Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en uråldrig institution af den beskaffenhet, som Lagmansrälterna, blifvit afskaffad är en besynnerlighet i lagstiftning lindrigast sagdt.
I st. f. att återföra lill Lagmansrätterna de derifrån afskiljda ärender, hvilka nu äro öfvcrlemnade till Hofrätterna, afskaffade man denna på origtiga lagberepp — jag vågar säga det, ehuru jag icke är lagkarl — grundade inrättning.
Alt hafva 2 instanser i orterna och att blott hafva en Öfverdomstol som skiljer emellan parterne, när dessa instanser icke öfverensstämma.
Sedan man likväl nu afskaffa!
Lagmansrätterna i st. f. att utveckla dem, så kan jag icke annat än vara af samma tanke som Gr.
Mörner och Hr von Hartmans dorff och önskar, att R. o. Ad., vid de förhållanden, som nu finnas, ville lägga detta ärende till handlingarne.
Frågan om Lagmansrätterna är redan afgjord.
Det tillkommer mig icke, att derom yttra mig.
Den förmån, som parterne hade af denna domstol, kunna de aldrig få af Hofrätlerne.
Lagmannen reste omkring i landsorten.
Den rättsökande kunde vid denna domstol få sina vittnen hörda.
Han kunde äfven sjelf inställa sig der.
Att i landsorten förlägga så många Den 4 Juni f. m. 453 Hofrätter, ali parterna dit knnde inkalla sina vitlnen och utan allt för långa resor inställa sig, är omöjligt; ty då.
Mine Hrr finge vi göra en Hofrätt i hvarje län.
Det är ungefär hvad Just.- Ombudsm:n föreslagit.
Det blefve för dem, som bo längst upp i Norrland en alltför lång väg till Hernösand för att tänka pä alt den rättsökande skulle resa dit sjelf.
På samma sätt blefve det äfven för lång väg från Dalarne till Stockholm.
Man skulle således nödgas att anlägga en Hofrätt i Dalarne, Jemtland o. s. v. eller en i hvarje af dessa provinser, om innevånarne der skulle få tillfälle att personligen inställa sig för att träffa sina Domare och få de vitlnen afbörda, som han åberopar.
Nyttan deraf vill jag hvarken erkänna.
Sanningen är att under den tid af 3 år, som jag tjenstgjort i Hofrätten, påminner jag mig knapt något fall att de rättsökande hafva infunnit sig hos mig för att samtala i ämnet.
Det är genom handlingar och sakförandens framställningar, som Domaren inhämtar kännedom om den sak, hvari han skall döma, icke af partens underhand och utom prot. meddelade uplysningar.
Hvad angår att Högsta
Domstolen blifvit rekryterad med ledamöter från Christia) stids Hofrätt, så torde jag få göra den anmärkn., att desse män sannolikt icke blifvit upfostrade i Christianstads Hofrätt.
Den är icke tillräckligt gammal för det ändamålet.
Desse män hafva gjort sina studier eller tillbragt läroåren vid en belt annan domstol och det år just fråga om huruvida dessa små Hofrätter blefvo tjenliga upfostringsanstalter för unga jurister, hvilken kommer mig att tveka om lämpligheten af dessa domstolar.
Jag vill icke, på säll jag redan har nämnt, uptaga R. o. Ad:s lid med en fråga, som redan är afgjord, utan anhåller nu endast om Hr Frih. o. Landlm:s propos. lill bifall å Utsk:s utlät.
Jag anhåller blott att få instämma i Hr Lefréns yrkande, att denna punkt icke måtte af R. o. Ad. godkännas, utan endast läggas till handlingarne, sedan R. o. Ad. förnummit alt den redan är af de öfriga Stånden bifallen.
Då nu H. Ex. llr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavande punkt af Utsk:s betänk, ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han troll sig finna att ja varit öfvervägande.
3:dje punkten, innefattande tillstyrkande, att It. o. Ad. med förklarande att Lars Rasmundssons motion om uphörande af skriftliga berättelser i Hofrätt ej kan bifallas, mäste med anledn. af Gr.
Sparres och Hr Weidenhjelins framställningar, antaga ett af Utsk. uprättadt förslag till förordning om vissa bestämmelser i afseende på fullföljden och behandlingen af mai i Hofrätt.
LagUlsk. har, i sitt förevande förslag till bestämmelser i afseende på fullföljden och behandlingssättet af mål i Hofrätten, bibehållit den numera, enl. min upfaltning, temligen öfverflödiga, och, jag vill nära nog säga, irrationella skillnaden af 454 Den 4 Juni f. m. fullföljden genom vad och genom besvär.
Detta Utskrs förfaringssätt synes stå i sammanhang med den åsigt, som vid ett föregående tillfälle, då frågan var om fullföljd af mål från Gottland, blifvit uttalad och hvilken åsigt innefattade att man icke skulle göra rättegångssället alltför enkelt.
I delta fall är jag af motsatt tanka med Utsk.
Jag skulle tro, att ju mera enkelt och lättfattligt man gör rältegångssättet för allmänheten, ju mindre man genom olika föreskrifter för likartade fall utsätter de rättsökande för möjligheten af misstag, och till följd deraf förlorade fatalier, ju säkrare skall rättvisan skipas och ju bättre kommer lagskipningen att motsvara allmänhetens förväntan.
Utsk. har trott någon grund för de olika sätten i ändringssökande ligga i skillnaden emellan s. k. besvärsmål och s. k. vädjade saker.
Sedan alla dessa mål numera gå ifrån samma instans, och till samma instans, tror jag deremot en sådan skillnad icke vidare vara af nöden; men jag förmodar att föga förhoppning är för handen att åt denna åsigt kunna bereda något insteg, sedan, efter hvad jag tror mig veta, och som äfven af Hr Riddarh.Sekret:s tillkännagifvande kunde inhämtas, Utsk:s förslag i denna punkt är af 2 Stånd bifallet.
Jag vill derföre inskränka mig till några få anmärkmr i afseende på sjelfva det nu upgjorda förslaget, deri tilläfventyrs något förtydligande skulle vara behötligt.
I första § säges, rörtde den händelsen att man icke vederbörligen aflemnar komplette handlingar.
Försummas det, vare Hofrätten deraf ej hindrad att afgöra målet, derest klaganden för sin underlåtenhet icke visar giltig ursäkt.
Det sålunda inkomplelta ärendet är egentligen icke något mål, dä man inga handlingar har.
Det är först sedan handlingarne inkommit, som man egentligen kan säga, alt det "är ett fullständigt mål.
Ett ärende är det visserligen äfven i detta ofullständiga skick, men någon pröfning af sjelfva tvistefrågan kan vid sådant förhållande ej komma i fråga, utan skulle jag tro uttrycket att handlägga ärendet, vore bättre än att säga afgöra målet.
Emot den 3 § har jag hört en anmärkn. framställas, som jag anser mig böra underställa Ulskts pröfning, i fall betänk, skulle komma alt återremitteras, ehuru jag, för min del, icke kan dela samma anmärkn.
Uti 3 § står: ”Om allt, som, efter 1 § och i öfrigt, vid talans fullföljd, bör iakttagas, äfvensom ang:de hvad åligger den klagande, hvars besvär utställas till vederpartens förklaring, med skyldighet för klaganden att besvären uttaga, dem till vederparten lemna och derom till Hofr allen ingifva bevis, så ock om äfventyret för försummelse härutinnan, skall underrättelse gifvas i de hänvisningar, som, för fullföljd af talan i Hofrätt, meddelas parter”.
Man har trott att denna omständliga föreskrift, som här är meddelad i afseende på hvad af den ändringssökande skall i Hofrätten iakttagas, skulle möjligen kunna leda snarare lill förvillelse, än till uplysning, då nemi. underdomarens upfaltning af hvadlagen fordrade i den delen, kunde vara olika med Hofrätlens, och underdomaren således gifva andra föreskrifter i afseende på hvad sora i Hofrätten vore att iakttaga än, sora komme att af Hofrätten meddelas.
Derför har man trott det vara lämpligare, att i besvärshänvisningar endast sades: alt parten ägde iakttaga hvad Hofrätt i sådant afseende föreskref.
Det kan visserligen hända att genom ett sådant stadgande ändamålet äfven kunde vinnas, men då föreskriften i förslaget i detta hänseende öfverensstämmer med hvad, som f. n. efter 1807 års förklaring äger rum, så anser jag för min del, icke någon vigt ligga på den ifrågasatta förändringen, men har likväl, i följd af tleres derom gjorda framställning, ansett mig höra omnämna densamma.
Den 6 § innefattar Utsk:s förslag, att part, sam i vädjad sak vill höra vittnen, eller förete annan bevisning, bör derom framställa begäran, under skriftvexlingen, eller inom en månad efter skriftvexlingens slut.
Anledningen till denna föreskrift om att anhållan skulle kunna framställas till och med en månad efter skriflvelingens slut, har jag icke rätt kunnat fatta.
Jag skulle tro, att anhållan borde kunna göras under skriftvexlingen och att man kunde i öfverensstämmelse härmed inskränka parternes rätt i delta hänseende samt utesluta hvad, som förekommer om ifrågavar:de begärans framställande inom en månad efter skriftvexlingens slut, emedan denna lidsförlängning eljest kan föranleda till ny skriftvexling.
Vidare innehåller 6 § ”Ej må sådan begäran sedan uptagas i annat fall, än att bevisningen ej varit kunnig eller att tillgå eller anledning till dess företeende ej förefunnits förrr än efter den tid, här ofvan sagd är, i hvilket fall, derest berättelsen emellertid utfärdad blifvit, iakttagas hör hvad som är föreskrifvet gelk.
. kungörelsen d. 19 Januari 1802, ang:de skyldighet för den part, som, efter berättelsens utfärdande, önskar förete bevis, alt, vid underskriften, derom göra förbehåll, eller ock söka mundtligt förhör”.
Då, enl. detta mora., rättighet att söka muntligt förhör qvarstår, lärer det icke heller kunna förmenas en part att vid det förhöret andraga sina skäl och äfven till stöd för dem förete den bevisning, hvarpå han äger tillgång.
Således skulle jag tro, alt del ändamål man genom denna § åsyftat, kommer att i betydlig mån förfelas genom denna parter förbehållna rätt, alt konna erhålla förhör efter skriflvexliugstidens slut, och till följd af påskrift på berättelsen.
De förhör, som på grund af sådan påskrift beviljades, horde endast afse att utreda anmärkmr vid sjelfva berättelsen, men icke att åstadkomma en ny eller fullständigare utredning af målet.
Skulle förhörsrättigheten vara så illimiterad, som här är föreslaget, så föreställer jag mig att förhållandet, äfven efter den nya författningens utfärdande, skulle komma att blifva ungefär detsamma såsom del f. n. är.
I fall R. o. Ad. finnér de nu framställda anmärknme vara förljenta af något afseende, skulle jag anhålla att betänk, måtte återremitteras för att komma under Utsk:s förnyade granskning.
Det förslag, som LagUlsk. här lill R.
S:s prof - ning framlagt, är af ganska stor omfattning.
Det innehåller förändringar, åsyftande att förenkla, reda och förkorta arbetet i Hof. rätten, hvarest f. n. mycken tid uptages med muntliga förhör, vid hvilka oftast endast meddelas föreläggande för parter att inkomma med felande handlingar att bestämma tiden,.inom hvilken den bevisning bör förebringas, hvaraf part i Hofrätten vill sig begagna, med ett ord, ganska omfattande och för rättegången i Hofrätten vigtiga stadganden:
Ulsk. vågade likväl icke gå så långt som Gr.
Mörner föreslagit, eller att med uphäfvande af den nu varande skillnaden emellan vad och besvär stadga en enda och för alla mål gemensam form för klagan öfver Underrälters eller Executorers utslag.
Frågan om företrädet af det ena eller det andra sättet kan också vara mycken tvist underkastad och Utsk. ville vid sådant förhållande icke föreslå en förändring i berörde afseende.
Vid detta förhållande och då Gr.
Mörner icke heller nu syntes afse att Ulsk. skulle taga denna hans framställning i öfvervägande, inskränker jag mig till att ingå i svaromål på de anmärkrur han gjorde emot Usta och 3:dje §§:ne af Utsk:s förslag lill förordning.
Vid den Usta § har han anmärkt att uttrycket ”afgöra målet” vore oegentligt och Gr:n har trott att man borde i st. f. mål begagna ordet ”ärende”.
Jag vill erkänna att i detta fall ordet ”ärende” varit lämpligare än målet, emedan konstspråket benämner med mål endast sådana ärenden, som genom besvär inkomma till Hofrätten ; i allmänhet kallar man likväl alla ärendersom inkomma lill Hofrätten för mål.
Då emellertid, efter hvad jag nu förnummit, betänk, är i denna del af ett annat Stånd återremitterad!, och då jag är okunnig om hvad som dertill föranledt och är angelägen att della ärende må blifva så behandladt och lagen så tydlig, att ingen tvetydighet må finnas, så skall jag icke motsätta mig den af Gr.
Mörner begärda återremiss, på det att Utsk. matte taga i öfvervägande de af Gr.
Mörner och inom BorgareSt. framställda anmärkmr.
Detsamma gäller om 3 §, hvilken Gr.
Mörner icke synes bestämdt ogilla, ehuru han framställt en anmärkn., som han hört af annan person göras.
Utsk. må gerna taga ärendet i förnyadt öfvervägande; det kan icke skada saken.
Jag vill således icke uptaga R. o.
Adis för andra och större frågor beräknade tid, med några vidare yttranden i detta afseende, utan vore lämpligast om R. o. Ad. behagade att, på sätt Gr.
Mörner föreslagit, återremittera betänk., så mycket mer, som det är i allmänhet kinkigt, och synnerligen när det rörer lagfrågor, att stante pede göra redaktionsförändringar i ett framstäldt förslag.
Jag önskar endast att besvara Gr.
Mörners emot Utskis förslag framställda anmärkmr, derom alt LagUtsk. underlåtit att i allmänhet stadga lika behandling af besvärsmål och vädjade mål.
Skälet dertill är, åtminstone efter milt förmenande det, att någon motion i den af Hr Grin antydda syftning icke varit vid denna riksdag väckt, och att LagUtsk. icke har rättighet enl. grundlagen att föreslå lagförändringar, derom motion icke blifvit inom något af RiksStm framställd; Den 4 Juni f. m. 457 och derföre har LagUtsk., med bibehållande af den grund, som lagen stadgar för behandling af vadmal och besvärsmål föreslagit de förändringar, som innehållas i 1 och 2 §.
Ståndet skulle finna för godt att återremittera detta betänk, med afseende på de anmärko:r, som äro gjorda i sak, så anhåller jag att få göra några andra, rör:de författningsspråkets vård.
Jag har förut enskildt till en och annan ledamot af LagUtsk. yttrat min önskan, att det rena språk, som finnes i vår nu gällande lag, måtte så vidt möjligt vore, iakttagas, äfven i de nya stadganden, som här föreslås.
Jag ser mig nu föranlåten att yttra detta offentligen.
Det äro 2:ne stora inrättningar i samhället, Prediksstolarne och Domslolarne, som vidmakthålla språket hos den stora mängden.
Om någondera sviker, så är språkets skada deraf ögonskenlig.
För predikstolarne har framlidne ErkeBiskop Wallin gifvit ett efterdöme af språkets renhet och kärna, hvilkas bibehållande icke kan nog värderas.
Vår gällande lag har gjort detsamma för domslolarne.
Låtom oss vara noggranna att icke ulan efterföljd lemna den föresyn sora blifvit oss gifven.
Hvad detta förslag beträffar, så står i rubriken ordet bestämmelse.
Det betyder destination.
Här är icke meningen den, utan bestämning, stadgande, eller något dylikt.
Jag erkänner att jag bryr mig mindre derom att detta ord slår origtigt i en tulltaxa eller i någon dylik författning, som utgår från FinansDepartuet, men om ett sådant står i allmän lag eller i en författning, som utgår från Jusl.-Depart:t, der man är van att noggrannt väga orden, på sätt domrarne pläga göra, så är det värre.
I den andra §:n har Utsk. sammansatt tvenne praepositioner, nemi. ”inom af”, och i samma rad förekommer ”efter af”, hvilket är ett dåligt språk, som här icke heller behöfver användas, ffär står nu: ”att inom af Hofrätten bestämd tid efter af liandlingarne erhållen del”.
Med icke flera ord skulle man kunnat uttrycka detsamma.
Jag säger icke att det förslag, jag nu går att framställa, är del bästa, men det kunde heta: ”att inom tid, som Hofrätten, efter erhållen del af handlingarne bestämmer”.
Dessa ord äro icke flera än Utsk:s förslag innehåller.
I fjerde § läses: ”Sedan, efter slutad skriftvexling i vädjad sak, densamma blifvit etc.”
Hvad här trögt säges med 9 ord, skulle efier min tanke kunna lättare uttryckas med 7, sålunda: ”Sedan vädjad sak efter slutad skriftvexling blifvit,” etc.
Den 7:de §:n lyder sora följer: ”Sedan till Hofrätt inkommet mål blifvit lill afgörande föredraget låter Rätten upläsa det beslut, sorn under Hofrättens pröfning kommit, hvad parterna i Hofrätten anfört jemte hvad af öfriga handlingar för målets kännedom af Rätten anses oundgängligen nödigt; hvarefter målet bör, i stadgad ordning till pröfning företagas.
I dessa få rader förekomma orden Hofrätten och Rätten 5 gånger, mai 3 gånger och pröfning 2 gånger samt kommet och kommit nära tillsammans.
Det ser ut, såsom hade Ulsk:s Sekret, ansett pronomina 458 Den 4 Juni f. m. icke böra begagnas i lagspråk, eller samma ords nprepande deri vara stötande.
För alt i §:s början slippa sammanställningen af ett adverbium och en preposition, kunde man hell enkelt säga: ”Sedan mål, som till Hofrätt inkommit” etc.
Sisla gången ordet ”pröfning” förekommer, torde det kunna alldeles umbäras, och meningen sluta sålunda:
Mulet bör i stadgad ordning företagas. R. o. Ad. kan anse dessa anmärkmr småaktiga och det äro de måhända i förhållande till innehållet, men när man ofta ser språket vanvårdas, så måste man någon gång, söka göra dess fordringar gällande.
Jag vill visserligen icke motsätta mig en återremiss på det att LagUtsk. mätte få försöka att redigera förslaget till författning bättre än som skett, men jag anser mig likväl på samma gång böra uttala min öfvertygelse att det är ganska sannolikt att föga derigenom vinnes.
Det är icke Ståndet obekant huruledes vid upsättning af betänk:n inom Utsk:n tillgår.
Ofta har hufvudsaken blifvit afgjord genom votering och genom votering afgöres sedermera huru framställningen till R.
St. skall ske.
Jag har nyss hört Hr von Hartmansdorff göra anmärkn. derom att ordet ”bestämmelse” skall hafva blifvit origtigt begagnadt.
Nu erinrar jag mig väl icke huruvida det ordet har i betänk, inkommit genom votering inom Ulsk., men det erinrar jag mig att det var tvist derom och att flera motsatte sig att detta ord skulle intagas.
Bestämdt påminner jag mig äfven att ett uttryck, som finnes i 1 § och hvarvid Gr.
Mörner gjorde anmärkn. pä sådant sätt influtit.
Jag tror denna anmärkn. vara obefogad och är af samma åsigt som Utsk. i den delen har framställt, men omnämner exempelvis alt just deu strophen tillkom genom votering inom Utsk.
När ett Collegium af .16 personer skall redigera en författning så kan man icke förvänta sig att denna författning skall blifva ett mästerverk af vältalighet eller det bästa, som kan åstadkommas.
För min del godkänner jag de åsigter, som äro uttalade i det ifrågavarande förslaget, och önskade alt äfven R.
St., med godkännande af desamma, för K.
M. framställde förslaget.
Jag tror väl icke att K.
M. kan antaga det i alla delar, men att man åtminstone till nästa riksdag kunde förvänta ett förslag till förordning, deruti K.
M. med bibehållande af förenämnde grunder bättre framställt dem än som nu har skett.
Till de anmärkn:r, som jag hade äran framställa då jag förra gången hade ordet, tager jag mig friheten att göra några tillägg. t första § säges: ”Den som, vare sig efter erlagdt vad eller genom besvär, i Hofrätt fullföljer talan emot Underrätts, K.
Bef:h:des eller annan Embetsmyndighets beslut, bör, jemte tvenne exemplar af den skrift, hvaruti talan fullföljes, ingifva det öfverklagade beslutet med vadebevis, derest i målet vädjadt blifvit, så ock alla protokoll, som deri förde äro, tillika med andra handlingar, hvarpå han sig beropar”.
Dervid har Utsk. förbisett alt Den 4 Juni f. ra.
459 i konkursmål föreskrifver lagen, alt handlingarne skola af domstolen till Hofrätten insändas.
Parten kan således åberopa dessa handlingar, ulan att behöfva insända dem, och bör följaktligen icke genom underlåtenhet att inlemna handlingar, hvilka af domstolen skola inskickas, äfventyra förlust af sin talan.
Af denna §:s stadgande rörande behandlingen af mål, fullföljda i Hofrätt, skulle man kunna sluta, att Hofrätt icke har alt handlägga andra mål, än sådana, som dit inkommit antingen genom besvär eller genom vad, men huru skulle då förfaras i sådana mål, som äro lill Hofrätt instämda?
Skulle med den förfaras efter den af Utsk. föreslagna ordningen i afseende på hvad under eller efter skriftvexlingen är att iakttaga, eller äger andra föreskrifter i denna del fortfarande rum.
Femte § hänvisar i afseende på berättelsen till nuvarande 22 Kap. l:sta §.n R. B.
Detta lagrum innefattar redan bestämmelser och föreskrifter, som kunna anses föråldrade.
Utsk. har likväl icke funnit någon betänklighet vid att icke blott åberopa dessa redan antiqverade föreskrifter utan att derutöfver skärpa dem med nya tillsatser hvilkas fullständiga iakttagande enl. min tanke, skulle komma att så taga Ilofrättsledamöternes tid i anspråk för ett i sjelfva verket öfverflödigt arbete, att, hela ändamålet med den föreslagna förändringen, eller målens skyndsammare handläggning skulle komma att derigenom tillintetgöras.
Att utarbeta en sådan berättelse som här föreskrifves, är att göra en upslällning i annan form, af hvad de andra domslolarne förut ulredt och skulle i de flesta fall komma att blifva ett afskrifvande i detalj af hvad de förut hafva skrifvit.
Det kan väl vara nog att ett förhållande finnes en gång i handlingarne omförmäldt utan att det behöfver på det sättet omskrifvas.
Jag tror att man långt ifrån att vinna det åsyftade ändamålet med ifrågavartde förslag, nemi. att förkorta och påskynda rättegången, tvertom skulle genom detsamma komma att förorsaka ganska mycken tidsförlust.
Detta finge dock icke hjelpa om förslaget komme att medföra någon verklig nytta, men mig synes det vara så utan ali sådan, att jag skulle högeligen önska att Utsk. måtte taga förslaget i förnyadt öfvervägande, och dervid tillse huruvida det icke vore alldeles tillräckligt att här, endast hänvisa till nuvarande 22 Cap. 1 § i R.
B, Att amplifiera hvad der stadgas om berättelserna, tror jag vara ett misstag.
Det har af Hr Carleson, i anledn. af min förra framställning, blifvit ytlradt, alt Utsk. icke af någon motion haft anledning alt göra förslag om uphäfvande af skillnaden emellan de olika sätten alt söka ändring i Underrättsbeslut i s. k. vädjade mål eller i sådane, som blifvit meddelade i besvärsmål.
Om mitt minne icke missleder mig, så var Gr.
Sparres motion af den obestämda och vidsträckta beskaffenhet att den kunde medgifva nära nog hvilken förändring som helst uti de §§ i R. B., som angå rättegångssätlet i Hofrätten och måls fullföljd derstädes från den första som afhandlar dessa ämnen till den sista som vidrörer dem.
Motionen innehöll nemi. egentligen icke något annat, än att motionä - 460 Den 4 Juni f. ra. ren förbehöll sig att inför LagUtsk. få upgifva de förändringar i Hofrälternas rättegångssätt, hvilka motionären ansåg nödiga.
Något i samma syftning vill jag erinra mig att motionen innefattade och i denna motion låg således, enl. min tanke, icke något hinder för Utsk. att konna föreslå hvad det ansåg lämpligt.
Hvad angår den sednare delen af den siste talarens yttrande, så får jag anmärka, att min motion afsåg endast vidtagande af åtgärder, hvarigenom den lid kunde förminskas, som ledamöter i Ilofrätterne använde på arbetet derstädes.
Såsom medel dertill föreslog jag inskränkning af tiden för handlingarnes läsning och något fullslåndigande af berättelsen.
Jag förbehöll mig att inför Utsk. få vidare utveckla mina åsigter, i berörde hänseende; men ingalunda gjorde jag ett så vidsträckt förbehåll att jag skulle kunna ändra hela Ilättegångs-balken.
Jag har redan lillkännagifvit anledningen, hvarföre jag icke inom Utsk. yrkat uphäfvande af den nu stadgade skillnaden emellan vad och besvär.
Jag är Hr von Hartmansdorff tacksam för hans anmärkn:r emot förslagets redaktion och jag skall i händelse förslaget framställes, försöka att inom Utsk. göra gällande dessa anmärkmr för såvidt skäl dertill förefinnas.
Hr Carleson har redan till någon del gjort Utsk. ursäkt för de ofullständigheter, som i ett sådant förslag från eli Utsk:s sammansatt af 16 personer och der besluten ofta fattas genom votering i de särskilda punkterna, någon gång kunna förefinnas.
Emot en af de, under nuvarande öfverläggning af Hr von Hartmansdorff framställda anmärkmr, måste jag göra en erinran.
Hr von Hartmansdorff har sagt att i 2 § skulle kunna sättas: ”förklaranden vare ock skyldig att inom tid, som Hofrätten efter erhållen del af handlingarne bestämmer”.
Sådan är icke Utsk:s mening, ulan deremot, att förklaranden skall vara skyldig alt, inom af Hofrätten bestämd tid efter det förklaranden af handlingarne erhållit del, afgifva sin förklaring.
Hr von Hartmansdorff har således missförstått Utsk:s mening eller åtminstone föreslagit något, som Utsk. icke afsell.