Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saken var ju af onekligt intresse, icke minst nu, och herr v. Qvanten rätte mannen att i den riktigaste dager framställa * personer och förhållanden från det skiftesrika och för vår grannstat Danmark ödesdigra år 1864.
Vi trodde allting klart, då » det vidunderliga inträffade ».
Detta » vidunderliga » lemnar nu hr Qvanten sjelf närmare besked om i följande dramatiska skildring, som helt säkert icke endast af hela pressen, utan af hela den frisinnade svenska allmänheten skall mottagas med spänd uppmärksamhet.
Vi för vår del skola icke underlåta att till herr v. Q vantens framställning foga en den skarpaste protest mot detta djerfva försök att i Sverige införa den hemliga censuren.
Och härmed låta vi hr v. Qvanten relatera fakta.
Den 6 maj fick hr v. Qvanten besök af danska legationssekreteraren grefve Schulin.
» Man * hade berättat honom att Q. ämnade utgifva en redogörelse för det skandinaviska unionsförslag, som 1864 blef å bane bragt, och han tillät sig i anledning deraf fråga om detta vore sant.
— Ja, svarade Q., — och jag har redan lemnat manuskriptet till utgifvaren af » Dagens Krönika », i hvilken tidskrift min uppsats kommer att inflyta.
Men af hvad skäl framställes denna fråga?
— Jo, danska regeringen befarar, att publikationen inne-hölie något, som kunde kompromettera Danmarks ställning till Tyskland eller ock en eller annan person i Danmark.
Q.: Hvad det första vidkommer, kunna danska regeringen och legationen vara fullkomligt trygga.
Någonting som komprometterar Danmark gent emot Tyskland förekommer i min uppsats absolut icke.
Jag är en så god vän till Danmark, att jag blefve den siste som ville föranleda några ledsamheter.
Hvad det senare beträffar, är det lika litet fallet.
Det torde visserligen förekomma omdömen, som ej äro alldeles behagliga för dem det gäller.
Men sådant måste ju hvarje politisk person, till och med en konung, underkasta sig.
Men, att kompromettera eller skandalisera någon, ligger långt ifrån mina afsigter.
Allt, som kunde göra detta, har jag sorgfälligt uteslutit ur min framställning.
Enda afsigten med min publikation är den att framställa ifrågavarande sak och den andel jag har deri i deras sanna ljus.
När en så obetydlig person som jag är död, skall måhända ingen annan befatta sig dermed för min räkning.
S. med någon förlägenhet: Skulle det vara möjligt att ni godhetsfullt tilläte oss genomse * er uppsats innan den of-fentliggöres?
Q.: Jag skall tillåta mig erinra, att man ej i Sverige har någon preventiv censur, och att man ej här kan på förhand lägga några hinder i vägen för trycksaker.
S. med ytterst förbindliga och älskvärda axelryckningar: Ja, ja, utan tvifvel, jag vet det.
Jag vädjar också endast till er godhet, er utomordentliga godhet, för hvilken vi skulle bli er ytterst förbundna.
Q.: Nåväl, för att lugna er och bevisa, huru lojala mina afsigter äro, skall ni på förhand få se en del, nämligen båda konungarnes, konseljpresidenten Monrads och inrikesministern Carlsens bref, som väl ha särskildt intresse för eder regering.
Ni skall då genast finna, att Konung Kristians vänskapsfulla bref till kung Karl ingalunda komprometterar hvarken honom eller Danmark.
S .. * Åtföljes eder redogörelse äfven af annan korrespondens?
Q.: Ja.
SOch går den längre än till 1864 ?Q.
: Javäl.
Den går ända till 1870.
Jag märker, hr grefve, att ni är mycket väl underrättad, och jag lyckönskar den danska legationen till att ha så påpassliga kunskapare.
S. med ett smickradt och belåtet småleende: Och när få vi del af brefven?
Q.: Jag skall rådgöra med utgifvaren af » Dagens Krönika », och, om han för sin del ej har någonting deremot, visa er brefven i korrektur.
Grefve Schulin gör en ful min vid ordet korrektur, och tar afsked.
Den 14 maj, alltså samma dag som det svenska mun-korgsförslaget debatterades på riksdagen, infann sig hr v. Q. med korrekturet på ti ekan i danska legationslokalen, der han träffar en ung attaché.
Q. tillkännager sig önska tala med grefve Schulin i en sak, om hvilken denne redan har kännedom.
Attachén: Nå, jaså.
Men jag tror, att minister Bille vill helst sjelf ta denna sak om hand.
Får jag underrätta honom om att ni är här?
Q.: Alltför gema.
Saken är mycket enkel och snart afgjord.
Attachén aflägsnar sig genom en inre dörr, återkommer och meddelar att ministern begifvit sig till riksdagen för att åhöra öfverläggningarna.
Nå ja, jag talar också helst med grefve Schulin, som besökte mig för ett par dar sedan.
1 det samma inträder Schulin.
Den unge attachén trycker beslutsamt sin hatt på hufvudet och försvinner, utan att besvära sig med afskedshelsning.
Q.: Jag har kommit med det utlofvade.
Jag vill ock meddela, att jag med anledning af de farhågor ni uttryckte under ert besök hos mig ännu en gång granskat de till ut-gifning bestämda brefven och ur dem strukit en sak, hvars offentliggörande antagligen ej kunde vara angenämt för konung Kristian IX.
Jag gjorde detta gerna, emedan dess omnämnande icke är ovilkorligen nödvändigt för min sak.
(Q. relaterar i korthet hvad det gälde).
S. utan att tacka eller säga någon artighet: Och jag får således nu korrekturet?
Q.: Utan tvifvel, enligt löfte — dock med ett vilkor.
Jag måste å min sida ha ett löfte af danska legationen, att den icke på grund af hvad den härigenom får kännedomom, anlägger sak mot tidskriften » Ur Dagens Krönika » och yrkar på qvarstad då min uppsats utkommit Jag vore ju mer än lofligt enfaldig, om jag sjelf på förhand gåfve er vapen i händerna och utsatte tidskriftens utgifvare för de förluster, som en ögonblicklig seqvester ovilkorligt skulle medföra.
Alltså, får jag ett sådant löfte?
8. äfven denna gång något förlägen och med ett underligt uttryck i sitt ansigte: Ne-ej, det kan jag verkeligen ej gifva.
Då jag besökte er, var jag chargé d ’ affaires — minister Bille var då bortrest — och min afsigt med min anhållan till er var visserligen icke den ni förutsätter som möjlig.
Men sedan dess har kammarherre Bille kommit tillbaka och återtagit ledningen af legationen.
Jag är ej längre den bestämmande, och jag kan icke heller svara för ministerns afsigter.
&lt; ?., som tagit fram korrekturet och visat S. rubrikerna på brefven: Jag stoppar då korrekturet tillbaka i fickan.
Men i hvad stund löftet lemnas mig, står korrekturet till tjenst.
Hr v. Qvanten gick, men ingenting vidare hördes af från danska legationen.
Minister Bille hade således antagligen ej lika oskuldsfulla afsigter som t. f. chargé d ’ affaires, legationssekreteraren grefve Schulin.
Hr v. Qvanten var emellertid nu temmeligen på det klara med hvad som förbereddes i anledning af uppsatsen.
Skulle han ännu hyst några tvifvelsmål om den orimlighet, hvarom här är fråga, skingrades de snart fullständigt
Fyra dagar efter det uppträde, som nyss skildrats, far han ett besök af riksdagens justitieombudsman hr E. Thompson.
Justitieombudsmannen kom å h. exc.
utrikesministern grefve Ehrensvärds vägnar.
hade påkallat justitieombudsmannens biträde i hans egenskap af ordförande för komiterade till tryckfrihetens vård.
Danska utrikesministern, som genom danska legationen i Stockholm blifvit underrättad om att hr v. Qvanten ämnade utgifva en redogörelse för 1864 års unionsförslags uppkomst och behandling, hade nämligen hos svenska legationen i Köpenhamn anhållit om hemställan hos svenska utrikesministern om åtgärd mot denna publikation, i hvilken åtgärd äfven kunde ingå ingripande från tryckfrihetskomiténs sida.
hade emellertid anmodat justitieombudsmannen att gå på förhand tillhr v. Qvanten och fråga honom, om han ej viDe afstå från att orsaka en sådan obehaglighet
Q. anmärkte, att det således vore fråga om qvarstads-åtgärd på grund af mom. 9 § 3 Tryckfrihetsförordningen.
Justitieombudsmannen medgaf detta.
Q. tog fram tryckfrihetsförordningen och uppläste momentet, hvilket har följande lydelse: » Smädliga, förgripliga eller till osämja med främmande makter syftande omdömen och yttranden om samtida nationer eller stater, med hvilka riket är i fredligt förhållande, om deras varande öfverhet, regering och regerings-sätt, höge embetsmän och sändebud, inre eller yttre förhållanden, företag eller underhandlingar; förbrytelsen skall anses enligt 8 kap. 28 § strafflagen, och skriften konfiskeras.
Är skriften ej smädlig eller förgriplig, men genom den samma missförstånd med utländsk makt sig yppat, må den, utan rättegång, kunna konfiskeras *.
Justitieombudsmannen strök med fingret öfver den förra meningen i momentet under en åtbörd, som sade att åtgärd i anledning af dess innehåll ej komme i fråga, och stannade med fingret vid den senare meningen.
Q.: Det är således på grund häraf seqvester skulle anbefallas?
Justitieombudsmannen: Ja.
1 dylikt fall kommer ak tor ofordröjligen att infordra utlåtande af tryckfrihetskomitén, i hvilken jag är ordförande.
Finner komitén, som ej eger ingå uti någon pröfning om politiska konsiderationer och förhållanden, att skriften ej kan efter lagens bokstaf åtalas, kan likväl kungen, enligt mom. 13 § 5 tryckfrihetsförordningen, låta indraga skriften.
Q.: Jag ber få fästa uppmärksamheten på, att sjelfva skälet för alla dessa åtgärder här helt och hållet saknas.
Min uppsats kan nämligen så mycket mindre åstadkomma något » missförstånd » mellan konungarikena Sverige och Danmark som det faktiska innehållet af konungarne Karls och Kristians äfvensom konseljpresidenten Monrads bref redan förut blifvit ofTentliggjordt både i Sverige och Danmark, utan att gensägelse, än mindre åtal deremot blifvit gjorda på något håll.
Redogörelse för nämda bref fins i Posthumus arbete Ur minnet och dagboken om mina samtida, elfte delen, tryckt 1874 (alltså under konung Oscar Il: s regeringstid), dessutom i flere andra svenska och danskaskrifter.
* Min uppsats kommer endast att ge en ny belysning åt innehållet i dessa bref.
Det vore ju den största inkonseqvens att nu åtala hvad förut blifvit bekantgjordt utan allt åtal vare sig i Sverige eller Danmark.
Justitieombudsmannen med en axelryckning: Medgifves.
Men sådana inkonseqvenser kimna inträffa.
Vi lefva i en reaktionstid.
Q.: Är det egentligen kungens af Danmark bref som orsakar dessa svårigheter?
Justitieombudsmannen: Det tyckes så.
Q.: Jag kunde visserligen endast referera brefvets innehåll; men erfar ingen håg att låta tvinga mig dertill.
Enda påföljden af brefvets offentliggörande kunde bli en plikt af 50 kronor, enligt mom. 4 § 2 tryckfrihetsförordningen, om detta moment kan tillämpas till förmån för ledamot af annan nationalitet än den svenska.
Jag skall emellertid nu visa er brefvet, och hemställer sedan, om det innehåller någonting komprometterande för konung Kristian, eller om genom detsamma något missförstånd kan framkallas mellan rikena.
* För att gifva våra läsare en inblick i hvad frågan gäller, citera vi hvad som i ämnet yttras af signaturen Anti-Marcellus i Dagens Krönika juni häftet 1886, en uppsats om Henning Hamilton, der det heter: &gt;De som önska inhemta hvad som under mars — maj 1864 förekom mellan Karl XV och hans * förtrogne » å ena sidan, samt konseljpresidenten Monrad och öfverhofjägmästaren, senare inrikesministern Carlsen å den andra, hänvisas till Revue des Deux Mondes febr.
A. Geffroy behandlar denna korrespondens, hvilken äfven delvis återgifves i Norsk Rigstidende den 6 maj.
Innehållet i de bref kungarne vex-lat sig emellan var honom icke bekant.
De bref söm konun * garne vexlade sig emellan ha senare blifvit bekanta.
Denna brefvex-ling inskränkte sig till ett bref från Karl XV den 18 april 1864 och svar derå från Kristian IX den * 29 i samma månad.
Den senares var afTattadt i mycket artiga och tacksamma ordalag för det vänliga förslaget men innehöll för öfrigt endast, att han gifvit sin ministerpresident order i anledning af det framstälda förslaget.
Monrads svar den 28 april på konungens första bref ådagalägger stort intresse för det framstälda förslaget och tacksägande för derJustitieombudsmannen, efter att ha genomläst brefvet: Nej; jag finner det så intetsägande som möjligt.
Q.: Nåväl, tag detta bref äfvensom Posthumus ’ och Geffroys skrifter (lemnar dem åt justitieombudsmannen) och bed h. exc.
utrikesministern genomögna dem.
Han skall då utan tvifvel finna, att här ej föreligger något skäl till inskridande.
Justitieombudsmannen: Jag skall uppfylla eder önskan.
Men jag skall tillika be få erinra eder om den straffpåföljd som, enligt § 18 kap. 8 strafflagen är stadgad för den, som uppenbarar honom anförtrodda hemliga statsunderhandlingar.
Det kunde hända att ni ej har reda på strafflagen i alla dess enskildheter.
Jag har derfor velat väcka er uppmärksamhet.
De sista orden yttrades i en mycket allvarlig, något höjd ton.
För att en hvar må fullt inse hvad justitieombudsmannens erinran innebar, skola vi ordagrant anföra nämda paragraf.
» Har den, som betrodd är att veta hemliga underhandlingar, rådslag eller slut i ärende, derå rikets säkerhet eller rätt emot främmande makt ligger, dem uppenbarat, eller
outtröttliga uppmärksamhet hvarmed konungen följde Danmarks öde.
De inledda underhandlingarna blefvo emellertid till sitt innehåll snart kända i Köbenhavn och uppväckte stor harm bland alla dem, som höllo på ett Danmark intill Eidern, och dessa utgjorde flertalet inom Folketinget.
Deras språkrör, Faedrelandet, uttalade sig skarpt mot förslaget och sade bland annat: » vi ha en bitter erfarenhet som lärt oss, att kung Karl eger ingen makt att i Sverge bringa till utförande sina personliga planer och önskningar då de strida mot hans regering ».
Härtill kom, att Kristian IX ännu då hoppades på bistånd från England och af sitt tyska sinnelag och en del af sin omgifning invaggades i den föreställningen, att han under ett eller annat namn skulle kunna få behålla Holstein ».
— Som tillägg till dessa meddelanden af Anti-Marcellus nämna vi att Edinburgh Review juli 1871 innehåller en uppsats i ämnet, hvari Monrads omkastning med skärpa bedömes.
Våra läsare behagade nu observera att hr von Qvantens mening är ingenting annat än att såsom historieskrifvare närmare skildra och i vissa fall beriktiga de förhållanden hvarom här är tal, särskildt beträffande grefve Henning Hamiltons ställning till frågan.
Att Henning Hamilton icke i verkligheten var med, livilket hr von Q. närmare utreder, är ju i sjelfva verket en utredning som förbättrar regeringens ställning.
af D. K.handling, som han i ty mål lönlig hålla bort, utan lof ut-gifvit eller kungjort; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Skedde brottet utan uppsåt att skada göra, och var faran ringa; då må tiden för straffarbete nedsättas till två år. »
Alltså, straffarbete från två år ända till på lifstid (or uppenbarandet af hemliga underhandlingar, hvilka redan for omkring tjugu år sedan äro faktiskt uppenbarade, utan alt deraf följt den ringaste fara för rikets säkerhet eller rätt mot främmande maktl Straffarbete för återgifvandet af ett bref, hvars innehåll, för längesedan kändt, nyss af hr justitieombudsmannen (måhända ej så alldeles sakkunnigt) karaktäriserats såsom » så intetsägande som möjligt » I
Då hr v. Qvanten vid justitieombudsmannens hänvisning till strafflagen gjorde en förvånad min, skyndade sig justitieombudsmannen tillägga: Jag ber att min afsigt blir rätt förstådd 1
Q.: Jag ber få försäkra, att jag fullkomligt väl förstår hr justitieombudsmannens afsigt.
Ni har ju hela tiden varit älskvärdheten sjelf!
Men jag ber få tillägga, att jag med allt lugn anser mig kunna stå risken.
Justitieombudsmannen, med stor bonhommie i det han tar afsked: Ja väl, och äfven jag!
Efter några dagars förlopp blefvo de af justitieombudsmannen medförda akterna återskickade, utan vidare underrättelse.
Man hade alltså på förhand beslutit sig, innan man ens närmare kände uppsatsens innehåll.
Så långt hr v. Qvantens redogörelse för detta högst märkliga politiska inqvisitionsmål — ett om icke officielt, så åtminstone signifikativt svar på den Bexellska interpella-tionen.
* För öfrigt står ransakningen i temligen bjert mot-
* Såsom ett rätt eget sammanträffande må i förbigående anmärkas, att den Bexellska interpellationen föll i Andra kammaren den 7 mars ocb två dagar derefter utnämdes en föga meriterad person till kronofogde i Ölands norra Mots fögderi i strid med landshöfdinge-embetets förord — ett förhållande, som alltså tyckes antyda, att på Öland finnes någon mäktigare man än K. Befallningshafvande i Kalmar eller att hvad man trodde främst borde grundas på lagens fasta stad och ställe deremot hämtar sin näring från de enskilda intressenas dystad.sats till hr von Qvantens fullt gentlemanmessiga beteende, i det han nämligen genast visar sig beredd att lemna alla nödiga upplysningar, under det vederbörande deremot ådagalägga sin styrka i det slags diplomati, som består i undanflykter, på samma gång som de just icke i fyndighet visa sig vara Talleyrands afkomlingar.
Då excellensen Ehrensvärd l$t hr Thomasson säga hr von Q., att han ej trodde honom vilja orsaka några obehagligheter, innebär detta: obehagligheter for regeringen eller för hr von Q. och krönikan?
Det förra kan ej vara fallet, ty om hvilken legation som helst i oträngdt mål reklamerar yttranden i svenska pressen, kan detta ej anses innebära » missförstånd med utländsk makt », hvarom tryckfrihetsförordningen, som är grundlag, talar.
Annars skulle ingen politisk tidning undgå daglig qvarstad.
Alltså måste det senare vara fallet, hvilket innebär hot i förening med anspråk på censur i förväg.
Ändå värre med justitieombudsmannen i följd af hans embetsställning.
Då han ej personligen kände hr von Q., aldrig förr talat med honom, måste hans yttranden, särskildt hans erinran om strafflagen, innebära hot till hr von Q., moralisk tortyr, i förväg lagda hinder för uppsatsens publicerande.
Vi anmärka vidare några i ögonen fallande egendomligheter i proceduren:
1) Besynnerligt, att danska legationen ansett sig uppfordrad anställa en undersökning, eftersom unionsförslaget utgick från danska bondevänspartiet och af danska regeringen afböjdes.
2) Tryckfrihetskomitén har ingen exekutiv makt.
3) Uttrycket underhandlingar, som skulle anses röjda, bör väl afse någonting pågående, icke någonting länge sedan förflutet.
4) Ärende, derå rikets säkerhet beror, är icke i fråga, blott ett 25 år gammalt projekt.
För öfrigt skulle hela tillställningen kunna gifva en skämtare osökt anledning till att uttrycka sig t. ex. på följande sätt.
Den preventiva, den hemliga, den detektiva censuren är alltså nu införd i detta gamla hederliga land, som skalderna utan minsta profetisk blick en gång besjungit som » frihetens stamort på jorden ».
Hr justitieombudsman Eskilander-Tho-masson — af Thomasson, som han nog en dag kommer alt heta, när han blir ett läns höfding m. m., jemnbördig med biskop Rundgren etc. etc. — har äran af denna nya, utmärkta uppfinning.
Han såg munkorgslagen svanshuggen af Andra kammaren, och han uppfann genast den preventiva censuren.
Ädla själ, förslagna hufvud!
Så långt har det då gått, att ordföranden i tryckfri hetskomitén med lagens bart huggande svärd går omkring till rebelliske skriftställare och lofvar dem på förhand och så der välvilligt omtänksamt straffarbete på lifstid.
Med hemlighetsfull min, strängt rynkade ögonbryn och bilan från kätteriförföljelsernas dagar gömd under den lätta sommaröfverrocken, beger han sig från den varnades tröskel och ut i verldshvimlet, förmodligen spanande efter nya offer.
Aldrig har man väl trott att herr justitieombudsmannen och ordföranden i vår tryckfrihetskomité skulle utom sitt embete åtaga sig privata uppdrag med en sådan energi.
Grewesmöhlen på sin tid gick och snokade på tryckerierna, hvarigenom det kunde hända, att han var i tillfälle att besvara en broschyr samtidigt med dess utkommande.
Men att en regeringsmedlem (h. exc.
utrikesministern) nedlåter sig genom ombud till ett dylikt förfarande, detta är verkligen något oerhördt.
Ingen paragraf i lagen tillåter ett sådant ingripande på förhand, och om det förekomme borde det snarare stäfjas af — justitieombudsmannen.
(Se justitieombudsmannens instruktion.
Det fins emellertid många sätt att komma sig upp här i verlden och ett bland de säkraste är att gå de mäktiges ärenden.
Om man under sådana förhållanden öfverskrider sin befogenhet, går utom gränserna för sin pligt och helt gemytligt tar sig en liten afstickare på stadsbudsexpeditio-nens lofliga vrkesfält — så mycket bättre, bara det bidrar till det goda ändamålets vinnande — absolut tyst-nad. ---
Men innan herr Thomasson nästa gång spelar Leporellos roll bör han icke för sin egen skull men för det embetes heders skull, som han bekläder, genomläsa hvad regeringsformen har att meddela rörande » hvarje svensk mans rättighet att utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder utgifva skrifter, att sedermera endast in-för laga domstol kunna tilltalas för deras innehåll och att icke i annat fall kunna derför straffas än om detta innehåll strider emot tydlig lag, gifven att bevara allmänt lugn utan att återhålla allmän upplysning. » Lägge han så härtill ett begrundande af sin instruktion: » Rikets ständers justitieombudsman skall hafva en allmän tillsyn öfver lagars, författningars och instruktioners efterlefnad af domare, embets- och tjenstemän, samt, om de i sina em-betens utöfning af väld, mannamån eller annan orsak någon olaglighet begå eller underlåta att sina embetspligter behörigen fullgöra, dem vid vederbörliga domstolar i laglig ordning derföre tilltala eller tilltala låta. » Till slut rekommenderas ock särskildt studium af § 22 i nämda instruktion rörande vården om tryckfriheten.
Herr Thomasson har på grund af dessa trenne föreskrifter — i Reg.-Formen och Instruktionen — ansett det vara sin rättighet och pligt att uppsöka en enskild svensk man för att genom varning och hot med strafflagen på förhand lägga hinder i vägen för utgifvande af en skrift.
Han har med åberopande af att han såsom ordförande bland komiterade till tryckfrihetens vård skall sitta som domare i tvisten utrikesministern kontra denna tidskrift uppträdt såsom ena partens ombud för att skrämma den andra till uppgifvande af sin rätt.
Och han har sökt imponera på herr Q vanten med strafflagen kap 8 § 18, en paragraf som det inte är möjligt att han kunde tro vara på detta fall användbar, såvidt han har den obetydligaste aning om strafflagens mening — och lagfaren skall ju justitieombudsmannen vara.
Det torde icke i vår embetsmannakårs historia kunna uppsökas något att ställa vid sidan af detta herr Thomas-, sons åtgörande — inom vår domarekårs allra minst Om herr Thomasson i sin egenskap af borgmästare i Lund hade tagit sig för att i ett mål, der han var domare, jemväl tjenstgöra såsom ena partens ombud och genom hot söka skrämma motparten från hans rätt och bemälde Thomasson blifvit för detta sitt tilltag anmäld hos justitieombudsmannen, skulle följden bland annat blifvit ett nytt borgmästareval i Lund, utan att detta förorsakats deraf att borgmästaren Thomasson erhållit någon belöning af det slag som påstås vara lofvad åt justitieombudsmannen Thomasson för dennes välförhållande.
Man skattar i allmänhet icke högt det förstånd
6. f * * som kräfves af en småstadsborgmästare — det är dock, som man finner, mera än som kräfves af en nutida justitieombudsman.
Herr Thomasson personligen är hufvudsakligen skämtsam.
Han har med en uppriktighet som nästan gränsar till älskvärdhet låtit herr Qvanten förstå, att myndigheten — till och med den högsta i vårt land — och eventuelt domstolar skulle i reaktionens tjenst låta bruka sig att handla emot hvad som hittills i vårt land ansetts för rätt och lag.
Det är kanske flera som tänkt det, men det skall alltid stå i vår lagskipningshistoria som ett memento att det var en justitieombudsman som stått fadder åt denna uppfattning.
Men det är nu en gång icke institutionerna, utan de personer, som uppbära dem, som göra en samhällsordning god eller dålig — den moralen står alltid qvar, om man jemfor hvad justitieombudsmannaskapet är i en Thomassons hand och hvad det var, då det första gången öfvertogs af friherre Mannerheim.
Man har nu börjat med att förfölja pressen — man har åtminstone visat sin goda vilja — man kommer att sluta med att förbjuda historieskrifningen — naturligtvis endast den historieskrifning, som är grundad på fakta.
Man får gerna utsmycka en och annan kung med fantasirika dygder, höja en ministär till skyarne o. s. v., bara man passar på att följa systemet — nu naturligtvis svälttulls-, munkorgs-och pickelhufsystemet.