Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
StatsUtskottets den 16 dennes under N:o 28 afgifne, och den 21 derpå följde på bordet lagde, Utlåtande, angående ett Tionde-anslag, som år 1718 skall blifvit Lunds Kongl. Academi frånkändt.
Den fråga, som nu underkastas Ridderskapets och Adelns pröfning, blir förmodligen af PresteStåndet återremitterad; och jag hemställer, om icke Ridderskapet och Adeln ville vidtaga samma åtgärd.
Vetenskaperne hafva alltid legat Ridderskapet och Adeln ömt om hjertat.
Universiteterne äro vehiklet för vetenskapernes utbredande.
Statsutskottet har nu skiljt sig från målet med förklarande, att det vore en rättsfråga.
Jag skulle önska återremiss, på det
Utskottet åtminstone måtte tillstyrka en underdånig anhållan hos Kongl. Majrt om anställande af en sådan undersökning, som 1764 ägde rum, så att ärendet till nästa Riksdag mera utredt kunde inkomma till Ständerne.
Den 3q Januarii. 4o5 Herr Hjerta, Gustaf:
Jag får underställa den siste värde Talaren, om man för vetenskapernes skull behöfver oroa sig öfver StatsUlskottets ifrågavarande Utlåtande, då Ständerne hafva hopp att få del af UpfostringsCommiteens Betänkande, hvaraf lärer finnas, att, om Lunds Academi behöfver förökade anslag, sådane ej lära komma att saknas.
Jag anser det vara rigtigt, att Academien, om hon verkligen har en fordran af Staten, i vanlig rättsväg utsöker den, men ej, att vi nu befatta oss med Academiens interessen, hvilket tillkommer oss i annan ordning.
Jag tillstyrker derföre, att Utskottets Utlåtande måtte bifallas.
I afseende på Herr Hjertås anmärkning håller jag mig blott till det gamla ordspråket: ”Bättre är hafva en ”fogel i handen, än tio i skogen.”
Man vet aldrig hvad som kan hända, och svårt är nu att bedömma, huru liberal man i en framtid blir mot Universiteterne.
Det betviflas visst icke, att Lunds Academi skall vinna, om hon har rätt; men det tyckes ej eller vara för mycket begärdt, då man nu endast fordrar en undersökning om rätta förhållandet med Academiens pretentioner.
Jag instämmer så mycket häldre med Herr Hjerta, som jag anser det vara vigtigt, att Ständerne akta sig för sammanblandning af \ 4o6 Den 3o Januari!. rättsfrågor med Statsanslag.
Academien har laglig rätt till grund för sitt anspråk, kan hon nog göra det gällande genom Domstolarnes försorg.
När Läroverks-Commileens Betänkande inkommer, sättes Ridderskapet och Adeln i tillfälle, att visa sin välvilja och omvårdnad för vetenskaperne i allmänhet, och Academierne deribland.
Jag tillstyrker alltså bifall å SlatsUtskottets Utlåtande.
Jag erkänner alt det synes mig besynnerligt, alt det af Lunds Academi framstäldte ersättningsanspråk, i afseende å ett Tionde-anslag, som år 1718 skall blifvit Academien frånkändt, kan, på sätt StatsUtskottet sig utlåtit, betragtas såsom en rättsfråga.
Om så vore, skulle Rikets Ständer kunna dömmas, att ersätta Academien ifrågavarande Tionde-anslag; men en sådan åtgärd skulle åter strida emot 1 §. i Riksdagsordningen.
Academien kan efter mitt omdöme ingalunda hänföras till naturen hvarken af ett Bolag, eller af en enskild fordringsägare, utan måste betragtas såsom en allmän inrättning eller ett allmänt Embetsverk, hvilket om det ej uppfyller sitt ändamål, kan till och med helt och hållet indragas; alldeles på enahanda sätt som t. ex. med CommerceCollegii JustitiasDivision samt flere afsutlne CavalleriRegementen i nirälla t.
Om Academien verkeligen skulle behöfva ökade an - Oen 3o Januarii. 407 slag, måste frågan derom i annan ordning väckas, och Rikets Ständers pröfning underställas.
Jag tillstyrker alltså, att SlatsUtskottets Utlåtande må afslås.
Den siste värde Talaren har verkligen förändrat min åsigt af ämnet.
Hela denna fråga har uppkommit deraf, att Lunds Academi betraktat sig såsom en enskilt Corporation, och återhegärt en densamma, efter dess tanka, fråntagen Tionde.
Jag förenar mig derföre nu med den siste talaren deri, att man kan förkasta Utlåtandet; ty om det gillas, ger man anledning till att betrakta saken som en rättsfråga, derest man ej vill gilla resultatet, utan att ingå i premisserne.
Jag kan likväl ej nu i hast utreda , om en så beskaffad proposition af bifall till Utlåtandets resultat, utan afseende å dess premisser, kan framställas; men om så vore, är det likgiltigt, antingen Utlåtandet gillas eller ogillas.
Protocoll, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adeln 9 vid Urtima Riksdagen i Stockholm, År 1834.
Tryckta hos Johan Hörberg, 1334- Thorsdagen den ao Februarii 1834* Plenum kl. io f. m. Justerades Pleni-protocollet för den io dennes.
Justerades ett Prot.-Utdrag för d. i'j 'dennes.
Å nyo föredrogs Frih. Kantzous, Joli. Alb., d. 17 dennes på bordet lagde anförande, i anledning af K. M:s Nåd.
Skrifvelse, ang:de Bankens öppnande till utvexling af silfver.
Wilh. uppläste följande:
Då jag åter uppträder för att fortsätta den förra debatten, och måhända för att, skyldig eller oskyldig, falla ett nödvändigt offer, hvarmed i83o års Bank-reglering anses böra befästas, sker det med en känsla, lika ren för fosterlandet, lika varm för rätt och ära, och, jag borde säga, lika lugn, — men det vore att förneka det intryck af smärta och den skakade känsla, hvarmed jag funnit, att det aktningsvärda Ståndet missförstått mitt förra anförande, och huru man gått så långt uti förvillelse, att man ansett mig såsom motståndare af realisationen till sin princip och af den lagbundna ordningen, då det endast varit emot sättet för verkställigheten och angående garantierna förden lagbundna ordningens bestånd, som jag ägt och ännu äger motsatt åsigt.
Jag har uppstått emot i83o års lagar, emedan jag ej ansett dessa lagar tillfredsställande; men emot ernåendet af ett bestämdt myntvärde och detsammas befästande har jag alldeles icke yttrat mig.
Jag har sagt:
"Jag delar deras åsigt, som inse nödvändighe"ten af ett mynt, såsom enda skyddet för äganderätten och "emedan ingen verklig handel, ingen verklig industri kan "utvecklas, då vinsten af hvarje klok handtering sköflas ge”pora coursens kastningar.
Härom äro tankarna ej mycket "delade; men fråga är: om säkerhet på vexlingens bestånd kan vinnas, då Sverige icke äger något "ordnad t
B an k-sy s t e m;” och vidare har jag sagt:
"Jag "döljer ej, det jag hört personer önska silfver-vexling på nu "bestämda grunder, emedan de anse detta såsom enda "medlet att störta Statsbanken och komma till mera "rationella former, och jäg erkänner, att det var en tid, då "äfven jag förvillades, af en dylik tanke; men min känsla "har lugnat sig, och jag anser det vara en helig pligt hos, 4 Den 20 Februari i f. m.
"folk-representanten att betrygga vexlingens bestånd och beneda en öfvergång till nya former, utan risk af någon våld”sam brytning;’' och vidare:
"Att sedan vexling år beslutad efter ena eller andra coursen, man niåste uppoffra allt "för att betrygga dén;" och slutligen har jag yttrat: "att "mina tvifvelsmål ej skola äga något inflytande på min pligt "att med min rost understödja hvarje förslag till betryggande at en lag, emot hvars följder och hvars orättvisa jag på "förhand reserverat mig.”
Dessa hafva varit mina ord; jag fingar Eder, mine Herrar! om de uttrycka annat än den rena viljan att grundlägga en realisation , sorn öfverensstärömer med mitt begrepp om tro och ära, — orubblig till sina grunder?
Jag har ansett och jag anser i83o års Lagar, nemligen den då gjorde regleringen af Bankens rörelse, icke fullt betryggande för denna ära; och då K. M:s Nåd.
Skrifvelse, icke åtföljd af något förslag till förbättrad reglering af Bankens röielke, endast af en uppmaning att skyndsamt företaga till afgörande 72 afReg-F., hvarigenom således dessa 1 igår ännu mera skulle befästas, blef remitterad, utan att någon enda röst höjde sig deremot, betviflade jag vårt ffär iskridande sedan i83o.
Och då slutligen den ena Uppgiften om silfverbehofvet ej öfverensstämde med den andra, då borde känslan af misstroende och oro icke qväfvas.
Jag återkallar i Herrarnes minne dessa yttranden, som jäg till slutet fä’~!e, nemi.:
"En hvar lärer lätt inse, att de "tvifvelsmål och de betänkligheter, jag i det föregående har "ärifört, icke blifvit till fullo hafna genom den förändring "i Vexltrtgsgrunden, sorn jag der föreslagit, och jag erkänner, att detta ät en halfmesure, föreslagen för att vinna "rättvisa vid myntbestämningen och lugna opinionen om "Bankens ställning och för att åtminstone försöka att så "länge fördröja den catastroph, som måste blifva en följd af "de felaktiga Bank-organisationer, sorn vi ännu icke synas "Vilja förbättra, till dess att enskilda föreningar kunna hin"na bilda sig och erbjuda landet räddning — —, eller till "dess att mera rationella ide'er hunnit blifva gällande.” Häruti, mine Herrar! ligger min tro, som jag närmare Vill förklara:
Jag önskar ärligt en stadga uti myntet; men jag vill, att man skall låta den enskilda crediten fritt utveckla sig och tillfredsställa näringarnas behof af ökadt rörelsecapital; men jag önskar ej, att man, för att stödja en isolerad Statsbank, icke allenast skall låta den förtära sin egen vinst, utan jemväl indraga Nationen i ett skuldsättningssystem.
Jag vill, att man från början af de nya Organisationerna skall erkänna ett af de tvenne systeroer, sorn man har att välja på; ty jag kan icke gilla Hr Rosenblads yttrande, att man först skall sätta sig uti ett rättstillstånd, hvarmed han måste mena, att man först skall oriigärda dea gamla Bänken med sina prerogativer och sin D c ii 20 Fcbruärii f. m. 5 statsskuld, för att kunna börja vexlingen, innan man får påtänka något bättre.
Är först det ena gjordt, lärer det sednare ej' sä lätt tillvägabringas.
Detta uttryck, ätt vi befinna oss uti ett så laglöst tillstånd, att vi icke kunna verkställa den nya organisationen af landets crédit-väsende, låter i sanning mera rysvärd, än den är.
Jag finnér icke Staten vara i ett sådant tillstånd af upplösning; i landet skipas lag och rätt, och sjelfva StatsUtskottet sysselsätter sig med beräkningar i landets mynt.
Skulle vi, för att komma in i rättstillståndet, afskrämde från ali pröfning, antaga det första system man framlagt, och detta endast för att få rättighet att välja oss ett annat?
De ifrågavarande systemerna äro:
Det ena, att man skall låta StatsBanken med säkra garantier qvarstå (emedan liden för dess upplösning ej ännu anses vara inne), såsom en grundpelare för Sveriges credit-väsende, egentligen såsom Deposit- och Vexelbank och äfven såsom Lånebank, så vidt crediten eller silfverfonden medgifva det, men med rättighet att efter rena grundsatser förvaltas och efter behofvet indraga sin lånerörelse.
Härtill erfordras £ att enskilda föreningar så väl uti form af Hypotheks-inrättningar sorn Privata Banker, med säkra garantier och på rationella grunder, bildas, och att deras utveckling, långt ifrån att hämmas, genast ifrån början understödjés, så att icke hela landets näringsKf må sättas i beroende ensamt af Statsbankens interesse.
Enligt denna plan, mine Herrar! hade jag trott, att intet skuldsystem, hvarken inländskt elier utländskt, i ena eller andra Verkets namn, hade erfordrats, och att Banken från sin sida, i stället för att söka understöd i .Statsobligationer, bade så småningom, i förhållande till silfréts utgång i rörelsen och enskilda föreningars uppkomst, kunnat låta dessa sednare öfvertaga lånerörelsen och börja den indragning, som Hr v Troil har vidrört.
Detta system öfverensstämmer så mycket mera med mina åsigter, som jag af samma orsak, som Frih. Rantzou anfört, icke är en vän af Statsskuld, och således icke heller af en utvidgning af RiksgäldsContorets obligationssystem, hvaraf roan icke kan beräkna förlusterna och farorna.
Det andra systemet, hvarvid man hittills ensamt synes häfva fästat sig, är att, utan enskilda föreningars framkallande, bibehålla Stätsbanken i sin nuvarande form och således göra våra näringar beroende af dess bestånd, dess credit och dess begränsning af röreise-capitälet.
Sådan tyckes i83o års organisations-plan hafva varit, och det är icke emot realisationen till sin princip, sorn jag har uppträdt, utan endast emot i83o års reglering; och det är emot denna, som jag har sagt, att den ej gifver mig garantier för vexlingens bestånd, och att den måste gifva valet 6 Den 20 Februarii f. m. emellan strypsystem, som skulle storta landet, eller Statsskuld.
Jag ville undvika Statsskuldssystemet; men efter den riktning, som i83o års Ständer togo, anser jag det hafva varit ett stort fel, att icke hafva uppställt det såsom ett nödvändigt stöd åt vexlingens bestånd eller landets lånerörelse.
Men i83o års
Ständer icke allenast valde det, i min tanka, felaktiga systemet, utan, sedan de valt det, begingo de ett nytt fel vid dess tillämpning.
De stadgade: att Bankens lånerörelse skulle bibehållas oförändrad, men medgåfvo icke
Banken rättighet till egen fri upplåning; de ålade således Banken att honorera sina förbindelser, på samma gång som de nekade den medel att kunna fullgöra dem.
På sådana grunder må man ej undra, om jag misstrott den, att jag misstrott opinionens ställning, och att jag ännu hyser de farhågor för vexlingens bestånd, som jag förut har sökt att motivera.
I denna ställning angrep jag i83o års reglering; men, utan hopp att kunna rubba dess grundvalar, då 72 §.
Reg.F. syntes nära att antagas, ansåg jag ställningen vådlig, realisationen osäker, opinionen behöfva lugnas.
Proportionen utaf 5 till 8 var ej ännu vunnen.
Jag ansåg vådligt att inför Nationen försvaga den endå ringa garanti för vexlingens bestånd, som fordna Ständer ansett nödig, emedan det helas fall skulle omstörta alla landets creditförlmHanden; då åter genom en rubbning af vexlingsgrunden, ehuru alltid uppväckande stridiga interessen, ingen verklig brytning, ingen prisförändring uppstod.
Denna förändring kunde, såsom jag yttrade, skänka Banken 2 millioner till lånerörelsens betryggande och, genom proportionens bringande till 5 till 8, lugna opinionen, till dess att mera rationella former hunnit blifva gällande; och detta är, hvad man har klandrat.
Detta i83o års system synes ännu vara det af våra organisatörer antagna; men nu är man färdig att vilja upplappa det genom tillägg af det, vid dess sida, visserligen nödvändiga Statsskulds-systemet, och ingen tvifvel är, att såväl vexlingen som lånerörelsen kunna drifvas, och till och med att myntförbättring kan äga rum, genom en, obegränsad skuldsättning, med folkets skatter i reserv..
Hr von Troil har i ett anförande, hvars sanna värde jag under dess uppläsande ej rätt uppfattade, enligt min tanka, i de flesta punkter utgått ifrån rena grundsatser och angripit i83o års Bankreglering till sitt innersta väsende, då han förklarat sig emot den för dagen rådande opinion om silfverköp, så snart uttagning skett till större mängd, och då han i stället yrkat indragning af Bankens lånerörelse.
Detta anser man i England såsom den rena principen för Bankförvaltning, såvida handelsconjuncturen verkligen rubbat coursen och fordrar dess återställande.
Måhända torde
Den 20 Februarii f. m. 7 man böra medgifva Banken rättighet att röra sig med något större sedelmassa än dubbla silfvervärdet, såsom Hr v. Troil bar föreslagit, och mahanda borde
Direetionens rätt att pröfva icke vara allt för hårdt begränsad.
De alternativer, som han framställt för silfverproportionens återställande, synas mig äfven vara goda, och jag invänder blott, att det blir svårt att linna Directörer, som rätt bedömma och rätt behandla dessa coursoperationer, hvilka blifva det vigligaste utaf hela organisationen.
Med min ide' går Hr von Troils anförande i nära öfverensstämmelse vid fråga om bedömandet af i83o års Bankreglering, och jag beder att få fästa Hr v Troils uppmärksamhet derpå, att hufvudtendensen af mitt förra anförande är emot i83o års lagstiftning, af det skäl, att den måste medföra:
Strypsystem, om man vill tillerkänna Banken dess rationelt grundade rätt att begagna egna tillgångar och, då behofvet fordrar, indraga sin utlåning; Skatteökning, om man, i stället att bereda Staten någon inkomst af Bankindustrien, ehuru detta synes lätt, vill låta den sjelf förtära denna del af landets arbetskraft; Skuldsättning, genom lånerörelsens bestridande på RiksgäldsContorets obligationer; inländsk om våra egna capitalister äga nog medel och hysa nog stort förtroende, annars utländsk.
Det är ock i öfverensstämmelse med Hr v.
Troils åsigt, som jag yttrat, att om enskilda föreningar hade hunnit ordnas, hade jag yrkat Bankens rätt att, så snart coursen började höja sig, indraga sin lånerörelse, afslå Diseont-lån, upphöra med fastighetsbelåningen; men då jag besinnade, att Banken, med ett capital af 18 millioner, är våra näringars förläggare, har jag tillagt, att jag nödgas hellre önska skatternas förökning genom Bancoräntans dragande från Statsverket, helst jag inser, att de prerogativer, som man alltid mäste tillerkänna denna Bank, skola en lang följd af år förhindra hvarje enskild föréning af dylikt slag: en förmodan, som jag redan tidigare, än jag anat, tinner besannad genom det förslag till privatbanks-lag, hvilket redan blifvit på R. o. Ad:s bord nedlagdt och, ehuru tillkommet för att lifva landets rörelse, dock råkat uti strid med sin ide' genom stadgandet, att mindre sedlar än på 5 R:dr Banco icke kunna gifvas ut.
Kantzous yttrande måste jag, af huru litet värde det än må vara, åt honom hembära min gärd af aktning för den rena, nära svärmiska, fosterländska anda, den tillgifvenhet för helgden af fordna löften och det öppna erkännande af sin öfvertygelses förändring, hvaruti jag längtar att en dag få mäta mig med honom.
I principen har jag alltid med honom varit ense; men jag är ledsen, att mina scrupler för tillämpningen ej ännu blifvit liäf - 8 Den 20 Februarii f. m. na, oell att jag icke kunnat oriktigt fatta grunderna för lians beräkningar.
Den ädle Frihrs fordna fruktan för silfrets vandring öfver gränsen liar försvunnit genom den erfarenheten, att våra importörer icke äga utländsk skuld att afse, och han slutar deraf, att handelsvågen icke väger under.
Jag kunde här lika med Hr v. Troil fråga, hvart det fordna silfvermyntet tagit vägen?
Jag tror, att det drifvits ut genom våra sedelemissioner; men måhända är nu handeln uti bättre jemnvigt.
Hr Frih. Kantzous slutsats är likväl ej en säker ledning för bedömandet af framtida förhållandet.
Sannt är, att då ett land ej äger ett metalliskt mynt, kan ej riktig handel länge drifvas eller utvidgas utöfver det jenina utbytet af egna produeter emot de nödvändigaste utländska, och köpmansröreisen blir den att vara blott commissionär, att sälja och återtaga uti varor jemnt hvad som svarar mot exporten; på båda omsättningarna tager han sin provision; nationen isolerar sig i sparsamhet och fattigdom; näringsidkaren tvingas att afstå ifrån utländsk njutning; handelns vågskål stadnar af sig sjelf.
Ai’betsamhet, klok ansträngning och beräkning äro grundvalarna för nationens välstånd; men om dessa dygder saknas, är det fara värdt, att tillgång på en bytesvara, som utländningen antager såsom god liqvid, kan verka slöseri och en förut okänd undervigt i handel, emedan priset på den utländska varan ej stiger i förhållande till förbrukningen, så länge som metallisk tillgång finnes.
Är nationen åter uäringsfull och hushållssam, ökar denna tillgång all dess handel, industri och välstånd.
Om våra handlande upplagt ett halft års provision af coipmalvaror, förmodar jag, att detta alltid måste ske om hösten, i anseende till Sveriges långa vintrar.
Att den är betald, är alltid gynnande och förmodligen en följd af utländska credilbruk, men minskar således icke vexelbehofvet nästa sommar.
Hr Frilierren anför, att uppbördsbeloppet, i4 eller i5 millioner, dock alltid mäste hålla sig i rörelsen; jag kan ej tro, att detta är af så betydlig verkan.
Statens uppbörd sker på aila tider af året, så att samma sedel kan göra flera liqvidera och dessutom förmodar jag, att både silfver och sedlar komma att dervid lemnäs.
Hr Friherren anser förderfligt att förena realisation med ett utländskt skuldsystem, men längre fram i samma anförande synes likväl Hr Friherren hafva ändrat denna öfvertygelse.
Hr Rosenblad har upplyst, att åtskilliga lagförslag och stadganden voro färdiga, andra tillämnade att upphjelpa iS3o års reglering, och sålunda frigjort sig från några af de anmärkningar, som jag framställt, och jag har aldrig betvifla t
Den ao Februarii f. ra. 9 lat Hr Rosenblads insigter i dessa ämnen; men dä dessa stadganden ej blifvit promulgerade, hemtar jag af Hr Rosenblads eget yttrande anledning till misstroende mot realisationen, grundadt på ofullkomliga lagar, och jag fortfar att hysa det, till dess jag finner, alt dessa brister blifvit afhjelpta, så vidt ej sjelfva systemet kau blifva underkastadt rubbning.
Hr Rosenblad yttrar vidare sin förundran deröfver, att jag kunnat begå ett sådant misstag att påstå, det mynlbestämningslagen talade om proportion af 5 till 8.
Jag kände väl förhållandet och kunde ej förstå, när jag skulle hafva begått ett sådant misstag; men jag finner, att jag emot slutet på ett enda ställe, genom ett obetänksamt begagnande af ordet: deruti, har gjort mig skyldig.
Förhållandet är, att denna proportion af 5 till 8 finnes föreskrifven uti Reglementet, men att sjelfva myntbestämningslagen, som blott utgör ett blad i bokens böljan, endast innehåller det uttryck, att vexlingen skall vidtaga, sedan de af R.
St. för Vexlingen beslutade åtgärder hunnit verkställas, och således hänvisas till Bancoreglementets stadgande om denna proportion af 5 till 8.
Bankens förmåga att realisera sina förbindelser å 128 sk. har jag icke satt i fråga, om man låter den indrifva alla sina fordringar, ehuru vid en sådan utredning de alltid omtalade 5 millionerna, som ännu ligga uti folkets fickor, torde åtgå att betäcka förlusterna på lånerörelsen, m. m , och på de 12 eller 13 millioner Statsobligationer, som väl icke låta sälja sig al pari.
Hr Rosenblad har, genom uppställande af ett visst procentförhållande, sökt visa, att proportionen af 5 tili 8 är helt nära vunnen, och, ehuru han icke direct har vederlagt mina beräkningar, skulle deraf vilja synas, sorn om jag ej räknat rätt.
Men huru kommer Hr Rosenblad till detta resultat?
Jo derigenom, att han från sedelstocken afräknar ett belopp i sedlar, som RibsgäldsContoret satt i rörelse, att icke nämna de obetydliga metalliska depositionerna.
Jag vet, att han kan svara, att 18Jo års
Ständer hade bort räkna på samma sätt; derom äro tankarne dock delade, och jag vet ej, huru man kan äga rättighet att pröfva, då man endast äger skyldighet att lyda deras föreskrifter, gifna i de mest bestämda ordalag.
Jag upprepar således, att, enligt sträng och riktig tillämpning af 18Jo års stadgänden, skulle 1,442,2.45 ll:dr 41 sk. 6 r:st. uti silfver ännu fordras för att bringa proportionen upp till 5 mot 8.
Jag skulle särskildt önska upplysning om orsaken till den skillnad, sorn finnes emellan uppgiften i K. M:s Nåd.
Skrifvelse och den af BancoFullmägtige tryckta tableau?
Hr Rosenblad har äfven sökt att raisonnera bort depositionernas beräkning till endast 2,400,000 R:dr, af den orsak, att detta blifvit uttryckt i en sednare §.; men stadgan2 H. 2 io Den ao Februarii f. m. derna uti Banco-Regiementets 5 och 6 §§. äro icke tvetydiga.
Men alla dessa beräkningar äro fullkomligen likgiltiga; ty Banken kan visserligen börja vexlingen med vida mindre silfverfond, ja! nästan utan, då obegränsad Statscredit ställes vid dess sida och Styrelsen, enligt Hr Rosenblads yttrande, äger mod att fullgöra sina åligganden.
Hr Rosenblad bär ingen fruktan för Finska sedlarnas tillströmmande, så vida icke detta lands Regering vidtager åtgärder emot deras gångbarhet.
Detta återkallar i mitt minne, huru en enda person, Hertigen af Choiseul, förmådde att nära störta hela Englands Bank, om icke hela Londons handelscorps förenat sig att stödja den.
Sverige kari ock äga fiender.
Angående fällda yttranden emot mina beräkningar om silfrets utgång i allmänna rörelsen och vårt lands behof deraf blifver jag i tillfälle att framdeles yttra mig.
Man har emot mig begått en orättvisa, då man sagt, att det vore mitt förslag att stadga coursens rubbning under vexlingen.
Jag har sagt, att jag gjorde det afseende på coursens antagande såsom den alltid rätta vexlingsgrunden, att jag önskade, om rubbning kunde ske, äfven sedan vexling börjat, inom vissa gränsör; men jag har ej positivt yrkat ett stadgande, som skulle möta så mycken svårighet vid tillämpningen; jag bar endast i deduction af rättsbegreppet vidrört det, och jag kan ej förstå, huru man kunnat annorlunda uppfatta det.