Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
bidrog ' till stiftandet af den konservativa politiska skola som sedermera spelat en så betydande rol i vår politiska historia. » Under den af oss angifna tiden, d. v. s. mellan 1825 — 1836 söktes han både som » orakel » och som försyn icke blott af lärame vid universitetet och andra der bosatta ansedde män; utan från hufvudstaden ja från de aflägsnaste landsorter kommo vetgirige lärjungar för att lyssna till hans läror och inhemta hans råd.
Och af alla som upptagits i hans närmare umgänge, och med hvilka vi sammanträffat, ha vi hört sammanstämmande omdömen om de djupa intryck de tagit med sig från hvarje besök hos denne, till sin yttre och inre menniska, så rikt begåfvade man.
Hos en af de många, som vidkänts dessa intryck, hafva vi med full visshet kunnat iakttaga, att de blifvit.
outplånliga och äfven under hans långa derpå följande lefnad i hans litterära och politiska verksamhet synbara.
Vid det sydsvenska universitetet fanns en lärare, som redan på början af 1830-talet af många ansågs som den lärdaste och af alla som den i politiska frågor mest frisinnade och i kyrkliga för reformer mest benägne bland teologerna här i landet.
Under sommaren 1834 vistades han en längre tid i Upsala för kyrkohistoriska forskningar i dervarande bibliotek och vid återkomsten derifrån omtalade han, huru han räknade de ofta dagliga besöken hos Landshöfding Järta till de angenämaste och lärorikaste han der upplefvat och att hans uppmärksamhet af denne lärde man fästats på förhållanden inom litteraturen, kyrkan och politiken, som förut alldeles förbisetts af honom.
Och följderna häraf uteblefvo icke heller.
De reformer inom kyrkan och undervisningsväsendet, för hvilka han förut varit en målsman i föreläsningar och utgifna arbeten, omnämdes icke senare af honom; i politiken öfvergick han allt mer till den konservativa sidan och räknades på denna få år dereftertill de främste och med de vänner, som förut varit med honom likatänkande och förtrogne, upphörde icke blott förtroligheten utan äfven umgänget Vi ha velat anföra detta, för många kända förhållande som en anslutning från vår sida till hvad herr Forssell sagt om » inverkan af den tjuskraft Järtas i allo öfverlägsna väsen utöfvade på hängifne beundrare ».
Då de yngre sönernas uppfostran var afslutad och deras akademiska examina ailagda, uppstod emellanåt hos Järta tanken på en flyttning till hufvudstaden, om en verksamhet der kunde vinnas, som stälde honom något på .sidan om den egentliga embetsmannabanan.
Han märkte att de leder glesnade, som förut slutit sig så täta omkring honom i hans mottagningsrum, och han kände ett alltmer vaknadt behof att befinna sig i en ny omgifning.
Så sökte och erhöll han 1836 den ledigblifha platsen som riksarkivarie, och hans verksamhet på denna har, åtminstone hittills, vunnit ett allmännare erkän-nande.
Då Geijer icke lång tid efter Järtas afflyttning från Upsala tillkännagaf sitt s. k. affall, prisade denne sig
* 1840 återflyttade Järta från Stockholm till Upsala och bodde dels der, dels på en landtgård hos enkefru Claesson, född grefvinna Posse.
Först 1844 tog han afsked och riksarkivarietjensten sköttes under tiden af B.
E. Hildebrand, hvarom vittnas af en ännu befintlig betydande samling bref från J. till Hildebrand.
Järtas berömda oegennytta i fråga om afstående från riksarkivarielönen förklaras dels af den omständigheten att H. en längre tid skötte tjensten och dels af det ofvan anförda vilkoret vid pensionen.
Nog af, då de en gång voro å riksarkivet gemensamt närvarande samt inspekterade ett till lägenheterna hörande hvalf, inträffade — enligt Hildebrands muntliga berättelse — den rätt löjliga episoden, att ett vid tillfället revideradt försegladt paket befanns innehålla ett eller annat hundratal exemplar af Järtas 1799 seqvestrerade skrift: » Om sättet att upprätta den urgamla franska monarkien^, hvilka indragningsmakten deponerat i riksarkivet.
Järta gjorde vid denna upptäckt — så berättade Hildebrand — en ganska egendomlig grimas.lycklig att vara skild från Upsala och således ställd utanför de brytningar, som derigenom måste inom uni- * versitetet uppkomma.
Dit hade han också icke ämnat återvända, om icke förlusten af en kär maka 1839 och hans äldste sons utnämning samma år till professor der-till förmått honom.
Men huru förändrad hans ställning blifvit till den förra omgifningen i Upsala och huru djupt denna förändring grämde honom, kan inhemtas af flera bref, som han under åren 1840 — 1845 skrifvit till d. v. utgifvaren af tidningen Svenska Biet, senare postdirektören i Hamburg J.
C. Hellberg och som äro införda i dennes: » Ur minnet och dagboken om mina samtida ».
Yi anföra ett af dessa bref från sept.
Hellberg hade anhållit att Järta ville förskaffa honom från Upsala bidrag i penningar och uppsatser till Svenska Biet och derpå erhöll han följande svar:
» Det inflytande Tit.
tror mig ega på lärde och litteratörer i vårt land är i verkligheten — intet.
Några äldre äro mina vänner, men vi råkas högst sällan och hafva i öfrigt ingen litterär gemenskap.
— -- I Upsala är jag en fremling och blir det alltmer i Stockholm Det yngre slägtet nedblickar med förakt eller medömkan på det gamla, till hvilket jag, vid snart fyllda 70 år, hörer.
Med entusiastiskt bifall af den studerande ungdomen har ju magister Malmström, i dess namn, förkunnat, att den tid, under hvilken jag emottagit och senare utvecklat min bildning, varit en ganska dålig tid, i jem-förelse med den nu inträdda.
För stolt är jag att söka gunst hos Geijers ’ gossar ’.
Han må finna sig smickrad af att lyftas på guldstol och att höra deras hurrarop.
Dem bland nutidens lärdoms- och litteraturälskare, som kunna skrifva en någorlunda grammatikalisk mening, kan man svårligen förmå att skrifva en tidningsartikel.
Och större delen af professionisterna äro oförmögna att åstadkomma något, som en olärd publik begriper ochfinner läsvärdt.
Synnerligen opraktiske äro ock mestadels våra Upsalienses, samt derhos temligen okunnige i sådant, som allmänheten vill fä utredt, Biträden af dem, om de kunde erhållas åt Biet, blefve, fruktar jag, föga tjenliga att upphjelpa bladets anseende.
Hvad nitet hos våra litterära professorer beträffar, kan man bäst döma derom af tjenstledighetema, som de ideligen söka.
Den som ej orkar göra hvad honom som skyldighet åligger, gör ej något derutöfver, om ej för att tillfredsställa egen fåfänga eller att förtjena bredvid sin lön på bokmakeri.
Den professor, som ej finner sig böra an vända sin förmåga, för att i närvarande tid, då Upsala universitet har så många fiender, upprätthålla dess anseende, bryr sig föga om huruvida Biet står eller faller.
--- Jag är ej nöjd med några ställen i den andra delen
af Gustaf III: s papper, t. ex. med det (sid. 173) om denne konungs ' förskämda och lastbara seder ’.
Ehvad grund sqvallret deroin kunde hafva, borde det dock icke få rum i detta arbete.
Dock för Geijer är allt lofligt, *
Missnöjet med hvad Geijer uppenbarat i Gustavianska papperen om » konungens och hofvets förskämda och lastbara seder » var ett sorgeämne, till hvilket Järta ofta återkommit.
Detta stod också i uppenbar strid med hvad han sjelf i sitt inträdestal i svenska akademien yttrat, ehuru det förmäles, att det starka försvar, han deri inlade för sedligheten vid Gustaf III: s hof, före tryckningen undergått betydliga förändringar.
Sjelf uppläste han icke inträdestalet, utan erhöll konungens tillåtelse att låta uppläsa det genom en annan af akademiens ledamöter.
Fransen, som vid tillfället var direktör i svenska akademien, fann sig skyldig att efter talets upplåsande inlägga en slags ursäkt för att det innehöll en del, som icke egentligen hörde till ämnet för dagen; han medgaf, att tankame om talets innehåll voro delade inom akademien och att en och annan väpnat sig motderi förekommande grundsatser, men slutar med följande ord: » Hänförde af denna lefvande framställning ur det ljusaste hufvud, denna varma utgjutelse ur det redligaste hjerta, * skola de (ledamCtema) erkänna det ädla i sjelfva ytterligheten, det älskvärda i sjelfva felen både hos honom (Järta) och i den tid han målar ».
Järta hade redan under utarbetande af sitt tal en aning om, att den apoteos han deri egnade åt Gustaf III och dennes tidehvarf, icke skulle blifva rätt väl upptagen af svenska akademien.
Det var då äfven hans afsigt, från hvilken han dock senare afstod, att behandla den nya skolans uppträdande mot den gamla och sär-skildt att uttala stränga omdömen om Atterbom.
Härom skref han den 24 sept.
1820 till Wallmark: » Jag har iakttagit, att tvänne i Allmänna Journalen påbörjade recensioner af Atterboms poetiska kalender och Markalls sömnlösa nätter blifvit af brutna och anhåller derför
fä veta, om detta var en följd af hög befallning. --
Jag vill ej tro, att herr Atterbom är den enda person i Sverige, konungen icke undantagen, mot hvilken man ej finge nyttja tryckfrihet.
Men jag bör icke taga mitt inträde i svenska akademien, så länge jag ej är säker, att mitt tal, sådant jag efter min öfvertygelse skrifver det, icke kan ådraga akademien annat missnöje, än allmänhetens öfver ett dåligt val.
Jag har ej varit angelägen om den akademiska äran.
Gema skulle jag, med känsla af min ovärdighet dertill, afsäga mig henne; men jag köper henne åtminstone icke med uppoffring af min rättighet att anse herr Atterbom för en narr, och att, tlå jag skall yttra mig öfver tidehvarfven, gifva företräde åt Gustaf IILs framför det nuvarande. »
Men utom hvad som rör Gustafs III och hans tidehvarf, förekommer i Järtas inträdestal åtskilligt, hvari, som Franzén yttrade, akademiens ledamöter visst icke kunde instämma och hvaremot en och annan nog kunnat
19 *
vara betänkt på att » väpna » sig *.
Det kan t. o. m. med full rätt ifrågasättas, huruvida Järta sjelf trodde på ett och annat, som han anför, såsom t. ex. då han yttrar sig om » den gamle hjelten, den ädle Karl XIII, en älskad broder af Gustaf; den vise och gode Karls förmyndareregering » m. m.
Emellertid hindrade detta icke akademien, att redan i böljan af det följande året tillerkänna Järta en lott i arrendet för Post- och Inrikes tidningar, som utgick för 1828 till honom med ' 1,444 rdr b: o, likasom till trenne andra ledamöter, Leopold, Franzén och Valerius.
* Det är antagligt att Järta bibehöll denna
* Sedan Gustaf III den 20 dec.
1791 tilldelat svenska akademien privilegium på utgifvande af Post * och Inrikes tidningar, sökte och erhöllo tre af akademiens ledamöter, Rosenstein, Adlerbeth och Nordin den 12 jan.
1792 ' konungens tillåtelse att på grund af kontrakt, uppgjordt med akade-mien, under 12 år få utgifva tidningen.
Denna ansökan förnyades af dem och beviljades af Gustaf IV Adolf på 8 år, den 13 aug.
Under tiden och långt in i detta århundrade inbetaides af utgifvame årligen till akade * mien 1,000 rdr.
spede, stundom 1,300.
— öfverskottet tillföll dem.
— Sedermera och intill 1835 öfvertogs tidningens utgifvande af en eller flere bland ledamöterna, som årligen betalade till akademien 2.500 rdr b: o. öfverskottet utgjorde på 1820-talet årligen omkring 8,000 kr.
och derutöfver, som i lika lotter uppburos af fyra bland akademiens ledamöter.
Dessa s. k. lotter i arrendet af Post- och Inrikes tidningar böra icke förvexlas med de » pensioner », som ända från akademiens stiftelse med 100 å 200 rdr spede, sedermera med 100 å 200 rdr b: o och undantagsvis demtöfver, utdelades till sex af akademiens ledamöter.
Pensionerna redovisades på vanligt sätt i akademiens till Kammarrätten inlemnade räkenskaper intill 1827.
Post- och Inrikes tidningar uppgingo i Svenska Statstidningen 1835 och qnder några år erhöll akademien af denna tidnings utgifvare ett arrende af 5,200 rdr b: o. Då skedde äfven en förändring i pensionsväsendet och utdelandet af lotter från arrendet.
Deröfver blefvo några af akademiens äldre ledamöter missnöjda.
Ett intressant bref den 3 mars 1835 von Beskow till biskop Kullbeig, tillhörande denne senares brefsamling, som förvaras i riksbiblioteket, upplyser härom.
Brefvet är af följande innehåll: » Det fågnar mig på det högsta att en tidningsartikel är i fråga om akademiens rätt att pensionera sina favoriserade medlemmar.
Med dem lära väl menas de, som nu hafva de högsta pensionerna, nämligen Franzén, Tegnér, Geijer,lott oförändrad till 1835 o.ch derefter ingick bland de högre pensionerade.
Vi återkomma till de bref från Järta till exc.
Reuter-holm, som införts i böljan af denna uppsats.
Att en ung tjensteman i kabinettet, på befallning af hertigen-regentens gunstling, den allrådande Reuterholm, åtog sig det delikata uppdraget i fråga om Armfelt, kan så mycket hellre förklaras, som denne af många ansågs vara saker till stämplingar mot regeringen.
Men alldeles oursäktligt var det sätt, på hvilket kan utförde det
Järta och Grubbe.
(Att Wallin ej är ibland dem, eger sin grund i hans egen vägran.
) Mig skulle synas, som.vore, hvad desse män erhålla, en hedersskuld af svenska vitterhetén till dem, hvilken det framför allt tillhör svenska akademien att betala.
De flesta hafva dock, — oaktadt allt skrik om favorisering — ej hälftert af hvad Rutström, Blom m. fl.
tillförene haft, men torde i litterär förtjenst väl kunna anses temligen jemngoda med företrädame.
Att Valerius nu uppbär ungefar tredjedelen af hvad han förut egt som arTendator, — och att Ling erhållit lumpna 200 rdr efter Hadorph, bör väl ingen missunna dem.
Mig lyster deremot att se, hvilka bland akademiens ledamöter artikelförfattaren önskar se favoriserade framför de ofvannämnde, såsom egande på en gång.större litterär förtjenst och större behof — ty båda dessa omständigheter lära böra tagas i betraktande.
Jag är emellertid ledsen på artikelförfattarens vägnar, om han tillhör akademien — och någon utom den lärer ej bry sig om detta ämne.
Han kan ej vara någon af de ofvannämnde — ej heller någon.
af Deras Excellenser — ej heller Rosenstein och Hagberg, derom är jag förvissad.
Han blir då väl ej så svår att gissa.
Men han bör se sig före, att resultatet af hans anfall ej blir motsatsen af hvad han väntat, nämligen uppdagandet af det förhållande, att favoriseringcn (ifall en sådan egt rum) möjligen snarare tillhört &gt;den gamla goda tiden », än den närvarande, då akademiens pensionslista hvad dag som helst kan framläggas i tryck, utan att det allmänna omdömet deri skulle — som jag tror — vilja förändra en siffra. » senare uppdraget, att bespeja landshöfding Nordins handlingar, utlåtelser och umgängen m. m.
Vi vilja härvid endast upptaga oss med att utreda en af de anmärkningar, som deri förekomma mot rektorn vid Falu skola; Johan Eric Brandberg, som i flera år varit hans lärare.
Om Brandberg meddelar teol. doktorn J. F. Munck-tell i Westerås stifts herdaminne: » Han blef rektor 1783.
Skickligare rektor har troligen aldrig förestått Falu skola och måhända ej mången annan.
Hans goda lärosätt och ordning hade ock motsvarande frukt.
Han behöfde ej stränga medel att vinna lydnad och respekt Med blotta åsynen och ett afpassadt ord var nog att tillrättavisa. »
Om denne högt aktade rektor och lärare yttrar sig Järta i det andra brefvet till Reuterholm på ett sådant sätt, som måste verka i hög grad retsamt på denne hat-och hämdfulle man och som kunnat för Brandberg blifva väsentligen menligt, om han under förmyndare-regeringen haft något att söka i befordringsväg.
En af Järtas minnestecknares herr A. W. StaafF har uppgifvit hvad som om denne Brandberg förekommer i de biografiska anteckningar, som Järta gjort på sin ålderdom, - och med hvilka förmodligen menas desamma Skogman omnämnt, hvilka slutade med 1791.
Vi upptaga här paralelt Järtas omdömen om sin lärare fem år efter afslutad skolgång och dem han fällde om honom i de biografiska anteckningar han efterlemnat.
Järtas omdömen om rektor Brandberg.
Pä ålderdomen.
(Enligt A. W.
Staaff.
I några, under sina sista lefnadsår skrifna, sjelf biografiska anteckningar öfver sin ungdom berömmer han (Jär-
En rektor vid skolan här och vid sista riksdag af Nordin tillsatt notarie i pre-steståndet, Brandberg, har hittills varit nyttjad somskrikare.
Han har förpassat alla adelsmän till helvetet, uppfunnit här i orten en stor liga af konungamördare, bestående af expeditionssekreteraren Halldin, häradshöfding Fallsten m. fl.
Nu säges det, att han alldeles tystnat.
Han anses, äfven af entusiasterna, för en narr.
Småborgare och bergsmän hafva mycket lyssnat till dessa diskurser, men hafva slutligen.
äfven ledsnat vid skriket.
Denne rektor, samt en eller annan borgare, äro de ende, för hvilka - landshöfdingen haft något förtroende.
ta) ibland sina lärare, utom den förstnämnde (Baggstedt) i synnerhet rektor J.
E. Brandberg.
Såsom prof på dennes stränga och fördomsfria rättvisa anför han, huru som det för honom, baron, son af ortens kommenderande general, fosterson till dess landshöfding, och som i de lägre klasserna varit primus, oaktadt flit och ansträngningar, icke kunde lyckas att i qvarta erhålla samma hedersrum framför sonen af en grufdreng, hvars öfver-lägsenhet han ock erkänner.
Järta hade således redan 1792 affallit från den pietet och undertryckt de tacksamhetskänslor, som pläga vara rådande i den åldern.
Också har han icke på sin ålderdom kunnat fortsätta sina biografiska anteckningar längre än till 1792.
Om de bref till Reuterholm, som här blifvit anförda, varit på 1790-talet bekanta för Järtas samtida, så hade de aldrig fallit i förundran öfver de skiftande förhållanden, i hvilka brefskrifvaren, både i den perioden och senare, uppträdde: än som sökande och vinnande Reuterholms gunst; än ett par år derefter, i bref tillBenjamin Höjer, omgifvande honom med ett skimmer af töje; än vittnande om, » att verkningame af en god och stadig regering (i augusti 1792) spridt sig till landsorten »; än sjelf blifven föremål för det förmildrande omdömet, » att Reuterholmska styrelsens eländighet gjort honom till republikan ».
Och i en senare tid finner man honom, än med forskarens hela allvar sökande efter sanning och befrämjande det rätta; än öfvande ett erkändt mästerskap i fastslående af sofismer och paradoxer för att uppnå enskilda syftemål.
Och härvid var sanningen visst icke alltid hans ledstjema.
Vid 26 års ålder vann Järta öfver hela landet nära samtidigt ryktbarhet som frisinnad riksdagstalare och som utmärkt advokat.
Det senare i tvänne mål, dels i den så kallade » musikprocessen » inför akademikanslem och k. maj: t; dels i Göta hofrätt,.der han var fullmäktig för de adelsmän, som anklagats i anledning af uppträdena vid 1800 års riksdag.
För det senare fullmäktig-skapet slogs öfver honom en medalj med omskrift: ob defensos cives.
Det lider intet tvifvel, att Järta, innan han åter inträdde i offentlig verksamhet, upptagit sig med många
* Vi kunna icke här inlåta oss på en utförlig redogörelse för detta påstående, som afser flera ställen i hans valda skrifter, men vilja dock anföra ett ganska betecknande fall.
I sitt inträdestal i svenska akademien säger han om de män, som efter revolutionen tillhörde Karl XIII: s första konselj: » Sverige hade då omkring tronen ett statsråd af upplysta och redliga medborgare, hvilka skulle med sin erfarenhet och omtanke leda konungens beslut, men icke herska öfver hans vilja eller dela hans makt. » Detta passar i dubbelt hänseende för den politiska tafla han för tillfallet målat.
Men huru står påståendet tillsamman med hans uppgift i ett bref till exc.
von Engeström 1810,• att häftiga uppträden egt rum rådgifvame emellan; eller med hans yttrande vid samma tid, att han under vissa förutsättningar ville afgå från sin plats för att säga sanningen åt de » verkliga räfvame i konseljen *.
— Forssell, sidan LXXI.uppdrag som sakförare och utfört dessa med den öfver-lägsenhet, som var honom så egen.
• Ty hans håg drog honom starkast åt detta håll och hans rika förtattarebe-gåfning, uppburen af omfattande juridiska studier och understödd af en nära bekantskap med filosofiens pro-pedeutik, gjorde honom, bland annat, till tidehvarfvets störste advokat, ehuru han endast vid få tillfällen kom att offentligen framträda som sådan.
Men denna stora förmåga är till fullo bestyrkt genöm den bländande advokatyr, — soit dit sans epigramme — som han inlagt i alla sina skrifter.
Ty aldrig har någon advokat på ett mera hänförande och hängifvet sätt uppträdt för en klient, än han för de idéer och önskningsmål han omfattat.
Så söm på mera än ett ställe blifvit angifvet, är af-sigten med det af oss anförda ingalunda att bestrida Hans Järtas egenskaper som författare och statsman; än, mindre ha vi dermed velat förneka, att han haft en betydande andel i sammanfattningen af det förslag till ny regeringsform, som framlades af konstitutionsutskottet vid 1809 års riksdag.
Men vi hafva på framlagda skäl velat.
bestrida, hvad som af så många påståtts och äfven yttrades i statsutskottets förnyade utlåtande under 1823 års riksdag, då fråga om pension till honom förekom, att han författat regeringsform en ■; och vi hafva äfven velat inlägga en gensaga mot hvad hans loftalare förmält, att denna » till en hufvudsaklig del var ett verk af
_ % hans statsmannavishet *.
Det har först på senare åren uppenbarats, hvilka förarbeten, som dervid voro att tillgå; men det har icke tagits i öfvervägande, hvilken betydelse de utmärkte ledamöterna i utskottet haft vid arbetets utförande, eller hvilket biträde Järta haft af den v. sekreterare, som föga öfver en månad efter riksdagens början intog hans plats.
Och liksom Järta i yngre år än någon annan utnämndes till andre sekreterare i kabinettet för utrikesbrefvexling, så vederfors det honom17 år derefter en annan framgång, som åtminstone måste räknas till de utomordentligaste, att efter en månads tjenstgöring som sekreterare i konstitutionsutskottet, utnämnas till statssekreterare för finanserna.
Att fosterlandskärleken var ett af de hufvuddrag som uppenbarade sig såväl i hans skrifter som i hans handlingar, är lika visst, som att- den vid mera än ett tillfälle beherskats af hans sinnes och lynnes ingifvelser.
Som höfding gjorde han sig älskad i St. Kopparbergs län; men medvetandet om denna kärlek och känslan af, att han der var behöflig, kunde icke förmå honom att, som qvarblifvande på sin förtroendeplats, bära motgången af ett regeringsbeslut, hvilket måste förekomma alla andra som rättvist.
Till Sveriges mäktigast utrustade personligheter under första hälften af detta århundrade kommer Hans Järta alltid att räknas.
Och om i det innersta af hans.
väsen rådde den högsinthet, hvarom så många af hans samtida vittnat, så kunde han icke sjelf önska, att hans egenskaper och förtjenster skulle öfverskattas, allra minst med förbiseende af de många utmärkta män, som med honom deltogo i den tidens största värf, — ett värf, hvars betydelse erkändes af samtiden och som efter-verlden icke lärer underlåta att minnas.Lokala parlament.
En nyhet inom Englands politiska lif.
Af Helen Zimmem.
(Öfvers.
från förf: s manuskript af M — r.
En rörelse har växt upp i England, åt hvilken man egnat allt for liten uppmärksamhet och om hvilken äfveu många framstående medborgare äro alldeles okunniga.
Det är den rörelse, som kallats » lokala parlament » och som lofvar att blifva ett uppfostringsmedel af nationel betydelse för att bilda politiskt tänkande samhällsmedlemmar och sålunda skapa en allmän opinion, värdig engelska folkets frihet.
Rörelsen är en laglig följd, det nödvändiga korollariet af de folkliga segrarna år 1832 och 1867, och att förbise dessa amatör-parlament är att anse källan till en flod icke vara af vigt för dem som lefva vid början af dess lopp, och att, då vi finna den vara en väldig ström, fråga hvarifrån vattnet kommer.
Det har blifvit sagdt, att tal i parlamentet aldrig i verkligheten utöfva något inflytande på skiljaktiga åsigter, att tal på hustings * aldrig bestämma ett val.
Med tiden har den offentliga diskussionen utvecklat så mogna frukter, de använda krafterna hafva blifvit för starka att kunna kontrolleras.
Men då nya idéer börja arbeta i tänkande mäns hjemor, då de fortfarande äro föremål för allmän diskussion endast för sitt eget värde och ännu icke äro hopblandade med personlig äregirighet och sjelfviska intressen, som hastigt samla sig kring bestämdt formulerade förslag, hvilka redan råkat inom den praktiska politikens område — då är det just den tiden
* Hustings, plats, der val af parlamentsledamot hålles.
Öfv.
anm.då dessa idéer trnrde vara mest intressanta för framsynta iakttagare.