Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa planer voro för påfven välbekanta och i oktober 1511 hade han afsatt och bannlyst fyra kardinaler (af Santa Groce, S. Malor Cosenza och Bayeux), hvilka ansågos som planernas egentliga fostrare.
De bannlysta togo sin tillflykt till Blois och uppeldade Ludvig XII att låta den nämda beskickningen afgå.
I spetsen för densamma stäldes doktor Pierre Cordier,.
hvilken författat den reseberättelse, som nu i 370 år hvilat outgifven och som vi afskrifvit i biblioteket i Besançon.
Med ett väl beridet följe begaf sig doktor Gordier i början af december månad 1511 i väg från Blois, der de ofvannämda affälliga kardinalerna då höllo franske konungen sällskap och önskade Gordier lycka på resan.
Kosan styrdes, såsom man ofta gör ännu i dag på fard från Frankrike till England eller Skotland, till den normandiska hamnstaden Dieppe, men att komma vidare derifrån, hade sig icke så lätt som nuförtiden.
De i fråga varande resande fingo i fyra dagar vänta på den gynnande vind, om hvilken de flitigt anropade allmakten, som först efter nämda tids förlopp lät beveka sig af deras böner, så att de vid en strålande mor-gonrodnad kunde stiga ombord (“ tandem supplicibus vocis divinitus implorato auxilio, aurora ferme tune radiante mare conscendimus “).
De hissade sina segel med kurs på Skotland och hunno dess kust efler sex dagar, då de “ med Guds hjelp friska och oskadda * landade i närheten af Edinburgh, der de mottogos på bästa sätt af åtskilliga förnäma skottar samt redan följande dagen erhöllo audiens hos konung Jakob, hvilken vid detta tillfälle hade vid sin sida erkebi-skopen i Glasgow jemte åtskilliga andra prelater och dess-utom många baroner, grefvar och adelsmän.
Sedan doktor Cordier framfört sitt ärende, lät konungen genom sin pro-kansler gifva det svaret, att han ofördröjligen ville sammankalla alla sitt rikes prelater till öfverläggning.
I midten af januari 1512 blef ock en lysande kongress församlad i Edinburgh med syfte att diskutera det kinkiga ämnet, huruvida kyrkomötet borde anses stå öfver påfven, eller, påfven stå öfvér kyrkomötet.
Då några talare syntes luta åt den senare åsigten, blefvo de af doktor Cordier bombarderade med en förfarande mängd kätterska projektiler, hemtade ur båcje den borgerliga och den kanoniska lagen.
Detta hans onekligen vältaliga och kraftiga föredrag, uppstäldt i icke mindre än 43 särskilda paragrafer, är bi-fogadt reseberättelsen.
För nutida läsare, som varit med om påfvens ofelbarhetsförklaring, är det af ett egendoiriiigt intresse se huru doktor Cordier för 370 år sedan utredt det befängda i den saken — sjelf säger han med en viss stolthet, att hans bevisföring rörande påfvens allt annat än ofelbara ställning är “ klarare än middagssolen “, och hvarje opartisk måste härutinnan gifva honom rätt.
Att kyrkomötenas ofelbarhet icke — såsom Cordier tänkte sig — kan anses i och med det samma ådagalagd, blir en sak för sig.
Vi skola låta våra läsare sjelfva döma, i det vi framlägga några länkar ur den långa beviskedjan.
Kyrkan — skri / ver doktor Cordier i det tal som han uppläste vid den ifrågavarande kongressen i Edinburgh 1512 — kyrkan eger bestånd i sina heliga, d. v. s. i prelater och biskopar, hmlka äro och kallas heliga, derför att de befinna sig i apostlarnes ställe.
Men då hvarken påfven eller någon annan kan frälsas utanför kyrkan, så måste ett allmänt kyrkomöte, som representerar sjelfva kyrka / n, ega en högre värdighet än så väl påfven som hvarje annan kyrkans medlem.
Att kyrkomötet står öfver påfven, framgår vidare deraf, att när två personer tvista om den påfliga stolen, så tillkommer det ett allmänt kyrkomöte att af göra frågan.
Och hvadskall man säga om påfv ens ofelbarhet, då dm kanoniska
• lagen förutsätter att han kan begå misstag, att han kan anklagas och straffas af ett allmänt kyrkomöte!
Ja, det kan ju gå ända derhän att påfven — om han begår alltför förargelseväckande handlingar — blir dömd såsom djefvUlen; men huru skulle detta vara möjligt, om kyrkomötet, som ensamt eger rättighet att döma honom, ej stode öfver påfven?
Påfven kan fela, men ett allmänt kyrkomöte kan icke fela.
Och kyrkomötet är icke endast i tillfälle att gifva påfven varningar och bestraffningar.
Bet kan äfven, om så visar sig nödvändigt, af sätta påfven.
Ty Kristus, men icke påfven är kyrkans hufvud.
Enligt Mathei evangelium talade vår herre Kristus till apostlarnej då de voro f örsamlade såsom representanter för hans kyrka, och sade: “ Si, jag vill vara när eder till dess tiden är fullbordad. “ Dessa ord är o icke sagda ensamt till Petrus, utan till alla apostlarne.
Kyrkan kan icke misstaga sig, hvilket ej kan sägas om påfven, ty såsom menniska kan han misstaga sig och synda, hvilket äfven flere påfvar hafva gjort, såsom påfven Marcéllinus, som offrade åt afgudarne, och åtskilliga andra, hvilka på grund af kätteri eller förargelseväckande beteende blifvit af satta från sin apostoliska makt och myndighet.
Kyrkan sjelf har deremot alltid egt bestånd, i kraft af vår herre Kristi löfte att rädda henne lijcsom en Noaks ark ur denna verldens stormar. ---
Med en oändlig massa citat, ur nya testamentet, ur kyrkofaderna o. s. v. förfäktade doktor Gordier vid den i fråga varande kongressen riktigheten af sin och sin monarks uppfattning, och detta med den framgång att motståndarne alldeles nedtystades samt både den skotske konungen och de skotska prelaterna erkände att doktor Gordier hade rätt.
Vid tanken på denna triumf egnar förf.
i sin reseberättelse ett särskildt hedersomnämnande åt konung Jakob * och åt hans mångsidiga kunskaper (gifvande honom epiteten “ multiscius et multarum liter arum plurima pollens pruden-tiau).
Hvad särskildt beträffade det tilltänkta kyrkomötet i.
Pisa, der Julius II skulle tagas i upptuktelse, fann hans skotska majestät att detta var af behofvet väl påkalladt, i synnerhet då han förnam att Julius icke dragit i betänkande att till den allra kristligaste franske konungens underkuf-vande förse sig med direkt understöd af sjelfva de otrogna (turkiska hjelptrupper, som påfven i sin förbittring uppbudat).
Konung Jakob lofvade derför att för sin del skicka sändebud till synoden i Pisa, hvarom han ock genast medelst ett handbref underrättade den franske monarken.
Efter väl förrättadt ärende rustade sig alltså doktor Gordier att lemna Edinburgh och fortsätta sin resa till Danmark.
Emellertid drog Nordsjön till en början ett streck öfver räkningen, ty isbelagda vågor och stormande vindar qvarhöllo honom på Skotlands gästvänliga kust ända till midten af mars.
När han ändjtligen uppbröt, medförde han följande bref från den skotske konungen till den danske *:
* Till den mäktige och lysande fursten Hans, med Guds nåde Danmarks konung etc. sänder Jakob, med samma Guds nåde skottarnes konung, sin helsning med tillönskan om allt godt.
Högt ärade herr broder och morbror!
En förträfflig man, doktor Cordier, sändebud från min frände, hans allra kristligaste franska majestät, har hos oss uppehållit sig någon tid, medförande från nämnde konung bref och andra meddelanden rörande den liga, som påfven och spanske konungen i förening med Venedig ingått mot romerske kejsaren samt inot hans allra kristligaste majestät.
Han omtalar den fara, som hotar alla kristna samhällen, och påpekar det allmänna kyrkomöte, som bör hållas till af värjande deraf För öfrigt har den nämnde doktorn på det skarpsinnigaste sätt ådagalagt allt detta inför oss och våra pre-
* JJrofven äro, liksom handskriften i öfrigt, affattade på la^ tinska språket.later; med många juridiska skäl har han uppvisat den myndighet som kan tillerkännas åt nämnda kyrkomöte.
I denna kinkiga ställning utbedja vi oss äfven edert uttalande.
Må det nu ligga eder om hjertat att skri / va till de med eder vänskapligen förbundna konungar och furstar, att äfven de må sända- representanter till det omtalade mötet.
For öfrigt anbefaller jag åt ers höghet den lärde doktorn, så att han må finna sig hafva kommit till ett vänskapligt land.
Högt uppsatte herr broder och morbror, under de bästa välönskningar gifvet i mitt palats etc.u
BrefVet är dateradt i februari, men som ofvan omtalats kunde de resande icke begifva sig i väg förr än i mars.
Utkomna på hafvet, blefvo de väderdrifna uppåt norska kusten, och då de ändtligen efter tio dagars segling hunno till Danmark, voro de nästan uppgifna äf köld och andra vedermödor.
Beskrifningen på ankomsten är i hög grad tröstlös.
Det låg tjockt med is och snö, ända till den grad att knapt något spår syntes af menniskor eller djur.
Himlen Tar mörk nästan som om natten och man fick göra sig be- ' redd på att uthärda svårigheter af alla slag, “ liksom Alexanders soldater vid foten af berget Kaukasus. “ “ Brist på allt “
— fortsätter den stackars doktorn — “ en förskräcklig kyla •och en outhärdlig trötthet togo nästan lifvet af åtskilliga ibland oss, äfven af mig sjelf.
Luften skadade våra ögon, Mnder och fötter stelnade. “ — — ' --
Emellertid kommo de någorlunda helbregda fram till Köpenhamn, ehuru “ icke långt ifrån skeppsbrutna. “ De möttes der af den förargliga underrättelsen, att konungen.
för tillfallet uppehöll sig i Flénsburg för att afhandlä ett fredsfördrag med emissarier från Lybeck.
Under tvekan hvad som nu var att göra: antingen skrifva till konungen eller uppsöka honörn, tog emellertid doktor Gordier befolkningen i det för honom obekanta landet i skärskådande samt gjorde derom sina anteckningar, hvilka för det första dcke voro mycket smickrande.
De förnäma danskar, som iförening med någon stadens öfverhetsperson kommo för att göra sig underrättade om främlingarnes ärenden, föreföllo doktorn till och med “ förskräckliga att skåda “, inhöljda som de voro i vargskinnspelsar och björnhudar (“ luporum et ursorum peflibus indutis “), men sedan samtalet kommit i gång, visade det sig att äfven här funnos civiliserade men-niskor.
Då den person, hvilken för tillfallet fungerade såsom befalhafvare i Köpenhamn (“ capitaneus portus illius * Hafniee “) kommit under fund med doktor Gordiers åstun-dan att på Jutland uppsöka konungen, drog han försorg om de resandes fortskaffande till Roskilde, der de erhöllo gästvänligt qvarter hos en viss Thomas Scotus, som ock var i tillfälle att meddela den angenäma notisen att konungen redan var på hemresan stadd.
Han rådde dem derför att i Roskilde afvakta konungens återkomst samt lofvade ock att genom bref särskildt påskynda dennes resa.
Doktor Gordier qvicknade påtagligen vid genom denna utsigt, och han och hans följeslagare sysselsatte sig nu i åtta dagar hufvudsakligen med att vid brasan upptina sina stelnade lemmar.
Omsider anlände ock konung Hans, hållande sitt intåg i Roskilde med ett stort följe af soldater och vagnar.
Han visade en nådig lust att erhålla kännedom om beskickningens syfte, men ville dock icke i Roskilde taga någon närmare befattning dermed, enligt hvad det tyckes på grund af bristande tillfälle att derstädes utveckla en passande kunglig ståt.
Med andra ord, han beviljade icke officiel audiens förr än i sitt palats i Köpenhamn, dit han lät uppmana de resande att återvända och dit han nu ock sammankallade sitt rikes ypperste.
' Då doktor Gordier åter ankommit till Köpenhamn emottog honom konungen i en lysande krets af adelsmän och andlige samt gjorde sig underrättad om ärendet.
Något svar lemnade han dock icke genast, utan inbjöd i stället främlingarne på en utflygt till Malmö,.
förespeglande dem derstädes ett något blidare klimat.
På ett kungligt fartyg fördes de öfver Sundet tillsammans med en mängd af adelnoch militären; i sällskapet voro ock de ofvan omtalade ly-beckska sändebuden, hvilka medföljt konung Hans från Flensburg.
I Malmö blefvo de genast ståtligt förplägade, ehuru den innevarande fastedagen föreskref fisk.
Nödgades de sålunda umbära kött, så fingo de i stället så mycket mera att dricka och enligt hvad det tyckes äfven en sup på fisken (bland traktaten uppräknar nämligen doktor Gordier äfven “ cerealia poculenta, quee ex hordeo et siligine illic frequen-tissima sunt “, hvilket ju icke behöfver antyda blott Gam-brini safter).
Särskildt nämner ock författaren att de blefvo rikligt försedda med rhenskt vin, “ både den dagen och de följande “; bland dem som drucko dem till voro erkebiskopen i Lund och biskopen i Roskilde.
Vi komma nu till den högtidliga dag, då doktor Gordier fick i Malmö inför konung Hans framlägga sitt ärende från den franske konungen.
I den präktiga festsalen — heter det — hvars väggar voro smyckade med guldinväfda kläden (“ auratis tapetis “) satt konungen, med kronan bredvid sig och kanslern vid sin sida, midt ibland prelater och biskopar.
Gordiers föredrag, som han äfven i skriftlig form öfverlemnade åt Roskilde-biskopen, åhördes af den lysande församlingen med synnerlig uppmärksamhet, och då talaren slutat, räckte konungen honom sin hand och lät honom sitta vid sin högra sida, hvarjemte konungen — till ytterligare vitnesbörd om sina vänskapliga känslor för hans franska majestäts sändébud — drog från sin tumme en stor och dyrbar guldring, som han öfverlemnade åt doktor Gordier.
Derpå tog man trenne dagar på sig till öfverlägg-ningar i ämnet, hvarvid biskopen från Roskilde särskildt utmärkte sig för vältalighet.
På tredje dagen, sedan trumpetsignaler ljudit och härolder äfveft gifvit tillkänna hvad ske skulle, inbjöds doktor Gordier af kanslern att åter träda inför majestätet.
Hvad nu följde, skilde sig väsentligen från den motsvarande afslutningsakten i Edinburgh.
Enligt häfderna var64
ju kpnung Hans en slug man, och detta framgår på ett mycket karaktäristiskt sätt af det bref, som Roskilde-pre-laten på konungens befallning nu uppläste och som derpå öfverlemnades åt Gordier.
Den danske monarken ville på-.
tagligen icke stöta sig hvarken med Ludvig XII eller med Julius II och hans heliga liga — derför fick brefvet följ aöde diplomatiska lydelse.
Allra kristligaste, mäktigaste herr konung, broder och käraste vän!
Edert sändebud doktor Cordier har på det mest utmärkta sätt utfört sin beskickning.
I det vi tagit kännedom om hans bref och instruktioner, hafva vi erfarit att den helige fadern i Kristo, påfven Julius, jemte den stormäktige spanske konungen och Venedig ingått ett förbund mot eders kunglig majestät, samt vidare att ett allmänt kyrkomöte blifvit af påfven sammankalladt i Bom.
Det gör oss synnerligen ondt att en så stor oenighet skall ega rum mellan påfven å ena sidan samt kejsaren och eder å undra — en oenighet lika farlig som skadlig för hela kristenheten.
Efter att skyndsamt hafva församlat vårt rikes biskopar och prelater samt anstalt öfverläggningar i ämnet, hafva vi beslutat att, hvad på oss ankommer, söka återställa freden mellan de kristna regenterna samt hindra utgjutandet af kristet blod.
I denna afsigt vilja vi sända en ambassadör till den helige fadern, uppmanande honom att sammankalla ett allmänt kyrkomöte i Tysklad på denna sidan Rhen, och så snart vi erhållit hans svar vilja vi meddela eders kungl.
majestät detsamma.
Äfven äro vi betänkta på att i ämnet skicka sändebud till moskoviternas och ryssarnes furste, i förhoppning att på detta sätt öka det kristna samhället.
Ers majestäts uppgift blir det att hos hans kejserliga majestät utverka fritt tillträde och fri afresa för dem som vilja deltaga i kyrkomötet.
I det vi åt eders höghet till det bästa anbefalla eder ambassadör, som så utmärkt fullgjort sitt åliggande, uttala vi ock den förhoppning att denna vår anbefallning må vara för honom lyckobringande.
Gifvet i Köpenhamn den 12 april.
Johannes Daci®.
» De upprepade komplimangerna åt ambassadören utgjorde icke det minst fyndiga i detta bref, och det är under sådana förhållanden lätt.
att förstå, att denne i sin reseskildring utgjuter sig i de mest superlativa loford öfver den nådige konungen, som muntligen lofvade doktor Gordier allehanda vackra saker, såsom att han med hela sin krigsmakt till lands och vatten skulle bistå den franske konungen mot eho det vara månde, samt äfven förespeglade denne ett försvarsförbund med ryssarnes sjeltherskare.
“ Sedan alltså mitt uppdrag var utfördt alldeles efter önskan “, säger doktor Gordier naivt, “ bad jag hans danska majestät om tillåtelse att få afresa. “
Utkomna på hafvet, råkade de hemvändande åter ut för stormens raseri, drefvos vind för våg mot engelska kusten och voro nära att der lida skeppsbrott.
Liksom genom ett under undsluppo de att hamna vid denna för dem fiendt-liga mark och efter ytterligare sex dagars jemförelsevis gyn-sam färd landade de i Flandern och skyndade sedan så fort sig göra lät till Blois, der hans allra kristligaste majestät otåligt afvaktade deras återkomst.
Hvad Ludvig XII sade om danske konungens påfund att, i stället för att utsätta sig för ett fiasko i Pisa, förklara sig beredvillig att mana påfven till sammankallande af ett kyrkomöte på neutral mark — detta förmäler icke doktor Gordiers berättelse, som nu afslutas med uttalande af den förhoppningen, att hans beskickning skulle med Guds hjelp lända till odödlig ära, hvarpå följer ett Ita est och ett Amen.
Hvad nu beträffar det kätterska mötet i Pisa, så hafva vi på annat håll uppletat några notiser derom.
Denna synod blef, såsom “ konung Hans försigtigt förutsåg, mera löjlig än respektgifvande samt bidrog i sjelfva verket till förstärkande af påfvens auktoritet.
Kring de mot Julius fiendt-liga kardinalerna hade på Frankrikes kommando en ringa skara prelater samlat sig, och verlden, som ännu drömde om möjligheten af en kyrklig reform på grund af ett allmänt kyrkomöte, var dock tillräckligt vid sina sinnen för
8 — 4.
5 ^att inse, att blott några äregiriga kardinaler och medgörliga biskopar blifvit vunna för att tjena kungligt franska, icke allmänt kyrkliga intressen.
Det vitnar så mycket mer om påfvens klokhet, att han icke öfverskattade den framgång,, de misslyckade schismatikerna hade beredt honom.
Denna framgång var negativ; för att komplettera densamma borde ett allmänt påfligt laterankonsilium ställas emot den så snöpligt aflupna Pisaförsamlingen.
Till och med efter det han under stora högtidligheter hade öppnat detta koncilium, lät han sig.
angeläget vara att förstärka dess anhängare och förmå statsmakterna att uttala sig för dess legitimitet.
Men redan vid denna tid hade den mannen gjort ett besök i Rom, hvilken bättre än alla kyrkomöten skulle komma att reformera kristenheten.
Augustinermunken från Wittenberg kröp väl knäböjande upp för Scala santa och ansåg att den inre stämman, som manade honom med ett “ Den rättfärdige lefver ai sin tro! “ var en röst af ondor hvilken ville beröfva honom tillförsigten för den underbara kraften i goda gemingar.
Såsom dystra skuggor, fostrade af vantron, skymtade dock dervid förbi hans öga hela kle-resiets rasande framfart, dess äflan efter timligt godt, dess.
strider och blodsutgjutelse.
Och som skuggor hafva också dessa prelat-vilddjur försvunnit.
De verk, som skapats af dessa starka, lifskraftiga naturer, påfvarne af husen Borgia och della Rovere, resultaten af utomordentlig statsmanna-begåfning, förvånande skarpsinne och hänsynslös energi — dessa skapelser äro förgångna; men den oansenlige augusti-nermunkens verk ' — han som föraktad skred fram genom hopen, hvilken böjde knä för afgudarne — detta verk har blifvit beståndande.
Det var Luthers fordran att ingen menniska skulle få hindras att efter eget bästa förstånd fortgå i sökandet efter sanningen.
Derför må alla instämma i firandet af jubiléet till hans ära.
Äfven en liten tafla, sådan den vi, med ledning af det gamla manuskriptet, upprullat från den katolska stormaktstiden, kan i sin mån skänka relief åt högtidlighållandet af reformatorns betydelse.Gammalt och nytt inom literaturen
Alexander Kielland.
Några anmärkningar med anledning af ” Gift ” af Osoar Levertin.
En ny roman af Alexander Kielland!
Se der en notis, som sannerligen inger ett stort antal läsare i de tre nordiska länderna många höga förväntningar, många välgrundade förhoppningar, och de dagar, dä det långt förut omtalade och omskrifna verket kommer i bokhandeln, äro sannerligen icke de lugnaste för våra bokhandlare.
Jag känner åtminstone många intresserade, hvilka icke skulle känna sig riktigt nöjda med sig sjelfva, om de icke redan första dagen hade i sina händer det nykomna, efterlängtade arbetet och så fort som möjligt finge förvissa sig om, att de i sina tankar på långt när icke dragit för stora vexlar på det, som står bakom det gula omslaget med dess käckt tryckta författarnamnteckning.
Den som då oaflåtligt har följt Kiellands hela produktion och under läsningen tid efter annan i sin tanke satt samman de och de kännetecknena, de och de karaktäristiska dragen, dem han finner synnerligt belysande eller säregna, fattas for hvårje gång han heli hunnit införlifva sig med skriftställarens nyaste arbete af er&gt; allt större lust att göra en résumé af sina egna tysta reflexioner, att sätta upp några synpunkter för bedömandet af den mans författarskap, hvilken för ögonblicket räknar en kanske talrikare läsar-krets än någon annan samtida nordisk skönliterär författare.
Litet hvar erinrar sig nog, hvilket uppseende Kiellands första novellsamling väckte, hur öfverraskande fort den slog igenom i de mest olika kretsar, en ovanlig framgång, som dock i sjelfva verket ingenting var.
att undra öfver, ty det lilla häftet sade en saker af den art, man ej har lätt att förgäta — det var en märklig bok och framför allt ett märkligt début-arbete.
Der var icke en stämning på dessa blad, som förflyktigad hade förlorat sin färg eller doft på vägen från hjernan till papperet; och ehuru det icke var en sida, der det icke fans något, som folk af alla åldrar och åsig-ter måste applådera, var det knappast någon, der icke något stod skrifvet specielt för oss, “ hommes de maintenant. “ Och dock var det kanske främst .framställningssättet, som bländade, som frapperade.
Ty hvilken glänsande form rådde icke författaren öfver!
En form så öfverlägsen, så glatt, så makalöst elegant, att man för att förklara dess existens hos en begynnare nödvändigt måste tänka på ett länge fortsatt, stora publikum undandraget förarbete i diktarens verkstad, såvida man icke ville taga sin tillflykt till den numera med skäl mera misskrediterade hypotesen, att författaren varen af dessa utvalda, hvilka utan afgifna lärospån kunna handskas med språkmedlen, som en skicklig biljardspelare med sina bollar, en af dessa så lyckliga, hvilka ej som andra dödliga behöfva “ ciselera, löda, tills sjelfva handen vitnar om ens möda “.
— Härtill, till denna formfulländning kom också en annan sak, som var lika mycket om icke mera egnad att höja vår beundran för författaren — jag menar Kiellands sjelfständighet.
Det var icke nog med, att han skrifvit sitt namn på titelbladet, på hvarje sida hade han lagt i dagen en egen personlighet — han var öfverallt sig sjelf.
Här och der förekom det kanske ett och annat, som ledde ens tanke till några af de moderna franska novell-diktarne, till Gopée och andra; i “ Erotik och Idyll “ kunde man nog hitta några infall, som läto som ett svagt eko från “ Kärlighedens Komedie “, men eljes i det stora hela röjde sig öfverallt en egen distinguerad individualitet, och den debuterande författaren rörde sig med samma säkerhet som i alla sina efteråt skrifna arbeten mellan sitt författar-lynnes båda poler: det varmhjertade, känsliga, omedelbart gripande och en leende, halft ironisk ton, en ton, som, såsom det sedan visat sig, har många fina nyanser.
Denna ton genomlöper skrattets hela skala och har alla dess schatteringar utom det fadda grinet; stundom förekommer den pojkaktigt lustig, nästan burschikos, som i episoderna om den “ fandens Blucher “ eller om “ abekaten “ i vännen Cucumis lagbok, stundom åter, om man t. ex. ihåg-kommer det sätt, på hvilket presterskapet i Garman &amp; Worse framstäjles och skildras, låter den en tänka på en sceptisk verldsmans spetsiga men diskreta gäckerier.
Men detta lekande drag kan vitna om mera, kan också vitna om djupare rörelser i den skrifvandes bröst.
Det kan då och då förvridas till den etsande bitterhetens förtviflade hånlöje, det kan mynna ut i rent af förkrossande satiriska salfvor, när det gäller att, som t. ex. i “ Gift “, i professorns förmaningstal till sin son, obarmhertigt svänga ironiens bittert tuktande gissel öfver de mest inbitna, de mest reform värd a fördomar hos många af tidens menniskor, men det kan också — och det är kanske $et märkligaste i våra dagar och Kiel-lands evinnerliga heder — det kan också blifva till ett varmt hjertas manliga, älskvärda munterhet.