Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta ögonblick kände han inom sig tillvarons hela oupplösta, hemlighetsfulla smärta, och den strömmade in mot henne som en obetvinglig känsla af medlidande; men så, i nästa sekund, såg han som i ett jättepanorama lifvet och verlden hvilande inför sig, växande ut och upp i kolossala dimensioner, bergens granittinnar uppe öfver skogarne och de stora floderna glidande ut i oceanerna med sina vattenmassor och verldsstäderna som små krälande myrstackar i en jätteskog, och han spanade efter sig sjelf men kunde icke få syn på sig; och så skiftade det hela utseende i ett blink och blef till en rykande vattenhvirfvel nere i ett bråddjup, hvari de, han och hon, skulle ned tillsammans för att komma öfver till andra sidan; och så, plötsligt, hade han bakom sig det smygande spöket och han tyckte att det hastade fram för att sätta sig mellan dem och varnande, som i en hes hviskning, nämna hans namn; han släppte henne, skyggade tillbaka och föll samman, slö, slapp och kallmatt.
“Hvad är det med dig?“
“Åh, det är derför att det är sista kvällen.“
Någon tid derefter sände han tillbaka hennes ring och skänker med upplysning om att han, af orsaker som hon aldrig skulle kunna förstå, måste häfva förbindelsen samt med en bön om förlåtelse.
Han fick igen sin ring och sina fästmansgåfvor, men icke en rad till svar.
Min gamle vän!
Denna gång får du mitt årsbref på en ovanlig tid.
Jag hade aldrig sändt det af, om jag icke kände dig så väl, utan när jag hade skrifvit det, – och skrifva det måste jag, och hvarför skulle jag icke skrifva det, då det var mig ett behof och en njutning –, skulle jag ha rifvit det sönder eller bränt det upp eller kastat det ned i min skrifbordslåda.
Då skulle ingen ha sett det, utom jag sjelf, när jag någon sällsynt gång läste genom mina gamla bref; det skulle ha bragt mig ett ymnigt och smärtsamt minne om mitt känslolifs sista svinnande aftonrodnad.
Men nu skall jag sända det af och du skall få det, ty jag vet ju så innerligt visst och godt, att du icke skall le öfver mig, såsom alla andra skulle gjort som känna mig mindre, utan att du skall förstå, att det är det innersta hos mig och det bästa hos mig som här i dessa linier flammat upp likt de blå lågorna i en brasa i en stor och hastig flämtning innan de slockna öfver den svarta kolnade veden, – genast, från första början förstå det.
Ty du känner tonarten, i hvilken mitt lif gått, och du har hört det motiv som kommit igen och kommit igen i min känslas många melodier, och du har kunnat fånga den tysta obestämbara vibrationen i min personlighet, derför att den klang som hos dig sjelf.
Och hvarför skulle jag icke, jag som med tjuguåringens bäfvande skygghet gaf dig det första ömtåliga förtroendet, också gifva dig mitt sista, nu då jag är ensam och trött och gammal.
Jag hade ätit min middag på samma ställe, der jag ätit den under tio år, bland nästan samma menniskor, hade bytt samma fraser med flickan, hvilka upprepats nästan hvarje dag under dessa tio år, och hade gått hem genom samma gator, i hvilka jag kunde utantill hvarje skylt och kände igen hvarje ojemnhet på trottoiren och sett samma ansigten bakom rutorna.
Jag hade satt mig i gungstolen för att som vanligt röka min cigarr, innan jag grep mig an med den tjocka hög af stilböcker som låg och väntade på mig på arbetsbordet, alldeles som jag sutit och rökt min cigarr och sett på dessa stilböcker under alla dessa tio år, i samma rum och bland samma möbler, med samma hvardagstankar och samma hvardagsstämning.
Men så, plötsligt, – jag vet icke hvad det kan ha varit som först sattes i rörelse, och det vet man ju aldrig, ty det är så smått att man icke kan se det och så sammansatt att man icke kan reda ut det, – det kan ha varit ett ljud från gatan helt enkelt, eller en ton i dagern, eller en doft från en af mina blommor, eller en särskild ställning hos något af föremålen i rummet, hvad som helst, – jag vet icke hvad det var; jag kunde ej heller se klart in i det tallösa myller af tankar och bilder som i en sekund drog genom min själ, eller skönja hvar den ena grep tag i den andra, ty det gick så snabbt som en ljusstråle faller in i ett mörkt rum; jag vet icke heller hvad det var för stora töckenvidder, i hvilka jag tyckte mig försvinna och förintas, ty de gledo undan i samma sekund som de spände ut sig omätligt, oändligt; det var endast en känsla af alltsammans som dröjde kvar och skärptes och fördjupades, en känsla af något smärtsamt ljuft innerst i mitt väsen, som svälde ut i hela min varelse, ända till dess jag kände något bränna under ögonlocken.
Och i nästa ögonblick slog mig den tanken, att så hade jag känt det så ofta för många år tillbaka, då sinnet mjuknade i minnen, och att jag icke hade haft en sådan stund under alla dessa tio år och att jag trott, att dessa stunder voro förbi för alltid; och i samma ögonblick blef den grå höstdagern till något annat än den varit förut, till något mystiskt stämningsfullt sugande, till hvad den varit för mig förr i tiden i mina ensamma sorgsna timmar.
Det var mig som om tio skumma dorska tomma år slätats ut ur mitt lif och alls icke varit till.
Och jag gjorde nu som jag förr brukat göra, då själen blef mig för full: jag tog på mig och gick ut.
Det var en lördag, sent i oktober, en grå och stilla dag med ljum fuktig luft.
Ett lätt töcken hvilade öfver staden och hade fallit som väta öfver gatstenarne.
I en och annan butik hade man redan tändt gaslågorna, som lyste skumt bakom de disiga fönsterrutorna.
Jag lemnade snart hufvudgatorna bakom mig med deras skärande döfvande larm, och ju längre jag kom ut i förstaden, som sträckte sig ut framför mig med sina tvenne långa rader af hus, små och fattiga, ju mera tätnade stillheten omkring mig, ännu mera djup och tät genom det monotona dämpade dånet bakom mig och rullandet af en och annan spanmålsfora på väg in till staden.
Jag gick förbi sommarvärdshuset, man hade spikat bräder öfver glasväggarne, träden hade den sena höstens gula och röda färgtoner eller hade redan fällt sina blad öfver det vissna gräset och de fuktiga gångarne och flätade sina bara svarta grenar mot den grå bakgrunden.
Inne på kyrkogården, i dunklet under de bruna trädhvalfven, lyste grafstenarne hvita, med fuktgrå strimmor och fläckvis öfvervuxna af grön våt mossa, och murgrönan klängde med sin mörka grönska yfvigt öfver grafvarnes svarta mulljord.
En och annan ensam kvinnoskepnad skymtades derinne, sysslande med blommor vid en graf, eller sittande på en bänk, orörlig och hänsjunken, eller lutad öfver ett jernräck; och det var mig som om de många sorgens tankar bredde sig i stillheten derinne och ut i den grå höstluften och mättade den med sitt stumma svårmod.
Så blefvo husen allt glesare, täpporna kring dem allt större, stenläggningen upphörde och landsvägen snodde sig fram längs kusten, mellan det grå öde hafvet och den grå vida slätten.
Utanför ett hus lågo några ungar och rotade i sanden, ute på markerna körde man och plöjde eller sysslade med rotfruktsbergningen, i byn framför mig surrade en ångtröska, ännu längre borta ringde det i en kyrka, och öfver hela detta senhöstsceneri, öfver detta tunga slättlandskap, i denna ljumma fuktiga luft och i denna svårmodiga stillhet fans något af samma väntansfulla ro som i helgdagsstämningen från min barndom, och jag kom att tänka på nyströdd sand öfver nyskurade golf i mitt hem, den ena bilden lockade fram den andra, denna gled undan i en ny liksom i ett förvandlingsdiorama; jag såg vägarne svarta af högtidsklädda skaror, som skulle till kyrkan, och såg dem samlas på kyrkogården uppåt kyrkomuren; jag hörde folket mumla efter prestens böner och hörde salmerna från orgeln; hela lifvet i stugorna och på bygatorna drog förbi mig i bilder.
Bagateller döko upp i mitt medvetande efter att ha legat dolda djupt nere under lagren af senare upplefvelser, episoder, som jag icke tänkt på under tiotal af år, formade sig på nytt i mitt minne i hela sin ursprungliga tydlighet, och ansigten, som jag icke visste hvems de voro, skymtade jag omkring mig.
Det var allt det som låg längst tillbaka i mitt lif och djupast nere i mitt omedvetna, som vändes upp och trängde fram, med helgstämningen från min barndom.
Då jag kom hem igen, var det redan skymning.
Jag stängde dörren och rullade ned gardinen, ty jag kände det så högtidligt och fullt i min själ, att jag ville vara för mig sjelf och helt ensam, och det fans intet derute bland de andra som kunde hålla ton med min egen stämning.
Jag satte mig framför brasan, och medan den verklighet som var närvarande och omkring mig rann undan i fjerran likt ett sus i töcken, fann jag mig sjelf plötsligt midt i en ny verld af minnen, som stodo upp från de döda och fingo lif på nytt.
Nu var det min ungdom, min smärtfylda ängslade pinade ungdom, som göt sig ikring mig, med samma stämning som en månskenskväll i september på slätten, hvilken föll öfver mig och sög och tyngde och blef till en själens krympning i vånda, hvarunder jag tyckte mig se mig sjelf vandra kring på landsvägar och i obygder som en svulten tiggare och klappa på i husen utan att någon öppnade och stå utanför gästabudssalarne och likt Lazarus be om smulorna från den rike mannens bord, en enda, enda fattig bit af det som var mig det enda nödvändiga.
Och medan musiken jublade och dansen yrde och det stora rika lifvet sjöng, gick jag ut i natten som en sparkad hund och som en skabbig ensling.
De vandrade förbi mig, alla dessa kvinnor som jag mött i lifvet och i hvilkas ögon jag sett in forskande och bedjande, de vandrade förbi mig, alla, med likgiltighet eller medömkan i sin blick, och det fans icke en som stannade och drogs intill mig, de vandrade förbi mig, alla, – bort, ut i lifvet, till andra.
Här blef lycka och der blef sorg, den ena misstog sig och den andra fann den rätte, men sjelf stod jag ensam, medan alla andra gingo två och två, och jag sporde mig sjelf, i plötslig ångest och sveda, hvad detta var för ett lif att icke en enda gång, om än en aldrig så kort minut, ha varit älskad af en kvinna.
Då var det som jag såg två ögon rigtade på mig, ängsligt forskande, två mörka ögon med något brännande inne i djupet, till en början långt borta, men sedan kommo de allt närmre, och kring dem formade sig småningom, ett efter annat, ett ansigte, en gestalt och slutligen en hel interiör, och jag såg alltsammans framför mig, som om det hade händt just i detta samma nu, och det är dock snart tjugu år sedan.
Jag hade en gång som student hyrt rum hos en enka efter en embetsman ute på landsbygden, hon hade tidigt mistat sin man och sin son samt flyttat in till staden för att der, på det lilla kapital som mannen lemnat efter sig, lefva till sina döddagar med sina minnen och sin stilla sorg, i torftighet och tillbakadragenhet, utan att bry sig om verlden och menniskorna derute, hvilka icke längre hade någonting att bjuda henne.
På andra året af min vistelse på denna plats träffade jag under de besök som jag emellanåt gjorde hos min värdinna en ung flicka från landet, hvilken föräldrarne inackorderat i staden för att hon skulle lära sig ett eller annat, jag mins nu icke hvad.
Vi råkades en fem sex gånger, men bytte icke andra ord än dem som hvarje ung man och ung qvinna bruka byta när de råkas, och der fans intet mellan oss – i alla fall lade jag icke märke till något, såsom du kan förstå, då jag aldrig talat med dig om detta –, som vek af från den allfarväg, på hvilken menniskoödena vandra fram.
Efter ett halfår ungefär vill jag minnas, flyttade hon till annat ställe, men kom allt då och då in om till den gamla enkan, efter hvad jag såg; men sjelf hade jag icke sammanträffat med henne, sedan hon lemnat huset.
En dag fram mot vintern, i kvällningen, fick jag bud från värdinnan, om jag icke ville komma in.
Jag hade just kommit hem efter en glad dag, jag var i den der angenäma dåsigheten, då man så lätt blir sentimental, och jag hade satt mig att drömma i skymningen, och du vet nog hur i en sådan sinnesstämning minnena kunna smeka, emedan allt det bittra sugits bort och endast sötman blifvit kvar, och hur framtidsslotten kunna resa sig upp i fantasiens trolska falska månskensdager.
Då jag kom in, – hur ser jag icke ännu allt, – det var en liten våning om tre rum, små och tillstoppade, med många möbler och tjocka mattor, ett sådant der varmt och doldt näste, der en skygg och ensam fogel kan slå sig till ro, ett rigtigt enkehem, der ständigt samma stilla sorgsna tankar gingo omkring på tå och der evigt samma minnen tittade fram ur de skumma vrårna och der det var så tyst, så tyst, att man ovilkorligt lade sordin på sin stämma, och så vänligt ombonadt, att man alltid kände sig till mods som vid brasan en blåsig regnqväll i hösten.
Den gamla satt i soffan, midt i lampskenet rödt genom skärmen, sysslande med sitt handarbete, – och längre borta, der ljuset var dämpadt och skumt, varsnade jag, medan jag sjelf ännu var i sidorummet, den unga flickan sittande på en puff, tyst och med händerna i knäet, i svart drägt, med ett blekt, lidelsefritt och eftertänksamt ansigte samt ett mörkbrunt hår, benadt och slätkammadt öfver en smal panna.
Men hvad jag nu ser i underlig skärpt klarhet, det är den ängsliga frågan i dessa mörka ögon, brännande och dock klara, med mer af tanke än känsla i djupet, medan vi höllo hvarandras händer: och jag kommer ännu ihåg att jag höll hennes hand kvar i min längre än vanligt, jag visste då icke hvarför.
Men nu förstår jag det, och jag har denna kväll känt något lätta och ljusna inne i mig – som ett plötsligt ljus slår opp i mörkret för den vilsne –, vid vissheten om att dock i en kort minut ha varit fullt älskad af en kvinna, ty jag visste i detta ögonblick, ännu mera säkert än om det sagts mig med ord och löften, att denna skygga bön och skälfvande fråga voro det smärtsamma yppandet af kärlek.
Ty ord äro endast en klang och löften skimrande bubblor; men blicken i ett öga, det är själens egen omedelbara tysta bekännelse och menniskans oupplösta känsla synbargjord.
Det föll öfver mig som en uppenbarelse och jag bländades likt Saul af ljuset.
Och när så den sista röda punkten svartnat i brasan och jag vaknat upp i mörkret och hälften yr fått min lampa tänd och såg skolböckerna och det aftonarbete som väntade på mig, så kände jag en sådan vämjelse för det, att jag lät dem ligga, ty jag kunde icke komma mig för att med brutala händer sönderrifva den fina stämningsslöjan öfver mina tankar.
Det syntes mig vara något så stort som händt mig denna märkvärdiga dag, och det var ju också en återuppståndelse från de döda af min bättre menniska.
När den tid kom – och för mig kom den tidigt –, då jag miste sammanhanget med lifvet omkring mig och då framtidsförhoppningarnas sista sträng svirrande sprang sönder, hade jag ingen annan verld än mina minnens, och i den lefde jag om hela mitt korta fattiga ungdomslif, och hvarje annan upplefvelse blef här till något blundande fint och något jublande stort, med en rikedom af färger och en ymnighet af doft.
Och när sedan äfven detta var slut, och jag stod kall och tom inför mina gamla minnen, och inga nya upplefvelser gåfvo nytt stoff, då sjönk jag in i detta tomma dorska lif, med samma dammiga hvardagstankar och samma saftlösa hvardagskänslor, som jag nu left i tio år och som jag i morgon åter skall börja lefva.
Det är som en festdag för mig, och hvarför skulle jag icke njuta den så godt jag kan, fastän jag är fyrtio år och mitt ansigte har rynkor och mitt hår börjar bli grått och menniskor skulle kalla mig en gammal narr, om de visste af det.
Hvad som händt mig är ju icke annat än hvad som händer en och annan bar och gammal buske, som står mot solsidan och en sen höstdag skjuter nya knoppar, som skola vissna i nästa nattfrost.
Din vän
De voro ensamma ute en kväll i juli, då naturen liksom hade feber.
Ilskna kalla ilar foro in genom det hettande kvalmet, högt uppe i rymden rådde storm, skyarne jagade fram som fantastiska jättefåglar, och matta kornblixtar flämtade nere vid den södra horisonten.
Solen var nergången, men molnen kastade metall-lysande reflexer ut öfver det skumma slättlandskapet, hvilket utbredde sig inför dem i en vid vy, der de stannat i skogsbrynet.
Han satt på en trädstubbe och stirrade ömsevis på sceneriet och på henne, som stod lutad mot en trädstam.
Han tyckte, att det förra skelade mot honom med en galnings blick, sådant som det låg der hälften kvällskumt hälften i en belysning som af stålets kalla blankhet; han kände det som om hjessbenet vore lyft undan och hjernan låge blottad och bar och ett fint kyligt hvasst stål stunges in igenom den.
Naturens egen feber sjöd i hans blod; det var eld och frossa; nu het brånad, nu en vanvettssvindel som skar likt en egg af is; och syner flämtade framför honom, vällustingens och dårens vexelvis.
Och hon tycktes honom vara detta landskaps hemska ande, som hon stod der lutad mot trädstammen och blickade ut öfver bygden.
Han såg, huru formerna voro lösnande, ansigtslinierna slaknande, hyn gråblek, upplösningsarbetet börjadt i organismen; han såg den kalla glupska glöden i de små färglösa ögonen och det kalla glupska leendet kring de tunna färglösa läpparne; han kände sig förnimma enheten i hennes väsen, det som låg innerst i allt detta och underst i det, och han spände alla sin själs krafter för att komma det närmare och få se hvad det var.
Liksom operatören sänker in sitt instrument i kroppsmassan för att göra snittet kring den sjuka substansen, sänkte han sin tanke in i detta leende för att skära ut mysteriet i hennes väsen och konstatera dess sällsamma struktur: men instrumentet slant alltid i hans hand i det afgörande ögonblicket, hur ängsladt spändt han än med hela sin varelse gled in i hennes: i nästa sekund voro de åter skilda åt igen alldeles som förut, – han satt på trädstubben, hon stod lutad mot trädstammen, och han stirrade åter igen in i leendet kring de tunna färglösa läpparne, grymt och omättligt vällustigt som om han såge blod rinna eller drömde i brånad om en evig kärleksnatt utan sans.
Liksom det hypnotiserade mediet genom att stirra in i prismat koncentrerat hela sitt väsen i en punkt, paralyserar alla andra organ och stänger alla kanaler, genom hvilka förnimmelserna från den verkliga yttre verlden strömma in, och liksom hela dess själsmekanism, dess hjerna och alla sinnen, arbeta utan annat samband med denna yttre verld än det sömnaktigt magnetiska med hypnotisören, liksom i täta töcken med uppglimmande och slocknande irrbloss-strimmor, hvilka förvränga allt i groteska och förstorade proportioner, – på samma sätt hade han så länge och så intensivt stirrat in i detta gåtfulla sfinxleende, att han nu hängde fast dervid med sin själs blick, med alla sitt väsens finaste fibrer, utan medvetande och utan vilja, och att hela denna verld som förr utbredde sig rundt omkring honom i sin normala verklighet, nu låg derinne, djupast nere på bottnen af detta leende, som ett fantastiskt dunkel med intensiva ljusflämtningar, i hvilkas irrande sken alla föremål antogo nya underliga proportioner, som om de vuxit ut oformligt eller välts på sned eller vändts upp och ned.
Han ville sjelf in i dessa hemlighetsfulla nejder, hvari denna kvinnosjäl dvaldes, vandra på dess marker, se samma syner och genompyras af samma känslor; han trånade derefter med en vällustig fasans kyla.
Sommaren gick, och hösten, och vintern.
En oväderskväll i mars fann han henne ensam hemma.
Hon halflåg inne i en djup fönstersmyg, och han satte sig vid hennes fötter.
Marsblåsten for fram genom gatorna, det slog i dörrar och gnisslade i skyltar.
Kattorna skriade.
Hennes tillbakalutade anlete hade det flämtande lyktskenet öfver sig, han såg hennes ögon som tvenne fosforglimmande ränder, plötsligt kände han en skälfvande hand stryka sig öfver håret, han kastade armarne upp kring hennes midja och stirrade, i ångestfull spänning, henne midt in i leendet, som låg stelnadt och domnadt öfver de tunna färglösa läpparne, spökelselikt i lyktskenet, hon skälfde och huttrade inne i hans armar, och med ett såg han, liksom långt borta, innerst derinne i fonden af leendet, en tafla, en tumlande orgie, en hemsk dödsdans mellan skrangliga benrangel af män och nakna Jordaensska kvinnokroppar.
Och denna tafla, som han första gången sett liksom långt borta, bakerst i fonden af leendet, – den fördes han nu närmare af hvarje dag som gick.
Snart såg han leendet på hvarje kvinnoansigte som kom i hans väg, han fann det tätt invid sig i sin säng, fosforglimmande i mörkret, hvarje gång han vaknade upp om natten, och slutligen var det honom som om han nått ett bryn och stigit öfver en tröskel och vandrade in i leendet, allt längre in, allt djupare ned, tills det tätnade omkring honom och han kände det på sin hud och inne i sina ådror som en huttrande brånad, hvilken icke skulle blifva stillad förr än hans egna knotor skramlade i denna tumlande orgie, denna hemska dödsdans mellan skrangliga benrangel af män och nakna Jordaensska kvinnogestalter, som yrde omkring honom, med flåsande af andfåddhet och kättja, med varma kroppars svett och liks kyla.
En het sommardag, då han var ute och gick, stannade han plötsligt och blef stående midt på gatan.
Alla menniskor hade börjat springa, allt hvad de kunde, som om det regnat eld och svafvel ned från himmelen, och i samma ögonblick blef det så tyst som om deras fötter icke vidrörde marken eller som om det icke längre funnes något ljud till i verlden; – de svunno hän i fjerran som svart rök och krympte samman till små punkter, en i hvart af de fyra väderstrecken; – så blef hela rymden i ett blink svart som natt, men den var tillika beströdd med ett oändligt tal små fosforglimmande prickar, och kring hvar och en af dessa formade sig efter hand ett anlete, en kvinnas anlete, hennes anlete med sitt leende; – de myllrade fram i myriader, dessa leende ansigten, tills de lupo samman till ett enda jätteansigte, hvilket fylde hela verldsrummet med sitt grymt och omättligt vällustiga leende.
Han hade blifvit stående midt på gatan med slutna ögon och sammanbitna tänder och slående omkring sig med armarne.
Några passerande togo hand om den vansinnige.
Vi suto ett stort sällskap, vid middagstiden en dag i den allra första sommaren, utanför restauranten i en af bersåerna på trottoaren ut mot torget, man hade nyss, för första gången på året, flyttat ut borden och sofforna och krukplantorna, allt det kyliga och bleka i försommaren höll på att försvinna, himlen hade redan högsommarens varmblå färgton, solljuset välde ned öfver staden i varm ymnighet, osynliga insekter fylde luften med sitt surr, stenarne hettade och markiserna voro nerfälda för butikernas fönster.
Samtalet gled fram genom det ena apropos’et och hoppade så tvärt öfver i det andra, för att sedan på samma sätt glida fram genom detta, eller förlorade sig i de enstaka orden eller tystnaden, liksom ån i sanden, der den mynnar ut i hafvet.
En herre gick förbi och utbytte helsning med en af sällskapet, samtalet slog ned på honom och väfde sig kring honom liksom spindeln spinner sitt nät kring flugan, det var en allbekant hemlighet att han utöfvade osedlighet af det otillåtna slaget, och så voro vi snart inne på detta delikata kapitel i dess stora allmänhet.
Den ene hade ett att säga och den andre ett annat; det enda som jag ännu kommer ihåg är ett yttrande af en medlem af sällskapet, hvilket lät ungefär så här:
“Att en dylik förbindelse, i hela dess könsliga grofhet, mellan tvenne individer af samma kön är något otäckt och ett svineri, det är en sak för sig.
Men hvad jag skulle vilja rigtigt starkt betona, eftersom vi nu kommit in på detta ämne, det är att man icke bör skära alltsammans öfver en kam, såsom om ingen skilnad funnes; ty det är nu verkligen så, att en man kan intimt växa samman med en annan af sitt eget kön, genom en känsla som icke är den grofva könssinligheten men som ändå är något helt annat och något vida djupare än vänskapen.
Om detta förhållande är naturligt, – det må för öfrigt kallas med hvad namn som helst, – hufvudsaken är väl i alla fall att det är ett psykologiskt faktum.