Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu likväl B. o. Ad. ansett fläsk böra vara tullfritt, får jag vörd samt hemställa, att, med afsiag å Utsk:ts hemställan, äfven ister måtte fortfarande förklaras tullfritt.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställde Ht Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej jemte åtskilliga ja, och sedermera propos. på afsiag derå samt bibehållande af den för ifrågav:de artikel nu gällande tullfrihet, då svaren utföilo med mångå ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 23 April e. m, 457 Artikeln Spanmål.
Omalet hvete och omalen råg.
Man har sedan längre tid till haka försökt att uppställa en, att jag så må uttrycka mig, statsekonomisk universalteori.
Detta försök har af mången blifvit bedömdt såsom ett vanskligt företag.
Det har nemligen blifvit klandradt, att man, i fråga om tullagstiftning, ansett ändamålsenligt att bygga på en sådan der teori och att man, utan alt rådfråga andra länders — ja knappast sitt eget lands — erfarenhet, fordrat gehör åt en sådan teori och proklamerat dess tillämplighet under alla förhållanden.
Det är icke min afsigt att ingå uti någon omfattande kritik af denna teori, äfven om jag kunde dertill ega förmåga.
Bättre än att uppställa teori emot teori, har det synts mig vara att framlägga några enkla sakförhållanden, sådana de inom vårt land förekomma.
Jag skall vara kort — jag skall icke fördjupa mig i siffror — jag skall vara gammalmodig nog att låta känslorna vara i fred och jag skall hålla mig till ämnet.
Hvad är det väl som förorsakar landtbrukets tryckta ställning för närvarande om icke, — på sätt det blifvit omförmäldt utur en ryktbar talares och statsmans anförande i den Fransyska lagstiftande kammaren, — det missförhållande, som under de senare åren förefunnits emellan spanmålens produktionskostnad och dess salupris.
Sedan ett tiotal af år tillbaka har arbetspriset stigit minst 50 procent, under det att spanmålspriset nedgått ända till 50 procent, och än mera under det näst föregående decenniets medelpris.
Men — säger man — Sverige är ett spanmåls-exporterande land, och vårt spanmålspris måste således bero af priset på verldsmarknaden.
Meri om man ser närmare på saken, så befinnes det, att då verldsmarknadens spanmål kommer hit, så får den ingå tullfritt, men då vår spanmål kommer på verldsmarknaden, så mötes den flerestädes af importtull, hvaraf följer, att då den främmande spanmåles pris tryckes endast af transportkostnader, så trvckes vårt spanmålspris både af transportkostnaden och tullsats.
Hvad gagn hemtar nu Sverige af denna generositet, då landet numera endast högst undantagsvis kan behöfva utländsk spanmål?
Det må då vara ursäktligt, om man lör 10 år tillbaka, då spanmålstulleri borttogs, icke så noga öfvervägde hvad som komma kunde.
Vi voro då, så att säga, uppe i smöret, och antagligt är, att man då icke trodde på möjligheten af sådana prisfall, som dem vi sedermera upplefvat.
Af skadan blir man vis, men icke rik, säger ordspråket.
St:r hafva begått en oförsigtighet i att borttaga spanmålstulleri, så vore det ju en oklokhet att, i stället för att rätta sitt misstag, förnya detsamma.
Det förefaller då, som andra nationer betett sig försigtigare, ty icke föll det Frankrike, icke England, Tyskland, Holland, Schweiz med flera europeiska länder in att så der i 458 Den 23 April e. n>. en hast resonnera bort sina spanmålstullar, och likväl är landtbruket uti dessa länder framför Sveriges landtbruk gynnadt af ett blidare klimat, större kapitalstyrka, bättre kommunikationer m. m.
Men vi Svenskar, vi äro ett besynnerligt folk.
Vi kunna någon gång vara tröga att komma oss åstad, men då vi komma oss åstad, så vill det gå — såsom ordspråker säger — öfver stock och sten.
— Det är, örn jag så må uttrycka mig, stål i lynnet, som Svensken saknar, under det att han sköter stålet bra, då det kommer i bans band.
Men — påstår man vidare — spanmålsproducentens anspråk bör vika för konsumentens naturliga rätt att få köpa varan, der den kan fås för bästa priset, hvarvid man synnerligen framhållit den fattigare befolkningens eller arbetsklassens behof.
Nå väl, låtom oss då fråga arbetaren, om han icke i allmänhet står sig bättre under de tider, då spanmålen betalar sig bra, än då den är i underpris — bättre derlör att ju högre afkomst jordbrukaren har af sitt jordbruk, desto mera håg och kraft har han också att nedlägga kostnader på jordens bearbetning och förbättring, på byggnader m. m. — allt föresatser, som komma arbetaren till godo.
Tjugofem öres högre dagsverkspris endast under 150 sommardagar gifver arbetaren en ökad inkomst af 37A rdr, under det att till och med 2 rdr ökadt pris på rågtunnan, med en årlig konsumtion af omkring 6 tunnor för arbetaren och hans familj, gör honom en ökad utgift al endast 12 rdr.
Visst är, att den idoge arbetaren i denna stund liksom jordbrukaren gerna skulle önska sig tillhaka de höga spanmålsprisen före 1858.
Det hette då, att arbetaren fick tillfälle att lefva bättre, att skaffa sig bättre kost — och ingen missunnade honom det — men kom det sig icke deraf, att han då hade förmånligare arbetsförtjenst.
Detta gäller nu arbetaren på landet.
Hvad särskildt stadsbefolkningen beträffar, så kommer härtill — såsom redan vid ett föregående tillfälle af en aktad talare här blifvit anfördt, — det faktum, att den brödbulle arbetaren köper, alldeles icke lemnäs honom hvarken billigare, större eller vigtigare derför, att spanmålsprisen ställt sig billigare, hvarför ock den, som köper sin föda lör dagen, icke i sjelfva verket får den ringaste fördel af att spanmålens pris laller.
Det är sanni, att vi hafva en befolkning, som är oförmögen att med arbete försörja sig, men Mine Hrr! bredvid vår kända filantropi och vår gifmildhet hafva vi ju en lagstiftning, som ålägger oss att understödja dessa olycklige, och då spanmålen är dyr, så är det ju jordbrukaren och icke fattighjonet, som deraf har känning.
Under sådana förhållanden bör man icke förvåna sig öfver att den högst betydliga importen af vårt förnämsta brödämne, eller rågen, under år, då skörden varit mer än tillräcklig för landets behof, har kommit jordbrukaren att tänka på, huruvida med allt vore så bestäldt, som det borde vara, ty han har sett priset på sin egen produkt nedtryckt till och med under produktionspriset och samtidigt dermed enahanda vara fritt impor - Den 23 April e. ni.
459 terad ifrån länder, der produktionspriset är vida billigare än hos oss.
— Man har anmärkt, att den spanmålstull, som Utsk:t föreslagit, är för obetydlig för att gagna jordbrukaren.
Nå, det är sannt, att man bade kunnat önska deri högre, men bättre är något än intet, och är nu denria tullsats obetydlig för jordbrukaren, som till afsalu producerar 100 tunnor spantnål, så är den väl långt obetydligare lör individen, som för eget behof konsumerar kanske 1^ tunna.
Men — säger man ytterligare — vårt lands jordbruk har gått framåt, äfven sedan spanmålen blef till införsel fri.
Det är sannt, för att döma af den ökade totala produktionen.
Då spanmålsprisen äro låga, nödgas jordbrukaren söka till att öka sin spanmålsproduklion, för att om möjligt få samma penningeinkomst som förut, men den, som känner till förhållandena på landet — och jag gör det temligen, emedan jag i 20 år varit landtbrukare, ehuru jag nu dermed upphört, hvarför jag äfven nu kan yttra mig mera opartiskt i frågan än förr, han vet — säger jag — att tillverkningen uppkommit förnämligast genom en vidsträcktare hafreodiing.
Det gifver nemligen snabbare inkomst att öka sin sädesproduktion genom att uppbryta nya fält och derpå skörda hafre, än att, då man har ondt om penningar och förlaget är dyrt, nedlägga kostnader på gamla åkerjorden för att deraf framdeles vinna bättre skördar.
Halren har exporterats och följden lär väl blifva den, att den nya jord, man uppbrutit och omöjligen förmår bibehålla i växtkraft, förlorar i värde för hvarje skörd, och i samma mån jorden utsuges, depenseras jordkapitalet.
Hafren har emedlertid haft afgång för skeppning.
Den är ett sädesslag, hvars odling ingen främling finner mödan värdt att afundas oss.
Slutligen har man tröstat oss med utsigterna för export af boskapskreatur på England.
Deri konjunktur för sådan export, som nu finnes, är en sak för sig och bör onekligen begagnas, men icke kan man, såsom ock här tillförene blifvit sagdt, anse denna konjunktur annorlunda än såsom öfvergående med dess orsak — kreaturspesten — och den med anledning deraf hämmade införseln af boskap öfver Holland, emedan England bar för gödning lämpligare boskapsracer än vi, och dessutom är gödningskostnaden i England vida billigare än i Sverige, för att icke tala om den boskap, som kommer till England öfver Holland.
Bättre framtid torde, efter hvad mig blifvit meddeladt, exporten af fläsk och smör till England kunna påräkna.
Nu kan väl den der trösten vara bra att hafva, men såsom argument emot spanmålstull duger den sannerligen icke.
Jag gör mig likväl icke någon alltför sanguinisk föreställning om de åsigter, som i detta afseende kunna hysas af majoriteten på detta rum, då jag nu hos Hr Gr:n och Landtmm anhåller om propos. på bifall till hvad Bevilln.-Utslct föreslagit.
Hermelin, Olof: Jag har egentl. begärt ordet på det att mig måtte förunnas framställa några anmärkningar mot 400 Den 23 April e. m.
Gripenstedts anförande i denna fråga, ty jag tror att de frihandelsprinciper, hvilka en stor del af Ridddarhusets medlemmar hylla, blifvit fullständigast uttryckta af denne deras talangfulle ledare.
Gripenstedt har mot Rev.-Utsk:ts nu föreliggande Betänk, anmärkt, att det sätt, hvarpå motiveringen i detsamma skett, vore för honom mindre behagligt att förnimma.
Jag hemställer till R. o. Ad., huruvida man icke å motsidan har skäl att uttala sin förvåning öfver det sätt, hvarpå Hr Frihm tillmötesgått de önskningar, som af föregående R.
St:r och framförallt af sista riksdagen blifvit i denna fråga uttalade.
Hr Frihm erkänner, att de grundsatser i handelslagstiftningen, hvilka af honom omfattats, äro till sin natur stridande mot de af såväl föreg:de Ständer som denna riksdags Bev.-Utsk:t uttryckta; denna upprigtighet finner jag ganska lofvärd, men det förundrar mig emellertid icke, att Hr Frihm funnit det obehagligt att ånyo få höra samma åsigter upprepade, ehuru han tillkännagifvit regeringens ståndpunkt i frågan.
Vidare lägger Hr Frihm Bev.-Utsk:t svnnerl. till last, att Utsk:t icke aktgifvit på den strof i de föreskrifter den s. k. tullkomitén af Regeringen erhållit, der det heter att »införseltullarne för fabriks- och handtverksvaror, hvilka utgöra föremål för tillverkning inom landet, måtte i det fall, der det funnes erforderligt, med aktgifvande på hithörande förhållanden, så jemkas, att dessa förbrukningsartiklar icke blefve öfver höfvan lördyräde.»
Hvad menas nu med detta »aktgifvande?»
Dermed kan väl icke förstås något annat, än att å en del artiklar bör åsättas högre tull, än å andra, d. v. s. s. k. finanstullar.
.Men häremot strider ju, hvad Frih.
Gripenstedt yttrat, att det vore höjden af orättvisa att gynna några näringsidkare på de andras bekostnad.
Jag frågar, huru detta kan hänga tillsammans.
I sitt anförande har Hr Frihm uppgifvit åtskilliga vilkor, som han anser vara för jordbruket nyttiga och nödiga samt för dess höjande förmånliga.
Jag anhåller få i korthet granska dessa vilkor.
Först nämner Hr Frihm »upplysning och undervisning till spridande af yrkesskicklighet.»
Jag instämmer deri till fullo, men jag tror dock ej att våra nuvarande landtbruksskoior haft någon särdeles stor inverkan på jordbrukets förkofran; de hafva gifvit oss rättarelärlingar, hvilka väl varit utrustade med theoder, men vanligen visat sig praktiskt odugliga, velat spela herrar och gå med käpp, men icke arbeta.
Såsom ett annat vilkor anföres ordnandet af kreditväsendet.
Jag är glad öfver att den upplyste
Frihm vill med uppmärksamhet omfatta denna för jordbruket så ytterst vigtiga sak, men jag kan ej annat än beklaga att så litet hittills blifvit i denna väg åtgjordt.
Jag frågar, om det kan anses vara för jordbruket förmånligt att räntan frigifvits, eller att riksbankens inkomster ständigt användts till löpande utgifter, i stället för att konsolidera bankens ställning, så att den i behöfvets stund kunde ega någon samlad styfver till jordbrukets understöd.
Vidare upp - Den 23 April e. m. 461 räknas såsom ett vilkor för jordbrukets framåtskridande Kommunikationernas utveckling.
Jag kan naturligtvis icke annat än medgifva rigtigheten häraf, rnen jag frågar, om jordbruket hemtat någon förmån af det sätt, hvarpå jernvägsbyggnaderna hittills bedrifvits.
Vi äro beröfvade våra arbetare, lönerna hafva stigit, och icke ens under dessa missväxtår hafva vi armar nog att inberga den knappa grödan.
Ett annat vilkor är enl.
Hr Frihms åsigt »beredande af säkerhet åt arbetet.»
Jag fattar verkligen ej hvad dermed menas.
Förstås dermed säkerhet för daglönaren, så tror jag, att under det nuvarande systemet hans ställning ingalunda är bättre än den skulle varit, om jordbruket konsoliderats och underlättats; menas åter dermed säkerhet för jordbruket, så veta vi alla af egen erfarenhet, huru dermed förhåller sig.
Ett sista vilkor skulle vara »undanrödjande af alla hinder för menniskans fria verksamhet.»
Jag hemställer endast, hvilken medborgare är minst förhindrad att verka i samhället, den som har skydd för sin verksamhet, eller den som är utsatt lör en täflan med öfvermäktiga grannar.
Uti sitt anförande yttrar vidare Frih.
Gripenstedt några ord, hvilka äro så märkliga, att jag anser mig böra ordagrannt citera dem: »Om det för någon verkligen uppstår en fördel genom det s. k. skyddet, hvilket endast består i det tvång, som utöfvas mot en annan, så måste denna fördel för den skyddade nödvändigt uppkomma genom olägenhet för den tvingade.»
I anledning häraf tillåter jag mig uppläsa en strof ur en petition, som inlemnats till K.
M:t i anledning af tullkomiténs tillsättande.
Uen lyder: »Vi tro, att bland flertalet af landets tänkande befolkning den satsen vunnit allt mera insteg, att den ena samhällsklassens välstånd betingar den andras, och att i längden måste bekymmer och fattigdom hos producenten skada äfven konsumentens intressen.»
Dessa ord, Mine
Hrr, äro icke uttalade af jordbrukare, utan af näringsidkare och köpmän här i hufvudstaden, och Frih.
Gripenstedt kan således icke förebära någon okunnighet orri att våra åsigter äfven delas af andra samhällsklasser.
Hr Frih:» har ock påstått att protektionistsystemet endast skulle vara en storartad mystifikation och liknat det vid ett spelsällskap, der ingen vinner, utan alla förlora.
Ja, Mine
Sverige spelar verkligen för närvarande ett högt spel, men vinsten blir icke allenast ingen, utan en ganska stor förlust uppstår ; utländingen håller banken och vi förlora insatserna.
Äfvenledes vill
Hr Frih:n tillägga protektionisterna den satsen, att samhällets väl måste ställas framför de enskilda intressena, och att denna, den högsta grundsatsen i lagstiftningen, fordrar, att understöd eller skydd lemnäs åt vissa näringar.
Jag vädjar till de med mig liktänkande, om detta är vår åsigt, och jag- skulle tvärtom vara böjd antaga, att det är Hr Frih:n sjelf, som hyllar en sådan sats, åtminstone att döma efter hans handlingssätt i afseende å Franska traktaten.
Hr Frih:» har » 462 Den 23 April e. tn. frågat, huruvida han opartiskt framställt motsidans åsigter.
Jag åtminstone kan icke gifva något jakande svar på denna fråga.
Vidare talar
Hr Frih:n om fordna tiders förmynderskap öfver näringarne och hurusom den klagan, som nu höres från jordbrulcarne, endast är ett genljud från dessa föråldrade vuer.
Het förvånar mig likväl, att Hr Frihm hunnit så långt före sin tid, att han numera icke ens vill fästa afseende vid sitt eget lands fördelar, hvilket alla andra länders vise statsmän ännu göra, i thy att de hafva för regel att icke skänka bort några landets fördelar, utan att erhålla motsvarande i utbyte.
Gripenstedt säger vidare, att jordvärdet måste nedsättas, om det visar sig att vi ej kunna konkurrera med utländningen.
Jag tviflar dock på att detta kan vara hvarken nyttigt eller nödigt, ty det skulle alltid förorsaka en ofantlig kapitalförminskning.
I sammanhang härmed säger Hr Frihtn, att jordbrukets förkofran beror på en ordnad, genom större kapital betryggad, handel med spanmål och ladugårdseffekter.
Så länge vi hafva spanmål och ladugårdseffekler kunna vi nog sälja dem och det är en omsorg, som är ganska lätt att bära, men då vi jemt sättas på det hala och vår ställning oupphörligen försämras, få vi slutligen icke något att sälja.
Kapital är nödvändigt; kan Hr Frihtn skaffa oss sådant under så förmånliga vilkor, att jordbruket kunde bära sig under nuvarande system, vore jag honom tacksam, men olyckligtvis blir äfven kapitalet allt mera sällsynt i vårt land.
Dessutom hemställer Hr Frihtn, om icke de pris, som i spanmålshandel betingas, äro i väsendtligaste mån beroende af prisen på verldsmarknaden och om ej således tullen endast undantagsvis kan utöfva något inflytande.
För min del kan jag ej finna annat, än att tullen alltid bör utöfva inverkan, ty äfven om den ej är högre, än Bev.-Utsk:t nu föreslagit, bör den åtminstone uppgå till lika mycket, som transportkostnaden hit, och vi blifva då befriade från det vingleri, som för närvarande bedrifves af en mängd grosshandlare, som behöfva pengar och funnit att det blir dyrare för dem att upplåna pengarne här, än att förskaffa sig dem genom att uppköpa spanmål på kredit i utlandet och sedan försälja den här, till och med något under hvad inköpspriset + frakten utgör.
Såsom ett upplysande exempel på olägenheterna af spanmålstullar, har Hr Frihm anfört förhållandet mellan Norrland och Skåne.
Hvarföre bar Hr Frihm valt de mest aflägsna orter i vårt Iand?
Hvarföre har han icke valt Mälaredalen; jemförelsen torde då hafva utfallit helt annorlunda.
Hr Frihm erkänner, att anspråken på tull för närvarande äro ganska måttliga, 1, 2, 3 öre per skålp. för kött, fläsk etc., men anser att de icke kunna medföra någon fördel för landtmannen, då de ej kunna åstadkomma någon anmärkningsvärd prisstegring.
År det icke alltid en förmån, om dessa små tullsatser kunna skydda oss från öfversvämning af främmande varor?
Jag frågar endast.
Vidare säger Hr Frihm att det är Styrelsens skyldighet att motverka brist.
Ja, det är verkligen Den 23 April e. m. 463 Styrelsens skyldighet, men huru har den uppfyllt detta sitt åliggande.
Se vi omkring oss, finna vi brist på penningar, brist på företagsamhet, deremot öfverflöd på lyxartiklar, öfverflöd på skuld, öfverflöd på konkurser.
Sådane äro systemets verkningar.
Då derefter
Hr Frih:n yttrar, att vi böra öfvergifva den gamla slentrianen, och att täflan skall egga oss derhän, att vi kunna bjuda utländningen spetsen, förefaller detta verkligen såsom ett bittert hån.
Gripenstedt har äfvenledes yttrat, att de föreslagna tullsatserna skulle lända till skada för arbetarne, hvilka, då de äro i saknad af politiska rättigheter, måste känna en orättvisa och en obillighet så mycket tyngre.
Hvem är det, som i det nya statsskicket uteslutit arbetarne?
Då nya U.-O. förevar till afgörande på detta rum, yrkade många en bredare basis och att representationsrätten måtte utsträckas både uppåt och nedåt, Detta rönte motstånd hos det segrande partiet; och det torde då icke vara på sin plats, att en af detta partis skickligaste kämpar nu såsom ett skäl för sina åsigter i denna fråga begagnar den omständighet, att arbetarne äro i saknad af politiska rättigheter.
Cronstedt har för öfrigt på ett så slående sätt ådagalagt att arbetarne, långt ifrån alt skörda vinst, tvärtom skadas af det nuvarande systemet, att jag derpå icke behöfver spilla några ord.
Beträffande slutligen den sista strofen i Bev.-Utsk:ts Betänk.
, eller den s. k. klämmen, så har Frih.
Gripenstedt förklarat densamma vara ett formligt angrepp mot konungamakten.
Jag frågar och kan med skäl fråga, hvilken är konungamaktens sannaste vän, den som tillråder Konungen att handla enl. rikets grundlagar, eller den som tillråder honom att öfverträda dem.
För min del är jag så Örn om konungamaktens rättigheter, som någon, och jag ber Eder tro en ärlig mans ord, då jag säger, att jag hellre skulle mista mitt lif, än se dem kränkas, men jag är å andra sidan lika mån om den andra statsmaktens rättigheter och jag måste derföre biträda Bev.-Utsk:ts åsigt.
Hvad särskildt den nu föredragna punkten beträffar, eller tull å spanmål, så har denna fråga redan blifvit af andra talare så fullständigt utredd, att jag inskränker mig att yrka bifall till Utsk:ts hemställan.
Jag vill icke nu besvara den sista värde talarens fråga, hvilken som är mest mån om konungamagten, den som tillråder Konungen att följa rikets grundlagar eller den som tillråder honom att öfverträda dem; det blir nog tillfälle dertill, när vi komma till Betänk:ts sista punkt, och jag skall dä ej blifva Hr Frilr.n svaret skyldig.
Ej heller vill jag nu inlåta mig på någon utförlig afhandling orri frihandelstheorierna, ty derom har redan så mycket blifvit ordadt, utan jag hoppas att R. o. Ad:n ej måtte misstycka, att jag helt enkelt håller mig till det föredragna ämnet, nemligen tull å spanmål.
Man har i detta afseende yttrat, att åsättandet af spanmålstullar vore 464 Den 23 April e. m. alldeles nödvändigt för att kunna förhindra den öfverdrifna importen och derigenom förebygga allt det vingleri i spanmålshandel!), som hittills egt rum.
Jag vill särskildt fästa mig vid uttrycket, att vi böra införa spanmålstullar för att förebygga en öfverdrifven import, ty detta måste naturligtvis antyda derpå, att under den tid tull å spanmål var stadgad, fanns ingen öfverdrifven sådan.
Jag måste då återkomma till dessa siffror, hvilka visserligen äro mindre underhållande, men dock bevisa temligen mycket.
Jag börjar med artikeln hvete och skall angifva förhållandet mellan import och export af denna vara under de olika tulltaxeperioderna ända från 1836. 1836—41, tullsatsen 20 öre pr kub.-fot, importen > exporten med 468 proc. 1841—45, tullsatsen 48 Öre pr kub.-fot, importen > exporten med 115 proc. 1846—48, tullsatsen 48 öre pr kub.-fot, exporten > importen med 707 proc. 1849—51, tullsatsen 36 öre pr kub.-fot, importen > exporten med 108 proc. 1851—54, tullsatsen 36 öre pr kub.-fot, exporten > importen med 217 proc.
Vi komma nu till åren 1855—63, under hvilken tid importen af hvete, med undantag af några månader år 1855, varit tullfri, och under denna tid borde således, om protektionisternas påståenden hålla streck, importen ofantligt öfverstigit exporten. i verkligheten gestalta sig dock förhållandena helt annorlunda: 1855—57, exp. >• importen med 23 proc. 1858—60, » i> » » 827 » och 1861—63, då Sverige i medeltal årligen exporterade 241,014 kub.-fot och importerade 84,822 kub.-fot, öfversteg exporten importen med 184 proc.
Dessa siffror torde alldeles uppenbart visa, att exporten af hvete stigit utan afseende derpå att det funnits någon tull, som skyddat denna vara, likasom att importen ej af några tullar förhindrats, och man torde således ej längre kunna påstå att tull bör åsättas hvete, för att förebygga import af detta sädesslag.
Öfvergå vi till råg, visa sig förhållandena ej alldeles så gynnsamma.
Jag får dock erinra derom, att under den tid tull var åsatt nämnde vara, fanns det en period, 1849—51, då, vid en tullsats af 24 öre pr kub.-fot, importen i årligt medeltal uppgick till 786,746 kub.-fot och exporten till endast 50,545 kub.-fot, hvadan således den förra öfversteg den sednare med ej mindre än 1,456 proc.
Under den sämsta tiden af frihandelsperioden, eller åren 1861—63, Gnna vi att importen ej öfversteg exporten med mera än 1,252 proc.
Detta utvisar, att, oberoende af några tullsatser, har rågimporten varierat här i landet, samt att, ehuru under sista åren importen högst betydligt öfverstigit exporten, förhållandet dem emellan ej uppgått till samma procenttal, som under de år, skyddstull var åsatt detta sädesslag.
Jag Deri 23 April e. in. 465 Jag förbigår hafre, alldenstund man icke vill tillerkänna någon betydelse åt den ofantligt ökade exporten af denna vara, oell fäster mig endast vid korn, ett sädesslag, som jag skulie vilja räkna till de ädlare.
Man finner då att kornexporten under åren 1861—63 utgjort i årligt medeltal 1,236,710 kub.-fot och imporlen endast 152,209 kub.-fot, samt att således exporten öfverstigit importen med 713 proc.