Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men förr löftet. 4 Sond. i Advent.
Joli. 5: 31—39.
Jesus sade till Judarne:
Om jag — — — om mig.
Aftons.: 1 Petr. 1*: 8—13.
Så skolén J fröjda — — — uppenbarelse.
Expeditions-[)iskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 69. 133 Juldagen.
Matth. t: 18—25.
Jesu Chrisli — — — Jesus. Aftons.: Tit. 2: il—14.
Guds nåd — — — bellitar.
Annandag Jul.
Matth. 2: 13—18.
Då uppenbarades — dem.
Aftons.: Uppb. 14: i—5.
Och jag — — — stol.
Matth. 2: 19—83.
Men när Herodes — — — Nazareus. Aftons.: 1 Petr. 2: i—9.
Så lägger — — — ljus.
Ny år sdagen.
Luc. 13: 6—9.
Sade Jesus ock — — — bort.
Uppb. 2: i—3.
Och skrif — dig.
Matth. 3: il—12.
I den tiden predikade Johannes Döparen och säde:
Jag eld.
Aftons.: Eph. 5: 25—27.
Christus älskade — —> — ostraffelig.
Tre tiondedag Jul. Högm.:
Matth. 12*: 15—21.
Myckel folk följde Jesum och han — — — hoppas.
Aftons.: 1 Tim. 3: 16.
Utan tvifvel — — — herrligheten. 1 Sond. e. Trettond.
Högm.: Matth. 12: 46—50.
Vid Jesus ännu — moder. Aftons.: Ebr. 2: ll—16.
Efter den — på sig. 2 Sond. e. Tre t tond.
Luc. 19: l—lo. Och Jesus drog — var. Aftons.: 1 Cor. 1: 26—31.
Käre Herranom. 3 Sond. e. Trettond.
Matth. 8: 14—17.
Och när burit. Aftons.: 2 Cor. 1: 3—il.
Välsignad — gifven är. å Sond. e. Trettond.
Matth. 14: 22—36.
Och strax — — — helbregda.
Aftons.: 2 Tim. 1: 7—io.
Gud halver — — — Evangelium, 134 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse JY:o 69. 6 Sond. e.
Marc. 4: 26—29.
Och Jesus sade — — — för handen.
Aftons.: Eph. 4: 44—46.
Vi skolorn icke iner vara — — — kärleken.
Luc. 17: 7—lo.
Jesus sade till sina far/ungar:
Hvilken — —• — göra.
Phil. 3: 7—14.
Det mig — — — Christo Jesu.
Matth. 9: 36—10: 46.
Och när Jesus såg — dufvor. Aftons.: 2 Tim. 3: io—4: s. Men du — — — redeliga.
Marc. 10: 32—-4S.
Och de — — — många. / Sond. i Fastan.
Luc. 10: 47—20.
Men de — — — himmelen. 2 Sond. i Fastan.
Marc. 9: 44—52.
Då Jesus kom honom. 5 Sond. i Fastan.
Luc. 4: 34—37.
Och Jesus kom — — — omkring.
Atid fasto Söndag.
Joh. 6: S2—74.
Då kifvade tolf. 5 Sond. i Fastan.
Joh. 8: 34—48.
Dä sade intet.
Palm Söndagen.
Luc. 22: 44—22.
Och då tid var, satte Jesus förrådder.
Högm.: Matth. 28: 4—8.
Om sabbatsaftonen lärjungar. Aftons.: Eph. 1: 46—23.
Jag vänder icke åter — uppfyller.
Expedilions-Utskoltcts Förslag lill anderd.
Skrifvelse N:o 69. 135 Annandag Pask. Högm.:
Malth. 28: 9—is.
Och vid de dag.
Aftons.: 1 Petr. 1: 18—ss.
Veter — blifver. 4 Sund. e. Påsk. Högm.: Luc. 24: 36—38.
Som de nu — detta.
Aftons.: A. G. 13: 26—41.
Paulus säde lill Judarne: J män — — — förtäljer. 2 Söjid. e. Påsk.
Jnh. 10: 1—10.
Sannerliga hofva.
Aftons.: Ebr. 13; 20, ?i.
Fridsen» r — amen, 3 Sond. e. Påsk. Högm.: Joh. 14: i—12.
Och Jesus säde -r:—T — Fadren.
Aftons.: 1 Petr. 1: 3—8.
Välsignad — — — glädje. 4 Sond. e. Påsk. Högm.:
Joh. 7: 37—39.
Men på — — — förklarad.
Aftons.: 1 Joh. 3: 19—24.
Deraf — — —halver.
Bönesöndag.
Luc. 11: l—13.
Och dej begaf sig, att Jpsus bad honom.
Aftons.: Jac. 5: 16—20.
Bekänner — — — öfverträdelse. Christi Himmelsfärdsdag.
Luc. 24: 49—S3.
Si — — — amen.
Aftons.: Eph. 4: ^—13.
Men hvarjom — — — mått. 6 Sond. e. Påsk. Högm.: Luc. 12: 4—12.
Men jag — —• — skolén.
Aftons.: 1 Petr. 3: is—22.
Helger — — — underdåniga.
Pingstdagen.
Högm.: Joh. 14: is—21.
Jesus sade till sitta lärjungar:
Ålsken — — — mig. Aftons.: A. G. 2: 14—41.
Då »tod — — —r själar.
Annandag Pingst.
Högm.: Joh. 12: 44—so.
Då ropade mig.
Aftons.: 1 Joh. 4: 9 —is.
Derpå Gudi. 136 Expedilions-Uls hot tets Förslag till under d. Skrifvelse N:o 69.
Trefaldighets Söndag.
Malth. 28: 18—20.
Och Jesus gick fram och talade med lärjungarne och — — — ända.
Aftons.: Col. 1: 12 — 23.
Tacken äro. j Sond. e. Trin.
Matth. 16: 24—27.
Då gerningar.
Aftons.: 1 Tim. 6: 6—19.
Men lif. 2 Sond. e. Trin.
Luc. 9: si—62.
Och det begaf sig, då tiden fullbordad var, att Jesus — — — rike. Aftons.: 2 Petr. 1: 1—11.
Simon — — — rike. 3 Sänd. e. Trin.
Matth. 9: 9—13.
Och — bättring.
Aftons.: Eph. 2*: l—9.
J voren döde genom — sig. 4 Sond. e. Trin.
Högm.: Matth. 7: 1—6.
Dömer eder.
Rom: 14: i—13.
Den svaga — förargar. 5 Sond. e. Trin.
Matth. 16: 13—19.
Då kom himmelen. Aftons.: A. G. 26: i—29.
Då sade banden.
6 Sond. e. Trin.
Matth. 5: 27—42.
J håfven af dig.
Aftons.: Jac. 2: 8—26.
Fullborden — död. 7 Sond. e. Trin.
Luc. 14: 12—is. Sade Jesus ock — rike.
Christi För k ta rings dag.
Malth. 17: 9—13.
Och när de — — — Döparen. 8 Sond. e. Trin.
Högm.: Matth. 7: 22—29.
På den dagen — Skriftlärde. Aftons.: 1 Joh. 4: t—6.
Mine — — — anda.
9 Sond.
Expeditions- U Isko Hets Förslag till anderd.
Skrifvelse N:o 69. 137 9 Sond. c.
Trin. Högin.:
Luc. 16: 10—17.
Den der trogen falla. Aftons.: 2 Thess. 3: io—13.
Och då — — — godt är. 10 Sond. e. Trin.
Math. 11: so—24.
Då begjnte
Jesus till — dig.
Aftons.: Ebr. 3: 12—19.
Ser — — — skull. 11 Sond. e. Trin.
Math. 23: i—12.
Då talade — — — upphöjd. Aftons.: 1 Joh. 1: s^-2: 2.
Sage verldenes. 12 Sond. e.
Marc. 5: i—20.
Så kommo Jesus och hans lärjungar öfver — — — sig. Aftons.: 1 Cor. 2: 9—16.
Det intet — — — sinne. 13 Sond. e. Trin.
Math. 11: 25—30.
I den tiden — — — lätt. Aftons.: 1 Tim. 1: 5—16.
Hufvudsumman — — — amen. ii Sond. e. Trin.
Luc. 4: 23—30.
Då sade Jesus till folkel:
Visserliga — — — väg. Aftons.: 2 Tim. 2: 19—21.
Men verk. 15 Sänd. e. Trin.
Math. 6: 19—23.
Jesus sade till sina lärjungar: J skolén sjelft. Aftons.: 1 Cor. 7: 17—35.
Hvar och en såsom — — — hinder. 76 Sond. e. Trin.
Hö gm.: Joh. 5: 19—21.
Då svarade Jesus och sade till Judarne — vill.
Altons.:
Phil. 1: 20—26.
Jag vänter visserliga — — — eder. 17 Sänd. e. Trin.
Marc. 7: 1—23.
Och till Jesum församlades — — — menniskona.
Aftons.: Gal. 5: 1—14 Så — — — sjelf. 18 Sond. e. Trin.
Marc. 10: 17—27.
Och då Jesus dädan — möjelig. Aftons.: 1 Joh. 2: 7—23.
Bröder — — — Fadren.
Bih. till E.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Äfd. 18 138 Expeditions-Ftskottels Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 69. 't9 Sond. e. Trin.
Luc. 13: 10—17.
Och Jesus lärde — — *— honom.
Aftons.: 2 Cor.: 12: 2—10.
Jag känner stark. 20 Stind. c. Trin. Högin.: Math. 21: 35—46.
Jesus sade till de Ofverste Prés terna och de Äldste i folket:
Hörer — — — Prophet. Aftons.: Ebr. 10: 19—51.
Efter händer. 21 Sond. e. Trin.
Math. 9: 27—51.
Och när — — — landet. Aftons.: Col. 1: 24—2: 7. Nu fröjdar tacksamme. 22 Sond. e. Trin.
Marc. 4: 22—25.
Jesus sade till folket:
Intet — häfver. Aftons.: 1 Thess. 5: 14—23.
Men vi — — — tillkommelse. 23 Sond, e. Trin.
Math. 17: 24—27.
Och när Jesus och hans lärjungar kommo dig.
Aftons.: Rom. 13: i—7.
Hvar — — — tillhörer. 24 Sond. e. Trin.
Luc. 20: 27—40.
Då gingo någre fram till Jesum honom.
Aftons.: 2 Cor. 5: i—io.
Men ondt. 25 Sond. e. Trin.
Math. 24: 35—44.
Himmel — — — kommandes. Aftons.: 1 Thess. 5: l—10.
Men — — — honom. 26 Sund. e. Trin.
Math. 13: 47—50.
Åter — — — tandagnisslan.
Aftons.: Uppb. 20: l—15.
Och — .— — sjön. 27 Sond. e. Trin. Högin.:
Math. 25: 14—30.
Ty — tandagnisslan.
Aftons.: Uppb. 22: io—21.
Och han — — — amen.
Ky n de
Is vi ess o da g en.
Math. 13: 31—33.
Himmelriket surt. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 69. 139 M arioe Bebådelsedag.
Luc. 1: 46—58.
Och Maria — — — lid.
Aftons.: Uppb. 21: l—7.
Och jag — — — son.
J oh.
Döp arens dag.
: Marc. 6: 14—29.
Och fick Konung Herodes detta höra, tj Jesu namn — — — honom.
Aftons.: A. G. 13: 16—26.
Då stod — sandt.
Marc. 9: 35—sn.
Så kom Jesus till • — inbördes.
All Helgona dag.
Luc. 6: 20—26.
Och Jesus lyfte — — — Propheterna.
Hvad nu angår ifrågavarande förslag till 2:ne nya årgångar predikotexter, hvilket, enligt Rikets Ständers i ofvanberörde skrifvelse den 18 Oktober 1848 uttryckta önskan, blifvit utarbetadt efter den plan, alt sammanhang bibehållits emellan Kyrkans calendarium och nämnde texter, de der ock äro ämnade att begagnas jemte de nu påbjudna, har detsamma redan vid 1851 års riksdag varit lill granskning meddeladt Pi •este-Slåndet, hvars omdöme om förslaget finnes ultaladt i dess för.enämnde underdåniga skrifvelse af den 11 Augusti 1851.
Efter det deruti afgifna utlåtande öfver de allmänna åsigter och grundsatser, som Koinmitterade ansett sig böra följa vid utförandet af dem lemnade uppdrag, äfvensom öfver de i anledning deraf från Rikets Konsistorier inkomna påminnelser, yttras; ”Preste-Ståndet har trott sig böra taga håde Kommitterades förslag och Konsistoriernas omdömen i noggrannt betraktande och måste i afseende på det förra vitsorda, att Koinmitterade med stor trohet mot grundsatserna, med den oförtrulnaste uppmärksamhet och med en fyndighet och skicklighet, sorn förtjena det mest odelade erkännande, föreslagit de nya texterna.
För PresteStåndet har det varit en verklig tillfredsställelse att med de gamla texterna jemföra de nya och förvissa sig om ändamålsenligheten af de sednare.
Denna ändamålsenlighet tillkommer i allmänhet lika mycket de nyvalda aftonsångs- som de nyvalda högmessotexterna.
I det gjorda urvalet förråder sig lika mycken praktisk förfarenhet i Kyrkans angelägenheter, som ett varmt christligt sinne och en grundlig theologisk insigt.
Valets förträfflighet skall först då för en större allmänhet blifva fullkomligen uppenbar, när de nyvalda texterna bredvid de gamla framläggas icke blott såsom hittills skett i citationer af bibelställena, utan i fullständig text.
Preste-Ståndet hyser den vissa öfvertygelsen, att en sådan textbok skall i ännu rikligare mått än den gamla evangeliiboken varit det, blifva en källa för god christelig insigt och uppbyggelse.” 140 Expeditions- U Isko Hels Förslag till underd.
Några få anmärkningar emot vissa delar al Kommillerades förslag har likväl Preste-Ståndet ansett vara af den vigt, alt Ståndet hos E. K. Maj:t gjordt underdånig framställning om ändringar i följande afseenden: l:o.
Då Kommitterade lill aflonsångslexler för Trinilatis-liden under den ena årgången föreslagit de 11 första Kapitlen af Romarbrefvet, fördelade på de särskilda söndagarne i en af Kommitterade uppgifven ordning; till hvilket förslag ock hörde, alt under de år, för hvilkas trinitatis-tid Romarbrefvet blifvit bestämdt att vid aftonsångerna i sammanhängande följd utläggas, de aflonsångstexter, hvilka till följd af inträffade Röne- eller mindre Helgdagar icke kunde på de söndagar, de egentligen tillhörde, blifva begagnade, hvar för sig skulle nästföljande söndag, tillsammans med dennas aftonsångslext, läsas och förklaras; men det något år hände att evangelium om yttersta domen komme alt tillhöra 23:dje Söndagen efter Heliga Trefaldighetsdag, då ock motsvarande aftonsångslext borde begagnas, skulle det inträffa, att det af Kommitterade lill användande nämnde söndag föreslagna slutet af Romarbrefvets 11 Kapitel blefve under sådana år obegagnadt.
Enär della förhållande, i anseende till det andrika slutet af berörda Kapitel, deri de svårigheter upplösas och försonas, hvilka i de närmast föregående Kapitlen förekomma, icke vore önskvärdt och icke eller kunde antagas hafva varit Kommitterades mening, har Preste-Ståndet, till undanrödjande af denna olägenhet, föreslagit att, vid det förutsedda fallet, det för 23:dje Söndagen efter Heliga Trefaldighetsdag föreslagna stycket af Romarbrefvet må, tillsammans med de näst föregående, på 22:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag såsom aftonsångslext läsas och förklaras. 2:o.
Då begagnandet af Rom. 1: 18—32 såsom aftonsångslext på 2:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag möll betänkligheter samt till och med kunde gifva anledning till öfverträdelse af 2 Kap. 2 § Kyrkolagen, hvilket allt undanröjdes, om texten alslutades med 25 versen, har Preste-Ståndet i underdånighet hemställt, att till altonsångstext å omförmälda söndag måtte begagnas allenast 18—25 vv. af nyssnämnde Kapitel, och att nästföljande söndag måtte till aftonsångslext erhålla början af Romarbrefvets 2:dra Kapitel. 3:o.
Aftonsångstext på 4:de Söndagen efter Trefaldighetsdag, uti 2:dra årgången, har Preste-Ståndet ansett kunna blifva icke blott Rom. 14: 1—13, såsom Kommitterade föreslagit, utan Rom. 14: 1—18, enär de sisla fem verserna ega sammanhang med de föregående och innehålla ord, som i alla hänsenden förtjena att bland cbrist liga menigheter betraktas och utläggas.
Den af Kommitterade för 12:te Söndagen efter Trefaldighetsdag föreslagna högmässotext, Marc. 5: 1—20, eller den utförliga berättelsen om Jesu under på en i de Gadareners engd sig uppehållande, af den orene anden besatt man, har af Preste
Ståndet ansetts innehålla åtskilligt, som väcker tvifvel om tjenligheten af dess användande såsom text, i anledning hvaraf Ståndet föreslagit dess utbytande mot Math. 15: 29—31. 5:o.
Af enahanda anledning eller att en del af den för 15:de Söndagen efter Trefaldighetsdag föreslagna aftonsångstext 1 Cor. 7: 17—35 är mindre tjenlig att såsom predikotext begagnas, har Preste-Ståndet hemställt, att endast 29—31 vv. af sistnämnda Kapitel må anvisas såsom aftonsångstext på denna söndag.
Då, beträffande den för 22:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag, 2:dra årgången, föreslagna högmässotext, Marc. 4: 22—25, den 21:sta versen synes ej böra skiljas från de följande, helst densamma är medelst en causalpartikel förbunden med den 22:dra, har Preste-Ståndet tillstyrkt, att denna pericop må börjas med 21:sta versen. Expedilions-Ulskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 69. 141 Slutligen är 7:o.
Vid aflonsångstexten på 26:le Söndagen efter Trefaldighetsdag, enligt Kommitterades förslag, Uppenb. 20: 1—15, vordet anmärkt, att de första 10 verserna, såsom i och för sig mörka och ofta lagda till grund för en föga magtpåliggande, icke sällan förvillande lära, ej väl lämpa sig till predikotext; hvadan och enär, det till dagen hufvudsakligen hörande innefattas i 11—-15 vv., Preste-ståndet ansett sig böra tillstyrka, att blott dessa måtte komma att utgöra nämnde Söndags aftonsångstext.
Efter den granskning af nämnda förslag, som Rikets Ständer deråt egnat, hafva Rikets
Ständer ansett sig ej kunna annat än instämma ej mindre uti det omdöme öfver förslaget i allmänhet, som Preste-Ståndet, på sätt ofvan förmäles, afgifvit, än ock uti dess samtlige deremot framställda nyss uppräknade, efter Rikets Ständers förmenande, tillräckligt motiverade anmärkningar; äfvensom Rikets Ständer fullkomligt gilla Kommitterades förfarande, att dels för Långfredagen, då enligt gammal, på Kyrkolagens 2 Kap. 8 § grundad praxis, såsom ständig predikotext hegagnats Passionshisloriens båda sista akter, hvilka af ingen annan text kunna fullt ersättas, icke föreslå någon ny sådan, dels ock, af likartade skäl samt till följd af åberopade lagrum, icke för söndagarrie i fastan uppställa några nya aftonsångstexter.
I fråga åter om sältet för de sålunda föreslagna nya texternas införiifvande med vår nuvarande lilhurgie, torde sådant icke låta sig göra alldeles utan någon förändring i gällande högmässo-ritual.
Då nemligen det förslag om nya predikotexlers utväljande, hvilket vunnit Rikets Ständers godkännande och löranledt deras underdåniga skrifvelse i ämnet til! Eders Kongl. Maj:t, innehöll den närmare bestämning, att de nya texterna borde vara ordnade efter en viss plan och i ett visst sammanhang med hänsigt till Kyrkans calendarium och årliga högtider, samt de nya texterna äro ämnade att jemte nu påbjudna begagnas, lärer häraf desto heldre få dragas den mening, att de gamla pericoperna, med hvilka Kyrkans calendarium så oskiljaktigt sammanhänger, böra qvarstå oförändrade och förblifva sina gamla sön-och högtidsdagars egentliga evangelier och epistlar, som, på sätt Kommitterade, i sitt, förslaget åtföljande, underdåniga betänkande utvecklat, ett försök i motsatt riktning skulle vara fiendtligt mot den Lutherska kyrkans lilhurgiska principer och, genom alt beröfva de särskilda kyrkliga dagarne deras redan gifna individuela karakter, leda till upplösning af den kyrkoårets enhet, fasthet och sammanhållning, som den Lutherska församlingen af ålder bevarat såsom en ovärderlig skatt.
Men för genomförandet af berörde grundsats, — i enlighet med hvilken de nya pericoperna endast korrime att anses, på sätt de ock i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse benämnas, såsom predikotexter, de der blifvit utsedda för alt utbilda vårt redan för handen varande pericopsystem och således blott åsyftar att, hvar för sig, låta den tillhörande dagens af de gamla pericoperna bestämda hufvudlherna från nya • sidor blifva homiletisk! utfördt och betraktadt, — är det nödigt att genom de nya pericopernas ställning och framträdande i culten det blifver synligt, att desamma äro de gamla underordnade; och sådant kan åter endast ske derigenom, att all den i egentligaste mening lilhurgiska betydelse och användning, som af ålder inom gudstjensten tillkommit de gamla pericoperna, för framtiden varder åt dem förvarad, så att de bl i Iva fasta, årligen återkommande texter, för den bibliska föreläsningen frän altaret; och de nya deremot, i sträng öfverensstämmelse med sin bestämda karakter af predikotexter, endast komma att på predikstolen, lill omedelbart bruk för predikan, uppläsas; helst i annat läll, och vid det förhållande, att, enligt nu gällande ritual, det endast är episllarne, hvilka begagnas såsom altartexter, det skulle inträffa, alt de i lithurgiskt hänseende förnämsta bland de gamla pericoperna, nemligen evangelierna, komme att, tvärt emot hvad önskvärdt och nödigt är, under två år af tre all - 142 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
N:o 69. deles försvinna ur lithurgien.
Den obetydliga förändring i nu varande högmässo-ritual, som häraf blifver en följd och består deruti alt, på sätt icke allenast hos oss före antagandet af 1811 års handbok egde rum, utan äfven inom andra christiina samfund, hvilka för oss ega någon lithurgisk betydelse, är brukligt, dagens evangelium lika väl som episteln, för altaret uppläses, tveka Rikets Ständer desto mindre att för sin del bifalla, som det lärer vara af alla sakkunniga insedi och erkänt, alt den genom nu gällande handbok införda förändring i omförmälda hänseende innefattar ett verkligt lilhurgiskt misstag.
Beträffande den ordning, i hvilken de gamla evangeliernas uppläsande skulle förekomma samt de i sammanhang dermed stående förändringar i högmässo-ritualet, hvilka med anledning deraf lämpligen borde ega rum, föreslå Kommilterade alternativt, antingen att l:o i stället för det trefaldiga ”Helig”, hvars plats vid sjelfva gudstjenstens början, enligt hvad ofta skulle blifvit anmärkt, vore både principvidrig och ohistorisk, måtte träda en annan enklare, såsom inledning till syndabekännelsen mera passande, måhända hufvudsakligen biblisk allocution, efter hvilken skulle följa 2:o Syndabekännelsen, med 3:o ”Herre förbarma dig öfver oss” etc. och 4:o ”Ära vare Gud i höjden”, i den utvidgade form, som i handboken före 1811 förefanns, hvarefter 5:o församlingen skulle såsom responsorium uppstämma den i Irsta versen af Psalmen N:o 24 innehållna omskrifningen af englasången.
Härpå skulle sedan omedelbarligen följa 6:o ”Herren vare med eder’’ jemte collecten och 7:o episteln samt, först efter dess läsning, 8:o gradualpsalmen, så att denna, enligt sin rälla ursprungliga bestämmelse, blefve inledning lill 9:o evangeliet, efter hvars afhörande först 10:o tron rätteligen bekännes: eller ock, derest denna ordning skulle' anses innebära en allt för stor rubbning af det, som för närvarande är stadgadt, den ändring, att collecten och episteln ställas före gradualpsalmen, hvilken sedan skulle efterföljas af evangeliet med tron; hvarvid då äfven den i Kommitterades tanke så lämpliga versen: ”Allena Gud i himmelrik” m. m. kunde, om man så nödvändigt önskade, efter ”Ära vare Gud” undvaras, helst om det sistnämnda icke läses, utan sjunges.
Rikets Ständer, som af skäl, hvilka här nedan i fråga om antagandet af ny kyrkohandbok närmare utvecklas, funnit sig icke kunna gilla den större förändring i högmässo-ritualet, som Kommitterades förra alternativ innefattar, utan trott en dylik rubbning böra inskränkas till sådana nödvändiga anordningar, som blifva en följd allenast af återinförandet af evangeliets läsning från altaret, hafva i sådant afseende, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kommitterades sednare alternativ, ansett ändamålet kunna ernås derigenom, att den s. k. gradualpsalmen sjunges, pä sätt fordom skett, näst efter epistelns läsning; att derefter läses evangeliet och till sist tron, samt att, till följd af gradualpsalmens förflyttning från dess nuvarande plats, församlingen efter ”Ära vare Gud i höjden” etc., skulle såsom ett responsorium sjunga l:sta versen af psalmen N:o 24: ”Allena Gud i himmelrik” m. m. och derpå följa den vanliga allocutionen: ”Herren vare med eder” o. s. v. i enlighet med nu gällande ritual.
Alt genom en sådan anordning den olägenhet uppstår, att hvart tredje år, då de gamla predikotexterna skola användas, samma evangelium kommer att uppläsas både från altaret och från predikstolen, hafva Rikets Ständer icke förbisett.
Då det emellertid icke lärer kunna undvikas, hysa Rikets Ständer desto mindre betänklighet alt låta dervid bero, som, på sätt nyss blifvit erinradt, förhållandet är enahanda inom andra Lutherska församlingar.
Skrifvelse N:o 69. 143 Vidkommande deremot förslaget till nya collecter och böner, hvilket Kommilterade utarbetat till följd deraf, alt sådant hörde till det dem lemnade uppdrag och hvilket förslag innefattar en collect och en bön för hvar och en af följande högtids-cykler, nemligen Advenlstiden, Jultiden, Trettondedagstiden, Fasllagsliden, Påsktiden, Pingsttiden, Trelaldighelstiden till och med 23:dje Söndagen, samt Trefaldigbetstiden från och med 24:de Söndagen; så hafva ej mindre Kommilterade sjelfva, än äfven det vid 1851 års riksdag församlade Preste-Ståndet ansett eli sådant förslag öfverflödigt samt att de gamla collecterna och bönerna kunde bibehållas.
Då det icke lärer kunna bestridas, att de nu brukliga collecterna och bönerna, af hvilka de förra äro af en ganska hög och vördnadsbjudande kyrklig ålder, i allmänhet äro lill sitt innehåll på en gäng enkla och rika på den bönens och christliga ödmjukhetens och förtröstans ande, som icke så lätt ingår i nyare lilhnrgier; då det ålen afgjord, af alla sakkunniga erkänd sanning, att pä det lilhurgiska området allt gammalt, när det annars är godt, har, blott derföre att det är gammalt, ett bestämdt företräde framför det nya ; då vidare de äldre pericoperna, hvilka mycket tydligt afses i de föreslagna nya predikotexterna och med hvilka de gamla collecterna och bönerna hafva ett nära sammanhang, skulle, enligt det bär ofvan, af Rikets Ständer biträdda förslaget, bibehållas såsom årliga altartexter; då alltså antagandet af de nya predikotexterna icke i någon mån förhindras genom bibehållandet af de gamla collecterna och bönerna: och då slutligen något afseende torde, när det utan skada för saken kan ske, böra fästas vid det missnöje, hvarmed allmogen, efter hvad Bonde-Ståndets vid 1848 års riksdag i förevarande ärende till E. K.
M:l aflålna underdåniga skrifvelse låter förmoda, skulle möta det ifrågavarande förslaget, om allmänheten lill följd deraf skulle nödgas köpa nya evangelii-böcker, en nödvändighet, som uppstod derest nya serier af collecter och böner infördes; hemta Rikets Ständer af dessa skäl tillräcklig anledning att för sin del besluta bibehållandet af nu brukliga collecter och böner.
Slutligen anse sig Rikets Ständer böra i underdånighet tillkännagifva, att Rikets Ständer, i fråga om den lämpligaste form, hvari de nya texterna kunna sättas i församlingens händer, dela den af Preste-Ståndet uti meranämnde underdåniga skrifvelse den 11 Augusti 1851 uttalade åsigt, att nemligen dels ett officielt och normalt aftryck af texterna, likväl endast citerade till sina bibelställen, kungöres i Svensk Författningssamling, dels att äfven, i öfverensstämmelse med hvad Kommitterade föreslagit, de nya texterna genom tydliga citationer anvisas i de års-almanachor, då de skola begagnas; och lärer då sannolikt, med den spridning, som Nya Testamentet numera i fäderneslandet lyckligen vunnit, ingen sakna tillgång till de nya texterna; hvaremot särskilda aftryck af desamma icke i någon lorm torde böra af Kyrko-styreisen besörjas utan kunna öfverlemnas åt den enskilda spekulationen.
På grund af hvad sålunda är vordet anfördt, få Rikets Ständer i underdånighet förklara, att Rikets Ständer, vid granskning af det dem nådigst meddelade förslag lill 2:ne nya årgångar predikotexter, icke funnit detsamma föranleda till andra anmärkningar än alt: 1:0.
Under de år då evangelium om yttersta domen kommer att tillhöra 23:dje Söndagen efter 11.