Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På slikt vis blef detta stycke verkligen, och förblef under årtionden, ett hugneligt evangelium för den genom snillet sanktionerade plattheten.
Utan tvifvel var sådant ett missförstånd.
I alla fall måste anmärkas, att Sånggudinnan är i detta läroqväde mer, än billigt, Guvernant.
Långt mera poetiskt taga sig hennes förmaningar ut, när hon – såsom i den lustigt och skirt behagfulla ”Dansen”, eller den täcka miniaturen ”Mor och Dotter” – kläder dem i lefvande bilder, hvilkas blotta framställning innebär den åsyftade undervisningen.
Det vore en ej mindre orättvisa mot Fru Lenngrens samtid, än mot henne sjelf, om någon ville påstå, att enhälligheten af dess bifall hade sin enda grund i hennes skrifters fullkomliga motsvarighet till den dåvarande högsta sällskapsbildningen.
I större delen af det lof, som henne fordom beskärdes, skulle då efterverlden ej kunna instämma.
Hvad i dessa skrifter lifligt anslår äfven hos de bättre af våra sällskapskretsar, härrör alltjemt lika mycket från innehållet, som från formen.
Innehållet är nämligen ej blott den konstnärligt behandlade hufvudsumman af det Stockholmslif, hvari hon var en medlem; ej blott en snillrik återspegling af den ännu i dag obetydligt förändrade societets-rymd, der enhvar, som (med eller mot sin vilja) tillhör den, kan med beqvämt sinnesnöje igenkänna sig, de sina, eller sina gäster och grannar: det innebär derjemte något mera, och högre; nämligen – innerst – en huslighetens apotheos, i hvilken uttrycker sig en lika stolt som ödmjuk sjelfkänsla af Qvinnans kall att vara det husliga lifvets medelpunkt.
Hade hon endast behagat gifva oss ännu flera positiva framställningar deraf!
Men då en mäktig böjelse för komik och satir, gynnad af det herrskande tids- och sällskapslynnet, lockade henne, att oftare föredraga negativa eller indirekta: så blef också i dessa den allmänna egenskap hos hennes form, att med den glädtigaste qvickhet förena den hjertligaste godsinthet, en oföränderligt allmän och varaktig bifallsgrund.
”Hon sökte” – säger Franzén – ”Icke löjet, för att bele; utan det trängde sig på hennes inbillning.
Hennes skämt är ofta hvasst, aldrig bitande; sjelfva det bittra har hos henne en rolighet, som förlenar äfven det i hennes epigrammer allramest stickande”.
Sällan stegra sig de få undantagen till en så juvenalisk – och dymedelst all munterhet förjagande – skärpa, som i ”Rosalie”.
Der ler hon icke öfver dårskapen; hon harmas öfver lasten, – hvars skenbara lycka här skildras i en teckning, som liknar ett afbrutet stycke (eller förra hälften) af en Hogarths-svit.
En härmed närbeslägtad tafla möter oss i ”Den lilla Tiggarflickan”, der likväl tonen är mera sentimental och läsaren hugnas med en glad afslutning.
Föröfrigt märkes, att hon till och med vid målandet af den öfvergifnas jemmerfulla trångmål, knappt mäktar allestädes återhålla sin grundböjelse för skalkaktig leksamhet.
I sjelfva verket lyckas hon ock minst, när hon en och annan gång blir denna sin grundstämning otrogen.
Hvarken när hon vill vara sentimental, eller när hon vill vara dyster och förskräckande, är hon i snillekraft sig jemnlik.
Man kan visst icke säga om balladen ”Varningen”, eller om romansen ”Gref Bernhards Bröllop”, att de äro dåliga: men ingendera är dock rigtigt, hvad den i sin art borde vara; de förråda, att skaldinnan begifvit sig in på ett fält, der hon icke är hemmastadd.
Endast på sitt vis kan hon bli förtrolig äfven med sjelfva nattens fasor och vålnader: nämligen då, när hon behandlar detta hemska område parodiskt.
Så, i den en smula sjelfsvåldiga balladen ”Gengångaren”; så, i den ännu sjelfsvåldigare balladen ”Anders och Cajsa”.
Den sednare, en parodi öfver Kellgrens ballad ”Fredriks Vålnad”, vandrade ur Stockholmsposten in bland Åhlströms ”Skaldestycken satta i Musik”.
Ur samlingen af hennes skrifter har den dock blifvit utesluten.
Samma öde delar hennes i min barndom allmänt sjungna visa om ”Gubben Didrik”.
Förmodligen tyckte antingen hon sjelf, eller hennes efterlefvande vänner, att hon i dessa bägge stycken hade sträckt
Poesiens friheter något för långt utöfver den qvinliga gränsen.
Likväl har hon äfven i åtskilliga af de stycken, som i samlingen finnas, tillåtit sig situationer, målningar, uttryck, så obrydda om allt pruderi, att en nutida skaldinna knappt skulle äfventyra dem.
Sjelf i sin vandel föresynlig, med sin komiska uppfattningsblick förenande den strängaste sedliga sjelfmedvetenhet, tänkte hon, att satsen ”för de rena är allting rent” bör jemväl af den qvinliga qvickheten få tillgodonjutas.
Rätta linien härvid är i alla fall ytterst vansklig.
Den uppdrages dock slutligen blott af Qvinnans medfödda, fina instinkt och naturliga takt för det Skickliga.
Måhända har Fru Lenngren, i denna hänsigt, en och annan gång sträckt sin vågsamhet till en smula ”mannabragd”.
Och är den verkligen mera vågande, eller mindre sedesam, i den nyssnämnda muntra parodien, – emedan der förtäljes med en folkvise-artad upprigtighet, att
– ”flickan var så varm, så ung,
Och jungfrudomen var så tung” (m. m.);
än i ett stycke sådant som ”Andarne”, – emedan här samma thema genomförs under en fransyskt half och gles beslöjning, och bekräftas genom sjelfva ”söta mors” föredöme?
Likväl har denna berättelse blifvit i samlingen upptagen; naturligtvis såsom mindre anstötlig än den förra.
Om den således är för unga läsarinnor mera uppbygglig, må betviflas.
I allmänhet skall efterverlden äfven derför vid hennes skrifter alltid fästa en stor uppmärksamhet, att de så troget måla sin tids seder, sin förevarande sällskapsverld, och dervid äga, så väl i ton som i ämnen, så mycket inhemskt.
Med undantag af Bellman, torde i det afseendet ingen af våra äldre skalder vara svenskare, än hon; åtminstone om vi få antaga – och skulle vi det icke? – att till vårt folks äkta ursprungslynne hör en oskiljelig förening af godt modervett och godt skämt.
Våra nordiska fornfäder, så frejdade för manligt allvar, för själsstämningens i grunden tragiska djup, utmärktes dock ej mindre af ett visst lättsinne, som ofta lekande, ja gycklande, frambröt midt emellan striderna och bragdvärfven.
Eddorna och Sagorna intyga det tillfyllest.
Skämtade icke gerna sjelfve den store Gustaf Adolf? och hos hvem har väl den svenska manligheten ädlare och skönare framträdt?
Detta drag af nationens lynne genomgår dess vitterhet, liksom under Medeltiden (se Folkvisorna, Stora Rimkrönikan m. m), så ock från Stjernhjelm ända till oss.
Vi veta, hvarigenom Dalin förnämligast blef, och så länge var, nationens älskling; vi veta, att till och med Gyllenborg, då och då, frestades till försök att le; vi veta, att
Oxenstjernas yppiga fantasi är kanske skönast i hans skämtsaga ”Disa”.
Om Kellgren har jag nyligen talat; Leopold skall, innan kort, lemna oss nya bevis.
Och hvem erinrar sig ej Tegnér? hvem ej den Nya Skolans ”Markalls-Nätter”? hvem ej Vitalis, Dahlgren, och flera sednare?
Vidunderligt nog blef under några år (ej längesedan) påstådt, att svenska folklynnet är – och alltid varit – ett uteslutande muntert, putslustigt, utåt-vändt (hvilket man kallade ”friskt”), och att hvarje skaldeljud af djupare betraktelse, af ömmare känsla, af elegisk stämning vore en ”hämorrhaidal”-poesi, som alltså äfven – med detsamma – vore osvensk.
Sällsam berömmelse öfver ett folk, hvars stamlynne dock innebor Vala-qvädet och Sigurdssagan, folkvisan ”den Bergtagna” och folkvisan ”Sven i Rosengård”, sierskan Brigitta och siaren Swedenborg, trillingssvanorna Frese, Lidner, Stagnelius!
På denna orimlighet, hvars egentliga källa var det mot nyssnämnda skola rigtade hat, som i den tiden från samma håll föranledde så månget annat förfluget hittord om svensk och tysk vitterhet, behöfver väl ej, numera, någon bokstaf till vederläggning spillas.
Vi vilja blott påminna, att skalder af ett gerna philosopherande, ja metaphysiskt slag – så t. ex.
Leopold i sin art, och Stagnelius i sin – hafva inom Sverige (hvar i sin tid) vunnit en popularitet, som visst icke kan kallas liten.
Men äfven sjelfve de djupast melankoliske af våra skalder, Lidner och Stagnelius, älskade skämtet; ehuru den förre sällan, och den sednare nästan aldrig lyckades deri.
Ling ensam var så främling inom denna rymd, att han i det närmaste ansåg allt skämt för ett fjolligt, lågt, mer eller mindre föraktligt grin, som hvarken borde eller kunde finnas i den sanna Poesiens rike.
Vi nämnde ”popularitet”; och tro genom det föregående vara förklaradt, både hvarför knappast någon skald i Sverige har uppnått en större än Fru Lenngrens, och hvarför denna – så vidt man får dömma från det täta utkommandet af nya upplagor – ännu oförminskad fortfar.
Ett enda må dervid tilläggas.
Det svenska sällskapslif, som i dessa teckningar behandlas och igenkänner sig, är icke blott än i dag temligen sig likt; det skall ock – i allt det hufvudsakliga af later och olater – fortsätta att vara det, så länge den medelsort af menniskor och bildning, som här utgör det allmänna innehållet, förblifver, i genomskärning betraktad, densamma.
För hela den dithörande mängden lämpa sig dessa dikter på yppersta vis till en societets- och konversations-poesi, som till sina läsare och läsarinnor har det lyckliga dubbelförhållande, att den i sitt slag är beundransvärd äfven för dem, hvilka eljest hos Skaldekonsten söka och älska någonting vida högre, men likafullt aldrig uppsväfvar till en rymd så lyftad öfver bemälta medelsort, att icke denna kan när som helst makligt medfölja på hennes uppfärd.
Hvarken inbillningen, eller känslan, eller tanken, eller qvickheten uppfordras här någonstädes till en grad, som kunde gifva minsta sken till beskyllning för öfverdrift.
Man föres aldrig så långt ut på Poesiens haf, att man förlorar Prosans landkänning, eller tappar ur sigte den för hvarjom och enom alldags-bekanta kust, på hvilken här Komikens lusteldar spela; och händer det understundom (liksom t. ex. i ”Mårten Holk”), att skämtet är en qvickhet, mindre af fantasi och humor, än af förstånd och satir, så förhöjer slik omständighet sakens behag för de talrika läsare, hvilkas högsta ästhetiska interesse är att upptänka och utgissa anspelningar på enskilda personer.
Med få ord: i Fru Lenngrens diktkonst är en måtta, aldrig nog inskränkt att förefalla (egentligt) poetiska läsare trång och platt, men också aldrig nog rymlig att förefalla prosaiska läsare såsom en gränslös vidd, i hvilken de svindla och borttappa sig.
– Ej sällan sker, att Kritiken, vid betraktandet af stora författare, med en suck tänker sig möjligheten huru de hade kunnat bli ännu större.
Vi kunna ej hindra, att en dylik suck blir hörbar äfven från den vördnad, som på dessa blad velat framräcka sin krans åt den ädla Skaldinnans bild.
Men dervid glömmes icke, huru den sällskapsluft, som i allmänhet närmast omgaf henne, var, med alla sina beståndsdelar af fryntlig hemtrefnad och valdt umgänge, ändock föga gynnsam för Poesiens friaste och högsta uppflygter.
Hade Kellgren och Kraus fått längre lefva: troligen skulle hon då till sådana blifvit lifvad; troligen skulle hon då på den bana, som just företrädesvis var hennes anborna, hafva skänkt oss flera och större skapelser af det slags national-idyll, hvarpå hon i ”Den glada Festen” lemnat ett prof af i vårt språk ouppnådd och i andra språk sällspord förträfflighet.
Sedan Kellgren bortgått, fanns under adertonde århundradets sista årtionde lika litet, som under nittonde århundradets första, någon motvigt qvar mot det öfvermått af moral-didaktik och satir-qvickhet, hvaraf Sveriges hela vittra bildning då var strängt beherrskad och kufvad.
Det nu sagda må tillika göra begripligt, hvarföre, under den såkallade ”Phosphorismens” period, en och annan yngre granskare tycktes anse den ambrosia och nektar, som i dessa dikter iskänkes, vara nog mycket tarflig husmanskost.
Man hade deruti orätt.
För det första utmärkes Fru
Lenngren tvifvelsutan genom den ära, att i det slags vitterhet, som består i talentfull återspegling af det inom skaldens personliga synkrets förekommande alldagslifvet, hafva frambragt det fullkomligaste, som Sveriges tungomål hittills har att uppvisa.
Men – hon har icke stannat vid blotta afspeglandet af detta lif.
Hon har äfven upplyftat sina spegelbilder till den verkliga Konstens område; och derigenom, öfverhufvud, åt dessa bilder (äfven de lägre) gifvit en poetisk adel, som, vid noggrannt påseende, ej bör kunna misskännas.
Af sin samtida sällskapsverld har hon sålunda förevigat, ej blott det genom hennes löje skirade osköna, utan äfven hvad den ägde skönt, ja skönast; hvilket, på hennes taflor, glänser oss till mötes i hela älskligheten af målarinnans leende godmodighet.
Många äro de författare, dem ett stort namn tillfallit; men få hafva bibehållit det så jemnt stigande, som Fru Lenngren.
Hon vann det, i begynnelsen, blott småningom: och länge nog dröjde, innan någon vitter myndighet offentligen afkunnade, att hon var ett bland Sveriges förnämsta snillen.
Med undantag af Thorild, var Gyllenborg den förste, som bröt denna tystnad.
Då den sednare framträdde, hade likväl allmänheten, på egen hand, redan börjat göra henne rättvisa.
Hyllningen af den osäkra och föränderliga röst, som kallar sig det allmänna omdömets, var henne dock ingen hugnad.
Man må emellertid ej föreställa sig, att hon hade utbytt den fåfänga, som söker bifallstecken, mot den, som låtsar förakta dem.
Hos Svenska Akademien hade hon afböjt flera förslag att gifva henne en lysande utmärkelse, – bland hvilka till och med ett att invälja henne till ledamot165; men då hon slutligen öfverraskades med den, att det var just på dess högtidsdag 1797, som Gyllenborg uppläste sin sång till hennes ära, kunde hon för sina närmaste ej dölja, att bestörtningen åtföljdes af en känsla, som icke var oangenäm.
Än synbarare förrådde sig hennes belåtenhet, då hon af samma vittra samfund, i Januari 1803, genom ett besök på dess vägnar af dess Direktör och Sekreterare, anmodades att utgifva en samling af sina skrifter.
Sannolikt fann hon sig ock genom sådana aktningsbevis mera betryggad vid fortgåendet på en bana, som, vådlig för alla, och för fruntimmer allramest, var detta särdeles i en tid, då författarinnor i Sverige ännu voro, af allt sällsynt, det sällsyntaste.
Likväl kunde hon icke förmås att samtycka till Akademiens önskan.
Åtminstone gaf hon blott ett halft undvikande svar; och så länge hon lefde, förblef den ifrågavarande samlingen overkställd.
Huru högt detta samfund skattade henne, visade sig föröfrigt äfven genom andra prof. Då 1796 beslutet fattades om den nya upplagan af dess Handlingar, beslöts äfven, att exemplar deraf skulle föräras åt Konungahusets medlemmar och – Fru Lenngren.
Och denna skänk beledsagades år 1800 af en ny: en årlig, till hennes död fortfarande pension.
Hvad hon sjelf värderade högre än all dylik uppmärksamhet och uppmuntran, var den personliga vänskap, hvarmed hon, i det enskilda umgänget, af flera bland Akademiens ledamöter omfattades.
De förtroligaste af dessa vänner voro, – näst Kellgren, – Rosenstein, Lehnberg, Franzén.
Sällan i person synlig för allmänheten, hade hon dock stundom omedelbara tillfällen att märka, huru kändt och kärt, äfven i aflägsnare orter, hennes namn var.
Exempel deraf hördes hon med rörelse förtälja.
Insjuknad på en resa i ett af rikets södra landskap, kom hon om aftonen till en småstad, der hon skulle hvila.
I samma hus var, för samma qväll, en assemblé med dans tillställd.
Dans-sällskapet försporde, hvem den sjuka var – och förflyttade sig genast till ett annat hus; utan att hon derom hade någon kunskap förr, än följande dagen.
Det gifves ett slags höfligheter, dem man tror sig skyldig en ryktbar författare, och för hvilka man återväntar något muntligt (kanhända ock, i ett såkalladt ”album”, något skriftligt) bevis på hans rättighet till sitt rykte, eller åtminstone på hemsökarens rättighet att kunna säga: jag har sett honom – jag känner honom – jag är med honom nära bekant.
Sådana artigheter undvek hon, så mycket hon kunde.
Visserligen fägnades hon, då någon oväntad lägenhet öppnades att se in i ett sinne, ett hjerta, der hon fann sig rigtigt och fullt förstådd.
Men i det vanliga umgänget ville hon ej synas auktor.
Hon ville der vara endast fruntimmer.
Framförallt i sällskap med sitt eget kön: med hvilket hon derföre ock underhöll samtal blott och bart om de föremål, som hon visste vara dess allmännaste; ämnen, tillhöriga än barnkammaren, än möbelboden, än köket, än theaterns och soupéernas krönika.
”I hennes boningsrum” – säger Franzén – ”syntes aldrig en bok, aldrig ett skriftyg; knappt af dem, som hörde till hennes hus, träffades hon någonsin med pennan i handen”.
Den, som ej känt henne mycket nära, skulle lätteligen kunnat förmoda, att hon ansåg mat och matlagning för ett af lifvets högsta interessen.
Ej nog, att hon – ehuru med klok hushållning – gerna till ett läckert bord inbjöd gäster, som enkom förstodo värdera det; med dylika kännare blefvo dervid kok-konstens läror och upptäckter grundligt afhandlade.
Vid ett sommarbesök hos Franzén afhörde hon med så nitisk uppmärksamhet en komministerfrus långa berättelse om en sin älsklings-kalfs lefnadslopp, att hon allsicke märktes äga något öra för Skaldens älskliga och fint bildade maka, som satt på hennes andra sida och sökte på godt maner inleda ett annat samtalsämne; hela hennes själ tycktes, till den goda prestfruns förtjusning, vara med spändaste nyfikenhet rigtad på kalfvens underbara öden.
Påmintes hon, bland sina förtrognaste, om den rol hon vid sådana tillfällen spelat, teg hon och smålog – sannolikt med Augusti känsla, att hon hade ”spelat den väl”.
I våra dagar skulle mången frestats tycka, att hon i slikt undandöljande af sitt snille och auktorskap ofta gick för långt.
Rent ut sagdt: hon dref sin farhåga för skenet af lärd och vitter till ett öfvermått, som (förlåtligt nog!) omsider af ett yngre slägte ansågs för tillgjordt.
Hon nöjde sig icke med, att gömma lyran under sitt sybord; hon låtsade äfven, att ingen lyra fanns inom hennes hus.
I en sednare tid har det motsatta felet blifvit vanligare.
Till grund för hennes beteende låg, bredvid ett strängt, kanske något snäft begrepp om hvad qvinnan egentligen borde vara, äfven medvetandet af den qvinliga bildningens dåvarande allmänna tillstånd, ej blott nedanom, utan jemväl inom den medelklass hon tillhörde.
Inför dess ögon kunde hon blott genom så beskaffadt uppförande vinna ursäkt, eller hos alldags-fruntimren förvärfva sig ett privilegium, att oantastadt få derjemte vara något annat och mera, än de.
Visst är, att det alldagliga sällskapslifvets skick i Sverige – och ingalunda minst i Stockholm – var då långt mera egnadt, än det är nu, att ingifva ett dylikt slags qvinnofruktan; hvarvid dessutom kunde antagas såsom säkert, att den qvinliga inskränktheten ägde medhåll af en manlig, från hvilken till och med utmärkta män ej alltid voro fria.
Vanskligare är att förklara, hvarför hon äfven inför qvinnor, som sjelfva voro snillen, men icke dess mindre hennes likar också i sann qvinlighet och husliga dygder, med samma hårdnackenhet bibehöll samma grundsats, att antaga en den möjligast enfaldiga uppsyn och säga dels ingenting, dels endast de utsöktaste trivialiteter.
Så skedde t. ex. vid en af Franzén 166 tillställd sammanträffning med den tyska skaldinnan Amalia von Helwig.
Af detta möte, som blef deras enda, har ej blott Fru von Helwig, utan ock Franzén sjelf gifvit mig en den mest sorglustiga beskrifning.
I den fromma mening, att göra henne personligt bekant med dem, som under vårt århundrades första årtionde räknades för Sveriges vittraste snillen, hade han i Stockholm – på Mon Bijou – sammanbjudit alla dessa utmärktheter till ett poetiskt aftonsamqväm; och tillika berättat henne, att de voro hans närmaste vänner.
Till hans största förlägenhet, syntes de nästan samtligen just ena sig på, att mot den i hvarje afseende älskvärda utländskan vara så stela, så dragna, så kärfva, så ordnjugga, som möjligt.
Förgäfves vände sig den arme värden företrädesvis till Fru Lenngren, med hopp att framlocka någon större fryntlighet, någon lifligare meddelning: det oraklet förblef det stummaste af dem alla.
Var detta en blygsamhet, sträckt till blyghet?
Var det djup försynthet? eller förutfattad fördom? eller förnimmelsen af främlingskap inom spheren af ett fruntimmer, som vid hofvet i Weimar blifvit uppfostradt af Goethe och Schiller?
Eller var det ett ovillkorligt uttryck af hennes karakters allmänna återhållenhet, – lätt benägen att i hvarje företeelse af själ, som öfversteg dess engång vedertagna jemnmått, misstänka sken, skryt, prål? och ville hon alltså begagna tillfället, att på indirekt vis gifva den tyska damen en lexa, en praktisk tillämpning af ”råden till Betti”?
– Hvad hos Franzén ökade grämelsen, var tanken på den för Sveriges snillen oförmånliga föreställning, som Fru von Helwig skulle hemföra från detta förolyckade vittra gästabud.
Ej heller må undras, om följden blef, att från alla snillen af sådant slag bad hon Gud hädanefter för alltid bevara sig 167.
Till välförtjent trefnad för den hederlige Lenngren, var han ständigt den förste bland de få vänner, för hvilka hans maka ej ansåg nödigt att sålunda maskera sig.
Väl visste han merendels icke, när hon hade kastat på papperet sina verser; hvilka ej sällan föddes i hennes hufvud, medan hon gick i sitt hushåll.
Men hon plägade någon tid efteråt öfverraska honom med ett nöje, hvars värde för honom utgjorde gåfvans högsta värde för henne sjelf.
Han var hennes förtrognaste vittre vän.
Påminna vi oss nu, att han tillika hade varit Kellgrens: så är dermed nog sagdt, både om det behag hvarmed hennes lyra omgaf honom i hans hus, och om den uppmuntran, som hon kände af hans bifall.
För att äfven mera särskildt roa honom och hans vänner, diktade hon de åtskilliga Dryckesvisor, som bland hennes skrifter förekomma; och om hvilka man väl eljest (med undantag, måhända, af ”Sällheten”) knappt skulle gissat, att de härröra från en qvinlig författare.
Den mest egendomliga ibland dem är ”den Välvise”.
Öfverhufvud äro de muntra i Rahbeks tonart.
Ett af dessa stycken – ”Göternes Utvandring” – är ock omedelbarligen hämtadt från honom.
Dess i slutraderna sammanfattade sens moral (en skål för handeln och sjöfarten) borde i synnerhet för ett Kommers-råd klinga hugnesam.
Bekant är föröfrigt, att man i den tiden, oaktadt det (med halft samvetsagg) beviljade undantaget för Bellmans-sången, egentligen älskade, när man ville slå sig lös, en bacchantism som var måttlig, beskedlig, ofta moraliserande, ja moraliskt rörande.
Att fullt instämma häri, kunde dock Fru Lenngren blott ett par gånger lockas (se ”Bordvisa” och ”Sång i ett gladt sällskap”); hon var dertill, i grunden, både för glädtig och för qvick.
Förträfflig såsom maka, var hon äfven i allmänhet ett mönster såsom husfru; och således för sitt tjenstfolk snarare en moder, än en herrskarinna.
I blandadt sällskap noggrannt (ehuru ledigt) afvägande orden, och gerna försigtig ända till slutenhet, befanns hon i egentliga vänskapsförhållanden alltid lika öppenhjertig, som tillförlitlig.
Den makt, hvarmed hon var begåfvad att i lyckans hemvist förhöja glädjen, bytte sig, med samma beredvillighet, i sorgens boning till en makt att sprida tröst och hjelp.
Med en för all nöd känslig godhet, som njöt af hvarje obemärkt tillfälle för välgerningar, förenade hon vid utöfningen både den starka vilja, som beredde utväg, och det klara förstånd, som förebyggde missbruk.
Hennes utseende (ty förmodligen vill man äfven derom någonting höra) kunde, utan att vara egentligen oskönt, likväl ej kallas vackert.
Men det gaf ett intryck af stilla behag, hvarvid den alltid enkla och alltid vårdade klädseln sammanstämde med anlet och gestalt till en angenäm helhet.
I det allmänna umgänget tycktes ej mindre utseendet, än sättet och tonen, tillkännagifva en temligen vanlig Kommers-Rådinna; endast simplare, än de flesta.
Stundom sågos dock äfven i sådant umgänge hennes ögon uppglänsa af en qvickhet, som hotade med ett epigram; men oftast återhölls det då af hennes läppar med ett mildt halflöje, eller följdes af en genast försonande mine, som antydde, att det fina saltet af hennes infall ej utströddes af begabberi eller skadefröjd.
Också undföll det henne ytterst sällan bland dem, hos hvilka hon kunde vänta sig att det skulle missförstås eller såra.
Glömde hon sig understundom, då hon frestades af en alltför oförsynt närgångenhet eller en alltför omotståndlig löjlighet, så väckte det i hennes inre strax ett långvarigt missnöje öfver afvikandet från en grundsats.