Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kvinnans slarfviga dräkt och okammade mörka hår, som tofvade sig i tjocka ringlar omkring pannan, hennes brunröda hy och den stora uppnäsan, allt detta bidrog att göra intrycket frånstötande.
Om icke hennes leende varit så godt och gifvit hela ansiktet en prägel af barnslighet, så hade den främmande helt visst skrikit till af rädsla.
Häradshöfdingen följde dem hack i häl, han beundrade den storväxta bondkvinnans raska sätt att röra sig, hennes kraftfulla kropps resliga hållning och hennes höfters, armars och bens runda former ..., synd att hennes språk och sätt var vildinnans -- hennes själ lika litet utvecklad som ett af skogens djurs.
Kunde man tänka sig större motsatser än dessa två, den ena en förfinad och förvekligad baldocka, bleksotsaktig och en smula hysterisk, när något gick henne emot, och den andra, fullkomligt omedveten om allt i världen, undantagande naturen omkring henne, så att hon icke ens förstod att vara generad för sina stora, bara och smutsiga fötter, sina nakna armar och nakna hals, illa skyld af det grofva oblekta lintyget, som helt vårdslöst var hopbundet öfver det höghvälfda, solbrända bröstet?
»Kom för all del med in», hviskade den unga frun till sin man, »hon ser ju ut som en människoäterska ... uh! har du parfym på din näsduk, min cypre är för svag?
De voro nu inne i ett slags salong med möbler, som en gång varit både moderna och nya, men som nu, belysta af sommarsolen, tydligt uppenbarade sitt urblekta tillstånd och det sorgliga inflytande tiden utöfvat på dem.
Här och där framskymtade en smula förgyllning på stolarnes och soffans trävirke, och på resterna af öfverdraget kunde man se att tygerna, som användts därtill, varit dyrbara.
En stor spegel med ram af metall hängde liksom i skamvrå bakom ett skåp, spindelväfvar och damm fördunklade dess vackert slipade yta, rost vanprydde infattningen och ramens ornamenter.
I ett af rummets hörn hade man arrangerat ett slags garderob medelst en gardin, bestående af resterna af ett präktigt, kinesiskt silkesdraperi, hvars mönster -- utfördt i gobelinväf -- utgjordes af åtskilliga onaturligt skapade fantasifåglar, spatserande i ett landskap af små träd och stora blommor, hvilka tycktes växa och ha rot i en märkvärdig sjö af rosenröd kulör.
Bakom denna gardin tittade ett par smorlädersstöflar, några underkjolar och en rock fram; vidare dolde den till hälften något porslin och en bunt groft ullgarn.
Bredvid allt detta stod, ståtligt att skåda, ett skåp af björk med klocka, rödt och gult till färgen och prydt med några väl mycket utspruckna rosor, hvilka alla vände sig mot åskådaren, liksom en rad väl instruerade landsortsaktörer i en sluttablå.
Flickan öppnade ännu en dörr och tittade in, men uppgaf därvid åter samma klangfulla, hejdlösa skratt som förut.
»Di sofver som va di döda», ropade hon, »och det fast här finns herrskap, som ä' mycke' finare än guds änglar i kyrkan!
Hör, hör!
Vak upp dammen, vak upp husbon', vak upp, ska di få se annat.»
»Skrik inte så högt», förmanade häradshöfdingen, »vi gå vår väg, låt dem sofva!»
»Di ä' döfva som stenar», tröstade hon, »och dammen är blind till.
Men nu ska di opp, om di så någonsin ska opp.»
Hon sprang fram till en stor stolpsäng, som stod i hörnet af den stora och rymliga stugan, och ryckte och ruskade i de två gamla, hvilka lågo däri, utan någon som helst effekt.
»Han är åttiofyra år, och hon ä' visst snart nitti», berättade flickan, »och nu ä' di som andra troll, bå' han och hon, när di ha äti' midda' och kommit i softagena...
»Hvem ä' 'dammen'», frågade frun, »är det er mor?»
»Mamsell är stollig», skrattade hon.
»Mor? -- ä! -- har jag mor?
Hon ä' husbonds madam, jag ä' pigan.
Di fick mej från socknens fattiggård, när jag inte kunde tala en gång.
Sen har jag varit här.
Opp nu...»
Det sista skrek hon i örat på gubben, som nu ryckte till, började rifva sig i hufvudet och efter en stunds obeslutsamhet öppnade först munnen och så ögonen.
»Goddag», sade han fromt, så fort han orienterat sig litet, »hvarifrån ä' det här herrskapet?»
»Di ä' kommit från södersidan», ropade flickan, »och jag gick och gömde mig i potatiskällarn, men med detsamma hon där klättra opp för och mjölka' hallona, så knep jag dem!
Har bond sett så'nt smalt tabernakel förr?»
»Ber om ursäkt att hon talar, som hon har förstånd», sade gubben, i det han steg upp, »hon ä' inte riktig i hufvudet, men hon ä' en snäll tös, och fast hon hör till de fåvitska, gör hon sin gärning liksom en förståndig människa.
Han förde nu sina gäster in i ännu ett tredje boningsrum, en stor och kal sal med sönderfallande gipsornamenter kring taket, hvilket på flera ställen var så otätt, att regnet obehindradt tycktes finna väg därigenom.
De enda möbler, som funnos här inne, utgjordes af några hvitmålade stolar, tvenne enorma hörnsoffor med styfva karmar och höga ryggstöd, ett stort bord med raka ben och några kolossala, mässingsbeslagna koffertar med hvälfda lock, om hvilka man lätt kunde få den föreställningen att de egentligen vore likkistor, som stodo här i detta hvitkalkade gamla rum, för att vänta på den yttersta dagen.
Gubben torkade med sin skrynkliga hand dammet från soffan, bjöd sina gäster taga plats och skickade flickan ut efter mjölk.
Medan den unge häradshöfdingen förundrad såg sig omkring, och hans hustru förgäfves försökte göra sig förstådd af den gamle, betraktade denne med en egendomlig, skarp blick ömsom den unga kvinnan och ömsom hennes man.
Slutligen nickade han förnöjd, liksom ville han säga: jo, det är snälla människor, af dem har jag intet ondt att frukta!
Hans gestalt var mager och lutande, och såg ut, som om den varit öfverdragen med pergament, hvilket här och där, t. ex. vid munnen, kommit att sitta något snedt.
Han var lång som en humlestör och med någonting fromt och undfallande i sitt väsen.
Han talade släpande och liksom med möda, men tonfallet var behagligt och orden höfliga.
När han icke talade, såg det ut, som om han höll på att tappa underläppen.
Sedan flickan kommit med mjölken, öppnade häradshöfdingen konversationen, och det märktes snart att hans koncisa uttal och klara genomträngande organ godt kunde förnimmas af den gamle, som med lätthet tycktes förstå honom.
Sedan den unge mannen omtalat hvem han var och dokumenterat sig såsom den, hvilken hjälpt lotsen Erikson till rätta i hans tvistemål med skutan Fortunas kapten, vann han den gamles hjärta fullkomligt och fick veta Norrskärs historia -- åtminstone de yttre konturerna däraf.
För nära hundra år sen, berättade gubben, ägdes ön af en sjökapten, hvars far köpt den för en spottstyfver.
Sjökaptenen hade på sina resor skaffat sig en stor förmögenhet och en ung hustru, som det var det egendomliga med att hon också var en annans.
Elakt folk sade, att det var med förmögenheten som med hustrun -- och uti dessa mindre behagliga omständigheter kunde man finna en förklaring, hvarför han hade valt en så ensam plats, långt från världen, ute i vida hafvet, till sin boning.
Hur som helst, kaptenens skutor kommo och gingo, några bragte jord och plankor, andra dyrbarare last.
Den klippkantade ön, omgifven som den var af ett naturligt fästningsverk af granit och otillgänglig för de främmande, som icke kände till hamnen, var skyddad äfven för hafsvindarne och gaf den kloke och flitige jordbrukaren god lön för sitt arbete.
Dalen var redan förut bördig, ek och björk trifdes här nere, medan på höjderna tallen och granen växte.
Rönnen, strandalen och aspen grönskade, knoppades och blommade på höjder och sluttningar, den vilda rosen doftade, och när sedan en del af skogen omordnades till park och kaptenen planterade bok och lind, gick väl den första trädsorten ut, men den andra grodde, slog rot och växte upp samt blef stor och väldig.
Då för tiden var den västra delen af ön åker och äng.
Kaptenen uppförde ett fähus för sina kor, ett stall för sina hästar och får, och ett boningshus på sexton rum för sin familj och sitt folk.
Här inne höll man både gudstjänst och supgillen, allt som det föll sig...
När skutorna kommo hem från främmande land, spelade kapten själf upp till dans på sin fiol, och så dracks det och sjöngs och festades dagen om och natten och dagen därpå med.
Det var ett gudlöst lefverne och det tog sin ända med förskräckelse...
»Var ni med då?» frågade häradshöfdingen.
»efter ni vet allt det där?»
»Det var för hundra år sen», svarade den gamle, »men min far var matros den tiden, och han var med om ett och hvarje, han.
Det var oroliga tider då, och mycket fick ske, som nu inte får passera; men en vacker dag kom det folk från sta'n till ön, och när di hade talat med kapten, lär det ha varit, som om fan hade farit i kroppen på honom.
Han for ifrån allt ihop, tog med sig hva' han kunde, förstörde hva' han kom åt och sålde resten till min farbror, en fiskare, som inte hade barn och som hade lagt af lite' på kistbotten.
När han dog, ärfde far gården.
Men då var den inte mycket värd mera.
Far förstod sig heller inte på jordbruk -- det gick som det kunde och när jag kom till, förstod jag det inte heller bättre, utan lät allt förfalla ännu mer; för resten tyckte jag mer om att fiska och låta Anders Erikson sälja fisken i stan.
Hustru min är Anders dotter förstås; förr hade vi fem kor och en häst -- nu ha' vi bara en ko och Fjollelena.»
»Är det er piga -- hon där borta?»
»Ja, vår piga, och vi ha tagit henne till fosterdotter -- hon heter Fjollelena, det namnet hade hon fått i fattighuset.
Men hon tycker allt om oss gamla, som om hon vore vår egen...
Vi hade en gång en egen dotter, men hon ä' borta.»
Det ryckte till omkring den gamles mun och rösten liksom stockade sig i halsen på honom.
På en stund kunde han ej fortsätta.
»Så tog vi henne här från socknen; det var ett kristligt verk att ta opp henne, sa's det.
Våra två söner ä' resta till Amerika för femti, sexti år sen ... nu ä' vi ensamma.»
»Nå, hvem sköter jordbruket; jag såg ju en rågåker, flere ängar, ett ärtland, ett potatisland och en rofåker ... hvarifrån får ni häst till det?»
Lena, som nu kom in och hörde de sista orden, ställde sig bredbent och med armarne i sidan framför dem och sade i karlavulen ton:
»Häst! här ä' häst!
Jag drar plogen, jag sår och jag skördar.
Hva' ska' en med häst! här ä' en, som ä' starkare.»
Hon yttrade de sista orden med en ton af ytterligt förakt.
»Det ä' sant», sade gubben, »hon drar, och jag tror inte våra hästar va' bättre.»
»Hvem sköter hushållet ... är det gumman?
Flickan svarade skyndsamt:
»Ä' herrn galn, gumman?
Jag sköter om kon, bakar, kärnar och kokar.
Jag har också fårena och det allra bästa af allt, svinet, mitt kära gullhjärta, han heter Hvitklas och ä' min käresta.»
»Hon fiskar också ibland», berättade gubben, »så hon ä' bra att ha ..., skulle hon bara få vara för sig själf och med oss och aldrig se främmande ... åtminstone inte manspersoner, som pratar dumheter och narrar henne till allehanda så...»
»Hvad då», frågade häradshöfdingen, mot sin vilja intresserad.
Gubben böjde sig mot sin gäst och hviskade honom några ord i örat.
»Jag ä' bättre än häst och karl, jag --, skröt flickan, »och starkare än tre vanliga bonddrängar tillsammans!
Och supa tål jag värre än den värsta suput, och jag kan ändå arbeta och gå rak, jag.»
»När det ibland om somrarne kommer sjömän eller andra karlar hit, kan herrn tro, att vi ä' ledsna», sade gubben, »för då ha vi inga händer med henne.
Hon tror allt hvad di säger...
Hon har så svagt hjärta, flickstackarn, och när en pratar tok med 'na, så menar hon det ä' som prästens ord så sant.»
Gubbens hufvud började nu skaka, som om det suttit löst.
»Ja», tillade han, »hon har svagt hufvud och svagt hjärta, men snäll ä' hon.
»Jessus ja, det ä' sanning hva' bond' säger, hvart endaste ord», försäkrade Lena med den uppriktigaste min i världen, »jag har svagt hjärta.
Di kan få mig till att gå genom eld, när di talar goda ord, ja, genom brinnande eldslågor.
Jag ä' så glad, när en smeker mig och ä' snäll vid mig, stackare, som ä' fjollig.
Jag kan rifva ut hjärtat ur bröstet för de goda människorna.
Men den, som ä' ond och plågar ett oskyldigt väsen, den har jag stor lust att tukta.
Det var en käring här, som stängde in katten i sumpen och ville dränka den -- henne skulle jag ha strypt, om hon inte skyndat sig och släppt kräket löst igen.
Men bäst lyder jag manfolk, Herre Gud, vackra och beskedliga manfolk, som han där.»
»Tig, Fjollelena», sade gubben och hötte åt henne med knytnäfven, »tig, eljest får du höra knallhatten...
Gå ut!»
Denna löjliga hotelse tycktes göra verkan.
Lena drog sig undan och gick långsamt ut, tittande efter sig och halfsjungande.
»Hon ä' alltid tjänstvillig och lydig», berättade den gamle, »uppoffrar sig själf och ä' god både mot mor och mig; om också mor ä' knarrig och vresig, ä' Lena munter och foglig.
Men hon har sina ryck, stackars flicka, då hon ä' som ifrån vettet.
Det kommer på'na så där hvar sommar den här tiden, när det ä' varmt och vackert, just den här tiden ... när träna där stå i blom.»
»Hvad vill det säga», frågade unga frun, »hvilka träd?»
»Lindarne.
Hon blir sjuk af lukten.
Inte förstår jag, hur det går till, men på kvällarne sådana här dagar stiger blodet visst åt hufvu't på henne, och då börjar hon på gråta och tjuta, och kastar sig ned under trä't där, som vore hon på kyrkogåln, och så går hon på natten igenom.
Vill en då vara vänlig mot henne, så ä' hon så tacksam och kysser händerna på en, men -- tokig ä' hon riktigt reelt ändå.
Men mor -- henne tål hon inte, när hon ä' på det humöret, och farlig ä' hon att reta.
Det ä' bäst man låter henne hållas, så går det öfver på ett par dar.
Vi går nu här och väntar ... det kommer väl i draget.
Det är därför hon har varit så besynnerlig i dag.
Det kan ju komma när som helst, jag är glad, om det inte bryter ut i afton ... ja», -- gubben ref sig i hufvudet och såg mäkta generad ut, »ja, bara hon håller sig i skinnet, så länge herrskapet ä' här, så ä' det bra.
Det ä' därför vi inte ä' så glada åt främmande, som vi eljes skulle vara, si, go'a häradshöfdingen, bara därför...»
De unga tu stego upp, tackade gubben för hans meddelsamhet och begåfvo sig åstad.
Så fort de nått stigen, sågo de ännu en gång tillbaka på det åldriga huset och dess ålderstigne egare, som alltjämt stod på trappan med sitt långa gråa hår viftande för vinden, lutande och fallfärdig liksom byggnaden, omyndig och hjälplös som ett öfvergifvet barn.
Så småningom bortskymdes hans bild för deras blickar, och de lämnade bakom sig den igenvuxna trädgården, parken och skogen.
Lena sågo de ej till förrän i det ögonblick, då de stötte båten ut från land.
Då kom en liten rund sten susande genom luften och träffade den unga frun på högsta toppen af hennes höga blomsterprydda hatt, som föll i vattnet och till hälften förstörd fiskades upp af häradshöfdingen.
På en af klipporna såg man i samma stund fliken af Lenas fladdrande kjol och hörde hennes skratt, som bars af den lätta luften likt ljudet af en sjöfågel.
Men gråtande och klagande satt unga frun i båten utan hatt och med de brända lockarne i oordning, under det att den stackars mannen rodde af alla krafter för att i tid komma hem och få henne i säng efter denna ansträngande och äfventyrliga färd.
Hennes sinne var i jäsning, Lena hade gjort ett ytterst plågsamt intryck på henne, denna råa naturmänniska inverkade lika antipatiskt på det bortskämda hufvudstadsbarnet, som om hon varit en chimpans eller något annat apartadt väsende i ett menageri, och detta intryck minskades ingalunda af den sista hälsningen.
Hon kände att stenen, slungad med säker hand för att förstöra detta mästerverk af en modehandlerskas allra sista, vågade nyck, var en lika vältalig som stum protest mot hennes koketteri och fåfänga.
Och på samma gång upprördes hon öfver att hennes man med så oförställd beundran betraktat jättinnan och åhört berättelsen om hennes bedrifter.
Efter en två timmars lång rodd, ackompagnerad af en jämn tåreflods sakta drypande, nådde de ändtligen Alberga, hvarest några minuter efter deras hemkomst hela huset var i rörelse och husfolket likt yra höns sprang upp och ned, med öfverstinnan i spetsen, från första våningen och till den andra för att skaffa den beklagansvärda unga frun, som hade sin svåra »migrän», liten lindring.
Droppflaskor, piller, pulver, téer och oljor drogos fram och det ångade af kamomill, kamfert, terpentin och dylikt, ända tills fram mot aftonen belladonna och morfin anskaffades, sedan senapsdegar och allt det öfriga visat sig vara utan verkan.
Men i sitt stilla sinne svor häradshövdingen en helig ed att han aldrig i sitt lif -- blefve han än hundra år -- skulle föra sin hustru ut på äfventyr till hafsklippor, bebodda af halfciviliserade människor, nej, icke om han så visste att han där ute bland dessa vilda klippholmar kunde finna själfva lycksalighetens ö!
Nej, aldrig, aldrig mera!
Om fredagarne hade man alltid främmande till middag hos assessorns, några framstående familjer, några lofvande unga jurister, ett par obligatoriska gamla tanter tillhörande »tjocka släkten» och en eller annan ung flicka af äldsta dotterns allra bästa vänners ingalunda ringa skara.
Pappa hade nu sina fyratiofem år på nacken, hade lagt på hullet, skaffat sig isterhaka och helskägg samt mist håret midt på hufvudet.
Han var det goda lynnet personifieradt, tålde allt, urskuldade allt, och spelade evangeliets roll i hemmet lika konsekvent som »stackars mamma» spelade lagens.
Sjutton års äktenskap hade dock icke tagit så hårdt på henne.
Hon var ännu vacker oaktadt sina trettiosex år och en beklagansvärd gift kvinnas alla lidanden.
Men man kunde icke säga henne en obehagligare kompliment än att hon såg frisk ut.
Med en verkligt djupt känd smärta beklagade hon sig öfver sina kinders rosiga färg, som bara kom folk att tro henne vara vid bästa hälsa ofta, då hon led som värst, öfver sina ögons glans och klarhet, som tvärtom just borde bevisa ett slags inre feber, med ett ord, hon fann i sin yttre personlighets blomstrande tillstånd en ytterligare anledning att klaga öfver skenets bedräglighet, hvilket icke ens unnade henne sin samtids ömma medlidande.
Som en martyr släpade hon sig från bal till bal, från supé till supé.
Som nygift hade hon med en ytterst excentriskt sammankonstruerad logik sökt bevisa världen att hon endast fortsatte sin flicktids glada salongslif, därför att hört måste så för mannens skull!
Hur han än protesterade, hjälpte det icke, de måste ut, för hans skull.
Hon, som icke älskade något högre än stillheten i hemmet, friden, ensamheten, hon måste ut, det var hennes plikt mot honom.
Hur mycket han än bad henne att »för hans skull» stanna hemma, drillade hon det alltid därhän att han måste ge efter, och de lefde »som andra» -- liksom om sällskapslifvet var det enda lif, som var värdt att lefva...
Så kommo nya förhållanden, nya pröfningar och med dem unga fruns verkliga martyrskap.
Det äldsta barnet var en dotter och vid hennes födelse var det en uppståndelse i huset, som om yttersta dagen hade kommit.
Nu kunde den unga modern hvarken gå eller stå i månader, men alla andra fingo i stället lära sig både att gå och stå efter det mest suckande och kvidande kommando i världen.
Medan barnet ammades, måste modern genomgå kur efter kur.
Läkaren var en elastisk person, tillgänglig för ömma tacksamma blickar och söta ord.
Man måste låta patienten försöka en champagnekur på grund af denna kraftlöshet, som hotade att ej vilja gifva med sig.
Och en ostronkur ... det var litet dyrt, men icke för dyrt för att återvinna en så dyrbar hälsa.
När vintern kom, var hon återställd ... naturligtvis icke rask, nej, långt därifrån, men hon måste tvinga sig till att gå på en bal hos justitieministerns, en soirée hos generalens, och själfva fingo de ju naturligtvis också lof...
Det andra och tredje barnet kom, nu hjälpte det icke mera att pjoska i hemmet.
Hon måste om sommaren resa till badorter med en tant som förkläde; Anders, den odrägligt friske Anders, skulle stanna hemma och arbeta, han kunde se om barnen, han, som hade krafter, inte hade man ju råd att resa alla, och dessutom ville doktorn att hon under dessa korta försvinnande somrar skulle vara alldeles i ro, fri både från man och barn, eljest var det ju ingen hvila. --
Badorterna inom landet voro dock icke tillfyllestgörande.
Man måste försöka Wiesbaden, Ems och Trouville.
Det var en stor sorg att vara tvungen att så ofta lämna det kära hemmet och de älskade små, men hälsan, den dyrbara hälsan!
Assessorn gjorde föreställningar, talade förnuft, bad i sin kärleks namn, åkallade alla ömhetens gudar, men förgäfves!
Öfversvämmande tårefloder, nervattacker och svimningar voro hans straff, och dagen därpå for stackars mamma ut till sina fournissörer, en smula blek efter tårarne och med en liten täck mörk skugga under ögonen men eljest underbart fort restituerad, medan den lycklige Anders' hår synbarligen blef allt tunnare och rynkorna i pannan allt djupare, fastän hans goda och ärliga ögon alltjämt bibehöllo sitt uttryck af mildhet och vänlighet.
Ja, nu satt man i assessorns gröna arbetsrum vid eftermiddagskaffet.
Flickorna spelade à quatre mains i salongen, och juristerna disputerade.
I chäslongen satt stackars mamma vid sin sista doktors sida och broderade på en duk af gulbrun plysch med silke och guldtråd.
Man talade just om åtskilliga mål från tings- och rättssalare, och unge Östling, en tämligen viktig och stortålig gröngöling, som ansågs såsom en blifvande kapacitet, utbredde sig om ett intressant brottmål, som nu lifligt diskuterades i juridiska kretsar, och han åhördes uppmärksamt af alla, utom af doktorn, som emellanåt sökte med sin patient tala om mera etiska ämnen, för att slippa höra på de där odrägliga kriminalhistorierna, som gör en sjuk, då man bara tänker ditåt, såsom stackars mamma dyrt försäkrade.
»Min fasta öfvertygelse är», sade Östling i orerande ton och slog ut handen som en präst inför sin församling, -- »min öfvertygelse är, att vi här stå framför en riktigt inslipad skälm.
Den så kallade förmildrande omständigheten tyckes mig tvärt om vara försvårande.
Och min tro är att bland hundra brottslingar nittionio på förhand arrangera åt sig en eller annan förmildrande omständighet, som de sedermera hålla fast vid med en konsekvens och seghet, som bedrar den alltför blödhjärtade domaren och ofta för till och med rättens vaknaste medlemmar bakom ljuset.»
»Hvad är det frågan om?»
Fru Elisabet såg upp med sina vackra ögon på den unge mannen, »det är väl inte något alltför otäckt igen, vill jag hoppas?»
»Ånej, inte så värst», svarade Östling, bara en kvinna, som bevisligen har anlagt mordbrand och misstankes för att ha tagit lifvet af sitt barn, men som gör sig till, som om hon vore otillräknelig och visar en slughet och illmarighet under förhören, som är alldeles frappant.
»På hvilka grunder hvilar misstanken?» frågade med likgiltig röst assessorn, som just höll på att med en slö pennknif snoppa sin cigarr.
»Jo, farbror skall veta att hon fick barnet på aftonen några timmar efter det hon tändt på brasan, ett friskt och sundt barn, som hon ett dygn därefter själf begrafde, utan att svara på folkets frågor, hvarför hon gjorde det.»
»Men det har väl varit läkareundersökning om saken, så att sanningen kommit fram?» frågade doktorn.
»Det dröjde en vecka, innan hon kunde förmås att säga, hvar hon gräft ned barnet», berättade Östling, »och då var liket i ett sådant tillstånd, att det var svårt att bedöma dödsorsaken.
Det fanns för resten intet tecken till yttre våld.
Doktor Pil var till och med så älskvärd, att han gissade på en strup- eller lungsjukdom.
Själf ger hon ingen ledning ... man får försöka gissa sig fram.
Ja, det är modernt i våra dagar att skjuta skulden på vissa förmodade abnormiteter hos den brottsliga, ett mode, söm för resten börjar att bli tämligen föråldradt, tyckes det mig!
På det viset ha vi icke mer några samhällsvådliga individer i våra fängelser utan idel patienter, som vi ska krusa för, passa upp och stå på tå för.
Har jag en ovän, som jag vill ha ur vägen, behöfver jag bara ställa till en liten vift, i skydd hvaraf jag låtsar vara otillräknelig, och så har jag strax skaffat mig förmildrande omständigheter.
Ett rus är det populäraste.
»En liten lyftning» och mordet är till hälften urskuldadt.
Kan jag få folk att tro att jag i hvardagslag är en smula bizarr eller originel, att jag iblandar excentrisk, fantastisk och har vilda idéer, ja, så kan jag utan risk ta' lifvet af en eller flere af dem jag vill ha ur vägen.