Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Scrifft haffuer afflagdt (abrogavit) Sabbathen och lärer at alle Mosaiske Ceremonier väl måghe bortläggias, sedhan thet helgha Euangelium är uppenbart wordet.
Ock lijkwäl medhan thet war aff nödhenne, förordna en vissan dagb, på hwilken folket kunne weta sigh skola församlas: är thet klart, at Gudz
Församling haffuer ther til förordnat Söndaghen, hwilken ock för then orsaken skul synes meer haffua behaghat, på thet at folket skulle haffua ltt exempel om then Christeligha Frijheten, och lära weta, at hwarken Sabbathens eller någhon annor dagz begängelse, är aff nödhen til salighetene.»
Om nu deremot någon skulle »offentligen förkunna» den »lärosats», att man borde bålla söndagen såsom sabbat på grund af Guds ord, eller »lijka som thet wore Gudz befalning», och alltså söndagens helighållande komme att »besvära» samvetet; så kunde ett sådant påstående åtalas såsom »mot den rena evangeliska läran stridande», samt ådraga den enfaldige förkunnaren ett års fängelse. 4:0) I samma art. af Augsburgiska bekännelsen läres ock, att man de »tu Regementen, thet Andeligha och thet Werldzligha icke sammanmängia» skall.
»Ty thet andeiiga Regementet haffuer sina synnerligha befalning til at predika Euangelium och uthskiffta Sacramenten.
Thet skal icke inträdha vthi ltt annat kall.» Skulle nu någon »offentligen förkunna», att biskopar och prester borde hafva verldslig magt, t. ex. riksdagsmannarätt, så är uppenbart, att en sådan irrlärare, på grund af hvad här ofvan anförts ur Augsburgiska Bekännelsen, borde tilltalas; ehuru domkapitlet, som enligt 7:de § i Kongl.
Förordningen skulle ega afgöra, huruvida ett 16 Lag-Utskottets Utlåtande M 42. dylikt brott finge åtalas, kanske uti ifrågavarande fall ej funne »skäl till åtalets anställande vara för banden.» 5:o)
I den fordom officielt godkända redaktionen af Sybolum Apostolicum, 3:dje artikeln, står: »Jagh troor på — Kötzens vpståndelse» (carnis resurrectionem — Auferstehung des Fleisches) Om nu någon, i öfverensstämmelse med Pauli klara ord i dess första bref till Corinthierna, 15 kap. 35—'50 v., skulle vilja påslå, att de dödas kroppar, som äro förrutlnade, icke skola uppstå på den yttersta dagen, emedan, såsom Pauli ord lyda, »kött och blod icke kunna ärfva Guds rike, ej heller förgängelsen ärfver oförgängeligheten»; så skulle ett sådant påstående kunna åtalas, såsom »mot den rena Evangeliska läran stridande».
Syftemålet med dessa korta utdrag är icke att bekämpa »den rena evangeliska läran», eller att strida om lärosatser, utan endast att väcka de tre »verldsliga»
Ståndens ledamöters uppmärksamhet på nödvändigheten att närmare besinna sig, innan de, på grund af en annan tids långt för detta bortdöda åsigter, söka skydda läran med »köttsliga vapen».
Och jag skulle lätt kunna anföra en mängd af lärans hufvud sanningar, hvilka — jag har skäl frukta det — mången riksdagsman icke med handen på bjertat skulle kunna förklara sig »fast och stadigt tro».
Månne icke flera än en riksdagsman betvifla, att »arfsynden» »är sannerligha synd, som ock nu fördömer och tilfoghar allom them en ewigh dödh, som icke warda på nytt födde, genom Dopet och then helgha Anda»?/)
Månne hvarje riksdagsman »fast och stadigt tror» att menniskan ”warder rettfärdigh vthan all förtjenst för Christi skuld genom Troona, När hon troor sigh warda taghen til nådhe, och synderna warda henne förlåtne för Christi förskyllan skuld, hvilken medh sin dödh haffuer fyllest gjordt och betalat för wära synder”? g) Om nu sådana hufvuddogmer — och flera skulle lätt kunna ur Augsburgiska Bekännelsen anföras — icke fast och stadigt tros af sjelfva lagstiftarne, som bestämma de stränga straffpåföljderna för andra, hvarföre skola dessa då straffas?
Är icke skrymteriet, vare sig med ord eller handlingar (jt ex. otroendes nattvardsgång) det vidrigaste, öfver hvilket Frälsaren ropar ve! då han deremot vänligt umgås med publikaner och syndare?
Ja, om det skulle visa sig att, under den tid, då renlärigheten var modern och yrkades vid hofvet lika varmt, som vid domkapitlen, högsta magtens innehafvare likväl voro bekajade med grof irrlära; hvad skall man då säga om verkan af de stränga förbuden?
Ett enda exempel må väl vara tillåtet såsom bevis huru groft högsta magtens innehafvare kunde yttra sig i symbolikens gyllene tidehvarf; och derföre varder ur kyrkolagskomitéens officiela, år 1845 tryckta, samling af gällande stadganden här intaget följande korta »Transsumt af Kongl. R.
Rådet /) 2 art.
Augsb.
Bekännelsen. g) i art. 1. c. Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 17 Rådets bref till Consistorium i Upsala den 24 Maj 1701»: »Och alldenstund Wij af Kongl Maj:ts till Justitiens administrerande Förordnade
Råd finne detta vara mycket straffbahrt, ländande icke allenast till föracbt af en laglig kyrckiodisciplin, uthan och till Församlingens förargelse och at dermed förtörna Gud i stället han genom bothfärdigheet och dhe derlil tienande åthäfvor skulle försonas och bewekas till nåder; Altsså hafwe Wij för rättwijst pröfvat» .
Hvem har hört en krassare och vidskepligare gerningslära!
Kunde detta ske den tid, hvar man ville anses renlärig, förundrar man sig mindre att Gustaf III, ehuru summus episcopus för den svenska s. k. kyrkan, har i sitt reskript till Hof- och Öfverrätterna af den 11 Februari 1780 yttrat: »Wi jemväl tillika funnit ej allenast owedersägeligen och i Kyrkolagen uttryckeligen utstakadt, thet icke någon kan komma till åtnjutande af salighetsmedlen h), innan then först, genom skrift och aflösning blifvit försont med Gud, och fått sina synder förlåtna» t)
Med en dylik villfarelse, nemligen att nattvarden är ett försoningsmedel, synes ock Gustaf IV Adolf och hans rådgifvare varit behäftade, då de godkände 12 mom. i 43 punkten af Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807, enär i det mom. står: — »Och ehuru han genom Nattvardens åtnjutande sökt försona sig med Gud, så ali kyrkophlcten i sådant afseende ej mera eger rum», Jag vill ej försöka, men jag vet att det skulle vara lätt, att äfven ur sednare tiders regeringshandlingar framdraga stycken, som temligen klart ådagalägga, att handlingarnas författare varit behäftade med pelagianska
Och minst sagdt semipelagianska villfarelser.
Då således svenska s. k. kyrkans högsta episkopala magt »offentligen förkunnar» irrläror; hvarföre skola Ständerne för sin del bibehålla en förordning, enligt hvilken (genom ett ursäktligt förbiseende af dem, som icke äro teologer), regenten sjelf kunde komma att framstå såsom en förbrytare?
Bort derföre med hvarje lag, hvilken såsom brottsligt stämplar det öppna eller offentliga tillkännagifvande, hvilket icke sker i ond afsigt eller »till annans förledande»! k) Bort med sådana förordningar, äfven derföre, att de. aldrig kunna verka lill det sgftade målell Jag har ofvan visat, att den rena lärans högste jordiske beskyddare framkommit med irrläror: och jag frågar ytterligare hvarje något teologiskt bildad äldre man, om icke, oaktadt alla stränga förbud, neologiens, ja äfven den gröfre rationalismens irrläror ljudit från våra predikstolar.
Åtminstone kan jag intyga, att jag hört ej blott en äldre prest predika huru menniskan A)
Äro ej dopet och Guds ord äfven salighetsmedel?
0 Jfr ofvanciterade 4 art. i Augsb. Bekän. k) Då man i så många andra ämnen och »föremål för mensklig kunskap» eger rätt «sina tankar kungöra)), samt få dem utredda genom kritik och diskussion, så är det orimligt, att man i det vigtigaste ämnet ej har rätt att fritt yttra sina tvifvel och inkast, för att få dem vederlagda och ämnet utredt.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 18 Häft. 18 Lag-Utskottets Utlåtande JYs 42. på sotsängen hade ett enda: stort behof, sorn han säde vara medmenniskors aktning., hvilket ock tycktes, utgöra hufvudämnet för predikan, utan ock en välment och, hederlig man, som nu är kyrkoherde, från predikstolen framkomma med uppenbar papistisk gerningslära.
Om nu härtill kommer, att filosofie professorer, med hegelianska och pantheistiska systemer, från sina katedrar angripit kristendomens, att icke säga all egentlig religions, grund och botten, samt »offentligen förkunnat» de grofsta irrläror, sorn kunna uttalas, och än mer, om sådant är nödvändigt för tidehvarfvels vetenskapliga odling, ja om icke ens kyrkohistoria och symbolik kunna läras, utan att, irrläror, »stridande mot den rena evangeliska», »offentligen förkunna^»; — är dét då rimligt, att bibehålla en författning, sorn gör ett sådant förkunnande; straffbart, äfven der det icke sker »till annans förledande?
Men filosofen och moralisten, om han är det af själ och hjerta, måste från katedern förkunna sina läror, äfven i afsigt att om deras sanning öfvertyga, eller, såsom det, från den renlärige teologens ståndpunkt, synes, »förleda annan» att tro på de filosofiska lärornas sanning sämt praktiska värde; och jag frågar derföre: borde förordningen bibehållas äfven om de ordeu: »tilli annans förledande» flyttades framför orden; »offentligen förkunnar?»
Nej, visserligen icke, Hvarje lag, som hämmar del fria förkunnandet af lärosatser i religiösa ämnen, verkar skrymteri eller liknöjdhet.
Och i detta afseende bör ej finnas annan strafflag än,den, som, i afseende å det muntliga och skriftliga förkunnandet, utgÖF ett nödvändigt bihang till det förut citerade stadgandet i 16 § Regeringsformen samt 2 mom. 3 § Tryckfrihetsförordningen.
Man kan blott förundra sig, att hvärken Regering eller Ständer under den långa tid, mer än 50 år, som förflutit sedan grundlagarnes antagande, framställt förslag till en sådan strafflag.
Sedan jag sålunda visat, dels att inledningen till ifrågavarande förordning är ofullständig och tvetydig, samt ej väl öfverensstämmande med den religionsfrihet, som i 16 § Regeringsformen utlofvats, dels att de uti förordningens Irsta § och flerstädes nyttjade orden: »den rena evangeliska läran», icke numera, eller i författningar, sorn skola för framtiden gälla, är.o lämpliga,; såvida de citerade orden tolkas så, att de icke betyda; ;endast den lära, sorn i de heliga Evangelierna dr framställd, utan afse de dogmatiska bestämmelser,:som i Augsburgiska Bekännelsen intagits, hvilken sednare tolkning tyvärr bland åtskilliga embetsman,; särdeles inom Domkapitlen, lärer vara, den , vanliga, ehuru detta skall leda till de största orimligheter, och konse(jvenserna deraf ej kunna praktiseras, dels ock att de; äldre, författningarne; ej .medförde åsyftadt ändamål, renlärighetens bibehållande, utan tvärtom både de högste och lägre kyrkliga myndigheterna offentligen ådagalade sin benägenhet för och uttalade irrläror, samt i sednare tider filosofie professorer offentligen angripit renlärigheten i följd af hvilket allt de äldre för fdllning arnes oduglighet. och vaämagt rriåste akses ådagalagd; så anser jag mig» till ådagaläggande af ifrågavarande lista, §:s olämplighet i öfrigt, behöfva blott åberopa, hvad sista riksdagens Lag-Utskott, i dess Betänkande M 21, i anledning af nådigt förslag lill ifrågavarande förordning anfört (sid. 20, Lag-Utskottets Utlåtande JM 42. 19 21) så lydande: »Såsom ingressen till detta lagförslag utvisar, förutsätter detsamma upphäfvande, bland annat, af landsförvisningsstraffet ej mindre för affall, än äfven för utspridande af villfarande lärosats.
I förra hänseendet är, såsom redan blifvit an märkt, icke något annat straff föreslaget att sättas i stället.
Deremot är det i sednare hänseendet som förslagets särskilda stadganden tillkommit, Dessa stadganden, såsom varande af ren kriminallags natur, synas ock böra bilda en författning för sig.
De åsyfta, såsom Utskottet trott sig kunna antaga, hufvudsakligen endast att bestraffa proselytmakeri.
Med denna utgångspunkt blir det dock af vigt att i lagen söka uppdraga en skarp gränslinie emellan nämnde förbrytelse och den fria yttranderätten, — att tillse, det forskningen icke vingklippes, utan att olika meningar fritt få gifva luft åt sina spörjsmål, jemväl i trossaker.
Ty det är oftast blott genom olika meningars friktion som sanningens gnista framspringer.
Och, såsom ofvan blifvit antydt, kan ingen mensklig kunskap någonsin anses fulländad; icke ens den om rätta tolkningen af det uppenbarade ordet.
De många olika sekter och särskilda religionssystemer, som alla åberopa sig på Bibeln, bevisa bäst detta.
Ett tvifvel, offentligen uttaladt, kan ock lättare vederläggas och är vida mindre vådligt än det i skymningen framhviskade.
Men med dessa åsigter har Utskottet icke kunnat undgå att finna de i den Kongl.
Propositionens 1 § uppställda karakterer på det der, såsom Utskottet trott sig böra antaga, afsedda brott vara alltför elastiska och kunna inträffa jemväl på forskningen, då den, utan ringaste tanke på försök att locka någon till affall från hans religion, »offentligen förkunnar» en sats, som strider mot Statskyrkans dogmer.
Man invände icke, att åklagaremagten i detta fall ej skulle komma att missbruka sin rätt till anställande af åtal och att en garanti mot ett sådant missbruk är uppställd i förslagets 7 §.
Att vara beroende af åklagaremagten, vore det äfven den högsta, kan ej anses öfverensstämma med ett väl ordnadt samhällsskick: lagen sjelf måste vara klar och bestämd.
Och sväfvande beskrifningar på brott äro derföre bland de vådligaste bristerna i en kriminallag.
Ifrågavarande 1 §:s början lyder: »Den som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, sorn mot den rena evangeliska läran stridande äro» etc.
Det tvetydiga uti uttrycket offentligen förkunna, dervid icke ens förutsattes att förkunnandet skett lill annans förledande, min kas icke deraf att från den uppställda regeln ansetts nödigt att sedermera i samma § göra ett enstaka undantag, nemligen i afseende å den främmande trosbekännare medgifna religionsöfning och undervisning.
Och om ett föredrag i en universitetsstads auditorier icke bör anses för ett offentligt förkunnande, månne väl förhållandet förändras, om föredraget i stället hålles i en annan landsort eller i en säl inom hufvudstaden?
Eller skulle åhörarnes större eller mindre antal vara bestämmande? och, i sådant fall, hvilken siffra vöre den afgörande?
Minst lärer någon skilnad i detta fall böra bero deraf, huruvida den föredragande är försedd med Statens fullmagt att vara lärare, — en sådan borde då till och med anses brottsligare, — eller huruvida tala - 20 Lag-Utskottets Utlåtande JU 42. ren visar sig mer eller mindre hemmastadd i vetenskapernas terminologi.
Sådant upphäfde i detta fall helt och hållet grundsatsen om den fria forskningen och dess yttranderätt.
Ty bildningen stänges icke mer inom fakulteter eller de lärdes studiikamrar, utan äfven till de stränga vetenskaperna hafva i våra dagar lemnats vigtiga bidrag af mången, som kanske ej erhållit något lärdomens diplom.
— Men äfven uttrycket »till annans förledande» har Utskottet ansett kunna blifva förvillande.
En hvar som förkunnar en ny sats,'—hvilken som helst, — gör väl anspråk på att öfvertyga eller blifva trodd, och hans afsigt skulle således kunna sägas vara den att förleda.
Då således nya uttryck i detta hänseende bort väljas, har Utskottet icke tvekat att antaga de, nära till hands liggande, som klart och oförtydbart uttrycka lagstiftarens mening, och har derföre föreslagit att 1 §:ns början skulle lyda så: »Den, som, i afsigt att förmå annan lill affall från den rena evangeliska läran, utsprider lärosals, som deremot stridande är»; straffes med böter» etc.
Häraf, och af hvad jag ofvan anfört, torde för en hvar, som icke är alltför pre venerad eller partisk, vara klart, att ifrågavarande Usta § icke numera är lämplig.
Detta blir ännu mer ostridigt om man jemnför denna § med den redaktion till Usta moni. i Usla §:«, jag tagit mig frihet föreslå.
Hvarken i gällande §, ej heller annorstädes uti ifrågavarande förordning, är föreskrifvet något, som, motsvarande det i 16 § Regeringsformen meddelade stadgande att »Konungen bör skydda »hvar och en vid utöfningen af sin (dess) religion, så vidt han derigenom icke stö»rer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer», — bestämmer ansvar för det sålunda påpekade möjliga brottet, nemligen att genom utöfning af sin religion åstadkomma allmän förargelse.
Den af mig föreslagna redaktionen deremot svarar ordagrannt till nvssanförda stadgande, och utgör den kriminallag, sOm för detsammas fullständigande erfordras.
Det öfriga i Ira mom. af den §, jag föreslagit, afser, såsom enhvar lätt finner, föreskriften i 2:dra mom. 3 § Tryckfrihets-förordningen Detta är så mycket mera nödigt, som det icke gerna kan fullt försvaras, att, då förnekelse af en Gud eller ett lif efter detta, är i åberopade mom. af Tryckfrihets-förordningen belagd med straff, om den sker i tryck, den skulle vara straffri, om den i skrift eller tal sker på sådant sätt, att den »störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.» 2-dra mom. i mitt förslag till Usta § motiveras dels af kyrkorådets, presterskapets och domkapitlets rätt att för ifrågavarande förbrytelse varna dem, som lyda under deras andliga jurisdiktion, dels ock af den med Sveriges äldre och nyare lagstiftning för analoga fall öfverensstämmande och väl grundade åsigt, att brottet, begånget efter dylik varning, bör straffas högre, än om ett brott af ifrågavarande art gjorts utan att den brottslige förut blifvit varnad, ty brottet kan lätt begås af okunnighet, hvilken just genom varningen blir undanröjd, eller af lättsinnighet, hvilken just genom varningen borde försvinna, hvarföre ock brottsligheten, begången efter varningen, måste antagas vara i subjektivt afseende större, hvaraf följer, att brottet bör hårdare straffas.
Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 21 3:dje mom i milt förslag till ifrågavarande § motiveras af svenska lagstiftarnes länge bysta, om än icke af doktrinen gillade, åsigt, att iteration af brott är en försvårande omständighet, för hvilken straff bör särskildt utsättas.
4:de morn. förklaras lätt deraf, dels att hvarje svenska kyrkans medlem antages erkänna rigligheten »af den rena Evangeliska läran, sådan som den uti den olör»ändrade Augsburgiska Bekännelsen samt Upsala Mötes Beslut af år 1593 antagen »och förklarad är», i följd hvaraf den af sådan medlem förkunnade förnekelsen af en Gud och ett lif efter detta eller af nämnda lära i öfrigt bör, om den efter varning inför offentlig myndighet fortsättes, samt således icke får antagas ske af okunnighet eller lättsinnighet, utan af något särskildt ondt uppsåt, betraktas såsom en förbrytelse, hvilken, — vid jemförelse med de i 2:dra och 3:dje §§me 7:de Kap, af både Konungens och Lag-Utskottets Förslag till Strafflag omförmälda brott, och derför bestämda straff, — skäligen bör näpsas med böter af 20 till 100 R:dr, ändock brottslingen genom den förnekelsen stört »samhällets lugn eller allmän förargelse» åstadkommit.
5:le mom. uti mitt förslag till Usta §:n följer deraf, att jag särskildt före slagit upphäfvande af 2 § 1 Kap. Kyrko lagen, äfven »såVidt den afser» »prest» samt »innefattar» »straffbestämmelse» »om embetets förlust», i hvilka afseenden §:n nu gäller, så att, för närvarande, prest för ifrågavarande förnekelse icke kan straffas, utan att han 1 :o) upptänker och 2:o) utsprider sådan villfarande mening, samt 3:o) gör det »Gudz
Församling ther med at bekymbra eller förarga» och 4:o) »uppå föregången allwarlig Förmaning sig icke rättar».
Men Högvördiga Ståndets vid tillfället i Utskottet närvarande ledamöter hafva icke ens i denna del understödt min motion; hvaraf man likväl icke bör sluta, att de fortfarande vilja för prest hafva denna frihet, att icke utan flera sammanstötande omständigheter kunna afsättas för det han förnekat en Gud och ett lif efter detta eller den rena evangeliska läran.
2:dra § lyder sålunda: »Söker någon genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om tim liga fördelar förmå annan till affall från den rena evangeliska läran; vare förfallen till böter från och med ett hundra till och med tre hundra riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med ett år.» »Lag samma vare om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, som tillhör svenska kyrkan, söker under utöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan tro än den, som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer»
Då första afdelningen af denna § grundas just på den apostoliska sats, att man icke skall genom »köttsliga vapen» söka verka inom andans rike, hvilken princip äfven ligger till grund för reiigionsfrihelsvännernas sträfvanden, är klart, att jag mot 22 Lag-Utskottets Utlåtande J\° 42. ifrågavarande stadgande (första afdelningen) icke egentligen har något annat att anmärka, än att, i följd af Frälsarens bud: »Allt det I nu viljen att menniskorna skola gora eder, det gören I ock dem» (Math. 7: 12.), stadgandet måste generaliseras, helst det naturligtvis är lika nedrigt att, »genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar», söka förmå någon att öfvergå från t. ex. baptismen till lutheramsmen, som från lutheranismen till baptismen.
Och i sanning är det besynnerligt om Ständerna vilja bibehålla ett stadgande, hvars allmänna grund bränmärker svenska Statens egna åtgärder såsom brottsliga.
Svenska lagstiftningen är nemligen i alla kristna civiliserade länder med rätta bränmärkt för sina bemödanden att med dylika nedriga medel (löften om timliga fördelar eller hotelser om förlust, af dylika, t ex. civila embeten och tjenster, ja äfven rättighet att taga examina vid universitet samt idka handel och handtverk), söka inverka på menniskors religiösa förhållanden.
Genom att tvärtemot den 28 art. i Augsburgiska
Bekännelsen oupphörligen »sammanmängia» de »tu Regementen, thef, Andeligha och thel Werldzligha» har lagstiftaren så förvirrat, allmänna tänkesättet i dessa ämnen, att nu ofta felas mot klar lag
Så har man erfarit hurusom (att förtiga många andra dylika fall) en handtverksförenings fullmägtige den 27 Januari 1860 nekat en handtverkslärling att blifva gesäll, emedan han icke moni ett års tid begått Herrans heliga nattvard.
Af en magistrat har nyligen en väl frejdad och i öfrigt enligt författningarne rätt qvalificerad person nekats försörja sig med brödbakning, emedan han skulle vara baptist, hvilket i följd af ännu gällande svenska lagar måste anses innefatta blott en benägenhet för baptiska åsigter (ett ogillande af barndopet), enär hvarje i svenska s. k. statskyrkan uppfödd och konfirmerad svensk undersåte måste, till dess han från svenska s. k. kyrkan i laga ordning utträdt, anses tillhöra nämnda s. k. kyrka, och således ega åtnjuta alla de »timliga fördelar», hvilka Staten försäkrat åt en sådan renlärig undersåte.
Ehuru nu grunden för 2 § i 1860 års förordning är rigtig, måste dock, såsom ofvan är antyd t, § göras allmännare.
Härvid kunde måhända till föredöme tagas norska dissenterlagens 17 §, hvilken lyder sålunda: »Enhver, som ved Anvendelse af Bevafeggrunde, der staae-i Strid med den almindelige Ssedelighed, ved Löfter om limmelige Fordele, ved bedragerske
Midler eller ved Trudsler, söger at bringe nogen över fra en Troesbekjendelse til en anden, bliver, forsaavidt ikke Gjerningen iÖvrigt raedförer höiere Sträf, at straffe med Boder, og i Gjentagelsestilfelde med Faengsel eller Boder» Detta stadgande, änskönt stående i en dissenterlag, är dock allmänt, och således tillämpligt äfven mot den, som med medel, hvilka strida emot sedlighet, söker förmå någon dissenter att öfvergå till den s. k. statskyrkan;, hvaremot för en sådan nedrighet, äfven om den beginges af en svensk prest, icke finnes något straff i vår ifrågavarande Kongl. Förordn.
Denna brist sårar lika mycket den politiska grundsatsen om alla medborgares jemnlikhet, sorn hvarje samvete, hvilket erkänner Frälsarens yttrande: Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 23 »Och såsom
I viljen att menniskorna skola eöra eder, eörer ock I dem sammalunda» (Luc. 6: 31.).
Men dessutom kan mot ifrågavarande stadgande anmärkas, alt derigenom försök (conatus) blifvit gjordt till brott, och det inom en sfer af handlingar, der det är ganska svårt att genom allmänna reglor bestämma, när ett sådant försök verkligen skett.
Insändaren åberopar i detta afseende hvad förre Juslitie-ombudsmannen Theorell, i sin reservation mot lagberedningens förslag till strafflag, anmärkt om vådan alt såsom fullbordade brott stämpla försök dertill eller ofullbordadt brott.