Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å vår sida tillstå vi beredvilligt: det hände icke blott – och af ganska naturliga skäl – hans samtidingar, äfvensom hans närmaste efterverld, att för högt uppskatta hans skaldesnille; detsamma har äfven händt Hammarsköld, – och af tvifvelsutan mindre giltiga orsaker.
Den i hans upplaga på sidd.
48–54 gifna (och sedan på flera ställen vidare utförda) karakteristiken öfver Stjernhjelms Poesi, är något alltför enthusiastisk.
Äfven den mera modererade, som befinnes i hans ”Historiskt-Kritiska Anteckningar om Svenska Vitterheten”, går ännu i ett och annat väl långt.
Såsom t. ex. då der försäkras (med anledning af en monolog i balletten ”Den fångne Cupido”), att Shakspeare ”skulle funnit en mäktig medtäflare i Stjernhjelm”, om denne hade företagit sig att dikta egentliga Dramer.
I märkvärdig motsägelse härtill, finner man, ett par sidor förut, sjelfve Hammarsköld antaga:
”det är troligt, att hans philologiska interesse egentligen dref honom till hans första poetiska försök”.
Då dervid omnämnes det föregifvande af Paschius, att Stjernhjelm ”eldats till sina metriska bemödanden för att dymedelst ådagalägga Svenska språkets förvandtskap med det Grekiska och Romerska, emedan det kunde tillegna sig dessas versformer”; bifogar
Hammarsköld för sin räkning, att skälet bör snarare sökas ”i hans fosterländska ifver att bilda en äkta Svensk Verskonst och regelbinda språket genom en bestämd, på säkra grunder hvilande Metrik” (således ändock ingen rent poetisk bevekelsegrund!).
Motsägelsen kan blott på ett sätt häfvas: nämligen så, att
Stjernhjelm först i anledning af detta patriotiskt-philologiska syfte kom till upptäckt af sitt eget verkliga skalde-anlag, och dymedelst, ungefär lik Saul, som utgick att söka en åsninna och fann ett konungarike, enligt Hammarskölds föreställning var utgången att söka en svensk prosodi, men råkade finna en svensk poesi tillika.
Hvad eljest den nyss anmärkta öfverdrifna uppskattningen angår, så framkallades den, såsom en – till en början nyttig – reaction, genom den obilliga nedskattning, hvilken vid Hammarskölds uppträdande var gängse.
Också vore ej så mycket klandervärdt, att han för högt upplyftat Stjernhjelm; i fall han ej dervid tillika, hänförd af samma oppositions- och reactions-lust i tadel som i beröm, för djupt nedsatt Dalin.
I harmen öfver dem, som gjort Stjernhjelm till en obetydlighet mot Dalin, gjorde han nu Dalin till en obetydlighet mot Stjernhjelm.
Men ingen, som är i stånd till noggrannt och fördomsfritt betraktande, bör kunna neka, att Dalin var, i förhållande till sitt tidehvarf, en alldeles lika storhet, som Stjernhjelm var i förhållande till sitt.
Öfverträffade den nyssnämnde i vissa egenskaper, så öfverträffade Dalin i andra.
En sats, hvars giltighet hvarje opartisk jemnförelse skall intyga.
Den, som skrifver detta, är just ingen vän af medelvägar; och ej heller, så vidt honom veterligt är, derföre känd eller beskylld.
Men visserligen händer ofta nog, att medelvägen är den, som bör väljas.
Så äfven i frågan om Stjernhjelms skalde-förträfflighet.
Vore han en skald af första eller högsta ordningen: då skulle hans alster uppenbara en djupare och rikare fantasi; då vore, sannolikt, antingen deras antal större, eller ock hade han gifvit sin bildningsgåfva utrymme i compositioner af än större art; då skulle i hans ”Hercules” den gnomiska betraktelsen ej så ofta lemna den målande bildligheten och den episka stylen ur sigte; då hade det philologiska och prosodiska experimenterandet, som onekligt är en af de Stjernhjelmska poemernas hufvudegenskaper, spelat en mindre starkt framstickande rol; då skulle en viss innerligare lyrisk värma och skärhet vara i dessa poemer mindre sällspord; då hade ock frändskapen med den inhemska gamla Folkvisan ej kunnat förträngas och öfvertäckas af den akademiska grund, hvarpå han, omedelbart uppfostrad af Grekland och Rom, ansåg Svenska Vitterhetens tempel böra uppföras.
Å andra sidan: vore Stjernhjelm intet annat, än en lärd versmakare af patriotism, en med viss fyndighet, eller till och med talent, utrustad anställare af språk-rön och meter-rön: huru kunde då hafva inträffat, att dessa poemer ändock, till större delen, innehålla och uttrycka så mycken verklig poesi? huru hade han då, delad, som han var, både mellan mångfaldiga vetenskapliga forskningar och mångfaldiga af Staten ålagda värf, kunnat ända till sin lefnads slut fortfara att idka Poesi, såsom sin käraste sysselsättning? huru hade då hans ”Hercules”, i trots deraf, att undervisningen stundom framstår nog naken och till och med trivial, mäktat ändock, för det mesta, så lyckligt bibehålla den antik-artade tonen? och hans Balletter, hvarifrån hade då de undfått sitt rörliga, sitt mångstämmiga och mångfärgade lif? eller skulle detta, i så mycken uppfinning, klang och prakt, vara framfödt
endast ur – en lärd öfverläggning?
Än flera dylika frågor kunde göras.
I en ställning eller under tidsförhållanden, der i Språk och Vitterhet allt var att skapa och försöka, måste sjelfnödvändigt en viss philologisk och prosodisk syftning, på ett utmärkande sätt, ingå i det hela af hans skaldskap.
Sådant synes oss lika naturligt, som att härigenom ej sällan skulle uppkomma ett skaplynne af något som gjordes just för sjelfva rönets skull, ett tycke af något jägtande efter påhitt i ord, böjningar och versformer, en lutning till archaistisk affectation.
Långt ifrån att man bör häröfver yttra missnöje, förtjenar det fastmer vår beundran, att, bland oräkneligheten af slika rön, ändock de flesta måste erkännas för lyckade.
Dessutom innebär det ingalunda någonting motstridigt till hvad vi sagt om den inre verkligheten af hans poetiska kallelse, att han, måhända, kom till fullt medvetande derom först genom tanken:
Hvem vet, om ej svenska folklynnet och svenska språket äro lika egnade för Skaldekonst, som de Grekers och Romares? och hvem vet, om ej jag kunde gifva någon vägledning dertill?
Stjernhjelm såsom Enskild.
Och härmed taga vi afsked från den ärevördige Stjernhjelm.
Hans grundfel var, att med brinnande ifver börja mycket, hvilket han ej ägde ihärdighet att fullborda.
Men äfven deruti finna vi honom bottensvensk.
Jemväl hos honom yppar sig den besynnerliga motsats, hvilken i vår Nord är inom en och samma personlighet så vanlig: motsatsen mellan ett verkligt snilles eld, och en med lättsinne blandad maklighet eller liknöjdhet.
Den månglust för mångslöjd, det förslagsmakeri, den nyckfulla otålighet, som vidlåda det svenska kynnet, beherrskade sjelfva denna stora själ alllför mycket.
Härtill kom en dryg andel af den allmänna segerdruckenhet, hvari man tyckte sig ej böra våga mindre med pennan, än med svärdet.
Alltsammans dref till ständig omvexling af företag.
Hans vänner hörde honom, i flera utlåtelser, oförtäckt yttra sitt begär och hopp, att genom sina skrifter lefva hos efterverlden i kärt minne.
Till Secreteraren Cantersten, som frågade honom om vinsten af hans idkeliga studerande och skrifvande, svarade han:
”när jag engång dött, lära många finnas, som tala om mig och hålla i lof mina skrifter”. – ”Då har ni intet gagn deraf, inföll Cantersten 53. – ”Så ser ni saken”, genmälte Stjernhjelm; ”men min lust är, att veta mitt namn hågkommet i berömmelse, sedan jag ej mera är till”.
– Och likväl – huru bekymmerslös han esomoftast var om dessa skrifter, synes bäst af hans svar till boktryckaren Wankijf, med hvilken han öfverenskommit om tryckningen af sin afhandling Baculus Carolinus, der han ville meddela en af sina vigtigaste vetenskapliga upptäckter.
Han hade lemnat manuscript till första begynnelsen.
Men då en sättaregosse, för att erhålla mer, infann sig vid ett tillfälle, då han i några besökande vänners lag var särdeles upprymd, ropade han till gossen förtretad: ”Helsa du Wankijf och fråga honom, om jag skall sitta och pina ut ögonen på mig för hans skull?”
Med detta besked fick gossen gå; något vidare manuscript blef aldrig öfverlemnadt; – och ”Carls- Stafven” hvilar, i likhet med sina flesta syskon, ännu gömd bland massan af hans handskrifter.
Sannt är, att man, i dylik belägenhet, ofta frestas till samma helsning.
Men vill man utgifva böcker, så gör man klokt i att affärda sättaren på annat vis.
Hvad härvid i ej ringa mån länder till ursäkt, är hans nästan oafbrutna kringkastning mellan skiftande öden och ämbets-befattningar.
De sednares sällsamma mångfald, och till en del olikartighet, intygar, att de Styrande ansågo honom till nästan allting lika skicklig.
Född i Dalarne54 1598, såsom son af en Bergsman, hvars förfäder varit adeliga, gjorde han sig tidigt bemärkt genom snillegåfvor och kunskaper, samt ägde jemväl, en tid, sin Konungs (Gustaf Adolfs) fordne informator Buræus till handledare.
Hemkommen från resor i Tyskland, Holland, England, Frankrike, ja Italien, gjordes han 1625 till Lector i Moralen vid det nyss inrättade Gymnasiet i Vesterås, och kort derefter vid Stockholms Gymnasium Illustre.
Derifrån förflyttades han 1630 såsom Assessor till Dorpts Hofrätt; under hvilken tjenst han 1631 adlades med namnet Stjernhjelm, genom ett i fältlägret vid Werben utfärdadt sköldebref, samt förlänades med tvenne lifländska gods, Stjernlund och Vasula.
Dittills hade han, med ett från förfäderne återupptaget namn, kallat sig Lilje.
Anledningen, att gifva honom det nya namnet i stället för att blott ny-adla det förra, säges Konungen hämtat af den underrättelse, att Stjernhjelm hade i sin barndom, vid en resa öfver sjön Runn i en stjernklar vinternatt, svarat sin fader, som frågat honom hvarifrån Stjernorna komma:
”Himmelen är idel ljus, och Gud vandrar deruppe af och an i himlasalen; men som han är en ganska stark man, så stöter han ibland, med doppskon af sin käpp, hål på dess golf; ljuset innanför lyser då igenom, och det kalla vi Stjernor”.
Mellertid sysselsatte man honom flinkt med jordens angelägenheter; och några år efter den plötsliga förvandlingen från Gymnasii-Lector till Hofrätts-Assessor, blef han (1639) Landtråd i Lifland; hvarvid han tillika tjenstgjorde såsom Revisions-Commissarius och medlem af Dorpts Öfver-Consistorium.
Hemkallad 1642 till Ledamot af den Commission, som förordnades att öfverse och förbättra Sveriges Lag-verk, utnämndes han 1648 till Vice President i Dorpts Hofrätt; men befalldes ändock, att en tid framåt qvarstanna i Stockholm såsom Riks- Antiqvarius och Archivets Förman; med uppdrag derjemte, att vid främmande Gesandters emottagande förrätta ämbetet af Hof-Canceller.
Förjagad från Lifland 1656 af de plötsligt inbrytande Ryssarne, som sköflade och brände hans gods, och sedan han vid öfverfarten på Ålands-haf genom skeppsbrott förlorat allt, utom sitt och de sinas lif, erhöll han af K.
Carl Gustaf understöd, och 1658 befattningen att vara Lands-domare eller Lagman i det då nyss till Sverige afträdda Trondhiems Län.
Man insatte honom derefter i Reductions-Collegium; men detta ledamotskap undanbad han sig, sedan han en liten tid pröfvat betänkligheten och förhatligheten af en syssla, som dessutom efter Carl Gustafs frånfälle ej fick bedrifvas med något allvar.
Angenämare blef honom den i enlighet med hans önskan uppdragna förrättning, att, på grunden af den tillförlitligare mätare för mått, mål och vigt, som han utfunnit, närmare bestämma och berigtiga de i riket antagna55.
Tillika mottog han (år 1661), – hvad han i Christinas tid hade vägrat, – att i Krigs-Collegium inträda såsom Krigs-råd.
Icke långt derefter instiftades Antiqvitets-Collegium, på Riks-Cancelleren M.
De la Gardies tillstyrkan.
Hvem var sjelfskrifven till dess Ordförande och Styresman, om icke Stjernhjelm?
Han blef dertill utnämnd 1667, med ett särskildt arfvode och dessutom ett årligt tillskott af 300 Daler Silfvermynt, att förena med lönen af sitt bibehållna Krigsråds-ämbete.
Det var såsom innehafvare af denna dubbla befattning, som han i Stockholm, i ett vid Brunkeberg beläget hus, den 22 April 1672 afled; sjuttiofyra år gammal.
Man ser här en prof-charta på ämbetsmanna-värf, som temligen motsvarar den på hans litterära och auctorliga förehafvanden.
Mera ändamålsenligt för Sveriges Litteratur, och särdeles för Sveriges Vitterhet, hade visserligen de Makthafvande kunnat, för det mesta, använda så sällsynta förmögenheter.
Men det var en skön öfverdrift i den tidens förtroende för snille, lärdom, vetenskap.
Man tilltrodde dem en nästan öfvernaturlig tanke- och handlings-vidd; en spänstighet, som kunde stegras utan gräns, till omfattande, till genomträngande af alla ämnen för mensklig insigt.
De högstbegåfvade måste derföre låta sig behaga ett befordringssätt, som troget uttryckte en så vacker fördom.
Åren från 1642 till omkring 1650 utgjorde det mest lysande, och sannolikt äfven det gladaste, tidskiftet af hans lefnad.
Det var då, som han, omhuldad med högsta ynnest af sin unga och ovanliga Drottning, egentligen i egenskap af hennes Hofskald kom att gifva luft och fart åt sin böjelse för Poesien.
Hon älskade hans samtal och hans skrifter; plägade kalla honom och hans landsman Stjernhök ”mina Dalstjernor”; och han var länge bländad af henne med förtjusning.
Mer och mer blef han dock varse, att den Store Gustaf Adolfs dotter, i grunden, var en qvick – äfventyrerska.
Hvilken upptäckt!
Svårigheten af de uppgifter, som ålågo henne att lösa, var stor; kanske större, än hennes fleste bedömmare insett: men för stor hade den icke varit för hennes hufvud, om hon ägt hjerta och samvete att värdigt begagna det.
Af alla utvägar, att reda sig ur en under skimrande yta flerfaldigt oroande förlägenhet, valde hon derföre – och ganska skyndsamt – den sämsta: att, halft af naturlig lättsinnighet, halft af förtviflan, låta allt gå vind för våg, tills nödvändigheten af en styresman blef tvingande och intet annat återstod, än thron-afsägelse och derefter följande sträfvan att fullborda sin sjelf-bedöfning.
Vi veta ej, huru tidigt Stjernhjelm anade en slik utgång; men dåraktigheten, yrseln, den gränslösa sjelfviskheten af hennes karakter och regeringssätt kunde omsider ej undfalla honom.
Hennes växande hängifvenhet åt ovärdiga gunstlingar och utländska snyltgäster väckte hans förtrytelse.
En hans grundsats, hvaremot hans eget lynne och umgänge noga svarade, var denna: ”väl vore, om en svensk bergsmans grofhet och en fransysk snushanes galanteri komme att blandas tillsammans, halfparten af hvardera, så att barnet blefve en ärbar frihet och lustighet, med uppqvickad ande och ändock den gamla svenska ärlighetens behåll”.
Men han blef öfvertygad, att Drottningen föredrog det fransyska snushaneväsendet obemängdt, utan ringaste svensk tillblandning.
Fullständigt bevis derpå erhöll han, när han såg sig undanskjuten i skuggan af den fräcke charlatanen Bourdelot; hvilken han derföre ock gjorde till skott-tafla för hvassa stickord.
Äfven om de öfriga favoriterne – t.ex. den till
Lejoncrona adlade och till hofråd upphöjde hofskräddaren – sparade han ej infall och epigrammer.
Slutligen hände honom, att äfven i afseende på Drottningen sjelf yttra sig med någon sidvördnad 56.
Det ena med det andra berättades.
Han föll i onåd; och tillsades att oförtöfvadt afresa till
Lifland, utan att ens utbekomma sista årets arfvode för sin plats i Lag- Commissionen.
Vid sidan af sin några år tillförne förvärfvade maka, Cäcilia Bure – Hammarsköld, som kallar henne Elisabeth, säger henne varit hans ungdoms-lärares Buræi dotter – tröstade han sig på sin egendom Vasula, med sina barns uppfostran och flerahanda litterära arbeten.
”Hercules”, i utkast färdig redan före 1650, fullbordades der i sitt nuvarande skick.
Han utgaf detta poem från trycket i Upsala 1653; troligen under samma besök der, då han i en offentlig och af Drottningen sjelf bivistad
Disputations-act försvarade sig mot Terserus, som erhållit hennes tillåtelse att försöka vederlägga sin väns philologiska irrmeningar.
Stjernhjelm tänkte om hennes afsigt härmed, veta vi ej.
Men sannolikt nog är, att hans Drottnings lynne, hof och regentvishet stodo för hans själ, när han målade denna ”Flättjaus” bild:
Ett öga grät; med det andra då log hon: snart var hon efterst,
Snart var hon föråt i tripptrapp, snäller och dansvig å fotom.
Hon var klädd uppå fransk, derå allt var brokot och krokot;
Ringadt, och slingadt i kors, med fransar i lyckor och nyckor;
Pappadt, och knappadt i längd och i bredd; med spitsar och
litsor,
Bundt omkring, och i ring, à la mode, beflittradt och splittradt.
Hon bar uppå sin hand ett seglande skepp utan styre.
Från Lifland återkommen till Stockholm i yttersta armod, af Ryssarne och hafvet utplundrad, fann han sig af fordna föregifna vänner skydd och flydd.
Sin smärta deröfver, sin tacksamhet mot de få undantagen, som ännu kändes vid ”den af jordens högsta gudamakt Juno Moneta förskjutne”, har han förevigat i sitt vackra latinska, en Boethius värdiga poem:
Idyllion Anacreonticum ad Amicos certos et probatos.
Han vände sig nu till den fjerran i krig frånvarande Hjelte, som genom Christinas förnuftigaste handling erhållit hennes thron; och denne skyndade att understödja honom, så fort omständigheterna kunde tillåta.
Men i goda bergnings-villkor kom Stjernhjelm aldrig mera.
Hans olycka, liksom fäderneslandets, ville, att Carl Gustaf, den snillrikaste och störste af Sveriges Konungar näst intill Gustaf Adolf, bortrycktes midt i blomningen af kraft och bedrifter.
Stjernhjelm hade nu varit förlorad, utan De la Gardie; som, bland många goda egenskaper, ägde den att vara verklig Mäcenat.
Han slapp upplefva denna sin sista lycko-sols nedgång.
Icke dessmindre dog han så fattig, att hans lik måste öfver tvenne år vänta på begrafning, tills hans arfvingar hunnit vinna en rättegång och Kammar-Collegium förordna om en anständig begrafningshjelp.
Ändteligen visade man honom, den 28 Juni 1674, denna sista äretjenst: i S. Claras kyrka, med stor procession och ståt, samt vederbörlig likpredikan, som hölls af hans gamle vän och opponent, Biskop Terserus; hvarefter vid grafven utdelades några (ännu förvarade) minnesord, författade af hans skalde-lärjunge, sednaste umgängsvän och förste biograph, den unge Samuel Columbus.
Men så var han ock en slät hushållare.
Med hela sin själ lefvande i ämnen af oförgänglig halt, gladlynt, gifmild, förslags- och förhoppningsrik, ansåg han penningen för ett vedervärdigt föremål att tänka på och handtera.
Pungen plägade ligga på hans skrifbord, tillgänglig för pigan eller uppassaren, som fick, efter godtfinnande och samvete, sjelf ur den förse sig med de dagliga behofvens utgifter; om räkenskap eller redovisning blef aldrig fråga.
Naturligtvis var den ofta tom: men – säger Columbus – ”om han icke hade mer än en tre-dalers plåt på fickan, var han dock lika munter; då han hade mycket, mådde han väl, och då han hade litet, kom han ock dermed ut”.
På sådana fötter stod hans hus under de sista lefnadsåren, då han var enkling.
Troligt är, att det varit skött ordentligare af hans husfru.
Men äfven långt förut hade det befunnits i sådant obestånd, att han nödgats anlita Oxenstjerna om understöd, liksom sedermera Carl Gustaf.
Det syntes honom nästan ett axiom, att rikedom och höga själsgåfvor ej kunna sammantrifvas.
De, som voro vittnen till hans trångmål och beklagade det, hörde honom ej sällan yttra, än: bonæ mentis comes est paupertas, än: aut Philosophum, aut Divitem oportet vivere.
Då han engång, i ett samqväm hos en af rikets yppersta män, på skämt förebråddes af denne, att oaktadt all sin mångkunnighet vara fattig och mager, hvaremot en viss i sällskapet närvarande ämbetsman vore så förmögen och frodig, svarade han: ”ja! den, som har läst något, så vet han något, och den, som har stulit något, så har han något”.
Det påpekade mönstret hade nämligen riktat sig på försnillning af Kronans inkomster.
I det hela tog han sin timliga belägenhet lätt; kanske förmycket.
Men i allt, och således äfven häri, blandade sig hos honom spelande lättsinne och det djupaste allvar.
Såsom skeppsbruten uppkastad på en ödslig strand med sin familj och de öfriga medresande, väckte han de andra ur deras nedslagenhet genom att sjunga och dansa, och begagnade sedan deras upprymdare sinnesstämning till föreställningar om tålamod och förtröstan på Försynen.
Hans tvenne herrskande lidelser voro: begär efter Vishet, och begär efter Ära.
Quam dulce est sapere! utropade han, omringad af sina böcker och papper, med glädjestrålande uppsyn till den i hans arbetsrum inträdande Columbus.
Till valspråk hade han: virtutis gloria merces.
Men äran satte han i den erkänsla, som skördas för en rastlös verksamhet till menniskornas gagn och upplysning.
Han hördes ofta upprepa: magna est felicitas, posse bene mereri de multis.
Om menniskomängdens öfriga fikande och äflande plägade han instämma med Persius: o curas hominum, o quantum est in rebus inane!
På sin sotsäng förklarade han, att han aldrig hos någon författare sett upptecknad en vissare sanning, än att ”det menskliga lefvernet är en ὄιαϱ σϰίας, en skugge-dröm, eller dröm i och om skuggan57”.
Blott så till vida ägde detta skugglif för honom värde, som det gaf tillfällen att vinnlägga sig om en högre utveckling och en varaktigt lefvande, välförtjent åminnelse.
”Att utstå möda och fara för heder och ära”, hörde man honom säga, ”är för en ädel själ den sötaste libertet”.
Om vrångvist häcklande och bakdantande var han obekymrad.
Hans tänkesätt deröfver målas i detta hans Epigramm om ”Månan, den en hund skäller på”:
Månan i tysthet går sin gång, och aktar ej hundglafs;
Så gör en lastlös man, som ärliga lefver i stillo,
Ler åt gabbare-gläns och klaffare-tunga föraktar.
Bland hans tänke- och minnes-språk förekomma dessa fyra reglor för samlefnaden med menniskor: ”att förakta verldens och lyckans oförrätter; att ej förakta någon; att hugstort förakta andras förakt; att måttligt högakta sig sjelfvan”.
Vänskapen var, näst Visheten och Äran, hans tankars ideal, hans känslors hänryckning.
Det vanliga slaget af vänskap kallade han amicitia ollaris 58.
Till den högre vänskapens pris finnes mycket i hans handskrifter antecknadt.
Oaktadt sin kärlek för enslighet och studier, mottog han gerna besök, och var i sitt umgänge högst älsklig.
Utom etymologiska skrifter, voro honom de metaphysiska kärast; till de poetiska återvände han gerna; Aristophanes och Plautus tillhörde hans vederqvickelser.
Hos sin tids prester stod han i tvetydigt rykte för sina theologiska åsigter.
I Lifland, der naturkunnighetens nyaste upptäckter voro okända, höll presterskapet på att lysa honom i bann för häxmästeri och gudlöshet, sedan han genom solglas tändt eld på en bondes skägg, och för Juris Professorn Virginius, efter flerahanda hemlighetsfulla omsvep, framvisat, under mikroskop, ett visst allbekant kräk såsom sin spiritus familiaris.
Jemväl i Sverige funno de rättrogne hos honom åtskilligt betänkligt.
Bland annat, hans upphöjande af Götiskan på Hebräiskans bekostnad, och hans benägenhet att antaga Prä-Adamiter; hvadan De la Gardie, när Stjernhjelm hade begärt hans lof att trycka sitt företal till Ulphilas, men emellertid redan tryckt det utan hans vetskap och emot Terseri råd, sade:
”mannen är sjelf ett stycke af Præ-Adamitis”.
Dessutom hade han hörts utlåta sig:
”mycken mun-plottring och mycket mess-bivistande är käring-gudfruktighet; men hafva Gud för ögonen i sitt lefverne, och sträfva efter dygd för dygds skull, det är gudaktighet; och att icke förqväfva den ädla själens ljus genom best- och söl-lefnad, eller skämma det genom arghet och ondska, som är den rätta absentia Dei”.
En dylik trosbekännelse kunde man ej antaga för renlärig.
Till och med Terserus, ehuru nyss förut sjelf förkättrad och förföljd, kunde ej afhålla sig i sin likpredikan, att varnande antyda ett och annat om den aflidnes mindre christliga tänkesätt.
Men Stjernhjelm dyrkade Gud troget på sitt vis, och rönte deraf ymnig välsignelse.
Det rena intrycket af hans friska ålderdom har man i detta lilla stycke till ”Helsans Pris”, hvilket han diktade, ”vid nästan fyllda 68 år, i gröna gräset vid Jakobsdal59”:
Helsan är allt.
Allt, allt är allsintet, der intet är Helsan.
Kongliga våld, makt, prakt, gull, vett, är allsinte mot Helsan.
Rikedom, ungdomslust, konst, gunst, äro vanskliga gåfvor,
Kommande, gångande, som en vind; tacknämliga, ljufva,
Dock ej länger, än Helsan är hos: viker hon, fare väl Fröjd!
Helsan allen är, i hvilko beror vår verldsliga sällhet.
Helsa till lif ock själ gifve Gud, vår eviga Helsa!