Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ännu underligare är att de, som äro under klotet, kunna gå och stå med fötterna uppåt och hufvudet neråt, ty på hufvudet lära de väl ändå icke stå och gå.
De likna ju flugor, som kunna gå på väggen och under taket.
Jag började nu tala om jordens attraktion, som gjorde att ingen del af jorden kunde anses stå ofvanom den andra.
Vidare, att om så vore, skulle vi sjelfva, ifall vi om dagen vore ofvanpå, om natten vara underom klotet.
Kaptenen, som afhört diskussionen med mycken uppmärksamhet, och ville komplettera min förklaring, inföll småleende:
-- Alla lefvande varelser, hvilka äro skapade med fötter, äro så skapade, att de skola gå på dessa fötter.
Fötterna skola vara närmast jorden.
Att menniskan icke faller bort från jorden, verkas af jordens dragningskraft.
Som jorden åter är en i rymden fritt sväfvande kula, som ständigt vänder sig kring sin axel, så kan intet upp eller ner komma i fråga.
Om du, lilla Emma, kastar den der bollen i luften, så vet du sannerligen icke hvilken sida, som är den öfra eller den undra.
Den lilla funderade åter några ögonblick, innan hon invände:
-- Pappa sade, att fötterna skola vara närmast jorden.
Men flugorna, när de gå under taket, hafva sina fötter alldeles ifrån jorden, och kroppen närmast.
Kaptenen hviskade mig i örat, att hans förklaring verkligen var litet haltande.
Jag skulle icke varit i stånd att svara på Emmas invändning, och jag rodnade ... å kaptenens vägnar, ty jag trodde, att icke heller han var i stånd att lösa frågan.
-- Det der kommer af tvenne orsaker.
För det första har äfven taket, liksom alla kroppar sin dragningskraft för sig, som i någon mån upphäfver jordens dragningskraft.
Oaktadt denna dragningskraft är miljoner gånger mindre än jordens, kan dess verkan dock vara stor nog på mycket lätta föremål, som befinna sig mycket nära eller invid.
Nu är det väl också sannt, att till exempel en fjäder, ett dammkorn vanligen faller till golfvet; det kommer deraf, att de icke hafva fri rörelsekraft och således lyda jordens öfvervägande dragning.
Det lätta kreaturet flugan deremot har rörelsekraft, och i någon mån vilja; då flugan spatserar under taket, är det säkert, att hon äfven något anstränger sig, för att hållas der; detta skulle dock icke lyckas, om icke äfven taket hade sin dragning, hvaraf flugan betjenar sig.
Kan Emma nu säga, hvarföre flugan kan spatsera under taket?
-- Ja, för att flugan är så lätt, för att taket drar till sig, för att flugan har starka ben, och för att flugan vill spatsera under taket.
Kaptenen skrattade rätt godt, af nöje öfver Emmas naiva uppfattning.
Det kan nog hända, att hans förklaring icke så alldeles var byggd på vetenskapliga grunder, men hufvudsaken var vunnen.
Emma trodde på honom, förstod på sitt sätt saken och var nöjd.
d. 20.
Jag har afsmak för att vidare skrifva i detta album.
Hvad skola de fridfulla, idylliska scener, jag numera upplefver, ha att göra med de skakande, jag här upptecknat.
Hvarenda gång jag öppnar denna portfölj, vakna hos mig hemska minnen.
Hvarföre skall jag då så ofta öppna den!
Jag skall börja hålla ett annat album, hvilket jag vill kalla mitt Mallasvesi album, eller fridens bok.
Härifrån skall jag blott göra undantag, då något särdeles gladt eller särdeles sorgligt inträffar, eller ock, då jag har någonting att skrifva om personer, hvilka spelat en vigtig roll i detta föregående orons album.
d. 2 Febr. 1850.
Jag har i dag emottagit en nyhet, hvilken jag icke kan underlåta att uppteckna i orons album.
Hofrättsrådinnan
Segerskjöld är förelyst med landtmätaren v.
Partiet anses naturligtvis som en stor mesallians å hennes sida.
Det kommer deraf, att man icke läst Celias svarta album.
Skulle man det gjort, ansåge man troligen partiet temligen egalt.
Af de känslor, med hvilka jag emottog nyheten, finner jag till min glädje, att Josef verkligen är bannlyst från mitt hjerta.
Visserligen blef jag litet häpen, många minnen stormade på mig; men bland dessa känslor fanns dock ingen, som hade ens tycke af kärlekens oro, af svartsjuka eller något annat sådant.
Nej tvertom, de känslor, den närvarande stunden skänkte mig, hade snarare tycke af glädje.
Josef har sökt tvätta bort en del af sin fläck och -- han har högtidligen afsagt sig mig för lifvet.
Skall jag å någons vägnar känna smärta, så är det å Axels.
Månne han igenom sin moders giftermål kommer i någon falsk ställning?
Jag hoppas annat.
Jag hoppas, att Gud styr Axels öde på det vackraste sätt.
Ack, om den gossen på ett par timmar vore här, att jag finge visa honom för Anna.
Anna skulle säkert vara nöjd med Axel.
Anna synes komma från sin spatserfärd.
Bort, mitt album!
d. 17 Juni 1850.
Ack, så jag är glad!
Nyss såg jag tvenne personer gå arm i arm.
Jag håller så mycket af dem begge.
Huru ofta Anna, nästan med ovilja, medgifvit, att hon aldrig varit kär!
Jag har trott derpå, ty Anna ljuger aldrig.
Anna har mest bott här i ensligheten på landsbygden; väckelse till kärlek har felats henne.
Anna har varit liksom ledsen på sig sjelf, för det hon icke erfarit denna ljufva plåga.
-- Säkert är jag en så opoetisk varelse, att jag aldrig kan börja älska -- sade hon en gång, halft gråtande, halft skrattande.
Då sade jag, att poesin icke ligger i kärleken egentligen -- ty denna kan vara falsk -- utan fastmer i den sanna kärlekens möjlighet.
Jag drog på den sträng, att blott den rätta kommer, så skall Anna nog lära sig älska.
-- Den rätte kommer väl aldrig -- sade Anna -- redan är jag tjugu år, och om jag är något vacker, så börjar väl den fägringen redan taga af.
För hvarje dag blir det väl svårare att älska mig.
Härvid gjorde jag en liten syftning på min egen sorgliga historia och menade, att det kan vara en lycka att slippa kärleken.
-- Nå ja; jag vill litet pruta med mig.
Jag vill icke bry mig om att vara älskad.
Men visst skulle jag sjelf vilja älska.
Ja, jag skulle vilja tycka om någon.
Jag ville försöka, hurudan kärleken är.
Det är ju att knappt vara en flicka, då man är tjugu år och än aldrig tyckt om någon.
Jag ämnade säga Anna, att hon häruti talat temligen originelt, men oqvinnligt.
»Det är just längtan, behofvet att vara älskad, som hos qvinnan verkar behofvet att älska«, hade jag nyligen läst hos Bulwer.
Jag ämnade just använda denna sanning, för att vederlägga Anna, då bullret af ett åkdon hördes.
En schäs stannade, och ner hoppar ingen annan än ..... min bror Clinton.
Jag måste säga, att jag bleknade af glädje.
Anna å sin sida bleknade äfven, troligen af andra känslor.
Det var äfven verkligen besynnerligt, i afseende å Anna, att Clinton skulle inträffa just nu.
Det nästan förargade mig, att Clinton skulle se på Anna mer än på mig.
-- Det är min bror, ser du Anna, och han kommer icke att omfamna sin syster.
-- Ja, vet du, Celia lilla -- sade Clinton, i det han kysste mig -- jag blef så häpen, när jag såg mamsell Degerberg, den du beskrifvit röd som en ros, nu blek som en lilja.
-- Ja, ja, om du visste Clinton, hvarom vi sist talat, så skulle du icke undra så mycket öfver Annas blekhet.
Ser du, nu är hon åter röd som en ros.
-- Det anar mig, att jag någongång får veta hvad frågan gällde.
Till dess skall jag tygla min nyfikenhet.
Det är någonting högst angenämt och fröjdande för själen, att vara vittne till gryningen af en kärlek emellan tvenne personer, dem man båda håller mycket af, och dem man i själens hemlighet önskar se som ett par.
Allt ifrån första stunden, och måhända till följe af Clintons oförmodade ankomst, hvilken, till följe af vårt just då afbrutna samtal, kunde gälla för ett lyckligt förebud, tänkte jag i stillhet, huru trefligt det vore, om det unga herrskapet, Clinton och Anna, skulle börja hålla af hvarann ... så der mycket.
Jag frågade den första aftonen Clinton, hvad han tyckte om Anna.
-- Skulle jag icke tycka om henne.
En sådan flicka är för mig någonting nytt.
Hon tillhör icke dessa förbildade, sköna själar, som man i sådan mängd träffar i de större städerna, varelser, hos hvilka en falsk fantasi tagit välde öfver tanke och känsla.
Anna är visst icke, hvad man kallar en bildad flicka; äfven kan det hända, att hennes fantasis vingar icke bära särdeles högt.
Men bättre är tillochmed brist på fantasi, än dess skefva riktning.
Naturen har emellertid gifvit Anna en rik ersättning i qvinnans bästa egenskaper, godhet och ömhet.
Hon tyckes mig tillhöra de qvinnor, hvilka man icke gerna kan skänka en eldig och passionerad kärlek, men dem man ändå kan så hjertligen hålla af.
Med ett ord, jag tror att den man, som får Anna till maka, blir en bland de lyckligaste ... äkta män.
Så jag tyckte om Clinton för denna uppfattning af Anna.
Just så har jag tänkt mig henne.
Jag tänkte:
»kanske du, min bror, just blir den lycklige«.
Men jag sade intet.
Jag ville icke skrämma bort den lilla blinda guden, ifall han var i farvattnet.
Dagen derpå var jag nog ogrannlaga att fråga Anna, hvad hon tyckte om min bror.
Anna blef förlägen, rodnade och knöpplade på fransarne af sin sjal.
Med en viss ansträngning svarade hon:
-- Åh, nog är han hygglig.
-- Är han sådan som du föreställt dig honom?
-- Ja, nej ....
Din bror har jag alltid föreställt mig såsom .... hygglig.
Men nog är han annorlunda ändå, än min föreställning fattade honom.
-- Är han öfver eller under den? -- fortfor jag obarmhertigt.
-- Nog är han på sätt och vis öfver min föreställning, men nog är han mycket styggare än jag trodde.
Han sätter mig så ofta i förlägenhet ....
Ack ändå, sådant jag slabbrar för dig, Celia, men hvarföre skall du ... plåga mig med sådana frågor.
Det att Anna ansåg Clinton för stygg, kunde åter anses för ett lyckligt tecken.
Så pass mycket visste jag af erfarenhet.
Emellertid beslöt jag att icke vidare plåga
Anna med frågor eller anspelningar, utan låta saken i all stillhet ha sin gång.
Ville det bli kärlek af, så finge det.
Några dagar till hade förflutit, då jag hos Anna märkte de små symptomer, som antyda kärlekens tillvaro.
Då Clinton var närvarande, såg hon på honom litet oftare än nödigt var, och ändå litet mera förstulet än man brukar.
Annas ögon voro äfven vid sådana tillfällen mycket vackrare än eljest; de ägde en god portion af värma och .... trånad.
Besvarade
Clinton blicken, så sänkte den lilla Anna hastigt ned ögonen, och rodnade stundom dervid.
Var Clinton åter frånvarande, så hände sig att
Anna ofta medvetet suckade.
Vid sina husliga göromål var hon mäkta tankspridd, och begick många oskickligheter, hvilka ådrogo henne bannor af kaptenskan.
-- Kan du tro, pappa lilla, huru
Anna nu igen bar sig åt -- sade kaptenskan till sin man -- hon hällde ägggulorna i kaffepannan och kaffemåttet i steken.
Jag ärnade mycket banna henne, men nändes ej, då hon sjelf började gråta öfver sitt misstag.
Kaptenen smålog och sade blott: -- hm, hm.
Han hade väl samma tankar som jag.
Med mig talade
Anna mycket mindre än förut och var blefven mycket ojemn.
Än var hon snartsticken och särdeles kort om näsan; än åter ömmare än nånsin, så att hon stundom helt oförmodadt och utan orsak kom och kysste mig.
Med Anna var således förhållandet icke tvifvelaktigt.
Svårare att sondera var Clinton.
Han var glad som vanligt, röjde ingen särdeles tankspriddhet, och tycktes tala med det gamla herrskapet just lika gerna som med Anna.
-- Kan Clinton -- tänkte jag för mig sjelf -- kan min bror vara en sådan fjäril, som så många andra unga herrar?
Jag kan ta för afgjordt, att han mellan fyra ögon sagt
Anna vackra saker, som inverkat på hennes känsla, efter Anna blifvit ... sådan.
Kan Clinton vara nog oädel att väcka känslorna hos ett okonstladt barn, utan att vilja vackert svara emot dem.
Kan min bror vara sådan!
Jag höll redan på att arbeta mig till courage att ge Clinton en vederbörlig lexa, då jag i dag fick se honom jemte
Anna komma ifrån parken, promenerande arm i arm.
Clinton sade hänryckt:
-- Önska oss lycka, min syster.
Du förstår väl att Anna och jag äro riktigt förlofvade.
Säg min Anna, så din blifvande svägerska hör, att du älskar mig.
-- Ja, ja, ja -- svarade
Anna i ljuft bryderi.
I detsamma syntes kaptenen på trappan.
Jag måste säga, att jag dervid blef litet häpen.
Icke så Clinton, som gladt utropade:
-- Ser farbror, att det lyckades.
Här står min flicka nu, så ljuft förlägen.
Hon är liksom rädd för pappa.
-- Behöfs icke, mitt barn, behöfs icke.
På den der vackra synen var pappa icke så alldeles oförberedd.
Kom in, mina barn; ni måste få styrka er med litet vin.
Clinton kom således mina tvifvelsmål fullkomligen på skam.
Han hade redan förut kommunicerat med Annas far och erhållit dennes bifall och välsignelse.
Clinton har betett sig som en duktig gosse och som en klok general.
Han skaffade sig vänner i fästningen, innan han intog den.
Fast nej; jag är glad, att min liknelse haltar, Clinton har icke tagit sveket till bundsförvandt.
Om söndag skall firas en förlofningsfest.
Den skall bli storståtelig, menade kaptenen.
Dit skola komma gäster tillochmed ifrån Tavastehus.
Huru mycket jag deltar i Clintons och Annas lycka!
Det är lika så ljuft att delta i andras glädje, som att sjelf vara lycklig.
Och denna lycka är icke uppblandad med någon oro, den är fullkomligen oegennyttig och derföre så tillfredsställande.
Derföre bort ifrån mig, du orons album!
Jag flyr åter till dig, du fridens anspråkslösa bok.
d. 8 Jan. 1851.
Redan hade jag nästan glömt bort att en portfölj, sådan som denna, finnes till.
Nu måste jag åter fly till dig, du nattens vän och orons album.
Jag har återsett en person, hvilken tvingat fram många af de minnen, hvilka tycktes förgätna.
Jag har återsett honom, jag vet icke, om med smärta eller med fröjd.
Clinton hade tillbragt hela hösten i Helsingfors, sysselsatt med tankar på sin doktorsgrad.
Anna hade visst stundom rätt ledsamt, men fann sig ändå snart, såsom en klok flicka egnar och anstår.
De täta bref, hon erhöll från sitt hjertas vän, bidrogo icke så litet härtill.
I ett bref, dateradt sjelfva nyårsdagen, underrättade Clinton Anna om, att han snart skulle infinna sig på Mainola.
Trettondagen skulle han troligen vara i Tavastehus och kanske tillochmed med sin värda person »öka assembléens glans.«
Clintons förmodade ankomst var ett mäktigt skäl för Anna, att vilja fara till klubben.
Hon öfvertalade sin far och mor till denna »lustresa«.
Slutligen vann hon äfven mig, som visst icke väntade mig någon glädje, likgiltig som jag numera blifvit för dansens nöje.
Vädret var äfven lockande, likasom föret.
Nog af, vi foro.
Förvånade blefvo vi väl icke, men ändå så hjertligen glada öfver att Clinton hållit sitt ord.
Han var en af de första vi sågo i salen.
Glad var jag för egen del, men än gladare för Annas.
Sedan den första valsen var slut, sade Clinton, att vi nu finge sakna honom på en stund.
Han skulle gå till sitt qvarter, för att taga med sig sitt ressällskap, »hvilken väl icke kunde underlåta att komma, då hans väns syster och fästmö varit nog förekommande att, på grund af en blott förmodan, bivista assembléen.«
Den första kadriljen hade jag den lyckan att dansa med en kavaljer, som nog kunde föra till torgs det lilla han visste.
Det var en långsam dans.
Det vore bättre för herrar kavaljerer att tala ingenting, än att tala bara snömos.
Men så lära icke andra flickor tänka, och hvad mängden tänker, det är väl det rätta.
Till all lycka fingo både Anna och jag sitta den andra kadriljen.
Att vi sutto bredvid hvarandra, var naturligt.
Vi fingo tillsamman ha ledsamt efter Clinton, som icke hördes af.
Just då de sista tonerna ljödo, sade Anna:
-- Nej, men se der kommer ändtligen Clinton.
Han för med sig en ung, blek gosse.
Jag satt så, att jag icke kunde se Clinton och hans följeslagare, innan de voro tätt invid oss.
Jag skall då ... berättade mig sednare Anna ... gifvit till ett utrop af öfverraskning och sagt: -- Axel!
Ja, det var verkligen Axel, men huru förändrad!
Ett hufvud längre än då jag, halftannat år förut, såg honom den gången, då ...
Äfven anletsdragen hade undergått en förändring, som utvisade, att af gossen blifvit en yngling.
Med undantag af en ökad liflighet och glans, voro dock ögonen desamma, dessa ögon, hvilka äfven under gosseåldern ägt ett alfvar och ett djup, som tycktes tillhöra någon sednare period af lifvet.
Axel tycktes söka efter något ord till inledning, men deraf blef intet.
Jag skulle så innerligen gerna afbrutit den plågsamma tystnaden ..... om jag kunnat.
Det blef Clintons sak:
-- Jag tror att herrskapet redan hunnit glömma bort hvarandra.
Om det så är, får jag för dig, min kära syster, presentera studeranden Axel Segerskjöld.
Det är säkert studenten, som gör honom oigenkännelig.
Dessa Clintons ord, hvilka kunnat anses si och så, voro i sjelfva verket fina, och verkade hvad de borde.
De förjagade en stor del af förlägenheten och bryderiet.
Jag vågade framstamma en anmärkning om, huru mycket »herr Segerskjöld« vuxit, och huru roligt det var att se honom.
-- Tycker mamsell Värn verkeligen, att det är roligt?
Axel satte mycken tonvigt på detta »mamsell Värn«.
Detta kändes mig något obehagligt, ehuru jag sjelf gifvit anledning dertill genom mitt herr Segerskjöld.
Dock, som ställningen oss emellan förändrats, och Axel icke kunde anses för ett barn mer, tyckte jag mig gjort rätt.
Jag ämnade äfven framdeles kalla honom »herr Segerskjöld«.
Jag minnes icke, huru jag besvarade Axels fråga.
Han drog sig undan, sedan han likväl fått löfte om nästa kadrilj.
Af orsak, att några ortens lejon voro alldeles outtröttliga i polkamasurkan, och icke syntes ha något emot att för det täcka könet presentera deras synbarligen transpirerande kinder, hände sig att denna dans blef längre än den bordt.
Jag var rätt nöjd att mitt svaga bröst icke tillät mig sådana fatiguerande danser.
Emellertid sökte jag att ordna mina tankar beträffande Axel.
Huru hade Clinton blifvit så bekant med Axel?
Hvilkendera månne hade sökt den andras sällskap?
Om Clinton haft någon aning om, hurudant Axels förhållande varit till mig, var det då så alldeles rätt att föra honom till mig?
Jag fann ingen lösning af gåtan innan Axel ledde mig till dansen.
Axels visavis var Clinton, som dansade med sin Anna.
De hade så mycket att säga hvarannan; så tycktes icke förhållandet vara mellan Axel och mig.
Öfver hälften af kadriljen var redan förbi, då Axel omsider sade:
-- Jag ville, att jag icke alls lefvat förr än nu, eller ock att allt det förra varit en dröm.
Då vore vi icke så fremmande.
-- Låt oss anse allt det förra för en dröm, och vi skola icke vara fremmande mera.
-- Ja, men vet ..... mamsell Värn, att jag omöjligen kan komma mig att tycka så.
Och jag vill ej ens anse allt det förra för en dröm.
Det finns deri ett och annat för godt, för att vara blott en dröm.
För godt för att vara blott en dröm? -- sade jag -- Kan verkligheten, äfven då hon är skön, gå upp emot en skön dröm?
Vackra drömmar äro en gåfva ifrån höjden, med hvilken jordens gåfvor icke tåla någon jemförelse.
-- Men om dessa jordens gåfvor ändå äro himlens?
-- Jag förstår icke, hvad .....
Axel menar.
(När jag skulle kalla honom herr Segerskjöld, var det mig, som om tungan häftade vid gomen.
Halft med ansträngning, hälft omedvetet nämnde jag honom således vid namn.
Men jag rodnade).
-- Det kan nu vara nog -- sade Axel --; det förflutna står åter vid min sida och är icke fremmande mer.
Han såg på mig med en obeskriflig blick, och suckade helt lätt.
Sedan sänkte han blicken och talade liksom för sig:
-- Jag vet ej, om jag vågar mig till Mainola.
Äro husvilla fremlingar välkomna der?
-- Huru kan Axel tvifla derpå?
De äro välkomna.
-- Äfven oaktadt Celia finnes der?
Nu anade jag, att hans mening med detta vågar kunde vara en annan, än det först ville tyckas.
Denna aning vågade jag dock icke låta inverka på mitt svar, som blef:
-- De som äro välkomna hos dem, hvilka äro mig i föräldrars ställe, äro det äfven för Celia.
Isynnerhet om de äro husvilla.
-- Tack Celia för dessa ord, som innebära mera än du kanske anar.
Ty jag är husvill och längtar efter ett nytt hem.
Och jag skall våga mig till Mainola.
Dansen var slut, och Axel gick att tala med Clinton, hvarpå han syntes aflägsna sig.
Clinton återkom med det besked, att Axel sagt sig illamående och vändt hem tillbaka.
Min bror gick att söka sig ny visavis.
Han sade det höra till saken, att dansa med sin fästmö minst två gångor, och med sin syster ... ingen.
Clinton tycks hafva samma åsigt som fordom, att det nemligen ser pjåkigt och tillgjordt ut att dansa med sin syster, om hon eljest har någon tur.
Snart fick jag veta, hvarföre Axel kallade sig husvill.
Clinton berättade mig, att alltsen hans mors giftermål med v.
Degen, hade hemmet blifvit honom mindre kärt.
Modren lär äfven blifvit mera ovänlig emot Axel, osäkert på hvilka grunder, menade Clinton.
Endast en gång på ett års tid hade han besökt hemmet, af längtan efter sina systrar.
Detta besök varade blott ett par dagar.
Föröfrigt försåg man honom med penningar nog.
Jag tänkte: -- Axel är en martyr för Celias skull.
Ja, för min skull saknar han hemmets ljufva och hulda omvårdnad.
Hvarföre skall Celia vara en oskyldig orsak till så mycket ondt?
Stackars Axel!
Jag sökte utforska Clinton.
Han hade genom en tillfällighet blifvit bekant med Axel.
Han hade blifvit bjuden på hans studentkalas, han visste ej af hvem, ty tio nyssblefna studenter voro med om tillställningen.
Clinton hade fattat tycke för ynglingen, hvars femton år icke hindrade ett djup och en flygt, högre än mången tjuguårings.
Sedan hade han sökt Axels sällskap, ty Clinton föredrager i allmänhet yngre personers sällskap framför äldres.
»Jag vill så gerna agera beskyddare« tillade min bror.
Lustresan till Tavastehus hade äfven varit en proposition af Clinton.
Min bror tyckes icke ana .....
Jag skulle, om jag äfven ville det, icke for min död kunna förtaga Clinton hans okunnighet.
De två följande kadriljerna dansade jag.
Mina moitiéer uppbjödo nog sin förmåga att »hålla mig varm«; äfven måste jag hålla dem räkning för det de allsicke liknade första kadriljens hjelte.
Det hjelpte icke, jag hade så tomt efter ...
Axel.
Huru glad skulle icke jag således bordt bli, då Axel åter inträdde i salongen.
Hans illamående hade upphört; han hade icke kunnat få sömn, när andra roade sig.
Derföre måste han återvända.
Jag kände tydligt att jag bleknade.
Han uppbjöd mig till kotiljongen.
Jag hade bordt svara nej, men jag svarade ja.
Jag var ju förbjuden att valsa.
Redan för två år sedan, då han var hufvudet kortare än jag, var det lätt att valsa med Axel.
Nu var han halfva hufvudet längre.
Han både valsade och förde väl.
Det gick så lätt och lustigt; jag visste icke af någon ansträngning.
Redan den första gång, jag blef upptagen af en fremmande kavaljer, kände jag en stickning i bröstet och andtäppa.
Jag beklagade mig deröfver.
När jag andra gången skulle blifva upptagen, sade Axel:
-- Jag ber om förlåtelse, min herre.
Värn vågar icke valsa utöfver de ordinära turerna med ..... mig.
Kavaljeren aflägsnade sig småförtretad.
Axel rodnade, kanske för det han ansåg det låta egenkärt, då han sagt med mig.
Jag tyckte dock om honom, för att han gifvit ett tydligt svar.
Jag tackade honom derför.
Sedan en och annan fått samma besked, fingo vi sitta ostörda.
Då var att se, huru Axel blef sig olik.
Han var glad, liflig, skämtsam, intressant.
Det var ett underverk.
Så upprymd hade jag aldrig sett honom i hemmet, aldrig förut.
-- Jag tycker mig vara en helt ny menniska.
Jag ser för mig framtiden i ljus.
Förklara för mig det, Celia.
-- Säkert kommer det deraf, att Axel blifvit student.
Det måste vara ett eget nöje, ett nöje, hvilket qvinnan aldrig får erfara.
-- Ja, det är ett nöje.
Verlden ligger framför mig så stor, så öppen.
Den stolta tanken, att kunna verka något i verlden, tränger fram lik stjernan ur natten.
Önska mig lycka, Celia!
-- Jag önskar
Axel det allra bästa på jorden.
-- Och hvad mån' vara detta allra bästa? -- sade han med en ton, som sade, att skämtet redan fullkomligen utrymt platsen.
-- Det som för jorden närmast till himlen.
-- Då förstår jag, att Celia icke menar jordiska utmärkelser, yttre ära och stjernor.
De stjernor äro bäst, som bäras ... innanför.
Dock tycker jag, att det vore en stor lycka, ja väl den allra största, att kunna på något sätt höja sig i deras ögon, hvilka vi älska.
Låt vara, att fosterlandet är vår älskarinna, då skola vi icke sky att uppoffra oss för detsamma.
Man bör vara beredd att tillochmed dö för det man älskar.
Då blir troheten beseglad genom döden.
Ja, det vore ljuft att dö för ..... sådant!
-- Ja, det är sannt.
Men jag ville nästan, att jag icke vore qvinna.
-- Det var bra, att Celia tillade detta nästan.
Eljest skulle jag hafva en motsatt, besynnerlig önskning.