Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han metade upp höns och kycklingar från sitt fönster.
Formligen metade, kastade ut metspöet med mask på kroken åt de arma djuren och halade upp dem, som »nappade».
Hu, det ryser i mig, när jag tänker på det!
Och så det ständiga spelet.
Strax efter första frukosten bäras brädspelsborden ut i trädgården, och så hör man slamret af tärningar och brickor hela förmiddagen.
Doktorn spelar alltid med och alltid om pengar.
Nåja, det är i det hela taget ett oskyldigt nöje, och någon sysselsättning måste väl de sysslolösa ungdomarne ha, men värre är det med de nästan dagliga utflykterna till Monte Carlo, som de företaga med doktorn som anförare.
Du förstår, att jag inte talar om alla herrarne, inte en gång om flertalet.
De komma hem, antingen mycket uppsluppna eller mycket nedstämda och förargade, oftast det sistnämnda.
Efter middagen, som är öfver vid sjutiden, samlas damerna i doktorinnans salong, jämte de herrar, som ej tycka om tobaksröken eller tonen nere hos doktorn, där man dricker punsch och spelar hasardspel.
Doktorn är för öfrigt, liksom hans hustru, den angenämaste sällskapsmänniska, man kan tänka sig, med en ganska stor talang som tecknare, hvilken dock mest användes till att rita karrikatyrer.
Hon har en förtjusande röst och sjunger sina små fransyska, litet vågade chansons eller chansonetter med det mest pikanta och koketta behag.
Det är egendomligt att tänka sig dessa unga, glada, lättsinniga människor, omgifna af nästan idel sjuka, och jag kan ej rå för den tanken, att denna krets är en krets, i hvilken de alldeles icke passa, och att pension och pensionärer betraktas väl mycket från affärssynpunkt.
Nästa vecka kommer doktorns vän och akademikamrat, den berömde Falkman.
Doktorinnan gläder sig mycket däröfver och är endast ängslig, att han skall vara mindre munter och glad än förlidet år, då han lär utgjort det lifvande elementet här i pensionen.
Det skall bli roligt att lära känna en sådan celebritet, om hvars personliga älskvärdhet man hört så mycket.
Hoppas, att han icke uteslutande sympatiserar med sin gode vän och hans vildar, då är han inte i min genre.»
Arvidson tog fram ett annat bref ur packan, ögnade tyst igenom de första sidorna, under det Berg trummade med pappersknifven på bordet, och fortsatte så:
»Falkman är kommen, och jag får säga, att han gör ett ytterst angenämt intryck.
För det första är han ståtlig och vacker att se på, ett fullkomligt vikingautseende.
Ännu har jag endast sett honom från min »högre synpunkt», balkongen, men därifrån tar han sig onekligen mycket bra ut, där han med en mörkblå kappa öfver axlarna och i sin bredskyggiga, mjuka filthatt promenerar med doktorinnan, som förefaller oändligt späd och barnslig bredvid sin reslige pensionär.
Jag kan omöjligt upptäcka, att han ser sjuklig ut, men jag vill inte studera honom genom lornjett, och utan den ser jag ju ingenting i detalj.
Hvad som intager mig till Falkmans förmån är, att han inte tycks vara någon spelare, åtminstone håller han sig nästan uteslutande till värdinnan i stället för till värden.
Han är mycket förtjust i henne, det kan jag se utan lornjett.
Hans skratt är ofantligt smittande, riktigt ungdomligt och behagligt att höra.
— — Han lät presentera sig för Louise idag.
Hela sällskapet var efter middagen församladt i doktorinnans salong, där Falkman föredrog en af sina s. k. nidvisor, en mycket kvick satir öfver doktorn och hans kotteri, »det moderna tobakskollegiet» kalladt.
Då han endast varit här några dagar, har doktorinnan troligen försett honom med åtskilliga pikanta detaljer.
Bland annat förekom det »stora fiskafänget».
Det länder honom till ursäkt, att han inte sett det.
Jag skickade ej af mitt bref i förgår, hoppas du ej varit orolig, jag känner mig snarare bättre än sämre.
Här råder emellertid en tryckt stämning i pensionen, fast alla söka slå bort den.
Rektor Balle håller på att dö.
Det är inte oväntadt, han kom döende hit, och doktorn har från första stund icke gifvit något hopp.
Det gör mig och Louise mycket ondt om hans stackars hustru, som den sista tiden ofta varit inne hos mig.
Hon är alldeles förtviflad.
Jag tycker, att doktorinnan kunde vara mera för henne.
Man kan inte begära, att hon skall känna så särdeles djupt för alla som lefva, lida och dö i hennes hem här nere, men hon måtte inte ha mycket hjärta.
Hon dömer alla efter som de äro trefliga och roliga, begåfvade eller angenäma sällskapsmänniskor, och då fru Balle troligtvis aldrig varit något af allt detta och under nuvarande förhållande visst inte är det, behandlas hon af den unga värdinnan på ett sätt, som hon är alltför olycklig att känna sig sårad af eller ens lägga märke till, men som är lika pinsamt att behöfva bevittna som att se Molén fiska höns ....
I dag begrofs Balle.
Samtliga pensionärerna, som kunde, följde med till kyrkogården.
Vi hade bundit en hel del kransar af de härligaste blommor, kistan var nästan nedbäddad i blommor.
Stackars änka!
Hon är just en sådan hängifven, uppoffrande, obeslutsam, opraktisk varelse, som ej passar att stå ensam i världen.
För öfrigt är hon inte alls hvad doktorinnan brukar kalla »intressant», hon är medelålders, med ett mycket obetydligt yttre och tafatt sätt.
Här är mycket tyst i dag, de flesta af herrarne ha rest till Monte Carlo.
Doktorinnan ogillar dödsfallet på det högsta, det är så förskräckligt störande för de andra pensionärerna!
Hon sitter nu med Falkman nere i trädgården och tycks kritisera något han skrifver, de se mycket lifvade ut, men akta sig för att skratta högt, då min balkongdörr står vidöppen och de veta att fru Balle ligger här inne på soffan.
— Det är nu bestämdt, att den stackars människan skall resa hem till Köpenhamn om ett par dar, så fort hon hunnit göra sig i ordning.
Hon är mycket orolig för hemresan, i synnerhet för uppehållet i Paris, där hon inte har någon bekant.
I Hamburg kommer hennes syster och möter, hon hade inte råd att fara längre, det är visst mycket smått för dem.
Vi försöka ordna för henne det bästa vi kunna, säga hvar hon skall ta in och hur hon skall bära sig åt, men hon är alldeles utom sig af ångest.
Doktorinnan förargar sig: »Det är som om hon vore en liten bébé och inte långt inne på fyrtitalet; doktorinnan var inte mer än aderton år, då hon reste ensam från Paris till Stockholm, och det gick alldeles ypperligt.
Bara man inte är ett sentimentalt våp och ser spöken på ljusan dag!»
Doktorn vill inte, att fru Balle skall vara så mycket hos mig, han påstår, att hon upprör mig, och att det är hennes skull, att jag varit litet mattare de senaste dagarne, men det är det ej, jag är bara ledsen öfver att jag inte kan vara henne till den ringaste hjälp — — —
— — Gudskelof, det reder sig!
Hon var just inne på afskedsvisit.
Hon satte sig bredvid mig och började genast berätta:
— Ack, fru Arvidson, jag är så mycket lättare till sinnes!
Falkman har varit så gränslöst snäll och förtänksam.
Han har en bror i Paris, som han skrifvit till och bedt möta mig vid stationen och följa mig till ett hotell.
Jag skall försöka att göra honom så litet besvär som möjligt, men Herre Gud, hvad det är tryggt att veta, att man har någon, som tar hand om sig.
Ack, hvad människor ändå äro goda, det skall jag aldrig i lifvet glömma, och om jag också inte kan bevisa Falkman min tacksamhet, så har jag gifvit mig själf ett heligt löfte, att jag skall vedergälla det mot någon, som kanske en gång behöfver mig.
— Och så började hon gråta — — —
— Hvad jag är glad, att ni får det så bra ställdt för er, sade jag, nästan lika tacksam som hon.
Hennes resa har vållat mig riktiga bekymmer, hon har varit så förfärligt nervös.
— Och, fru Arvidson, doktorinnan har också varit så snäll de sista dagarne.
Jag ångrar så, att jag inte förr tyckt om henne.
Litet ungdomligt öfvermod borde jag väl kunna ursäkta hos de unga och lyckliga, de kunna ju inte veta, hur en annan har det.
Om jag inte varit så uppgifven af trötthet efter allt vakande, skulle nog inte häller den välsignade slagdängan göra mig nervös.
— Den där sången: »Il faut partir, charmante Joséphine», som positivspelaren sjöng i trädgården de båda dagarne, min man var som sjukast.
Den gnola doktorinnan och Falkman jämt och ständigt, när jag kommer in.
De kunna inte veta, att det plågar mig så förskräckligt, att jag tycker jag hör hans rosslingar mellan hvar ton.
Man blir så egoistisk, när man har en stor sorg, och besinnar inte att andra kunna ha orsak att vara glada.
Och under tiden tänkte de bara på, hur de skulle lätta min börda!» ...
Nu har hon rest.
Jag vinkade åt henne från balkongen, doktorn och doktorinnan följde henne till stationen.
Falkman var nere vid vagnen och gaf henne ett bref, troligen till brodern, och den mest förtjusande orangebukett, mina ögon någonsin skådat, en riktig brudbukett.
Louise berättade, att när de konnno från stationen, satte doktorn sig vid pianot och spelade en sprittande Straussvals, och doktorinnan och Falkman dansade.
Nå, man kan inte förtänka dem, att de äro glada, att dessa sorgliga dagar äro öfver, och de ha ju gjort mer för fru Balle, än om de suttit och gråtit med henne.
Måtte nu löjtnanten, han är löjtnant, brodern, inte försumma sig, utan stå nere på perrongen och ta emot den stackaren, annars blir hon alldeles rådlös.
Ack Gustaf, hvad det är härligt att veta om en stor man, att han har ett godt och varmt hjärta!
Tre dagar senare.
Blif inte ledsen för hvad jag nu säger.
Louise är ute och ser sig om efter en annan bostad åt oss, jag vill inte vara här en dag längre.
Det gör mig mycket ondt, när jag tänker på allt det besvär och den omtanke det kostat dig att skaffa mig ett hem hos landsmän, så att jag skulle få vara bland människor, som ej talade ett främmande språk, men jag kan inte bli kvar.
Jag hoppas, att du förstår det, när jag berättar hvad som händt!
Och om inte annat, får du förlåta mig — — —
I går kom doktorinnan upp för att sitta och prata och förströ mig en stund.
Hon var vid det allra briljantaste lynne och öfverdådigt rolig och kvick.
Hon säger, att hon tycker om mig, därför att jag förstår skämt och inte väger hvart ord på guldvikt som de goda Guds lamm, hon annars har att göra med.
Talet föll på Falkman, och doktorinnan hoppades, att jag snart skulle bli så frisk, att jag kunde komma ner och göra hans bekantskap.
Så rolig som han var i år, hade han aldrig varit.
Jag svarade, att allt hvad jag hört om honom intog mig till hans fördel och att jag gladde mig att få lära känna honom.
— Ja, nu blir ni nogg starkare, sedan ni slipper höra alla möjliga ledsamheter.
Är ni inte glad, att fru Balle har rest?
— Jo, det kan jag inte neka till.
Det var mycket sorgligt den sista tiden.
— Ja, det var det visst.
Förskräckligt!
Nu skall ni få höra en gudomlig historia!
Falkman har en bror i Paris.
— Ja, jag vet.
— Han är mycket giftaslysten af sig och vill gärna göra ett rikt parti.
Ja, han behöfver det också.
Här om dagen skref Falkman till honom, att det skulle komma en ung, förtjusande vacker och ofantligt rik änka till Paris på torsdag kväll, att hon bott här och att vi visste, att hon rysligt gärna ville gifta om sig, att hon var ytterst spirituell och att det var något för honom att tjusa till.
Fru Balle, förstår ni!
— Fru Balle!
Hon var ju så förskräckligt ängslig öfver att inte ha någon, som mötte henne vid stationen.
Nog är löjtnanten nere, det kan hon lita på.
Jag skulle vilja ge något till för att få se hans min, när han får syn på gumman med sin orangebukett och sitt bref.
Hon hade fått stränga order att genast lämna fram det och att han skulle läsa det på perrongen.
Och när hon lyfter crépeslöjan med det där vanliga graciösa handgreppet! ...
Det gör hon väl medan han läser brefvet ...
— Var det också ett Uria-bref?
— Uria-bref, det var en god idé, det skall Falknian goutera.
Jo, det där kuvertet innehöll själfva klämmen.
Ni mins väl positiv-visan: »Il faut partir, charmante Joséphine», inte sant?
Jag kom ihåg när och hur jag sist hört talas om den, och en krampaktig rörelse sammandrog mitt hjärta och hindrade mig att svara.
Jag gjorde en jakande rörelse med hufvudet.
Falkman har skrifvit den galnaste parodi på den, och min man har ritat karrikatyrerna.
Ni skall få höra hela visan en annan gång, jag kommer bara ihåg första raderna, dem sjunger Falkman från morgon till qväll:
»Fru Balle reser bort, den älskliga chariten.
Hon reser till Paris och kommer ej igen ..
Falkman fann på det hela, intrigen och allt, jag hjälpte honom bara med att salta och peppra brefvet till brodern, men idéen var hans, naturligtvis!
Nu väntas löjtnantens rapport med stor otålighet!
Det var brefvet, hon hjälpt honom med begrafningsdagen!
Någon ropade på henne.
Hon lutade sig ner och kysste mig och sprang gnolande sin väg.
Åter igen samma grymma melodi med sin hånande text, flera verser, en verklig nidvisa!
Å, hvad den banala melodien pinade mig, som den förut pinat den stackars olyckliga, gäckade varelsen ....
— Jag kan inte ens för dig förklara, reda ut, beskrifva, hvad jag känner, jag kan bara inte ett ögonblick förgäta, att jag lefver bland människor, som så misstaga sig på mig, som så litet förstå mig, att de tro att dylikt kan roa mig, kan annat än uppväcka harm och ovilja.
De tala ett främmande språk, det är inte mitt, om det ock tusen gånger är modersmålet!
Jag vill inte, att hon skall kyssa mig, jag vill inte bli bekant med honom, till och med hans skratt, som jag tyckt så mycket om att höra, förefaller mig rått och skärande.
Jag måste bort, annars blir jag sjuk, och jag vill inte dö här, där man inte har respekt för något, inte en gång för döden och sorgen.
Förlåt, min älskade.» ...
Arvidson lade långsamt brefven till rätta och buntade ihop dem med det hvita sidenbandet.
Ingendera af de båda männen yttrade ett ord.
Berg hade rest sig upp och gick några hvarf upp och ner i rummet och sade så:
— Du har rätt, man bör inte forska för mycket, om man skall skrifva ett vackert eftermäle.
Hade jag hört det där igår, så hade Falkman fått nöja sig med mindre blommor, om inte för annat så för orangebukettens skull!
— Ja, du kunde åtminstone ha sparat din beundran öfver att »hans visor förråda den hjärtegodhet, han annars blygt undandrog världen.
— Ja, fy tusan!
De sutto ett ögonblick tysta.
Berg ville säga något, som han hade svårt att få fram.
Plötsligen kom det med en sorts tafatt eftertryck:
— Gamle vän, det gör mig ondt, att hon dog!
— Tack, svarade Arvidson enkelt, i det han tryckte den hand, vännen räckte honom öfver bordet.
HELENAS LYNNE.
Helena Kamf var född svenska, men gift och bosatt i Helsingfors.
Hon var ett ovanligt fruntimmer, begåfvad, kunnig och intresserad af allt möjligt, var hjälpsam och godhjärtad, hon hade bara ett fel, brukade hennes vänner säga, och det var »lynnet», som var litet »variabelt», svårt sade de, som kommo i närmare beröring med henne.
Det var det besynnerliga med Helenas lynne, att det allmänt togs med i beräkningen som ett erkändt faktum, det föll aldrig någon in, att det kunde behärskas och bekämpas som andra människors lynne, det var en »otur» att råka ut för det och en »tur» att inte göra det, som fallet är med jordbäfningar och orkaner.
Och det berodde inte på sjuklighet eller hög ålder, fru Kamf var blott ett par och tretti år, hon var kärnfrisk och stark och hatade blotta ordet nervositet.
Hennes man tog det där obehaget lugnt och filosofiskt eller kanske märkte han det inte, åtminstone lade han det inte på sinnet.
Han var professor och specialist, lefde blott i sin vetenskap och gick som en sömngångare genom lifvet.
Men barnen, så unga de voro, hade det ofta svårt nog, och när den sjuåriga Vera frågade den tioåriga Anna:
— Hur är det? och svaret ljöd:
»Dåligt», eller »mycket bra», så visste de båda, att frågan och svaret gällde mammas lynne för dagen eller stunden, ty det kunde skifta inom loppet af de tolf timmarne, ja, inom mycket kortare tid.
Någon yttre eller inre anledning härtill hade man som oftast svårt att utfundera, ty merändels var fru Kamf inte ond just på den person, som först och hårdast drabbades, den råkade blott händelsevis vara i vägen.
Det hela var oberäkneligt och så mycket mer beklagligt, därför att skillnaden mellan Helena som »snäll» och Helena som »stygg» var så i ögonen fallande.
Man talade värkligen vis à vis henne om »snällhet» och »stygghet», som om frågan gällt ett litet barn.
Var hon vid godt lynne, kunde hon roa och intressera ett helt sällskap med sina spirituella infall, var hon vid dåligt, kunde hon lika säkert förstöra det.
Ty det var intet passivt dåligt lynne, som mest plågade den lynnesjuka själf, det var ett decideradt aktivt, en lust att sätta sig på tvären, en omöjlighet att finna något bra, trefligt eller ens uthärdligt, en plötsligt fattad aversion för den ena eller andra, som gjorde att personen i fråga ej befans äga någon god eller behaglig egenskap, jämte en mani att säga bittra »sanningar».
Men denna nyans, »det talande, dåliga lynnet», var ändå den bästa, den värsta var det »tigande».
Hon kunde, medan det stod på, sitta med sitt arbete, vanligtvis en virkning, och virka som om det gällde lifvet och inte säga ett ord till omgifningen stundtals, timtals.
Det fins en tystnad, som gör det svårare för andra att tala och släppa sig lösa, nej, rent utaf endast vara naturliga, som är tusen gånger svårare att möta än det mest grundliga ogillande, det skarpaste tadel, och det är denna kalla, hånande kritiska tystnad, under hvilken den tigande liksom väger på guldvikt hvarje ord som yttras och dömer det som underhaltigt, en tystnad, där den tigande alltid har rätt, uteslutande därför att han eller hon tiger, en tystnad, som värkar kallt, föraktligt; och denna vältaliga tystnad använde Helena ej så sällan och alltid med samma effekt.
Det var således orsaken, hvarför Helenas närmaste med blandade känslor motsågo hennes besök hos dem; hon brukade komma till Stockholm allt emellanåt, föräldrarne voro döda, men hon hade en bror, som var enkling, bosatt där och en ogift äldre syster, som förestod hans hus.
Hennes besök kunde vara mycket angenäma och uppfriskande, men de kunde också vara motsatsen, och det låg alltid en ovisshet öfver, hur de skulle aflöpa, som inte just värkade lugnande.
Glädjen var därför icke odelad, när grosshandlare Groth, Helenas bror, på bjudningsbrefvet till dotterns bröllop med skulptören Klaes Ziethen, erhöll följande svar:
Älskade syskon!
Hur kunde ni ens sätta i fråga, att jag skulle tillåta vår lilla kära Hedvig att träda i brudstol, utan att hennes faster skulle vara närvarande!
Du vet, käre Anton, hur jag fäst mig vid henne under de månader jag fick ha henne hos mig här i Helsingfors och med hvilken kärlek och med hvilket intresse jag alltid följt henne.
Jag vill naturligtvis också göra bekantskap med min blifvande nevö och dessutom kan jag väl hjälpa dig, kära Bertha, med att styra och ställa litet till själfva festen.
Således far jag öfver med Express nästa vecka och kommer till Stockholm ett par dagar före bröllopet och reser dagen efter, jag kan inte vara längre ifrån.
Den här gången bor jag inte hos er, det skulle bli allt för besvärligt.
Jag tar ett par rum på Grand.
Kamf kan inte komma ifrån, hvilket både han och jag beklaga.
Kyss min kära Hedvig och säg henne, att ingen annan skall kläda henne till brud, än hennes och er
— Hedvig kom hit, vi ha’ fått bref från Helsingfors, sade faster Bertha efter en tämligen lång paus, som uppstått sedan hon sagt till brodern:
— Det var mycket vänligt af Helena!
— Hedvig kommer genast, ljöd en manlig röst från kabinettet, ja, är det sömmerskan igen, så får hon vänta.
Hedvig stack in sitt blonda hufvud.
Hon var inte vacker, men hade ett täckt, gladt flickansikte, hennes enda värkliga skönhet utgjordes af den smidiga, ungdomliga figuren.
— Hvad är det? sade hon litet anfådd, Klaes väntar, han skall genast gå.
— Bref från Finland, du kan ta’ det in med dig.
Framme vid fönstret i en bred, låg länstol satt en ung man med en något undersätsig figur, ett mörkt, manligt ansikte och ett par spelande, kvicka, bruna ögon, Hedvigs fästman.
— Jaså, det är bref från den där märkvärdiga »faster Helena».
Kom, så skall jag läsa!
— Nej, får jag.
— Jo du, hon kommer, är det inte det snällaste, raraste bref i världen?
Hedvig var en af Helenas mest entusiastiska beundrarinnor, hon var okritisk som de flesta unga, hvilka vanligtvis endast beröras af och märka det som direkt angår dem.
Och Helena hade alltid varit »förtjusande» mot Hedvig.
— Nå, nu är du väl glad?
Är hon lik faster Bertha?
— Inte det minsta, för det första är hon så ofantligt kvick och rolig och så är hon så vacker.
Du får inte bli kär i henne, hör du det!
Det är riktigt farligt att ha’ en sådan intagande, ung faster!
Nej, det är ingen jämförelse mellan henne och faster Bertha, tillade Hedvig med ungdomlig otacksamhet, i det hon sammanliknade den stilla, anspråkslösa, uppoffrande faster Bertha med den briljanta, bedårande faster Helena.
Det var således med stora förväntningar, som Klaes följde svärfar och fästmö till finska båten för att ta’ emot den väntade gästen.
— Det är hon, som står däruppe på öfra däcket, i grå resdräkten, hon med svarta hatten och lorgnetten.
— Hon ser ståtlig ut!
— Ja, gör hon inte!
— Välkommen faster Helena, välkommen!
De gingo ombord.
— Goddag, kära syster, sade grosshandlaren, i det han kysste henne.
Hur har resan varit?
— Ofantligt tråkig.
— Nej, men det kan väl vara tråkigt ändå.
Jaså, där är du, Hedvig.
Jag höll på att inte känna igen dig.
Du har väl bleksot, du ser förskräcklig ut!
— Tycker faster, det var inte roligt det.
Så gränslöst snällt af faster att komma öfver till mitt bröllop.
Nu får jag presentera Klaes, hvar blef Klaes af?
— Om det där är Klaes, så har han gått iland igen.
— Ja, det är han, hvarför gick han, jo, jag ser, han har råkat Wirén, han skulle just gå och söka upp honom; det är Klaes’ bäste vän.
— Det var egendomligt; jag har alltid tyckt, att den där Wirén har något så fräckt och cyniskt i sitt utseende.
— Han är en duktig konstnär, säger Klaes, en af våra största artister.
— Ja, naturligtvis, man ursäktar ju allting, när bara herrarne äro stora artister.
Hedvig såg förvånad upp.
Inte kunde faster mena Klaes, han behöfde verkligen inte ursäktas, — fast han var en stor artist.
— Presentera mig för faster Helena, sade Klaes i detsamma med sin vanliga familjära ton.
Han hade lämnat
Wirén på kajen och stod alldeles hakom sin fästmö.
— Det här är Klaes, faster.
Helena räckte honom handen på ett sätt som om
Hedvig presenterat
Pär eller Pål eller någon annan obekant och ointressant storhet.
Klaes gjorde en liten grimas.
Så fasligt intagande och älskvärd var inte den der nya släktingen, tänkte han.
Men så kom han till en gemytlig och naturlig slutsats, som borttog all bitterhet:
— Hon har väl varit sjösjuk, stackars människa!
När Hedvig kom upp på hotellet med Helena, väntade hon förgäfves att denna skulle säga något om Klaes, antingen tala om hans arbeten, af hvilka Hedvig visste, att hon åtminstone sett ett par sista gången hon var i Stockholm, de hade just då varit exponerade och väckt mycken uppmärksamhet, eller om honom själf.
Men hon nämde honom inte.
Hon frågade blott, under det hon ordnade med sina koffertar och nattsäckar, hvad Hedvig skulle ha’ på sig, om brudklädningen kommit, hur många gäster som voro bjudna, hvilka som skulle bli marskalkar, hon kunde inte begripa, att Anton ville ha den där Wirén i sitt hus — och alla tärnorna tvckte hon voro »ovanligt fula flickor».
— Nej, inte tycker faster att Hedda är ful, och Karin är ju riktigt vacker; ja i alla fall, de äro mina barndomsvänner och dem ville jag naturligtvis ha’ till tärnor och för resten, det är rätt bra, om de inte äro sådana strålande skönheter, hur skulle jag då ta’ mig ut.
— Nå ja, vacker har du aldrig varit, men du har åtminstone förr sett fraiche ut, nu är du ju bara skinn och ben.
— Ja, jag har magrat, men det gör ingenting.
Klaes tycker om slanka figurer, det säger han alltid, när vi tala om det.
— Jaså, ni resonnera om din figur, det var ett eget samtalsämne, nåja, han ser väl den som alla andras —från modellsynpunkt.
Hedvig rodnade pinsamt.
Hon förstod icke faster Helena.
Sådan hade hon aldrig sett henne.
Hon hade förstått, om hon hört sin pappas samtidigt afgifna rapport på faster Berthas ängsliga:
Den ljöd:
— Dåligt, mycket dåligt.
Helenas uppförande följande dag, då hon tidigt på förmiddagen kom upp för att »hjälpa» systern, jäfvade icke rapportens sanningsenlighet.
Det hade inte klarnat under natten.