Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alldeles invid brudpallarne stod enkefru Hall, född Gothén, som visserligen alltjämt hade en ståtlig tournure, men som såg vissen och passée ut bredvid den sköna Marianne Koskull.
Men tog enkefru Hall sig numera ej något ut för världen, så gjorde hennes dräkt det desto mer.
Hon bar en klädning af purpurröd sammet med kort lif och slejfer öfver axlarna i stället för ärmar.
På hufvudet hade hon en turban af guldtyg, i hvilken blixtrade dyrbara juveler, och på den skinntorra halsen lågo tvenne rader stora orientaliska pärlor, sammanhållna af ett juvellås; stora päronformade pärlor utgjorde kläpparne på hennes örhängen.
Bredvid enkefru Hall stod hennes dotter, grefvinnan Wachtmeister, i grön dräkt med juveldiadem på håret, därnäst excellensen Brahe och brudens mor.
Från dörren midtemot den, hvarigenom bruden och hennes far gjorde sin entré, kom brudgummen, förd af sin svåger, excellensen Wachtmeister.
Brudparet möttes vid brudpallarne, bakom hvilka biskop Wingård väntade.
Baron Koskull såg inquiet ut och tummade på den höga uniformskragen, som om den varit för trång, och först då brudens ja ljöd högt, högre än brudgummens, smålog han triumferande.
Men nu började en ny oro, ej allenast för honom, men för alla.
Brudgummen trefvade efter ringen.
Han sökte den i högra västfickan, i vänstra västfickan, i bröstfickan på den blå fracken, i byxfickan.
Biskopen väntade.
Bruden väntade.
– Herre Gud, den stackars Constance! suckade en af fruarna.
John Hall har glömt ringen.
– En sådan drummelpelle, mumlade en herre bredvid henne.
Man går inte i allsköns funderingar, när man skall gifta sig.
Visste man inte, att något skulle vara på tok, då John Hall skulle stå brudgum!
– Jag måtte glömt ringen i fickan på pälsen, stammade John med låg röst och vände sig till en af de närstående herrarne.
Sök ringen i pälsen och kom snarast möjligt tillbaka, så är Dammen beskedlig!
Men Fredrik Damm låtsade ej höra sin principals befallning.
Han lät Jesper Geijer springa i sitt ställe.
Det blef en ytterst pinsam väntan.
Bruden var röd som en ros, men brudgummen hade blifvit likblek.
– Det bådar ondt, när ringen glömmes.
– Ja, ja, söta syster.
Jag vånne jag vore långt borta.
Först få vi vänta en kvart på bruden, och så glömmer brudgummen vigselringen.
– Herre Gud, se på friherrinnan, jag tror hon dånar!
– Hvad betyder det här, kusin Utfall?
– Det betyder, att John Hall nu som alltid är en sakramenskad slarf.
– Tyst, tyst, svär inte, det kan höras!
Nå, Gud ske lof och tack!
Han har funnit ringen.
Men se på Hallen, hur hans hand skälfver, nu tappar han den väl i golfvet!
– Det vore ackurat likt honom.
– Tyst, tyst!
– Gud vare lof, det gick lyckligt! Å, ett sådant bröllop!
Nå, nu äro de ändtligen man och hustru.
Herre Gud, hvad biskopen talar vackert och rörande!
Ingen håller sådana bröllopstal som han.
Akta, spill inte vin på min klädning!
Den är splitter ny, skall jag säga kusin.
Så där ja, nu är det visst jag, som är i tur och ordning att gratulera brudparet.
Följ med, kusin!
Så många pussar den söta Constance ger!
Och alla på mun.
Det var blott brudgummen, som hon vände kinden till.
– Har söta kusin någonsin sett en läckrare brud än Constance Koskull?
– Nej, sannerligen jag det har, men heller aldrig en vackrare bröllopsskrud.
En sådan slöja och sådana juveler!
Och hvem skall vara vacker, om inte den, som nyss fyllt sjutton år och heter Koskull?
– En gammal farbror tillåtes väl att kyssa friherrinnan Hall på rosenmunnen?
– Alla herrarne kalla sig i dag för gamla farbröder, skrattade Constance.
Få se, om ni inte allesammans bli betydligt föryngrade tills i morgon på balen på Gunnebo, när det gäller att dansa!
Constance var yr af allt det smicker hon hörde, och af all den beundran hon uppväckte.
Hennes ögon strålade, och groparna i kinden kommo jämt till synes.
Hon började totalt förglömma, att hon var den olyckligaste varelse på jorden.
Hennes svåger, excellensen Wachtmeister, uppvaktade henne flitigt.
Wachtmeister var en förbåldt kvicker karl.
Därtill hade han särskilda historier, hvarmed han brukade regalera brudar.
Och med dessa trakterade han den vackra svägerskan, som skiftesvis rodnade och slog honom på fingrarne.
John Hall kom och bjöd Constance armen.
Gästerna ordnade sig parvis, och med brud och brudgum i spetsen tågade de vid tonerna af en dånande bröllopsmarsch in i matsalen, där de efter rang och värdighet placerades vid det stora bröllopsbordet.
Framför brudens plats stod den ståtliga krokanen, prydd med Kärlekens och Hymens emblemer i sockerdragant.
Där rundt omkring och öfverallt på det rikt besatta bordet stodo härar af vinflaskor och karaffer, och vinet flöt också i strömmar under bröllopsmåltiden, som räckte öfver trenne timmar.
Det var skåltal och bröllopsvisor utan all ända.
Lund hade sannerligen hedrat sig, och alla bröllopsgästerna deltogo i hans brudsång, hvars första vers ljöd:
»John Hall, som med så stort behag
Vet sina tjäll och salar pryda,
Där allt fått skönhets lagar lyda,
Sin största skatt för hem i dag!
Där honom trädens skugga döljer,
Dit stadens tvång ej honom följer,
Och där han delar herdars ro
Uppå sin valda ort, det sköna Gunnebo,
Där är dess skönsta ros ock hans,
Ty denna ros, det är Constance!
Så låtom glädjen få sitt ljud
Med hell för brudgum och för brud!»
Utanför bröllopshuset, där brudparets vagn höll, lyste marschaller.
Men gatan var så illa mörk, att alla John Halls lakejer voro ute med bloss och facklor för att lysa bröllopsvagnen under den korta färden från det Koskullska huset till det Hallska.
Folket trängde sig omkring det engelska ekipaget för att gapa och beundra.
En sådan vagn och sådana hästar hade aldrig förut varit sedda i Götheborg.
Nu kom brudparet.
Nej, hvad hon var vacker den unga friherrinnan Hall!
Men nu hade hon gråtit, och hon grät alltjämt; hon förde allt som oftast spetsnäsduken öfver ögonen.
Brudgummen däremot såg lycksalig ut, hvilket klädde honom, liksom tårarne klädde bruden.
Nu hjälpte han henne i vagnen.
Det dröjde några ögonblick, innan hon hunnit ordna sig därinne, under tiden talade brudgummen med baron Koskull.
Plötsligen kom Fredrik Damm springande med buketten, som bruden glömt.
Han var barhufvad och såg echaufferad ut.
Stående på vagnens fotsteg, räckte han Constance buketten genom fönstret.
Han stod alltjämt kvar på fotsteget till den nyfikna mängdens förtret, ty han bortskymde bruden totalt.
Constance hade gripit om den hand, som räckt henne buketten och tycktes ej vilja släppa den.
Fredriks och Constances ögon möttes, de kunde ej slita sina blickar från hvarandra, men de växlade ej ett ord.
Då hördes baron Koskulls röst.
Han talade mycket högt och var ej så alldeles stadig på benen.
– Har lilla bruden händelsevis glömt efter sig något annat än brudbuketten, och om så ej är förhållandet, skulle det ej vara på tid att bege sig af?
Constance svarade ej, men hon släppte Fredriks hand och gjorde plats bredvid sig på de hvita kuddarne.
Damm gick långsamt ner från fotsteget och makade sig undan, när hans principal kom.
Men han bugade sig ej för John Hall, när denne steg in i vagnen.
Däremot fick betjänten ej komma fram till vagnsdörren för att stänga den, utan Fredrik gjorde det själf.
Bruden lutade sig ett ögonblick ut genom fönstret, och de omkringstående uppfångade en skymt af henne.
– Lefve brudparet, lefve brudparet! skränade de.
– Kör! ropade John Hall till kusken.
Under färden från bröllopsgården till det Hallska huset, sade brudparet ej ett ord.
Constance grät, och John satt försänkt i djupa grubblerier.
Men när vagnen stannade utanför palatset vid Sillegatan, som var rikt ekläreradt och utanför hvilket facklor brunno, räckte han Constance handen, och medan han förde henne uppför trappan, hviskade han till henne med tårar i ögonen:
– Välkommen hem, min älskade hustru!
Och då hon ej svarade honom, tillade han:
– Gråt inte, min ömma Constance!
Jag skall blifva dig en god och trogen make.
När de kommit upp för trappan, lämnade John Hall sin brud och gick in i förmaket och ställde sig framför faderns porträtt, som hängde på hedersplatsen öfver stora soffan.
Han stod där länge, tyst och allvarsam.
Ändtligen vände han sig till betjänten, som kommit in för att hjälpa sin herre af med pälsen.
– Hur mår herr Herpel i afton? frågade han.
– Herr Herpel dog för en timme sedan, svarade betjänten utan att tänka sig för.
John Hall ryckte till och bleknade.
Därinne i stora salongen, midt under ljuskronan, stod Constance och grät, medan kammarjungfrun lyfte den hvita svandunskantade sidenkappan från hennes axlar.
John Hall drog en djup suck.
Detta var ej den hemkomst på bröllopsaftonen, som han drömt sig.
Hans brud grät, och hans faders gamle trotjänare var död.
– Tala ej om detta dödsfall för friherrinnan, hviskade han sakta till betjänten.
Hon skulle måhända anse det som ett dåligt förebud.
Affärer.
En trasigt klädd man stod i det yttre contoiret och bad att få tala vid herr grosseuren Hall.
– Han är ännu inte kommen, svarade Carnegie.
– Jag har hittat det här papperet på gatan, sade karlen, det lär stå John Hall på det, och därför ville jag lämna det till herr Hall själf för att få hittelön.
– Få se, om det är värdt hittelön!
– Det tappas så mycket från det här contoiret nu för tiden, att inte allt som återfinnes kan pretendera hittelön, mumlade Habicht.
Carnegie tog papperet.
Det var en af John Hall inlöst revers.
Mannen fick en riksdaler i hittelön och tillsades att aflägsna sig.
Ett par minuter senare kom John Hall inrusande.
– Jag har försofvit mig i dag, sade han.
Är det något, Carnegie?
Carnegie följde sin chef in på contoiret.
Han såg mäkta ogillande ut, då han började:
– En sluskig karl har just varit här med denna revers, som han säger sig ha funnit på gatan.
John betraktade papperet flyktigt.
– Ja, jag löste in den här i går.
Hur kunde jag tappa den?
Det var emellertid bra, att den kom tillbaka.
Fick karlen hittelön?
– Ja vars.
Men på tal om att komma tillbaka, så har denna växel kommit tillbaka från Hamburg.
Hvad är det för galet med den?
Jag har själf utskrifvit denna växel.
Carnegie pekade på papperet, som han höll i handen.
– Den har kommit tillbaka, därför att herr Hall i kontexten med bokstäfver skrifvit zwei tausend drei hundert Mark Banco, och i den öfre kanten har herr
Hall med siffror skrifvit ut summan till 3,200 Mark Banco.
– Ja, är det inte rätt?
Herr Carnegie höjde på axlarne.
– Siffrorna äro ju omkastade, ser väl herr Hall.
– Ja, jag ser.
Nå, det har ingenting att betyda, jag skrifver en ny växel, som vi skicka.
– Det är att taga en ganska allvarlig sak allt för lättsinnigt.
Sådant borde aldrig få passera i ett hus som det Hallska, det är ganska betänkligt, om korrespondenterna få anledning misstänka att här slarfvas.
– Det har ingen fara.
Därtill har vår firma alltför godt renommé i utlandet.
Det är en småsak, inte värd att göra sig viktig för.
John skref växeln, som han därpå lämnade till Carnegie.
– Nu är väl ingenting att anmärka?
– Därom är svårt att döma, ty denna växel är fullkomligt oläslig.
Detta kan ju ha både sina fördelar och sina nackdelar, ifall något misstag är begånget.
Vore det ej skäl att skrifva en med läsbarare piktur?
John gjorde en otålig rörelse.
– Nej, den här är mycket läsbar.
Jag kan läsa den, och med litet god vilja kan hvilken annan som helst göra det.
John Hall grep efter sin post.
Vid första brefvet han bröt och genombläddrade, gaf han till ett utrop.
– Hvad skall det här betyda?
Niclas Ekström skrifver, att smidet på Öxnäs bruk har måst afbrytas, därför att tackjärn fattas.
Han säger, att han i ett bref ordinerade 5,000 skeppund, och att jag blott befallt 500 skeppund.
Jag kan omöjligen kontrollera hans uppgift, ty jag ref bums sönder brefvet.
– Visade jag det icke för Carnegie?
– Nej, i så fall hade ett dylikt misstag näppeligen blifvit begånget.
Vore det icke klokast, att herr Hall afstode från att själf sköta allt, och läte Habicht, som han förr gjorde, skrifva ut växlarne och några af oss andra besörja rekvisitionerna?
Herr Hall har för mycket i hufvudet.
– Min salig far besörjde alltid själf rekvisitionerna.
Carnegie kan vara trygg för att jag kan leda affärerna själf.
Jag gör det på mitt sätt, det är olikt herrarnes, men därför lika bra.
Carnegie svarade icke.
– Jag behöfver en hel del pengar till nästa veckas utbetalningar.
Jag tänker låna i London.
– Jag tager en alltför nitfull del i det Hallska husets tillstånd för att undertrycka ett råd, som endast välmeningen kan diktera.
Hvarför företaga så många nybyggnader och lämna så mycket understöd uppe i Wermland?
Det kan aldrig vara välbetänkt att upplåna penningar utrikes och betala räntor för det stora parti stångjärn, som utan afsättning beständigt hopar sig på Götheborgska vågen.
Det vore allt skäl att i stället för att utvidga rörelsen snarare inskränka den.
I annat fall blir det förr eller senare till en stockning.
– Det blir det visserligen inte.
Om jag använder en del af husets vidsträckta kredit till understöd åt redliga och förlägna bruksägare samt inköper af deras tillverkningar möjligen öfver hvad jag kan påräkna att själf genast afsätta, så är det därför, att jag vill gå wermländska bergslagens önskningar och behof till mötes.
Och detta vill jag och skall jag göra.
Och när jag uppbygger förfallna eller reparerar bristfälliga verkstäder och ombygger största delen af husets sågverk, så är detta ju en tillfällig utgift, som i framtiden kommer att bära riklig frukt.
Pengar tröto aldrig min salig fader, och pengar komma heller icke att tryta mig.
Jag vet fullväl hvad jag gör.
– Det är glädeligt att höra.
Jag talar för herr Halls eget bästa.
Gamle herrn hade icke att fullgöra afbetalningar i reda pengar till några medarfvingar, som herr Hall har.
Den årliga förtjänsten måste uppgå till betydliga summor, om den skall svara till herr Halls årliga, oundvikliga utgifter, såsom räntor på medarfvingars innestående kapital, lifräntor, egna hushålls- och andra omkostnader jämte välgörenhetsposter, hvilket allt går till ett ansenligt belopp.
– Var utan oro, Carnegie!
Mina inkomster äro tillräckliga, icke blott för att kunna uppfylla hvarje förbindelse utan ock för att kunna i någon mån räcka den idoga torftigheten en hjälpsam hand.
– Kunna inkomsterna numera verkligen kontrolleras såsom i gamle herrns tid?
Jag vill fästa herr
Halls uppmärksamhet på att vid dessa sista Fastingsoch Persmessomarknader, då herr Hall själf fört kassa, stå många poster så i debet som kredit noterade i riksgäld, då de ut- och ingått i banco och tvärtom.
Det blir därför ej lätt för herr
Hall att för sig själf eller andra göra reda för de penningar, som herr Hall har om händer.
Jag kan tryggt påstå detta, sedan jag blifvit satt att afsluta dessa kassaräkningar, hvilket dock ej lyckas mig för deras oredighets skull.
– Det kan jag med lätthet själf göra, om Carnegie vid tillfälle lämnar in boken.
Jag har min metod för mig.
– I det fall att herr Hall verkligen själf förstår sin kassakladd, som inte på långliga tider blifvit balanserad, skulle jag gärna vilja ha förklaring på hur det hänger ihop att, när jag i kredit och debet hopsummerade den häromdagen, befanns det att 84,000 rdr blifvit utgifna utöfver hvad som är inkasseradt.
John Hall funderade ett ögonblick.
– Var god och bär hit kladden, så finner jag nog snart hvad jag menat.
Och Carnegie!
Jag vill inte göra några affärer med commercerådet Björnberg.
Var god och säg honom det.
– Skall jag också säga honom detta?
– Nej, det behöfs inte.
– Det är märkvärdigt, att herr Hall ensam af hela sin familj hyser en dylik afvoghet mot commercerådet Björnberg.
Enkefru Hall har stort förtroende för honom och grefve Wachtmeister likaså.
– Jag är icke ensam häri.
Min fader hade samma känslor gent emot denne man och ville ej göra affärer med honom, sedan han såg, att Björnberg var utan samvete och att enkors och faderlösas förbannelser vidlådde honom.
– Det är särdeles oklokt af herr Hall, att stöta commercerådet Björnberg för hufvudet, han är en mäktig man och han är en farlig man för dem, mot hvilka han hyser agg.
– Jag har intet att frukta af någon, en dygdig människa lyssnar blott till sitt samvetes röst och följer dess maning.
Jag är tacksam för Carnegies visade intresse, men förbehåller mig nu och framgent att handla, som mig bäst synes.
Carnegies rödletta ansikte blef blodrödt.
– Jag skall icke falla vidare besvärlig med mina råd eller föreställningar.
Jag skall göra det jag blir anbefalld att göra, och ej yttra något, vare sig till varning eller uppmaning.
Därpå kan herr Hall förlita sig.
– Det är bra, Carnegie.
Jag vet, hvad jag gör.
Carnegie kan ej förstå mina planer och mina vyer.
Bär nu hit kladden, så finner jag snart, hvad jag menat.
Carnegie gjorde så och lämnade därpå det Hallska contoiret för att tillbringa återstoden af sin dag på David Carnegie & companis contoir.
Han delade numera sin tid mellan de båda affärerna.
Men John Hall satt i flera timmar nedhukad öfver kassakladden utan att förstå meningen.
Hans hufvud värkte, och han räknade och strök ut och räknade.
Den engelska vagnen hade stannat utanför huset, och John hade sett Constance resa bort och komma igen, men han satt fortfarande kvar och ville inte ge tappt.
Han ville visa Carnegie, att han ej var så oerfaren, som denne förmenade, utan kunde föra sin kassakladd, visserligen annorlunda, men lika säkert som någon annan.
Ändtligen kom hofmästaren ned på contoiret med hälsningar från friherrinnan, att middagen var serverad.
John Hall viftade med handen.
– Var god och stör mig inte, utan säg friherrinnan, att jag inte kan komma, förr än jag slutat denna kalkyl.
Bed henne spisa utan mig!
– Men det är främmande i dag.
Herr Damm är bjuden till middagen.
– Ja, det är sant, jag bjöd honom i går.
Bed honom ursäkta mig!
Friherrinnan får intaga mitt ställe hos honom.
De kunna spela duetter på fiol och kung Davids harpa, så få de tiden att gå.
Jag kan inte slita mig härifrån, förr än jag slutat det jag har för händer, och jag vill sitta orubbad.
Hälsa friherrinnan och bed henne vara så aimabel som möjligt mot vår gäst.
– Se så, nu har jag inte tid längre.
John Hall satt och räknade till långt ut på aftonen.
Hans tinningar bultade, hans kropp skälfde af trötthet, och siffrorna dansade för hans ögon, men han satt envist kvar, alltjämt i förhoppning att finna hvad han menat.
Värdskapets plikter blefvo dock ingalunda försummade, ty uppe i öfra våningen var friherrinnan Hall en till den grad älskansvärd och tjusande värdinna, att hennes gäst totalt glömde bort sin contoirstid och satt kvar i det allra vackraste månsken med den sköna värdinnans hand i sin och hennes hufvud lutadt mot sin axel.
De hade uppfyllt herr
Halls önskan och spelat duetter med hvarandra, men nu i månskenet sjöng Constance dels sombra dels tendra airer för Fredrik, och när den äkta mannen alltjämt dröjde, superade de på tu man hand.
Samtidigt med att John Hall, uttröttad och nedslagen, stöflade upp för contoirets vindeltrappa, spatserade Fredrik
Damm stolt och lycklig ner för den ståtliga hufvudtrappan.
Han såg charmant ut i sin moderna pariserdräkt med fyra västar af olika färger och en redingote af couleur de fumée d’Hambourg.
Innan han gick hade han bedt friherrinnan framföra hans vördnad för den högt ärade principalen.
När Constance gjorde detta, svarade John Hall i frånvarande ton:
– Tackar ödmjukast, tackar ödmjukast!
Innan sol går ned.
Enkefru Hall tillbragte sommaren 1806 vid
Loka brunn, och de båda unga voro ensamma herrar på Gunnebo, dit de utflyttat tidigt på våren.
Vädret var synnerligen gynnsamt under hela sommaren, och det vackra landstället, numera fullt färdigt så inom som utomhus, strålade med en aldrig tillförne sedd skönhet.
Blomsterprakten på Gunnebo var den yppersta, som tänkas kunde, ty enkefru Hall var en stor blomstervän.
De fem terrasserna framför hufvudfasaden utgjorde veritabla blomsterparterrer, klängrosor täckte husets trädgårdssida och den stora trappan, som var så hög, att man kunde åka därunder för att skyddad för regn inträda i byggnaden.
Nedanför trappan, åt denna trädgårdssida, var åter en blomsterparterr utbredd, hvilken omslöts af klippta häckar, som bildade labyrinter och gröna kabinett; det största af dessa var teatern, hvilken ofta fick göra tjänst under denna sommar, då mycken comedie spelades på Gunnebo.
Den stora vattenkonstens bassin med dess sandplan omslöts likaledes af en halfcirkelformad häck.
Vid alla högtidliga tillfällen, och friherrinnan Constance Hall ansåg, att alla dagar denna sommar voro högtidliga, spelade vattenkonsten och duschade med sina strålar guldoch silfverfiskarne, som summo omkring i bassinen och ofta matades af herrskapet Halls charmanta gäster.
Ståtliga påfåglar stoltserade på de med guldskiftande sand belagda gångarne.
När herrarne och damerna kommo dem nära, bredde de hastigt ut sina praktfulla stjärtar med ett ljud, som liknade uppslåendet af en solfjäder och läto så de yttersta fjädrarne hårdt släpa på sandgången, så att det knastrade vid hvarje snabbt trippande steg, de vackra fåglarne gjorde.
Det knastrande buller, som detta släpande förorsakade, väckte förskräckelse hos damerna, ty de ståtliga fåglarne voro ingalunda af fredligaste lynne och tyckte ej om att bli störda.
Men i Gunnebo trädgård funnos också andra utländska dyrbara fjäderfän, som de vackra götheborgsdamerna utan fara kunde närma sig.
De kunde, stående på de små hvälfda träbroarna och stödda mot deras rikt snidade räcken, mata de hvita och svarta svanarne af sällsynt race, som summo kring i dammen.
De kunde i godan ro beundra fasanerna och pärlhönsen och i långa stunder sitta utanför den stora volièren och se på, hur de i alla färger skiftande, gladt kvittrande, utländska småfåglarne flögo fram och åter därinne.
De kunde roa sig med att i fru Halls ryktbara hönsgård betrakta de stora Cochinchinatupparne och de små Bantamshönsen, som ej voro större än nykläckta kycklingar, och de kunde agera hönspigor och uppsamla de nyvärpta äggen i små näpna korgar och filosofera öfver dem med sina uppvaktande kavaljerer.
Intet ställe hade så många resurser som Gunnebo!
I trädgården funnos för resten alla möjliga djur, somliga gingo fritt omkring, andra förvarades i burar.
Ekorreburen var oftast målet för damernas vandringar.
De beundrade de täcka varelserna, som blixtsnabbt kilade upp och ner och hoppade från gren till gren i den stora granen, som stod i burens midt.
De stucko hasselnötter mellan ståltrådsgallren, och när de kvicka djuren grepo tag i nötterna och satte sig på huk med de yfviga plymsvansarne stående rakt upp i vädret och skalade nötterna med sina spetsiga tänder, hvad de vackra damerna hade roligt!
Men ingen enda kunde, oaktadt värdens enträgna anhållan, förmås att visa något annat intresse än förskräckelsens för ormarne i den stora ormgropen.
Hvarje afton gick John Hall med en mjölkskål i hand för att mata sina favoriter, och långa stunder kunde han sitta och iakttaga dem, när de krälade fram till skålen och drucko den söta mjölken.
Han hade särskilda namn på hvar och en af ormarne, och Pehr Backman, som var en kvick karl och som låg i ständiga processer med Carnegie, påstod, att John Hall uppkallat sina ormar efter sina handelsbokhållare på contoiret, och att den stinnaste ormen hette David Carnegie, men detta påstående förnekade John på det allra ifrigaste.
Vid sidan om vattenkonsten låg orangeriet, en täck byggnad, prydd med sfinxer i basrelief öfver dörrarne och med en öppen korridor med kolonner.
I denna byggnad utgjorde ett rum lusthus.
Det hade spegelglas i taket och på väggarne, och friherrinnan Hall och hennes vackra väninnor trifdes under regnvädersstunder ypperligt i detta förtjusande rum, som från alla sidor återgaf deras sköna gestalter och de yppiga blomstergrupperna.
Här doftade rosor och violer, här hviskades månget glödande kärleksord under palmerna och gafs mången förstulen kyss bakom Floras staty.
Om spegelglasväggarne i detta rum kunnat tala, huru många hemligheter hade de då ej haft att förråda!
Bakom orangeriet vidtog parken; slingrande gångar förde ömsom till behagelig skugga, ömsom till glada utsikter och böjde ledigt öfver eller emellan de rikt bevuxna höjderna.
Här i denna skuggiga park firade friherrinnan Hall mången fête champêtre, här lektes hök och dufva, här sprang man enkeleken nedför backarne, och om någon af de förtjusande fruarna, lycklig öfver att ha undsluppit den förföljande, famnades af sin moitié fastare och varmare än nödigt var, låtsade ingen därom, viss om att själf mötas af samma öfverseende.