Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förslaget fogade tryckta protokoll inför Högste Domstolen, hållet den 30 April 1862, dels ock i en reservation, sid. 91, vid Utskottets Betänkande N:o 33. 6:o.
De i Borgare-Ståndet, rörande 5 Kapitlets 14 §, framställda anmärkningar, afsågo äfven att straff skulle anses förfallet för andra gröfre brott, som efter en långvarig tid ej åtalades, och i synnerhet för politiska eller s. k. statsbrott.
Det är orimligt, att, om en s. k. »regementsförändring» eller revolution, såsom t. ex. den här i Sverige år 1809 inträffade, lyckligen verkställes, och fosterlandet derigenom räddas, — de, som derför vågat lifvet, ej skulle genom lag om preskription vara från straff befriade för den händelse, att en kontrarevolution och restauration, efter en längre tid, inträffade under deras v lifstid. 7:o.
Bland skälen för den af Utskottet nu föreslagna ändring af 5:te Kap. 18 §, hade bort omförmälas, att der ifrågavarande brott, för hvilka Utskottet föreslagit preskription, kunna tillkomma genom skrifvares och andra tjenstebiträdens vållande eller elakhet, utan att embetsmannen, hvilken ensam bär ansvaret, rimligtvis kunnat förbrytelsen förutse eller afvärja.
Fråga kunde uppstå om ej embetsmännens, för medborgares trygghet och Statens väl högst nödiga, sjelfständighet och oberoende af illa sinnade angifvares hämndkänslor, kräfva, att embetsmän, äfven för de i andra punkten 13 § samt kanske jemväl för de i andra punkten 3 § 25 Kap. omförmälda brott böra, efter längre tid, vara från åtal fredade, dock i afseende å 5 § endast i de fall, då till afsättning ej får dömas; i följd hvaraf undersökning i dessa fall ej af preskription hindrades. liih. till H. St.
Prat. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 22 Uäft. 4 26 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 8:0.
I afseende å motiveringen för 7 Kap. 3 § må anmärkas, att i fall man borttoge »allt förbud emot arbete och handel å sön- och högtidsdag», det ej blott »an»setts komma att verka sårande på flertalets af folket religiösa känsla», och såmedelst åstadkomma »allmän förargelse», utan ock kunde bidraga til! hindrande af den mo raliska och estetiska känslans utveckling hos den lägre arbetande klassen, samt förslöa och äfven i fysiskt afseende skada dem, som vanligen sysselsättas med tungt kroppsarbete, eiler stå under andras lydnad eller befäl.
Särskildt borde strängare straff utsättas för dem, som tvingade tjenare att arbeta å sabbat, eller hindrade dem att då bevista gudstjenst.
— Redaktionen uti den af Utskottet nu föreslagna ändring af ifrågavarande § är tyngre, än i den förra utur Kongl, förslaget tagna, och kunde heldre lyda sålunda:
Den, som å helgedag, mellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen, idkar handtverk &c.
Då liden ej medgifver fortsättningen af dessa anmärkningar, vill jag blott erinra a) att straffpåföljden, förlust af medborgerligt förtroende för alltid, bort, i följd af dels de allmänna grunder, jag anfört i min reservation vid Utskottets Betänkande N:o 35, dels ock latitudsystemets konseqvenser aldrig utsättas ensam, utan, om den skolat finnas, begagnas blott alternativt; 6) att, i följd af dels svårigheten att i åtskilliga fall säkert bedöma, huruvida den, som tilltalats för ett af de i 8 § 16 Kap. omförmälda brott, har »af arghet»» eller blott af sårad rättskänsla, i häftighet, »[ortspridt af annan utsatt rykte», som för kärandens »yrke, näring eller fortkomst menlig är», dels ock i sednare tider uppkomna allmänna åsigter och vanor, torde 13 § böra ändras till närmare öfverensstämmelse med det förslag, Hans Excellens Justitie-Statsministern framställt, samt c) att det i 24 Kap. 3 § föreslagna straff, högst 1,000 R:drs böter eller sex månaders fängelse, för den, som i annans skog tager ris eller gren från vexande träd, är alldeles för högt, samt att försigtigheten torde hafva kräft bibehållandet af det undantag från straffsystemet, Lag-komitéen och Lagberedningen i 27 Kap. 3 § för ifrågavarande brott föreslagit, nemligen böter till (högst) fyra dubbla värdet af det åverkade, dock med rättighet för domaren att i vissa händelser sätta böterna till fyratio R:dr R:mt.» af Herr Carlén, med hvilken Herr Bovin förenat sig: »Från Utskottets majoritet är jag skiljaktig i följande delar: 13 Kap. 6 §.
Maj:ts förslag till ny strafflag skulle såsom menedare bestraffas endast den, hvilken burit falskt vittnesbörd och detsamma med ed eller pä annat ve dertaget sätt bekräftat.
Maj:t och en ganska aktningsvärd minoritet bland Rikets Ständer ansågo följaktligen den, som vittnat falskt, då ed honom eftergifven vant, icke hafva svårare Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 27 sig rörsyndat, än att han, jemlikt 14 Köp. 8 § Rättegångs-balken, kunde försona sitt brott med några dalers böter.
Sedan emellertid Rikets Ständer, i min tanke rättvisligen, för sin del, beslutat, att hvarje falsk vittnesutsaga, äfven om den ej varit med ed bekräftad, skall såsom mened straffas, torde det dock vara skäl att taga i betraktande, huruvida icke den omständigheten att menedsbegreppet sålunda blifvit utvidgadt jemväl fordrar någon vidgad latitud i de straffbestämmelser, som afse det medborgerliga förtroendet.
— Om lagens åtgärd, att förklara en person för alltid förlustig medborgares förtroende, någonsin skall kunna försvaras, synes det vara endast i de fall, då medborgarnes egna rättsmedvetande går en sådan åtgärd i förväg, eller, med andra ord, då den allmänna opinionen af sig sjelf stämplar brottslingen med outplånlig vanära.
Men att detta icke är fallet här visar sig uppenbart deraf att, pä sätt ofvan är nämndt, Kongl. Maj:t och en betydande majoritet af Rikets Ständer ansett det falska vittnesmålet, då det icke är beedigadt, icke vara i någon mån vanfrejdande, icke ens förtjent af urbota bestraffning, utan kunna med särdeles ringa penningeböter försonas.
På dessa skäl och på dem, jag i öfrigt anförde i min reservation vid Lag Utskottets förra betänkande i frågan, hemställer jag vördsamt, att Rikets Ständer, i enlighet med de inom Borgare- och Bonde-Stånden uttalade åsigter, för sin del besluta, att 13 Kap. 6 t§ må erhålla följande lydelse: »Den, som gjort sig förlälien till straff efter 1 eller 2 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid eller på viss lid förlustig.» 16 Kap. 43 §.
I enlighet med de inom Borgare- och Bonde-Stånden temligen allmänt uttalade åsigter, har jag, för min del, ansett att denna § bör ändras i öfverensstämmelse med 19 Kap. 14 § af Lag-beredningens förslag till Straffbalk.
Genom att antaga detta förslag skyddar man, i min tanke, tillräckligt den laglydige medborgaren emot ärekränkarens lömska anfall och lemnar derjemte ett tillräckligt fritt fält för det allmänna omdömet, hvilket — då det verkar utan förföljelselusta och utan skadeglädje — befordrar och ofta nog betvingar den offentliga mo ralen.
Det förslag, jag sålunda vördsamt framställer till antagande, lyder sålunda: »Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej med bevisning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall, då han till vitat annan bestämdt brott eller visst slag af brott, eller ock viss gerning, som i 8 § sägs.
Har den, mot hvilken tillmålet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom laga kraftegande dom från åtalet frikänd, eller är den, som tillmålet gjorde, ej målsegande och hörer brottet ej under allmänt åtal, eller är tid till åtal försuten efter ty i 5 Kap. 14 § skils; då vare ej heller, till befrielse från ansvar för tillmålet, bevisning tillåten.» Stockholm, t ryckt hos Sam.
Ulmstedt, 1863.
Lag-Utskottets Utlåtande N;o 36. 1 N:o 56.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Sept. 1863, kl. 1 e. rn.
Vllåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt Riks-S tandens skiljaktiga beslut- vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 56, öfver dels Rongl.
Maj:ts nådiga Proposition angående antagande af en författning om nya Strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall, dels ock enskilda motioner i dermed sammanhang egande ämnen.
Enligt till Utskottet ankomna protokollsutdrag hafva i nedannämmla delar af det uti ifrågavarande Betänkande framställda författningsförslag skiljaktiga be slut blifvit af Riks-Stånden fattade: 6 §.
Denna § har Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterat.
Då densamma likväl är af de öfriga Riks-Stånden bifallen och i ämnen af beskaffenhet som förevarande, tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, torde något vidare utlåtande i anledning af berörda återremiss icke erfordras. 17 §.
Från de i denna § uppräknade författningar, hvilka enligt hvad §:n stadgar, icke skola anses upphäfda genom 2 §, har Bonde-5tändet beslutat Kongl. För Hih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 23 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande K:o 56. ordningen den 26 Oktober 1858, angående särskilda sammankomster för andaktsöfning, böra utgå.
Men enär de tre öfriga Riks-Stånden i §:n bibehållit samma författning, lärer af Bonde-Ståndets nämnda beslut någon åtgärd från Utskottets sida icke vara påkallad.
Preste-Ståndet åter har beslutat, att till förevarande §, sådan den finnes i Utskottets förslag uppställd, borde läggas ett nytt moment af denna lydelse: »1 Kap. 2 § Missgernings-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl.
Förordningen den 7 Mars 1855, i hvad der stadgas om straff för den, som, utan att vara prest, i annat fall än särskildt medgifvet är, förvaltar sakramenten och efter varning dermed ej afstår.1’
Då emellertid Preste-Ståndets mening icke är delad af något utaf de öfriga Riks-Stånden, hvilka deremot afslagit, till dem af Preste-Ståndet aflåten inbjudning att i berörda beslut sig förena, anser Utskottet sig icke hafva att i anledning af samma beslut vidtaga någon åtgärd. 19 §. 5 Moni.
Detta moment, hvari stadgas, att den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete, dock ej under två år, kan följa, eller för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid är stadgad, skall tagas i häkte, har blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkändt, men af de två öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitteradt.
Borgare-Ståndets återremiss synes, enligt hvad inom Ståndet blifvit yttradt, vara föranledd af den i mom. förekommande bestämmelse af förlust af medborgerligt förtroende tor alltid samt den åsigt, sorn inom detta Stånd vid behandlingen af Utskottets Betänkande N:o 35 med förslag till ny Strafflag uttalats derom, att förlust af dylikt förtroende icke borde i Lagen bestämmas annorledes än alternativt för alltid eller på viss tid.
Bonde-Ståndets återremiss är, på sätt beslutet derom innehåller, en följd af Ståndets vid förehafvande af nyssnämnda Betänkande fattade beslut om dödsstraffets afskaffande.
Detta beslut har dock genom de tre öfriga Ståndens motsatta mening förfallit; hvadan och då i öfrigt någon anmärkning icke blifvit emot detta moment inom Bonde-Ståndet framställd, dess återremiss icke torde kunna gifva anledning till ändring deraf.
Deremot anser Utskottet sig böra fästa uppmärksamheten derå, att Utskottet genom nästföregående, vid förnyad handläggning af förslag till ny Strafflag af Utskottet afgifna betänkande, föreslagit ytterligare inskränkning af de fall, hvari förlust af medborgerligt förtroende skall ovilkorligen för alltid ådömas. samt att Lag-Utskottets Utlåtande A.o SS. 3 å nästan alla de brott, hvarför denna påföljd derefter komine att qvarstå, straffet i öfrigt enligt Lagen icke kan sättas lägre än straffarbete i två år.
Vid sådant förhållande synes Utskottet, särdeles med afseende å stadgandet i nästföljande mom., den i förevarande mom. förekommande bestämmelse, att den, som tnisstänkes att hafva begått brott, för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid är stadgad, skall häktas, kunna utan våda ur momentet utgå, hvilket, dess utom torde vara så mycket lämpligare, som förlust af medborgerligt förtroende i allmänhet är stadgad icke med afseende å brottets större eller mindre vådlighet för det allmänna eller för enskilda personer, utan med hänsigt till den större eller mindre vanära, detsamma kan antagas i allmänna meningen ådraga den brottslige.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer för sin del måtte, Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet med frångående af sina redan fattade beslut, för ifrågavarande 5 mom. antaga följande lydelse: »Den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete, dock ej under två år, efter lag följa kan, skall i häkte tagas.’? 9, 11 och 12 mom:n.
I dessa moment stadgas: i 9:de, att Konungens Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad ega förordna om häkte ä viss person, som för brott misstänkt hålles, efter ty i 5, 6 och 7 punkterna sägs, samt att Kronofogde eller Länsman å landet och Stadsfiskal i stad ock skall hafva magt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta; i 11 mom. att, om någon blifvit gripen efter 10 punkten eller eljest utan att sådan åtgärd till hans häktning blifvit vidtagen, som i 9 punkten sägs, den, sorn gripit honom, skall utan dröjsmål anmäla förhållandet hos Konungens Befallningshafvande eller Kronofogde eller Länsman å landet eller Borgmästare och Råd i stad, som pröfvar, om den gripne skall sättas i häkte eller genast lösgifvas; samt i 12 mom. att hvad här är sagdt om Konungens Befallningshafvande eller Borgmästare och Råd, äfven skall gälla om Polisembetsman, der sådan för viss stad eller ort särskildt förordnad finnes.
Af dessa utaf Preste- och Bonde-Stånden godkända moment hafva 9 och 11 blifvit af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitterade.
Borgare-Ståndet har antagit 9 mom. med utbyte af de deri förekommande orden ”Borgmästare och Råd» mot orden »Magistraten eller dess Ordförande» samt med föranledande af detta sitt beslut till Utskottet återremitterat 11 och 12 momenten, •i Lag-Ulskotlels Utlåtande N:o ö6.
Under den öfverläggning, sorn hos Ridderskapet och Adeln föregått nämnde der fattade beslut om återremiss, är anmärkt, dels att de i början af 11 moni. intagna orden »Ar någon gripen efter 10 punkten» icke voro lyckligt valda, samt att det i stället borde hetat »Ar någon gripen såsom i 10 punkten säges», dels ock att, till skydd för den personliga friheten, stadgande borde meddelas angående viss kort tid. inom hvilken ej mindre Kronofogde, Länsman eller Stadsfiskal skulle, sedan han häktat någon, vara skyldig derom hos Konungens Befallningshafvande eller Domaren göra anmälan, än äfven Konungens Befallningshafvande, Kronofogde, Länsman, eller Borgmästare och Råd i den i 11 mom. omförmälda händelse ålåge pröfva, om den gripne skulle i häkte sättas eller genast lösgifvas; hvarförutan blifvit yrkadt, att, sedan underordnad polismyndighet låtit häkta och till länsfängelset införa någon för brott misstänkt, Konungens Befallningshafvande borde genast eller sist inom nästföljande dag pröfva, om den gripne skulle vidare i häktet qvarstadna.
Utskottet anser dock, för sin del, att hvad redan finnes stadgadt är fullt tillräckligt för förebyggande af de olägenheter, anmärkningarne synas afse.
Då i 11 mom. stadgas, att anmälan om gripande af en sådan person, som i 10 mom. säges, skall, utan dröjsmål, ske hos någon af de i 11 mom. uppräknade myndigheter och att denna då skall pröfva, om den gripne skall i häkte sättas eller genast lösgifvas, samt 14 momr vidare föreskrifver, att den, som blifvit häktad, skall utan dröjsmål föras till allmänt häkte, måste väl häraf bestämdt följa, att den sålunda för de föregående åtgärderna anbefallda skyndsamhet äfven skall gälla för alla de efterföljande i fråga om häktning föreskrifna åtgärderna.
Att åter bestämma någon viss tid. inom hvilken de meddelade föreskrifterna skola fullgöras, torde i flera fall komma att medföra en verkan, motsatt den åsyftade, enär sådan tid, om den i allmänhet skulle kunna iakttagas, måste bestämmas rymligare än behofvet ofta kräfver, samt erfarenheten visat, hurusom, då, för fullgörande af något, en viss tid utstakas, denna merändeis äfven helt och hållet eller i det närmaste tages i anspråk.
Vid sådant förhållande och då iakttagande af hvad i öfrigt blifvit till införande i författningen föreslaget redan nu måste anses vederbörande åligga och icke kunna ansvarsfritt åsidosättas, saint den anmärkta ordställningen i 11 mom. icke lärer kunna innebära någon otydlighet, anser Utskottet någon ändring i 9 eller 11 mom. i anledning af de hos Ridderskapet och Adeln framställda anmärkningarne icke vara erforderlig.
Hvad åter Borgare-Ståndets ofvanberörda beslut angår, så synes vid det förhållande, att enligt nu gällande
Lag uttrycket Borgmästare och Råd har alldeles samma betydelse som den vanligen begagnade benämningen Magistrat, berörda beslut afse den förändring, att den rättighet, sorn enligt 9 och 11 momenten i afseende Lag-llskollels Lllåtande N:o S6. 5 i afseende å häktningar tillkommer Borgmästare och Råd, äfven skulle tilläggas Magistratens Ordförande; och som en sådan förändring onekligen skulle föran leda större skyndsamhet i afgörande af dylika frågor, enär de sålunda icke behöfde hvila i afvaktan på sammanträde af Magistraten, hvilket ofta skulle kunna föranleda icke obetydlig omgång, Samt något skäl icke förefinnes, hvarför icke åt Magistratens Ordförande skulle kunna lemnäs samma förtroende i nämnda hänseende, som blifvit Polisembetsman visadt, men det åsyftade ändamålet synes kunna på ett enklare sätt vinnas genom att i 12 mom. införa Magistratens Ordförande såsom äfven erhållande den genom detta moni, Polisembetsman tillagda rättighet, lar Utskottet vördsamt dels inbjuda Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, det sednare Ståndet med frångående af sitt vid 9 mom. fattade beslut, att förena sig med de två öfriga Riks-Stånden om antagande af ifrågavarande 9 och 11 momenter i oförändradt skick; dels ock hemställa, att Rikets Ständer för sin del måtte, Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Bonde-Stånden med frånträdande af sina vid 12 mom. fattade beslut, för detsamma antaga följande lydelse: »Hvad om Konungens Befallningshafvande eller Borgmästare och
Råd här sagdt är, gäile äfven om Magistratens Ordförande, så ock om Polisembetsman, der sådan för viss stad eller ort särskildt förordnad finnes.’; 20 §.
Denna § har blifvit till Utskottet återremitterad af Bonde-Ståndet till alla delar och af Borgare-Ståndet i hvad §:n angår stadgandet deri, att 25 Kap. 5 § Rättegångs-Balken skulle erhålla en sådan lydelse, att derigenom underställning till Hofrättens pröfning af Underrätts utslag i brottmål inskränktes till de fall, då någon vore tilltalad för brott, som i Lagen vore med dödsstraff belagdt, eller någon vore dömd till straffarbete på lifstid eller till förlust af medborgerligt förtroende för alltid.
De båda öfriga Stånden hafva deremot till alla delar godkänt §:n, som således med undantag af den af Borgare-Ståndet återremitterade del utgör Rikets Ständers beslut; och då Borgare-Ståndets åtcrremiss synes afse en förändring i omfånget af de mål, hvari utslag skulle underställas Hofrättens pröfning, men Bonde-Ståndets åtcrremiss endast är en följd af dess beslut om dödsstraffets afskaffande, saknar Utskottet anledning frånträda sitt förslag och får alltså inbjuda Borgare- och Bonde-Stånden att förena sig med de två öfriga Riks-Stånden om antagande af ifrågavarande § i lith. till li.
St. Prat. 1862 é' 4863. 7 Sami. 1 Afd. 23 Baft. 2 t* Lag-Ulskottcta Utlåtande N:o 56. oförändradt skick, för så vidt den ej redan utgör Rikets Ständers beslut. 21 §.
Denna § har blifvit till Utskottet af Bonde-Ståndet återremitterad.
Men då densamma blifvit af de tre öfriga Riks-Stånden bifallen och således utgör Rikets Ständers beslut, lärer berörda återrerniss icke böra till någon vidare Utskottets åtgärd föranleda.
Utom hvad nu sagdt är har Preste-Ståndet beslutat att till ifrågavarande författning, sådan den blifvit i Utskottets förslag uppställd, lägga ytterligare två §§, N:ris 22 och 23.
Men som ett sådant beslut icke tillika blifvit fattadt af något af de öfriga Riks-Stånden, utan de deremot samtlige afslagit den inbjudning, Preste-Ståndet till dom aflåtit att biträda berörda, af sistnämnda Stånd fattade, beslut, torde detsamma icke kunna till någon vidare åtgärd af Utskottet föranleda.
Herr Olivecrona har anmält att han i handläggningen häraf ej deltagit.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1863.
Lag-lJtskottets Betänkande 57. 1 JW 57.
Ank. till Exp.-Utsk. den 18 Sept 1863, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af motion om förändring af Kongl. Förordningen angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande den 4 Maj 1855.
Nämnda Kongl. Förordning, deri ändring blifvit yrkad af Herr Doktor Forssell uti en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 25), innehåller följande stadgande: ”Den, sorn gjort sig skyldig tili dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifv et, eller till hel eller half mansbot, eller till straff för det han obetänkt och af hastighet lastat Gud, Hans heliga ord och sakramenten, eller för rån, der ej dödsstraff derå föijer, för stöld eller snatteri, för tvegiftesbrott, för blodskam eller lägersmål i förbudna leder, om dödsstraff derför ej eger rum, för hor eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller gått drucken eller oskriltad till Nattvarden eller, sedan han af prestön, enligt kyrkoordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhälla, eller öfverfallit någon med hugg och slag i kyrka under gudstjenst, eller skuffat eller stött annan eller kifvat och trätit med honom i vredesmode i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, som blifvit dömd förvållande till fosters död efter sednare mom. i 16 Kap. 1 § Missgernings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, må ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är”.
Denna författning, som, enligt Kongl.
Förordningen den 29 Januari 1861, eger tillämpning äfven å den, som gjort sig skyldig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död, tillhör väl, såsom endast af Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 24 Höft. 2 Bag-Utskottets Betänkande J\V 57. seende kyrkotuktens upprätthållande och följaktligen varande af rent kyrklig egenskap, icke antalet af <lc författningar, som, genom 2 § i det för Rikets Ständer framlagda förslaget till författning om nya Strafflagens införande och hvad i afseende dera iakttagas skall, blifvit föreslagna till upphäfvande.
Men af den anförda lydelsen af 1855 års förordning visar sig, att densamma, derest förslaget till ny Strafflag, sådant det nu föreligger Ständerna, öfvergär till gällande Lag, deraf kommer att till sitt innehåll i flera delar undergå väsendtlig rubbning, förnämligast genom dödsstraffets borttagande i flera fall, der det nu eger rum, men äfven genom den förändrade karakter, ett eller annat brott erhållit i den nya Lagen, och derigenom, att en eller annan såsom brott i nu gällande
Lag upptagen handling icke blifvit i den nya Lagen med straff belagd.
Författningen kan i följd af denna rubbning icke efter den nya Strafflagens införande utan de största inkonseqvenser lemnäs i sitt närvarande skick.
Så t. ex. skulle den, som af obetänksamhet hädat Gud eller lastat Hans heliga ord eller sakramenten, vara underkastad den påföljd, förordningen bestämmer, men icke den, som gjort det uppsåtligen, likaså den, som för ouppsätligt vållande till annans död ådömes ett ringa bötesansvar, men icke den, som för mord dömes till straffarbete pä lifstid, o. s. v. Således återstår för nämnda händelse endast två utvägar, antingen att helt och hållet upphäfva 1855 års förordning eller ock att bringa densammas stadgande i öfverensstämmelse med den förändrade brottmålslagstiftningen.