Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då måste beslut fattas, ty eljest skulle verkställigheten uteblifva, Dylika frågor måste således, då 2 Stånd stadna mot 2, gå till förstärkt Utsk.
Enahanda synes förhållandet vara med myntenheten; ty nå-*- gon sådan måste man väl hafva, och frågan kan således ej förfalla, såvida man ej vill anse specie-r:drn redan vara en myntenhet.
Jag har emot den mening, att denna fråga borde behandlas såsom ett af bada Statsmagterna beroende lagstiftningsämne, hört åberopas 79 § Reg.F,, innehållande att; ”Ingen förändring i Rikets mynt till skrot och k-orn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må äga rum utan R.
St:s bifall; Konungens rättighet att låta slå mynt dock oförkränkt.
Den oförkränkta rättigheten att låta slå mynt hae jag hört tydas derhän, att Konungen kunde låta slå hvad slags myntstycken han behagar.
Men jag föreställer mig denna rättighet att låta slå mynt blott hafva afseende på verkställigheten af de beslut, Ständer och Konung gemensamt fattat; och likasom i 74 § Riksd,Ordn. stadgas, att ”de allmänna stadgar och förordningar, hvarom Konung och Ständer under riksdag gemensamt beslutat, skola dock en^ dast i Konungens namn och med Dess underskrift utfärdas,” likaså anser jag myntpreglingen vara ett sådant utfärdande af fattade beslut, sorn bör ske i Konungens namn och med Dess bild, men icke annorlunda, än båda Statsmagterna be^ slutat.
Dessutom får jag erinra, att om ämnet vore ett önskningsmål, kunde K.
M. behandla det äfven utan R.
Sils medvetande och således efter godtycke när som helst ändra myntenheten, utan att Ständerna ägde att deröfver beklaga sig, sedan de en gång ansett ämnet som önskningsmål; och till hvilka oredor skulle icke detta kunna föranleda?
Då för öfrigt allmänna lagen stadgar vissa penningeböter för vissa brott, skulle, derest myntenheten kunde förändras af denans dra Statsmagten, straffbestämmelserna blifva oberoende qf R, St:s medverkan.
Med ett ord, jag anser nödvändigt, att Pen 21 Augusti. begge
Statsmagterna öfverenskomma om ett så vigtigt ämne som detta.
Jag menar, alt Konung och Ständer hafva gemensamt afgjort frågan om mått, mål och yigt, hvilket dock knappast är ett så vigtigt ämne som bestämmandet af myntenheten, och kan derföre ej annat tro, än att det bör bero af Statsmagterna gemensamt.
Jag vill på sin höjd medgifva, att intet bestämdt stadgande härom fipnes i grundlagarna.
Men äfven detta bör utgpra ptt skäl för ärendets ber bandlande af båda Statsmagterna såsom ett allmänt Jagstift— ningsmål, Jag tillstyrker bifall till BapcoUtskts förslag i dess förra betänk.
Hr Dalman, Wilh, Fredr.?
Då jag förmodar, att R. o. Ad. icke kan besluta öfver ett inbjudntsbetänk., innan R, o. Ad. beslutat öfver det primitiva betänk., får jag hos Hr Gr, o. Landtm, anhålla, att den punkt i BancoUtskts betänk, N:o i4, som ännu ej blifvit af R. o. Ad. pröfvad, nu måtte föredragas.
Det lärer ej kunna sättas i fråga, att saken skall förfalla, ty R. o. Ad. måtte väl hafva både rättighet och skyldighet att i alla förekommande frågor fatta sitt be-r slut.
Om R. o. Ad. skulle fatta ett sådant beslut, som i BancoUtskts betänk.
N:o i4 tillstyrkes, skulle det föranleda till återremiss för beslutens sammanjerankande, emedan detta tillstyrkande ej öfverensstämmer med något af de andra Ståndens beslut.
Jag anser således som en oformlighet, att, innan någ.ot beslut af R. o. Ad. blifvit fattadt, BancoUtsk, inbjudit R. o. Ad. att instämma i atne Stånds beslut, då detta afviken från Utskts eget förslag.
Jag anhåller, att den opröfvade punkten i betänk, Nto i4 må blifva föredragen och uppläst, och är säker, att hvar och en, som hör de deri anförda skälen, skall blifva öfvertygad och finna dem innefatta den mest fullständiga och klara vederläggning af Hr Gr. o. Landtmjs i ämnet framställda åsigt, hvarföre jag tror, att man skulle mycket förkorta discussionen, om endast dessa skäl upplästes; ty derigenom skulle R, o, Ad, fullkomligen blifva öfvertygade om nödvändigheten att yrka den propos., Hr Gr. o. Landtm, vägrat, Undertepkn, Ridd.Secrpt,; Den åsyftade punkten i BancpUt$k:s betänk, N:o ;4> hvilken dock icke innehåller något tillstyrkande, utan blott ett uttryck af Utskts opinjon, lydgr sålunda; ”På grund af hvad här ofvan är anfördt, pch med förnyande af Utskts redan yttrade åsigt, såväl att Jjestämmandet af en rpyptenhet för hela landet är ett lagstiftningsänine, hvilket af håda Statsmagternas afgörande beror, som ock att, enligt nu gä)lande Reg.F., R.
St, synas befogade att, äfven i fråga om ordnandet af myntenhetens fördubblingar och afdelningar, gemensamt med Konungen Utpfva lagstiftande rätt, får Utsk. härmedelst till R.
Sits pröfning och fastställande framlägga följande grunder till ett nytt myntsystem,’'
Jag anhåller, att jemväl de skäl, sorn Utsk. anfört för denna dess mening, må för R. o.
Ad. uppläsas.
Den af Hr Dalman nämnde del af BancoUtsk:s utlåt.
N:o 14 upplästes.
Hr Dalman: Sedan R. o. Ad. inhemtat de skäl, hvarpå Utsk. har stod t sitt tillstyrkande, lärer R. o. Ad. nogsamt (inna, att orden skrot och korn tydligen utmärka vigten och finheten af myntet, och att det således, i följd af grundlagens stadgande, alt Ständerna skola gemensamt med Konungen besluta om skrot och korn, är bestämdt, att de äga alt besluta om myntets storlek och haltighet, det är vigt och finhet.
På dessa skäl är det min åsigt, att BancoUtsk. har rätt i den hemställan, att bestämmandet af såväl myntenheten som dess fördubblingar och underafdelningar må anses som lagstiftningsämnen, hvilka af båda Statsmagternas afgörande bero; men då möjligen skiljaktighet i omdömet derom kan finnas och för att komma till slut i detta ämne, vill jag blott yrka instämmande i det af BondeSt. i ämnet fattade beslut, hvilket finnes intaget i BancoUtsk:s jemnkningsbelänk.
N;o 2g.
Hr Cederschjöld har rätteligen upplyst, att frågor af hvad natur som helst kunna genom de beslut, R.
St. fatta, blifva sådana, att de behöfva komma lili jeinnkning och slutligen genom förstärkt Utsk. afgöras, d. v. s. när RiksSttns pluralitet i hufvitdsaken, men icke i detaillerna blifvit bestämd.
Här inträffar dock icke ett sådant förhållande, ty här är det i sjelfva hufvudfrågan som RiksStånden varit af skiljaktig tanka, nemi, i frågan, om R.
St. äga eller icke äga rättighet att besluta, att den mvntenhet, sorn nu finnes, skall bibehållas eller förändras.
Det är i denna fråga som 2
Stånd nu kunna komma att stadna mot 2.
Om den frågan skulle blifva föremål för förstärkt BancoUtsk., skulle man tillåta annat Utsk. än Corrstit.Utsk. tolka grundlagen, och dertill hoppas jag vi ej skola komma.
Utskfs förevar, betänk, innehåller alternativer, såsom jag nyss nämnde.
Genom första alternativet inbjudes såväl R. o. Ad. sorn BondeSt, att förena sig med de 2:ne andra R iksSt:n, En af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. till bifall derå skulle förutsätta möjligheten, att R, o. Ad. kunde afstå densamma.
För sådant läll har Utsk. föreslagit, aft R. o.
Ad. mätte förena sig med BondeSt,, sorn beslutat, att bestämmandet af mynteuheten är ett af båda Statsmagternas afgörande beroende lagstiftningsämne.
Derigenom skulle R. o. Ad. komma att fatta ett beslut, sorn står i rak strid med 79 § Reg,F. oell hvad Hr Gr. o. Landtm.
Under discussionen öfver nästföregångna mål yttrade såsom sin tanke om grundlagens stadgande i detta fall.
Jag kan således ieke finna, att Hr Gr. o.
Landtm, lagligen kan på BancoUtsk:s nu 248 Den 21 Augusti. föredragna betänk, göra proposln.
Skulle, emot min förmodan och emot livad Hr Gr. o. Landtm, nyss antydde, Hr Gr. o. Landtm, likväl nu finna sig kunna göra pi-opos. på TJtskls jerttnknihgsförslag, får jag till Hr Gr. o.
Landtm, hemställa, huruvida icke, i händelse R. o. Ad. instämmer i BondeStrs beslut och således a Stånd stadna emot 2, frågan är af beskaffenhet att böra förfalla och icke sådan, att den nödvändigt fordrar afgörande, i följd hvaraf jag förmodar, att Hr Gr. o. Landtm, i alla fall ej skall meddela propos. till bifall å den Votertspropos., som af Litsk. blifvit framställd.
Mycken lärdom har BancoUtsk. i dess nyss upplästa betänk, utkramat för att derigenom vägleda sig till det raisonnement, att Konungen ej äger rätt att begagna, hvad Hart i alla tider haft rättighet till och hvad i Reg.formen uttryckligen omnämnes såsom Konungens rätt.
Sedan man hyllat denna lärdom och det derpå grundade resultat, är det verkligen en besynnerlig artighet af en värd ledamot att vilja bortskänka hälften af den rätt, som sålunda disputeras K. M.
Om det är artighet mot Konungen eller BondeSt., är inconsequensen lika stor, ty antingen har Konungen rättighet att ensam bestämma såväl myntenheten som dess fördubblingar och underafdelningar, eller ock intetdera; ty icke matte Konungen hafva en sådan half rättighet, och dertill hafva hvarken Regiformen eller de af Utsk. framställda motiver gifvit någon anledning.
De exempel, Utsk. anfört, äro hemtade från en tid, då Sverige styrdes af Konungar, som ägde ensam rätt ali ej allenast slå mynt, utan afven att bestämma skrot och korn deruti.
Jag tror derföre, att dessa historiska exempel äro lika så illa använda som de andra skäl, man åberopat.
Konungens oforkränkta rättighet att låta slå mynt mäste väl bestå i något.
Kan den väl bestå endast uti att kunna pregla Rikets mynt?
Då vore innehafvaren deraf endast en fogde under R. St., som ägde verkställa deras beslut.
Skulle denna rättighet innehålla något, mäste dermed förstås magten att bestämma myntets storlek och namn, endast med iakttagande, att myntets skrot och korn är sådant, som det af båda Statsmagterna blifvit stadgadt.
En annan värd talare har förklarat lagbudet i detta fall likasom många andra domare, hvilka förklara lagen efter enskilda åsigter och icke efter dess innehåll.
För min del anser jag mig skyldig lyda lagen efter dess ordalydelse, och den är enkel och tydlig.
Vid orden:
Konungens rätt att låta slå mynt dock oförkränkt, kan jag ej fästa något annat begrepp, än att Konungen, med bibehållande af det skrot och korn, begge Statsmagterna bestämt, låter slå mynt, som Han behagar.
Att K. M. i ämnet gjort en nåd. pro - Den 21 Augusti. 249 propos. bevisar ej, att lian bortskänkt sin rätt.
Konungen har så ofta med välvilja gjort framställningar till R.
St. och begärt deras tillstyrkanden i oeconomiska frågor, att denna propos. hvarken lärer vara den första eller blifva den sista i sitt slag, och således ej bevisar annat, än att K. M. vill erhålla del af Ständernas opinion i detta mål.
Denna fråga har aldrig förr varit väckt.
Alltifrån 1720, då R.
St. fingo någon magt, och intill denna dag har ej fråga uppstått att förheka K.
M. rättighet i detta afseende.
Det tillhör denna riksdag, då man gjort så många försök att inskränka Konungamagten för att utvidga Ständernas, det tillhör denna riksdag att äfven gora detta olagliga försök.
Jag förmodar, att Hr Gr. o. Landtm, ej kan göra propos. på någon enda af de framställningar, BancoUtsk. i dess betänk.
Wto 29 gjort, utan förklarar dem alla vara grundlagsvidriga; ty är det grundlagsvidrigt att besluta, det R.
St. skola hafva beslutanderätt i detta fall, äro äfven alla derpå grundade jemnkningsförsiag och votertspropostr olagliga.
Landtm, måtte snart gifva tillkänna sin opinion, på det vi må få slut på saken.
I så måtto instämmer jag med Frih. Cederström, att, på sätt han yttrat, en oriktighet måste uppkomma i R.
St:s beslut rörtde en fråga, i hvars framställningssätt ligger ett afgörande af hvad som grundlagsenlig! är den ena eller andra Statsmagtens rätt.
Jag vill således för min del alldeles icke, då det är fråga om att slutligen vidtaga en åtgärd i denna sak, säga, att jag gillar det sätt, hvarpå Utsk. behandlat denna sak.
Annat är att handla med öfvertygelse om, att man har rätt i sjelfva handlingen, och annat att framställa denna rätt till pröfning, och det är detta, som BancoUtsk. i sitt jemnkningsbetänk. till en del gjort.
Men jag anhåller att få öfvergå till sjelfva frågan, efter den här blifvit väckt, nemi. om R.
St. äga någon andel i rättigheten att besluta om myntenheten.
Jag tillstår, att det är med högsta förundran jag finnér, att en lag, som varit så länge beståndande som vår Reg.form, och hvars 79 § t. o. m. under denna riksdag ej blifvit satt i fråga såsom otydlig, det förundrar mig, säger jag, att denna lags 795 nu skulle blifva, likasom med många andra §§ förut inträffat, af somliga ansedd tydlig emot dess påtagliga mening och af andra återigen mindre tydlig och således behöfva förklaring.
Ma man ihågkomma den allmänna sats, som ligger till grund för all lagstiftning, att Jagstiftniugen har sin upprinnelse i folkets historia.
Denna historia visat, att tillfällen funnits, då Regenten velat förändra Rikets mynt till skrot och korn, som är detsamma som vigt oell finhet.
Samma historia visar också, att Ständerna någon gång varit så mägtiga, att de kunnat sätta en sudan torania H. 3a Den 21 Augusti. dring i verkställighet, utan Konungens samtycke.
För 2!ne sådana ytterligheter har denna § blifvit nedskrifven.
Ingen förändring i Rikets mynt till skrot eller korn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må äga rum utan R.
St:s bifall.”
Det måtte vilja säga, att Konungen ej skall kunna hädanefter egenmägtigt förändra myntet utan R.
Jag medger, att detta är ett olika sätt ätt uttrycka sig emot det, lagstiftaren vanligen i andra sådana frågor begagnat, dervid han sagt, att dylika saker tillböra Konung och Ständer gemensamt att afgöra; men detta är endast ett annat sätt att uttrycka sig och måste betyda detsamma, och derom, att skrot och korn betyder detsamma som vigt och finhet, lärer ej vidare kunna tvistas.
Frågan är blott den: äger Konungen rätt att utan R.
St:s bifall förändra myntets vigt och finhet?
Man svarar, att skulle Konungen, som i slutet af samma § fått rätt att. slå mynt, icke derigenom hafva fått annan rätt än den att vara Rikets myntmästare, hvad rätt hade han väl då fått?
Derpå vill jag ej svara, att lian derigenom fått den stora rättigheten att, i kraft af sin Konungsliga magt, vara den enda, som med sin bröstbild och sin pregel kan förse en metall, som skall gälla för Rikets mynt.
Denna rättighet är ej så liten, som man ansett den, och bör ej bortblandas med en myntmästares attributioner; ty denne sätter icke sin bröstbild på myntet.
Grundlagen har sålunda velat uttrycka, att R.
St. ej sträcka sin rättighet att bestämma om myntets vigt och finhet derhän, att R.
St. skulle tilltro sig att utgifva mynt.
Detta måtte vara en rimligare förklaring, än att säga, att emedan Konungen fått rättighet att slå mynt, måste han hafva rättighet att slå det efter eget behag.
Den siste värde talaren har omnämnt Konungens propus, i detta ämne.
Jag har ej varit närvar, från början af denna riksdag, och det är således mindre underligt, om jag ej bar fullständig kunskap om de ärender, som förevarit; men jag får nämna, att under det jag sökt följa riksdagsärenderna på afstånd, har jag ej funnit, att K.
M. afgifvit någon propos. till R.
St. i detta fall.
Jag skulle dock tro, att detta varit rätta sättet, isynnerhet då man så expresse velat följa ordalydelsen af 79 §.
M. också icke velat medgifva, att myntet behandlades af Konung och Ständer gemensamt, såsom andra allmänna lagstiftningsämnen, måtte K. M. dock, i följd af 79 §, hafva funnit sig ej kunna pregla mynt, utan att först inhemta R.
St:s bifall till myntets skrot och korn.
Nu är väl sannt, alt en värd talare vid ett annat tillfälle i Maj månad här velat förklara saken så, alt orden skrot och korn af honom medgåfvos betyda detsamma som vigt och finhet, men att, fastän R.
St. ägde att besluta om myntets vigt och finhet, det vore Konungens rättighet att bestämma storleken sådan, han behagade.
En annan värd talare svarade då ganska naivt, att om med storlekens be - Den qi Augusti. stämmande menades rättigheten att låta hulta ut myntet, må denna rätt gerna Konungen medgifvas, men att efter lians tanke med storleken ej förstods annat, än hvad som hestämmes af vigt och finhet.
Så tror äfven jag och troligen hvar och en, som ej har föresats att tro något annat, än hvad hans öfvertygelse och samvete dictera.
Jag beklagar, att den siste värde talaren, då han talat om vid denna riksdag gjorda bemödanden att inskränka Konungamagten, gått så långt i blindhet, att han trott, det Konungamagten, i fall den behöfde blifva större, än den nu enligt grundlagen är, kunde befordras genom emot grundlag och sundt förnuft stridande yrkanden, att hvad som ej får ske utan 11.
St:s bifall, skall Konungen kunna egenmägtigt göra.
Sedan jag till prot. afgifvit detta förklarande, får jag tillkännagifva, att det är mig likgiltigt, huru R. o. Ad. går att behandla denna fråga, enär den af BancoUtsk. i dess förevar. memor. blifvit så framställd, att jag, i enlighet med hvad jag först yttrade, ej skulle kunna säga ja till den propos. att med BondeSf. instämma i ett förklarande af hvad som är R.
St:s rättighet; ty det är och blir en oformlighet att ingå i ett förklarande af hvad som är vår grundlagsenliga rätt.
Det är vår rättighet att handla i öfverensstämmelse med hvad vår öfvertygelse säger oss vara grundlagsenlig!; men det är oformligt att få sådana propos:r, hvarigenom man inledes att tolka grundlagen.
Flera talare hafva redan framställt det oformliga eller det olagliga i BancoUtsk:s förslag N:o 29, att genom nämnd må afgöras, huru grundlagen skall förstås.
Jag instämmer deri.
I fråga åter om det s. k. raisonnement, som nu blifvit föredraget och hvarom vi nu hafva att yttra oss för att få slut i saken, vill jag framställa min öfvertygelse om den nyss upplästa 79 §.
Hade den endast innehållit:
Ingen förändring i Rikets mynt må äga rum utan R.
St:s bifall, så hade det varit utom all fråga, att hvarken myntenhet eller underafdelningar och fördubblingar deraf kunnat bestämmas utan R.
Min öfvertygelse är ock, att det vore nyttigt och skäligt, att så blefve stadgadt; men grundlagen innehåller ej ett sådant stadgande, och jag tror ej, att man genom en tydning af grundlagen bör söka komma dertill.
Hvad skrot och korn angår, så, utan att ingå i den långa deduclion, som här blifvit grundad på ordres för myntmästare, tror jag, att skrot betyder alliage och korn det fina silfret.
Skrotet är af intet värde, men kan ej tillsättas af hvad metall man behagar, utan skrot och korn är den metalliska massa, hvaraf myntet skall slås.
Derföre kan man ej säga, att grundlagen ej tillåter Konungen att förändra myntet; men grundlagen har sagt, att det ej må förändras till skrot och korn Den ai Augusti. titan R.
Sirs bifall, på det att myntet ej utan deras samtycke må förbättras genom ökande af silfverqvantitelen edler försämras genom tillsättande af en större massa af den andra metallen.
Detta är hvad som nu sker i Egypten, der piastrarnas utseende bi beha lies, men de genom förändring till skrot och korn förändra sitt värde.
Jag vill ej vidare uppehålla mig vid denna del af frågan, utan endast instämma i hvad en ledamot af Regeringen här yttrat, att det vore skäl, att bestämmandet af myntenheten samt dess fördubblingar och underafdelningar vore öfverlemnadt åt båda Statsmagternas afgörande, men att så nu icke är i grundlagen stadgadt.
Jag anser myntenhetens bestämmande vara af vigt och ser intet hinder för att, såsom 2:ne
Stånd redan beslutat, R.
St. i önskningsvag framställa sin opinion i detta mål.
Det är sedan hvar och en öppet att i Constit.TJtsk. begära förändring i 79 §, och vägran synes dervid ej vara att befara i anseende till hvad här blifvit yttradt.
Men vi böia nu erhålla ett slut på denna fråga, och jag, som anser vigtig t, att myntenheten samt dess fördubblingar och underafdelningar blifva sådana, sorn BancoTJtsk. föreslagit, anhåller om Hr Gr. o. Landtmrs propos. till instämmande i hvad Preste- och BorgareStm beslutat, nemi. att i önskningsväg framställa R.
St:s tanka.
Genom en förlängd dis— cussion inveckla vi endast frågan mer och iner, och i stället för sak uppehålla vi oss vid ord utan betydelse.
Såväl BancoUtskrs förra som sednare betänk, synes mig noga utreda förhållandet.
Jag är således inom mig öfvertygad, att grundlagens mening nr, att detta mål skall vara ett lagsiftuingsämne för båda Statsmagterna; men jag vill gå så långt i billighet att, för det jag tror, att förhållandet är sådant, jag ej skall yrka, att andra, dem jag ej kan bibringa min öfvertygelse, skola deruppå ingå.
Jag skall således medgifva, att andra ledamöter kunna hafva en motsatt öfvertygelse, och slutsatsen deraf blir på sin höjd, att grundlagen i detta fall ej kan anses fullkomligen tydlig, ellet- att de skäl, som från båda sidor åberopats, nemi. dels Carl VIII:s och Carl XI:s bref till deras myntmästare, hvilka visa, huru enväldiga Konungar handlat, och dels 1720 och 177a års Reg.form bevisa intet för vår nuvar. grundlag.
När jag således låter plus och minus på hvardera sidan taga ut hvarandra, qvarstår endast det förhållande, att vi måste tillämpa vår gällande grundlag och att vi vid denna tillämpning befinna oss af motsatt öfvertygelse.
Då uppstår den frågan, finnes det någon grundlags-§, som säger, att när frågan ej är klar, skall den alltid förklaras till den eller den Statsmagtens förmån.
Jag tror det icke, och vill ingå på mina motståndares sats, att grundlagen icke tillerkänt R.
St. ifrågavar. rättighet; men i sådant fall, och då grundlagen ej är klar, måste väl Den ai Augusti. a53 Konungen ej hafva större rätt att bestämma myntenheten än R.
St., ty jag kan ej tro, att grundlagen är skrifven såsom en undantagslag för de rättigheter, som tillhöra folket, under förutsättning, att allt annat heror af Konungen, likasom jag ej på andra sidan kan erkänna, alt allt, hvad grundlagen ej förbjuder, skall vara folket tillåtet.
Då sålunda det förhållande företer sig, att ett outredt skick finnes, tyckes åtminstone billigheten fordra, att icke den ena Statsmagten tillvällar sig en större rättighet, än den andra erhåller, utan att kyrkan ställes midt i byn; och detta är hvad jag yrkar.
Jag inser olämpligheten deraf, att RiksSt:n skulle, på sätt IlancoUlsk. föreslagit, votera om hvad som är meningen i grundlagen, och en sådan propos. finner jag vara grundlagsvidrig; men jag finner å andra sidan, att R. o Ad. äger full rätt att förklara, det R. o. Ad. för sin del beslutar, alt myntenheten skall vara den eller den.
Inom detta hus hafva tre olika meningar i frågan blifvit framställda.
Den ena meningen är den, som vill bifalla Utsk:s betänk, samt från äldre författningar sedan Carl Villis och Carl XI:s tid deducerar den mening, alt skrot och korn alltid haft en sådan betydelse, som utvisar, att grundlagen är fullkomligt tvdlig deri, att beslutande-rätt i detta ämne tillkommer båda Statsmagterna.
Den andra alldeles motsatta meningen tillhör dem, som tro, att denna beslutande-rätt tillkommer och alltid tillkommit Konungen, samt att skrot betyder tillsatsen af sämre metall och korn finsilfret.
Sedan förekommer en mellanmening, som synes följa en bilIighets— väg, nemi. den, för hvilken Hr Lefre'n yttrat sig i sin Utsk:s betänk, åtföljande reservation.
Denna mening är den, alt R.
St. skulle äga rätt att besluta om myntenheten, och att Konungen ensam ägde att bestämma myntets underafdelningar och multipler.
Jag vill ej beskylla
Hr Lefre'n för att vara en man, som vill fråntaga Konungen något af Dess prerogativer, och jag kan ej sjelf misstänkas derför, då jag vill förena mig med Hr Lefre'n. Jag tycker, att denna mening måste anses billig, då den tillerkänner
Konungen rätt att ensamt afgöra en del af ämnet, nemi. myntets multipler och underafdelningar, men förbehåller R.
St. att gemensamt med Konungen besluta om myntenheten.
Det synes vara det mest oformliga och stridande mot grundlagens anda, att Konungen ensam skulle hafva i sin magt att bestämma myntenheten.
I fall Konungen ensam ägde att bestämma denna enhet, hvilken är mätaren af alla värden, skulle Konungen hafva i sin magt hela enskilda ägande-rätten samt hela lagstiftningen i afseende på böter och förbrytelser.
Sådant blefve följden af Konungen lemnad rätt att bestämma myntenheten, oaktadt Statsmagterna gemensamt ägde besluta bötesbeloppen.