Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bankens personal, men jag kan ej derföre gilla den principen, att man skulle betala för den särskildt.
Jag bär ej assignerat på Banken och ämnar ej göra det, således kan det qvitta mig lika; men man borde ej säga, att den ena skall betala, men icke den andra.
Della är inconseqvent.
Bättre vore att säga, att man upphör med mottagande af depositioner; men så länge man dermed fortfar, ligger stor orättvisa uti att taga betalning af en och icke af en annan.
Jag måste således för min del protestera mot Ulskts åsigter i denna fråga, samt anser lämpligt, att stadgandet utgår oell att livar och en må få göra deposition i Banken utan afgift.
Jag får bedja om ursägt, att jag ännu en gång upptiäder för att tala i detta ämne.
Det sker i anledn. af Frih. Ehrenborghs yttrande.
Det bar blifvit anfördt, att öfverassignering vore en af privatbankers furie— tioner.
Om de skola öppna räkning med Banken, få förtroende och behålla credit, så sker det ej derigenom, att de använda öfverassignering.
Vi hafva sett och erfarit de oredor, som deraf uppstått.
För Banken är faran ingen, ty den kan ej förlora mera, än som blifvit insatt; men alla de enskilda, som på god tro emottagit assignationerna och möjligen dertill tvungna genom brist på mynt i orten, blifva bedragna och få sedan i eoncurserna intet.
Det hör till vilkoren för den allmänna creditens ordnande, att hindra bedrägliga förhållanden.
Alt enskilda på grund af några tusen r:örs deposition kunna röra sig med 100,000 r:dr är visserligen fördelaktigt för dem, men skadligt för samhället.
Enskilda, om de hafva credit, kunna vända sig till de enskilda personer, hos hvilka en sådan räkning kan öppnas; då blir det enskilda förtroendet, som bestämmer sedlarnas mer eller mindre gångbarhet.
Men der Banken såsom betalningsskyldig uppgifves, der bör ock denna uppgift innehålla sanning, eller strängt straffas.
Äfven jag gillar denna del af Utsk:s betänk, och tror, icke allenast att det varit vådligt indraga assignationsrätten, utan äfven att den är af högsta behof, emedan det finnes provinser, som ej hafva annat bytesmedel.
Cederstvöms yttrande i anledning af Frih, Ehrenhorghs, tror jag ej den sistnämndes mening hafva varit, att privatbanker så skulle röra sig, som Frih.
Cederström framställt, utan att det vore privatbankerna, som under gifna conlroller sjelfva öfverassignera på dess ägande silfverfond.
När en sådan bankrörelse kommer att äga bestånd, måste den enskilda assignationsrätten på Banken upphöra.
Möjligen skulle likväl nu farhågor för missbruk kunna uppstå, emedan jag tror, att exempel inträlfat, då förlust ägt rum för assignationsägare.
Om så skulle vara förhållandet, och en allmänhet derigenom skulle komma att lida, bör man vara betänkt på correctiver.
Jag skulle tro, att man kunde låta Den 6 Maj f. m.
Banken lemna blanketter till assignanterna för det belopp, hvartill en och hvar lutnde äga credit, och till erhållande af hvilken rätt man borde få lemna godkända hypotbeker eller personlig borgen; ty det är ganska naturligt, att assignationsrätten icke kan vara fullkomligt säker, då den blott är beroende af en commissionär.
Den skulle derföre kunna så reglementeras, att inga förluster uppstode och att Banken således biträdde den enskilde.
Huruvida sjelfva vexelstadgan kunde tillämpas på delta slags papper, tilltror jag mig icke att kunna bedöma.
Möjligen kunde det vara stridande mot gällande lagar.
Det är antingen mitt eller Frih, Cederströms fel , att jag blifvit missförstådd.
Horn har till en del förklarat min mening.
Jag ber att få säga, det jag ansett en så beskaffad afskrjfningsräkning, som nu varit i fråga, lämpligen böra tillhöra privatbanker, hvilka icke lära underlåta att förse sig med erforderlig säkerhet.
Att säga, huru det skall tillgå, vore att ingå i detaiiler.
Det har i Skottland låtit sig göra.
Alt TJtsk. här i detta betänk, skulle gå in i sådana små detaiiler i afseende på säkerheten har jag ej ansett lämpligt, då detta endast är ett principbetänk.; och jag är öfvertygad, att Utsk. ej lärer underlåta att med assignationsrätten förena sådana vilkor, att säkerhet vinnes.
Jäg för min del kan ej annat än vidblifva den mening, att i denna punkt ligger en grannlagenhet alt ej brådstörtande vilja skada rörelsens fortgång.
Sannolikt skulle åtminstone i de orter, der privatassignationerna äro i omlopp, realisationen ej blifva välkommen, om den störde de förhållanden, som i detta afseende redan der existera.
Jag begagnar detta tillfälle för att nu åt TJtsk. hembära min gäld af tacksamhet, för det att Utsk. vårdat ett interesse, sorn behöfver vårdas.
Cederström och
Ilr von Qvanten hafva fortfarit alt yrka, att öfverassignering ej borde få äga rum.
Jag anhåller att genom exempel få bevisa, att den mäste få ske.
I samma slund den upphör, måste assignationsrätten äfven de facto upphöra, Assignationsrätten är ledan genom sin natur belastad med kostnader och måste, om ock endast derföre, lill ett visst belopp begagnas.
Jag har varit revisor för ett bolag och har sett, att då assignationerna ej gingo väl och med förtroende, men kostnaderna gingo lill 3 ä 4°° ijdr om året, följden blef, att man måste upphöra med assignationsrättens begagnande.
Så är alltid förhållandet.
Kan ej öfverassigneringen ske i någorlunda stor scala, så blir det omöjligt att fortsätta den, utan den förfaller då af sig sjelf.
Jag tillstyrker således, att Utsk:s förslag bibehålles.
Jag har blifvit missförstådd af Gr, Cronhjelm.
Jag har aldrig vidrört öfverassigneringen, ej Keller privatbankers skyldighet att öfvertaga denna rörelse.
238 Den 6 M a j f. m.
Jag har endast hållit mig vid sjelfva frågan om rättigheten att deponera silfver och guld, och i den frågan har jag ännu ej funnit någon talare, som upplyst mig, hvarföre den ena bör betala mera än den andra.
I alla fall har ju Banken aldrig förlorat något, och Banken kan ej förlora; ty om öfverassignering sker, betalar ej Banken öfverskottet.
Banken borde ej bekymra sig om annat, än att personen deponerar medel.
Det är blott den enskilde, som lider, och det gifves många sätt att göra en enskild lidande, utan att assignera på Banken.
Man kan utgifva egna reverser, och det är ej alltid sagdt, att de blifva betalda.
Jag blir vid den satsen, att hvar och en, som deponerar, bör få göra det utan afgift.
Att döma efter några ledamöters yttranden, skulle man tro, att öfverassignering vore för Banken fördelaktig.
Jag anser den ej så, utan som ett ondt.
Det kan väl hända, att det ej kan afhjelpas genast; men man bör vara betänkt derpå ju förr, ju heldre, och den utväg, som Gr.
Horn uppgifvit, är att taga i öfvervägangande.
Den åsyftar dessutom, såsom Utsk. i en annan punkt föreslagit, några correctiver.
Banken äfventyrar, på sätt en ledamot upplyst, ingenting genom öfverassigneringen, ty den inlöser ej assignationer till högre belopp, än den äger behållning; men äfventyret är för den allmänhet, som har assignationerna i rörelsen.
Någon har påstått, att ingen förlorar på denna rörelse; jag vet åtminstone, att man fått vänta ett år, innan man fått sådana assignationer betalda.
I närvar. ögonblick är en stor concurs i Wermland, deruti betydliga summor af assignationer lära ingå.
En ledamot har trott, att assignationer ej skulle uttränga b:cosedlarna, om de förra hölles sämre i anseende än de sednare; men blott de i stället för btcosedlar emottagas i rörelsen, göra de b:cosedlarna umbärliga och föranleda deras hastigare och betydligare återgång till Banken.
Men för att återkomma till föremålet för min första anmärkning, och då man sagt det vara obilligt att begära betalning af en och ej af en annan, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att då de allmänna verkens instruetioner gifva Banken bestämd säkerhet att alltid få innehafva deras cassör, och då de år ut och år in hafva betydliga summor innestående, är deruti en så gifven fördel för Banken, att den gerna bör utan betalning underkasta sig det med deras assignering förenade besvär, helst de aldrig kunna göra Bankens sedelrörelse någon skada med deras assignationer, som ej löpa mera än några dagar och alltid äro ställda på större behållningar.
Annat är assignationsrörelsen för landsorterna, hvilken skadar, emedan den drifver in sedlarna till Banken.
Dessa assignationer äro ganska talrika, då deremot de allmänna verkens äro få.
Följden deraf är, alt bancokamererarne af de förra haf - Den 6
Maj f. m. va mycket besvär och Banken behöfver tillsätta flera tjenstemän.
Det är således skäl, att de enskilda betala.
Äfven om ett stort handelshus, som sällan och blott för större summor assignerar, finner för sig beqvämt att hålla cassa i Banken, så ma det gerna för penningarnas försäkring mot stöld och brand kunna betala ro r:dr om året; ty mera än 4° assignationer torde det ej komma att utfärda.
Jag får således förnya min anmärkning om nödvändigheten att i sjelfva redactionen göra den förändring, jag föreslagit. 18, 19 och 20 punkterna föredrogos äfven tillsammans, såsom stående till hvarandra i nära sammanhang.
Jag får vid denna punkt göra den anmärkning, att, enligt min tanka, de creditiv, som här äro nämnda, böra till betydlig del aflägsnas från Banken. R. o.
Ad. har redan uttryckt en stark opinion i detta fall vid en votering om statscreditiven.
De grunder, hvarpå R. o.
Ad. fattade detta beslut, äro lika gällande för denna fråga.
Tvärtemot ofvannämnde beslut är här föreslagit, att creditiven till Manufact.-disconten , Jerneont. och Fahlu bergslag skola såsom förut utgå emot 3 proc:s ränta, och oansedt att Banken kom att betala en högre ränta.
Jag finner det i alla afseenden olämpligt att på Banken, efter realisationens början, anvisa en credit till så stort belopp och så låg ränta.
Jag vet, att dessa creditiv äro anvisade till uppmuntran för vissa näringar.
De hafva uppkommit under den period, som var utmärkt genom så liten vård för Banken.
Det är från år 1818 man kan räkna dessa creditiv, åtminstone till deras stora belopp.
Då erhöll Manufact.-disconten 1 million och på samma sätt är det med Jerneont.
Delta har likväl ett gammalt stadgande för sig, nemi. det, att räntevinsten skall lemna medel till befordrande af näringens förbättrande.
Detta lofliga företag, hvilket är ganska nyttigt, anser jag böra fortfara; men jag vill hafva creditiven öfverflyttade lill Riksg.-cont., och jag tror, att med den credit, som Jerneont. äger, det vore lämpligast att ej göra R.
St. eller Banken till mäklare, utan att Jerneont. sjelf måtte begagna sin credit och upplåna medel till 5 proc.
Det är ganska säkert, att det finge lån.
Jag vill ej vara emot, att skillnaden i räntan finge utgå af Riksg.-cont.; jag skulle till och med säga af Banken, om jag ej ville utgå från den principen, att intet hädanefter bör tagas af Bankens vinst.
Jag yrkar således, att inga creditiv för dessa inrättningar må finnas, och att, 0111 de skola beviljas, de öfverflyttas på Riksg.-cont., samt att, om Jerneont. fortfarande skulle vara i behof af ränteskillnaden, det må erhålla den; men alt hela denna rörelse må blifva skiljd från Banken.
För öfrigt anser jag, att de små creditiv, som här äro anvisade för smärre behof, såsom sparbanken, brandförsäkringen m. m., gerna må bibehållas, enär de nästan D c n 0 Maj f. tn. aldrig begagnas, nien ej mot lägre ränta än 4 proc.
Hvad odlings- och fastighetslånen angår, har jag redan i gär yttrat den opinion, att hela denna fastighetsbelåning är en rörelse, sorn alldeles borde skiljas från en sund bankförvaltning.
Då det likväl ej i närvar, ögonblick är att tänka på att skilja den derifrån, må den då gerna qvarstå under den förhoppning, att de snart kunna öfverflyttas på lämpliga hypotheksföreningar.
Hr Lefre'ns förslag vara tjenligt såsom en öfvergång till andra sundare anstalter för fastighetsbelåning; men lika med Utsk. anser jag^att sådant nu torde vara för tidigt, ty man har farhåga att sätta sig emot mägtiga interessen, för att vinna ändamålet, eller realisationen.
Jag tillstyrker således förändring i afseende på creditiven.
Särskildt vill jag nämna, alt jag anser creditiven principvidriga och skadliga.
Ehuru jag utgår från den grund, att ingen proportion emellan silfverfonden och sedelstocken bör bestämmas, anser jag dock förunderligt, att man i ett betänk., der man strängt velat vidhålla denna proportion, likväl vill lemna en stor creditivrättighet för assignationer, hvilka, då de begagnas, skulle hafva till följd en stor rubbning uti proportionen emellan silfver och sedelstock.
Då jag begärde ordet, var det egentligen med afseende på uppläsningen af ingressen lill denna punkt.
Jag var rädd för någon förvillelse genom de tryckfel, som der influtit, att der nemi. står 5 lill 8, då det skall vara i lill 5.
Jag har ansett nödvändigt att härvid fasta uppmärksamheten.
Vi äro nu komna till den vigtigaste delen af Utsk:s betänk., och hvarpå myntbesrämningens bestånd till en hufvudsaklig del beror.
Utsk. har slått mellan två eldar.
På ena sidan nödvändigheten att göra myntbestämningen orubblig för framtidan och å andra sidan aila de näringars interesse, som förut i Statsbanken fått en del af sina för lag.
Nu har äfven fråga blifvit väckt om hypotheksföreningar, hvarom man mycket talat och skrifvit.
BancoUtsk. har föreslagit, att i proc. af fastighetslånen skulle afsättas till hypotheksföreningar.
Detta gör något mer än 90,000 r:dr.
Reparliseras denna summa på alla 24 länen, får hvarje icke mer än 4)000 >:dr b:co, och huru vill man tänka sig tillvägabringande af hypotheksföreningar med denna lumpna summa.
Ja^ yrkar högt på hypotheksföreningar, ty vi hafva af andra länder funnit, huru välgörande de varit.
Länder, som genom krig varit förstörda, hafva genom dessa inrättningar blifvit upphjelpta.
Dä vi hafva alt hoppas att komma till samma ändamål, vill jag nu begagna tillfället att anföra några motiver till stöd för införandet af dylika inrättningar.
Jag vill äfven lenina till de Utsk., sorn komma att bearbeta det reglementariska, några upplvsnin gar - Dtn 6 Maj f. m. gar i detta ämne, som måhända kunde åtminstone till en del användas.
Emedlertid får jag uppläsa motivet, äfvensom öfverlemna omförmälda reglemente.
Hr von Qvanten uppläste derefter inledningen till ett af honom författadt project till reglemente för en hypothekscreditförening, uppstäldt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det för StorHertigdömet Posen gällande, men med tillämpning på Sverige; hvarefter han fortfor:
Jag anhåller, att detta måtte meddelas det Utsk., som behandlar frågan om hypotheksföreningar; hvarjemte jag får tillägga, att då jag anser dessa inrättningar vara af ett hufvudsakligt gagn, anser jag den af Utsk. uppgifna tillgång ej uppfylla ändamålet, utan vågar föreslå genom denna motion, att det vid sista riksdagen beslutade silfverlan, 2 millioner r:dr, hvilket äfven för realisationen kan vara gagnelig!, måtte upptagas och användas till jordbrukets samt hypolheksföreningarnas befordran.
Adelns och ståndspersonernas jord är intecknad till 45 å 47 proc. af taxeringsvärdet, hvilka inteckningssummor än ytterligare komma att uppdrifvas, så länge dessa inteckningar bära 6 procrs ränta.
Räntenedsättning kan endast ske derigenom, altman lånar penningar, der man kan få dem för 3 å 4 proc.
Statsmagten kan tillvägabringa sådana lån af utländska capitalister, hvilka lån då icke blifva statsskuld, emedan räntan betalas af enskilda och icke drabbar statsverket.
Dess obestridliga fördelar äro: 1:0 en tillvägabragt lägre räntefot, utom hvilken jordbrukaren måste gå till undergång; 2:0 ökade capitaltillgångar för låg ränta till näringarnas betydliga förkofran; 3:o myntbestämningens befästande genom bancofondens consolidering; 4:o aht detta utan coursens höjande, emedan endast årliga räntan courserar, aldrig capitalet annorlunda, än fördeladt på amortissementstiden.
Jag anhåller således, att denna motion måtte tagas i öfvervägande; ty vill man vinna ändamålet, måste man använda medlen.
Inom Sverige finnas inga capitaler härtill.
Hr Lagerhjelm, som önskat vederlägga, hvad jag nyss anfört, men af angelägna göromål såg sig hindrad att här qvarstadna öfver Hr v.
Qvantens uppläsning af hela den vidlyftiga boken, har uppdragit mig att anföra sina skäl mot mig, med rätt för mig att söka vederlägga honom.
Hr Lagerhjelm har trott, att i allmänhet dessa crediliv ej skulle vara farliga.
Jag vill då svara på denna första punkt, att de icke till sin princip äro riktiga och att sådana verk, hvilkas credit ej behöfver dessa creditiv på Banken, kunna sjelfva skaffa sig dem.
Hr Lagerhjelm har trott, att en hastig öfvergång skulle vara skadlig.
Jag får härpå svara, alt indragningen naturligtvis ej bör ske fortare, an förbindelserna förfalla, och för det andra yrkar 6 H. 3i Den 6
Maj f. m. jag mycken varsamhet, på Jet att ingen rubbning i förhållandena må äga ruin.
Hr Lagerhjelm har för det tredje trott, att då bancovinsten, enligt Bankens octroj, är afsedd ad publicos usus, skulle det dermed vara förenligt alt använda den till sådana ändamål som dessa.
Jag tror, att vi i detta fall äga rättighet alt frångå detta första stadgande för Banken, och att vi först vid en kommande riksdag böra besluta öfver bancovinsten.
Hr Lagerhjelm har dessutom upplyst, att de icke begagnas ryckvis, ulan äro i jemn circulation.
Jag tror dock, att om våren betydliga summor finnas oultagna för Jernconl., hvilka sedan hastigt uttagas.
Hvad den farhågan beträffar, att näringarna ej skulle kunna vara af med detta biträde, medger jag, att creditiven må öfverflyttas på Riksg.-cont., eller, om de skola qvarstå, att de minskas med 5o eller 100,000 r:dr om året, så att de småningom kunna försvinna; ty en bestämd sanning är det, att sådana creditiv äro olämpliga och oriktiga i en bank, aldrahelst en bank, som vill behålla en viss proportion emellan silfverfond och sedelstock.
Det är verkligen en särdeles olycka för hypotheksföreningar, att en så varm vän af dem, som Hr v.
Qvanten lika med mig är, nu blifvit dem mera skadlig, än han sjelf tror.
Han har nemi. nära nog gjort
Riddarhuset tomt genom den långa tryckta brochure, han uppläst.
För att icke, hänförd af samma nit, verka detsamma, anhåller jag endast att få reservera mig rättigheten att i detta ämne yttra några ord, då frågan förekommer om cassacreditiven, hvilka jag anser stå i ett nära sammanhang med hypotheksföreningarna.
Jag skall således här blott anföra några ord, att nemi., om Banken anser förenligt med sin egenskap af bank att kunna lemna credit, skulle jag tro, att jordbruket har lika behof af understöd som andia näringar, och att det således kunde beredas lika väl åt jordbruket, som det till 3 proc. lemnäs Jernconl., Manufact.- disconten, m. m. lalla fall anser jag för conseqvensens skull, att, om dessa creditiv skola qvarstå, de böra uppsättas lill 4 proc:s ränta, hvarigenom visserligen icke den summa, sorn tillflyter Banken, höjes med mer än 24,000 r:dr; men det bör ske derföre, att det icke är rätt att utställa creditiv med mindre ränta, än man sjelf betalar.
I öfrigt och som jag i afseende på hela denna punkt önskade fästa uppmärksamheten på det förslag, Hr Lefren gjort, men troi-, att det ej kan vara otillämpligt att sätta det i sammanhang med cassacreditiven, vill jag ej nu vidare trötta R. o. Ad.
Det måtte icke vara främmande för Frih. Ehrenborgh, såsom gammal riksdagsman, att firma olika tankar yttrade i ett ämne.
Jag skulle tro, att Hr Frih. ej kan finna sina ideer så ofelbara, att ej andra få yttra sin tanka, om också de skulle vara olika med Hr Frih:s.
Hvad Den 6 Maj (. m. *43 Rid darlin sets tomhet angår, tror jag, att klockan och den snart inträffande middagstimmans inflytande på magarna derpå verkat mera, än längden af mitt anförande; ty jag falsett, att yttranden, som varat 2 0 3 timmar, någon gång ej förjagat Ståndets ledamöter, och mitt har visst ej räckt öfver en qvart.
Jag får äfvenledes fästa uppmärksamheten på en liten omständighet, som jag nu vill nämna, och hvaruti jag vill lemna Frih.
Ehrenborgh tillfälle att rätta ett misstag, i fall han finner det ljenligt.
Utsk. föreslog i y:de punkten, att, 0111 Banken skulle komma i en vådlig ställning, den skulle äga rättighet att försälja sina lån mot inteckning.
Jag förbehåller mig att få återkomma till detta ämne; ty dä Utsk. uppställt denna händelse, skulle det ju möjligtvis kunna hända, att sådant lomme ifråga.
Jordbrukets nuvarande ställning kommer från den höga räntan af 6 proc., som det icke kan bära.
Man talar om, att industrien ej går framåt och att den ena rörelsen stadnar af efter den andra.
Ingen rörelse finnes i Sverige fördelaktigare, än att låna ut sina penningar på 6 proc.; intet land har en så förmånlig rörelse.
Så länge detta får qvarstå, kunna vi ej vinna någon förkofran.
Då våra cassör icke lemna lån under 6 proc., skulle jag anse lämpligt, att Slalsmagterna sökte bereda jordbruket tillfälle till sådana inrättningar, der man kunde erhålla dem mot lägre ränta; ty dessförutan kommer denna modernäring att alltid förblifva i ett bedröfligt förhållande till andra näringar.
Jag vidblifver således, hvad jag nyss yttrade, att den enda hufvudsakliga hjelp, som torde finnas, är ett sådant silfverlan, som jag nyss föreslagit, så stäldt,att man deremot kunde få utbyta sina nuvarande lån; och man kunde derigenom komma att slippa att tala om en sådan sak, som att Banken skulle sätta i fråga alt sälja sina inteckningshandlingar.
Då jag sist hade ordet, försummade jag att besvara en värd talares yttrande.
Jag hade sagt, att Hr Lefre'ns motion innehöll ett lämpligt sätt att från Banken skilja och på andra creditföreningar, hvilka man hoppas kunna tillvägabringa, öfverflytta odlingslånen.
Qvanten har uti en af honom framställd vederläggning -yttrat, att den fond, som lomme att öfverflyttas, utgjorde en lumpen summa, hvilken, då den fördelades, skulle lemna elt obetydligt belopp åt hvarje län.
Det kommer sig deraf, att Hr v.
Qvanten endast läst i:sta punkten, men icke den följande, som upptager fastighetslånen, hvilka uppgå till nära 5 millioner.
Om denna summa fördelas på länen , får hvarje län öfver 200,000 r:dr.
Lägger man dertill, att många län äro så beskaffade, alt de ej pä många år kunna begagna bypotheksföreningar, och att således andra län kunna komma i åtnjutande af så mycket mera, så skulle, enligt det uppgifna förslaget, kunna till gagn för sådana föreningar be - Den 6
Maj t. m. räknas omkring 35o,ooo r:dr.
Detta är visst icke mycket, roen i vårt land ganska vackert att börja med.
För öfrigt får jag vördsamt hemställa, om icke, då frågan om hypotheksföreningar är så vigtig, att den fordrar all möjlig eftertanke och uppmärksamhet, R. o. Ad. skulle instämma i den begäran, att Hr v.
Qvantens stora bok kunde få hvila på bordet och förekomma i ett annat plenum, då vi komma till cassaerediliven.
Jag tror, att det är en fråga, som, om deni ett sammanhang skall betraktas, kommer att upptaga mycken tid.
Vid denna punkt har jag tagit mig friheten att låta en reservation medfölja.
Den innebär ett förslag att, i den mån liypotheksföreningar hinna bilda sig, på dem öfverflytta den fördel, som nu vissa personer hafva af Bankens lånerörelse, den nemi. att mot 4 procts ränta och 2 procls afbetalning på capitalet få hafva stående lån.
Jag har varit nog lycklig att få ideen gillad, men ej att få den framställd såsom Utskls tanka.
Hufvudsakliga skälet har varit, att man ej anser sig böra göra något för inrättningar, som ännu blott finnas i project.
Jag hade trott, att, då man vill, att en god sak skall hafva framgång, man bör befordra dess tillvägabringande, och att detta likväl betydde något, åtminstone så mycket, att
Representationen hade uttryckt sin välvilja för dessa föreningar.
I sammanhang dermed är tillfälle beredt för dem att kunna få nyttja cassacreditiv, hvarom Frih.
Ekrenborgh förbehållit sig att framdeles orda.
Jag förmodar, att Hr. v.
Qvanten blifvit missförstådd; de 4ooo r:dr, hvarom han talade, voro förmodligen icke capital, utan den räntevinst, som skulle uppstå, om detta fördelades på samtliga länen.
Om icke mitt minne bedrager mig, utgör hela räntevinsten, när den divideras roed samt), länens antal, ett par hundra r:dr mindre än 4ooo.
Detta är ingen missräkning af betydenhet, och discussionsvis kan man gerna upptaga den runda summan.
Det vore denna vinst, som vore nödig till betäckande af inrättningarnas utgifter, såsom för deras cancelli, skrifmaterialier, m. m.
Då i alla fall inrättningarna skulle omfatta flera lån än ett, skulle denna vinst blifva ändå större.