Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min unga nièce Julie ville ändtligen se Ali-Baba.»
Sparre gick fram till högra flygeln och ropade upp mot fönstren: »Julie! Julie!
Ma chère!
Ma chère!»
Balkongdörren öppnades, och Sparres sista nièce – ett halft dussin sådana hade förekommit i huset sedan hans friherrinnas död – trädde ut, en ung blond och hvithyllt flicka, som kastat en med blåräf brämad salopp öfver sitt nattyg.
Det opudrade blonda håret föll i runda, gula lockar öfver en låg, hvit panna, och när hon rörde sig lyste hennes bröst mot den hvita spetschemisetten mellan det halföppna pälsverket.
Försiktigt trädde hon med hvita silkesstrumpor och gröna skor på den snöiga balkongen.
Morgonsolen kantade lockhufvudet och satte gyllene skoning på plisséen kring hennes kjol.
I ena handen höll hon en sockerskorpa, tagen från frukostplateaun, med hvilken hon ville locka sparfvarna till sig.
»Hvad är det?
Jag står ännu vid toaletten och är alldeles naken.
Hvad är det, mon oncle – et ami,» tillfogade hon sakta med en blick full af skalkaktighet.
Sparre rätade upp sig liksom en gammal nummerhäst, som hör reveljen, när han såg henne.
Han tvang lif i sitt slappa ansikte och spänstighet i sin trötta figur.
Han spände blicken och viftade med käppen i luften.
»Det är bara judarna, som du ville se.
Den gamle är din och hela det svaga könets vän, nipperhandlar Henoch, honom känner du.
Men den unge skall du titta på.
Det tyckes vara en slags präst, som far ikring och lär sina trosförvanter att älska.
Skulle du icke behöfva en lektion i den konsten?»
»Att älska!»
Den blonda Julie lutade sig ifrigt öfver balustraden, blickade ner på främlingarna och skrattade med det finhyllta, ljusa ansiktet i den skarpa marssolen.
Henoch tog kavaljersmässigt af sig hatten och hälsade galant med leendet hos en gammal vis, hvilkens lugna medgörlighet gömmer mycket förakt, hvilken vet sitt eget värde och låter andras hån och skämt splittras mot sin själfrespekt, som vågskum mot klippan.
Men Kalonymos, hvilken blott gjort hela besöket, därför att försmädelsen hörde till det han visste sig skola genomgå, och som glödgade hans uppsåt, stod orörlig såsom en bildstod och såg fortfarande långt bort mot den blå himmelen, blott blekare än vanligt.
»Oncle,» sade den unga damen och vinkade
Sparre till sig med ett litet krökt rosigt pekfinger, »oncle,» hviskade hon, när han stod alldeles bredvid balkongen.
»Har jag verkligen så mycket kvar att lära i konsten att älska?
Men det är kallt,» fortfor hon och ryste till för en sträf vindil.
Hon slog kappan tätare om sig, kröp med hela det lilla hufvudet ner i pälsbrämet, så blott de blå ögonen kisade och lyste i solskenet.
»Mina sparfvar,» ropade hon och smulade sönder sockerskorpan, »alla mina grå sparfvar.»
Men när dessa samlat sig på den snöiga balkongen, pipande och kvittrande som en svärm af gråa och hungriga tiggarbarn smög hon sig in och med ansiktet flattryckt mot den stängda rutan stod hon, en nyfiken skolflicka, och betraktade fåglarna, hvilka hoppade om hvarandra med brödsmulorna i näbbarna.
Sparre gaf med en handrörelse tecken till att audiensen var slut och gick raskt genom vestibulen, och när han försvunnit följde de båda främlingarna långsamt efter.
När Jair Henoch åter på Österlånggatan lät Kalonymos gå in genom sin port, öfver hvilken den gamla borgarsläkten Tranas långbenta fåglar stodo mejslade i den mörka stenen, voro de sista spåren af hvardagsmorgonens sträf försvunna.
Ett stilla, högtidligt hus bidade den årliga gäst, för hvilken mor och dotter i dagar bryggt och bakat och för hvilken hemmet fejats från vind till källare – påskfesten.
Bottenvåningen, som eljes genljöd af klirrande metall och stimmet af guldsmedsverkstadens gesäller, och där handeln sorlade oaflåtligt med kommande och gående i butiken, stod nu tom och tyst med lästa dörrar och föreföll dubbelt öde, därför att det var hvardag i bodarna rundt omkring.
Den trånga trappan, hvilkens ledstång sken af putskalk, luktade hvetemjöl och nyuppslagen olja.
Men från själfva hemmet slog redan på tröskeln emot de kommande helgens rökelsedoft af bränd myrten, det drömda paradisets ånga, som hvar sabbat gifver tålamod till arbetsdagens vedermöda.
Hvita förhängen skimrade mot de sollysta rutorna, hvita dukar täckte bord och kistor, och på ekhyllorna, från hvilka hvarje tallrik och hvarje bordsredskap, som hörde det hvardagliga året till, aflägsnats, lyste det hvita påskporslinet af Wedgewood.
Fru Rosalie, hvilken mötte de hemkommande, såg ut som en lefvande personifikation af helgen.
Hon var klädd i hvitt, hvit kofta och hvit, sid kjol.
Det var de plagg, i hvilka hon stått brud under bröllopspellen och i hvilka hon också skulle svepas, ty det är samma dräkt och den skall på hvarje glädjestund, då Israel kan glömma, att dess tempel ligger i grus och aska, och att det själft i spe och trångmål går vill bland folken.
Den gamla frun, som långårig sjukdom tärt och förfinat, såg ut som en liten elfenbensdocka i allt det hvita med sin tunna, skarpt skurna profil och de magra händerna, stickande gulbleka fram ur ärmarnas spetsmanschetter.
Det grå håret låg slätt kring benan under pipningarna i den hvita mössan, hvilkens breda hakband fladdrade oknutna öfver de smala, sluttande axlarna.
Hennes bruna ögon, det enda ungdomliga i hennes stelnade ansikte, lyste upp emot mannen.
Allt i lifvet var hennes religion, men hennes band till honom främst.
Det gamla judiska ordet, att äktenskapen äro instiftade i himmelen hade för henne bokstaflig sanning, och hon tviflade ej ett ögonblick på, att samme Gud, som förde
Rebecca från den aflägsna brunnen i Beth-El till Isaacs lefvande brunn i Canaan också fört henne till sin mans bädd, och att herren strax hon föddes låtit en af sina skrifvaränglar med griffeln anteckna på vaxtaflan, att Rosalie Golda Hakkapar skulle till äkta man hafva Jair Henoch, och det fast att hon födts vid Donau och han vid Rhen.
»Där ser du, Esther,» ropade hon, »att far aldrig kommer för sent,» och hon log mot dottern, som smärt och rak ett par hufvuden högre än hon själf stod bredvid, också i hvitt med de tjocka, svarta flätorna hoplagda i en korg på hjässan.
»Nej, ännu fattas det en kvart, innan bönen skall läsas,» sade Henoch med sin lifsvarma stämma, och på ett ögonblick hade han lagt bönduken öfver skuldran och satt sammetsmössan på hufvudet.
Hela huset samlades nu i salen: makarnas två små söner i de gröna koltarna, Fiken, hushållerskan, som följt fru Rosalie från hennes barndomshem och behandlade henne och hennes man såsom ett par aldrig fullvuxna ungdomar, en vänlig gammal häxa med ännu alldeles korpsvart stridt hår, samt den lingula alltid nytvättade och buttra Stina, familjens kristna tjänsteflicka, hvilken snart i tio år varit i hemmet och som, fast hon ständigt puttrade och protesterade mot »vidskepelsen och dumheterna» blifvit den mest metodiska och nogräknade med de gamla bruken i hela huset.
Nu vände sig Henoch mot den hebräiska väggtaflan, ty den visade det morgonens väderstreck, mot hvilket man skulle anropa allt ljus’ skapare, och han lyfte i handen en sorgfälligt tillknuten duk.
Ur den tog han fram de bitar af det vanliga brödet, som hittats vid den sista ronden genom huset aftonen förut, då man i samlad trupp med tända vaxljus letat i hvar vinkel och vrå för att se till, att icke någon förbjuden föda skulle finnas kvar i hemmet.
Alla de funna brödbitarna lade Henoch nu högtidligt in i den sprakande kakelugnslågan.
Under det de kolnade i falaskan, läste han den bön, hvarigenom all surdeg och allt syradt förintades, så att endast det armodets osyrade bröd, hvilket Gud bestämt till Israels färdkost genom öknen, och som först på hemlandets härdar skulle försättas med lifvets kryddor, fanns kvar i huset.
Sedan hälsade han helgen välkommen med ritualens festligt allvarsamma ord och välsignade efter ålder de närvarande.
Alla lyckönskade hvarandra.
Kalonymos gick fram för att säga Esther sin välgångsönskan, men äktenskapsmäklarens ord från morgonen lågo kvar i hans öron och beröfvade hans stämma och uppträdande den vanliga säkerheten.
Förut hade han alldeles ej betraktat den unga flickan – nu kunde han icke låta bli att iakttaga henne.
Så kände han, hur hennes djupa, svarta ögon drogo hans blick och hur den drunknade i hennes.
Hans hand darrade sakta, då han räckte den.
»Välsignad helg, Esther Henoch,» sade han, och den alldagliga lyckönskningen föreföll honom själf djup och fylld af dold mening.
»Måtte Herren välsigna din egen påsk, Kalonymos,» svarade Esther med sin tunna sopran, hvilken hade samma sköra, lätt bristande uttryck, som hela hennes spensliga gestalt med det tjocka håret, hvars skugga gaf det tunna, fina ansiktet en ton, som om hon ständigt stod i en sjunkande aftons dunkla och döende dager.
De båda unga voro lika långa, där de stodo, med något besläktadt öfver sig, som lockade till förtroende.
Esther log, som önskande att Kalonymos skulle föreslå ett samtal.
Han märkte det, men kände sin tunga bunden, och skygg inför de kringstående gick han åter från hennes sida.
Då hjälpte modern sin dotter, som lätt rodnande stod där midt på golfvet, genom att ropa henne till ett husligt ärende.
Alla de församlade spriddes åter och gingo hvar till sitt genom de hvita, myrtendoftande rummen.
Efter den lätta middagen, då solen slocknade, såsom en förbrunnen stjärna på Stockholms grå marshimmel, och skymningen föll så tät mellan Österlånggatans hus, att luften blef skum i de hvälfda rummen, gjordes de sista anordningarna för kvällen.
Kvinnorna gingo af och an i dörrarna, och lukten af russin och söt deg flöt fram under de låga taken.
I en fönstersmyg sutto på en pärlbroderad pall de båda tio och elfvaåriga gossarna tätt tryckta mot hvarandra och hukade öfver en stor påskbok med gammaldags kopparstycken, som de hade uppslagen på knäna.
Den lille ifrige, hvitbyllte Michel skulle, hjälpt af sin ett år äldre, mycket stadigare broder Ephraim öfva in de rader i den hebräiska kvällstexten, hvilka den yngste i familjen skulle läsa högt, och som innehöllo barnens förfrågan till de äldre, hvarför festen firades.
Michel hade mera lust att titta på bilderna.
Ty på dem såg man mångt och mycket ur Moses historia.
Man såg, huru han, en liten pilt i lång rock och tofflor, ryckte kronan från hufvudet på den elake Pharao.
Mållös af häpnad släppte den egyptiske tyrannen spira och riksäpple i golfvet, där han satt under tronhimmelstofsarna bredvid sin dotter Badjah, hvilken af rörelse vindade med ögonen under den burgundiska hufvan, och hans magiker stod bredvid och balancerade stjärngloben liksom ett kägelklot i handen.
Man såg vidare, hur Moses, nu Herrens profet, med tofvigt gråskägg ända till maggropen och rabbinhätta med pälskant och agraff slaktade påskalammet.
Det bräkte med knifven i bringan, men tittade dock, det goda kidet, upp i Moses’ ansikte lika fromt och klarögdt som Isaac i Abrahams.
Man såg slutligen, hur Israels barn vid midnatten med får och fä lämnade Egypti land.
De båda dystra slafstäderna Pithom och Rameses, för hvilkas afgudatempel judarna släpat tegel och strå under fogdegisslen, lågo öfvergifna på hvar sin bergstopp med gotiska tornspiror, burspråk och vallar med skottgluggar, mellan hvilka de egyptiska väktarna sofvo mot sina hillebarder.
Men nedanför i backen störtade Israels däjor och drängar kring en ofantlig oxvagn, på hvilkens bock Moses satt med Ziporah, medan alla de andra gubbarna och gummorna voro instufvade på de skakande brädena bakom.
Det var ännu flera bilder, som Michel ville betrakta, men Ephraim vände bladen tillbaka till det rätta stället, och när brodern stapplade i bönen, rättade han.
I deras tunna, gälla barnröster verkade de hårdt och tungt klingande orden som svärd i alltför späda händer.
De svartkrulliga lockarna föllo ner i deras pannor.
De blefvo röda och hvita af ifver, där de stafvade sig fram och pekade för hvarandra på den gamla bokens gulnade sidor.
Eftermiddagsdunklet föll ikring dem och de hebräiska bokstäfverna slingrade sig som mörka trolltecken kring deras fingrar.
Nu gick fader Henoch förbi dem utan att låtsas se, ty han skulle icke veta, att de förberedt sig till aftonen.
Men Kalonymos nickade åt dem.
Hela hans barndom blef lefvande, då han betraktade dem.
Han kände blomsterlökarna dofta i höga, dunkelblå glas och Hollands solfyllda töckenluft glida len in i kammaren.
Han hörde modern berätta med sin dystra röst: orden straff, slag, blod och död föllo oupphörligt i den sjunkande skymningen.
Kalonymos blef så helt vemodig till sinnes, då han gick förbi och steg in i sin värds skrifrum, dit
Henoch ledde honom, för att de ännu en gång skulle få samspråka i ro, innan påskgästerna anlände.
Där inne i den lilla gårdskammaren var en brasa tänd.
Vinterdagens sista sken genom snön dog i strimmorna på den gröna kakeln, men öfver det kritade rutverket på kakelugnstenen föll svagt eldskimmer, blossande upp när lågan fick fatt i näfvern.
Porträtterna och böckerna på väggarna försvunno i mörkret.
Tobaksluften trängde fram öfverallt genom möblernas stoppning, och äfven nu lyfte Henoch genast från hyllan en lång, hvit pipa.
Det var ovisst, huruvida det öfverensstämde med lagen att röka vid denna tid.
Men Henoch höll fast vid de gamla bruken utan slafvisk underdånighet och i synbar belåtenhet tände han sitt knaster med en fidibus af papper.
Då Kalonymos ej rökte, tog den gamle fram ur hörnskåpet en grönbukig flaska med Dantziger Goldwasser.
»När mannens blod åldras och kallnar, har det rätt att söka ungdomsvärme i vin,» brukade han säga, »och en gammal kropp, som har trögt efter hvilan, får leta sömnpulver i kannan.»
Han hällde de små glasen fulla och drack gästen till.
Så slog han sig ner i länstolen, såg ett ögonblick på de glänsande guldflarnen i drycken och började:
»Kalonymos, jag är gammal nog att vara din fader, och en jude utan föräldrar, som sofver under mitt tak, vill jag dessutom alltid räkna som en son.»
Den högtidliga begynnelsen passade väl, där han satt i halfmörkret i den stora karmstolen.
Hur bredt och rikt var icke allt tilltaget i hans figur!
Där var ingenting gjordt på förknappning.
Det lätt gråsprängda, men ännu ungdomliga hufvudet var bredt och mäktigt, gestalten axelbred och kraftig, och skägget föll som yfvigt hvitt silke ner på en höghvälfd bröstkorg.
Mildt fårad lyste pannan under mössan, och ögonen glimmade och glänste oförbränneligt.
Så föga än syntes af sextioåringen, måste Henoch likväl hafva känt, att han skred mot den skuggiga gångstigens slutkrök, ty han sade:
»Barn och narrar tala sanning, och den token Seidenschnur, som i morse bjöd ut min Esther, hittade den gången den blinda hönans korn.
En man, hvilken ingen son har, är ett utgånget träd, och den, som måste dö, innan hans söner blifvit vuxna ett träd, som vissnat, innan frukten mognat.
Mina båda söner – himlen gifve dem förstånd och långt lif – äro ännu små, och fastän det vore mycket mot min vilja, kan jag kanske förr än jag anar få höra dödsängeln skramla med sin kedja.
Du är mig kär, Kalonymos, så vill jag fråga om du, som icke har far eller mor, vill låta oss gamla blifva dina föräldrar.
Och vi skola skänka dig vår enda dotter till maka, utan att du behöfver tjäna de sju åren.»
Den lugna värmen, som fyllde det tysta gårdsrummet, tobaksröken, som skref i dunklet sin förflyktigande och återvändande skrift om i hvarandra böljande, jämna år, helgdagsaftonen med barndomsminnena – allt gaf Kalonymos en sinnesstämning, som var honom ny.
Han hade eljes en sångfågels natur, omedvetet drifven att flyga från gren till gren för att på hvar kvist ropa ut sitt läte och sedan med lyft vinge färdas vidare.
Nu kände han för första gången lyckan af trånga bräddar, som låta strömmen samla sig på djupet och blifva stilla och spegelklar.
Pallen under hans fötter och stolstödet bakom hans rygg höllo honom omärkligt fast.
Som han satt där kunde han drömma, att
Esther trädde rak och stilla till hans stol med ett barn, som sof, på sin hvita arm.
Men under barnets slutna ögonlock lyste hans egen blick, liksom från ett fjärran, som än ej dykit upp vid synranden, men hvilkets aflägsna luft, där han själf blott skulle vara ljudet af ett namn, han dock skulle se med gossens öga.
»Du svarar ej om du funnit behag i min Esther,» fortsatte Henoch.
»Hvad henne angår tror jag, hon fått sinnet böjdt mot ditt, och kvinnans tycke är den rätta giftasringen, som låter henne bära makans omsorg och moderns börda lätt som guldspännena i bröllopsgördeln.
Bruden är det, som gör bädden helig.
Så står det också i den gamla boken Othiot – att Gud fader själf flätade Evas, den första brudens, hår.»
»Så skulle jag stanna här, i det här huset?»
Kalonymos såg sig omkring med en undrande och främmad blick.
»Ja, och du skulle blifva medpart i allt mitt, och själf skulle jag lära dig, hvad du behöfde veta om alla ädla stenar, så du kan förestå vår handel.»
Kalonymos log.
»Ja, min son, nu skrattar du däråt och tänker: hvad vill jag med handel?
Och du har lärt dig hata penningen som judens skam.
Men om guldstycket kunde tala, skulle det säga: stulet är jag stenen, som drar i fördömelse, hittadt är jag kroken, på hvilken man fastnar i synden, skänkt är jag betet, som lockar i lättsinnet, men i anletets svett vunnet är jag lönen, som gifver soflet på brödet och glädjen i huset.
Det är godt att begynna med tom ränsel, när man är ung och vill gå lätt och långt, men när du blir äldre och en gång, innan du dör, vill känna dig inflyttad i lifvet, gifver redbart förvärfvadt gods dig känsla af hem och lycka och förljufvar din ålderdom.»
»Men alla mina resor, fader Henoch, alla tempel, som jag icke sett, men i hvilka jag längtar att stå och sia om brödrakärlekens tid ...»
»Ja, bjuder en röst dig fara, drag med Herran.
Då blir det annorstädes du köper grafplats för att vänta på Messias’ och brödrakärlekens tid.
Rabbi Jehudah i världen skref, att den tiden skulle komma vid världens åttiofemte jubelår, det vill säga år 5480, min egen faders födelseår.
Min fader väntade sina åttio år och han var ingen lycklig man, men en villdrifven, som hela lifvet flyttade och reste, till dess han somnade hädan, den lilla grå gubben – välsignadt vare hans minne!
Nu säger jag alltid med rabbi Chainan, att först skall kriget utkämpas mellan Gog och Magog, och
Rom och Konstantinopel falla, innan den tiden kommer.
Så vi ha tid för oss både jag och du, Kalonymos.»
Den gamles röst blef dof och tung.
Han ställde pipan ifrån sig och teg ett ögonblick i dunklet.
Så tog han fram sin hvita dödsmantel och drog den på, ty nu var befrielsens, uppbrottets och ökenvandringens åminnelseafton inne.
Elden hade slocknat.
Som en hög hvit skepnad stod han i snöskymningen i det lilla skumma rummet.
»Nu skola vi blott tänka på helgen och vara glada,» sade han, »och vill du resa skall du gå ombord, när aftonhögtiden är öfver.
I förmaket väntade redan de inbjudne kring värdinnan, som vänlig i sin hvita dräkt tog emot i soffhörnet.
Bredvid henne stodo hennes båda bröder Moritz och Martin, bägge ungkarlar och därför ständigt vid helgen hos systern.
De voro för öfrigt hvarandra så olika och motsatta som möjligt.
Moritz, skolmästaren, var en lång, knotig karl med glest rödt hår och skägg, starka, men afmagrade drag och glasartade ögon under brillorna.
Han talade med låg röst, tackade i onödan och bad ofta om ursäkt, medan han mekaniskt strök ett par bleka händer mot hvarandra, som om han nyss tvättat sig eller ständigt var rädd för damm.
Ingen människa visste annat än godt om den saktmodige enstöringen, som lefde bland sina böcker och sina skolgossar.
Men allt hos honom röjde själfplågaren, som håller sitt jag på fångkost.
Församlingens kvickhufvud – Jakob, klädståndsmånglaren, som just var närvarande i rummet och den tredje i gruppen kring fru Rosalie – hade en gång kallat honom den spruckna krukan, och så söndrig hade hans själ kommit till världen, att minsta beröring lät sinkningen mellan bitarna gå upp.
När man talat med honom, kunde man vara viss på att strax därefter erhålla ett bref med förklaringar öfver missförstånd, som aldrig ägt rum eller återtaganden, som icke behöfdes, och mer än ett hufvud hade undrande skakats öfver hans med ängslig skönskrift präntade bokstäfver.
Men barnen älskade den magra mannen med den varma stämman, som lade armen om deras skuldror, när han läste med dem – hans kalla, frusna fingrar rörde så gärna vid något lefvande – och från hvilkens byrålåda de vid hemkomsten funno rockfickorna fulla af bröstsocker och pepparnötter.
Men när det blef afton såg folket i huset midt emot skolmästaren gå af och an bland sina många uppslagna böcker, och i skenet från den rykande danken i mässingspipan tecknade sig den förstorade skuggan af hans tärda ansikte och hans mot hvarandra gnidna händer fantastiskt på tapeten.
Martin, hofskräddaren, den yngre af bröderna var däremot ett världens barn.
Han hade lärt i Paris och talade en charmant skräddarfranska.
Han var den förste i församlingen, som lagt bort den judiska klädedräkten och uppträdde såsom den mest alamodiska Jean de France i pudrad peruk, sidenfrackar med broderier och silkesstrumpor.
De lidelsefulla och obehärskade judiska åtbörderna hade han med möda svarfvat af och inlärt från komedien och sitt umgänge med de förnämes domestiker några magnifika markisfasoner, som att stå och guppa upp och ned på tåspetsarna i de fina sidenskorna, medan han med tummen och pekfingret knäppte bort från halskråset ett fingeradt snuskorn, eller att med korslagda ben luta sig mot en kakelugn med armbågen på spiselkransen och tinningen tankfullt stödd mot pekfingret.
Rimmet »les affaires och Voltaire» omfattade helt och hållet hans existens, och han samlade rikedom med ett obesväradt och elegant världstvifvel.
I fråga om judendomen spelade han filosofisk kallsinnighet, ryckande på axlarna åt sedvänjor och bruk, utan att dock kunna betvinga en barnafödd förkärlek för de gamla ceremonierna.
Hur mycket fritänkare han var under veckan, blef han jude på sabbaten och infann sig regelbundet hos systern och lät familjeringens medlemmar i förargad häpnad slå ihop händerna öfver den svindlande omväxlingen af sidenvästar, berlocker och urkedjor i hans toalett.
Den tredje i gruppen, den redan nämnde klädståndsmånglaren, dubbel-Jacob kallad, därför att han för säkerhets skuld hette som patriarken i både för och efternamn, var en liten figur, som liknade »gubben i flaskan», svartmuskig och sprattlande, med stort hår öfver ett par spelande, listiga ögon.
Han var så godt som född i ett klädstånd, och nu ägde han själf ett dylikt midt emot tyska kyrkan.
Hela sitt lif hade han tillbragt bland kläder och husgeråd, hvilka efter en förgången glanstid gjort resan utför mot allt djupare förnedring, intill dess de hamnat i den lumpens égalité, som råder i ett kallskumt klädstånd.
Hit kom den gyllene kavaljerens réunionsrock af sidensars, när ficklocken med de afnötta galonerna gömde lakejens finkam i stället för élégantens luktflaska, och hofskönhetens roberonde, då Lisette dansat pösen slaka på Vauxhall, och Lokattens flickor sprungit sönder garneringen i stadsgårdens trappor.
De ciselerade ljusknektarna från salig excellensens nattduksbord och sexternskrifvarens ljussax, den svängda tennterrinen från åldermannens salsskåp och statbondens söndagsstop lefde här i naboskap på samma bord, alla förenade af samma degraderingens lag.
Men längst in i kyffet satt dubbel-Jakob, och vanan att se världen genom alla dessa lunor gjorde honom till en sorts cynisk filosof.
Som i sitt eget element hvisslade han belåtet, där han var nersjunken i en för detta salongsemmas spruckna sits och höll små filosofiska dialoger med ett gammalt, stort, halfförstördt porträtt, som stod uppställdt midt emot.
Det var en 1500-talsriddare, hvilkens ryttarharnesk och riddarkedja blott svagt anades i den mörka, ogenomträngliga duken under ett gulblekt krigaransikte med svarta knäfvelborrar och hopbitna läppar, en spansk kättarmassakrörs fysionomi.
»Godmorgon, herr Graf von und zu Gefressen von dem Wurm.
Hur behagar nådig herr grefven må?»
Dubbel-Jakob stirrade oförskämdt närgånget porträttet in i ansiktet.
»Ack, Ers Härlighet, här är inte värdt att högmodas.
Vi äro ju alla lika inför vår Herre, skräp och schoddy, ärgiga kastruller och buckliga, gamla tennpottor.»
Dessa tre, sins emellan så oförenliga människor förenade fru Rosalie i detta ögonblick vid sitt soffhörn genom sin stilla, högtidliga vänlighet.
Hennes elfenbensbleka, tärda ansikte och fjärrseende ögonen hade en särskild kraft att kalla fram människors andakt och försonlighet.