Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måhända skrattade han med sina Principaler i mjugg, när Hattarne måste lykta sitt andra krig – det
Pommerska – med den nya förödmjukelse, att bönfalla hos Lovisa Ulrika om ett fredsinledande enskildt bref till hennes Bror, och att i hans svar höra sig föreläsas, det han väl ”af vänskap för sin Syster ville glömma Svenska Nationens bedrifna ofog; men med den förklaring, att han bifölle till dess nuvarande önskan om fred, uniquement par considération pour Elle”.
Dalin tänkte så väl härom, som åtskilligt annat, vaktade han sig dock att förråda med pennan.
Möss-partiets ändteligen afgjorda seger vid riksdagen 1765, och de derutur följande stegrade oredorna, upplefde han icke.
Han såg ej Gustafs revolution och första, lyckosamma regeringstid: men undgick jemväl, att se det hemska uppflammandet af detta onaturliga hat, hvarigenom Drottningen beredde, i så väsendtlig måtto, både sin sons och hans sons hemfallande åt olyckans makter.
Med kännedom af alla de förhållanden, som i det föregående skildrats, begriper man lätt, hurudan ästhetisk inverkan på Lovisa Ulrikas lynne och bildningsgrad de skulle medföra.
Med denna kännedom kan det för ingen synas oväntadt, om hennes, och således äfven hennes hofs, allmänna vittra lösen blef: vive la bagatelle!
Dalin, dels af personlig tillgifvenhet, dels väl också af den slughet, som aldrig öfvergaf honom så ofta han ej alltför långt hänfördes af sin skämtlust, instämde i samma lösen – åtminstone skenbart; och med frivillighetens hela utseende.
Ja: ofta ock af hela sin själ.
I sådan författning skref han framför en samling af visor, till en af hofvets grefvinnor:
Bort allt, hvad sinnen trumpna gör!
Bort, Philosophers djupa tankar!
I denna krets ej annat vankar,
Än hvad vår håg till nöje rör.
Förnuftet vill ha lif och föda
Af annat, än det tvära gräl,
Som kan försvaga kropp och själ,
Och mjelten som en fluga döda:
Det bästa vett vill gerna le,
Och stundom följa Poesier,
Att i små vittra fantasier
Båd’ himmel, jord och afgrund se;
Det gudaspråk Poeter bruka
Kan mod i matta hjertan ge,
Och derhos hårda klippor mjuka.
Liksom på sköna blomsterfält
Herdinnan prydnad sammansöker;
Det sker med smak, det går så snällt,
Och stundom hon sin täckhet öker:
Så fägnar sig ett lyckligt vett
Att vackra tankar sammandraga,
Som alltid lika plä behaga,
Ehuru ofta man dem sett.
Så träden fram på dessa bladen,
J muntra, qvicka tanke-spel!
Stor sak, om hos er finnas fel,
När de ej gå till högsta graden.
Då ute ruskigt väder är,
Kan ledsnad af er lek fördrifvas!...
Men hängaf han sig någonsin hel och hållen åt slika flygtigare tidsfördrif?
Midt under dem räddade han allt, hvad i hans inre var mera svenskt och gediget, inom sitt stora historiska arbete.
Förut är sagdt, att alla de verk, som grundat hans ära såsom poet och egentlig vitterhetsman, voro vid den tidpunkt, då han inträdde i Lovisas hof, redan författade.
Och just nu ― så fortsätter efterverlden ― just nu, då han väl inför sin samtid stod på höjden af skaldefrejd, men ock stod i bästa tillfälle att sjelf inse, huru mycket ännu qvarvar att göra inför framtidens omdöme: just nu upplöste sig hela hans skaldskap i ett det slösaktigaste kringströende af idel obetydliga rimfoster, alla täflande blott i matthet och platthet!
– Sägom ej, att efterverlden har alldeles orätt.
Men den behöfver påminnas om något, som den hittills förgätit besinna: att Skalden hos Dalin undanträngdes, icke af Hofmannen, utan af – Häfdatecknaren.
Han rigtade, under de sista lefnadsåren, hela sitt allvar, hela sin väsendtliga författar-verksamhet endast åt det höga och just derföre alla hans högsta krafter fordrande värf, att i en fullständig och värdig berättelse skildra sitt fäderneslands öden.
Och hvilket värf!
Var det icke då, i sitt slag, det allraförsta försöket?
Glömmer man, hvad chaos han mottog att bearbeta?
Förde han icke bearbetningen ända till Carl IX:s död?
Förblef han ej länge oöfverträffad i sammansättning och framställning? och har man i den genealogiska delen af häfdkunskap ännu sett hans öfverman?
Det må alltså vara, att han med sin ena sida, mer än skäligt, nedlät sig till hof-rimmare och hof-putsmakare: men denna sida var blott hans yttre.
Med sin andra, och innersta, betraktade han nu sitt riks-historiska uppdrag såsom sitt hufvudkall, och de mellanåt företagna poetiska ströfverierna blott såsom små sällskapliga episoder, kastade på papperet att roa för ögonblicket och försvinna med det.
Upprigtigt: har Sveriges litteratur tappat derpå, att han gaf oss detta häfdaverk, i stället för t. ex. ett ”Tåg öfver Bält”?
Har den icke fastmera vunnit?
Hvad han såsom Skald kunde blifva, det var han, i alla fall, längesedan blifven.
Kan detta undgå någon, som uppmärksamt studerar hans skrifter?
– Han är dessutom icke det enda svenska snille, som Historien röfvat från Skaldekonsten.
Med Geijer förhåller sig likaså.
Måhända gifves, under opoetiska öfvergångs-tider, intet bättre sätt att göra bruk af egen poesi, än att förvara den i harmoniska och profetiska taflor af ett förflutet fosterlandslif.
Skall man dervid uppfriska sig emellanåt med någonting annat, så bör man visserligen hellre göra det med musik och philosophi, än med att sätta i vers complimenter och sällskaps-roligheter; äfven derföre, att, när slik tillverkning drifves så i stort, icke annat kan inträffa, än att ofta hvarken halt räcker till åt de förra eller salt åt de sednare.
Men denna samling af ”Vitterhets-arbeten”, föranstaltad – icke genom hans åtgärd, utan genom välmenande, men okritiska beundrares68: utgör den då i sin ”massa”, på ytterst få undantag när (eller med undantag endast af hans ”April-verk och några få Fabler”), verkligen blott ”en ofatt sexdelad kropp af familje-smicker, hofuppvaktningar och sällskaps-joller”?
Är det sannt, att han endast ”dermed begynte som Student och slöt som Hof-Canceller”?
Finnes ”bland hela detta stora antal mindre poesier, som han under loppet af sin lefnad alstrat, nästan ingen enda, som icke blifvit författad för en viss dag, ett visst tillfälle, – merändels bröllopp, begrafningar eller namnsdagar; nästan intet enda stycke, skrifvet öfver ett verkligen poetiskt eller philosophiskt ämne”?
Måste man säga, att hans enda ”medel till lyckan hade varit Beröm och Löje”?
Hade han således användt dessa, och fortfor han äfven som hofman att använda dem, blott och bart såsom ”medel till lycka”?
– Läsaren gissar sannolikast, att dessa svåra beskyllningar äro Hammarskölds: men de äro Leopolds.
Dennes uppsats om Dalin, oaktadt flerfaldiga historiska misstag läsvärd för qvickhet och många träffande omdömen, har det märkliga, att den, ehuru skrifven i afsigt att hedra Dalin med ett det högsta möjliga aktningsbevis, leder till ett utslag, mellan hvilket och Hammarskölds är knappast annan skillnad, än skrifartens.
Eller hvad har Hammarsköld, som frånkänner Dalin ”fantasi och känsla”, värre påstått, än hvad jemväl Leopold försäkrar: att Dalin ”nästan aldrig talte passionens och känslans sanna tungomål”; deremot nästan alltid en ”tunn prosa”, i flytande och välrimmade versformer, tank-rigtig, men utan ”känslans högre rörelser”, språk-ren, men trivial, eller utan all ”stilens trollkraft”?
När Leopold säger, att ”den, som söker hos Dalin hvad man i en viss upphöjd mening kallar Skaldekonst, skall i hans sex rimmade tomer icke utan möda finna hvad han efterletar”: är dermed någonting förmånligare yttradt, än när Hammarsköld bedyrar, att genom Dalin blef ”vår poesi ej en hårsmån mera episk, dramatisk eller lyrisk, än den var förut”?
Äfvenså sammanstämma bägge i den berättelse, att han ej tålde Musik.
Leopold förtäljer, att han ”hatade” den; med tillägg, att ”Gluck skulle ej hafva varit begriplig för honom”.
Hammarsköld upprepar påståendet om Dalins ”hat” till Musiken, och bifogar för egen del, att han ”afskydde” den.
Derföre – heter det vidare – måste han ock ”nödvändigt misslyckas i Visor; de Dalinska visorna äro ett tomt spel med prosaiska infall”.
Leopold omnämner dessa visor blott på ett enda ställe, i förbigående, med vittsordet: ”medelmåttiga”; han inräknar dem der bland det ”tusental inpromtuer och andra rimfoster, som Dalin med ovårdsam hand dagligen strödde omkring sig”.
Allt detta är ett hårdt tal: skola vi underskrifva?
Det kan väl vara, att Dalin, om han upplefvat Glucks Operor, ej skulle ha begripit dem; i hvilket fall han dock ej hade varit den ende, som, vid deras uppträdande, qvarstannat vid en äldre musik-skolas smak.
Än troligare är, att han, i sådant fall, hade lika litet slagit sig på Piccinisternes sida.
Vi antaga, att hans musikaliska interesse ej var stort; att hans musikaliska bildning kanske var ingen.
Bland hans smärre qväden förekomma likväl ingalunda få, som bevittna, på närmare håll sedda, helt annat än ”musik-hat”.
Äfven jag hörde i min barndom citeras ett inpromtu af Dalin, hvarmed han sades besvarat en fråga, hvad han tyckte om en vid Hofvet gifven concert:
Det sägs, i himlen är musik,
Som gör de sällas fröjd otalig;
Men, är den detta skrålet lik,
Möjligtvis grundar sig hela historien om den Dalinska musik-fiendskapen blott på detta infall.
Månne dock ej äfven i våra dagar, under åhörandet af de vanliga virtuos-concerter, i hvilkas prisade konstprof vi sakna ingenting vidare än ― sjelfva Musiken, ofta nog händer just de största musik-älskare, att känna sig frestas till samma nödsuck?
Ännu oftare måste väl då hända de personer, som tilläfventyrs blott förstå sig på enkla, naiva, hjertliga sångmelodier, att vid dylika sällhetsrön försänkas i en liten afgrund af tråkighet.
Och bland dessa sednare befann sig Dalin.
Den tallöshet af stycken som han diktat just till sång, alltifrån de högtidligaste krönings-verser till recitativer, arier och chörer af Leo, Händel, Hasse med flera, ända ned till de flygtigaste småqväden på den tidens moderna menuetter, vaudeviller och andra för dagen gängse vis-toner, är en omständighet, som redan i sig sjelf gör hans föregifna musik-hat otroligt.
Men, invänder man: detta allt tillverkade han på beställning; han ägde språket i sin makt, och var flink i fingrarna.
Men, genmäla vi: den mjuka böjlighet, den behagliga ledighet, hvarmed han alltid lämpar sig efter äfven de konstigaste rhythmer, ordmått och rimställningar, härrörde jemväl den från blott mechanisk stafvelseräkning och fingervighet?
Sammangjutningen af vers och musik står här visst ännu långt under den Kellgrenska sångmöns; men omusikalisk är dock allsicke den Dalinska.
Fattar man henne än en grad närmare i sigte, så torde man dessutom, icke så alldeles sällan, möta uttryck af både ”sann känsla och sann passion”; ja till och med, midt ibland roliga infällen och barnglada lekar, äfven mera oväntade prof af ”hvad man i en viss upphöjd mening kallar Skaldekonst”.
Leopold yttrar:
”med all likhet af sann aktning, tycktes likväl den äran, att lefva med de Stora, hemligen förutsätta å Dalins sida villkoret att förtjena den genom stundeliga qvickhetsprof.
För sin ära i efterverlden hade han gjort bättre, att icke underkasta sig ett sådant villkor.
Hvart han kom, på hofvet eller i enskilda sällskaper, lade man framför honom papper och pennor; derifrån dessa otaliga hvardagsoffer, som på engång utmattade hans sångmö och vanhedrade den.
Det är sannt, att allt emottogs i den tidens högre samqväm med bifall och förtjusning: antingen att de förnäma verkligen begynte känna det ädlare sällskapsbehaget af tankens och snillets nöjen, eller att de trodde derigenom härma sin drottnings föredöme.
På sådant sätt förtärdes emellertid under ett nästan beständigt missbruk det första snille för vitterheten, som den svenska jorden ifrån så långa tider tillbaka framburit”.
Vi bestrida icke, att detta omdöme, i sin allmänlighet, innehåller mycken sanning.
Icke dessmindre tål det betydliga inskränkningar: beträffande så väl Dalins personliga ställning till Drottningen och de förnäma, som de förkastade ”hvardagsoffrens” poetiska ovärde och hans snilles påstådda ”förtärande genom ett nästan beständigt missbruk”.
Man häpnar visserligen, när man – för att ej tala om hans ”Högtidlighets-Vers”, ”Lyckönsknings-Vers”, ”Brudskrifter” och ”Grafskrifter”, samt alla de stycken bland hans ”Fabler” och ”Visor”, som leda sin upprinnelse från någon dagens eller stundens tillfällighet – genombläddrar endast hans såkallade ”Strö-Vers och Skämtedikter”; särdeles i den äldre upplagan af hans Arbeten, der de, under den gemensamma titeln ”Skämtsamma Skrifter”, fylla tre hela octav-band.
Man studsar, man hardt nära svindlar vid att öfverblicka en slik massa af Inpromtuer, Epigrammer, Deviser, Gåtor, Logogrypher, Bout-Riméer, Kärleksförklaringar med alfabetets bokstäfver till rim eller ock rimmande med siffror; utom alla andra tänkbara Extempore-qväden, i slott och torpstugor, i salonger och på ängar, vid konungs-taffelns läckerheter och vid bärmjölken i skogshagen.
Intet ämne förskjutes eller aktas för ringa: från de Kungligas egenskaper och praktfester, från Drottningens infall och jagtbedrifter, från Hoffröknarnas och andra förnäma Damers behagligheter, nedstiger skalden, med bästa mine i verlden, att besjunga deras canarie-fåglar och papgojor, chamäleonter och markattor, hästar och hundar, höns och ankor.
Allt finner här sin plats: blåst och vackert väder, utflyttningar från hufvudstaden och inflyttningar tillbaka, courdagar kring thronen och pantlekar i det gröna, masquerader och fingerkrokar, spelbord och frossanfall, läderlappar och spöken, rober och kålmaskar, ormarna på marken och ormarna i Drottningens Naturaliesamling, öfver hvilken han diktat ett kämpaqvad ”om Jungfru Natura och Herr Lodbrok”.
Än tillåter man sig hvarjehanda upptåg med hans närsynthet (såsom då man vid det kungliga bordet sätter för honom gröna ärter öfverströdda med den skarpaste cayenne-peppar), än falla grefvinnor omkull på hal is och han sjelf bredevid dem, än stupar en fröken med honom utför en trappa, der han erbjudit sig till ledare, än förlorar en annan fröken sin skoklack, än taga Konungen och Drottningen sina alltför länge sofvande hofdamer på sängen, än öfverraskas de sjelfva vid en promenad med sin svit af ett genomblötande slagregn, än stjelpa ett par hofherrar, som resa till bal, öfverända med sin enspännare: flux har Dalin en vers, och ofta en lång visa, färdig.
Härvid använde han stundom en ton och form af Herdadikt, den han eljest plägade begagna på allvar (t. ex. i det förr så allmänt sjungna qvädet
Philemon dref ut sina får i en äng);
oftare likväl den fordna Kämpa- och Riddarvisans: ett maner, som han så mycket älskade, att han deri författat öfver tjugu stycken, – ömsom med gamla bekanta ordstäfven, ömsom med nya af egen uppfinning.
Det maneret ägde han, när han så ville, helt och hållet i sin makt; och kunde således äfven, när han så ville, nyttja det på allvarsammare sätt (t. ex. i ”Engsö-visan”); men helst roade han sig att anstämma det i den sjelf- parodiska anda, som bland de gamla Medeltids-sångerna sjelfva ej saknar förebilder, och som till allahanda lustigheter gjorde det särdeles lämpligt.
Mellan allt detta slingrar sig en månglänkad ked af mellan trettio och fyrtio dylika ögonblicks-förlustelser på prosa: såsom, till exempel:
Dissertatio Gradualis om Kalfdans – dito, om Krogar – dito, om hela Verlden – Dissertatio Philosophico-Historica om ett par gamla Skor – Parallel mellan ett Örlogs-skepp och en vacker Flicka – Plutarchisk jemnförelse mellan Cajus Julius Cæsar och en ABC-bok – dito, mellan Octavius Cæsar Augustus och en Stekrofva – Apologie för elaka Käringar – Oratio Panegyrica öfver en Ljussax – Oratio Physico-Philologica om alla Himmelens Väder – Betraktelse öfver en Gås – dito, öfver en Brödsmula – dito, öfver en Näsa – Grundlig betraktelse öfver en Fläsk-pannkaka – Apocryphiska betraktelser öfver en Svafvelsticka – Philologico-Physico-Moraliska Tankar öfver ett Knott – Ouvrage à la Mode om en Loppa och en Sexstyfver.
Man kan ej föreställa sig ett brokigare hvimmel.
Hvad skall man nu, såsom konst-domare, säga om detta tvifvelsutan alltför ymniga strögods?
Skall man åberopa, till svar, en sextio-årig rättvis förgätenhet?
– Sextio-årig är förgätenheten; men icke rättvis.
Ur tre synpunkter lönar sig bekantskapens förnyelse; och öfvergår i den tredje till äfven ästhetisk njutning.
Ty, för det första: derigenom, att vi af Dalins vittra qvarlåtenskap erhållit just hvad ordspråket kallar ”både likt och olikt”, erhålla vi tillika en så fullständig menniskokännedom af skalden sjelf, äfvensom af hans umgängskretsar och de personer som voro honom närmast bevågna, en så klar återspegling af hans (inre och yttre) lefnadsöden i sitt sammanhang med den tidens enskilda förhållanden, lynne och seder, att vi näppligen – och måhända blott med undantag af Bellman – hos någon sednare svensk poet träffa dess make.
För det andra blir oss uppenbart, att bakom flertalet af dessa flygtiga verser och uppsatser ligger en vida hjertligare bevekelsegrund, än gemenligen blifvit antagen: eller helt enkelt, att han för Dem, som gjorde sitt bästa till befrämjande af hans lycka, ära och trefnad, ville till nöjes göra allt hvad i hans förmåga stod, såsom tacksam gengärd.
Visst synas deras kraf på hans godvillighet varit omåttliga, och icke just beräknade på, att lemna honom anledningar och rådrum till snilleverk för odödligheten.
Dock skönjes på största delen af dessa stundens alster lätt, att de ingalunda härflutit från en sinnesstämning, som kännt sig nödgad eller pinad; de stämplas nogsamt af en inneboende glädtighet och leklust, som sjelfmant gick hvarje dylik uppfordran, vid minsta vink eller blink, genast till mötes, – ja, mångengång frambröt utan alls någon sådan.
De, som gerna lockade eller tubbade honom till detta slöseri af talent, öfverläto sig dervid, förvisso, mer än skäligt åt ögonblickets hänförelse och gamman; men sjelfve skalden gjorde så med: de äro således, å ömse sidor, lika klandervärda och lika ursäktade.
Slutligen – och för det tredje – gör man vid dessa ”skämtskrifters” läsning den upptäckt, som, för bedömmandet af Dalins värde såsom Skald, är hufvudsaklig: att man, under det man i allmänhet ej kan vägra sin förundran åt en så outtömlig påfundsgåfva och en så alltid till buds stående facilitet, ofta kan lika litet vägra henne sin beundran.
Det vill säga: man förvånas omsider mindre, att det mesta af kramet nu förekommer misslyckadt, än att likväl så pass mycket deribland kan ännu i dag förekomma lyckadt.
Man träffar der, än såsom infälle, än såsom fabel, saga, gycklande afhandling (och så vidare), småsaker af en art, som man skulle vänta sig blott hos Leopold eller Kellgren; sådan är deras qvicka fyndighet, deras läckra, till och med eleganta yttring, och ej sällan äfven deras innerliga känsla.
Man fortsätter bläddringen; och råkar på andra, der den godsinta skalkaktighet, hvars uppsyn bibehålles äfven då skottkolfvarne ej äro så alldeles menlösa, förlustar sig i rent humoristiska företeelser, af Bellmanska och Dahlgrenska frändskapstycken.
Att så förmånligt omdöme gäller om åtminstone sjettedelen, är visst.
Att det ej är öfverdrifvet, skulle allmänt erkännas, om förläggare till ett urval af Dalins Arbeten vore lika lätt funnen, som önskad.
Sådant urval, af hans allvar och hans skämt, kunde måhända rymmas inom ett måttligt octav-band: men derigenom vore i svenska snillets bildsal uppställd en gestalt, om hvars evärdliga rätt till en af de främsta platserna näppligen skulle tvistas.
Knappt förmodar nu någon det inflytande, som Dalin, vid Runii sida och naturligtvis med långt större anseende af klassisk förebild, haft på Bellman, under dennes barnaår.
Det inskränker sig ingalunda – såsom man väl snarast skulle mena – till ett blott lingvistiskt; här anslås ock flera bland de strängar, hvilkas toner sedan genom Bellman så egendomligt, så djupt och så fullstämmigt utbildades till en lyrik, som hos intet annat folk har något motstycke.
Det nu nämnda förhållandet möter oss vanligast i vers-form, men öfvergår stundom ur versen in i prosan: såsom t. ex. i Brefvet ”till the Högsjö-boar”.
De likhetsdrag åter, som erinra om Dahlgren, förekomma oftare i prosans form, än i versens.
Vid läsningen af dessa lekande uppsatser är omisskännligt, att hans samtids Engelska Humorister utgjort en del af hans käraste studier, – och i främsta rummet Swift; hvadan han ock, i Apologien för elaka
Käringar, sjelf kallar sig ”Roderic Swiftenfeldt”.
Bland hans qvickaste och lustigaste utflygter af detta slag böra enkom nämnas:
Fragment angående sista kriget mellan Philosophien och Kärleken; Fragment om Nack-flätor; Journal öfver Belägringen af Chloris’ Hjerta; Promemoria anmärkt på en Resa till Paphos; en Roman; Saga om Herdinnan och Lammet; Brefvexling mellan Ragvald Pik och Herr Silfver-spasser-klinga; Dissertation om det Språk, som talades af våra första föräldrar i Paradiset; Programma af Marcus Tullius Dubbelölianus, för de Studerande i Calottinien, till ett Specimen Academicum af Cajus Furius Naso, Finno-Satagundus; Beskrifning om en Runsten vid Drottningholm, till upplysning i Loföns Historia, af Olavo Björnero, Antiquario Lovöensi.
De två sista voro bland de snillealster, hvilka hos mången af den tidens Philologer, Antiquarier och akademiska Disputanter ådrogo honom en hätsk ovilja69; liksom han ock stötte sig med Presterna genom andra dylika, der han parodierade skrifsättet af deras theologiska tractater och (ännu förgripligare) af deras privat-ansökningar hos Höga Gynnare.
Utan möda kunde uppräknas flera, som bevisa ungefär lika med de tio nyssnämnda, att han sedan den tid, då han utgaf Argus, gjorde ansenliga framsteg i konsten att roa sig och andra.
En allmännelig förtjenst äga de Dalinska roligheterna, – äfven der, hvar en nyare smak ej undgår att finna skämtet saltlöst, figurerna grimacerande och pilarne trubbiga: den, att i dem samtligen herrskar en den mest rågade och åt alla bräddar öfverflödande glädtighet.
Man kan på dem öfverhufvud tillämpa, hvad författaren säger i sin lärda afhandling om En, två, tre, fyra: ”Vara lustig, curerar mjeltsjukan och förlänger lifvet; men hvad som öfvergår lustig, är att vara toklustig”.
Blott i förbigående har jag hittills pekat åt en omständighet, öfver hvilken Dalins skämtsamma skrifter, då de jemnföras med hans öfriga, sprida ett nytt ljus: nämligen innehållet och gränsorna af hans vittra beläsenhet.
En bekant sak är, att denna var företrädesvis fransysk.
Deremot varsnar man endast genom vissa hans skämtskrifter, att han af Frankrikes vitterhet mycket studerat en del, hvarom hans efterföljare brydde sig föga eller intet: dess äldre fée-sagor och romaner, från sjuttonde århundradet och längre tillbaka; eller från Amadis och Gabalis ända ned till le grand Cyrus af Mad.
Scudery, som ännu i Dalins dagar fann många, om icke läsare, dock läsarinnor.
Hvad Englands vitterhet beträffar, synes hans uppmärksamhet varit på nästan uteslutande sätt, eller nästan blott med undantag för Addison och Pope, rigtad åt dess komiska, satiriska och satiriskt-moraliska sida; men med ett interesse, hvilket – såsom man nu plägar uttrycka sig – ”följde med sin tid”.
Alldeles motsatt åter var hans förhållande till den Tyska.
Man frestas till den misstanke, att hans kunskap här ej tagit ett steg framom Lohensteins och Zieglers svassande romaner.
Dock nödgas vi för denna gång uppskjuta en noggrannare undersökning, huruvida man hos honom kan uppspåra någon kännedom af en nyare tysk litteratur, än Zieglers ”Asiatiska Banise” och de med henne samtida poeter, som, då de ville motverka all denna svulst, föllo hufvudstupa i den motsatta ytterligheten och derigenom inledde Gottscheds uppträdande.
Man har gifvit Dalin namn af Sveriges Gottsched, – lika origtigt som obilligt, ty Dalin var både långt mindre lärd och långt mera skald: men sannolikt är, att denne förolyckade smak-reformator ej varit honom okänd.
Detsamma kan väl äfven antagas om Canitz och Hagedorn; helst då man röjer, att den förre beundrades af Triewald, och den sednare af Dalins lärjunge Rudin.
Bland de Dalinska visorna träffas mången, som har likhet i lynne och lätthet med Hagedorns; att likheten går längre, torde dock knappt kunna påstås; den är väl, i grunden, blott en likartad inverkning från det bästa af dåtidens fransyska vis-poesi.
Deremot har han flerstädes, med stor färdighet och löjlighet, härmat vissa tyska romaners vidunderliga skrifart; ehuru det händt honom, att i sin tragedi (och således på allvar) öppna en scen med verser, som i sjelfva verket äro en hågkomst af den dånande monolog, hvarmed Banise börjar70.