Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven den omständighet uppstode, att just vid vexlingens början, då de farhågor, som finnas, egentligen komma att visa sig, och då man i följd deraf möjligen använder de större sedlarna för att utbekomma silfver, skulle man genom intvingande af småsedlarna tvinga ut mycket silfver, som i annat fall ej uttoges.
Jag tror, att man bör vänta med den genomgripande åtgärden, tills sinnena lugnat sig.
Sedan realisationen fått bestånd, komma inga stora summor af silfver att utgå, om ej vid tillfällig underbalance i handel.
Jag anser Utsk:s förslag klokt och riktigt.
Jag anhåller, att Utsk. ej ville söka genomgripande återpractisera småsedlarna till Banken, utan ville låta dem ännu gå några år.
Hvad Litt. b. beträffar, som bestämmer förhållandet emellan siIf— ■verproportionen och enheten, så reserverar jag mig min rätt att, då vi komma till betänk.
N:o 7, hvilket angår enheten, få säga min tanka.
Man har talat om theoretiskt rätt och practiskt nyttigt.
Detta är en clieval de bataille, sorn man kan rida på så länge som helst, utan att komma till något resultat.
Detta är besvaradt af Hr v.
Troil, och jag vill ej derom vidare tala.
Man har sagt, att begagnandet af småsedlar är en oskyldig vana; men, om folket deraf lider, måste jag anse den skadlig.
Man har äfven sagt, att allmänheten önskar äga småsedlar; alt silfvermyntet endast skulle komma att gå i Stockholm; att ingen skulle förse sig med silfverpåsar för att utbyta mot trasiga sedlar, o. s. v. Vi behöfva ej hålla oss till theorierna; erfarenheten har visat oss förhållandena.
Under tiden emellan i8o3 och 1809 vet jag, att massan af småsedlar, som utgingo, var i högsta måtto ringa.
Cronhjelm har sagt, det jag yrkat, att småsedlarna genast skulle aflysas.
Detta Ur ett misstag.
Jag har yrkat, i conseqveus med hvad Utsk. föreslagit, ehuru litet närmare principen, att vid realisationens början 8- skillingssedlarna skulle upphöra att tillverkas, och alt sex månader derefter samma förhållande skulle äga rum med 12- och i6-sk:ssedlarna.
Det lärer deraf vara klart, att småsedlarna icke derför, att de ej tillverkas, upphöra att vara i rörelsen eirculerande.
Fri b. Åkerhjelm, Gust.
BancoUtsk. har, som mig synes, i denna del af dess vidlyftiga betänk, åda - D e ii 6
Maj f. m. galagt samma klarhet och conseqvens, som i de öfriga.
Hvad som i allmänhet karakteriserar detta betänk., att i alla de delar, som verka på allmänna rörelsen och på folkets vanor, genom de nya åtgärderna åstadkomma så liten rubbning som möjligt, är utan tvifvel berömvärdt och berättigar Utsk. till hvar och ens erkänsla, som värderar en välbetänkt försigtighet och omtanka.
Det lärer ej kunna nekas, att införande och begagnande i circulationen af silfver-skiljemynt bereder mera månhet om dess besparande, än våra i omlopp varande småsedlar göra.
Det ligger för de yttre sinnena likasom för begreppet klart, att silfver och guld äga mera värde än papper; och månne ej detta är grunden, hvarföre man i andra länder icke ser mindre sedlar i omlopp, utan endast metallen, och äfven grunden för Utsk:s åsigt?
Jag kan således ej annat än häruti instämma; men lika med Utsk. anser jag, att öfvergången till detta förhållande bölske successivt.
Utsk. har genom sitt förslag, att tillverkningen af småsedlarna må fortfara tili år i835, tydligt ådagalagt denna afsigt.
Åtskilliga framställningar hafva här blifvit gjorda till befrämjande deraf, att man vida långsammare bör införa detta nya skick och lemna åt en längre utsträckt eller obestämd tid borttagandet af hvad folket vant sig vid.
Jag tror, att emellan dessa, i afseende på tiden skiljda meningar en medelväg finnes.
Hr Skogman har föreslagit, att Bancostyrelsen skulle berättigas att, i fall densamma genom inhemtade upplysningar erfar, att småsedlarna verkligen äro behöfliga, då med deras utgifvande få fortfara till nästa riksdag.
Hr v. Troil, sjelf medlem af Utsk., har, som det förekommit mig, föreslagit en annan utväg, den att fortfara med vissa valörers af småsedlar tillverkning och utgifvande t. o. m. i836, och med andra t, o. m. !83y.
Häruti skulle jag vilja instämma, enär jag i detta förslag finner förenadt bestämmandet af en viss period, då småsedeltillverkningen upphör, och ett successivt upphörande af dess circulerande, äfvensom att dessa bestämmelser icke komma att bero af några möjligen oriktiga och partiella uppgifter om en allmännare önskan att fortfarande bibehålla dessa små representativer| i allmänna rörelsen.
Jag anhåller, att detta mitt yttrande måtte få åtfölja återreraissen af Utskfs betänkande.
Liljencrantz har trott, att jag begått ett misstag vid citerandet af hans yttrande.
Jag vågar dock förblifva vid den tanken, att han föreslog en aflysning af småsedlarna.
Jag har ej trott eller sagt, att hans mening vöre, att detta skulle ske inom kort tid.
Endast den omständjgheten, att ett ombyte af sedlar mot silfver ej kan ske annorstädes än i Stockholm, skulle göra, att allmänheten skulle söka att i god tid göra det utbyte, som den j alla fall längre fram skulle göra.
Det är detta, sorn jag Den 6 Maj f. ut. 329 vägar motsätta mig, då vexling ej Ian ske i landtränterierna; man bör i detta afseende ej ålägga allmänheten något tvång.
Jag är dessutom öfvertygad, att det önskade målet vinnes genom Utsk:s förslag, att tillverkningen af småsedlarna skall upphöra med år 1835.
Följden deraf blir, att våra papperssedlar, när de några år varit i rörelse, blifva så slitna, att man allmänt tvingas skaffa sig nytt mynt.
Jag tror således all häremot stridande farhåga vara falsk.
För öfrigt får jag nämna, att då jag tror småsedlarnas utelöpande belopp gå till 2 ä 3,ooo,ooo r:dr och kanske med riksg:ssedlarna till nära 4,000,000 r:dr, finner jag det icke vara klokt alt tvinga dessa att genast gå lill bancoluckan, utan anser bättre att låta dem i naturlig väg ditkomma, sedan första förskräckelsen för realisationen är förbi. II.
Jag har ej ett så frejdadt namn i financerna som Gr.
Liljencrantz, och har derföre ett billigt misstroende till mitt omdöme; men då det är sagdt, att bruket af skiljemynt skulle vara en sådan vinst för folket, att det skulle blifva lidande, om ej detta mynt intvingades i rörelsen, hemställer jag, hvaruti det lidandet består.
När ett folk får, hvad det önskar, kan man ej säga, att det är lidande, och om det finner småsedlarna beqvämare, så vet jag ej, om det för detsamma är någon olycka.
Man säger väl, att man derigenom manas till större hushållning; men detta är en inbillning, som ej är bevisad i verkligheten.
Jag har varit i länder, der speciemynt varit gängse, och jag har ej funnit, alt man haft en särdeles förkärlek för några smutsiga groschen; men väl fann jag ofta, att de voro ganska besvärliga, och jag vet ej, hvaruti den stora förmån består, som man inbillar sig kunna vinna.
Jag vet, att detta var antaget såsom en grundsats efter 1776 års realisation; men då hade man mera skiljemynt i omlopp.
Jag har, förra gången jag yttrade mig, sagt, att om skiljemyntet förut vore i omlopp, vore jag långt ifrån att föreslå införande af småsedlarna.
Jag skulle snarare tro, att man åbragte folket ett lidande, då man ville tvinga dem, att antaga något, som de icke önska.
Det är redan af en annan talare anmärkt, hvarföre man ej i andra länder velat utgifva småsedlar, nemi. att bankerna der äro privatbanker.
Jag tror, att man ej bör påtvinga folket, hvad det ej önskar, och påminner mig ur den äldre historien hvad svar Colbert erhöll af klädesfabrikanterna, då han frågade dem, hvad de ville, att han skulle göra för dem; de svarade blott: ”Laissez nous faire.” Menigheten önskar att få, hvad den förut haft; den vill ej tvingas till något, äfven om det vore nyttigt.
Jag vill ej vara envis i den tanke, jag framställt.
Jag vill förena mig i de åsigter, sorn Gr.
Mörner yttrat, men får tillägga min enskilda öfvertygelse derom, att det är en förvillad sats, att det är så lyck - Den 6 M * j f. m. ligt, när silfver är i rörelsen; ty om man med lika fördel kori i rörelsen använda papper, uppkommer deraf så stor vinst, som svarar mot räntan för det silfver, som annars skulle vara i omlopp.
Denna sats lärer svårligen kunna disputeras, och om jag antager, att Utsk. bestämmer en proportion af 3—5 mellan silfverfonden och sedelstocken såsom grund för Fullmägtiges functioner, torde det ej kunna bestridas mig, att då 1,000,000 r:dr silfver såsom skiljemynt utgå i rörelsen förlora näringarna derpå million, som, efter den föreslagna proportionen, kunde vara ute på i million inneliggande silfver.
Jag får äran tillkännagifva, alt jag icke grundat mina åsigter på den förutsättningen, att de skulle vinna burskap genom ett frejdadt namn; jag harmera byggt min förhoppning om framgången af mina åsigter på öfvertygelsen om deras sanning.
I sjelfva hufvudsaken vill jag ej vidare yttra mig, emedan jag endast skulle återupprepa , hvad jag redan anfört.
Det sista skäl, Frih.
Ehrenborgh anfört, var för väl bekant för att väcka farhågor.
Han har trott, att utgifvandet af skiljemyntet skulle minska rörelsecapitalet; men det har just legat till grund för Utsk:s uppställning af sitt förslag, att rörelsecapitalet alltid skulle vara så stort, som det behöfves.
Frih. tyckes tro, att man kan efter behag öka detta capital, blott man inskaffar silfver.
Detta är likväl icke förhållandet; ty om ett land har så stort rörelsecapital, som det behöfver, och roan tager in silfver, så går det åter ut.
Således finner hvar och en, att någon minskning i rörelsen ej kommer i fråga, då Bancostyrelsen alltid har medel i händerna att bibehålla rörelsecapitalet.
Att det skulle vara lämpligt, att papperet egentligen vore det mynt, som skulle vara i rörelse, emedan det är en representant utaf varan, kan jag ej medgifva.
Jag tror, att det rättaste är, att hvar och en vara gäller, hvad den verkligen är värd.
En annan talare har stött sig derpå, att man bör gifva folket, hvad det vill hafva.
Jag tror, att det finnes undantag, då det är fråga om det oupplysta folket.
Skulle satsen alltid hafva tillämpning, borde annars
Svenska folket förses med tillräckligt småsedlar och brännvin. H. Ex.
La nd tm. tillkännagaf, alt plenum komme kl. half 6 i e. m. att fortsättas.
Efter erinran af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att iJ, j4, i5, i6 o. 17 punkterna stöde till hvarandra i det närmaste sammanhang och svårl. i discussionen kunde från hvarandra skiljas, samt efter af Ståndet inbemtadt bifall, blefvo dessa punkter nu på en gång föredragna.
Utsk. har i denna punkt skiljt emellan depositioner på s. k. löpande läkning, för hvilka Den 6
Maj f. ra. icke assignationer ulgifvas för högre belopp än depositionssumman, och sådana, för hvilka assignationer med afsigt utgifvas utöfver detta belopp, till erhållande af vinst.
Detta sednare assignationssätt är icke lagenligt.
Om en person, som har löpande räkning, öfvertygas om ölverassignering, står han derför till ansvar, och kommer han åter, förlorar han assignationsrätten.
Depositionsräkning med Banken bör, utan alla afgifter, få begagnas lika för alla.
Controllen för sådan assignering af enskilda, att den ej öfverstiger depositionsbeloppel, är ej svår.
Den består lättast deruti, att alla sådana assignationer skola utgifvas i nummerföljd inom hvarje valör; då kan Banken genast se, om personen öfverskrida sin assignationsrätt och bör ställas till ansvar.
Den utväg, Utsk. föreslagit, att tillerkänna sådana assignationer samma rätt som vexlar, skulle jag instämma uti, om jag ville tillerkänna Svenska medborgare rättigheten att utgifva falskt mynt; ty sådana assignationer äro ej annat.
Det kan af personer i en landsort missbrukas och blifva farligt för många medborgare att låta dem circulera.
Jag begär, att assignationsrätten måtte bifallas, som förr, utan afgift, men att sådan ordning iakttages, att missbruk ej må äga rum, och att således inga andra än de, som behöfva utgifva sedlar för att betala stora förlag, må äga interesse uti att begagna denna rättighet, och det icke till en skilling utöfver hvad i Banken finnes insatt.
Jag har ingenting att erinra emot Utsk:s förslag i 16 och 17 punkterna, men anhåller att fä göra några anmärkningar vid den i5:de.
BancoUtsk. har gjort skillnad i rättigheter och förmåner för sådana assignnnter, som ej öfverassignera, och sådana, som göra det.
En vard ledamot har anmärkt, att öfverassignering är olaglig och att, om Utsk. vetat, att öfvet assignering äger rum, borde Utsk. vidtaga lämpliga åtgärder för att hindra den.
Jag anser det verkligen vara en förtjenst af Utsk. att bestämdt hafva omtalat de missbruk, som i detta afseende äga rum.
Hvar och en vet också, att om de personer, som assignera, icke gjorde det till högre summa, än de deponerat i Banken, skulle denna rätt tjena till intet; de kunde då lika gerna hafva penningarna i sin egen cassa och genast betala contant.
Men fördelen ligger uti att genom assignationers utgifvande till större belopp, än man har i Banken, kunna räntefritt röra sig med större capital, än man äger.
På det att förhållandet ej skall lagligen upptäckas derigenom, att assignationer ingå i Banken öfver de assignerandes behållning, hafva de comtnissionärer, som småningom insätta i Banken, hvad för tillfället kan behöfvas.
Huru skall Bancostyrelsen kunna förekomma detta förhållande?
Då assignanterna ej avisera Banken, huru mycket de assignerat, kan ej Bancostyrelsen känna det, och 232 D e n 6
Maj f. m. aviseringen skulle blifva för besvärlig samt tillintetgöra rörelsen.
Troligen finnes ej annat medel att förekomma denna assignering än att höja de minsta assignationsbeloppen t. ex. till [oo r:dr; då stadnade de ej i orterna, utan löpte hastigt in till Banken.
Jag Jemnar derhän, huruvida detta falska mynt kan och bör genast afskaffas.
Jag vill blott yttra mig, huru förhållas skall, under det en sådan olägenhet fortfar.
Jag tror, att saken bör uttryckas på annat sätt, dels för att göra den enkel, dels för att icke genom öfverassigneringeus omtalande gifva vederbörande vapen i händerna till att anse sig berättigade att öfverassignera.
Jag föreslår således, att till i:sta classen af deponenter må räknas sådana cassör och verk, hvilka, enligt instructioner och reglementen, böra hafva sina reda penningar insatta i Banken, och att för dem ingen betalning skall erläggas.
Till 2tdra classen skola höra alla andra, och dessa betala, hvad TJtsk. i 17 punkten föreslagit.
Om man uttrycker sig på detta sätt, undviker man alt tala om öfverassigneringen.
Huru skall Bancostyrelsen kunna bedöma, om hvilka med tillförsigt kan förutsättas, att ingen öfverassignering kommer i fråga?
Till och roed utmärkta s. k. penningekarlar istockholm, hvilka hulla cassa i Banken, har det händt att öfverassignera, ehuru man ej borde förutsätta det.
Under den tid jag var Fullmägtig i Banken, inträffade det med en person, som ej hade längre till Banken än från stora Nygatan, för att efterse sin ställning.
För min del tror jag således, att man bör hafva bestämda föreskrifter, och jag underställer B., o. Ad., om ej den, jag föreslagit, vore den enklaste och bestämdaste.
Depositionsbankens functioner utgöra en del af grundvalen för en banks rörelse.
Då denna fråga är så vigtig, anser jag angeläget, att man utgår från lika princip.
Utsk. har här gjort skillnad emellan, då man deponerar silfver och då man deponerar sedlar.
Det gör skillnad emellan depositioner af enskild man och af allmänna medel.
Det är just likväl i dessa depositioner, som Bankens styrka består; och jag skulle tro, då man omtalar rättighet för enskilda att göra depositioner, att dem må tilläggas samma förmåner som allmänna cassör.
Utsk. har icke omtalat den omständigheten, huru förhållas skall, då en person deponerar guld eller silfver, att deremot uttaga brcosedlar; detta är den rätta och naturliga depositionen.
Således frågar jag, om man efter en sådan deposition uttager sedlar ur Banken och icke guld eller silfver, skall man äfven då erlägga en viss afgift?
Jag skulle tro, att detta innefattar en orättvisa.
Jag tror således, att depositioner af enskilda personer och af allmänna cassör böra betraktas frän samma synpunkt.
Om annorlunda tillgår, sker den enskilde orätt.
Man bör ej kunna godtyckligt taxeras.
Jag förutsätter i alla fall Den 6
Maj f. m. a33 fall, att öfverassignering sker.
Att Utsk. yrkat en orättvisa, ligger för mig klart, och jag mäste i det fallet tala emot dess betänk.
Jag anhåller, att Utsk. i!o måtte yttra sig, huruvida en enskild man, som deponerar silfver, må äga rätt att assignera sedlar utan afgift, och 2:0 att skyldigheten i alla fall att erlägga en viss afgift mätte försvinna.
Svårigheten alt här höra Frih.
Cederströms yttranden torde ursägta, om ett svar å dem ej alldeles blir, hvad det borde vara.
Mig föreföll det, som Frih. yrkade, att Utsk. borde föreslå någon åtgärd till förekommande af privata assignationsrättens missbruk och till större säkerhet för emottagarne, hvilka annars, under nuvarande förhållanden, lätteligen blifva bedragna.
För min del anser jag, att Utsk. visligen förfarit, då all åtgärd i detta afseende blifvit till en början uppskjuten och, såsom jag hoppas, i följd deraf sedermera blifver afslagen.
Det skulle nemi. vara emot Bankens eget interesse alt consolidera främmande myntrepresentuliver, hvilka, i samma mån som deras säkerhet blefve utom allt tvifvel, skulle uttränga Bankens egna sedlar, och derigenom kasta dessa sednare in i bancoluckan till vexling emot silfver.
Detta inträffar ej så länge Bankens sedlar äro betydligt säkrare,*än de privatas assignationer.
Jag anser derföre, att man ej bör åt deni bibringa en högre säkerhet, än de sjelfva kunna förvärfva sig i kraft af deras egen natur.
Ur denna synpunkt är deras nuvarande säkerhet stor nog, synnerligen under realisationens första tider.
Jag begagnar detta tillfälle, då jag har ordet, för att nämna, det ett par reservationer saknas, hvilka dock i betänk. äro åberopade.
Den siste talaren har ej rätt uppfattat, livad jag yttrade.
Jag har bestridt, att depositionsrätten må af någon utsträckas utöfver deposilionsbeloppet.
Jag påstår således, att det ej bör finnas mera än rätten att deponera och till lika belopp på Banken assignera, emedan det är en ren vinst för Banken att fa låna på detta sätt.
Jag har yrkat, att, till controll på den enskilda assignationsrätten, alla assignationer skola utgifvas inom hvarje valör i en nummerföljd.
Jag har sagt, alt jag skulle instämma med BancoUtsk. i dessa assignationers ställande under vexelstadgan, om sådant kunde ske; men en protesterad vexel lernnar innehafvare rätt till prompt execution hos den, från hvars hand den erhållits, och då förra innehafvaren af en assignation icke rät Isen ligt kan för en sådan åläggas betalningsskyldighet, helst den kan hafva gatt genom hundra händer, innan den inkommer i .Banken och blir protesterad, så skulle omgång i stället för vinst uppkomma, om man vore tvungen att hulla sig till sin fångesman. (i H. 3o 234 Den 6 Maj f. m. Gr. Cronhjelm:
Jag anser äfven i dessa punkter, alt Utsk. rätt förfarit i sitt förslag.
Det är naturligt, att en bestämd skillnad måste göras emellan de olika slagen af assignering.
Den, som känner, huru dervid tillgår, vet, att det är en stor fördel för enskilda att draga på Banken.
De gifva i commission åt något handelshus att passa på för att i Banken deponera erforderliga medel, när nödigt är.
Deremot är det ett helt annat förhållande med sådana depositioner, som ske för alt draga på blott vid mindre ofta inträffande fall; de sättas in i Banken i stora summor, emedan de verk eller fonder, till hvilka de höra, ej få äga stående cassabehållning annat än i Banken.
Den ena depositionen sker för att göra face mot en större utelöpande assignationssumma, hvilken man kan uppbringa till elt betydligt belopp, den andra är att anse för ett räntefritt lån åt Banken.
De depositioner, som göras af enskilda, hvilka äga assignationsrörelsc, äro ej att anse såsom lån, emedan för hvarje dag en commissionär hör efter, om större summa behöfves, i hvilken händelse insättning sker till det belopp, att face kan göras för assignationerna ; och det enda, som är att iakttaga, är, att insättningen skall vara gjord 24 timmar före uttagningen.
Dessa summor utgå således lätt inom a4 timmar.
För en sådan rörelse, som är besvärlig för bancohetjeningen, emedan de gifva aviser för hvarje dag, huru räkningen står, är det ganska riktigt, att någon betalning erlägges.
Jag tror, att den, som Utsk. föreslagit, är ganska modik.
Jag skulle tillstyrka, att den upphörde, såvida ej, såsom Utsk. sagt, det hufvudsakligen vore bruksrörelsen, som deraf vore i behof och som nu är under en svår kris.
Den är en nödanstalt, emedan inga privatbanksassociationer finnas.
De andra depositionerna deremot äro räntefria lån, cassabehållningar, som stå qvar.
Erfarenheten har visat, att dessa depositioner äro ganska betydliga, och i samma raan de äro betydliga, innebära de en kraft för realisationen; det skulle då vara olämpligt att ålägga dem några afgifter.
Cederström har dessutom vidrört en sak, som Utsk. förbigått, nemi. vexelrätt ät sådana papper, som dessa.
Detta tror jag vara nyttigt; ty man bör gifva dem hos allmänheten all möjlig credit.
Man må icke invända, att den, som vill, kan låta bli att taga emot dem.
Det är factiskt bekant, att på många ställen få arbetare och de, som aflemna varor lill bruken, ej betalt med annat mynt; följaktligen bör någon garanti bestämmas, och den, att gifva dem vexelrätt, anser jag vara tjenlig.
Men sådant kan endast ske genom Banco- och LagUtsk:n gemensamt.
Hvad angår, att, då assignationerna genomlöpa flera händer, man icke skulle veta till hvem man skulle hålla sig, så är sådant ett misstag; ty assignationerna äro utgifna af en viss raan och på viss ort.
Det är lätt alt skicka dem dit och Den 6
Maj f. m. der behandla dem såsom vexlar, när de en gång erhålla vexelrätt, d. v. s., att man erlägger pant, penningar eller går i arrest.
Jag får nämna , att Utsk. i denna punkt blott tillämpat den grundsatsen att vid öfvergången göra så få förändringar som möjligt.
Att man skulle låtsa, som man ej visste af öfverassignering, tror jag ej vara riktigt, då den icke allenast är allmänt känd, utan äfven i lag tillåten.
Det finnes ej något förbud emot öfverassignering; den äger rum i betydlig scala, och är ej annat än ,en privatbankrörelse.
Den är i sin nuvarande form oriktig och bör afskaffas; men om det nu skulle ske, skulle det åstadkomma stor förlägenhet, och om man ville förbjuda all öfverassiguering, vore det detsamma som att förbjuda all assignering för brukspatronerna.
Det är just på öfverassigneringen, som en sådan rörelse är beräknad.
Då det varit min lott att åtskilliga gånger klandra åsigter, som varit antydda i detta betänk.
, har jag så mycket större förbindelse att erkänna sådana, som öfverensstämma med min öfvertygelse.
Detta är förhållandet med den punkt, som nu är föredragen.
Jag tror, lika med Utsk., att öfverassignering tillhör egentligen privatbanker; der är den vanlig och blir det säkert äfven lios oss.
Men lika med Utsk. tror jag, alt det hade varit vådligt att borttaga en rättighet, som blifvit så allmänt begagnad och hvarpå hvarken någon enskild eller Banken, mig veterligen, hittills blifvit lidande.
Dessutom, ehuru en ulgifven assignation kan befinnas öfverassignerad i den stund, den inkommer till Banken, är det likväl derföre icke gifvet, att den var det, då den blef utgifven ; ty personer, som hafva räkning med Banken, känna ej hvarje stund, huru den står.
Om de blott iakttagit den försigtigheten, att räkningen alltid blir betäckt, då öfverassigneringen förmärkes, ser jag deraf ingen våda, men tror lika med Utsk., alt denna rätt bör upphöra, sedan privatbanker uppstått, der enskilda kunna äga sådana räkningar.
Att deremot föreslå någon afgifts erläggande för de flera corporalioner, som i Banken deponera sina medel, anser jag lika med Gr.
Cronhjelm olämpligt; ty af dem har Banken vinst.
Det är lån, som dessa lemna Banken utan ränta, och för dem vore det olämpligt, om en Bank skulle taga betalt.
Hvad åter de depositioner angår, som äro grundade på öfverassignering, är det min öfvertygelse, att Banken bör erhålla någon betalning för det besvär, som derigenom förorsakas bancobetjeningen, och ehuru jag ej kan bestämdt bedöma, om den uppgifna proportionen för betalningen är riktig, har jag likväl den tillförsigt för Utsk., att det bedömt den rätta medelvägen.
Jag tillstyrker således godkännande af betänk, i denna punkt.
Jag har visserligen hört omtalas det besvär, som den privata assignationsrätten medför för Den 6 Maj f. m.