Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag nekar icke att ju, efter hvad jag hört sägas, Blekinge län äfven lärer vara i lika siort behof sora Hallands; men en stor skillnad ligger deruti, att i Blekinge fanns ett betydligt parti spanmål, Kronan tillhörig, sora utdelades lill länets innevånare för billiga priser, hvilket förhållande alldeles ej ägde rum i Halland, emedan der icke fanns någon Kronans spanmål på magasinerna.
Förhållandet var ock sådant i Halland, att priserna voro mycket högre der än på något annat siälle.
Här har blifvit förut i en annan fråga af Hr von Rosen upplyst, att i Christianstads län kostade rågen 29, kornet 22, liafran 15 å 16 r:dr.
Jag kan deremot intyga, att i Hallands län såldes pä kredit (när priserna voro som högst) icke en enda tunna råg till allmogen för mindre än 40 r:dr och kornet uppgick lill 26 å 30 r:dr.
Det var således för alla ett vansinne ali laga på kredit, hvarföre ock jorden blef osådd på sina ställen.
Dessutom har jag icke begärt afskrifning af hela lånet, utan blott af en del deraf, nemi. 6786 r:dr 32 sk. på sätt K. 51. i den nåd. proposm föreslagit, af det skäl att medel ej funnos att tillgå; ty hade sådana varit att tillgå, är jag fullt förvissad om att Hallands län erhållit sådana.
Hr von Troil har yltrat, att bland 43 socknar, som lemnat sin ansvarighet för lånen lill de fattiga, så understiger summan 100 r:dr för hvardera.
Förhållandet är, alt i Halland äro socknarne mycket små i allmänhet, och i samma förhållande äro 100 r:dr lika mycket för dem, som 500 för en större.
Dessutom får jag nämna, alt med de stora socknarna var förhållandet särdeles beklagligt, och kan citera en, nemi.
Lunda socken, som hade 1900 innevånare hvaraf 700 voro behöfvande.
Här har blifvit af Hr von Troil anfört att Utsk. endast fästat afseende pä sådana allmogens behof som uppkommit genom hagelskador, och ali endast för dem undantag skett.
Jag vill dertill blott nämna att man, af den skrifvelse som från Hallands län inkommit, kan se att, bland orsakerna till de behof som för Halland blifvit anmälda, äfven blifvit nämnt betydliga hagelskador.
Dessa hafva dock ej blifvit hjelpte genom annat än lån.
Cederström, Rudolf, har yttrat att, om man nu beviljade afskrifning af denna lilla summa, så skulle Regeringen kanske för framtiden blifva försatt i nödvändighet att utdela sådan undsättning lill ringare belopp än tillförene.
Jag är öfvertygad om att Regeringen i detta fall noga betänker hvad den har att göra; roen äfven om Regeringen skulle blifva tveksam i beviljandet af sådana lån, så tror jag att det snarare skulle vara en förmån än motsatsen; ty det kan aldrig vara någon förmån för ett Den 5 April. 39 län att få mera än hvad det behöfver.
Jag har ock derföre icke begärt på långt när hvad Hallands län behöfde.
Då jag här är ensam om att begära återremiss, förutser jag alt den förmodligen ej blir beviljad; men jag har fullgjort min pligt, mera kan jag ej göra.
Jag anhåller att få instämma med Hr von Troil och äfven åberopa de skäl, som Frih. Cederström, Rudolf, anfört; men jag vill tillika underställa Gr. Lewenhaupt, huruvida, i fall den nu begärda afskrifningen beviljades, icke andra län eller orter då skulle begära detsamma, och hvilka vidräkningar som deraf skulle uppkomma?
Hr von Rosen har talat för Christianstads län; månne ej, i händelse fråga vore att efterskänka penningar åt andra t. ex.
Blekinge län, Norrländningarne skulle kunna säga: hvarföre har folkel varit utan säd, potates m. m. d.?
Jo! utan tvifvel det före, alt man användt dessa födoämnen till bränvin och dermed öfversvämmat Stockholms skeppsbro, under det alt egna magar varit lomma.
Hvems är felet, om icke deras, som, genom oförsigtighelen att använda till bränvin hvad de behöfde till uppehälle, sjelfve satt sig ulan föda.
Man kan visserligen säga att bränvinsbrännarne ej äro desamma som de brödlöse, men de förra mätte val böra se till att granuarne icke sakna utväg att få köpa bröd.
I annat fall måste de, sorn något hafva och för något kunna ansvara, hålla till godo att göra det för dem som behöfva undsättning.
Jag tillstyrker således att R. o. Ad. måtte bifalla betänk.; ty om Ståndet ej skulle göra det, så borde man väl förhålla sig sammalunda med alla de öfriga, hvilket skulle leda till en obegränsad eftergift, som aldrig kan beviljas.
Jag har för min del aldrig bcslridt den stora och tryckande nöd, hvaraf Hallands län hemsöktes under 1847 års svåra missvext, och jag erkänner äfven att Hallands län bör tacka sin styresman för dess nitiska bemödanden att, så väl vid delta som vid andra tillfällen, se länet lill godo; men det oaktadt tror jag att 11. o. Ad. skulle falla elt särdeles vådligt beslut, derest icke R. o. Ad. vid della tillfälle lemnade sitt bifall till Utsk:s betänk.
Utom de skäl, som förut af mig och flere andre talare blifvit framdragna, ber jag alt nu äfven få nämna, alt inom Utsk. äfven gjorde sig gällande tanken på den enskilda undsättning, som Hallands län under den svåra tiden erhöll, och som uppgick till alldeles icke obetydliga summor (jag minnes ej rätt deras belopp).
Dernäst får jag nämna att då hungersnöden var som värst föilidet år, så, enligt hvad man upplyst mig, utfördes potates från Hallands län i stora qvantiteler för att försäljas i de Skånska städerna.
Landsh.embelet rådde ej derför, ty förhållandet kunde ej hjelpas; den enskilde måste hafva frihet att göra med sin vara hvad han behagar; men delta tyckes mig ej vara något skäl alt med afseende på Hallands län göra ett undantag från de öfriga länen. 40 Dea 5 April.
Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:s nedannämnde d. 28 och 29 sisth Mars på bordet lagde utlåtm:
N:o 104, i anledn. af vackt motion om afskrifning af återstående undsättningsskulder inom Ofvan Siljans fögderi af Stora Kopparbergs län; N:o 105, ang:de sökt förnyelse af 3:ne stycken genom stöld förkomna s. k.
Trollbätte-slussverks lottsedlar; och N:o 106, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de lindring i den af hemmanen å ön Hven, såsom godtgörelse för dem förut åliggande arbetsskyldighet vid Uranienborgs kungsgård, utgående afgäld.
Näst i ordningen lärer vara ett bland de vigligaste betänkm, nemi.
Bevilln.Ulskrs, rör:de grunderna för allmänna bevilln:n, och jag hemställer vördsamt till Hr Ur. o. Landtm., huruvida det är lämpligt, att i en så fåtalig församling företaga eli sä vigtigt betänk.
Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att det nu, enligt föredragningslistan först förekommande mål vore StatsUlsIcs utlåt.
N:o 107; men tillkännagaf att, så snart detta mål blifvit af R. o. Ad. afgjordt, propos. skulle blifva framställd å Hr Rosenblads begäran.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk:s d. 28 och 29 sisth Mars på bordet lagda utlåt.
N:o 107, i anledn. af väckt motion om optionsrätt för Klabböle och Sörforss byamän lill arrende å vid deras strand belägna kronofisken i Umeå eif. Uppå härefter, i anledn. af Hr Rosenblads m. 11. ledamöters nyss gjorda begäran, af Hr Gr. o. Landtm, framstäld propos., biföll R. o. Ad., att med föredragningen af Bevilln.Utsk:s betänk.
N:o 9, ang:de grunderne för den allmänna bevilluingen samt föreskrifterne för deras tillämpning, skulle anstå till nästa plenum, samt att detta betänk, då finge upplagas främst å föredragnings-listan.
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 28 och 29 sisth Mars på bordet lagda betänk.
N:o 55, i anledn. af väckt motion om npphäfvande af det uti K. brefven d. 6
Maj 1817 stadgade förbud om kyrkostugors uppförande inom Norrbottens och Westerbottens län af församlingsboer, hvilka äro inora en mil från kyrkan bosatte. D e ii 5 April. 41 Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Ulskis d. 28 och 29 sisth Mars pä bordet lagda betänk.
N:o 56, i anledn. af väckt motion om upphörande af skyldigheten för landtman, alt afskala och samla barken å till dem upplåtna ekar.
Den vid detta betänk, af Hr von Hohenhausen fogade reservation upplästes på begäran af Hr von Hartmansdorff, Au g., sorn derefter yttrade:
Jag anser Hr von Hohenhausens yttrande i detta fall så riktigt, att jag vördsamt hemställer, det R. o. Ad. måtte, med godkännande deraf, ogilla Utsk:s betänk.
Jag instämmer så mycket hellre uti, så väl reservationen, som i hvad Hr von Hartmansdorff yttrat om afslag å betänk., som det är ett faktum att ek blir i alla tider obrukbar, om icke barken aftages före fällningen, så att eken får torka.
Att deremot lemna barken qvar på jorden, der eken skall fällas, är till stor skada för jorden, som i mångfaldiga år kommer ägaren deraf till förlust; och det är således fullkomligt missförstånd om den ekonomiska nyttan, sora ligger till grund för Utsk:s förslag.
Med den erfarenhet jag äger om den provins jag tillhör; så vet jag sannerligen icke hvarföre den lagén skall stå qvar.
Jag medgifver visserligen att denna författning kunnat hafva sin nytta; men om någon har nytta af att skala af barken, så gör han det ändå.
Har han åter icke nytta deraf, sä låter han bli det, äfven om lagen finnes; ty man kan icke komma åt honom.
Huru skall jag kunna veta om det afhuggna ekelrädet barkas eller ej?
Ehuru jag icke har någon ting emot författningens afsigt; så vet jag icke, mine Hrr! att den tjenar till något.
Det har icke varit utan förundran, som jag afhört, huru Hr von Rosen anser det vara svårt att tillvägabringa ekbark.
Jag skulle trott att i Skåne, der mycken ek vexer, man visste att begagna dess bark.
Det är icke svårt, den behöfver blott rundskäras och sedan tager man en knif och skär af ända upp ifrån grenarna.
Det går så lätt, att det kan en 14 å 15 års pojke göra.
Sedermera lägges barken så att den saviga sidan ej får regn på sig, och barken blir ypperlig till handelsämne.
Jag kan icke begripa, att på en sådan ort, som Christianstads län, man är alldeles obekant med en så allmänt känd hushållning.
Detta betänk, är föranledt af en från BondeSt. inkommen motion, hvarigenom det bar blifvit upplyst och utredt att författningen af 1830 är olika tolkad, så alt somliga domstolar ansett de landtmän, som huggit ekar utan skalning, dertill hafva varit berättigade, likasom att af annan deras egendom draga hvad fördel de bäst finna, samt att andra domstolar åter ansett de personer, som löst sina ekar, lik - 42 Den 5 April. val' vara skyldige att desamma afskala, innan de fällas.
Det är verkligen en sådan anomali emellan dessa förfaringssätt, alt Utsk. ansett sig böra tillstyrka förevar, förslag; ty naturligen bär författningen afsell all de personer, som löst sina ekar, skulle deröfver fritt få disponera oell således äfven skala dem, om de ville.
Hvad åter vidkommer de ekar, sorn icke äro inlösta, så qvarstår visserligen att dessa kunna få skalas; men författningarna ålägga ej hemmansägare att göra det, utan vilja de det ej, må ägarne af garfverier sig deraf begagna, och då skall derom vid hvarje tillfälle kungörelse särskildt utfärdas.
Slutligen har härmed afsetls en liten utsträckning, utöfver hvad 1830 års författning förutsätter, i afseende å de ekar som äro efter behörig anmälan utstämplade för hemmansägarnes eget behof, (eller s. k. vrakekar), derigenom alt äfven dessa ekar skulle få huggas utan att afbarkas.
Stadgandet har varit utan nytta, ty dessa ekar äro naturligtvis sämre och deras dåliga hark liar intet värde; så all deras afskalande endast varit till hinder för afbrukliingen.
För öfrigt äro dessa författningar sä fallna i glömska, att de endast gifva anledn. till en mängd trakasserier oell andra obehag af skogsbetjeuingen mot allmogen; hvarföre jag vördsamt anhåller alt R. o. Ad. täcktes bifalla delta betänk.
Jag hade icke trott, att här skulle afliandlas sättet att taga barken af ek, utan blott lagen huruvida det skulle ske eller icke.
— För öfrigt, får jag tillägga alt, sedan K. kam.-collegii ofvanberörda förorda, utkom under en lid, då nästan allt krono icke fick afyttra ek utan föreg:de tillstånd, hafva ekarna på de flesta ställen blifvit af ägarne inlösta; så att jag inser icke att någon nytta kan uppstå genom att förordna det skalningen skall ske på en viss lid om året.
Då det är mig tillätet att hugga min ek när jag vill, så kan ju lagen ej tillämpas; och då tror jag att, om lagen qvarstår, den mera kommer att vara till på papperet än att eflerlefvas i verkligheten; sä vet jag ej hvad lagen gör för nytta.
På sätt förevar, utlåt, utvisar, har jag instämt i den af Hr von Hohenhausen afgifna reservation.
Jag äger således att vidhålla hvad han deruti yttrat; anhållandes vördsamlingen om afslag å Ulsk:s betänk.
Tillika ber jag få erinra, att Utsk. har såsom ett skäl för bifall åberopat, det bark af andra trädslag än ek med fördel kan användas till garfverier; men Utsk. lärer väl ej kunna påslå all den dertill med samma fördel, som ekbarken medförer, för ändamålet användes.
Således bör det åberopade skälet ej gälla.
Jag tror också att, då ekbarken varit och är sä nyttig och nödig för utöfningen af en vigtig näringsgren, sä böra, pä sätt Hr von Hohenhausen önskat, de i ämnet nu gällande föreskrifter bibehållas.
Hvad Hr Coijet nämnt, att dessa stadganden skulle föranleda till trakasserier för Kronobetjeningen, äfvensom att allmogen ej kände deras innehåll, det synes mig i intet fall kunna blifva ett skäl för bifall till förevar, betänk.; ty dels är sättet, hvarpå för - Den 5 April. 43 fällningen liandhafves, en lagskipningen tillhörande ålgård, hvarmed vi ej hafva att göra; och för det andra så synes klari, att derest allmogen ej tager kännedom om hittills gällande sladganden, så Liefve förhållandet väl enahanda med de nya, om sådane utgåfves, och vinsten alltså af förändringen ringa eller ingen för nämnde samhällsklass, till hvars gagn ändringen uppgifves skola lända.
Således synes mig, att vi dermed ej böra befatta oss, utan, med bibehållande af redan stadgade föreskrifter, hoppas rättelse i annan ordning uti de, måhända ock blott parliela, olägenheter, som Hr Coijet anfört.
Mig synes all den, som rår om trädet, bör äfven få rå om barken, och att man således icke kan tvinga en person, alt behandla barken på något särskildt sätt; ty dä han fått rättighet till utsyning och fått eken utsynt, sä bör det .val bero på honom sjelf, alt taga af barken eller icke, utan att behöfva göra det på en viss lid, eller ock på en tid, som det alldeles ej går för sig att taga af balken.
Den lag, som nu funnits, har egentligen varit tili förmån för garfverierna; men om nu händelsen skulle göra, att all ekskog blefve inlöst och det sedermera icke funnes några ekar som hörde kronan till, så kommo garfverierna i samma förhållande till dem, som de nu äro i afseende på de ekar, hvartill jordägaren har äganderätt.
Då jag i alla fall ej kan inse hvarföre garfverierna skola hafva mera rätt till barken på vissa ekar, än de kunna hafva till barken på vissa andra; så anser jag att alla dessa stadganden i afseende pä barken af ekar böra upphöra, och anhåller derföre ora bifall lill betänk.
Ilr Coijet:
Jag vill blott något närmare utreda, hvad jag afsåg med milt yttrande, om hvad som skulle inträffa i fall författningen qvarstode.
Förhållandet är nemi. att å frälsehemman har ifrågavar. skyldighet att skala ekar aldrig existerat, å kronooch skalle-hemman åter var sådant fallet, lill dess 1830 års författning tillät lösningsrätt af ekeskogen, hvarigenom de åboar, som sig af denna rättighet begagnat, fått full dispositionsrätt öfver ekeskogen, i likhet med hvad frälsehemmansägare förut haft.
Likväl har, på sätt jag förut haft äran omnämna, olika tanka uppstått om författningarnes stadgande i detta fall.
Det är således en mer än ursäktlig okunnighet, som hos allmogen råder i denna sak, och jag hemställer derföre till H. K. o. Ad. om icke, just då denna lag är så otydlig eller kan gifva anleda. ■ till sä olika tolkning, det är skäl uti att upphäfva författningen af 1820.
Jag förnyar således min begäran om bifall till betänk.
Det är beklagligt att i ekonomiska lagstiftningsfrågor man icke vill se på den allmänna nyttan, utan blott tänka på den enskilda, så att man t. o. m. säger, att den som rår om ett träd må kunna få förstöra det efter godtfinnande.
Det är visserligen ganska sannt, att vid egendom i allmänhet, så har den fria dispositionsrätten mycken fördel med sig till iakttagande af den enskildes rätt; men den häfver likväl i sam - 44 Den 5 A p r il. hällslifvet det onda med sig, att en oförståndig person kan genom sitt oförstånd förstöra hvad som kunnat blifva af nytta och gagn för 3 ä 4 generationer i fall de författningar blifvit efterlefva, som funnits, men befunnits besvärliga för dem, som ej velat tänka sig in uti hvad som är verkligen tjenligt eller ej.
På samma sätt förhåller sig med fiskerier, de må vara enskilda eller kronans.
Om man der får nyttja huru små och fina garn som helst, så går det med dem, som med de flesta af våra Svenska fisken, de blifva förstörda, ynglet tages bort och den stora fisken försvinner.
Vi kunde i det fallet laga exemplet af de utländska lagstiftningarna och vi skulle finna att både sill och annan fisk återkomme, om vi iakttoge den redskap och den ordning som dervid böra användas.
Då finnér jag det för min del rätt besynnerligt, att man vill här försöka att få upphäfd en författning, som ej är gammal, mine Hrr! den härleder sig från 1820.
Funnes ej denna författning, så blefve barken qvar på träden och flottan finge odugligt virke; ty odugligt blifver det om ej barken aftages före fällningen.
Jag förnyar sålunda min anhållan om afslag af förevar. betänk.
Ofverläggningen ansågs härmed vara fulländad, och Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Allm. Besv.- o. Ekon.- Ulsk:s betänk.
Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med nej; hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf, det han trott sig finna alt ja öfverröstat nej.
Föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utskis d. 28 och 29 sisth Mars på bordet lagda betänk.
N:o 57, i anledn. af väckt motion om upphäfvande af K. förordm d. 19 Juni 1843, ang:de kolmätning.
Cederström, Claes Rudolf, begärde uppläsning af sin vid detta betänk, fogade reservation, och sedan denna uppläsning försiggått, yttrade Frihm:
Förevar, motion har icke, enligt min tanka, rönt det behjertande af Ulsk., som den bordt erhålla.
Den nu gällande förordn. af 1843 stadgar, lill utrönande af qvantiteten utaf de lill salu utbjudne kol, att vid bruken skall finnas att tillgå ett mått, innehållande visst tunnetal m. m.
Detta är dock något som aldrig blifvit iakttaget; ty om man ur kolskrindan skulle stjelpa kolen i det der måttet, så är det ju gifvet att, af en så bräcklig vara, mycket dervid skulle gå förloradt.
Man antager derföre på god tro hvad koltillverkaren uppgifver; men blifver dervid ej alltid så uppriktigt bemött.
— Vore deremot kolskrindans storlek uppmätt på förhand, då såge man ju straxt huru det förhölle sig med de inkommande kolens sanna myckenhet, och då kunde ordning vinnas.
Hr von Stockenström, som väckt denna motion, har dervid likväl gått något längre, än jag vore villig att biträda.
Hans förslag kunde visserligen leda lill ett hastigt bedömande af kolmängden, men^ jag anser det vara af Den 5 April.
45 mindre billighet emot allmogen; ty den bör äga rättighet få begagna skrindor af hvad storlek som helst, blott att dessa fordon äro behörigen krönta, så att man må veta hvad de innehålla.
I Stora Kopparbergs län har icke den för det öfriga riket utfärdade förordn. i ämnet af 1843 varit påbjuden att tillämpas; utan har denna landsort bibehållit rättigheten att följa hvad förut derstädes varit föreskrifvit och af ålder ägt rum.
Jag tror att det vore, på sätt jag i min reservation haft äran nämna, ländande till fördel, både ur ekonomisk och synnerligen utur moralisk synpunkt, att i 1843 års författning göra en förändring i den syftning som förslaget utvisar.
Det nu brukliga sättet innebär nemi. en verklig och svår frestelse för koltillverkaren att missbruka köparens förtroende, och jag anser alt man ej bör sätta folket i en sådan frestelse.
Äfvenså bör ägaren af bruk besparas den förlust, sorn derigenom måste honom ofta förorsakas.
Som jag här ej torde böra vidlyftigare upptaga R. o. Ad:s tid; så, med åberopande af hvad jag redan anfört, yrkar jag återremiss af ifrågavar. ärende.
Den här föreslagna förändringen, skulle ändra en författning, som utkom 1843, och om hvars följder man ej har någon stor erfarenhet, men som, enligt min tanka, är fullkomligt rättvis; ty det bör finnas ett lagligt sätt köpare och säljare emellan, då de ej kunna eller vilja annorlunda komma öfverens, och detta lagliga sätt är i nämnda förordn. uppgifvet, nemi. alt kolen skola mätas, om icke köparen förnöjer sig med den uppgift säljaren lemnar.
Att nu sträcka påståendet ända derhän, att säljaren ej skulle kunna få afyttra sina kol med mindre, än att han förde fram dem i skrindor som voro krönta; det anser jag stridande emot all rättsgrund.
Jag begär ej af den, som säljer säd, alt han skall hafva säckar som innehålla ett bestämdt mått; ty vill man ej tro säljaren på hans ord, så lägger man säden i ett kärl, som är krönt, men som han ej derföre behöfver föra med sig.
Lika orätt är det, i min tanke, att den som säljer kol skall hafva krönta skrindor; ty det låter sig svårligen riktigt verkställa, emedan en sådan ryss eller skrinda, på hvilken kolen föras, lätteligen kan gå sönder, och då måste efter lagningen autingen skrindan å nyo krönas, eller och köparen blifva bedragen.
Cederström har talat om den frestelse nu existerar, att narra köparen; men denna frestelse qvarstode lika väl, äfven om skrindan vore krönt, ty man kan ju lätteligen förändra skrindan så att den kommer att innehålla mindre än hvad kröningen förutsätter, och likaväl som man kan tro någonting sådant, likaväl kan man tro säljaren om alt efterapa kröningsmåttet, etc.
Sådana saker hafva vi dock ej att göra afseende på, då det finnes ett lagligt medel att kontrollera, att icke säljaren bedrager köparen.
Och det är detta lagliga medel, jag anser böra qvarstå; hvarföre jag begär bifall till Utsk:s betänk.
Hr von Troil, Samuel Gustaf: De af Frih.
Cederström framlagda skäl äro, i min tanka, så tydliga, så klara och sä i 46 Den 5 April. ögonen fallande, att jag, med åberopande deraf, endast anhåller om återremiss af förevar, betänk.
Gyldenstolpe yttrat, kan visserligen i allmänhet såsom theoretisk grundsats vara riktigt, men låter sig dock ej verkställa vid mätning af kolryssar.
Man må blott taga i betraktande alt vid ett bruk, der trafiken är något lifligare, kan flera 100 kolryssar dagligen inkomma.
Jag hemställer då, huruvida det är möjligt att medhinna att stjelpa alla dessa kol, som det heter, i en lunna och mäla deras innehåll?
Skulle deremot, som Frih.
Cederström föreslagit, allmogen åläggas att hafva skrindor, icke af ett viss mått utan af hvad dimensioner som helst, endast med det villkor att de äro krönta; ser jag deraf ingen olägenhet, ulan tverlom; ty då visste, när säljaren inkomme, köparen genast huru mycket skrindan innehölle.
På dessa skäl anhåller jag vördsamt om återremiss af betänk.
Till svaromål å hvad Gr.
Gyldenstolpe sednast anfört, anhåller jag att få yttra några ord.
Hr Grefven har förklarat, att då författningen af 1843 vore så ny, så borde man icke nu redan föreslå någon förändring deraf.
Jag vill medgifva alt man ej bör göra snara förändringar i någon sådan författning, som beböfver längre liderymd för att kunna blifva till sina verkningars art bepröfvad; men här behöfves ej något sådant tidsrum.
Här måtte det tverlom vara ganska enkelt, att för sig göra klart huruvida författningen uppfyller sitt ändamål eller ej.
Jag hade önskat alt tiden tillåtit mig vid reservationens afgifvan de tillräckligt utreda delta förhållande; men jag tror ej alt någon menniska skall kunna jäfva mig i det påståendet, att man ingenstädes i verkligheten iakttager författningen, ulan att i dess ställe förfares på sätt, jag tagit mig friheten anmäla; och köparen blir dervid ofta bedragen.
Hvad beträffar att säljare af säd ej åläggas alt hafva säden i bestämdt mått, hvarifrån man velat hemta grund för förfaringssättet med kolförsäljning; så synes mig förhållandet vara ganska olika emellan dessa varor, och alt sjelfva denna olikhet bör grundlägga eli skiljaktigt förfaringssätt.
Genom mätningen skadas nemi. ej säden, men genom alt stjelpa kolen ur det ena kärlet i det andra, sönderslås de.
Väl har Utsk. sagt, alt genom skakningen i skrindan sjunka kolen tillsamman och att följaktligen, dä de framkomma, måttet e-j blir det riktiga.