Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aldrig, sedan brytningen med Tessin, hade hans systers sköna stjufdotter, Charlotte Sparre, som under hans beskickningar gjort ett så fördelaktigt uppseende vid utrikes hof, och nu var gift med Fersens broder, af Lovisa Ulrika omfattats med så mycken gunst och vänskap, som nu.
Aldrig hade hon så utbredt sig öfver någon qvinnas behag, som öfver den unga, onekligen förtjusande grefvinnan Meyerfelts, den sjelfskrifna hjeltinnan nu på alla hoffester.
Det föll sig ju också derföre helt naturligt, att hennes make, den inflytelserike riksdagsmannen af Hattpartiet, grefve Meyerfelt, blef delaktig af den öfverflödande nåden, som utsträcktes äfven till hennes föräldrar, presidenten i Krigskollegiet grefve Wrede Sparre och hans fru.
Drottningens kända åtrå, att rikta sina mineraliesamlingar, gaf färg åt hennes täta meddelanden till Bergskollegiets president, baron Lilljenberg.
Om Fredrik Gyllenborg ännu lefvat och suttit i detta embetsverks karmstol under den guldstickade sammetshimmeln, så skulle hofvet förgäfves uppstämt sina sirensånger; men Lilljenberg hade hvarken hans djupa blick eller hans sinnesspänstighet, och fastnade också i snaran.
Presidenten i Kammarkollegiet
Hermansson hade, den tid han var statssekreterare, undertecknat freden emellan Sverige och Preussen, och Sveriges moder, Preussens dotter, erinrade sig nu denna lyckliga tillfällighet på ett så smickrande sätt, att det ju fordrats lika stor brist på belefvenhet, som öfverflöd på köld, för att besvara hennes framställningar med ett tvert afslag.
Presidenterne grefve Cronstedt i Kammarrätten och baron Löwen i Statskontoret kunde lika litet motstå all den ovanliga gunst, hvarmed de nu oförmodadt öfverraskades.
Endast presidenten Fredenstierna i Svea Hofrätt och den ryktbara tidskriften «Ärlig Svensks» författare, presidenten Oelreich i Kommerskollegiet kostade det på den högdragna furstinnan att nödgas smeka, och tonen och blicken sade något helt annat, än de söta ord, med hvilka hon sökte värfva dem för sin plan.
Rysslands ambassadör, grefve Osterman, den förste, som gifvit ton åt underhandlingars bedrifvande genom Beylons organ och i hans mindre bemärkta rum, iakttog med spänd uppmärksamhet hofvets nya uppförande, och sökte i anledning deraf utforska föreläsaren.
Ambassadören gjorde honom flera besök, ökade sina artighetsbetygelser, upprepade sina vänskapsförsäkringar, talade om sin kejsarinnas erkänsla och förespeglade utmärkelser, gåfvor och pensioner.
Schweitzaren låtsade den fullkomligaste okunnighet om hvad
Ryssen ville veta, – en okunnighet, som Osterman alltför väl insåg vara en list, för att leda honom bakom ljuset.
Det stötte i högsta grad den förnäme diplomatens egenkärlek, att hans bemödanden strandade mot slugheten hos en simpel föreläsare; att han förgäfves nedlåtit sig att med honom umgås på en förtrolig fot, att till och med söka hans vänskap: ja, att föreläsaren understod sig att vilja draga ambassadören sjelf vid näsan.
Osterman förgrymmades, och det må man ej förtänka honom; men han förifrade sig, hvilket åter icke kan ursäktas en diplomat.
Han bröt med den förtegne konungatjenaren, och sökte derigenom hämnas den förödmjukelse, han af honom ansåg sig hafva lidit.
Med tillgjordt förakt talade numera grefven om den person, han förut smickrat och smekat, samt bemötte denne med högdragen köld, då de någongång händelsevis sammanträffade i konungaborgen.
Ryske ambassadörens förändrade bemötande mot den inflytelserike föreläsaren undföll ej motpartiets hufvudmän, och den post, han öfvergaf, lemnades knappt ögonblickligen obesatt.
Frankrikes ambassadörer, baron Breteuil, grefvarne Lascy och Modène, voro genast i farvattnet med sin inställande vänskap och sina lockande löften, hvilka omfattade både Beylon och hans höga hufvudmän.
På det örat hörde både de och han.
Hofvet repade nytt mod.
Dess förslager växte, från en riksdag, för att få luft, till en statshvälfning, för att få makt.
Men löftena uppfylldes icke, hvarken så vidsträckt eller så skyndsamt, som vederborde.
Man nödgades således till en början inskränka sig till den ursprungliga planen, att få en riksdag.
Hofvet hade vunnit tvänne nya verksamma bundsförvandter åt sina afsigter i de begge snillrike bröderna Scheffer, som begge varit svenske sändebud i Versailles.
Carl Fredrik ville hämnas på de nu maktägande Mössorna, som drifvit honom ur senaten; medan Ulrik ville blifva riksråd, ville derföre tvinga de varande senatorerne till aftåg.
Så långt kunde dessa bröder räkna på sitt eget partis, Hattarnas, samtycke, bifall och medverkan.
Men de begge Scheffer kastade blicken ännu längre.
En gång i besittning af rådsstolen, ville de afskudda dess beroende af riksdagsstriderna.
De voro derföre benägna till en utvidgad, ehuru visserligen icke oinskränkt konungamakt.
Hofvet emottog dem naturligtvis med öppna armar; men då den sednare delen af deras plan icke öfverensstämde med deras politiska vänners fördel och åsigter, vågade de icke ohöljdt underhandla med konungaparet, utan togo, äfven de, sin tillflykt till Beylons kabinett, medelpunkten för denna tidens statsränker.
Fersen, den synlige hufvudmannen för det politiska parti, hvars fana bröderna Scheffer offentligen svurit, var likväl deras hemliga fruktans föremål.
De befarade, ej utan skäl, att han med hela sitt inflytande skulle motarbeta förslager, åsyftande att spela ett större välde i konungaparets händer.
Hans fosterländska obeveklighet mot Brahe och hans medbrottslingar 56 lydde väl häruti intrycket af viljan hos en bland de kraftfullaste, driftigaste och förslagnaste bland Hattarna, presidenten i Bergskollegiet, grefve Fredrik Gyllenborg, som styrde sitt parti, utan att någonsin yttra sig på riddarhuset, och döden hade redan beröfvat svenska friheten denne Gyllenborgs mäktiga stöd; men Fersens tänkesätt voro i alla fall tillräckligt kända, för att rättfärdiga bröderna Scheffers farhåga.
De varnade derföre drottningen, att icke förtro sig åt honom, fastän de gillade hennes bevågna uppförande mot en så farlig folkledare.
Den öfverlägsna roll, Lovisa Ulrika, efter vanligheten, ville utföra i dessa förehafvanden, gjorde den fåfänge kronprinsen misslynt.
Han hade ärnat visa, att det var han, som vunnit embetsmyndigheterna: han, som var det oumbärliga drifhjulet; och nu äflades hon (drottningen) att ställa sig främst på scenen och i egen person vidtala verkens ordförander.
Afunden uppblossade i Gustafs inre och iklädde sig till och med försigtighetens larf.
Han inneslöt sig en dag hos Beylon och gaf luft åt hvad som låg honom på hjertat.
– «Jag tycker, kära Beylon, att drottningen, min fru mor, tar saken alldeles för tvert och går alltför bröstgänges tillväga.
Deraf spår jag intet godt.
Dessutom har en betänklighet fallit mig in: om planen misslyckas, om senaten först och ständerna sedan verkligen skulle taga konungen, min herr far, på orden, som Hans Maj:t ganska vist sjelf erinrade?
– «I sådan händelse, nådigste herre, blir Eders Kongl.
Höghet, några år förr, redan under dess herr faders lifstid, Sveriges konung; ty arfsföreningen, besvuren här och bekräftad af utrikes makter, hvarken våga, vilja eller kunna Riksens Ständer rubba.»
– «Så .... att du tror?.... ja ja!
I alla fall, som främste undersåten, förstfödde sonen och den förste medborgaren, vet jag min pligt, att föregå med mitt exempel i lydnad mot öfverhet och föräldrar.
De hafva ej förgäfves byggt sitt hopp på mig.»
Och Gustaf började nu med rastlös ifver fullgöra hvad han åtagit sig.
De dagar, han icke besökte senaten, der han städse af all sin förmåga understödde konungens afsigter, bevistade kronprinsen embetsverkens sammanträden, afhörde med uppmärksamhet ärendernas föredragning och afgörande, samtalade länge och förtroligt med ledamöterna, förde dem hem i sin egen vagn, åt med dem vid sitt eget bord o. s. v.
Denna inställsamhet omfattade tillika hufvudstadens magistrat.
I synnerhet hade den utmärkte borgmästaren Sebaldt att hugna sig af thronföljarens särdeles smickrande bemötande; och som Sebaldt icke blott varit borgareståndets talman 1765, utan äfven blef det 1771, hvilken sednare riksdag slöts med statshvälfningen och 72 års regeringsform, så är deraf sannolikt, att kronprinsens utsäde ej föll på hälleberget.
Gustaf tillvann sig allas hjertan, allas förhoppningar.
Han blef embetsmännens afgud.
Man hörde ur deras mun ej annat, än hans beröm.
Detta nådde snart drottningens öron.
Hon började ångra att hafva invigt honom i sina planer, och föranledt ett uppförande, som alstrade den afundade och farliga folkgunsten.
– «Vet ni, Beylon, – yttrade hon en dag till föreläsaren, mellan fyra ögon – Gustaf är mycket sjelfvisk och ärelysten.
Den myckna framgången skämmer bort och berusar honom.
Tänk, om vi fastnade i våra egna garn, om Rådet och ständerna hade den oförsyntheten, att antaga min gemåls afsägelse, och genast utropade den hos allmänheten så väl anskrifne thronföljaren till konung!»
– «Det betviflar jag, allernådigsta drottning; men i alla fall är Hans Kongl.
Höghet mycket för skarpsynt, att tilltro sig kunna på egen hand sköta den tunga regeringsbördan.
Jag irrar mig alltför mycket, eller bygger prinsen sin hela förtröstan på Eders Maj:ts vishet, och hoppas, att Eders Maj:t, af moderlig huldhet, täcks upplysa och leda honom med sina konungsliga råd.»
– «Menar ni det?...
Nå ja! en gång måste Gustaf i alla händelser bli kung.
Några år förr eller sednare kan vara likgiltigt.
Min gemål blir med hvarje dag mera undfallande mot det uppstudsiga Rådet, mera svår att stålsätta, mindre benägen för sina lagliga företrädesrättigheters återfordrande .... och i
mitt hjerta innehar naturligtvis min gemål och min son samma rum.»
TJUGUANDRA KAPITLET.
I den lilla, läsaren redan bekanta, staden satt Curt i sitt skrifrum och, efter slutade embetsgöromål, förströdde sig (om eljest detta uttryck, på detta ställe, är lämpligt) med studerandet af sin älsklingsförfattare:
Curts hustru sysslade i yttre rummet med thébordets iordningbringande, förmanande deras begge barn, att vara tysta, för att ej störa faderns läsning.
Den elfvaåriga dottern lydde saktmodigt och ställde sig vid fönstret att se ut på gatan; men hennes ett år äldre broder, en vildbasare i ordets fullständigaste bemärkelse, hvars sprittande liflighet och herrligt blomstrande utseende – «provinsrosen» i sin knopp – gjort den hulda och i allt öfrigt sällsynt förståndiga modren något vek för hans öfverdåd, hörsammade ej befallningen att hålla sig stilla, innan faderns allvarsamma röst bjudit tystnad.
Just då frun hällde thé i sin mans mandarinkopp, ropade flickan vid fönstret: «Mamma! det håller en resvagn nere vid porten och en herre stiger ur.» Gossen, som vid detta utrop sprang till systern, tillade: «ja, jag ser: det är generalen.
Han kastar ögonen hit och nickar åt oss.
Säkert kommer han upp till pappa.»
Curt hörde barnens yttranden, lade ihop sin bok och gick ut i yttre rummet, der Pechlin korrt derefter inträdde genom en annan dörr från salen.
– «Af hjertat välkommen, min general, – yttrade frun, med belefvad glädtighet – fastän ni måste ursäkta min uppriktighet, att ni varit det ändå mer för mig, i er älskvärda friherrinnas sällskap.»
– «Min hustru vet att värdera er godhet, känner sig smickrad af ert omdöme och sänder er tusen hjertliga hälsningar, min nådiga,» svarade Pechlin och förde hennes hand till sina läppar.
Derefter omfamnade de begge vännerna hvarandra, och generalen kysste den lilla flickan i pannan samt klappade gossen under hakan.
På hälsningarna följde thé och under théet skämtsamma samtal i likgiltiga ämnen.
Sedan thé var drucket, tog värdinnan sina begge barn vid handen och aflägsnade sig.
Curt tillsade, att ingen fick släppas in i hans rum och att han vore utgången i staden, derest någon frågade efter honom.
Generalens vagn kördes in i ett skjul på gården.
– «Din återkomst innan riksdagens slut bådar intet godt: är det hofvet eller Hattarna, som nu äro allrådande?
– «Begge gemensamt – tills vidare.
Lyckligtvis gifves ingen evig fred; således ej heller mellan dessa, och sedermera få vi talas vid ännu en gång.»
– «När Fersen blef landtmarskalk, såg jag genast hvad klockan var slagen.
Han och hans vänner uttömde sin smula frihetskärlek på förrädaren Brahe och hans medbrottslige 1756.
Hattarnas kraftyttring då får kanske till och med mest skrifvas på den sluge och slutne gubbens i Bergskollegiet, Gyllenborgs, räkning.
Detta partis tjenster mot friheten och riket efter hans död äro lätt räknade.»
– «Och nu sednast, då de godkänt hofvets och embetsverkens förfarande, i stället att eftertryckligt bestraffa det, och kört bort de sjelfständiga rådsherrarne, i stället att resa dem en ärestod, hafva de gifvit regeringssättet ett sår, som vi få mycket att beställa, om det skall kunna hindras att blifva dödligt.»
– «Du måste förtälja mig allt det der i ett sammanhang.
Jag har blott ett oredigt begrepp om saken, ty ryktena korssa hvarandra, och de egentligen verkande orsakerna upptäckas endast af det på stället forskande ögat.»
– (småskrattande) «Om jag icke för ett par år sedan skaffat mig beröringspunkter med morianen, som vädrar i alla vinklar och vrår af slottet, så hade jag nu blott kunnat visa dig den yttre sidan af händelserna.
Den gynnaren är en fruntimmerspilt af rätta slaget, till hälften förlofvad med en kammarfru hos kronprinsessan; men gunstig herrn frossar med sin ungdom, sitt heta blod och sina lidelser.
Besittningen af elfva tillbedda föremål skulle ej hindra honom att erbjuda sin dyrkan åt det tolfte.
Jag har ställt mig derefter.
Min hustru har skaffat sig en kammarjungfru, vacker som Aurora Königsmark och listig som Sigbritt.
Utrustad med behöriga föreskrifter af min hustru, hvilken du vet ej heller är just något pundhufvud, har flickan fångat junkern i sina snaror och kramar nu upplysningar ur honom, som vatten ur en svamp.»
– «Men, äro de också att bygga på?»
– «Stundom.
Man jemför med hvarandra inlupna underrättelser från flera håll och jemför dem med iakttagelserna på den stora verldstheatern.
Sedan sofrar man guldet från slaggen, och finner dagligen ny bekräftelse på ordspråket: små sår och fattiga vänner bör man ej förakta.»
– «Ganska sannt; dock kan Badin omöjligen vara din enda kanal inom borgen?»
– «Kanske ej den hundrade ....; men kanalerna ligga dig väl ej om hjertat vid detta tillfälle: det är ju befinnanderna, du vill ha reda på?»
– «Ja visst; och jag längtar att höra dig komma till saken.«
– «Vi ha fått en ny upplaga af Erland Broman i den Schweitziske föreläsaren Johan Frans Beylons person.
Han är nu för tiden detta hofs allt i allom, likasom Broman var gubben Fredriks.
I Beylons rum inöfvades thronafsägelsefarcen, fastän jag ännu ej med visshet kan säga dig, om första uppränningen blef gjord af honom, Sigrid StorRåda eller den stundande Augustus, om hvilken det redan påstås, att äpplet ej fallit långt från trädet.
Det säkra är, att pappa sjelf, nu som vanligt, blifvit framskjuten på scenen och nästan trugad att spela sin lumpna, dubbla och skenheliga roll.
Rådet stod på sig som riktiga karlar.
Hvarken konungens dundrande anföranden till protokollet, eller kronprinsens ordprål, som kallas vältalighet, eller drottningens lock och pock uträttade någonting; och när slutligen kungen förklarade sig nedlägga spiran tills Riksens Ständer gjort slag i saken, och kronprinsen återfordrat namnstämpeln samt förbjudit användandet af fadrens namn i utgående handlingar, svarade gubben Kalling, med romersk hållning, att ehvad kungen lefver eller dör, bevistar senatens öfverläggningar eller icke, så finnes dock alltid ett verksamt
Råd och gällande regeringslagar, hvarefter det har att rätta sig, på det Sveriges rike intet ögonblick må kunna sakna styrelse, rättvisa och skydd.
– «Det var ett svar, sådant det höfves en svensk senator.«
– «Och mera värdt än en hel säck full af kronprinsens klingande ordkram.
Men hvad hjelper förnuft och lagar mot lidelser och ränker.
Kungen låtsade fullkomligt allvar med sin afsägelse, och kronprinsen for omkring i embetsverken och kungjorde detta, tillika med förbudet att under tiden begagna Adolf Fredriks namn, samt tillkännagaf orsaken vara Rådets vägran att sammankalla Riksens Ständer.
Saken var synbarligen redan förut aftalad med vederbörande; och samtlige embetsverken förklarade sig, utan vidare omsvep, overksamme och upphörde med sina göromål, intilldess konungen återtagit spiran eller riksdag blifvit sammankallad.«
– «Hvilken blind och straffvärd oförsynthet!«
– «Belönad med loford och tacksägelser af dem, som näpsa bort.
Embetsverkens pligtförgätna uppförande satte senaten i nödvändighet att förordna om riksdag.
Dermed var den kungliga farcen slut, kungen intog ånyo, på vanligt sätt, sin thron och embetsverken återtogo sina sysslor.
De arme
Råden blefvo offer för sin fosterländska ståndaktighet.
Hattarna fingo, understödde af hofvets ränker, åter luft.
De blefvo mästare af riksdagen och gåfvo sitt herravälde tillkänna medelst tvänne åtgärder, som lända dem till evig nesa.
De afsatte hela senaten, utom de begge kryparne Wallvik och Hjärne, och tackade offentligen: kungen, för den hycklade thronafsägelsen, kronprinsen, för det han obehörigt blandat sig i saker, som honom icke angå, och ändtligen embetsverken, för deras brottsliga beslut, att inställa sin verksamhet och sina förrättningar.«
– «Det är förbi med friheten!
Förrådd af embetsmyndigheter, som blifvit tillsatta för att hägna henne, öfvergifven af folkets ombud, för hvilka hon borde utgöra både ledstjernan och målet, samt insnärjd i de giller, ett trolöst konungahus öfverallt utsatt för hennes fjät: hvar skall hon väl finna en tillflykt och ett värn?
Denne unga furste, så hal, så beställsam, så prunkande i orden, så begifven på flärd och för mycket fladdrande på ytan i allt, att vara grundlig i något, behagar mig alldeles icke.
Cæsars förmåga bor visserligen icke i honom, men jag irrar mig mycket, om ej Cæsars herrsklystnad sväller i hans bröst.«
– «I sådant fall träffar han nog i sinom tid sin Brutus ......
Eljest delar jag fullkomligt din öfvertygelse om olagligheten och faran af en thronföljares inmängande i styrelseåtgärderna, ehuru (Pechlin småskrattar) vår nye Cæsar, som du kanske ej så oriktigt kallar honom, vid detta tillfälle torde hafva gjort dig enskildt en tjenst.«
– «Mig?«
– «Dig, bror Curt!
Sedan det gamla
Rådet blifvit endtledigadt, var mycken svårighet, att få antagligt folk bland Hattarna sjelfve, som ville träda in i senaten.
Kronprinsen, som, förmodligen i afsigt att skaffa sig folkgunst, strök omkring gatorna till fots i Norrköping, klädd som en borgare i Hamburg eller Genf, tiggde och bad Stockenström, Hermansson, Beckfriis och Schwerin bland andre, att icke afsäga sig talàren.
I synnerhet besökte han gubben Stockenström tidt och ofta för sådant ändamål; ty det stod hårdt, innan han kunde förmås utbyta den säkra justitie-kanslersplatsen, der han gjort sig ett aktadt namn, mot det i våra dagar vanskliga rådsembetet.«
– «Det der är godt och väl, och jag gläder mig alltid uppriktigt, då dugligt och redligt folk komma till styret, antingen de höra till det ena eller andra politiska partiet.
Det fägnar mig naturligtvis ännu mer med dessa, som jag personligen känner; men det är dock egentligen för det allmännas skull, och jag har svårt att deraf inse någon fördel för mig enskildt.«
– «Lyckligtvis är jag i det afseendet behörigen dokumenterad.
(Pechlin tager upp ur bröstfickan sin plånbok och derur ett hopviket papper) Beckfriis, som sedan längre tider tillbaka känner hvad du duger till, har ej haft något angelägnare, än att genast vid sitt inträde i senaten göra dina rättmätiga anspråk gällande, och (räckande det hopvikna papperet till Curt) här har du kungens skriftliga beslut om adelskap för dig och efterkommande.«
– (Curt, öfverraskad, genomögnar papperet) «Se der åtminstone en minnesgod och pålitlig gynnare!
Ja, utan skrymtan, saken gör mig ett nöje derföre, att verlden nu är så beskaffad, och att sköldebrefvet för närvarande anses vara vilkoret för offentlig verksamhet af högre art; men lika uppriktigt tillstår jag, att jag vida heldre skulle lefva i en tid och i ett land, der sådana tillfälliga företräden vore obehöfliga.«
– «Också lyckönskar jag mindre dig, bror Curt, än oss, dina politiska vänner, och det allmänna, der du nu får ett ljudeligt ord med i laget.
Jag sade dig ju redan för ett par år sedan, att kungen icke är dig obenägen.
Jag hade det från säker hand.
För det allmänna bästa är det likväl vigtigare, att du har några af de nya senatorerne på din sida (slugt och inställsamt).
Det kommer att lända vårt parti till fromma, bror Curt. (småskrattande) Visste kronprinsen, huru litet du är böjd för hans och mammas utvidgade välde, så skulle han ej varit så mån om, att få in Beckfriis i Rådet, hvilken påskyndat din upphöjelse.
Nu sedan det är skedt, må han gerna få veta hvad som framdeles i alla fall kommer att visa sig, ty han kan ingenting hindra, sedan pappa en gång skrifvit under.«
– «Men säg mig, Pechlin, hvarföre öfvergaf du riksdagen innan dess slut?«
– «Emedan der, under närvarande förhållanden, ingenting är att uträtta för oss, eljest hade jag nog stadnat qvar, och icke släppt dig innan du, som vanligt, skänkt mig ditt verkande biträde.
Rådet var bortkördt och riksdagen blifvit flyttad från Norrköping till Stockholm, äro Hattarna så öfvermäktige, att det endast vore att öka deras triumf, om man försökte hejda strömmens lopp.
Det är bäst att låta dem rasa ut i början; desto förr hafva de uttömt sina krafter, sansningen återkommer småningom på alla håll, och bladet vänder sig.
Det enda vi nu hafva att göra, å vår sida, är att se upp, det icke hofvet begagnar dessa nya förhållanden, att en gång för alla undertrycka både motståndare och bundsförvandter, och klifva upp till det så ifrigt åtrådda enväldet.«
– «Har du några särskilta anledningar till en sådan farhåga?«
– «Icke så alldeles utan.
Jag vet med visshet, att franske ambassadören tidt och ofta har sammankomster med drottningen och kronprinsen hos Beylon; att denne, som står i förtroligt umgänge med hufvudstadens anseddaste handelshus, gör så starka upplåningar, att han hvarken kan vara deraf i behof för egen räkning, eller någon skulle försträcka så stora summor åt honom enskildt; att Beylon är den kanal, konungen begagnar, då han befinner sig i penningebetryck; att preussiske ministern, på sin herres vägnar och på hans befallning, varnat drottningen att blanda sig i regeringsärenderna och eftersträfva mera makt, hänvisande henne till 56 års missöde, hvilken förmaning hon tagit så illa, att hon hos sin bror yrkat, att han måtte förneka ministern hafva haft uppdrag till sin framställning och återkalla honom.«
– «Allt det der låter betänkligt, men åtminstone tycks hon då icke vid detta tillfälle kunna påräkna och åberopa stödet af sin brors medverkan; och hans varning utmärker, att denne slipade statsman misströstar om framgången af hofvets anslag mot friheten, och det är alltid, som Fransosen säger: autant gagné.«
– «Åh ja.
Imedlertid gör hofvet allt hvad i dess förmåga står, att försona fiender och värfva anhängare: till och med gubben Tessin är nu upptagen till nåder igen.«
– «Verkeligen?«
– «Också detta bemedlades af kronprinsen.
Under föregifven längtan att återse och omfamna sin fordne guvernör, tog han på resan till riksdagen vägen om gubbens egendom, Åkerö, dröjde qvar en dag hos honom och gjorde den gamle Hattchefen alldeles förtjust.
På återresan från Norrköping slogo kungen och drottningen äfven sig ned en dag på Åkerö, och Tessin är nu på samma fot med konungaparet, som innan Adolf Fredrik uppsteg på thronen.
Det påstås till och med, att drottningen skall hafva hjelpt gubben att gråta öfver förlusten af hans grefvinna, som dog af vattensot i fjol.«
– «Det gläder mig att höra: icke af politiska skäl, ty Tessins statsåsigter hafva sällan varit mina, och han har vid sina redan tillryggalagda 74 år lefvat alltför länge skild från de offentliga värfven, att numera kunna betydligt inverka på dem, hvarken för den ena eller andra sidan; utan af rent menskliga bevekelsegrunder.
Tessin har uppoffrat sina yngre dagars mödor och sin förmögenhet i det allmännas tjenst och rönt otack både af Ständerna och af hofvet.