Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den Kellgrenska prosan utmärkte sig alltid, lika mycket som den Kellgrenska versen, genom högsta naturlighet, enkelhet, otvungenhet.
De andre åter voro visserligen nog mycket benägne för ett ordkonstleri, som af Thorild skildras såsom ”trälars granna möda att hölja sin låga mening i en gyllne sky af ord, att göra hvar tanke, hvart uttryck till en kall, liflös, rar och blänkande gåta”.
Fåfängt skulle nekas, att det ändtligen ledde till hvad man kunde kalla en ren Vältalighet i samma mening, som man plägar tala om en ren Logik: nämligen ren från allt innehåll.
Man syntes vilja till innehåll upphöja blotta ordformen sjelf (liksom, i Logiken, blotta tankformen).
Till och med Leopold, som skref en ypperlig prosa under både första och sista stadiet af sin bana, gick under det mellersta temligen långt på denna villoväg; utom då han polemiserade, eller blef nödgad att skrifva fort.
I alla fall måste dock erkännas, att Kellgren och hans medbröder ännu alltjemt gåfvo mången anledning till ett icke orättvist klander: och det framförallt i sin Kritik.
Det var härvid, och närmast på grund af vissa dess nyaste företeelser, som Thorild hufvudsakligt fästade sig.
Det tycktes honom, att den hade i dessa företeelser ånyo blottat sitt innersta väsende, och visat sig fortsätta de oarter, med hvilka den varit behäftad alltifrån sitt tidigaste framträde: böjelsen att öfverhufvud, i hela sättet att granska, sällan eller aldrig gå till rätta djupet af saken; att, i följe deraf, än draga vissa skrifter fram inför ett tribunal, under hvars domsaga de ej hörde, än dömma andra efter principer, som ej på dem borde tillämpas; att mest sysselsätta sig med granskarkallets negativa åligganden, och föga, eller sällan och flygtigt, med dess positiva; att med utmärkta författare gå till väga blott complimentvis, när de tillhörde det egna vittra brödragillet, och blott tystnadsvis, när de (liksom Lidner och Thorild) icke der kunde inpassas, utan snillrikt och vågsamt fullföljde sjelfständiga banor; att oftast och utförligast uppehålla sig vid medelmåttor, obetydligheter, dåligheter; att göra jagt på Svagheten, och skoningslöst framhafva den till spelöje, när och hvar den kunde träffas; att gerna, när man nedlät sig att yttra mer än blotta maktspråk, i stället för bevis nyttja satiren och parodien; att på talangen för den sistnämnda, och i det hela på talangen för skämt, lägga en öfverdrifven vigt; att, i allmänhet, hellre beskratta än undervisa, hellre afskräcka än uppmuntra, hellre förtrampa än upplyfta.
Han beslöt, att, fullständigare än dittills skett, mot allt detta förfarande uppträda med en högtidlig protest; och denna så inrättad, att den öfverallt sammanband de anmärkta särskilda fallen med allmännare betraktelser öfver flerahanda till Vitterhetsläran hörande hufvudämnen.
Frukten häraf blef hans ”Kritik öfver Kritiker, eller utkast till en Lagstiftning i Snilletsverld”: hvilken dymedelst ock är en hufvudbok för enhvar, som vill uppfatta och bedömma Thorilds ästhetiska åsigter.
Ännu i dag är han af sina landsmän känd endast från den opponerande och revolutionära sidan; om än litet nog äfven från denna.
Men det märkvärdigaste af nyssnämnda skrift är, just hvad den innehåller positift och för alla tider gällande.
– Boken dedicerade han ”till Recensenten i Stockholms-Posten”.
I sjelfva verket var den en för honom hållen föreläsning.
Den själsförfattning, hvari den skrifvits, uttrycker sig redan i valet af de romerska tänkespråk, som stå på titelbladen af dess häften 10.
Dess grundafsigt och grundton hade han föröfrigt längese’n uttalat, i dessa första rader af sin ”Kritik öfver Montesquieu”: ”Trampa svagheten, tillhör ett litet och tyranniskt sinne.
Ty upplyfta och beskydda, är gudomligt.
Men angripa en stor man, om också orätt, har en ursäkt åtminstone i det stora af företagandet ...
Ty villfarelser hos en stor man få, i början, en glans af hans ära; till slut, ett slags helgelse af hans blotta namn”.
Vid det första häftets framträde var Kellgrens beteende skickligt, värdigt, till och med ädelmodigt.
Man läse, i hans dagblad för 1791 (N:o 211, den 13 Sept.) hans recension.
Den är kort: men består dock i ett summariskt angifvande af sitt föremåls innehåll; allsicke ovänligt, om ock på ett par ställen genomblickadt af en ganska lindrigt uttryckt förundran.
Derefter bifogas denna slutanmärkning : ”Sådant är innehållet af en skrift, som, emedan adresserad till Recensenterne, eller, som det här heter, Recensenten i Stockholms-Posten, synes ämnad till en kritik öfver vårt sätt att recensera och granska.
Med hvad skäl, må andre dömma.
Vår röst är jäfvig i egen sak.
Hvad stilen angår, vid hvilken vi förnämligast pläge fästa vår uppmärksamhet 11, så synes den oss här, liksom i allt hvad vi känne af samma hand, vara mycket egen så till förtjenst som fel; full af värma och kraft; men i allmänhet mera ljus, än i Auktors förra skrifter.
De vexlande toner af Skämt och Allvar, som öfverallt nyttjas, åstadkomma en så mycket större contrast, som, då Skämtet ej sällan tyckes sänka sig ned till Bouffonneri, det Allvarsamma deremot stiger någongång till Sublimt.
Af förra slaget anse vi de flesta af Författarens jemnförelser: såsom att likna vissa höga vittra personer vid småvackra, vindögda och högfärdiga Mamseller, Svenska läsande Allmänheten vid en (fruktansvärdt snart blifvande) bondförsamling i vett, Recensenten i Stockholms-Posten vid en vitterhetens, en det sannas och skönas klockare, med den oädla gamman att alltid modigt få tåga upp psalmen, för att höra en lång och väldig chorus af falska toner skorra den efter, o. s. v.
Af sednare slaget är, till exempel, denna verkligen sköna apologi för Svagheten: ”Består icke” – så yttrar sig Författaren ”hela verlden af det Svaga?
Är icke ni, är icke jag, liten, fattig, behöfvande att skyddas?
Och detta Större, för hvilket vi bäfve, är det icke åter ställdt just så?
Välsignad vare Evighetens styrka: den kunde krossa allt; men gör allt för att skydda allas lif.
Till denna Högsta Makt kastar jag en blick upp; och finner denna milda känslan för det Svaga, jemte dess gudomliga höghet, så ljuf, att, emot sällheten att den äga, jag anser den äran så liten som ömklig, att sitta en herrlig, men kall narr på hela verldens thron.
Derföre är ock den, som lättsinnigt trampar den svage, i mina ögon Naturens ytterste niding; och derföre är mitt förakt för en tyrann oändligt, då mitt hat känner en gräns”.
– Med denna citat afslutas recensionen: alltså, med att hos läsaren qvarlemna ett förmånligt intryck.
Och man ser, af sjelfva urväljandet, att Kellgren djupt senterade, hvad han här anförde.
Mången torde önska, att Thorild nu försonligt emottagit den framräckta hand, hvarmed hans förnämste motståndare så otvetydigt lät förmärka uppsåtet att hädanefter göra honom rättvisa.
Äfven vi skulle gerna sett, icke att han tillbakahållit fortsättningen, men väl, att han gifvit den en mildare vändning.
Dock: sitt tveeggade svärd af allvar och skämt, det hvassaste, det skarpast slipade, som han någonsin nyttjat, hade han nu engång dragit; det glimmade, präktigare och präktigare; dess anblick gjorde honom lik dessa vår forntids kämpar, i hvilkas slagsvärd innebodde en trollkraft, som omotståndligt, sedan de blifvit blottade, dref ägaren att utskifta hugg och banesår.
Strängheten, ja (stundom) hårdheten af hans ton och utfall gick i stigande: den är i det andra häftet större, och i det tredje – eller sista – allrastörst.
Det andra lyktar med några ”Små Förklaringar”, som, utan att nämna recensionen, åsyfta den; men på ett vis, der oviljan, i stället för minskad, synes ökad.
I tredje häftet finna vi den af förtrytelsens vältalighet glödande upprättelse, som der gifves åt Manderfeldt och hans bok ”Tidens falska Politik”, så uttryckligt förklara: ”det var er recension” (Stockholms- Posten 1791, N:a 8 och 9)” af detta lilla mästerliga verk, som gaf sista styrkan åt min harm och lät mig på en gång se och känna, hurn svag och tyrannisk er vittra regering är”, – att vi väl näppligen fela, om vi taga förklaringen alldeles efter orden.
Också är säkert, att man efter läsningen af blotta recensionen, som stämplade Manderfeldt till en medelmåttig, okunnig, skrytande charlatan, och hans bok till ”en tom och oredig deklamation”, visserligen ännu kan tveka om den fulla rättmätigheten af Thorilds försvar; men att man icke längre gör det, sedan man äfven lärt känna sjelfva boken, och i allmänhet hvad dess författare skrifvit.
Man skall då upptäcka, att mannen – hurudan han än må ha varit föröfrigt 12 – väl ingalunda besatt all den ”storhet”, hvartill han af sin försvarare upphöjes, men dock var en person af både hufvud och talang; som hade, under 1770-talet, genom sina på Riddarhuset hållna ”Tal öfver Konung Gustaf III:s Kröning” och ”öfver den 21 Augusti 1772”, äfvensom derefter genom sitt ”Äreminne öfver Johan Banér”, med skäl intagit det rum ibland Sveriges oratoriska prosatörer, att Thorild kunde säga utan öfverdrift: ”Då jag ännu icke kände Vitterhetens namn, var denne auktor redan en af de största Talarne i mitt fädernesland; i min ungdoms första gryende dag lärde jag att anse ”Äreminnet öfver Banér” för ett mästerstycke”.
I korthet: detta Äreminne, tryckt 1776 eller samma år som ”Äreminnet öfver Stjernhjelm” af Gagnerus, är mindre svassande och mera historiskt än det sistnämnda, och var länge det bästa inhemska försöket i det då så älskade slag af Eloge, som hade sitt högsta fransyska mönster i Thomas och omsider fick sitt högsta svenska i Lehnberg; de föregående Talen åter utmärka sig genom en ännu eldigare liflighet.
Att denne författares skrifart öfverhufvud röjer en stark benägenhet för ”deklamation”, är sannt; likaså, att hans deklamatoriska utfarter ofta förråda en icke nog ren och säker smak; men äfvenledes, att det, som hos honom sålunda utsväfvar, dock (vanligtvis) är – verkliga tankar.
Sådan är den blandning af brist och förtjenst, hvilken vi jemväl återfinna i den lilla boken om ”Tidens falska Politik”: som, utgifven 1790, är å ena sidan en philippik emot Fransyska Philosophien och dess dotter Fransyska
Revolutionen, men å andra sidan ock ett i anledning deraf till Furstarne, Ministrarne, Folken rigtadt varnings- och förmaningstal 13.
– Af Kellgrens anmärkningar vid Thorilds egen skrift, förtretade honom egentligast tillvitelsen för ”Bouffonneri”.
Den var, tvifvelsutan, icke alltid på hans skrifart otillämplig; men för det mesta grundad, liksom äfven det åtminstone halfva klandret för ”contrasternas bjerthet”, på missförstånd af hvad ett humoristiskt framställningssätt tillåter och fordrar.
Också äro dettas gränsor näppligen öfverskridna af något enda bland de uttryck, om hvilkas ”plumphet” eller ”oanständighet” hans motparter sedan gjorde så mycket buller.
Föga mindre kärt, än det Sublima, var för Thorild det Burleska; så ofta det nämligen i en genialisk vändning kunde begagnas till något djerft drag, hvarmed, på öfverraskande och slående vis, en sats gjordes klar, en sanning påtaglig.
Afse vi hans närmaste syfte, att i fullständig dag framlägga felen af Kellgrens kritiska system, – så vore två andra anmärkningar mera behöriga: att han kunnat noggrannare välja de författare och skrifter, till hvilkas målsman han gjorde sig; och jemväl anföra ett rikare antal ar prof.
Vid den första bör dock iakttagas, att det, som Thorild ogillar, oftast är – icke sjelfva domen, utan fastmera domens billighet och maner.
Ur denna synpunkt utgår det vackra försvaret för gubben Gjörwell; som hade flera gånger, och nyligen (s. å.
N:o 55) för sina ”Historiska Extracter”, behandlats med okynnig sidvördnad.
Deremot, och ehuru Thorild äfven enkom talar om Theatern, gick han med tystnad förbi ett utlåtande öfver Kotzebues ”Verldsförakt och Ånger” (N:o 166), der Recensenten, tveksam huru detta skådespels värde skall rätt bestämmas, dock lutar åt berömmets sida ända derhän, att ”några scener äro mästarstycken af känslans sublima”.
Utan tvifvel ett klent prof af dramaturgisk kritik!
Skola vi antaga, att här Thorilds egen ej var skarpsyntare?
Visst är icke dessmindre, och förblifver alltid: att hvarje opartiskt omdöme skall finna denna stridskrift högst egendomlig och högst snillrik.
Den har ingalunda deri sin enda förtjenst, att den går de då herrskande halfbegreppen om Granskning, Snille, Smak, Stil rakt och hårdeligen på lifvet; men den har förstått, att derifrån hämta större delen af sitt föredrags oefterhärmliga behag.
Må vara, att den nya lagstiftningens kämpe ofta låter klingan leka i allahanda fäktare-svängningar, blott för sin egen förlustelse; må vara, att huggen stundom rigtas orätt och drabba miste.
Om de flesta gäller dock, att de lika mycket träffa, som blixtra.
Man kan anmärka, här och der, en öfverilning af hetta; oftare, en öfverdrifning i påstående eller sats; någongång, att dragen förgrofvats från burleska till burschikosa.
I första afseendet bör ej glömmas, att Kellgren ansågs af Thorild för en systematisk aristokrat; både i vitter och i politisk mening.
Men det hela af denna ”lagstiftning” vill, i stor godmodighet och ärlighet, leda till all sann Gransknings eviga syftemål: den ”frihet af allas bästa vett”, den ”förståndets allmänna frihet 14 att forska och dömma
”, som, utvecklad till sanna och klara begrepp, mäktar ”taga hvar sak för hvad den är; dömma allt efter sin art och sin grad; och rättvist minnas, att ingenting göres för sina fels, utan för sitt värdes skull”.
I sigtet åt detta höga mål, belägger lagstiftarn qvickheten, satiren, epigrammet med bannlysning.
Vi förlora ingenting derpå, att han sjelf likafullt, gång efter gång, afbränner hela fyrverkerier af qvickheter och epigrammer.
Mellertid blef man, å motsidan, ej stum; och ingen kan undra, att nu derifrån svarades med bister förtörnelse.
Första genmälet på Thorilds bok var en mot dess bägge sednare häften rigtad recension i Stockholms-Posten (1792, N:o 56, den 7 Mars).
Fortsatt i flera numror, afbröts den utan afslutning: ty, i detsamma, framstod en med friska krafter uppträdande bundsförvandt – Leopold; väpnad med en än utförligare, och särskildt utgifven, motskrift: ”Den Nya Lagstiftningen i Snillets verld, något litet i fråga satt: eller anmärkningar vid skriften Kritik öfver Kritiker, ställda till Författaren deraf”.
Redan i första dagarne af Mars (N:o 53) finnes den annoncerad af Kellgrens dagblad; hvilket numera (N:o 60, den 12 Mars) skyndsamt öfvergick till en i ännu flera numror fortsatt – och mestadels i utdrag bestående – recension af detta välkomna förbunds-arbete.
Kellgren kunde nu, sjuklig som han var, med skäl söka hvila från striden; den ”Philoktet, som bar hans pilar” 15, fullföljde den, både å hans och egna vägnar, med styrka och glänsande färdighet.
Ett offentligt utfall mot Thorild hade Leopold då redan gjort: enligt eget tillkännagifvande, i anledning af den lilla skrift om ”Det Enda Nödvändiga för ett Rikes Financer”, som Thorild strax efter fullbordandet af sin kritiska lagstiftning utgaf; enligt dennes försäkran, egentligen i anledning af tre rader, som i tredje häftet af bemälta lagverk syftade på tragedien ”Oden”.
Vitterhetens häfder torde ej kunna framvisa någon tidrymd, då en lifligare polemisk skriftvexling hunnit föras inom så få veckors omfång, som de första tre månaderna af året 1792.
I medlet af Januari utkom det sista häftet af Thorilds Kritik öfver Kritiker; i slutet af samma månad, hans skrift om Financerna; i medlet af Februari, Leopolds ”Bref till den store och märkvärdige Författaren Th**, hvilken, efter att hafva gjort sin Lagstiftning i Vitterheten, gick och gjorde sitt Nödvändiga i Financerne”; i slutet af samma månad, Thorilds dräpande svar ”Upplysning om Handelns sanna Frihet, om vigten af Principer uti allt, och om Publikens höga rätt att dömma”, med påskrift å titelns frånsida ”Till L ......t” 16; i begynnelsen af Mars, Leopolds utförliga skrift mot Thorilds vittra Lagstiftning; och genast efter medlet af samma månad Thorilds deremot rigtade ”Svar på Luntan emot Lag och Rätt i Vitterheten, eller A B C i Vett och Heder”, med tillegnan deraf ”till Auctorn af Tragedien Oden”.
Härvid ej till förgätandes, att under dessa samma tre månader, utom andra ströskrifter af anhängare och motståndare, äfven ett småkrig i tidnings-uppsatser, insända så från honom sjelf, som från dem, oafbrutet fortfor.
En sådan uppsats är t. ex. hans i Stockholms-Posten (N:o 45) införda, och nu i samlingen af hans Skrifter upptagna, artikel ”om Höflighet”: der han ock uttryckte sin förundran öfver den art af höfligt uppförande, som tillät just de ex professo Höflige, de ifrigast för
Höfligheten nitälskande, att med ens ”förneka all skicklighet att tänka och skrifva hos den Auctor”, hvilken de dock ej så längesedan, offentligen och i enskilda bref, tillerkänt ganska utmärkta egenskaper.
Påminnelserna härom, upprepade i skriften ”Upplysning om Handelns sanna Frihet”, och till någon det förnyade i ”Svaret på Luntan”, föllo sig – särdeles för Leopold – mycket besvärliga 17.
Slikt oafbrutet fortsättande af denna skriftvexling upphörde omsider hastigt – med Konungens lif.
Pauserna blefvo längre.
I Stockholms-Posten synas uppsatser af Thorild hädanefter icke till; och dess
Redaction tyckes ej vilja vidare befatta sig med honom.
Blott i afseende på en under sommaren af honom utgifven juridiskt-politisk skrift, ”Mildheten”, gjordes ett ömsisidigt undantag: den föranledde nämligen, att under October månad infördes der både ett bref ”till Auctorn af Mildheten”, och ett svar af denne; det förra dock i tonen ganska hofsamt, och derföre äfven det sednare likadant.
Men också rigtade sig nu Thorilds tankar mer och mer ifrån Vitterheten åt ämnen, som omedelbart sammanhängde med det flerfaldt förändrade skick, hvari de allmänna sakerna hade kommit genom Konungens plötsliga frånfälle.
Hans skriftställeri tog en alltmera uteslutande politisk vändning.
För denna ville jemväl en nitisk anhängare, Läkaren Philipson, öppna ett nytt och särskildt utrymme i sitt tidningsblad ”Patrioten”: hvars första nummer, utgifven den 17 Augusti 1792, bär i skylten ett tänkspråk af Thorild.
Också har den i dess andra nummer införda uppsats ”om Philosophien18”, hvars författare är Thorild sjelf, ett politiskt syfte: den söker visa, att hvarken Theologien eller Philosophien, utan endast ”vissa skymtar” af bäggedera, ”varit det, som väckt våld och våda i Samhällen”; dess resultat är, att ”Philosophien, i sin natur, leder till fullbordan af denna gamla och stora önskan: frid på jordene och menniskomen, en god vilje!” – Ett slags fortsättning af ”Kritiken öfver
Kritiker” utkom likväl under sommarns förlopp: den var fragment af ett verk, som han der hade utlofvat, och som skulle, under namn af ”Den Höga Kritiken, eller om det sanna Snillet”, enkom framställa det egentligen positiva af hans ästhetiska lära.
Den lilla bokens titel heter:
”Om Efterhärmning, Ett fragment af den Höga Kritiken.
Till upplysning för alla de läsare, som icke vilja bedragas”, Leopold, som numera – ifrån den 1 October 1792 – sjelf utgaf en tidning, ”Extra- Posten” (en Stockholms-Postens vänskaplige medtäflare), var ej senfärdig, att derstädes (N:a 15, 16), i sitt maner, anmäla och genomhäckla den.
Att han der mera sökt förlöjliga Thorild, än upplysa det ifrågavarande ämnet, insåg han dock sjelf.
Han lät fördenskull, kort efteråt (N:o 28), följa en allvarsammare afhandling ’”Om Imitationen”; som fortfor, i en hel mängd af första årgångens numror, ända till midten af November19.
Man träffar der mången rigtig påminnelse; men också yttranden af en art, som på det naknaste blottar skröpligheten af då gällande ”goda Smaks” ästhetik.
Det är troligt, att Thorild skulle ha svarat härpå: såframt han ej snart, ungefär en månad derefter, funnit sig invecklad i den rättegång, hvars ändalykt blef hans landsförvisning.
Talande om slutet af förhållandet mellan Leopold och Thorild, kunna vi ej undgå den anmärkning: att en Svenska Vitterhetens häfdatecknare, då han öfverblickar de sista åren af 1780-talet och de första af det nästföljande årtiondet, lätt kan frestas till vemodiga betraktelser.
Erinra vi oss, att en tid gafs, då det nyssnämnda förhållandet var ett vänligt; erinra vi oss derjemte, att i Kellgrens skaplynne, kort före hans bortgång, inträffade en för hela hans högre själslif gynsam förändring; erinra vi oss tillika, at just vid den tidpunkt, som vi nu skildra, närmade sig den vårmorgon, i hvars strålar Franzéns unga sångmö blef synlig, besjungande ”Menniskans Anlete”’ och sjelf bärande det i dess älskligaste skönhet: då ligger oss sannerligen den retelse nära, att i vår inbillning utmåla den herrliga utveckling, som för Sveriges Vitterhet skulle kunnat framgå ur en så rikt gifven möjlighet.
Vi lägga här ingen vigt derpå, att Fru Lenngren, ändtligen eftergifvande för sina vänners böner, just inemot slutet af Thorilds vistande i Sverige började till Stockholms-Posten lemna de lekande fostren af sin egendomligt naiva skaldegåfva; ty hon tillhör de ytterst få svenska författare, som fulltopp blifvit hvad de kunnat blifva, eller det, hvartill de af Naturen voro ämnade.
Annorlunda förhåller det sig med de snillen, som nämndes nyss förut: till och med – såsom på sitt ställe skall visas – med Leopold.
Men förverkligandet af den möjlighet, hvarom vi påmint, förutsatte åtskilligt, som uteblef: framförallt, att Kellgrens lefnadstråd ej så hastigt afskurits; vidare, att han och Thorild hade kunnat försonas; vidare, äfvenså Thorild och Leopold; vidare, att Thorild sedan tillåtits i Sverige qvarstanna.
Hade de båda förstnämnda förutsättningarna gått i fullbordan: så kan väl åtminstone så mycket antagas, att Leopold och Thorild aldrig skulle förvandlat sig till fiender.
Att länge förblifva vänner, – dertill voro deras innersta naturer förmycket skiljaktiga.
Vi ha sett, huru tidigt detta visade sig: nämligen såsnart Leopold, presenterad för Gustaf III, blifvit denne monarks gunstling, och invald i den af honom stiftade Svenska Akademien.
Det anlag, som från början låg hos Leopold till verldsman, hofman, förnäm, erhöll nu skyndsamt öfvervigten; och i samband dermed steg likaledes till öfvermakt en i hans väsende lika ursprunglig benägenhet för den fransyska form, hvari skaldekonst och all vitterhet älskades af den sällskapskrets, der Konungen var medelpunkt.
Härtill kom Thorilds frivilliga aflägsnande från monarken; som, af opartisk aktning för hans snille, undsåg med den något obändiga naturalismen af både hans diktlära och statslära, i upprigtig önskan att närma honom till sig och hugna äfven honom med vedermälen af ynnest.
Ännu i sina sista dagar var Gustaf honom så bevågen, att Thorild, i sin då utgifna ”Upplysning om Handelns sanna Frihet”, kunde drista offentligen yttra: ”Jag vet, att jag icke misshagar
Den, som kunde gifva åt mig ett så vackert beskydd, som åt någon annan.
Men, heliga Sanning! du, du från min första ungdom har sagt mig – att man hellre bör bero af sin egen allraringaste förtjenst, än af den allrahögaste Dödliges nåd”.
Vi förebrå honom ej, att han sköt denna nåd ifrån sig i en ynglingstrotsig sjelfständighetskänsla, för att oinskränkt bibehålla sin ställning af opponent och reformator.
Han har, omsider, sjelf förebrått sig det.
Men af dessa omständigheter, sammanlagda, hvad annat måste följa, än att klyftan mellan honom och Leopold snart vidgades till ett för alltid åtskiljande svalg? eller att det band, som förenat dem, ändtligen helt och hållet sönderbrast?
Redan det Tal, hvarmed Leopold tog sitt inträde i Svenska Akademien, innehåller en målning på ”förvillade snillen”, hvilken omisskänneligt syftar på Thorild: men den är här ännu en halft beslöjad, och halft berömmande.
Följande är det hufvudsakliga deraf: ”Man har sett författare, hvilka ägt nästan alla egenskaper af snille, utom den att styra och bruka det.
Födde med ett slags misshag för det sorgfälligare i alla ämnen, söka de mindre dugbarhetens visa inrättning, mindre prydlighetens behag, än den spänning, som fordras för att åstadkomma stora verkningar.
De åstunda icke bifall; de vilja beundras.
Beröm, gifvet af en stående, en sittande läsare, smickrar dem föga; det måste ske af en knäböjande.
Deras stil saknar icke glans, styrka och skönhet; de svinga sig opp i höjden, i sanning, på eldsvingar; men det sken de kasta omkring sig, är något helt annat än dagsljuset; det upplyser ej, leder ej, fägnar ej; det förstummar.