Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela skilnaden ligger således deri, att landtmannapar-tiet under den snart tjuguåriga striden gent emot motstån-dames abstrakta patriotism haft att ställa fram det berättigade krafvet på uråldriga orättvisors undanrödjande.
“ Intelligensen “ har nöjt sig med att än gilla, än förkasta dessa kr af.
“ Kompromissen “ af 1873 var frukten af ett sådant gillande, ty kompromissen tillkom som bekant ingalunda genom blott landtmannapartiets tillskyndelse.
Men sedan man väl förklarat sig villig att acceptera denna öfverens-kommélse, skyndade man sig att begagna det derigenom vunna andrummet till att låta utarbeta det mest erke-preussiska härordningsförslag, som någonsin varit framlagdt för en svensk riksdag.
Och man stannade icke dervid.
Man negligerade helt enkelt den ena sidan af “ kompromissen “, i det man utan vidare underlät att låta detta härordningsförslag åtföljas af något som helst förslag till grundskatternas eller de den oprivilegierade jorden i öfrigt
• åliggande särskilda bördornas afskrifvande.
Men man var den gången mycket krigiskt stämd på aller högsta ort, och det hjelpte icke ens att sex af statsrådets ledamöter med då varande h. exc.
justitiestatsministern i spetsen ujttryckte sina farhågor gent emot detta ensidiga upphäfvande af den så nyligen ingångna öfverenskommelsen.
Hvilka orimligheter landtmannapartiet än sedan må hafva låtit komma sig till last, ické var detta åtminstone dess fel.
Följderna af det egendomliga experimentet framträdde heller icke mindre bjerta derigenom, att h. m: t konungen precis två dagar före detta förslags slutliga behandling i kamrarne fann sig föranlåten att omkonstruera sin rådkammare i en afgjordt kompromissvänlig anda.
Visserligen satt det svåra härordningsförslagets upphofsman,statsrådet Weidenhielm qvar, men framför honom satt åter frih.
De Geer och vid hans sida hrr Carlson, kompromiss-skrifvelsens kände författare, och Forssell, framtidsmannen, hvilken såsom politisk skriftställare afgjordt trädt inom skrankorna för samma anordning.
Tydligtvis stod emellertid saken då icke längre att hjelpa för den gången, och man får heller icke förtänka riksdagen, att den under sådana förhållanden lät den falla i ett virrvarr af olika meningar.
En synnerligen betecknande omständighet framträdde dock härvid med en klarhet, som bort mana landtmanna-partiet i gemen och dess ledande män i all synnerhet till den största inbördes aktgifvenhet för framtiden.
I det partiets ledamöter här delade sig mellan ett halft dussin olika förslag, röjde det nämligen redan nu den oförmåga till slutlig sammanhållning och den brist på ett gemensamt bestämmande intresse, hvilka båda svagheter äfven sedermera skulle hafva ett så menligt inflytande på utgången af partiets sträfvanden.
Grefve Posses uppträdande vid detta tillfälle är högst märkligt att iakttaga.
Han hade redan 187 J lemnat alla tankar på indelningsverkets bibehållande och redan då erkänt, att “ de stora truppmassor, som vår tids taktik kräfver, icke annorlunda * än genom tillämpning af grundsatsen om allmän värnpligt kunna af ett litet folk åstadkommas “.
I samma riktning gick äfven den af landtmannapartiet och dess ledare så obetingadt omfattade kompromissen.
I samma riktning gick också det bland de 13 särskilda ändringsförslagen, hvilket grefve Posse vid ifrågavarande 1875 års riksdag omfattade.
Och för detta förslag talade han med både värma och öfvertygelse.
Man har stundom velat framställa saken så, som om han vid detta tillfälle skulle beklagat, att “ alla partiband brustit “ och makten öfver landtmannapartiet i det afgörande ögonblicket glidit honom ur händerna.
I sjelfva verket förhåller det sig dock så, att han i en nästan alldeles motsatt mening framhöll detta
3såsom en följd af det djupt kända ansvaret, i det han nämligen bl.
— och detta är det enda uttryck i hans tal, som i detta sammanhang kunnat afses — yttrade, att “ vi alla känna frågans stora betydelse och skatta den så högt, att hvarje partigruppering inom kammaren faktiskt upphört. “ Och han tilläde längre fram på det mest lojala sätt: “ denna fråga får icke falla och den skall gå framåt, och på oss hvilar bördan att vi måste göra något för att vinna detta mål.
Den ställning, riksdagen intager till denna fråga, betingas, efter min tanke, af innehållet uti 1873 års skrifvelse * hvari riksdagen begärt, försvarets ordnande med tillämpning af allmän värnpligt.
Det förslag, hvilket vid detta tillfälle omfattades af så väl grefve Posse som ock af åtskilllge andre bland landt-mannapartiets mest framstående män, hrr Key, Ola Andersson, Sven Nilsson i Österslöf och hans namne i Efveröd m.
fl., och hvilket först var framstäldt af hr Ola Jönsson i Kungshult, sammanföll också i militäriskt afseende hufvud-sakligen med det förkastade k. förslaget.
Det endast suplerar detta med att äfven påminna om tillvaron af det andra momentet i den två år tidigare träffade öfverenskommelsen, det moment nämligen, söm talade om grundskatternas och indelningsverkets afskaffande, och hvilket alldeles lemnats ur räkningen.
Händelserna vid 1875 års riksdag hade visat, hvad en snar framtid äfven, i än vidsträcktare mån, skulle komma, att bekräfta, att nämligen landtmannapartiet såsom helhet saknade de verkligt politiska förutsättningarne för en fastare sammanhållning i det slutliga afgörandets stund.
Partiets ledamöter hade, som ofvan nämnts, gått några hit och några dit och delat sig mellan icke mindre än sju af de tretton framstälda ändringsförslagen, så att resultatet blef en öfvervägande majoritet för det af hr Toll framlagda förslaget om ett stamsystem med härens aflöning “ på tidsenligt sätt, sedan rustnings- och roteringsbesvären i sammanhang med grundskatterna blifvit afskaffade “.
Det harinånga gånger antydts — och ganska troligt är äfven, att dessa antydningar icke varit ogrundade — antydts, att denna splittring inom landtmannapartiet vid 1875 års riksdag skulle varit orsaken till att grefve Posse följande året mer än gerna antog det honom då gjorda erbjudandet af talmansplatsen i kammaren.
Här behöfde han icke längre •se sig utsatt för att midt under hetaste striden öfvergifvas af vare sig den ena eller andra tillfälliga utbrytningen af sitt parti, under det hans inflytande på ärendenas gång derför heller icke behöfde blifva mindre än förut, snarare tvärt om.
I hvilken utsträckning han bakom riksdagskulis-serna gjort detta inflytande gällande, blir emellertid alltid svårt att närmare bestämma.
Första gången “ de stora frågorna “ härefter komma under kamrarnes ompröfning är vid 1877 års riksdag.
För andra gången hade regeringen begått det felet att vilja försöka tumma “ kompromissen “.
De Geer kunde naturligtvis icke vara hågad att härutinnan gå lika ogeneradt till väga som upphofsmännen till 1875 års stora förslag.
Det var nu också endast fråga om “ partiela “ reformer och “ försvarets gradvisa utveckling genom flere eller farre (?
) skeden “, som det något sväfvande heter i statsrådet Weidenhielms anförande till statsrådsprotokollet.
Emellertid ansåg man sig samtidigt böra hålla fast vid det gamla indelningsverket, ända till dess försvaret kunde stå fullfärdigt utbildadt på den allmänna vämpligtens grund, lika som man också i fråga om grund-4 skatternas afskaffande ville inskränka sig till att i början utlofva en afskrifning för en gång af 15 procent, under det man i fråga om den nya härordningen betonade såsom “ maktpåliggande “, ätt det första utvecklingsskedet redan i och för sig innebure ett väsentligt ökande af våra stridskrafter.
Stora anspråk å ena sidan, halfva löften utan betryggande garantier för framtida fortsättning å den andra, sådant var hufvudsakliga innehållet af detta nya lösningsförslag.
Man kan då heller icke lägga landtmannapartiet allt för mycket till last, att det lät detta förslag dela sinaföregångares snöpliga öde.
Regeringen hade sjelf uttryckligen accepterat kompromissen, och frih.
De Geer, som 1877 åter var statsminister, hade ju sjelf till och med hjelpt till att både uppsätta och genomdrifva den, och ändock sökte man nu att de facto kringgå den.
Detta måste naturligt nog väcka allt utom angenäma känslor hos landtmanna-partiet och ingifva dess ledande män den föreställningen, att den då varande regeringens famlande politik omöjligen kunde vara egnad att leda frågorna till deras en gång af-talade fullständiga lösning.
Huru vida grefve Posse härvid på något mera direkt sätt använde sin maktställning såsom partiledare och talman till att påskynda regeringsförslagets fall, känna vi dock icke.
Sjelf har han under försvars-debatten i första kammaren vid detta års riksdag högtidligen försäkrat, att detta icke varit förhållandet, och hans ord må väl i detta afseende få gälla vid sidan af hans motståndares.
Emellertid må man icke förundra sig öfver om vid alla dessa omgångar så väl hos landtmannapartiet som hos grefve Posse personligen tanken på att sjelf taga ärendenas ledning om hand skulle börjat att allt mera göra sig gällande.
Hr Key hade under debatten försäkrat landtmannapartiet vara villigt att ingå på en utsträckning till 90 dagar i det värnpligtiga manskapets öfningstid och sagt partiet till och med vara så ifrigt att få denna sak afgjord, att det gerna skulle underkasta sig obehaget af en urtima riksdag fram på hösten.
Någon sådan kom dock icke till.
stånd, men i stället sammanträdde partiets förtroendemän som bekant under loppet af sommaren i hufvudstaden och utarbetade genomgående förslag till så väl försvars- som skattefrågornas lösning på grundvalen af 1873 års öfverens-kommelse.
Grefve Posse deltog icke personligen i dessa förhandlingar, hvilka leddes af hrr Key och Mankell.
Kom så 1878 års riksdag och med den äfven landt-mannapartiets med spänd väntan motsedda förslag.
I politiskt afseende var denna riksdag kanske den märkligaste,som dittills förekommit efter 1865.
I vår svenska riksdags-historia får den sin betydelse genom de många märkliga uttalanden, söm då med en dittills aldrig hörd öppenhet från båda sidor faldes om hela den nyare politiska ställningen, och i landtmannapartiets historia står den särskildt utmärkt som den korta glansperiod, under hvilken partiet verkligen positivt bjöd till att använda sin maktställning för en lycklig lösning af landets allt för länge och till intet gagn debatterade stora lifsfrågor.
Bekant är huru regeringen höll före, att “ ytterligare meningsbrytningar syntes oundvikliga “, innan det stora målet kunde vinnas, och att hon endast med stor tvekan såg ett försök härutinnan redan nu göras, och det dertill från riksdagens egen sida.
Kanske skulle hon dock kunnat förmås att låta denna sin tvekan fara, då hennes förste man ju vid de slutliga debatternas början endast förbehöll henne fria händer att sedermera handla efter sig företeende omständigheter.
Men det tyckes verkligen, som om ett oblidt öde ständigt skulle hvila öfver dessa frågor och till men för hela vårt offentliga lif ständigt omöjliggöra deras lösning.
Så begingo landtmannapartiet och dess förtroendemän nu också det felet att lemna en och annan lucka i sitt förslag, hvilka brister med stor begärlighet nyttjades af motstån-darne för att rifva ner hela förslaget och åter lägga afgö-randet välbehållet och oförkränkt i regeringens säkra händer.
Särskildt var det ju frågan om stamtruppens bildande och.
det ej nog klart formulerade förslaget om suplementärlott-ningen, som härvid lemnade motståndame till skattereformen en välkommen anledning att utan den ringaste eftergift motsätta sig hela den stora planen, hvilken kanske ändock hade förtjent ett något bättre öde.
Under frågans behandling i kamrarne är det emellertid denna gång särskildt en omständighet man bör lägga märke till.
Det är det sätt, hvarpå försvars- och skattefrågornas sammankoppling omtalas och kommenteras.
Landtmannapartiet, som i denna sammankoppling ända till denallra senaste tiden sett enda möjligheten för att få skattereformen genomförd, höll naturligtvis fortfarande fast vid 1873 års kompromiss.
Men lika som man förut under väntans långa tid hunnit samla mod till att sätta anspråken på grundskatternas afskrifvande i stället för den mindre for-dringsfulla anhållan om deras aflösning, så hade man också nu under en fåfäng väntan på det fulla genomförandet af 1873 års kompromiss kommit derhän, att man öppet satte skattefrågan i vigt och betydelse framför härordningsfrågan.
Grefve Posse lät till och med vid riksdagens öppnande detta uppfattningssätt helt tydligt höras inför sjelfva tronen, och i friskt minne är ännu den uppståndelse, som deraf uppkom.
Från den motsatta sidan tvekade man emellertid heller icke att afsvärja sig kompromissen och allt dess väsen, detta till och med så kraftigt, att det blef till en formlig exorcismus diaboli, som hr Treffenberg sedan skämtsamt kallade processen.
Tydligt var då också, att man skulle få höra det gamla talet om huru som kompromissen nu vore ohjelpligen upp-rifven, än en gång förnyas, lika som det skett efter både 1875 och 1877.
Egendomligt nog har det dock alltid händt sig så, att de, som vid alla dessa olika tillfallen förkunnat kompromissens död, sedan ett eller annat år efteråt gerna medgifvit dess fortfarande lifaktighet, blott för nöjet att ännu en gång få förkunna dess afsomnande.
Så har det äfven sedermera visat sig, att kompromissen förmådde öfverlefva.
äfven den hårda stöt den fick vid 1878 års riksdag.
Sedan försöken med “ de partiela reformerna * vid 1880 års riksdag ännu en gång visat sig ohållbara samt det nya riksdagsskickets skapare och kompromissens tillskyndäre frih.
De Geer till följd deraf funnit sig föranlåten att definitivt resignera, gjordes ju nämligen under grefve Posses egna auspicier det första fullt genomförda försöket med en till-lämpning af detta mycket omtalade fördrag, ett första försök, som enligt alla tecken att döma äfven blir det sista.
Med grefve Posse trädde landtmannapartiet faktiskt till makten,och ingen skall kunna förneka, att han ju icke också fullt lojalt bjöd till att realisera alla dess önskningar.
Hans bekanta anförande till statsrådsprotokollet knappast sex veckor efter hans öfvertagande af stätsministers-embetet är endast en ny följdriktig utveckling af kompromissens både anda och bokstaf, och de “ parlamentariska “ komitéer han samtidigt nedsatte med kanske större hänsyn till# partiets önskningar än utsigt till de vigtiga frågornas, och särskildt arméfrågans, allt igenom sakkunniga pröfning, visade ju, att han var * fardig att i allt ställa sig partiets program till efterrättelse.
Hvad det slutliga resultatet häraf blef vid innevarande års riksdag, är mer än väl bekant.
Landtmanna^artiet har allt sedan sin tillkomst fått uppbära många och hårda tillvitelser, äfven der det för vanliga ögon kunnat synas, som om det handlat med en viss grad af berättigande.
Men icke ens partiets ifrigaste beundrare torde nu mera, åtminstone om de vilja döma med något sken af opartiskhet, kunna säga annat, än att partiet handlade minst sagdt obetänksamt och kortsynt, då det i år, nära att nå sina önskningars mål, spände bågen så högt, att den brast.
Grefve Posses kabinett, vår första parlamentariska ministère, bildad af landtmannapartiets skapare och mång- ' årige ledare samt i sig upptagande för partiets stora grundsats så obetingadt nitälskande män som de nye chefeme för iinans- och ecklesiastikdepartementen, detta kabinett var ovilkorligen en stor triumf för den kammar-majoritet, som så länge varit hänvisad till att i trots af sitt flertal ■spela oppositionens rol.
Man får också ursäkta den, om den, berusad af framgången, missbrukar den vunna maktställningen.
Detta är under alla förhållanden ett stort fel, men ett fel, som också i de flesta fall straffar sig sjelft.
Hade landtmannapartiet varit ett verkligen politiskt parti och icke blott en af någorlunda likartade ekonomiska intressen sammanhållen meningsflock, skulle det också vid detta års riksdag hafva handlat påett helt annat.
Det skulle då först och främst hafva kommit ihåg, att intressena, hur pass berättigade de än i och för sig sjelfva kunna vara, dock icke äro nog för att virina seger.
Härtill fordras äfven något af grundsatser och kon-seqvens, hvarförutan all sammanhållning på längden blir otänkbar.
Partiet borde då framför allt haft i minnet den vackra sanning, som låg i hr Keys en gång så tillitsfullt falda yttrande: moderation är makt.
Det borde vidare icke glömt sina löften från 1878 och t. ex. sökt att nedsätta de 90 dagarnes, öfningstid till endast 60, åtskilliga andra afprutningsförsök på regeringens och särskilda utskottets organisationsförslag icke att förtiga.
Och för att styrka sig till denna svåra eftergift, om den nu skulle vara så svår, hade andra kammarens majoritet ju endast behöft påminna sig, huru den vid ett föregående tillfälle, då försvarsfrågan var före, jublade sitt oinskränkta instämmande, när en lika hängifven som oegennyttig målsman för partiets sträfvanden stolt försäkrade: vår heder är engagerad i denna sak!
Det hade kanske nu kunnat vara på sin plats att inlösa den panten.
Detta var partiet emellertid icke hågadt för.
Det bevingade talet om att följa sin förste man till dörren tog landtmannapartiet så alldeles efter orden, att det skyndade sig att göra helt om * så snart denne förste man väl hunnit öppna dörren i tydligt angifven afsigt att innanför densamma endast uträtta partiets egna ärenden.
Med en stoi-cism, som från motståndarnes sida utsatte honom för mycket förlöjligande, tålde grefve Posse under sin treåriga em-betsförvaltning, att hans egen majoritet gång efter annan lemnade honom i sticket samt till och med i åtskilliga fall behandlade honom fullt ut lika oppositionelt, som han sjeif i spetsen för samma majoritet förut behandlat andra för partiet fullkomligt främmande ministérer.
Anledningen till att han fördrog detta, kan ej hafva varit någon annan än den, att han hade blicken oaflåtligt fast på det stora mål, till hvars uppnående han under så många år oförtrutetsökt leda partiet och händelserna.
Men när så landtmanna-partiet i sista stunden visade, att det för detta mål ville göra ingenting, eller så godt som ingenting, då visade han också, att han aldrig tänkt sig till att blifva en lekdocka i partiets händer, och så trädde han stolt tillbaka utan allt vidare onödigt ordande.
Och hvad har nu landtmannapartiet vunnit med denna sin opolitiska envishet att icke vilja stå vid sitt gamla anbud, när det gälde att uppgöra det länge aftalade köpet?
Mindre än intet!
Det har redan sett flere af sina bäste män draga sig tillbaka från skådeplatsen, och de i höst företagna valen till första kammaren hafva äfven visat, att partiets förr ofta med framgång följda traditioner nu äfven på det hållet förlorat all afgörande verkan.
Och slutligen skall partiet äfven hädanefter se opinionen i landet allt mera vånda sig mot detsamma, mera till och med än hvad hittills varit förhållandet.
Försvarsfrågans vigt är dock i grunden icke blott ett tomt tal, fast Sveriges unga folkrepresentation nu i tjugo år onödigtvis talat om hvad Finlands ständer för icke så länge sedan bragte till fullt ord-nadt afgörande på mindre än halfva det antalet veckor.
Herrar neutrali tets vänner må prata ån så mycket, så torde ändock icke åtminstone vår totala maktlöshet kunna skydda oss undan att blifva indragna i händelsernas hvirf-vel, när en gång svårare europeiska förvecklingar komma att uppröra vår verldsdel.
Här i landet borde man heller icke hafva glömt, att ännu icke en mansålder förflutit, efter det Sverige senast stod färdigt att fördrågsenligt ingripa i m ett bland de politiskt betydelsefullaste krig, som detta århundradet sett utkämpas.
Till något dylikt kunna vi väl tänkas blifva tvingade ännu en gång, ofch då skola vi kanske till följd af gagnlösa partistrider få det uppbyggliga skådespelet att se vårt folk, oförmöget till sjelfförsvar, som en lekboll i andra makters händer.
Det låter också mycket väl tänka sig, att den oprivilegierade jordegareklassen under sådana förhållanden ickepå mycket länge ännu-får se sina önskningar om en skatte-utjemkning uppfylda.
Visserligen anser man sig nu tills vidare sjelfbelåtet kunna tala om att nu skall skattereformen lättare kunna lösas utan påhänget af en besvärlig arméorganisation.
Men man glömmer, att dermed är också - denna fråga satt tillbaka på samma ståndpunkt som före 1873.
Tio års arbete och slitningar hafva då förgäfves gått förbi, och lika som landtmannapartiet ständigt hållit fram skattefrågans lösning såsom ett vilkor för härorganisationen, så skall man nog också på den andra sidan veta att förhindra skattereformen, derest icke med detsamma ett fullt tidsenligt försvar kan vinnas.
Men ganska möjligt är också, att både det ena och det andra kommer att dröja.
Åtskilliga tecken tyckas också gifva vid handen, att man litet hvarstädes ute i landet hunnit tröttna på det ändlösa och onyttiga pratet och icke längre synnerligen intresserar sig for “ de stora frågorna “.
Dermed skall faltet också ligga öppet för alla dem, som i grunden ingenting alls vilja reformera och hvilka blicka tillbaka på 1877 års partiela reformer endast såsom en förevändning för att slippa göra något och derför att de veta dessa partiela ändringar aldrig skola kunna vinna anklang hvarken på den ena sidan eller på den andra.
Efter den oefterrättliga hållning landtmannapartiet i afgörandets stund låtit komma sig till last och den snöp-« liga utgång de stora frågorna fått i riksdagen var det från grefve Posses sida ett fullt exakt steg, då han förklarade sig vilja lemna händelsernas ledning i andra händer och sjelf afträda från sin ansvarsfulla plats såsom konseljens chef.
Det hade endast varit att önska, det grefve Posses kolleger, som han förmodligen väntade och förestälde sig, i afgörandets stund visat något större fasthet och beslutsamhet samt vidhållit den en gång ingifna samfalda afekeds-ansökan, till dess åtminstone en mera bestämd omkonstru-«ring af ministéren hunnit företagas.
Man skulle då sluppit ifrån detta fast löjliga interims-tillstånd, under hvilket man ser hela grefve Posses kabinett, deri inbegripen den finansminister, som kontrasignerade den kungl.
propositionen om grundskatternas afskrifvande, sitta qvar under presidium af en man, som sjelf så väsentligt bidrog till att framkalla kabinettets afskedsansökan.
Så har dock nu skett, och grefve Posse fick afgå ensam.
Han gick ifrån makten lika lojalt, som han förut under tre år utöfvat den.
Och om han misslyckades i sina sträf-vanden, var det icke derför,.
att ' han ej sjelf blifvit dem trogen, utan snarare derför att han hos sin omgifning förutsatte en större politisk klokhet än htad denna var mäktig af.
Grefve Posses frejdade företrädare nedskref en gång en maxim om den moderna styrelsekonsten, i hvilken han yttrade: för att styra i vår tid, måste man styra det allmänna tänkesättet, men för att styra detta, måste man känna det.
Detta är en sanning, som grefve Posse kanske - väl mycket förbisåg, då han stod utanför sin majoritet med uppgift att ändock leda densamma.
Han har tydligen från första stunden sett säkerna endast i stort, sett skattereformen som en historisk konseqvens af det nya repre-sentationsskicket och hållit blicken oaflåtligt fast på det stora målet, som var denna reforms genomdrifvande.
Under tiden trodde han förmodligen, att hela hans parti skulle fatta reformen efter samma måttstock som han sjelf, och förbisåg dervid.
att intressena inom detta parti kunde blifva klokheten öfvermäktiga.
När så emellertid skedde och den landtmannapartistiske konseljpresidenten samtidigt såg sig i afgörandets stund allt starkare ansatt af denna andra opinion, som bestämdt motsatte sig skatteafskrifningen och hvars styrka han måhända äfven väl mycket underskattat, då var det ej underligt om han fann sig föranlåten att med detsamma också gifva spelet förloradt.
Detta gjorde han också som sagdt på ett synnerligen lojalt sätt.
När han såg det uppgifna syftet med sitt öfver-tagande af makten, hvilket var förverkligandet af 1878 års program, icke möjligt att uppnå i den ordning han tänkt sig, skyndade han också genast att lemna makten ifrån sig.
Man har mycket talat om huruvida vi med det nya riksdagsskicket skulle anses äfven hafva fått ett s. k. parlamentariskt styrelsesätt.
Namnet gör nu i allmänhet ingen-.ting till saken, men åtskilliga tecken synas dock antyda, att meningen en gång varit det vi verkligen skulle erhålla äfvén sjelfva saken.