Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot dessa beklagansvärda barn äger lagen inga repressiva medel, ty de äro ännu intet i den ålder då de kunna svara för sina gerningar.
Deremot synes mig att samhället är berättigad! att af föräldrarne fordra, att deras barn ej mätte igenom de - Den 15 December f. m. 199 ras oseder oroa och belasta samhället, som jag derföre anser berättigadt alt lägga ansvaret uppå föräldrarne.
Jag vågar tro att en lag, som förverkligade detta föräldrarnes ansvar, skulle oändligen bidraga att minska antalet af uppväxande brottslingar; men jag är ej lagfaren; jag äger ej de kunskaper som erfordras för en sådan lagstifning, hvarföre jag inskränker mig inom följande motion: ”Att II.
LagUtsk. ville taga detta mitt anförande i betraktande, och till följe deraf lill R.
St. inkomma med förslag till den lag, som gjorde föräldrar ansvarige för barnens brott och förseelser, intill den stund då barnen blifvit admilterade till den H. Nattvarden, och som sådane äro skyldige att sjelfve ansvara för deras gerningar.”
Jag anhåller vördsamt om remiss till H. LagUtsk.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade alt jemväl denna motion skulle blifva föredragen, då den blifvit till prot. skriftligen uppfattad.
Efter anmälan af Hr Gr. o. Landtm., att Hr Hammarberg, Carl Axel, skriftligen aflemnat sin i sista plenum anmäldta motion, ang:de förändring i åtskilliga delar af nu gällande Bevilln-.s-förordn., föredrogs denna motion, hvilken var af följande lydelse:
Det är klart att, efter flera års tillvaro af en författning, man under dess tillämpning kommer i erfarenhet af hurusom åtskilliga dels förändringar dels förtydliganden kunna vara af nöden; och då jag förnummit detta i nu gällande bevilln.stadga, har jag trott mig böra desamma antyda, att pröfvas i det Utsk. som vederbör. 2:dra artikeln 2, 3, 4, 5, 6 och 7 §§ borde helt och hållet försvinna, ty det innefattar en orimlighet, att Staten skall återtaga af tjenstemän en del af den lön eller pension, deni gifves.
Bättre vore ju då, att lönen, om den anses för stor, minskades; blott att hvad som är anslaget åtnjöts oafkortad!. 11 och 28 §§.
Rörande ringare bevillning, än som i minimum upptages, heter det: ”i prot. antecknas,” och taxeringsmännens åtgärd härvid är att ”genom utdrag af taxerings-längderne, pröfnings-comite'n underställa,” prot. och taxeringslängder aflemnas till pröfnings-comiten; hvartill tjenar då särskildt uldr. af taxerings-längden? — det blir icke derigenom fullständigare, ökar onödigtvis arbetet och pappersluntorna samt ger anledn. till anmärkn. 19 och 24 §§.
Bevillning 2 r:dr å 1000:det af värdet är, när frågan blir för hundratal eller derunder, en ytterst svår och bråkig beräkning; det gör för 100 r:drs värde 9 sk. 7X% r:st.
Utan någon märkbar känning borde bevillningen kunna tagas till jemnt 10 sk. hundradet, det öfverskott, sorn derigenom uppstod, betäckle åtminstone till en del löncbevillningen, som bör försvinna.
2ld Den 15 December f. m. 22 § lemnar ett stadgande, som icke funnits förrän i 1845 års Bevilln.förorda, eller att frälserättsägarne skola betala rusttjenster; detta är orättvist i hänseende till rusttjenstens grund, och inträffar nu, der frälseskalten erlägges efter kontrakt, alt ägaren till skatten får erlägga i bevillu. och rusttjenst mera än han åtnjuter af jordägaren.
Art. 4, 39 §.
Enligt denna, få mantalsskrifuingarne ej börjas förrän i medlet af November.
I 1812 års skattskrifnings-förordn. bestämdes d. 1 November.
Orsaken till denna förändring är svår alt igenfinna, om icke presterne dertill äro skuld, emedan de vilja lia lid på sig för läsmöten, som ock är i sin ordning; men dels finnes här icke bestämd tid för dessas hållande och dels kunna de förrättas i October månad.
Det är icke behöfligt afvakta tjenstehjonsflyttningen; all städsel är skedd förut, så att omföring i husförhörsboken kan ändå verkställas.
October månad är ej mera brådskande för jordbrukaren, ån att han gerna kan åsidosätta en dag för förhörets bevistande.
Wången prest håller nu läsmöten kort före och kort efter midsommar, samt sedermera på hösten anteckningsmöten och mången prest förrättar läs-och anteckningsmöten i September och October.
Således borde icke dessa möten blifva ett hinder för mantalsskrifningarnes början, åtminstone med November om icke d. 20 October.
Emellertid skulle denna tillbakaflijttning vara af stor nytta för häradsskrifvare.
I månget fögderi äro nu mantalsskrifningarne ej slutade förrän i början eller medlet af
December och då debetsedlarne skola vara tillställde de skattskyldige 4 veckor före nppbördsmöten, som få börjas i medio af Januari, har häradsskrifvarne icke mera än 8 å 14 dagar pä sig för att komplettera uppbördsbok ooh debetsedlar, en alltför ringa tid i de fögderier, der markegångstaxan ligger till grund för en vidlyftig och svår uträkning af hemmansräntor, spannemåls dito m. m.
Dessutom skola häradsskrifvarne innan uppbördsmöten börja, dem de måste bevista, hafva upprättat förteckningar öfver beväringsmanskapet, öfver dem som anmält sig till bränvinsbränning samt öfver rusthållsägares ombyten m. m.
Att tiden till allt delta är för kort, synes påtagligt; men det vore afhjelpl, om mantalsskrifningarne linge börjas tidigare, hvilket ock kunde ske utan någons förnärmande.
I samma § stadgas, att alla som fylla 17 år skola mantalsskrifvas.
Detta är något skarpt tilltaget; väl ger 144 § rätt till lindring från bcvilln. och 1812 års skatlskrifningsförordn., till befrielse från mantalspenningar; men delta icke i så tydliga ordalag eller utsträckt mån som erfordras för att vara rättvisa emot de skattskyldiga; och befrias de från mantalspenningar, så äro genast kammar-revisionens anmärkare tillreds och K. kammarrätten dömmer dem som äro blinda, vanföra, sjukliga, galna och utfattiga att erlägga personella utskylder.
Så har det tillgått i det län och härad jag bor.
K. kammarrätten dömmer i dessa frågor, som den blinda om färgen, och kan icke annat, enär den ej vill tro på skattskrifningsförrättningens åtgärd, ty icke är det Den 15 December f. m. 201 möjligt, att kammarrätten kan bedömma förhållandet i landet med personer de hvarken se eller känna.
När skattskrifningarne försiggå i Iandslus eller dess ombuds, pastors, länsmäns och socknemäns närvaro, som känna och bedömma förhållandena, och skaltskrifningslängderna ytterligare justeras på socknestämman, och slutligen granskas vid taxerings-comitén; så tyckes allt, som är af nöden, vara vidgjort för Statens ocb de skattskyldiges rätt.
Mantalslängden borde vara fri frän ytterligare revision, så vidt det rörer frågan att påföra mantalspenningar och bevillning efter l:sta art. § 41.
I denna § stadgas, att den, som icke inom 3:dje timman efter den för förrättningens början utsatte, sig inställer är förfallen till böter.
Nu händer mången gång och snart öfverallt i riket, att flere små socknar sammanlysas på en dag på ett eller två ställen och socknarne äro så små, att det icke åtgår mer än 1 ä 2 timmar för hvarje till skattskrifningens förrättande; skall skattskrifvaren invänta 3:dje timman för hvarje socken innan han äger rätt att affordra uppgift, så blir den derigenom hindrad.
Derföre måtte det gerna heta, att skattskyldig infinner sig så tidigt, att han kan lemna uppgift, muntlig eller skriftlig, enär han eller hemmanet uppropas, vid påföljd af böter. § 42.
Om uppgifter till mantalsskrifiiingarne.
Att på ståndspersoner eller skrifkunniges uppgifter upptaga de på alla dess ägor boende personer, tyckes vara öfverflödigt; dessa uppgifter komma derigenom endast att ökas till volumen utan att någon ytterligare säkerhet vinnes.
Alla personerne skola, i alla fall, vid skaltskrifningslillfället införas i mantalslängden, efter det att jemförelse är gjord emot husförhörsboken; och denna införing i mantalslängden kan ske för ifrågavar. personer utan uppgift, likasåväl sorn så mäste ske för dem, som icke äro skyldige att aflemna skriftlig uppgift.
På sätt nu tillgår blir verifikationernc till mantalslängden utan ändamål voluminösa och laga rum i arkiven.
Det torde vara nog, att på skriftliga uppgifterne upplaga endast .sådana personer som, jemte husbondens egna hushåll, finnas i dess direkta lön och kost, samt alla hemman, lägenheter, verk och inrättningar, lian; äger.
För innevånarne i städerne må skyldigheten att aflemna uppgifter qvarstå. § 62.
Skriftliga uppgifter till taxerings-comite' äro icke behöflige från andra, än endast tjenstemän i och för deras lön, så framt lönebevilln. fortfarande skall utgå; att, som nu, upptaga alla hemman m. ra., gagnar till intet, emedan comilén i alla fall bestämmer värdet.
Vill ägaren ha förändring i sitt hemmansvärde, kan derom ske skriftlig eller muntlig anmälan.
Samma sak, om onödiga uppgifter, gäller här som för skattskrifningarne. § 144 mom.
3. bör utsträckas och förtydligas i afseende till befrielse från personel skatt, så att K. kammarrätten icke har rätt att ålägga 202 Den 15 December f. m. denna afgift der skattskrifningsförrättningen lemnat befrielse; se det föregående vid § 39. § 147.
Äfven här behöfves förtydligande.
K. kammarrätten har sagt, att stattorpare och statdrängar icke få åtnjuta afkortning för minderårige barn.
Nog tyckes, att dessa gerna kunde och borde få anses som arbetskarlar.
Hvad äro de annat?
Äfven rättare och tjensldrängar borde njuta denna fördel.
Men då icke en statdräng får anses som arbetskarl, så lär det icke gå an, att dit hänföra rättare och statdrängar.
Remitterades till Bevilln.Utsk. Upplästes följande af Frih. Rappe, Axel Ludv., inlemnade motion:
Uti nu gällande förordn. om bränvinsminutering stadgas, att när bränvin blifvit olotligen försåldt, köparen ej må om förbrytelsen vitlna.
Detta stadgande, hvilket icke öfverensstämmer med lagens allmänna föreskrifter om jäf, enär något ansvar för köpare af bränvin ej äger rum, och köparen således ej kan såsom medbrottslig vänta nytta eller skada af vittnesmålet, utgör ett betydligt hinder för sanningens upptäckande i mål af denna beskaffenhet, hvaraf alltså uppkommer strafflöshet i många fall för olofllig bränvinsminutering.
Att denna förbrytelse ganska väsendtligen bidrager till den redan öfverhandtagande och alltjemt sig förökande fyllerilasten, är lika allmänt bekant, som alt från denna last härrörer en stor del af skulden till brottens i vår tid progressivt fortgående, förfärande tillväxt.
Jag anser derföre af högsta vigt, att hvarje hinder må blifva undanröjdt, som lagligen kan undanrödjas, för den olofliga bränvinsminuteringens bestraffande, och föreslår alltså, ej blott att det anmärkta förbudet mot köpares vittnesmål om dylik förbrytelse må upphäfvas, utan ock att, till undvikande af all tvekan om sådan köpares ojäfvighet, uttryckligen må stadgas, att, vid skeende oloflig försäljning af bränvin, köparen, så vida han eljest ojäfvig befinnes, må kunna om förbrytelsen vittna.
Af enahanda motiv, och såsom ett ytterligare medel till fylleriets hämmande, anser jag det vara lämpligt, äfvensom med rätt och billighet öfverensstämmande, att den andel i böterna för oloflig bränvinsminutering, som tillfaller åklagaren, må inskränkas till £ samt | anslås lill den sockens fattiga, inom hvilken förbrytelsen sker; och detta föreslår jag desto hellre, som derigenom bör uppkomma en auledn. för hvarje välsinnad och omtänksam sockenman att bidraga till upptäckande och beifrande af dessa skadliga missbruk, hvaraf så mycket armod och fattigvårdens betungande härflyter.
Remitterades till Be vill n.- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskm.
Den 15 December f. m. 203 Upplästes följande af Hr Kuylenstjerna, Erik Magn., inlemnade motioner: 1.
Mycket är gjordt och än mer påtänkt till brottslingars ändamålsenliga bestraffning och vård, hvarvid dock en väsendtlig omständighet synes mig än sakna tillräcklig omtanka, jag menar den straffades, lösgifnes belägenhet.
Han kommer ut med bevis att han undergått straff och anses icke vådlig för allmänna säkerheten.
Han skall skaffa sig laga försvar och nödig försörjning.
På det betyg han undfått, tager honom ingen i tjenst, sällan åtminstone någon välkänd samhällsmedlem.
Han skall skickas till den socken som honom skall försörja.
Lyckas det, att finna den rätta, hvarom nog tvister lära uppstå, så får han knappa fattigmedel ofta sämre än fångspisen, af det goda skäl, att socknarne i allmänhet icke torde förmå lemna alla sina fattiga fullt understöd, som de fattige fordra.
Ingen der tager gerna en sådan i sitt arbete, ty han är vanfrejdad och oftast till arbete otjenlig, såsom ovan, oskicklig och icke ihärdig.
Kan han i denna sin sysslolöshet skaffa sig anhang, tillskapas derigenom måhända en hop ogerningsman, och följderna blifva oberäkneliga.
I bättre fall står han såsom sysslolös med klen bergning; och fara är det denna hans belägenhet drifver honom att ånyo begå brott.
På dessa skäl är det som jag ansett mig föranlåten, alt härmed göra motion om stadgande till mera bestämdt och bättre sätt för straffade lösgifne personers sysselsättning och bergning.
Ett sådant sätt var förr, att försvarslöse voro till krigstjenst förfallne, då de dertill voro lämplige, vid värfvade reg:ten.
Jag värderar dén förbättring desse reg:ten i sednare tider vunnit, men jag har ock hört, alt det upplösta Konungens eget värfvade regde var åtminstone fullt tjenstbart, ehuru dervid tjent mången soldat, som förut varit straffad för brott.
Mänga af dem ansågo sig säkert lyckliga i denna tjenst, jemförelsevis mot hvad de förr genomgått och utstått.
Jag vet sannerligen icke eller hvarför icke en soldat skulle finna sig så väl som andra.
Ilan får kläder och föda, och det är hvad de flesta i allmänhet sträfva för.
Ilan har pligter och skyldigheter alt fullgöra; så hafva vi hvar i sin mån, och sä, som vi iakttaga dem, går oss väl.
På samma sätt med soldaten; och strängheten af hans pligter öfverstiger bestämdt icke dagakarlens.
Nämnde reg:te bestred i sine garnisons-orter vaktgöring m. m., så vida kändt är, till lika säkerhet som annan militär, oaktadt att i detta reg:te tjente personer straffade för brot t.
Utom indelta regina äro för närvar, kommenderade ett större antal till tjenstgöring i fästnings- eller fängelseorterne.
Desse kommenderingar hafva aflöning och skola dit och dän transporteras.
Om derföre samma kostnader användes till ständige corpser sä organiserade som Konungens eget värfvade rcg:te var, och moltogo i tjenstgöring äfven för brott straffade der till passande män, tror jag att derigenom skulle en väsentlig fördel riket tillskyndas.
Straffade brottslingar behöfva oftast sträng tillsyn, och lagen finnes i 1798 års oförändrade krigsartiklar.
Dervid föreslår jag dock, att den soldat, som vid sådan corps oförvit - 204 Den 15 December f. m. ligen tjenl, t. ex. 3 år, bör derefter anses berättigad att få transport, eller att ingå vid annat reg:te, ty det är en hufvudsak, att den fallne må äga tillfälle att sig upprätta.
Nogsamt inser jag, att ämnet fordrar närmare utveckling; och jag skall gerna se att bättre sätt, än jag här föreslagit, utfinnas och tillämpas; men af största vigt är att staten tager närmare vård om för hrotl sträf fade personer, så att icke samhällsskicket tvingar till nya brott, och allmänna säkerheten störes.
Jag anhåller om remiss härå till vederbör.
Ekon.Utsk. 2. K. förordn. af d. 20 Januari 1S24 afser visserligen ett nyttigt ändamål, nemi. jords uppodling: men såvida skydd till person och egendom utgör hufvudgrunden för allt samhällsskick, fruktar jag alt nämnde K. förordn. trädt den sednare eller äganderätten, nog nära.
En person är, efter laga fång, ägare lill jordegendom, som har af ålder lagligen tillkomne vattenverk till egen sjelfständighet och nytta, samt omkringliggande ortens båtnad och beqvämlighet.
Då uppträder en annan jordägare och anmäler sig vilja intappa eller sänka den sjö eller det vattendrag hvaraf nämnde vattenverk bero.
Vattenverksägarens laga fastedom, laga fång, skyddar icke hans egendom, den skall nedrifvas eller förändras, och lill en början skall ägaren antastas med rättegång, om den som sjön eller vattendraget vill ultappa eller sänka i någor måtto bjuder skäl för sig, enligt högstberörde K. förordn.
Jag fråger vördsamt: står detta rätt tillsammans med äganderättens helgd?
Min åsigt är och har alltid varit, att vid all lagstiftning, skydd till person och egendom måste utgöra hufvudvillkoret derför, såvida samhällsskicket skall äga värde och motsvara sitt ändamål.
Rättegången börjar om vattensänkningen eller uttappningen, och då skall nyttan, fördelen deraf först utredas.
Dervid skall beräknas sjöbottens beskaffenhet.
Låter sådant sig göra till positiv bestämmelse?
Exempel skola finnas, att detta så illa lyckats, att cn urtappad sjö lemnat flygsand till betydlig men och skada för hela orten, och ändå skall och får sjöbotten till värde beräknas.
Värdering skall ske å vattenverken.
Tages dervid i beräkning ägarens sjelfständighet, kringboende ortens fördel och , beqvämlighet, såsom t. ex. hvad qvarnar angår, om närboende få, genom nedrifningen flerfaldigt längre, svårare och obeqvämare väg till annan qvarn?
eller om de komma att sakna vattentillgång för sina beteskreatur under sommaren, m. m.?
En person har, för exemplets skull, tröskverk, som går för valten, hvarå han kan tröska till 60 ä 70 tunnor om dagen; han kan företrädesvis, framför andra, fullgöra en spanmåls leverans.
Han förer säden från åkern lill tröskverket och förvarar halmen sedan i stackar till stor besparing af lador.
Tages alia dessa väsentliga fördelar i behörig beräkning?
Jag fruktar att erfarenheten härtill svarar nej.
Med åberopande af regeringens uppdrag har en man genomrest landet för att utse ängsvatlningstillfällen Den 15 December f. m. 205 och meddelat både underrättelser derom och beräkningar å fördelen deraf.
För vinnande af detta ändamål fordras vattenhöjder, som genom vattensänkningar eller uttappningar alldeles försvinna, så alt ängsöfversilningar blifva omöjliga.
Frågas om icke den ena jordägaren har lika^ rätt till förbättring af sin jord, som den andre? och jag befarar att ersättning för ängsvattnings tillfällen icke heller tages i beräkning vid påståenden om vattensänkningar eller uttappningar, emedan K. författningen af d. 20 Januari 1824 ingenting nämner derom.
Jag tror, att der vattensänkningar eller ultappninger äro allmänt verkligen nyttiga, skola de, hvars rätt derunder äro beroende, väl i godo derom komma öfverens och afgöra; men anser mig befogad, att såsom motion härmed framställa, alt åberopade K. förordn. måtte vinna det tillägg eller förklaring: att allmän kallelse, på sätt K. förordmn stadgar, utfärdas å alla som kunde anse deras rätt komma i fråga vid yrkad vatlensänkning eller ultappning; att ägare af vattenverk, i laga ordning tillkomne, åtminstone före utfärdandet af K. förordmn d. 20 Januari 1824, böra bestämdt och frivilligt medgifva yrkad vattensänkning eller ultappning och yrkandet i motsatt fall, till följd af äganderättens helgd, förfalla; och att den jordägare, som sjö eller vattendrag sänka eller uttappa vill, vare pligtig, att med den förhöjning af 50 proc., som i K. förordmn utsatt är, ersätta annan jordägare all den skada, förlust eller men, af hvad namn den vara må, som han, denne sistnämnde, genom vattensänkningen eller uttappningen vållas eller kan komma att lida.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till vederbör.
Jag erkänner att jag icke hört början af den nu upplästa motionen, men utaf slutet tycker jag mig hafva funnit, att motionären yrkat att vid hvarje uppkommande fråga om rifning eller förändring af ett vattenverk för att åstadkomma aftappning och odling af en vattendränkt mark, skulle det bero på vattenverksägarens godtycke att medgifva eller bestrida en sådan förändring, äfven om det kunde visas att den vinst, som kunde skördas af sådan marks försättande i odlingsbart skick, vore mångfaldigt större än det värde, hvartill vattenverket kunde uppskattas.
Med den erfarenhet jag har om de välgörande verkningarne af 1824 års ifrågakomne författning, måste jag på det högsta bestrida en sådan åsigt, och anhåller att II.
LagUtsk., dit motionen sannolikt varder remitterad, ej derå måtte fästa något afseende.
Ilr Paijkull, Carl Samuel, hade inlemnat en sålydande motion:
Det är ett kändt förhållande, att våra skogar årligen minskas och uthuggas, samt der detla icke äger rum, så illa vårdas, att de ej på långt när lemna den inkomst de borde lemna, och troligt är dels att skogsbrist i många orter kan uppstå, dels att 206 Den 15 December f. m. exporten af trädvaror i en framtid kommer att minskas.
I ett Iand med Sveriges klimat är naturligtvis skogsbrist kännbarare än i ett mildare klimat, men om tillräcklig skog till byggnader och ved skulle finnas ännu i några mansåldrar, är dock säkert, att den stora inkomst, som kunde hemtas af Svenska skogarne, såsom exportartikel, ganska snart förminskas eller uppliör, oberäknadt att denna inkomst ej nu är så stor, som den kunde och borde vara.
Detta årets landlbruksmötes ledamöter ansågo äfven nyttigt, att en comité' bildades, sora skulle afgifva yttrande i detta ämne, dock hufvndsakligast med afseende på strängare straff för åverkan och lagbestämmelser för skogsägarnes bruk af sin egen skog.
Det sednare torde dock blifva ett ingrepp i äganderätten och strängare straff för åverkan, har ej ännu ansetts ändamålsenligt.
St. i und. hos K. M. anhålla, att en comité bildas af i skogshushållningens alla grenar både theoreliskt och praktiskt kunnige män, hvars verkningskrets borde omfatta allt som kan inverka på skogarnes framtida bestånd.
Denna comité' borde t. ex. taga en så mycket som möjligt noga kännedom om de skogar hvilka nu finnas, såväl till deras areal som till jordmån och skogarnes användbarhet för olika ändamål.
Den borde söka sprida kunskap hos skogsägarne om förmånligaste sättet, att använda skogen, så att ej träd, tjenlige till masteträd och skeppsvirke, användas till ved och kol.
Den skulle undersöka huruvida ej afsättning kunde beredas mera aflägsna skogar, som derigenom kunde användas på ett nyttigare sätt, än att som nu ofta händer, påtändas för att bereda bele.
Den borde undersöka om ej skog med fördel på vissa orter kunde planteras och huru dertill skulle uppmuntras.
Den borde undersöka om det nu å våra skogar införde trakthuggningssält är det riktigaste, eller om derigenom att fröträden bortthuggas, brist uppstår på gröfre och till afsalu bättre trädvaror.
Den borde med ett ord, undersöka och reda allt hvad som rörer skogshushållningen, denna hushållsgren, som hittills från det allmänna njutit så liten uppmuntran, och är lika väl förtjent deraf, som någon annan af våra hufvudnäringar.
Om remiss härå till Ekon.Utsk., får jag anhålla.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Hr Tham, Sebastian Mathias, hade ingifvit följande motion: ”Försök lill Svensk psalmhistoria eller Den nya Svenska psalmboken, framställd uli försök till Svensk psalmhistoria”, af J. W. Beckman, är ett arbete, hvaraf 2 häften blifvit utgifne, och som uti lilterär-hisloriskt, liturgiskt och religiöst afseende förtjenar den uppmärksamhet, att jag ödmjukligen tillåter mig förorda detsamma.
Den okunnighet och otillförlitlighet, som hvilar öfver ursprunget och utbildningen af vår kyrkas herrliga sånger, blifver, så vidt det för närvar, kan ske, genom det samma afhulpen, och Sverige i afseende på sin allmänt beprisade psalmbok framflyttadt till samma sjelfmedvetna ståndpunkt, hvarpå affi Den 15 December f. m. 207 dra nationer länge befunnit sig i afseende på sina kyrkosånger.
Författaren planterar på svensk grund en ny vetenskap, kallad liymnologien, som i synnerhet uti Tyskland länge och med framgång bearbelats af dess utmärktare theologer.
Vigtigt för Svenska litteratur-historien, hvilken della arbele i många afseenden rättar och berikligar, lofvar det i synnerhet att blifva lärorikt inom kyrkans område, såsom framställande fädernas fromma tro och heliga bruk, så vidt sådant uttalats genom sången.
Men Svensk psalmhistoria, som synes komma att utgöra minst 150 sannolikt äfven 200 ark, och dessutom är eli särdeles dyrt tryck, kan icke påräkna någon synnerlig afsättning hos den slöra allmänheten för ämnets allvarsamma beskaffenhet, eller hos den mera vetenskapliga klassen för dess dyra pris.
Lika vigtigt som det är, att arbetet både fortsattes och snart afslutas, lika billigt är det, att utgifvaren finnér någon belöning för mångåriga mödor och i synnerhet ersättning för omkostnader, hvilka utom trycket m. m., som dertill hörer, utgöra ett betydligt belopp för resor och samlingar.