Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3att sättas i sticket.
I en till danska Dagbladet insänd artikel yttrade den förre konseljpresidenten: » jag vet, att grefve Hamilton under den 1.6 november — novemberförfattningen antogs den 15 i samma månad — egde kunskap om, att hans regering, som då fatt underrättelse om riks * rådsvoteringen den 13, betraktade frågan om förbundets afslutande sä tillvida afgjord, att de nödiga fullmakterna oförtöfvadt skulle komfna honom tillhanda.
Huruvida fullmakten verkligen ankom till grefve Hamilton, är mig icke bekant. » Härpå genmälte Hamilton i Posttidningen den 4 April, att han den 19 eller 20 november verkligen munt-ligen yttrat, att han dagligen väntade den för traktatens afslutande nödiga fullmakt.
» Herr konseljpresidenten var sålunda fullt berättigad till antagandet, att jag sedermera bekommit densamma.
Om således antingen herr Hall eller jag begått ett misstag, som förtjenar allmänhetens uppmärksamhet, så är det jag, och det är på mig ansvaret bör falla. »
Hvilken som i detta dunkla diplomatiska spel hade rätt, antingen regeringen, sedan fullmakten redan var afsänd, i sista stund ångrat sig och återkallat densamma eller om grefve Hamilton öfverskridit sin befogenhet, far framtiden utvisa.
Visst är, att grefve H. i Februari 1864 » återkallades » från sin post såsom svenskt-norskt sändebud i Köpenhamn.
Rörande denna märkliga épisod i vår diplomatiska historia, yttrar P. v. Möller i sitt af oss förut omnämnda samlingsverk » 1867 års Första kammare »: » Vi anse oss fullt berättigade att, utan grefve Hamiltons med gifvande eller medvetande, härvid yttra några ord.
Det har blifvit sagdt, att han, ledd af skandinaviska sympatier skulle hafva gått längre, än hvartill hans instruktion berättigade.
Samlaren har genom meddelande från tvenne framstående personer, hvilka då deltogo i grannrikets styrelse och sålunda varit i full kännedom af de bedrifna underhandlingarna och notvexlingarna, erhållit den samman-stammande förklaringen, att detta rykte är grundlöst.
Om grefve Hamiltons afgång från sin ministerbefattning af utanför stående personer på olika sätt uttydts, så är detta ursäktligt, då till och med representanterne för de tvenne stormakter, hvilka jemväl varit intresserade i förenämnda underhandlingar, på ett skiljaktigt sätt uppfattat detta steg.
Den ene, som i 25 år vid danska hofvet representerat det land, der statshvälfningarna nästan kunde sägas * höra till ordningen för dagen, förklarade » en envoyé icke vara ansvarig för sin regerings vexlande politiska åsigter », då den andre med brittens stolthet, men utan dess rikedom, beklagade, att förhållandena nekade honom att följa grefve Hamiltons exempel. »
Fransmannen glömde dock dervidlag att förhållandena äro något annorlunda, då det varit » envoyén », som helt och hållet fört politiken i den riktning, som sedan af regeringen desavoueras, och britten glömde, att grefve Hamil-ton afgick, fastän icke heller han hade någon förmögenhet.
ox&gt;Gladstone som teolog.
af J — y K.
Gladstones artikel i Nineteenth Century om » Skapelsens och det religiösa begreppets gryning » är just hvad man kunde vänta af honom — vältalig, retorisk, förvirrad, kor-teligen, allt annat än logisk och grundligt genomtänkt Hans andliga hållning gent emot dessa frågor kan skildras i två ord, såsom en mans, hvilken är kyrkligt sinnad och home-riskt sinnad.
I sjelfva verket upptages omkring en tredjedel af hans uppsats af en afvikelse, som är nästan helt och hållet främmande för ämnet, nämligen den vidlyftiga af handlingen om huruvida de olympiska gudarne, som skildras af Homerus, bära eller icke bära spår af att vara personifikationer af
* Vi ha hemtat denna intressanta artikel ur januarihäftet for i år af Fortnightly Review.
Att en utredning sådar som ofvanstående är af vigt äfven för svenska läsare, hade man nyligen tillfälle att på ett eklatant satt komma under fund med, i det nämligen en så ansedd tidning som Stockholms Dagblad för den 14 sistl. mars ansåg lämpligt att utan minsta reservation återgifva följande notis, stödjande sig på ett yttrande i en föreläsning af en amerikansk professor Dana, som, såsom «troende » geolog tem * ligen ensamstående, ofta af de ortodoxa åberopas såsom auktoritet:
» Den enda kunskapskälla i fråga om skapelsen, som vi ega, är första kapitlet i första Mosebok, och detta måste vara inspireradt.
Det skulle icke funnits någon anledning att införa berättelsen om skapelsen i bibeln, om den vore osann.
Skapelsens ordning måste, af vetenskapliga skal, hafva varit den, som angifves i bibeln.
Geologien ådagalägger, att allt, som finnes, måste hafva haft en begynnelse.
Vetenskapen stämmer öfver-ens med bibeln deri, att ljuset mäste hafva kommit till först, att vix-terna måste hafva funnits till före djuren för att nära dem och för atl absorbera kolsyran i luften.
Inga bevis hafva någonsin funnits om en lägre ras, från hvilken menniskorna kunde ledt sitt ursprung.
Likheten emellan den nyare naturforskningen och den mosaiska skildringen borde Öfvertyga alla de tviflande naturforskarne om sanningen af skapelsen sådan den berättas i böljan af första Mosebok. » naturkrafterna och ega ellef icke ega attributer, hvilka tyda på ursprung från källor gemensamma för författaren af Iliaden och författaren af Genesis.
Det är onödigt att framhålla, i hvilket aflägset förhållande dessa funderingar stå till den allvarliga hufvudfrågan, huruvida berättelsen om verldens och menniskans skapelse, som innehålles i bibeln, öfverens-s tam mer eller icke öfverensstämmer med den moderna veten- ' skapens konstaterade fakta.
Att de homeriska gudarne till en viss grad härleda sig från solmyter, kan ej betviflas.
Phoebus, den lysande, hvars strålande pilar, i raseri afskjutna, medföra förderf, är tydligen i vissa bemärkelser solen, och det kan icke sättas i fråga, att icke Herkules, storverk till största delen, om icke helt och hållet, äro hem tade från djurkretsens tecken.
Men det fins andra element blandade med dessa, och om det än skulle kunna bevisas, att några af dem äro lånade från gamla myter gemensamma för de ariska och semitiska raserna, hvilket är långt ifrån ett konstateradt faktum, komme man ändå icke mycket närmare afgörandet af frågan, huruvida berättelsen om Noaks ark är sann eller ej.
Afvikelsen är hufvudsakligen intressant såsom belysande Gladstones rastlösa själ, hvilken är ytterst begifven på ut-flygter, benägen att omsorgsfullt utarbeta detaljerna och att uppehålla sig vid bifrågor med en vidlyftighet som bortskymmer hufvudargumentet Det är äfven en ytterst sentimental och lättrörd själ och han tycks vara af den tron, att frågor af rent vetenskaplig art kunna afgöras genom passionerade vädjanden till känslan i förening med de gamla trosformlerna.
I sådana vädjanden behöfva vi väl ej säga att Gladstone är hemmastadd och att de, som redan höra till hans oeundrare, skola i denna, liksom i hans andra skrifter, finna uttryck af en storslagen om än något vacklande och svulstig vältalighet, värd både att läsa och beundra.
Icke heller kan det förnekas, att hvilken uppriktig läsare som helst, han må vara partisk eller ej, måste känna sin beundran växa för en man, hvilken midt under det politiska lifvets irriterande sysselsättningar kan hålla sitt sinne öppet för sådana frågor och stjäla sig till en ledig stund att ned-skrifva dem.
Men om vi lemna åsido dessa biomständigheter för hufvudfrågan, kunna vi icke låta vår beundran for Gladstone hänföra oss att gifva mera vigt åt hans påståenden och argument, än om de kommo från någon okänd Mr Smitheller Mr.
Frågan är helt-och hållet gifven och begränsad.
Är eller är icke berättelsen om skapelsen, som innehålles i gamla testamentet sami — d. v. s. öfverens-stämmande med verkliga fakta, som ingen kan bortdisputerat I Gladstone företager sig att söka bevisa att den är sann och att dess öfverensstämmelse med den moderna vetenskapens konstaterade fakta i hög grad tjenar som bevis för att den bok, i hvilken den innehålles, är af Gud ingifven.
För att kunna förfäkta detta påstående fordras naturligtvis i första rummet en grundlig kännedom om de nyaste upptäckterna inom astronomi, geologi, zoologi, fysiologi, och i sjelfva verket om alla grenar af den- moderna vetenskapen.
Den tiden är länge sedan förbi, då fakta underkastades pröfning, huruvida de öfverensstämde %med teorien i om en gudaingifven uppenbarelse; nu för tiden är det teo- \ rien, som pröfvas, huruvida den håller streck med fakta.
Gladstone gifver sig in i denna brinnande strid med tapper- ' heten och tilliten hos en arab, hvilken ställer sig på stridsfältet, beväpnad med svärd och spjut för att för första gången möta en med bössa och revolver beväpnad motståndare.
Han säger sjelf, att han ar » helt och hållet blottad på det slags kunskap, som gifver auktoritet », och det flyg * tigaste genombläddrande af hans uppsats är tillräckligt att visa det.
Han påstår t ex. att den fyrfaldiga delningen af djurverlden, som genomföres i Genesis, nämligen
1) Skapelsen af vattnets invånare;
2) Af luftens invånare och
3) Af djurverlden på land, som når sin fulländning i
4) Menniskans skapelse
» i vår tid rönt så mycket godkännande af naturvetenskapen, I att den kan anses som en bevisad slutledning och ett kon- 1 stateradt faktum. » Ar det möjligt att Gladstone aldrig hört talas om kritformationens iguanodon eller om oolitens sma insektätande pungdjur eller om triasformationens labyrintho-don och stora batrachier, eller om den siluriska formationens skorpion, hvilka alla lefvat på land många millioner år förr än ett enda species af de fiskar, som lefva, i hafven eller af de fåglar, som kretsa i luften, hade | fått sin tillvaro?
Kan han någonsin hafva besökt South Keo-sington Museum och sett det fossila, fjäderbeklädda djuret | från Oeningen, till hälften fågel och till hälften reptil?
Ar han okunnig om den massa af bevis, som tjena att åskåd-liggöra, huru de existerande arterna af fågelslägtet utvecklat sig ur reptilslägtet under en ofantligt aflägsen period, men dock långt efter tillvaron af flera species af den » djurverld på land », om hvilken han helt artigt antager den moderna vetenskapen ha bevisat, att den icke funnits till före skapelsen af luftens och vattnets invånare?
Om Gladstone vill besöka British Museum, skall han der få se en sandstensskifva från en af de äldsta formationerna och sannolikt aflagrad för mer än hundra millioner år sedan, och hvad får han se på denna skifva?
Små urhålkningar efter regndroppar, med högre kant på ena sidan än på den andra, utvisande att skuren föll under stark blåst; märken gjorda af tidvattnet alldeles liknande dem, som nu uppstå vid Mersey- eller Solway-viken och talrika aflryckningar och spår gjorda i den våta sanden af maskar.
Hvad bevisar detta?
Att under en aflägsen period vindarne blåste, regnet föll, tidvattnet steg och sjönk allt efter orsaken till dess tillvaro — solen och månen; att en djurverld existerade, som, emedan den uteslutande lefde på land, ehuru ett fuktigt land, svårligen kan definieras såsom fallande inom kategorien vatten- eller luftinvånarne.
Det skulle vara lätt att mångdubbla exemplen, men det är öfverflödigt, enär senaste ordföranden i Royal Society, professor Huxley, den största nu lefvande auktoriteten rörande dessa frågor, så nyligen som i sista numret af Nine-teenth Century sagt: » Om jag har den ringaste kännedom om de resultat, som uppnåtts af vår tids naturvetenskap, är det en bevisad slutledning och ett konstateradt faktum, att den fyrfaldiga indelning Gladstone antager icke sammanfaller med de ögonskenliga bevis, som stå oss till buds och hvilka tjena att åskådliggöra, i hvilken ordning varelserna i vatten, i luft och på land ha upp träd t » För dem, hvilka ega den mest elementära kännedom om sådana arbeten som Lyells, Huxleys och Häckels, måste påståendet att en sådan ordningsföljd bekräftas af vetenskapen, synas lika förvånande som om Gladstone hade förfäktat den satsen, att det vore en bevisad slutledning, att jorden är platt och icke rund.
Hans andra argument, stödjande sig på skapelsehistorien i Gene-sis, äro af samma natur: nämligen en mans, som är femtio år efter sin tid i allt som rör den moderna vetenskapen.
Skapelsehistorien, som iunehålles i första kapitlet af Genesis är, om orden tagas i sin ögonskenliga och naturligamening, fullkomligt tydlig och följdriktig.
Den är, såsom Gladstone säger » en egendomligt liflig, kraftig och effektfull populär berättelse; eller om vi hellre vilja hafva det så, en sublim dikt » — om hvad?
Om kosmogonien gemensam för den gamla verldens tidiga tänkare, och hvilken nödvändigt måste hafva varit den första föreställning, som de gjorde sig, dessa män hvilka i vetenskapens barndom började söka göra klart för sig upphofvet till de fenomen, som uppenbara sig för våra sinnen.
Menniskoslägtet och dess kringspridning på jorden antogs såsom verldsalltets hufvud-och grundfaktum.
Jorden var först ett kaos; ljuset skildes från mörkret, vattnet från landet och det hela omgafs af ett firmament eller ett kristallhvalf, starkt nog att skilja vattnet ofvanorf), som förorsakade regn, från vattnen under och att uppbära himlakroppame, som gjorde sin rund kring jorden på tjugufyra timmar.
På detta firmament placerades solen för att regera dagen och månen för att regera natten och såsom dess namn, » mätaren », antyder för att mäta tiden och årstiderna.
Stjernorna tillkommo äfven såsom ting af underordnad vigt, sannolikt till prydnad, eller för att fylla månens uppgift de nätter denna var osynlig.
Sedan den oorganiska verlden sålunda blifvit skapad, antogs jorden en gång för alla ha blifvit ett hemvist för den existerande djurverlden i tre efter hvarandra följande ordningar, nämligen fiskarne eller vattnets invånare; faglarne eller luftens invånare och landtdjuren; hvarefter hela verket kröntes genom menniskans skapelse efter Guds » beläte ».
Detta verk antogs ha blifvit utfördt af en antropomorfistisk gudomlighet eller en till högre potens utvecklad menuiska, hvilken arbetade liksom en menniska med visst beting för hvaije dag, hvarje afton öfverskådande den tilländagångna dagens verk för att se om allt var väl gjordt, och hvilande på den sjunde dagen efter sin arbetsvecka.
Detta är den enfaldiga, enkla och nära till hands liggande föreställning, som skapelsehistorien måste väcka hos hvar och en på den tiden naiva kosmogonier började uppgöras, liksom den gjort det med alla som läst den, ända till helt nyligen.
Frågan är nu, huruvida den är sann, d. v. s. öfvereusstämmande med nu konstaterade fakta; och om den är osann, hur kan den bok vara en gudaingifvelse, som hlhehåller misstag rörande saker af sådan vigt?
Den första anmärkningen är den, att om man det allraringaste söker att bringa frågan inom ' gränserna för förnuftets pröfning, måste man nödvändigt antaga, att orden i berättelsen icke få tagas i sin egentliga bemärkelse, utan således i en bemärkelse olik den föreställning, som de ovil-korligen måste ingifva dem till hvilka de riktades.
Detta erbjuder ingen svårighet för Gladstone, hvilkens intelligens har en besynnerlig förmåga att nyttja ord i denna ickeegentliga bemärkelse och att säga saker, som kunna betyda hvad som helst som olika politisk ståndpunkt eller andra favoritämnen hos olika åhörare kunna göra önskvärdt.
Sålunda har han icke svårt att antaga, att » firmamen tet », som uppbär stjernorna och skiljer vattnen, helt enkelt kan betyda en rymd, eller att om författaren af Genesis säger » dagar » menar han » perioder », ehuru deras längd uttryckligen bestämts genom » en morgon och en afton ».
Det kan vara tillräckligt att säga, att en vanlig intelligens utan tvekan skulle kalla detta språkbruk af en oinspirerad författare sjesuitiskt » och att det absolut icke fins något som berättigar detsamma, om ej det förut fattade syftemålet att undvika, per fas vel nefas, den alltför tydliga antagonismen mellan den heliga skrift och vetenskapen.
Men om vi lemna denna punkt och medgifva de icke-egentliga bemärkelserna fritt spelrum, uppskjutes endast svårigheten.
Det antagande, att Laplaces nebulosa-hypoteser eller hvilka hypoteser som helst, hvilka öfverensstämma med kända astronomiska och geologiska fakta, kunna på något sätt jemkas tillsammans med » graderna af den majestätiska utvecklingsprocess, som skildras i boken Genesis », är lika ohållbart som antagandet af ett solidt kristallhvalf eller af sex bokstafliga skapelsedagar.
Gladstone påstår, att om författaren af Genesis an-gifver jordens skapelse såsom begynnelsen af verket och först på fjerde dagen låter solen och månen uppträda, han dermed icke har sagt, att solen och månen ej förut funnos till, men ' att » deras anvisning till en bestämd plats och bana såsom ljusgifvande krafter » egde rum först långa perioder efter sedan jordens geologiska utveckling nått sin fulländ-niug genom » vår fasta marks uppdykande och afskiljande från hafvet&gt;.
Det är klartf att den första förtätningen af en kosmisk nebulösa måste hafva egt rum omkring en central kärna, med andra ord omkring en sol och att planeter och drabanter först så småningom kunna hafva afsöndrats och intagit sina platser och banor, sedan den roterande mas-san sammandragit sig.
På inga vilkor kunde en mellanliggande planet lik jorden hafva lösryckt sig ur sin ordning före andra medlemmar af sin familj.
Annu dunklare äco Gladstones begrepp rörande ljusets afskiljande från mörkret och af det våta från det torra.
Han tycks betrakta ljuset och mörkret såsom tvänne skilda ämnen, hvilka, likt svarta och hvita bönor, som blandats i en urna, kunna stjelpas ut och sorteras i två olika högar.
Någon annan mening kan han ej gerna åsyfta, då han använder * en.
fras sådan som » ljuset« afsöndrande och samlande ».
Det är naturligtvis väl kändt, att ljuset helt enkelt är vibrationen af ett nästan oändligt fint och elastiskt medium kalladt eter och mörkret frånvaron af en dylik vibration och att kosmiskt stoft äfven i de tidigare stadierna af nebulosa-bildningar är sjelflysande, d. v. s. sprider ljus.
Ljuset måste derför nödvändigt länge hafva föregått sammanslutningen af detta stoft till en planet lik jorden.
» Afsön-dringen af det våta från det torra och af fasta kroppar från de flytande » är ännu mera orimlig.
Detta uttryck röjer tydligen, att förf.
antager det hafvets afskiljande från land var en process, som egde rum en gång för alla, och att jordytan med ens antog sitt nuvarande utseende, då det der-emot är ett faktum, att en beständig höjning och sänkning, med ett ord en vexling af haf och land fortgått från de tidigaste geologiska perioderna.
Kalk- och kritbildningar, som nu utgöra en stor del af kontinenterna och reser sig till ansenliga höjder, bildades på bottnen af en djup ocean.
Sandstenen, som ligger under kalken, är deltabildningen af någon stor flod och gifver vid handen tillvaron af en kontinent, som uppstått ur denna flod och livilken för länge sedan försvunnit under kalkoceanen.
Och på samma sätt förhåller det sig med alla de aflagrade formationerna, som bilda nio tiondedelar af jordskorpan; de masle alla ha bildats under vatten genom denudation af äldre och följaktligen förvittrade klippor.
Till och med i jemförelsevis nyare tider och efter menniskoslägtete uppträdande har Britannien en tid varit en arkipelag af öar i ett fruset haf, en annan tid åter en del af en kontinent, som genomströfvades af man-muth-djuret, den irländska elgen och renen.
Om vi öfvergå från den oorganiska till den organiska naturen, står berättelsen om djurverldens skapelse i ännu mera öppen strid med fakta.
Vi hafva redan sett hvilketmisstag Gladstone gör sig skyldig till, då han antager att dess utveckling försiggick i den regelbundna ordningen af fiskar, fåglar och landtdjur.
Men detta är blott en småsak i jemförelse med svårigheten att sammanställa skapelsen af dessa tre ordningar af lefvande varelser på tre efter hvarandra följande dagar med den ofantliga mängden af särskilda underbara skapelseprocesser som måste hafva erfordrats med anledning af det oerhörda antal af särskilda species, hvilka för närvarande hafva sin tillvaro i åtskilliga zoologiska områden af jorden och på grund af det oberäkneligt större antalet, som af deras lemningar att döma hafva frambragts, blomstrat och dött ut under de äldre geologiska formationerna.
Madeira ensamt eger ej mindre än etthundratrettiofyra slag af landsnäckor, egendomliga för denna lilla ögrupp och af hvilka endast tjuguen finnas i Europa och Afrika.
Om vi lemna evolutionsteorien för den underbara skapelsen, måste vi antaga, att den underbara akten försiggått ensamt på Madeira etthundratretton gånger blott och bart för att gifva det en mångfald af landsnäckor.
Det är likväl, då vi komma till menniskans skapelse, som den bristande öfverensstämmelsen mellan historien i Genesis och den moderna vetenskapens teorier blir mest påfallande.
Enligt Genesis » skapade Gud menniskan sig till ett beläte », vid en tidpunkt, som uppmätt med år och generationer är jemförelsevis ny.
På Cuviers tid, hvars auktoritet Gladstone stöder sig på, hade ännu inga geologiska bevis upptäckts, som motsade detta påstående och den förmodade frånvaron af alla menskliga qvarlefvor tillsammans med utdöda djurslägten, eller i någonting äldre än blott uppslamningar på ytan, ansågs helt naturligt gifva stöd åt detsamma.
Men saken förändrades helt och hållet då hundra- ja tusentals obestridligen menskliga fornlemnin-gar upptäcktes i de forna strömbäddarne och säkert förseglade under lager af stalagmit i grottor, i förening med lemningar af utdöda djur och under förhållanden, som gifva vid handen en ofantlig ålder.
Ingen, som har den ytligaste kännedom om ämnet, betviflar längre, att den förhistoriska menniskan på något sätt existerat under en tid af isperioden och med all sannolikhet ännu tidigare.
Dess tillvaro på jorden måste mätas icke med generationer eller århundraden utan med långa perioder, hvilkas medeltal icke kan vara mindre än tiotusen år.
Det är likaledes säkert attdessa urmenniskor lefde i ett tillstånd af den råaste vildhet och alt menniskoslägtet i sin fortvaro, i stallet för att falla från en hög ståndpunkt, undergått en långsam och mödosam förädling från en rå och nästan djurisk begynnelse.
Dessa upptäckter, om hvilka icke den minsta häntydan undfaller Gladstone for att visa att han känner till dem, hafva eftertryckligt revolutionerat den moderna tankens ställhing gent emot den gamla tron.
Det är ej längre möjligt att såsom af Gud ingifna uppenbarelser betrakta skrifter, hvilka innehålla framställningar rörande menniskans ursprung sa diametralt motsatta verkliga fakta som legenden om Deuka-lion och Pyrrha och mycket aflägsnare från sanningen än den historia Lukretius gifver oss i sitt poem.
Om det erfordras någon ringa kännedom om den moderna vetenskapen för att fullt inse orimligheterna i skapelsehistorien, som innehålles i första kapitlet af Genesis, så behöfs ingen för att fatta det uppenbart orimliga i hvad man kan kalla den andra skapelsen af djurverlden, hvilken skildras i berättelsen om syndafloden.
Gladstone nämner ingenting om denna, men den är en lika integrerande del af bibeln som berättelsen om den ursprungliga skapelsen.
Hvad säger oss denna berättelse?
Att Gud, då han såg menniskans ondska, ångrade att han skapat henne och andra på jorden lefvande varelser och beslöt att förgöra dem; men att Noak, den enda rättfärdiga raenniskan, fann nåd för hans ansigte och fick befallning att bygga en ark, eller en stor farkost, i hvilken han från den ödeläggande floden skulle rädda sig sjelf och sin familj samt alla slags djur, af allt kött ett par, hankön och honkön, af landtdjur, fåglar och kräldjur.
Vidare skulle han af de rena djuren och af fåglarne taga in till sig i arken sju afhvaije kön, d. v. s. fjorton i stället för två; men låtom oss antaga det mindre antalet för att undvika skenet af att vilja öfver-drifva det orimliga i berättelsen.
Sedan detta var gjordt kom floden och öfvertäckte » all^ de höga bergen under hela * himmelen », förgörande alla lefvande varelser på jorden, utom de som voro räddade jemte Noak i arken.
Floden började på den sjuttonde.
dagen i den andra månaden — d. v. s. den 17 februari — och stod högt öfver jorden i hundrafemtio dagar, då arken stannade på Ararat den 17 juli, men topparne af de andra bergen ej blefvo synliga förrän den 1 oktober.
Arken öppnades och djuren giri^o ut den 27februari det följande året, då de varit innestängda mer än tolf månader.
Jernför denna berättelse med verkliga fakta.