Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stycket har haft succès, iiela verlden måste se det, och för de beklagansvärda, som ej kunna resa till Odéon för att höra mademoiselle Hading och monsieur Damala deklamera, öfversättes mästerverket och böljar sin vandring Europa rundt.
På det sättet ha alla de fyra stycken, som nämdes här ofvan, kommit hit, och ett af dem, » Herr Derblays giftermål », har till och med blifvit en kassapjes, tack vare sina ihåliga teatereffekter.
Man prisar de franske författaroes produktivitet.
De kunna arbeta.
I konsten att skrifva mycket står numera hvarken Dumas eller Balzac som oupphinneliga förebilder.
Zola lemnar oupphörligt nya tidningsuppsatser till Frankrike och till Kyssland, Man-passant är med öfverallt.
Och samtidigt skrifva herrarna romaner, både omfångsrika och genomtänkta, ibland hastverk men ibland mästerverk.
Men det fins fiere franska pennor än dessa.
Talangerna af tredje och fjerde rang äro ofta outtröttliga arbetsmaskiner, äfven de.
Då kan man veta, hvad der skrifves !Claretie är en typ för arten.
Han är nu 45 år gammal, ér snart sagdt född med pennan i handen, har skrifvit öfverallt och om allt — kanske » med undantag af kufiska mynt » som det heter i Röda rummet.
Ansedd har han blifvit.
Hans romaner, » som utmärka sig för en ädel och sedlig anda », påstår Nordisk familjebok — och det berömmet gifves sällan åt någon fransk författare eller bokskrifvare — gå åt i femtitusental, i synnerhet sedan han hittade på att i Monsieur le ministre skildra scener ur dagens politiska lif i det surchaufferade Paris.
Inte faller det någon in att sätta dessa romaner i jemnbredd med Daudets, Zolas eller Maupassants, men bland fabriksalstren ha de en framskjuten plats.
Och den stora publiken är som bekant ganska likgiltig för, huruvida det är första eller fjerde rangens arbeten, som bjudes dem.
Men för en fransman är det inte nog att skrifva romaner, han skall sedan också dramatisera dem.
Teaterförfattaren håfvar in pengar i helt andra proportioner än romanskrifvaren.
Vissheten om att en roman, vore den äfven god som sådan, ytterst sällan blir en god pjes, afskräcker ingen.
Är romanen känd och blir pjesen effektfull, och är författaren en » cher et eminent confrère », s&amp; är framgången gifven — och författaren kan bygga sig slott och villor eller kan som Pailleron tiga i många, många år, om han föredrager det.
Men det var Furst Zilah ... ' •
De dagliga tidningarna ha enstämmigt konstaterat styckets ol^jelpliga klenhet.
Romanen, det är gjordt af, är ett dussinfoster, pjesen den mest blodlösa kopia vi på länge sett.
Inte var det den slopade prologen, som var orsak till dimmigheten öfver personerna, — trots dess krigsmarsch och dess soldater skalle den ingen vidare nytta gjort.
Det hade blifvit ännu en lösryckt episod ur romanen, ingenting annat.
Vi äro alltså, då ridån går upp, i Paris, i en kosmopolitisk salong hos styckets spirituella verldsdam, den tragiska hjeltinnans skämtsamma kontrast.
Vi känna henne från ïedora och andra stycken, och salongens typer känna vi från Dora och andra * komedier, liksom främlingarnes förhållande till sitt hemland alltigenom påminna om Daudets » Konungar i landsflykt » — utan jämförelse för öfrigt, ty der är ett Ginungagap emellan de två dikterna.
Man talar om Marsa, zigenarflickan, det ryska, generalkräkets fosterdotter, halft vildinna, halft mondaine, präktig sen-sationsroll för en nervöst excentrisk parisisk aktris.
Hon kom-mer, och furst Zilah, den ungerske frihetshjelten, kommer, de älska hvarann och de trolofva sig.
Men det fins också en herre, som heter Menko och är en blek och dyster nihilistkandidat.
Han är styckets bof, han har en gång tillegnat sig Marsas ' ohejdade kärlek — ett i samtidens literatur aldrig förr användt motiv — hon har sedan stött honom bort, då hon hörde, att han var gift förut, och sedan har hon blifvit en sorgens bild, utan glädje och utan småleende på de bleka läpparne — som Denise.
Nu kommer Menko fram och har med sig hennes bref, den der ödesdigra brefpacken, som heller aldrig förr spelat någon roll i någon iransk komedi.
Den ämnar han lemna till hennes fåstman, så vida hon inte vill bli vänlig emot honom, som hon en gång var.
Påminner om Richard Sheridan och om åtskilligt annat.
Men då blir flickan vild och tussar sina hundar på bofven Menko, och de båda bestarna — som i parentes sagdt uppburo sina roller utmärkt på Nya teatern — skälla ursinnigt bakom kulisserna, medan Marsa klär på sig omsorgsfullt, för att inte få snufva, hvarpå hon går ut för att se, hur striden utfaller.
Tredje akten.
Hundhistorien glömd.
Menko borta — biifven nihilist.
Nu är det bröllop, och efter vigseln följer den stora scenen.
Ungefår som i Dora, i prins Panin ml fl.
pjeser.
Den nygifte mannen får veta sin bruds föregående.
Stor scen, knäfall och krypning på golfvet, jämmerskrik, förakt och svimning, sedan han rusat på dörren.
Ofelbar inropning.
I fjerde akten är man i Ungern, på ett slott hos en ädel grefve Vachely, som är patriot och uppfostrat Menko.
Grant guldsirade ungerska officerare sitta och pokulera.
Det talas om Menko, som är arresterad i Petersburg å la Fédora.
Generalen kommer, och Marsa, som fått lungsot under mellanakten, ledes döende å la Froufrou in af sin läkare.
Bäst det är kommer Menko också, han har sluppit lös, tack vare den ädle grefvens inflytande, men nu är grefven mäkta vred, så vred, att han b&amp;de utmanar sin fosterson och skjuter ihjäl honom, precis som mr Clarkson i Främlingen expedierar vibrionen hertig de Septmont.
Och när det är gjordt, får den ädle grefven en originell idé: han går och klär sig i full uniform med husarsnören fram och bak.
Kommer uppsträckt och imponerande och djupt allvarlig in i all sin grannlåt och talar om, att han expedierat Menko.
Furst Zilah ar äfven der och träffar helt oförmodadt sin fru, som han inte sett sedan han rusat på dörren på deras bröllopsdag.
Men har.
kan inte förlåta sin gemål att hon bedragit honom,och så dör hon, och då undrar hao, hvad han nu skall ta sig före, då han inte har henne längre, — en undran, som kommer ganska öfverraskande.
Men den ädle grefven ber honom egna sina krafter åt sitt fosterland, och med de orden slutas stycket.
Ja, någon fullgod exposé var ej detta, endast en antydan.
Hvad hela den historien rör oss?
Inte en smula.
Slog den an några strängar hos parisarne?
Förmodligen 1 Ångerfulla för detta synderskor och stenhårda ädle herrar med utpräglade känslor för dygd och heder, qvinnor i sidensläp, som akt efter akt tigga om förlåtelse och krypa omkring på golfvet, och herrar i redingot och storm, som ha rätt att döda dessa ångerfulla och som ha rätt till allting — det plägar slå an på parisarne.
Så utvecklad är den moderna qvinnofrågan hos den galliska nationen.
Men något annat än en boulevardpjes blir aldrig furst Zilah
— lika litet som Derblays giftermål och andra kassapjeser för kungliga scener.
Det är unket vin utan must, det är ej diktning, det är fabrikat.
Men just derför att dylikt rätt ofta uppträder med stora anspråk nu för tiden — i vårt lancl liksom i Frankrike, här endast klädt i andra former, — just derför borde kritiken betona, till hvilken klass af så kallade diktverk det arbete hör, ¡iom han skrifver om.
Just derför borde den verklige författarens sträfvan, vore den än ofullkomlig, outvecklad, ej bemötas med den öfverlägsenhet, ja det hån, som hos oss Ur ganska vanligt, då det gäller att nedgöra en författare, som ej behagar kritjkskrif-varen.
I ett land med en rik literatur som Frankrike, betyder det föga att dylika fribytarverk som Furst ’ Zilah applåderas.
De verkliga författarne — åtminstone de, som ej anse teatern såsom lifrets bästa spegel — fortsätta ostörda sitt arbete lika väl för det.
Teatern har ju för öfrigt nu ej särdeles mycket med lite-raturutvecklingen att skaffa.
* Teatern, som måste lägga an på massorna, efter som hvarje teater är en affär, gör bäst i att hålla med den kompakta majoritetens åsigt.
Men det fUr ej romanen göra och gör det ej heller.
Att Furst Zilali upptogs i Stockholm var just ingen vin9t för vår dramatik.
Inte är det heller framställandet af dylika romanpjeser, som skall uppfostra och utbilda våra unge skådespelare.
I ett par verklighetssanna skådespel ha vi sett, hvad åtskilliga af de unga krafterna kunna åstadkomma, då de kände.faat mark under sina fötter.
Men här, hvad kunde man begära af dem här?
Rutinerade aktörer kunna gifVa kött och blod åt dessa ungerska herrar liksom åt andra, men för ungdomar äro figurerna i Furst Zilah figurer att komponera, ej att efterbilda.
Herr Josephson hade också gjort ett vågadt experiment, då han lemnade hufvudrollerna åt föga försökta krafter.
Att hr C astegren blef komisk, då han skulle varit högtragisk, är inte hans fel, ty han är ju komiker och en lefvande sådan.
I Clara So-leil och i Sabinskorna är han hemma, men hvarken som svartsjuk frihetshjelte eller som historisk riddare.
Och fröken - Sjöberg.
Ja, den unga damen har vunnit hrr kritici, och det är en stor fördel.
Inte var hon i något afseende vuxen Marsas roll, och nog bör skolan fortsättas länge än.
Hvad sedan blir, vtet man inte.
Man har skäl att hoppas.
Fröken Björkegren var under sin första tid vid Nya teatern alls inte bättre skådespelerska än fröken Sjöberg nu.
Men af detta förhållande följer knappast att en hvar nyböijarinna blir en fröken Björkegren.
Och det skadar säkert mer än det gagnar att i förtid blifva så omskrifven som fröken Sjöberg redan nu blifvit.
Ty nu går publiken till teatern med fordringar på henne, nu vill man hos henne se annat än möjligheter.
Det var dock fröken Sjöberg, som gaf stycket dess enda intresse.
En erkändt dålig pjes, hvars hufvndroller spelas af elever — hvad kunde det blifva af?
Det går an, då man hos någon .af nyböijarne spårar anlag, som kunna lofVa utveckling.Literaturanmälningar.
OSCAR FREDRIK &lt; Högtidstal, hållna i Kongl.
Musikaliska Akademien under ett nioårigt presidium.
Med anmärknin-gar och förklaringar af Frithiof Oronhamn.
» Den är vältalig som vet att föredraga det obetydliga enkelt, det upphöjda värdigt, det mellan båda liggande med en blandning af båda sätten ».
Man vore frestad lämpa dessa den klassiske romarskaldens gyllene ord såsom motto till de vältalighetsalster af en högt stående författare, hvilken i dessa dagar sett trycket.
Deras yttre formgifning förnekar aldrig sin harmoniska frändskap med innehållets vare sig osmyckade eller högstämdt poetiska karaktär, och de innebära sjelfva likasom en illustration till den kortfattade, men innehållsrika devis, som betecknar sjelfva l^jertpunkten af Musikaliska Akademiens verksamhet: » Anda och konst ».
Än tecknar talaren i ett klangfullt språk tonkonstens etiska och estetiska betydelse, än upprullar han en ffergrik tafla af en Ludvig von Beethovens storslagna lifsgerning, än lemnar han en vetenskaplig karaktäristik af tonens och ordets syskonförbund, än framställer han grunddragen af en nyare tids forskningar rörande klangförcteel^erna, än åskådliggöres de s. k. klassiska idéernas kamp med de modernt » praktiska » sträfvandena och bådas betydelse såsom sociala banbrytare, än f&amp;ller tal.
en förkrossande förkastelsedom öfver kyrkomusikens förfall och lemnar en sympatisk bild af den liturgiska sångens forntida värdiga ståndpunkt, ' än gifver han en historiskt kronologisk öfverblick af den svenska tonkonstens hufvudskedeñ allt från de gamla bardernas visor och harpolekar i den grå forntiden intill den inhemska tonkonstens senaste utveckling.
Härförutom mötes läsaren af lifFulla personliga karaktäri-stiker såsom i den vackra minnesrunan öfver drottning Lovisa eller den märkliga konturteckningen af nfigra den svenska opera-scenens främsta artister, hvaråt kommentarförfattaren lemnat en god belysning.
» Den sköna stämma, som lik näktergalen förmår sprida tjasning så långt dess toner nå » är sålunda enligt nothänvisningarna yttradt med afseende på Louise Michaeli; » ett utsökt musikaliskt föredrag, som måste tillvinna sig hvarje bildad åhörares synnerliga bifall och aktning (-
Flertalet af dessa tal datera sig från Musikaliska Akademiens årshögtider, andra från dess minnesfester öfver hädan-gångne ledamöter och associéer samt två från akademiens hundraårsjubileum (dels vid den officiella sekularfesten, dels vid en enskild festy som hertigen af Östergötland i sammanhang dermed anordnade i arffurstens palats).
framsade dessa högtidstal sjelf med sin sonora, kraftiga stämma, hvilken bidrog att gifva dem ett förökadt behag.
På sin tid väckte de också ett mindre vanligt uppseende och deras utgifvande i samlad följd skall nu för visso mötas med allmänna sympatier, helst de framstå såsom utmärkta mönster i sitt slag.
Talen anknyta sig till en högst märklig period af Musikaliska Akademiens sekelgamla fortvaro.
De år hertigen af Östergötland såsom preses ledde dess förhandlingar kunna nämligen med rätta betecknas som Akademiens » gyldene år ».
Den inledande öfversigt, som åtföljer arbetet, af bibliotekarien Frithiof Cronhamn med förkärlek och omsorg utarbetad, lemnar en särdeles god föreställning om den lifiiga, fruktbärande verk-sarahetsanda på skilda områden, som gaf pregel åt Akademiens hela tillvaro och som, man måste rättvist erkänna det,, omedelbart härflöt ur det hängifna intresse och den talang, hvarmed Akademiens d. v. preses, hertigen af Östergötland sökte fräiqja hennes framgång och förkofran, att nu icke nämna det inflytande, som en dylik ordförande redan genom sin samhällsställning förmådde utöfva.Vore icke utrymmet för denna nppsats så knapt tillmätt, skulle anmälaren tillåtit sig genom nägra spridda drag för Dagens Krönikas läsare närmare belysa detta i Akademiens historia så intressanta tidsskede, dubbelt intressant, då man betänker hur litet man numera tyckes inom Akademien vårda sig om lysande traditioner, om efterföljansvärda lifskraftiga föredömen.
Nyssnämda historiska öfverblick beledsagas af en rikhaltig samling af förklarande hänvisniDgsnoter till talen, likaledes utarbetade afhrCron-hamn.
Redan en flygtigt genombläddring af dessa med synbar flit och forskningsintresse sammanförda kommentarier är vinstgifvande nog.
Så påträffar man här en qjelfständig studie öfver svenska folkhymner och folksånger, af bogt bibliografiskt värde och åtföljd af notexempel.
erinrar om de många revsioner rörande det egentliga ursprunget till den gamla » Bevare gud vår.
kung », h varvid, såsom ock nämn es, ännu flere och nyare granskningar skulle kunnat uppräknas; derefter omtalas huruledes sången första gången framträdde i svensk drägt (med andlig text!
) och sedermera Gustaf IV Adolf till ära nationaliserades som svensk folksång, vid hvilket tillfälle (d.
12 febr.
1805) jemväl den gamla gustavianska folksången » Gustafs skål!
Den bäste kung som norden eger! » a&amp;jöngs.
Derpå kommer ordningen till folksångerna från Karl Johans tid, bland hvilka främst märkes den famösa » Karl Johan vår kung », med dess visserligen mycket lyckade musik (af Dupuy), men alldeles erbarm-liga text (af H.
A. Kullberg).
Så frambröt en formlig störtsjö tff svenska folksånger vid Oscar I: s tronbestigning.
Man ovilkorligen studsar vid anblicken af den väldiga Leporello-katalogen af lojal patriotmusik från anno 44.
Citationen af ^François Rouel » * kommer här verkligen till pass: » under milt vistande i Stockholm grydde hvar dag med en ny folksång: hvar och en som kunde föra en stråke försökte sig deri », hvarvid dock bör erinras, att yttrandet är bra mycket saftigare, i fall det citeras fullständigt, hvilket den grannlage notförf.
tycks ha dragit sig för: Under mitt vistande i Stockholm grassei ' ade der ett rasei ' i för komponerande af \ folksånger ’.
konserter à la Mmard gjorde folksånger * till sin musikaliska hufvudbe-ståndsdel.
Det var icke fråga om att sjunga som folk; endast om att ajunga — folksångerhvilket ju låter riktigt drastiskt!
Det enda beståndande af hela denna folksångsliteratur blef St rand-berg-Lindblads » Ur svenska hjertans djup », om hvilken notförf.
meddelar åtskilliga historiska notiser.
Att det finnes bref från Beethoven, som ännu icke varit öfverlem-nade åt tiycksvärtan, är någonting ganska sällsamt.
Hr Cronhamn framdrager emellertid ett par dylika epistlar, som legat förborgade i Stockholm under en mansålder.
Begge brefven, skrifna på franska och dat.
I82d, äro i hög grad karaktäristiska.
I det ena tackar B.
Musikaliska akademien, som med ett ledamotsdiplom hedrat hans » mediocres (!
) mérites ».
* Jemfor Arv.
Ahnfelt: » Ur Karl af Kullbergs portfölj » .Det andra brefvet är 6täldt till ingen mindre än Karl Johan- Som man vet blefvo brefskrifvaren och adressaten bekanta i Wien 1798, då Beethoven var på vippen att, efter d. v. marskalk Bernadottes önskan, tillegna konsul Bonaparte en heroisk symfoni, men så lät denne proklamera sig till fransmännens kejsare, då den frisinnade Beethoven förbittrad afstod från dedikationen.
Symfonien utkom sedan mçd titel » Sinfonia croica », komponerad till minnet af en stor man.
Bonaparte bief naturligtvis förbittrad och torde väl knappast glömt denna fatali tet, då han en vacker dag ett par och tjugu år senare, som lag-krönt monark öfver Sverige och Norge, öfverraskades med att få ett bref från sin gamle protegé i Wien — från Beethoven, hvilken i parentes sagdt befann sig i en svår penningknipa, för hvilken skull han uppvaktade all verldens monarker med subskriptionslistor till en större messa.
Han böijar med att hölja f. d. marskalken med ett blomsterregn: &gt;Les exploits qui avec tant de justesse élevèrent Votre Majesté au thrône de Suède, excitaient l ’ admiration générale, particulièrement de ceux qui avaient le bonheur de connaître personnellement Votre Majesté » o. s. v. i samma stil; så kommer i förbigående en liten antydan om den bifogade subskriptionslistan, och så följer blomsterkastningen igen: B. hade hört talas om kronprinsens utmärkta musiktalent, och önskade partout att få skrifvp, någon komposition för honom, men ville veta hvilken musikgenre som vore lämpligast.
» Votre Majesté est un objet d ’ amour, d ’ admiration et d ’ intêrét à tous ceux qui savent éstimer les rois (!
); les sentiments de vénération, que j ’ ai pour Votre Majesté, ne peuvent guère être augmentés ... » (» För mycket blommor! »)
Hade Crusenstolpe vetat af detta dokument skulle säkerligen » Karl Johan och svenskarne » haft ett rafflande kapitel mera.
Det torde nämligen fa antagas som afgjordt att Beethovens bref lemnades — obesvaradt.
Dessa hittils okända alster af den store tonsättarens penna skola nog väcka uppmärksamhet ej minst i Tyskland, der man med så mycken sorg-fållig pietet hopsamlat och i fleré volymer publicerat Beethovens korrespondens.
Till detta Beethoven-kapitel sluter sig en biografi af Oscar I: s såväl i tryck som handskrift befintliga tonsättningar, uppgående till ett rätt försvarligt antal.
I en ganska uttömmande monografi öfver k. hofkapellmästaren Johan Helmich Koman söker notförf.
vidare göra full rättvisa åt » svenska musikens fader » .samt godtgöra den brist på pietet, som hittils visats minnet af denne framstående tonkonstnär, hvilken så länge varit helt och hållet förgäten Biografien är säkerligen den utförligaste, som skrifvits öfver Koman och lemnar intressanta bidrag till kännedomen om hans sällsynta och mångsidiga både musikaliska och litterära begåfning.
En dylik uppmärksamhet kunde måhända äfven ha egnats Komans elev, k. hofka-pellmästaren Ferd.
Zellbell, som ju var den egentlige stiftaren af Musikaliskaakademien.
Åtskilliga pikanta bref från Karl Johan, Naumann general A. F. Skjöldebrand m. m. märkas jemväl bland de rikhaltiga hänvisnings-noterna.Arbétet framträder i en elegant utstyrsel, både hvad typografi och band beträffar, samt ptydes dels af afbildningar af den minnesmedalj, Musikaliska Akademien lät prägla till Oscar II: s ära, när han frånträdde sitt presidium, dels af en i smakfullt ljustryck verkstäld reproduktion af det porträtt i olja, kung Oscar som minne öfverlemnat till Akademien.
Det åtföljes af en af samme person verkstäld rytmisk omarbetning af koralen » Allena Gud i himmelrik ».
Boken i sin helhet utgör en af julliteraturens allra värde-fullaste alster.
Öfvemttning af
Herman A.
Då för ett års tid redan några posthuma anteckningar af Heinrich Heine skulle lemna pressen, tillkännagaf förläggaren, den ansedda firman Hoffman &amp; Catnpe i Hamburg, att skaldens samlade skrifter voro under årens lopp spridda i Åttio Tusen exemplar.
Perlan bland de99a i författarens hemland så utomordentligt populära alster utgöres ju ovedersägligen af den lyriska poemsamling, som nu för första gången blifvit i sin helhet tillgänglig i svensk drägt.
Äfven i vårt land bör hvarje bildad uppmuntra detta företag, att med vår literatur i ordets egentliga mening infbrlifva en af de oefterhärmligaste skrifställare, som någonsin i verlden funnits.
Ty detta må rättvisligen sägas, att öfversättaren visat sig ega den väsentligaste förutsättningen för en Heinetolk, nämligen att kunna poetiskt återgifva stämningen, den förtrollande, bedårande stämningen i Heines lyrik, der alla sinnesrörelser skifta dallrande i hvarandra, från jublande glädje till förtviflande sorg, från etsande hån till rörande erotik.
Menniskohjertats innersta poesi vaknar åter upp med Heine, efter att ha varit .nedtryckt af stel förståndsprosa.
Som lätt förklarligt är, råkar Heine i strid med alla » kälk-borgarsjälar »; hans för dem olycksaliga qvickhet utgör väl den egentliga anledningen till dessa kollisioner; ty Heine hyser, sanningen att säga, en oöfvervinnelig motvilja, icke så mycket motallvaret som sådant, utan mot det hycklade allvar, som Ijenar okunnigheten * och dårskapen till täckmantel och som är intet annat än ett konstgrepp för att l&amp;ta verlden tro, det man eger mera förstånd och insigter än i sjelfva verket är fallet.
ÄfVen fbr denna sida af den heineska diktkonsten har öfversättaren visat sig ega en lycklig fyndighet i valet af uttryck; det är inga slitna vändningar, utan nya och friska omplanteringar i svensk jordmån.
För att till slut säga ett ord äfven om den svenska upp-lagans utstyrsel, så rinner oss i hågen en bild af Heine, hvari han på sitt egendomliga sätt påpekar, att gyllene håfvor icke böra frambäras i lerkärl.
Han erinrar nämligen, huru Gud sjelf, då han gaf lagen på Sinai berg, icke försmådde att en smula blixtra och dundra under tiden fbr att bättre inskärpa sina ord.
I analogi härmed är det i hög grad i sin ordning, att Heines gyllene håfvor presenteras på guldfat, och om skalden sjelf kunde stiga upp ur sin graf, skulle han säkert med nöje bläddra i den eleganta volym, som intager en hedersplats i årets literära julmarknad.
Utländska Diplomaters minnen irån svenska hofvet.
Samlade af Scaevola.
Med ett lätt förklarligt nöje, — eftersom utgifvaren af » Dagens Krönika » står i ett visst förhållande till Scaevola — ha vi sett detta arbete, det första i sitt slag, välvilligt emottagas af kritiken och allmänheten.
Att vår tidskrift skulle inlåta sig p&amp; någon egentlig anmälan, vore väl på grund af antydda förhållande icke på sin plats, men vi anse oss oförhindrade att till komplettering meddela ett och annat, som genom en af de flere medarbetare, detta verk räknar, kommit till vår kännedom.
Det nyss utkomna andra bandet upptages hufvudsakligen af förtroliga meddelanden från Mr Thornton, dels Englands minister, dels dess inkognitoambassadör till Sverige under de kritiska åren efter Karl Johans ankomst till sitt nya fädernesland.
Några närmare upplysningar om denne man är hvad vi här ha att bjuda på.Thornton tyckes hafVa varit en af de redligaste och dagligaste män, som gerna kunna tänkas.t Han var p&amp;tagligen en novns homo, som pä grund af sin duglighet blifvit anförtrodd hvad som då i vissa afseenden var den mest betydande diplomatiska charge under engelska kronan, och han ville dermed skapa sig en ställning.
(Han blef ju också grundläggaren af en bland Englands mest ansedda diplomatfamijjer.
) Han mötte i Karl Johan en farste, som alltid var fferdig att anslå en hög och tvärsäker ton, och för att nfigot vinna, måste man något våga, tänkte förmodligen Th., och så rådde han sin regering, att icke spara på klingande skäl.
Synnerligen pikanta upplysningar om det » gyllene krut » som användes för Karl Johans räkning förefinnas i riklig mängd i det nya bandet af Sca&amp;volaboken.
Detta system att vräka subsidier på Napoleons fiender, var som bekant en gammal ledande tradition från d. y. Pitts dagar, dä det kostade England ofantligt.