Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pastorerne i Norrfinlandia och Suderfinlandia böra hafva ny chrisma före Påskhögtiden [chrisma var en helig smörjelse, bestående af olja och balsam, hvarmed de, som döptes, smordes på hjässan], i Satakunda, det aflägsnare Nyland och Tavastland 15 dagar efter Påsk samt de öfrige före Bönsöndagen.
Chrisma får endast med olja uppblandas.
Vid åläggandet af botöfningar bör den största varsamhet iakttagas, så att de biktande väl underrättas om det straff, hvartill de genom hvarje dödssynd gjort sig skyldige; men själfva penitensen beror af biktfadrens pröfning och bör lämpas efter den biktandes beskaffenhet.
Kvinnors bikt får icke höras i kammare eller slutna hus, ty under sken af dygd hafva laster ofta insmugit sig.
Då ingenting hos människan är dyrbarare än den till Guds beläte skapade och af Kristus återlösta själen, så anbefalles pastorerne på det strängaste att med åsidosättande af annat utan minsta dröjsmål besöka äfven fattige sjuke, äfven med egen häst.
Pastor må icke excommunicera någon af sina åhörare utan särskildt tillstånd af biskopen, domkapitlet eller sin landtprost.
Pastor bör hafva upptecknade de fall, i hvilka det är honom tillåtet att utesluta någon från nattvarden vid Påsken, äfvenså bör han ega Canones poenitentiales, enligt hvilka han kan pålägga hälsosamma botöfningar.
Ingen må uteslutas från nattvarden för världsliga förbindelser eller personliga skulder.
På hvarje landskyrkas invigningsdag böra från predikstolen namnen på kyrkans välgörare uppräknas och dagen därefter högtidlig begängelse med mässa och vigilier för dem firas.
Pastor eller Capellanus bör hvarje söndag från predikstolen på modersmålet uppläsa Fader vår, Ave Maria, tron samt biktformeln och åligger det honom att hafva dessa stycken på folkspråket skrifna, på det att han alltid må på samma sätt lära sina sockenboar och desse lättare lära sig dem.
Åt biskop förbehålles uteslutande rättighet att aflösa hälgedomsrånare, äfvensom den, som burit händer på en präst.
Präst må icke utan biskopens och domkapitlets tillåtelse begifva sig utom stiftet.
Kyrkans dyrbarheter böra vara noggrant upptecknade, icke blott i en utan i olika böcker.
Likaledes böra prästgårdens inventarier vara förtecknade, icke blott i kyrkans böcker, utan äfven i pastorns egna, för eldsvådas skull.
Präst, som af sin företrädare icke mottagit fulla och oskadade inventarier, bör dock vid sin afgång lämna dem i fullgodt stånd.
Pastor eller vikarie bör vårda sig om prästgårdens hus, hålla taken fria från takdropp, underhålla dörrar och lås samt icke betunga sina sockenboar med alla små förbättringar.
Pastor bör gärda äng och åker samt gräfva brunnar.
Försummar han detta, så bör han vid visitationerna strängt bestraffas, ersätta skadan samt icke hafva rättighet att göra testamente, innan denna försumlighet blifvit godtgjord.
Biskopen betonade härpå, att han uppgjort dessa stadgar för att så vidt möjligt afvända tidigare missbruk.
Ty kyrkans värf är att införa skick och ordning i församlingarna, att motarbeta lastbart lefverne och lättsinniga handlingar.
Dess egendom, som genom Gudi behagliga och varmhjärtade människors bistånd sammanförts och endast kunde anlitas till dess egen framgång och fäderneslandets bästa, måste ordentligt förvaltas.
Han vände sig nu till Ericus Simoni och sporde hvad denne hade att anföra.
Mäster Ericus uppsteg och meddelade, att han under sin senaste visitationsresa af socknemännen i Somero låtit sig berättas om en mängd grofva förseelser, hvartill socknens herde gjort sig skyldig.
Han hade sedermera själf närmare undersökt förhållandet och funnit denne mot sitt bättre vetande hafva förbrutit sig mot sina medmänniskor och den heliga kyrkans bud och föreskrifter, för hvilket han ej kunde undgå näpst.
Men då kyrkans stadgar intill nu varit något sväfvande och ej fullt tydligt framhållit hvad dess tjänares plikt och rätt är och hans högvördighet biskop Stjernkors' välvisa stadgar först senare utfärdats anhöll han, att högvördiga domkapitlet ville skonsamt döma dessa felsteg.
Förbrytelserna bestodo bl.a. däri, att kyrkoherden Michaël utan skäl uteslutit församlingsbor från nattvarden, att han dröjt att infinna sig hos sjuka, som därför dött utan nådemedlens bruk, att han låtit en död person ligga obegrafven o.s.v.
Biskopen vände sig nu till den anklagade och tillsporde honom angående orsaken till dessa förseelser.
Kyrkoherden
Michaël hade intet annat att anföra till sitt försvar än att personerna i fråga bemött honom ogästvänligt under hans sockenresor och annars bevisat honom uppenbar ringaktning.
Medgaf väl att han kunnat löna ondt med godt eller använda lindrigare medel mot sina ovänner, men betonade tillika, att ingen, ej ens kyrkans män, kan fritaga sig från syndens välde öfver människan.
Nu tillsades parterna att utträda, hvarpå öfverläggningarna vidtogo.
Under dessa lade samtliga domkapitlets medlemmar från den yngste till den älste kaniken sitt ord i vågskålen för eller emot.
Sedan domen formulerats, hvarvid såsom förmildrande omständigheter upptogos, att kyrkoherden
Michaël städse dessförinnan uppfört sig redeligen och att hans förseelser denna gång främst borde tillskrifvas hämdlusta, hvarför dock en hvar, mest en prästman, bör akta sig och bedja om Guds kraftiga bistånd att kunna undgå slikt, inkallades de nämda personerna åter och kyrkoherden Michaël fäldes mildt nog endast till penningeböter.
På landsbygden utöfvades domsrätten eljes i biskopens frånvara af de nämda s.k. landtprostarne, som förde ordet vid prostetingen.
Michaëls förbrytelser mot ordning och skick måste dock ansetts af något svårare art, eftersom de framdragits ända till själfva domkapitlets och biskopens bepröfvande.
Det var dock ej ensamt kyrkan och dess väl hvilka stodo dess män nära om hjärtat, äfven världsliga saker och ting och främst de politiska hvälfningarna, hvilka tidt och ofta uppdöko, bidrogo att på detta håll framalstra handlingskraft och väcka fosterlandskänslorna till lif.
Och detta länder dessa vår kyrkas män till dess större heder, då förhållandena på andra sidan Bottenhafvet gingo i en konträrt motsatt riktning.
Sålunda kunna vi här i förbigående omnämna, att medan våra prästers ämbetsbröder i Sverige mer och mer anslöto sig till danskarnes intriger och sålunda motarbetade fosterlandsvännernes goda afsikter, biskoparne på Kuustö slott underhöllo en truppstyrka till eget försvar samt därjämte sände både till de ryska och danska krigen soldater och vapen samt ej sällan bisprungo svenska regeringen med penningelån.
Låtom oss åter öfvervara en session i domkapitlet någon månad efter nyss skildrade tilldragelse där.
Biskop Magnus' anlete är i dag mulnare än vanligt och äfven ur de andras min, spel framskymtar bitterhet ja t.o.m. vrede.
Hans högvördighet har skildrat den hotande situation, inför hvilken landet otvifvelaktigt stod, han har i stora drag gifvit en bild af den söndring, som rådde i norden, dar inre och yttre split nedref hvad under århundraden med svett och möda uppbygts.
Han har framhållit riksföreståndaren Sten Stures ädla afsikter, men tillika de svårigheter denne hade att kämpa med, omgifven som han var af hycklande och upptågslystne ränksmidare.
Biskopen har så öfvergått till fredsunderhandlingarne mellan Sveriges och Rysslands regeringar.
Angående en varaktig freds afslutande sade han sig dock hysa föga hopp.
Denna sin åsikt hade han också framhållit i ett bref till Sten Sture, däri han bland annat ifrågasatte, huruvida det ens vore skäl att i Ryssland söka utvärka en bestående sådan.
Redan förut hade man nämligen förgäfves gjort försök i detta syfte, hvarför det kunde synas mera ändamålsenligt att nöja sig med ett stillestånd.
En fred sluten t.o.m. blott för en tid af tio år skall icke hållas, ty så framt storfursten af Moskva ser sig i tillfälle att angripa oss, skall han göra det.
De fordringar Ivan III därjämte uppstälde voro så stora, att det syntes omöjligt att bringa någon öfverenskommelse till stånd.
Det vore därför att befara att striden ånyo måste upptagas, hvarför man borde på alt sätt anstränga sig, för att till dess vara beredd till motvärn.
Biskopen hemstälde därför nu till domkapitlet huruvida ej nya underhandlingar med Svärdsbröderne i Liffland, med hvilka naturliga bundsförvandter Sverige, såsom tidigare nämts, ej mer stod på sin manliga vänskapliga fot, borde inledas.
Förslaget godkändes enstämmigt af de församlade och särskildt lade Arvid Kurck och Johannes Olavi de varmaste fosterländska åsikter i dagen, åsikter, hvilka, såsom vi skola finna, ännu mera i framtiden, då nämda personer själfva fingo kyrkans roder i sina händer utgjorde oförgätliga bevis på handlingskraft och ett ädelt tänkesätt.
Vi anföra blott hvad den sist nämde år 1504 midt under stridens brand skref till Svante Sture: "Gud vet att detta landet står vedermöda före och örlig både af kristne och okristne fiender, så att det icke kan blifva vid sig, utan Gud allsmäktig och de helige Sveriges patroner ville det desto bättre beskärma och Eders herradöme med makt, folk och goda råd.
Huru sådana fördärf, som nu tillstunda, måtte afvärjas, där vele vi hjälpa till efter vår yttersta makt och förmåga."
Resultatet blef, att man utsåg tvänne medlemmar af domkapitlet: Erik Ragvaldson och Henrik Venne, hvilka tillika med tvänne frälsemän Knut Posse och Magnus Johansson skulle söka undfå Svärdsbrödernes hjälp mot den ifrån öster hotande faran.
Otto Rud brandskatter Åbo stad och Nådendals kloster.
Angreppen österifrån, hvilka medfört många blodiga offer och spridt oro och armod i nordens bygder, hvarför detta krig också fått det betecknande namnet: stora ryska kriget, hade nu upphört.
Men den välbehöfliga hvila, hvarefter vårt land suckat, unnades detsamma ej.
Fiendtliga skaror från motsatt håll började här utföra dater, knappast mindre rofgiriga, mindre blodiga.
Under alt detta hade Sten Sture aflidit och Svante Sture efter honom utsetts till riksföreståndare.
Det är den 2 augusti 1509 på kvällen.
Lifvet i gamla Aurastaden går sin sedvanliga gång.
Vespersången från S:t Henriks dom på vänstra åstranden ljuder högtidlig.
Borgaren står vid ingången till sin butik med mössan i handen och sedan sången tystnat bommar han varligt till ytterdörrarna och går till de sina att njuta af hvilan efter dagens värf.
Kvinnorna påskynda sina kvällssysslor, lystna också de att få njuta af sömnens famntag.
Luckorna slutas för husens fönster.
Snart råder nattlig stillhet öfveralt, tystnad och liksom frånvara af alt lif.
Dock, lifvet har ej helt dött bort, från ett och annat fönster glimmar ännu en sömnig talgdank och bakom detsamma varsnas ett nedhukadt hufvud forska bland folianter eller ser man pennan trött glida öfver det ojämna pappersbladet.
Från ett gatuhörn höres någon gång ett högljudt skrål eller en disharmonisk sång -- det är någon slottsknekt, som gör sin myndighet gällande gent emot de hatade tyske krämarene, eller besättningen från handelsskutorna, som af glädje öfver ett godt kap blickat för djupt i glaset.
Men äfven skrålet bortdör så småningom.
Ljusen släckas öfveralt.
Tornuret, som förkunnar tidens flykt, stör ensamt tystnaden.
Då, liksom gynnad af den lätta nattvinden, styr en fiendtlig flotta upp för Auras böljor.
Den har undgått väktarene på Äbohus.
Tyst och ostörd skrider den förbi de inslumrade besättningarne å de tyska handelsfartygen.
Nu har den nått sitt mål och lagt till vid åstranden.
Flottans anförare Otto Rud ger order att landsätta trupperna och skådespelet tager sin början.
Redan står en af de närmast belägna byggnaderna i ljusan låga, antänd från alla sidor af de hämdgiriga danska krigarne.
Halfkväfda af röken och yrvakna af fasa rusa husets olyckliga bebyggare genom lågorna eller kasta de sig handlöst ut genom fönstren, men mottogas där ute af halfvilda horder, som antingen spetsa dem eller slå dem till döds.
Och till jämmerropen sälla sig de blodtörstiges vilda härskri, trumpeters ljud och trummors larm.
Förskräkta eller nyfikna rusa stadens innevånare ut från sina bostäder.
Ett gräsligt drama möter dem.
Män, kvinnor och barn flyende undan förföljarene; andra dignande till marken, öfverväldigade af blodförlust.
Hugg och slag måttas häjdlöst mot en hvar, som vågar ställa sig till motvärn.
Där faller en moder med händerna krampaktigt famlande efter sitt i en dansk knekts armar gråtande barn, här glider ett redan knappast hörbart ave öfver en kyrkans tjänares bleka läppar.
Men de vilda skarorna bry sig ej om att lyssna till böner.
Efter ett väl måttadt hugg hemfaller denne åt en obeveklig död.
Många af stadens magistratspersoner, köpmän och andra nedgöras utan hänsyn till stånd, ålder eller kön eller bortsläpas såsom fångar ned till fartygen.
Det ena huset efter det andra förvandlas till rykande ruiner, sedan de utplundrats på det bästa de äga.
Tusenden fly ut från staden utan att kunna rädda annat än sina lif, mången lämnande t.o.m. sina anhöriga antingen i det gapande eldhafvet eller till ett byte åt fiendens blodtörst.
Nu synes danskarnes vilda framfart stillas för ett ögonblick.
Man har gjort rent hus och har intet vidare att frukta.
Genom hopar af lik och spillror tåga skarorna fram till stadens Stortorg, där de kring en lifligt flammande stockeld låta det skummande vinet och ölet från de kringliggande butikerna sig väl smaka.
På lifsförnödenheter lida de ej häller brist.
De äro ensamma herrar i alla visthus och källare och försumma ingalunda tillfället att smörja kräset.
Och trötta efter nattens strapatser och orgier söka de sig till hvila i de angränsande husen, sedan talrika utposter och väktare sändts till olika delar af staden för att vaka öfver, att deras planer ej blefvo i förtid afbrutna.
Den redan högt på himlen stående morgonsolen öfverraskade de vilda sällarne, där de med välbehag sträkte ut sig på sina mjuka bäddar, en välfägnad, som ej på länge stått dem till buds.
Med vresighet och trots efterkommo de omsider de trumpetsignaler, hvilka utifrån kallade dem till uppbrott, till nya äfventyr, nya illbragder.
Snart var krigarenes brokiga följe åter uppstäldt på torget och Otto Rud gaf nu sin röfvarhord order att tåga af till domkyrkan, där det rikaste bytet helt säkert väntade den.
Framkomna hit begynte de vilda sällarne oförtöfvadt förstörelsevärket.
Kyrkogårdens träportar nedbrötos inom kort ock öfver kullar och grafstenar rusade man rofgirigt fram till kyrkdörrarne.
Här mötte dem ett kraftigare motstånd, hvarför de nödgades gripa till storm för att få dörrarne att remna i sina fogningar.
Inkomna i själfva domen, hvars högtidliga frid de ej drogo i betänkande att oskära genom svordomar, skrål och härskri, genomletade de alla vinklar och vrår.
De inträngde i kapellen och plundrade dem på deras dyrbarheter.
De nedstego i grafhvalfven och togo från de döda hvad som var af värde.
I sakristian gjordes dock det bästa bytet.
Bland skatter, som Otto Rud och hans följe beröfvade det åldriga templet, må anföras: den med ädelstenar rikt prydda biskopsmitran, biskopsstafven, en mängd kalkar af guld och silfver, rökelsekar, hälgonbilder, reliker och kyrkoskrudar samt de värdefullaste böcker och manuskript.
Hvad som ej kunde medtagas slogs till spillror eller förbigicks föraktfullt.
Från Åbo föra vi läsaren på en tripp till det närbelägna birgittinerklostret i Nådendal, som nu utgjorde det närmaste målet för Otto Ruds och hans krigares blodtörst.
Några klämtslag tillkännagifva att middagsmässan slutats och nunnorna med abbedissan samt munkarne med generalkonfessorn i spetsen vandra par om par bort till sina refektorier, där middagsmåltiden väntar.
Måltiden, uppdukad på ett långt bord midt på golfvet, tager under dödstystnad sin början och sedan man gripit sig an med anrättningarna börjar en af systrarna upprabbla en mängd latinska glosor, hvarmed hon fortfar under hela måltiden.
Läsningen afstannar blott på ett tekken af abbedissan, hvarvid systrarna höja sina händer och trenne gånger framsäga sitt Ave Maria.
På liknande sätt aflöper måltiden jämväl i munkarnes refektorium.
I förbigående nämna vi, att måltiderna öfvervakades i de manligas refektorium af generalkonfessorn och i de kvinnligas af abbedissan eller i hennes ställe af en aktad och ärevördig klostersyster, kallad priorissan.
Man har redan uppstigit för att tyst, med blicken sänkt mot jorden begifva sig till sina celler, då i ett nu en af klostertjänarene andlöst inrusar och tillkännagifver, att en båt med flere ända till tänderna beväpnade krigare just nu landstigit nedanför klostrets murar.
Denna underrättelse åstadkommer en viss oro i sinnena och de fromma bröderne och systrarna störas i sin taktfasta gång, men en vink af abbedissan och generalkonfessorn inför åter ordning och skick i lederna och med sviktande knän ilar den kunskapande tjänaren tillbaka ned på sin post vid klosterporten.
Han har knapt anländt hit innan några högljudda slag med portklappen och några barskt uttalade befallningar om inträde bringa reglarne att falla.
Den bäfvande klosterbrodern står nu ansikte mot ansikte med Otto Rud och tio à tolf af hans kraftfullaste kämpar.
-- Är detta ett munk- eller nunnekloster, tillspörjer han den mörke skepnaden, som ifrigt korsar sig.
-- Bådadera, ers nåd, genmäler munken med skälfvande röst.
-- Under hvems öfverinseende står detta kloster?
-- Under moderklostrets i Vadstena i Sverige.
-- Godt, och klostret skall vara det rikaste här i landet?
-- Ja, ers nåd, det har omfattats med stor tillgifvenhet; men lagens skydd har också städse erbjudits här en hvar, som där ute råkat ut för en syndfall världs många faror och ondsintas, lättsinnigas frestelser.
Han gjorde åter korstecknet.
-- Håll in med ditt ifriga pladder, svartkåpa.
Hvar har du skattkammaren?
Otto Rud såg med ett illistigt grin på läpparne huru det sviktade i den lismande munkens knän.
-- Guds moder skydde mig.
Jag är en ringa tjänare.
Jag kan ej besvara eder fråga.
-- Bekänn, eller måste vi anlita våld.
Ser du desse män äro ej vana att lekas med.
Han pekade härvid på de bakom stående krigarene, hvilkas ögon tyktes skjuta blixtar.
-- Alla hälgon bevare mig för ers nåds vrede, jag talar sanning, genmälte han något modigare.
Men på en vink af den obeveklige danske sjöhjälten att gripa till stormning ändrade han ton och utbrast:
-- Ers nåd värdes vända sig till dem, som öfver detta heliga hus väldet hafva.
-- Du vill altså, usling, att vi skola göra en omväg upp till Vadstena, för att I under tiden måtten få tillfälle att fly undan med alla rikedomar.
Nej, tack, så enfaldige äro vi ändå inte.
-- Ers nåd, jag har ännu aldrig farit fram med svek.
Det var en orättvis beskyllning.
Jag åsyftade blott, att I hos abbedissan eller generalkonfeseorn anhållan om bättre besked än hvad jag kan lämna.
-- Så visa oss till dem då och stå ej här och förhala tiden.
-- De träffas i sakristian, till hvilken dörren där borta leder.
Han pekade på en järnbeslagen dörr af manshöjd, hvilken befann sig i den framför klosterkyrkans högkor uppförda utbyggnaden.
Efter ett slag på dörren öppnades den af abbedissan, som därpå högtidlig och med värdig hållning drog sig några steg tillbaka inåt det halft skumma, stora rummet.
Generalkonfessorn, som sysslade borta vid ett af fönstren, vände sig vid bullret af de inträdande om och gaf på ett ingalunda mindre ögonskenligt sätt sin värdighet tillkänna.
-- I min konungs namn, började Otto Rud utan att blifva tillfrågad, fordrar jag, att I genast till oss, hans utsände, öfverlämnen all öfverflödig lyx och rikedom
I här hafven eller ock en därefter lämpad brandskatt.
Gören
I ej detta, hafva vi af honom makt och myndighet att med våld kräfva ut hvad ej i godo lämnas.
Abbedissans anlete antog en alt bistrare uppsyn och med armarna korslagda öfver bröstet genmälte hon:
-- Och detta dristen I uttala i ett heligt rum som detta.
Hälgonen vare eder själs salighet nådig!
Hvem är denne eder konung, att han dristar föra detta själfviska språk?
Vi veta väl att norden långa tider oroats af fienders ofog och onda stämplingar, men att en kristen man låter dylika ord gå öfver sina tjänares läppar, det hafva vi till denna stund ej erfarit.
-- Jag känner edra och edra prästers stora ord och försök att slingra er undan, men denna gång skall du högvördiga häxmästarinna ej träffa ditt mäl.
Vet, att min flotta ligger ett stycke här utanför.
Den rymmer alla klostrets skatter mer än väl, om ock bytet i Åbo var godt, och er själf och alla edra nunnor och munkar med.
-- Och du tror att jag ej kan nedkalla Guds eviga straffdom öfver den, som hädar honom och hans heliga.
-- Jag ger edra glosor hin, antingen betalen
I brandskatten eller befaller jag oförtöfvadt mitt folk att anlita våld.
Abbedissan och generalkonfessorn, på en hemlighetsfull åtbörd af henne, försvunno nu genom en löndörr lämnande de förbluffade krigarene åt sitt öde.
-- Fördömda trollpacka, röt Otto Rud och rusade mot den dörr, som stängde den hemliga utgången, hafva de ej öfverlistat oss och gjort oss till sina fångar.
Han gjorde nämligen några fåfänga försök att komma ut denna väg och gripa flyktingarne, men förgäfves.
-- Sprången ytterdörrarna, röt han åt de nära nog handfallna krigarne.
Men deras ansatser, så eftertryckliga de än voro, förblefvo resultatlösa.
Ett svall af svordomar gick öfver en hvars läppar, då från ett angränsande rum en kraftfull, entonig sång framkallade deras uppmärksamhet.
-- Död och pina, framhväste en af det danska följet, de uslingarna sjunga redan hälgonens lof öfver att hafva lyckats fånga oss i fällan.
-- Det skola de ej ha gjort förgäfves, dånade Otto Rud.
Jag skall nog ännu lära de skenheliga odjuren dansa.
Härvid gjorde han en häftig ansats på den till högkoret förande dörren, hvilken han först nu upptäkte, och ropade:
-- Fram med skatten eller sticka vi hela härligheten i brand.
Rädde sig därpå den som rädda kan.
Sången fortfor oafbrutet.
Man tyktes ej vilja låta störa sig af de öfverretade vilda sällarnes skrål och svordomar.
I detsamma öppnades löndörren åter och abbedissan och generalkonfessorn inträdde åtföljda af tvänne munkar, hvilka buro ett stort, järnbeslaget skrin.
-- Edert heliga nit börjar gå för långt, yttrade Otto Rud vresigt till de inträdande.
-- Käre vänner, förifren eder ej.
Vi skola söka göra hvad på oss ankommer.
-- I hafven velat hafva oss till edra fångar.
Veten
I hvad det vill säga att utan orsak instänga danske män inom lås och bom.
-- I boren veta, att klostrets dörrar alltid äro lykta och att blott vi kunna lösa deras fjättrar.
-- Må så vara.
Men så haden
I åtminstone kunnat befria oss från det öronpinande skrålet där inne.
Vi äro vana vid helt annan musik.
Abbedissan knäpte sina händer och frammumlade en bön.
Hon hade samlat systrarna och bröderne där för att omstämma krigarenes onda sinnen.
Hon fann nu, att deras hjärtan ännu voro för stenhårda för att uppmjukas.
-- Gif oss nu hvad oss bör tillkomma, påskyndade Otto Rud.
Vi hafva ännu mycket på annat håll att uträtta.
-- Nå väl, må ske, genmälte abbedissan, och huru stor skall brandskatten vara?
-- 25 mark i penningar.
-- Gif dem detta och rädda klostret från vanära, yttrade hon vändande sig till sin ämbetsbroder.
Och du heliga Birgitta, förlåt din svaga tjänarinna denna synden.
Jag gör detta för ditt heliga namns skull, för den sak hvarför vi uppoffrat alt kärt och dyrbart på jorden för att här i ensamheten i frid med dig och alla heliga försaka och strida mot synden och köttet.
Bönhör din svaga tjänarinna.
Veni sancte spiritus, bifogade den till högkoret förlagda kören, som tydligt uppfattat de högt, uttalade orden.
De danske krigarene stodo som på nålar.
Men då det klingande myntet hamnat hos dem fingo de snart en gladare uppsyn, och sedan de lämnat klosterportarne bakom sig och stigit ned i de vid stranden nedanför förtöjda båtarne, lekte dem intet annat i hågen än nya rof, nya illbragder.
Utöfver hvad vi nyss ordat om lifvet i Nådendals kloster må vi i detta sammanhang ännu några korta meddelanden lämnas.
Klostrets främste upphofsman var biskop Magnus II Olofsson Tavast, som 1412-1450 innehade biskopsstolen.
Detsamma styrdes af en abbedissa, vanligen tillhörande någon af landets aristokratiska familjer.
Den främste bland munkarne var generalkonfessorn.
Bland öfriga tjänstemän omnämnes den s.k. sysslomannen, som hade uppsikten öfver klostrets gods och tjänare och ombesörjde dess förvaltningsangelägenheter.
Han inspekterade klostergodsen, förde jordebok öfver dem, aflade räkenskap inför abbedissan och vakade öfver, att klostrets underhafvande fullgjorde sina skyldigheter.
Föreståndaren för klostergården kallades gårdsmästare.