ända hittills.
»Nu kan du naturligtvis inte annat än små»flina, om jag säger att Pan utöfvat ett formligt »inflytande på mig.
Det är barockt, förstås.
Hvad »skall du säga om att jag en dag senaste höst, »när jag var något dålig och mitt hjärta slog revelj »i stället för att dunka jämt, hvad skall du tro om »det, att, när jag då såg mig i spegeln, jag höll »på att tappa den, för att jag kände igen Pans »egen, mystiska blick från hans dödsbädd, fast det »är nära åtta år sedan dess – – – ??
»Nu har jag under snart ett halft år ertap»pat den sjuka
Pan i mitt ansikte så många gån»ger, att jag alldeles vant mig vid tanken på att »lämna er, långt innan ni det tror.
Jag har i mitt »ansikte sett alla dödens symptom, ett för ett, och »numera har jag nästan ett nöje af att gifva akt »på huru de utvecklas.
Jag känner igen det dunkla »och mörka innerst i min blick från det i Pans »blick, och detsamma fins som frö hos alla män»niskor, fast det är mera utveckladt hos dem, som »stå sitt slut nära.
Jag har tidigare mera anat »än observerat det hos andra, men nu är jag på »det klara med det hos mig själf.
Detta mörka nå»gonting har förut skrämt mig, när jag sett mig in i »ögonen, och jag har icke utan en rysning kunnat »uthärda min egen blick i spegeln.
Men ju mera »jag intresserats af den främmande inom mig, desto »mera har jag blifvit vän med honom.
Och jag
»tror nu jag vet hvem han är och hvarför han »stiger fram alt tydligare hos mig.
»Vill du under intrycket af mina ord taga »fram en spegel och se dig en stund in i pupil»len, så skall du säkert i dess djup förnimma ett »visst dunkelt något, som är dig främmande, som »är dig öfverlägset, som är något stort, dunkelt »och fruktansvärdt, hvilket du känner att du icke »är mäktig, utan som beherskar dig och ditt öde »inifrån, likt en annan mäktigare varelse än du »själf, hvilken du burit inom dig hela ditt lif utan »att ha fått syn på honom förrän nu, fast du all»tid anat och ofta tydligt känt af hans tillvaro.
»Denna obekanta, mystiska någon inom dig, »som är starkare än du, som du kan försumma »och glömma, men som du aldrig kan göra dig »fri ifrån, det är döden – eller kanske hällre din »eviga, egentliga, fast omedvetna och dunkla va»relse, som tager makten öfver dig i döden och »fortlefver efter den.
»Om du kan erfara detta, så förstår du mig »och förstår också att jag icke är rädd för detta »mitt andra, större jags framträdande och börjande »herravälde, ty han är bättre och mäktigare än »det vakna lilla jaget, som äter middagar och kur»tiserar, som sofver och vegeterar, roar sig själf »och roar andra ....
»Och jag känner redan tydligt den stora främ»mande taga makten inom mig, och snart sprän»ger han de sista banden, som hålla mig kvar i »lifvet ....
ETT ATELIERBESÖK.
Jag kom en gång i Paris till en af våra konstnärer, som länge vistats där.
Jag kom med en beställning, – en helt liten, det är visst sant, men en beställning ändå, – och jag glömmer aldrig hans besynnerliga uppförande.
Han var en släkting till mig på långt håll, jag intresserade mig för honom, han hade en talang, som redan gjort honom bekant, och han hade en energi, hvilken för oss släktingar, som kände till den, stälde honom i en ändå mera aktningsvärd dager, än för den stora publiken.
Jag visste att han igen legat sjuk en längre tid och haft det svårt.
Det var mycket därför jag först gjort min beställning skriftligen hos honom, och nu sökte jag upp honom för att muntligen underrätta mig om huru långt arbetet på min beställning framskridit.
Han tog emot mig främmande, artigt förstås, men med en glimt af ironi, som sårade mig.
Han svepte nattrocken om sig, satte sig i sin trasiga soffa och teg.
Därför tog jag ordet:
– Du, med din energi, – du borde ha valt en större bana än konstnärens, sade jag medlidsamt.
– Hm, – javisst.
Det är också min mening, erkände han.
– Hvarför har du inte gjort det då?
– Kanske just för min energis skull, sade han spetsigt.
– Hvad är det för prat, inföll jag sundt.
– Det är allvar, vidhöll han.
Han sträckte ut sin hand med de magra, nervösa fingrarna, men tycktes icke veta hvar han skulle göra af med den.
Han såg ut att ha mycket obekvämt, hans besvärade rörelser plågade mig, och jag återtog för att öfverbevisa honom:
– Du skulle med din energi ha skapat dig en bättre ställning på hvilket annat område som hälst.
Och du borde också ha gjort det, inte bara för din egen skull och dina vänners.
Jag vet att dina lärare redan i skolan hade god tanke om din fattningsgåfva och dina kunskaper.
Jag känner själf till din energi och din karaktär.
En ung man med sådana naturliga företräden är nästan skyldig att göra dem fruktbärande för sitt land, – sitt fattiga land, där högt uppe i norden, tillade jag, för att det föll sig helt högstämdt här på främmande botten.
– Hm, grymtade han, – det bör han visst.
– Ja ja, förstå mig rätt, medlade jag, ty han såg ut att ha blifvit stött.
– Jag menar icke att inte konstnären också på sitt vis gör nytta, ingalunda, – jag menar bara att ett fattigt land som vårt har behof af alla sina krafter i det värkliga lifvet och icke bara i fantasins blå rymder ..!
Konstnären gaf mig en blick, som jag skulle kallat ringaktande, om jag inte nyss mottagit hans varmaste tacksägelser skriftligt för beställningen jag gjort.
Jag känner många konstnärsnaturer och vet huru opålitliga och märkvärdiga de äro, men jag vill inte tro dem om påtaglig otacksamhet ändå.
Därför tillade jag mycket lugnt som om jag ingenting märkt:
– Blif inte ledsen för mina välmenta råd!
Du är ung ännu och kan godt slå om på en annan, mera inbringande bana, där en större karriär står dig öppen.
Din energi behöfde värkligen ett fruktbarare fält.
Din sjuklighet gör dig inte häller lämplig för konstnärens nervupprifvande yrke.
Dessutom har din far och din familj innehaft en ställning inom societeten, som måste göra det påkostande för dig att vara beroende af en ombytlig publiks godtycke.
I stället för att höfligt svara på mina väl öfvertänkta ord, föll han slapt tillbaka i soffan med ett uttryck som skulle han lidit gränslöst.
Jag betogs af än större medlidande.
– Se där, – dina krafter stå knappast bi med det lif du för!
Du tror kanske att jag inte vetat af att du varit sjuk.
Jo, det vet jag godt.
Du må inte tro att vi alldeles glömt dig där hemma.
Den beställningen jag hade det nöjet att sända dig, härleder sig från en hel del damer och herrar i ett välgörenhetssällskap, hvilka ha för afsikt att exponera ditt arbete som vinst i ett välgörenhetslotteri.
Du ser, att du inte är glömd, tillade jag varmt, ty jag kände mitt hjärta svälla öfver och mina ögon fuktas.
Den unge konstnären kunde omöjligt hållas stilla på sin trassoffa.
Han vred sig och våndades sakta, och jag fruktade han skulle få ett recidiv.
– Du är sjuk, sade jag, – skall jag hämta läkare?
Då såg han upp med en besynnerlig blick, hvars uttryck var mig mycket svårförklarligt.
Den gömde likasom ett löje, men på samma gång en bottenlös sorg.
Hans bleka drag voro i uppror, näsvingarna skälfde, och jag steg upp för att genast gå efter läkare.
Han var som paralyserad och kunde icke säga mig ett ord till svar.
När jag var i färd med att draga ytterrocken på mig, reste han sig ur soffan med samma besynnerliga min, stapplade fram till mig, och jag skulle just böja mitt öra ned mot hans läppar för att försöka fatta hvad han ville, då jag märkte att hans hand sträfvade bakom min rygg med att hjälpa ytterrocken på mig.
Jag blef förvånad och kastade en undersökande blick på honom.
Hans utseende var lika upprördt och blekt som nyss, endast glimten af löje hade försvunnit från hans ögonvrår.
– Bor här någon läkare nära, frågade jag.
– Nej, svarade han matt, men med tydlig röst, – jag behöfver ingen läkare.
Jag lät armarna falla af häpnad och stod med paltån till hälften pådragen.
– Har du inga pengar, frågade jag finkänsligt.
– Nå, var lugn, – jag skall nog betala läkaren för dig den här gången!
Jag förde honom tillbaka till soffan, och för att lugna honom yttermera, började jag tala som en gammal vän, fast det egentligen var hans föräldrar jag fordom umgåtts med i Helsingfors sällskapslif.
Jag ledde varsamt hans tankar från det bekymmersamma närvarande till det fridfulla förflutna, då jag sett honom som en liten gosse.
Hans ansiktsmuskler blefvo lugnare, bröstet arbetade icke så våldsamt längre, och det var som om ett fint löje legat öfver hans sammanprässade läppar.
Jag talade mig varm, jag blef nästan poet, när jag såg hvilket välbefinnande mina skildringar från hans barndomshem framlockade hos honom.
Det var ett märkvärdigt atelierbesök!
Jag har aldrig känt konstnärslifvet närmare och har häller ingen lust att lära känna det, men jag kunde icke neka till att denna enda lilla beröring med detsamma bragte förut okända strängar att dallra inom mig.
Att se denna lefvande, kännande människa ur Helsingfors bästa kretsar med öppna ögon kvarstanna i ett lif som detta!
Småningom drogs jag ofrivilligt ur mina berättelser om flydda tider; ämnena voro slut, och jag begynte öfvergå till den unge mannens stolta, första studentår, då han hade hela lifvet öppet för sig och elegant förde sin dam i fransäsen på societetens baler.
Det var som om någonting tvingade mig att berätta för honom alt detta.
Det var icke blott för att jag märkte att det roade och lugnade honom, det var äfven med ett svagt hopp om att väcka hans slumrande ambition och varsamt återvinna honom för det solida och lugna lif, som han så lättsinnigt lämnat.
Den unge mannen låg fortfarande i sin soffa, omgifven af obscena, nakna bilder och märkvärdiga, förvridna gipslemmar på väggen ofvanför.
Han låg maktlös med händerna i kors och ögonen slutna, en bild af konvalescenten, som finner sitt behag i att låta sig ompysslas.
Emellanåt kunde han lyfta sina ögonlock och fästa på mig sin märkvärdiga blick.
Jag måste medgifva att den icke berörde mig behagligt.
Han yrade helt säkert ännu, ty så full af stickande elakhet var den.
Till sist ansåg jag det vara min plikt att ännu en gång beröra hans framtid.
Kanske också att mina ord skulle fästa sig djupare i sjuklingens känsliga sinne, än de skulle värka på honom, då han blef frisk.
– Min käre vän, började jag, – skall detta vara det vidtbesjungna konstnärslifvet, så måste jag bekänna att dess fröjder förefalla mig föga lockande.
Hvad har du nu vunnit på att i långa år försaka alt ett bildadt samlifs goda?
Hvad har du för glädje af att kasta bort din ungdom och din glada studenttid fjärran från den krets, dit du hör?
Kan det vara något nöje att under umbäranden af alla slag se dina jämnåriga gå dig förbi, att lefva som en främling i en stor stad och lefva där så illa, att känsliga och välgörande medmänniskor vid sina sammankomster måste taga dig under diskussion och skänka dig en smula arbete precis som åt ett afsigkommet fattighjon?
Är detta ett lif för dig, som efter ett par med lätthet undangjorda examina kunde sitta i domaresätet och döma folk till halshuggning och stegling och därför bära upp ditt folks tacksamhet och din samtids aktning?
Jag höll upp, säker på att mina argument denna gång skulle bringa mig ett svar.
Men den unge mannen låg där fortfarande med slutna ögon, utan en min af lif, likgiltig, slö, mager, blek och slut.
Då kunde jag inte hålla mig längre, vreden fick makt med mig och jag utbröt oförbehållsamt:
– Är det då alldeles slut med din ambition?
Då reste han sig långsamt ur sin liggande ställning, gned sig i ögonen som om han vaknat, såg på mig frånvarande och sade:
– Jaså, du skall gå nu redan?
Det var ledsamt att du inte har tid längre.
Det var så roligt att höra dig prata.
Jag blef så förvånad öfver hans svar, att jag inte kom mig att svara strax.
Han hade då sofvit?!
Under tiden tog han ordet och sade helt vanligt:
– Roligt att se landsmän och konstgynnare!
Tack för besöket!
Hälsa tanterna där hemma och bed dem köpa en konsthistorie eller literaturhistorie med biografier och läsa dem högt vid sammankomsterna deras, om det hjälper till något!
Här skall du själf få skissen, som ni bestälde af mig.
Slit med hälsan!
Han kom till mig med en liten tafvelunge, som förestälde en oxe inne i ett tafvelgalleri med parkettgolf och förgyllningar.
– Nå men, sade jag, – det här är just inte naturligt.
När kommer en oxe in i ett tafvelgalleri?
– När man släpper in honom, svarade han helt obesväradt och var igen bakom mig med paltån.
Jag hade ingen fullmakt att betala taflan, hvarför jag frågade om han ville vänta med betalningen, tills jag hann hem.
– Ja, sade han och log, – det blir väl inte fråga om något honorar?
– Hvad är det för slag?
– Det är latin, sade han och följde mig till dörren.
– Nu frågar jag mitt herrskap, äro inte konstnärer ett konstigt folk, kanske?
MOT HEMMET.
Ett halfglömdt julminne.
Skolan slutades med luciefest och stearinljusillumination, betygutdelning och en bedårande stor känsla af frihet för en hel månad framåt.
Jag hade dagen förut gjort mina julklappsuppköp med ett allvar som om det gält summor i mark i stället för penni, jag hade tio gånger tänkt öfver om mamma hade större behof af en penntorkare än af en pepparkaksform, om pappa hällre for genom sin glesa lugg med en hornkam än med en af guttaperka, och om älsta syster satte mera värde på en almanack än på en stenkolsbrosch.
Sist fattade jag mitt beslut; min lilla julklappskassa förslog utmärkt trots sin anspråkslöshet: mor fick penntorkaren, far hornkammen och syster en almanack.
Jag hade dessutom några kommissioner hemifrån, men de hade bara pliktens biintresse.
Mitt största nöje var sedan att göra rum för min packning i Valkola-Mattis släde och att planera afresan med Matti själf till i morgon bitti före soluppgången.
Jag var på benen så tidigt att ingen ännu tändt ljus i huset, jag gjorde de sista förberedelserna för afresan och gick till skolan en god timme innan det bestämda klockslaget för luciefestens början.
Det var glädjen, som dref mig så obarmhertigt ut i vintermorgonen, och jag blef icke ensam om att vänta på skoldörrarnas öppnande.
Tolf eller femton andra otåliga och frusna pojkar stampade jämte mig på trappan utanför skolan i den smällkalla, stjärnljusa morgonen.