Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om icke varan blefve — på sätt Utsk. föresjagit — förbruten, skulle det ju kunna hända, att Staten i st. f. böter blott erhölle en medellös förbrytare.
Jag tror det således vara ganska rätt, att till ansvarets utkräfvande begagna den vara, som finnes i försäljningsrummet.
Då Utsk. i sitt Betänk. ang:de bränvinslillverkning framställt ett dylikt förslag och detta blifvit af R.
St. godkändt, kan jag icke finna, hvarföre det nu framställda icke äfven skulle kunna gillas.
Det är väl sant, att öron, näsa och andra kroppsdelar äro i vår lag, och äfven måhända utom honom, nog litet värderade, men ett sådant förhållande kan icke i längden bestå.
Våra lagstiftare hafva af ålder nog mycket förutsatt att en hvar skulle genom sjelfförsvar freda sina lemmar från misshandling.
Men tiden har visat att andra åtgärder måste vidtagas.
Om LagUtsk. föreslår sådane, som äro alltför lindriga, så komma de antingen icke att antagas eller blifva de vanmägtiga och af ringa varagtighet.
I alla händelser förmodar jag Särsk.
Utsk:s förslag till stadga om bränvinsförsäljning blifver snarare antaget än LagUtsk:s förslag till ny brottmålslag.
Den 0 Augusti e. m. 185 Frih. af Ugglas:
Den siste värde talaren har förklarat, att han biträdt Utsk:s förslag i afseende pä urbota straff derföre, alt eljest skulle det kunna hända, att straffet icke medförde åsyftad verkan; men jag får fästa hans upmärksamhet deruppå, att bölerne, för första resan enahanda förbrytelse, nu utgöra 10 R:dr, andra resan 20 R:dr och 3:dje 40 R:dr, hvilket utgör en himmelsvid skillnad emot de böter, Utsk. nu föreslagit, och hvilka dessutom första gången kunna förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.
Den af Hr von Hartmansdorff omnämnda qvinna i Calmar hade, enligt denna författning, kommit att sitta i 1000 dagars fängelse med vatten och bröd.
Detta är väl ett tillräckligt afskräckande straff.
Jag tror således, att Utsk. gått tillräckligt långt, då det har höjt böterne ända till 80
R:dr för 3:dje resan.
Skulle nu R. o. Ad., i st. f. det af Utsk. för 4:de resan föreslagna straffarbete, vilja ytterligare höja böterne till 160 R:dr, så synes mig att man gått så långt som rättvisa och billighet kan fordra, ty allmänheten skulle naturligtvis finna det i högsta måtto orimligt, att man för oloflig bränvinsförsäljning skall sitta ett år på fästning, då man, på sätt Gr.
Mörner, C. G., uplyst, icke behöfver, för vida gröfre brott, derstädes sitta längre tid.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, samt efter det Hr Gr. o. Landtm., beträffande först det Usta morn., framställt, hurusom Hr Braunerhjelm deri föreslagit den förändring, att sista meningen skulle erhålla följ:de lydelse: ”Den som fjerde gängen eller oftare med sådan förbrytelse beträdes, dömes till böter från 80 till och med 160 R:dr”; Gr.
Mörner, Axel, yrkat bifall till sin Betänk, bifogade reservation, livarenligt §:n borde erhålla följ:de redaktion: ”Den som säljer bränvin i mindre belopp, än hvartill han enligt Usta eller 2:dra §§:na i hvarje fall är berättigad, bote första gången från och med 10 till och med 20 R:dr, andra gången från 20 lill och med 40 R:dr och tredje gången, äfvensom der förbrytelsen oftare sker, hvarje gång från 40 lill och med SO R:dr”; samt någre talare yrkat återremiss å förevar:de § i sin helhet och således äfven å detta morn., anmälde sig och yttrade Hr von Hartmansdorff:
Hrr, som jemte mig deltagit i öfverläggningen, huruvida det icke vore rådligast att återremittera denna §; tv om Ståndet tager ett stycke af Hr Braunerhjelms förslag och ett stycke af Gr.
Mörners: så befarar jag att man icke lyckas serdeles väl.
Då endast
Hr Braunerhjelm och jag afgifvit förslag till förändrad redaktion, får jag för min del vördsamt yrka bifall till det af mig framställda förslag i afseende å mom. 1, men i öfrigt återremiss af hela §:n, sedan sådant nu blifvit af andre påyrkadt.
Då de anmärkn:r, sorn blifvit gjorde emot samtlige mom. i denna §, äro af beskaffenhet, att anledning 186 Den 9 Augusti e. m. icke saknas för Utsk., att på grund af dem taga äfven det första morn. i förnyadt öfvervägande och deruti jemväl åstadkomma någon förändring, synes det mig vara temmeligen oformligt, om R. o. Ad. — jag ämnar icke, Hr Gr. o. Landtm.! göra någonting annat, än motivera min hemställan till Gr.
Mörner att han ville afstå från sin begäran om ett definitivt beslut röride lista mom. — synes det mig vara oformligt, säger jag, om Ståndet skulle fatta ett definitivt beslut i afseende på lista morn.; lill följe häraf anhåller jag att Gr.
Mörner ville frän sitt yrkande afstå.
Utskis förslag till lista morn., äfvensom Hr Braunerhjelms och Gr.
Mörners förslag till förändrad redaktion deraf, blefvo härefter till bifall framstälde, men besvarade med starka Nej, jemte åtskilliga Ja, och då sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemstälde, om R. o. Ad. ansåge de emot detta mom. gjorde anmärknir föranleda till detsammas återremitterande, ropades starka
Ja, blandade med Nej, hvarpå -Ja af Hr Gr. o. Landtm, förklarades hafva varit öfvervägande.
Beträffande sedermera 2:dra morn., framstälde Hr Gr. o. Landtm, att, jemte det Frih.
Raab derå, likasom å de öfrige morn., yrkat ålerremiss, Hr von Troil, i anledn. af Ii. o. Adis i afseende på § 15 fattade beslut, yrkat att framför de i detta mom. citerade 16:de och 17ide §§ma äfven den 15ide skulle införas, och då detta syntes böra blifva en följd af nämnde beslut, finge Hr Gr. o. Landtm, hemställa, om R. o. Ad. med denna rättelse behagade bifalla 2idra mom. af Utskis förslag.
Ja och Nej; hvarjemte Gr.
Mörner, Axel, yttrade i Jag, för min del, har anhållit om återremiss å alla de öfriga mom. utom det lista, om hvilket jag anhöll att Högh Ståndet ville besluta.
Afven jag har anhållit om återremiss.
Hr von Troili Derest Ståndet beslutar en återremiss, förfaller min anhållan.
Hr Gr. o. Landtmis härefter till återremiss af 2idra mom. framstälda propos. besvarades med Ja, hvarpå äfven 3:dje och 4ide momme återremitterades. § 40.
Hjertai
Som den 39:de §:n blifvit återremitterad, tager jag för gifvet, att den nu föredragna 40ide, uti hvilken den förstnämnde finnes åberopad, äfven blifver återremitterad.
Dessutom synes det mig här vara rätta stället, att införa straffbestämmelserna för öfverträdelse!- af det vid 24:de §:n tillagda 3 mom.
Den 9 Augusti e. m. 187 Gr.
Då den 39:de §:n blifvit återremitterad, får jag vördsamt yrka återremiss af denna 40:de §:n, under anhållan derjemte, att det icke mätte här insättas några straffbestämmelser rörande 24:de §:n, emedan förbrytelser i detta hänseende finnas — om jag icke misstager mig — uptagne i den 42:dra §:n.
De straffbestämmelser, som i 42:dra §:n finnas för förbrytelser emot 24:de §:n, passa icke såsom straff emot den förbrytelse, som omtalas uti det tillagda mom. till sistnämnde §, emedan uti 42:dra §:n står: att den sorn förbryter sig ”bote första gången från och med 10 till och med 20 R:dr, samt andra gången 20 till och med 40 R:dr, och vare dessutom andra gången sin minuthandels- eller utskänkningsrätt förlustig.”
När det nu är klart, att den person, sorn reser omkring på landet och säljer bränvin, icke har någon utskänknings-eller utminuterings-rätt, som han kan bli förlustig — och det är häri som straffet egentligen ligger — så är det val lämpligt, alt i 40:de §:n inflika straffbestämmelser emot förbrytelser enligt 24:de §:ns 3:dje mom.
Raab: 24:de §:ns 3:dje morn. var det morn., Hr Braunerhjelm föreslog, samt angick förbud emot gårdfarihandel med bränvin.
Denna handel kan utöfvas dels derigenom, att lofliga partier säljas, dels derigenom, att en oloflig försäljning eger ram.
Om det lofliga partiet underskrides, är 39:de §:n tillämplig.
Ar äler fråga om att ett annars lofligt parti genom gårdfarihandel försäljes, passar det bättre att anföra den 42:dra, som handlar om försäljning å ställe der en sådan är tillåten.
Detta i afseende på Frih.
Hjertås förslag om inflikande i 40:de §:n af det ifrågavande mom.
Om 40:de §:n bibehålies vid dess nuvar:de lydelse, så, då den endast bestämmer, att apothekare, som öfverträder de för honom enligt 25:te §:n gifna föreskrifter, skall straffas lika med den, som olofligen försäljer bränvin, synes mig, äfven om den skedda återremissen af 39:de §:n skulle föranleda en förändring af densamma, icke vara behöfligt att ändra den princip, som uti 40:de §:n blifvit följd, nemi. att samma straff, som pålägges en person, som olofligen säljer bränvin, pålägges äfven apothekare, som missbrukar sin rättighet.
Ur denna synpunkt hemställer jag, om vi icke kunde undvika att återremittera §:n och direkte bifalla honom sådan den är.
Jag afstår gerna från mitt förslag och jag har endast velat erinra detta, på det alt icke dessa straffbestämmelser må förglömmas.
Propos. till bifall ä förevande § blef härefter framstäld och besvarad med starka
Ja öfvervägande. § 41.
Det synes mig, som skulle ordställ - 188 Den 9 Augustine, m. ningen i 2:dra morn. af ifrågavande § vara något otydlig, ty sedan första morn. omtalat, huruledes den, som erhållit rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, skall undergå utmätning, i händelse han icke inom föreskrifven tid erlagt den för honom belöpande afgift, så förekommer i 2:dra morn. ett allmänt stadgande att ”den, som idkar minuthandel med eller utskänkning af bränvin under tid, hvarför afgift icke blifvit i föreskrifven ordning erlagd, bote” det och del belopp.
Män kan visserligen draga den slutsats af morn., att det har afseende på den person, som till minuthandel eller utskänkning är berättigad, men med vår benägenhet att vid lagskipning taga hvarje stadgande för sig och att förstå detsamma, såsom orden lyda, så skulle man komma till den slutföljd, att en person, som alldeles icke har rättighet att idka minuthandel med eller utskänkning af bränvin, ändock skulle böta första gången från 10 till 20 R:dr, andra gången 20 lill 40 R:dr, om han nemi. befattar sig med en sådan rörelse.
Nu står i 39:de §:n stadgadt ett mindre ansvar för hvar och en, som säljer ett mindre parti bränvin, än hvartill han eger rättighet.
Således kan någon tvekan upstå, om icke i dessa begge §§:r ligger någon motsägelse.
Jag hade önskat att Utsk. uti 2:dra mom. af ifrågavande § tydligen utsatt att det är den person, hvilken lagligen eger rättighet att idka minuthandel eller utskänkning, som är underkastad böter, i händelse afgiflen icke varder inom föreskrifven tid erlagd.
För ögonblicket kan jag icke upgifva förslag till en förändrad redaktion i den syftning jag nu uttalat.
Ehuru jag för min del anser, att ett förtydligande af 2:dra mom. är af behofvet påkalladt, vill jag dock icke, om R. o. Ad. finner det klart och tydligt, motsätta mig bifall lill detsamma, såsom det nu befinnes.
Utan att på något sätt inlåta mig i diskussion rör:de innehållet eller förklaringen af denna §, ber jag blott att få hemställa, om icke, då R. o. Ad. redan återremitterat 39:de§:noch således icke fattat beslut i afseende å bötesbeloppet eller straffbestämmelserne i öfrigt ang:de oloflig bränvinsförsäljning, R. o. Ad. vid sådant förhållande skulle finna lämpligt att återremittera alla de §§:r, hvilka antingen omedelbart stödja sig på den 39:de, eller uti hvilka bötesbestämmelserna äro föreskrifna i enlighet med nyssnämnda §, hvarigenom Utsk., i fall det gör någon ändring uti 39:de §:n, har fria händer att i sammanhang dermed ändra bötesbeloppen uti de öfriga §§:ne.
Af sådan anledn. yrkade jag återremiss af 40:de §:n, men R. o. Ad. fann icke för godt att härtill lemna bifall.
Jag får nu framställa samma yrkande i afseende på den 4Usta §:n.
Hr Adelborg: Uti 22:dra §:n 2:dra mom. förekommer en slutmening så lydande: ”Innan utskänkning må företagas, skall nyssnämnda belopp (afgiften nemi.) förskottsvis erläggas till den, som eger kronoutskylder upbära”.
Denna punkt gifver tydligen tillkänna att ingen utskänkning får ega rum, förr än afgiften
Den 9 An gusti e. mi 189 är förskottsvis erlagd.
Mig synes, att 41:sta gins 2:dra mom. kan helt enkelt utgå, ty enl.
22:dra §:n kommer, så vidt någon utskänkning företages innan afgift är erlagd, delta förhållande under kathegori af de bestämmelser, hvilka vid 39:de §:ns återremiss skola af Utsk. ånyo tagas i öfvervägande; ty den, som på delta sätt förbrutit sig emot 4lista §:ns föreskrift, har ovilkorligen ådragit sig samma straff, som för lönnkrögeri är i 39:de §:n bestämdt.
Jag får således anhålla att 2:dra mom. af 41 ista §in måtte utgå.
Raabi Visserligen vore det nu beqvämasl, att återremittera följande punkter, men hvad man derigenom vinner kommer surt efter.
Jag skulle derföre tro, att det vore väl, om It. o. Ad. afgjorde så mänga §§ir som möjligt, utan att dem återremittera.
Då jag icke kan erinra mig, alt det yttrades något klander öfver de bötesbestämmelser, som i 39ide §in voro föreskrifna för lista, 2idra och 3:dje resan oloflig bränvinsförsäljning, ulan att man endast ansåg, alt vid 4:de resan ett lindrigare straff, än hvad Utsk. föreslagit, borde bestämmas, så synes mig att den princip, som i nyssnämnde § blifvit uttalad, af R. o. Ad. vore gillad ; till följe hvaraf jag tror att man kan bifalla alla de §§ir, hvilka icke i och för sig sjelfva anses vara oriktiga.
Hr Adelborgs yrkande att 2:dra mom. af 4lista §:n kunde utgå, bestrider jag pä det högsta.
Hr Adelborg säger, att om det utgår, är det aldeles klart, alt minuteraren skall, då han icke inom behörig tid erlägger afgift, blifva straffad som lönnkrögare.
Det är naturligt att det skulle blifva följden, men Utsk. har icke velat tillstyrka något sådant, emedan enl.
Utskis tanke det vore alltför strängt, att den, som åtagit sig en sådan rörelse, men af tillfälliga orsaker vore ur stånd att på bestämd dag betala afgiften, skulle blifva pliktfäld såsom en lönnkrögare, isynnerhet som han i alla fall skall för den ifrågavande tiden utbetala afgiften.
Skall han plikta lika med lönnkrögaren, bör han väl icke derjemte betala 3 ä 12 månaders afgift.
Till följe häraf har Utsk. ansett att någon lindring, i delta hänseende, bör i afseende på minuteraren och utskänkaren ega rum.
Hr Printzensköld har anmärkt, att sammanhanget emellan lista och 2:dra mom. icke är riktigt tydligt, lista mom. omnämner, att då den, som vunnit rättighet att drifva minuthandel med eller utskänkning af bränvin, icke, inom föreskrifven tid, afgiften erlägger, varde den utmätt. 2:dra mom. deerraot, att den, som idkar minuthandel med eller utskänkning af bränvin under den tid, hvarför afgift icke blifvit erlagd, bote så och så mycket.
Mig förefaller båda niomina ganska tydliga, men då Hr Printzensköld ansett otydligheten bestå deruti, att 2:dra mom. icke bestämdt afser samma person, som i lista mom. omnämnes, sä kan detta enl. min tanka ganska lätt lijelpas genom förändring af endast 3:ne ord.
Om man förändrar de 3:ne första 190 Den 9 A ugusti e. m. orden i 2:dra mora.:
”Den som idkar” till ”Idkar han”, faller det sig klart att man menar samma person, om hvilken uli lista mom. finnes stadgadt.
Jag anhåller således vördsamt, att R. o. Ad. ville bifalla §:n med den obetydliga förändring, att de 3:ne första orden i 2:dra mom.:
”Den som idkar” måtte utbytas emot ”Idkar han”.
Raahs förslag är af den beskaffenhet, att, om R. o. Ad. antager detsamma, finner jag mig fullkomligt tillfredställd, men då det af Hr Adelborg framställda yrkande, att 2:dra mom. borde helt och hållet utgå, visar att §:n icke är så upstäld, att den fullkomligt upfyller sitt ändamål, finner jag, under sådane förhållanden, mig benägen att instämma uti Gr.
Mörners förslag, alt återremittera §:n, på det att Utsk. måtte i sammanhang med 39:de §:n taga den ytterligare i öfvervägande, enär det ej ligger utom möjligheten, att Utsk. vid en ytterligare behandling af 39 §:n förändrar sin hittills uttalade åsigt i afseende på deruti förekommande straffbestämmelser, samt att
Utsk. till följe deraf önskar på ett annat sätt bestämma de uti denna 41:sta § förekommande bötesbelopp.
Skulle R. o. Ad. icke anse en återremiss vara af behofvet påkallad, anhåller jag att R. o. Ad. täcktes bifalla §:n med den af Frih.
Raab föreslagna redaktions-förändring.
Utom de skäl jag anfört för min anhållan om återremis af denna §, torde jag äfven få omnämna en annan omständighet, hvarpå min upmärksamhet blifvit fästad.
Det står uti lista mom. följande: ”Vid.sådan underlåtenhet andra gången vare minuthandels- eller ulskänknings-rättigheten förverkad, och varde försäljningen genast inställd, i stad af Magistraten och å landet af Kronofogden; men näringsidkaren vare ändock pligtig, att, under försäljningsåret, afgiften fortfarande utgöra.”
Då det förefaller mig, liksom flere andre ledamöter af II. o. Ad., vara nog strängt, att minulhandlaren eller utskänkaren skall, utom det att han får plikta för sin försummelse och inställa sin försäljning,' derjemte vara nödsakad att fortfarande un der hela försäljningsåret betala afgiften, anser jag att härutinnan någon ändring torde höra ega rum.
Jag tager mig friheten fästa upmärksamhet deruppå, att då uti föregide §§:r böter för förnyad förbrytelse blifvit beräknade från ett visst belopp till och metl ett annat, borde den i slutet af 2:dra mom. af nu ifrågavaride 4 Usta § förekommande meningen : ”och andra gången från 20 till 40 R:dr” rätteligen böra lyda sålunda: ”och andra gången från 20 lill och med 40 R:dr”.
Mörner har sagt, att det vore hårdt, alt den minuthandlare eller utskänkare, som för andra gången underlåter att betala afgift inom behörig tid, skall, jemte det att rättigheten varder förverkad, ändock fortfarande betala afgiften
Den 9 Augusti e. m. 191 för liela försäljningsåret.
Jag medgifver visserligen att det kan vara strängt, men anser det dock vara rättvist, ty liar man en gång åtagit sig att erlägga en sådan afgift för hela året, och derigenom utestängt under denna tid andra spekulanter, så bör man väl vara hunden att erlägga afgiften.
Om man genom krångel icke vill eller af oförmåga icke kan betala afgiften, är det efter min tanka rättvist att man förlorar rättigheten, som sedermera kan till någon annan öfverlemnas.
I de flesta fall lärer väl afgiften icke kunna utmätas, ty den, som har tillgångar, torde icke blottställa sig för alt förlora rättigheten.
Eftersom man kommit på kapitlet ronde beskaffenheten utaf det ansvar, som skäligen följa bör på den underlåtenhet, som i förevande fall kan å minuterarens eller utskänkarens sida ega rum, kan jag ej undertrycka den öfvertygelse jag äger, att det ansvar, som här blifvit stadgadt, är alldeles orimligt.
Att en näringsidkare, när han kommit derhän, att han förlorar rättigheten att utöfva sin näring, skall dessutom erlägga afgift för hela året — hvilken, om den icke godvilligt erlägges, kommer att hos honom utmätas — synes mig vara ett alldeles för stort plus i ansvarigheten.
Efter mitt begrepp, bör det göra tillfyllest, att han icke mera får drifva den rörelse, som han eljest skulle hafva varit berättigad att fortfarande idka.
Med afseende på detta förhållande anser äfven jag alt §:n bör återremitteras.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, hlef, sedan Hr Gr. o.
Landtm, framstält, att i afseende på l:sta mom. icke andra yrkanden blifvit gjorde, än sådane, som afse återremiss, propos. lill bifall å samma mom. framstäld» och besvarad med blandade Ja och Nej* hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, hemstälde, om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkn:ne föranleda samma mom:s återremitterande, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka
Hr Gr. o. Landtm, framstälde vidare, att, i afseende på 2:dra morn., Hr Adelborg yrkat, att detsamma måtte helt och hållet utgå; Frih.
Alströmer anmärkt, att, i st. f. slutorden ”20 till 40 R:dr”, borde införas ”20 till och med 40 R:dr,” samt Frih.
Raab yrkat en redaklions-förändring, som likväl stod i det samband med redaktionen af l:sta morn., att, då R. o. Ad. återremitterat detsamma, den af Frihtn yrkade redaktion icke nu syntes lämpligen kunna antagas; och derförutan åtskilliga ledamöter yrkat återremiss äfven af delta morn., hvarefter, sedan först propos. lill bifall å Utsk:s förslag blifvit framstäld och besvarad med
Nej, förevande morn., på grund af de gjorde anmärkmne, återremitterades. § 42.
Meningen med inrättandet af titminuterings-ställen har varit, att åt personer, som icke vilja vistas på krogarne, bereda tillfälle att i mindre qvantitet tillhandla sig m
Den 9 Augusti e. m. bränvin.
Man har visserligen ansett det vara af vigt att söka hindra bränvinets förtärande på försäljningsstället, men att vilja — såsom Utsk. här föreslagit — ålägga minuteraren att hindra personer, som af honom köpa bränvin, att qvarblifva pä stället och der förtära deraf, tyckes mig vara nog långt gånget, i synnerhet som jag anser det vara nära nog omöjligt att förekom ma.
Om, såsom ofia är förhållandet, säljaren står inom disken och 4 å 5 personer inträda för att köpa bränvin, så skulle, om en af dem får det infallet alt smaka på varan, och säljaren icke genast förhindrar det, han härför blifva bötfäld.
Sådant skulle ju lätteligen kunna inträffa flera gånger på en dag.
Jag anser, till följd häraf, att följande ord böra ur §:n utgå, nemi. ”eller ej hindra köpare alt för sådant ändamål i försäljningsrummet qvarblifva”.
Sedan vid 24:de §:n åtskilliga morna- blifvit lillagde, torde det vara nödigt att desamma här åberopas, i anledn. hvaraf jag vördsamt hemställer, att efter orden ”emot 24:de §:n” mätte införas ”lista och 2:dra moni.”; hvaremot jag, i afseende å nyssnämnde §:s 3:dje morn., anser, att ett nytt mom. af följande lydelse bör vid slutet af 42:dra §:n införas, nemi.: ”Förbrytelse emot 24:de §:ns 3:dje mom. straffas såsom i 39:de §:n säges.” 39:de §:n har visserligen af R. o. Ad. blifvit återremitterad, men då det endast skett i ändamål att bestämma straffbestämmelsen för 4:de resan oloflig försäljning, synes mig icke något hinder möta för antagandet af det utaf mig nu väckta förslag, hvarpå jag vördsamt anhåller om propos.
Jag är till en viss grad förekommen af Hr Braunerhjelm, men jag får »umärka, att de uti 39:de §:n stadgade straffbestämmelser äro alldeles för ringa med afseende på de kringresande krögarna, som här äro i fråga.
Enligt min tanka borde det stadgas, att det af dem medförda bränvin måtte dömas förbrutet.
I anledn. deraf tager jag mig friheten föreslå följande tillägg till det af Hr Braunerhjelm föreslagna 3:dje mom.: ”hvarjemte det på åkdonet befintliga bränvin, jemte kärl, som för dess afhemtning tjenligt är, vare förbrutet”.
Mörner, Axel: Instämmande uti den af Hr Braunerhjelm föreslagna förändring uti och tillägg till nu under öfverläggning varande §, får jag likväl, på de skäl jag anförde, då 40:de och 4lista §§:na diskuterades, vördsamt anhålla, att 11. o. Ad. behagade återremittera denna §, såsom egande sammanhang med 39:de §:n.
Jag instämmer uti Hr Braunerhjelms första anmärkn., att det är för mycket begärt att den, sorn utskänker bränvin, skall med våld förhindra köparen, att för dess förtärande i försäljningsrummet qvarblifva.
Det lärer dessutom icke alltid stå uti den personens makt, ty om det t. ex. är en svag qvinna, så kan hon icke alltid hindra en köpare att smaka på det köpta bränvinet.
Hvad 1)en 9 Augusti e m. 193 Hvad beträffar frågan om straff för dem, som emot 24:de §:n 3:dje mom. sig förbrutit, tror jag det blifver för strängt, att sätta denna förbrytelse under samma kalhegori som den, för hvilken straffet i 39:de §:n är föreskrifvet, utan anser jag det vara tillräckligt att ålägga det straff, som i denna § tinnes utsatt.
Att derjemte föreskrifva, att bränvinet, kärlet, åkdonet, hästen, oxen eller åsnan, som lasset drager, skall varda förbrutet, anser jag vara olämpligt, ty mången gång är det, ganska kinkigt att bestämma, om den, som färdas med ett lass bränvin, lofligen farer fram eller om lian idkar gårdfarihandel med bränvinet, och derföre tror jag, alt man icke bör gä längre i bestraffning rör;de honom, än som i allmänhet är föreskrifvet för den som handlar pä olofligt ställe.
Lägger man härtill hvad Frih.
Hjerta föreslagit, att man må från honom taga hans bränvin, synes mig att man varit tillräckligt sträng.
Jag kan icke dela de af Frih.
Haab uttalade åsigter, och, emedan jag anser de personer, som med bränvin fara frän gård till gård, utgöra det värsta slaget af månglare, tror jag icke det vara för strängt att ålägga dem samma straff, som den, hvilken försäljer bränvin till inindre belopp än hvartill han eger rättighet, ty de sälja bränvin, icke allenast till mindre belopp, än tillätet är, utan ock på ett till alla delar otillåtet sätt.