Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksrätt så sällan som möjligt samsättes; men då 29 § Riksd.ordn. i dess 2 mom. uttryckligen stadgar, att Const.Utsk. åligger, ”att äska de uti Statsrådet förda prot., utom dem som angå ministeriella ärenden och com mandomål, hvilka endast i hvad, som rörer allmänt kända och af Utsk. uppgifna händelser, må kunna fordras”; samt derjemte innehåller, alt ifall Utsk. af dessa protocoll linner,? ”att någon Statsrådets ledamot eller någon för tillfället förordnad föredra gande, eller den embetsman, som i eommandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot Reg.F:s tydliga föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfverträdelser, eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtlig! fördöljande af någon upplysning, då skall Const.Utsk. ställa en sådan under tilltal af Just.ombudsm. inför Riksrätten”; så vore det ju ett verkligt gyckel, att Const.Utsk. enligt grundlagen skulle vara förpligtadt, att då någon öfverträdelse funnes vara begången, ställa Konungens rådgifvare under tilltal inför Riksrätt, men att sedermera, då dom skulle fällas, ingen lag funnes, hvarefter den felaklige kunde dömmas?
Vid sådant förhållande och då det är stadgadt, att ansvarighetslagen skall vara i öfverensstämmelse, med grundlagen, så tror jag det vara nödvändigt att ett tillägg göres, på sätt nu skett, som innehåller, att vid alla de fall, hvilka icke särskildt finnas i ansvarighetslagen upptagne, skall enligt 1 cap. 12 § Rätteg.bm förfaras, hvilket lagstadgande äfven, så vidt jag vet, är det enda som här kan äga 22 Den 2 November f. m. någon tillämpning.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå, att i ansvarighetslagen icke finnes någon bestämd straffpåföljd för Konungens rådgifvare då de tillstyrkt en lags utfärdande i obehörig ordning och sålunda förbrutit sig emot 87 § Reg.F., som stadgar huru lag stiftas skall.
Jag anser denna förbrytelse vara en af de störste sorn kunna begås näst förräderi, och får sålunda tillstyrka, att, i händelse det föreslagna tillägget skulle komma alt utgå, det åtminstone måtte uti ansvarighetslagen stadgas straffpåföljd för förbrytelse af nyssnämnde beskaffenhet.
Hr Gripenstedt:
Den siste värde talaren har nästan i allt fullkomligt förekommit mig.
Det är så påtagligt, alt när grundlagen bestämdt anbefaller, att Riksrätt skall för vissa der uppräknade förbrytelser anställas, så måste äfven ansvarighetslagen bestämma, huru vid sådane tillfällen skall dömmas.
Ansvarighetslagen måste betraktas som ett supplement till grundlagen, på så säll, att grundlagen bestämmer qumstio an och ansvarighetslagen qusestio quomodo i fråga om rådgifvarnes ansvarsskyldighet.
Om då dessa båda icke stå i öfverensstämmelse med hvarandra, så är naturligtvis en brist för handen, som bör afhjelpas.
Jag är visserligen icke i allmänhet af den mening, att ansvarighetslagen bör skärpas och gifva anledn. till onödiga aclioner; jag fordrar blott, att när en sådan finnes af behofvel påkallad, den då må kunna blifva en verklighet, och efter bestämda grunder afdömmas.
Men när nu dessa grunder saknas, så säger den 6 §, att ”det pä R.
St. ankommer att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § af Reg.F. dem berättigar”.
Proceduren blefve således den, att Const.-Ulsk. fiirst gjorde en anmälan om Riksrätt för eli visst fall; sedermera då Riksrätten skulle bedömma detta fall,så funnes det ingen §,som upptoge den åberopade öfverträdelsen, utan utslaget skulle enligt den citerade § blifva, alt R.
St. vid nästa riksdag ägde att göra en anmälan om entledigande.
Hvilken abnormilé detta innehåller, torde af hvar och en inses, äfven utan att tillhöra den juridiska faculleten.
Huruvida åter den ansvarsbestämmelse, som här i det nya mom. föreslås, är den rätta eller icke, det öfverlemnar jag åt mera sakkunnigas bedömmande.
Den latitud som innefattas i densamma, består deruti, att antingen skulle den anklagade mista einbetet, suspenderas derifrån, eller böta med penningar.
Visserligen förefaller del mig besynnerligt, att en Riksrätt skulle anställas, och hela effeclen deraf blifva t. ex., att den ifrägavar.
Statsrådsledamoten skulle under ett par månader anses ovärdig att räda sin Konung, men under den 3:dje åter dertill vara lämplig.
Dock, huruvida detta eller något annat straff borde bestämmas, deruti vill jag, såsom jag nyss bade äran anföra, icke inlåta mig; men att nugot moment måste finnas, som bestämmer huru förhållas skall, då en lagöfverträdelse är begången, hvilken enligt grundlagen bör dragas under Riksrätt, det är påtagligt.
Hvad åter beträffar, att detta 2 mom. af 5 § skulle Den .2 November f. m. 23 kunna under den 6 § hänföras, så får jag dervid anmärka, alt dem emellan är den väsendtliga skillnad, att det förra afser de fall, då ett Statsråd handlat positivt orätt, d. v. s. då det uppenbarligen brutit emot grundlagens tydliga föreskrift genom alt befrämja någon öfverträdelse deraf, då deremot den sednare eller 6 § nr helt och hållet negativ, d. v. s. blott handlar derom, då en Statsrådets ledamot uraktlåter de i grundlagen gifne föreskrifter.
En värd ledamot har här åberopat Mirabeaus yttrande: ”alt det vore en dumhet, alt genom juridiskt ansvar söka förmå en minister att iakttaga sin skyldighet.”
Delta är ganska rätt, oell derföre har äfven den Svenska lagen vid sådana tillfällen bestämt, icke ett juridiskt, men väl ett politiskt ansvar, enligt hvad 107 § Rcg.F. visar.
Då sålunda ifrågavar. 2 mom. af 5 § synes mig vara högst nödvändigt, för att fylla den lucka som nu finues emellan grundlagen och ansvarighetslagen, yrkar jag att det måtte bibehållas.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, alt plenum på eftermiddagen kl. 6 komme att fortsättas.
Frih. Cederstriim, Thure Fredr.:
Jag får till alla delar förena mig med Hrr Cederschjöld och Gripenstedt samt derjemte tillägga, att jag så mycket mera tillstyrker antagandet af 2 mom. 5 § af LagUtsk:s förevar, betänk., som, efler min förmening, delta lagstadgande redan finnes i 106 § Reg.Fk; enär nemi. i denna- § först omtalats de fall, då Statsrådets ledamöter kunna ställas under Riksrätt, heter det sedermera: ”domme dem Riksrätten efter allmän lag och den särskilda författning.
_ 0 1 t sorn till bestämmande af sadant ansvar utaf Konungen och 11.
St. fastställd varder.”
Då nu mig veterligen uti gällande lag icke finues något annat stadgande, som är tillämpligt uti det fall, hvarom fråga nu är, än just det uti 2 mom. af 5 § ansvarighetslagen, sådan den nu blifvit föreslagen, citerade 1 cap. 12 § Rätteg.b:n; så tillstyrker jag på det högsta den af LagUlsk. föreslagna förändringen.
Hr Rosenblad, Bernh.:
Hr Cederschjölds, Rob.
Theophr,, yttrande har gifvit mig anledn. att finna, huru visligt R. o. Ad. handlade, då R. o. Ad. afslog det förslag, som sistl. riksdags Const.Utsk. för R.
St. vid denna riksdag till antagande framlagt, innefattande att bland Statsrådets i 9 § Reg.F. omnämnde skyldigheter äfven skulle inflyta den, att dä ”Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets grundlag eller allmän lag, eller llikets sannskyldiga nytta, åligge det då Statsrådets ledamöter att krafliga föreställningar deremot göra.”
Hade nemi. detta förslag blifvit antaget, så skulle äfven, enligt den 29 § Riksd.Ordu., som Hr Cederschjöld nyss citerat, och som handlar om Const.Ulsk:s ovillkorliga skyldighet, ali För de dersammastädes uppräknade händelser ställa en Statsrådets ledamot inför Riksrätt, Const.Utsk. haft sig ålagdt, alt förfara enahan - 24 Den 2 November f. m. da, då det trott sig finna, att en Statsrådets ledamot underlåtit att kraftiga föreställningar göra emot ett Konungens beslut, som enligt deras förmening stod i uppenbarlig strid med ”Rikets sannskyldiga nytta”, hvilket åter, dä begreppen derom äro så olika, att den ena anser såsom till
Rikets sannskyldiga nytta ländande, hvad den andre anser såsom stridande deremot, hade varit att, enligt min förmening, alltför mycket blottställa Statsrådets ledamöter för det individuella omdömet.
Hr Cederschjöld har vidare yttrat, alt den största förseelse, som en Statsrådets ledamot kunde begå, näst förräderi, vore, att i annan ordning, än den lagen föreskrifver, tillvägabringa en förändring i Rikets lagstiftning; men då begreppen lios oss, likasom i de flesta andra länder, äro ganska skiljaktiga vid bestämmandet af hvilka lagar som böra under den lagstiftning, som i 87 § Reg.F. omförmäles, så skulle jag tro, att misstag härutinnan kunna ske ganska oskyldigt, utan att närma sig lill högförräderi.
Jag hemställer till Hr Cederschjöld, huru tolkningen af denna § skulle blifva, om II.
St., i annan ordning än den grundlagen föreskrifver, sjelfve föreslogo ett stadgande, som vore stridande emot 87 § Reg.F., samt begärde alt K.
M. skulle det blott promulgera?
Att en dylik anhållan blifvit gjord, hafva vi sett vid 1818 års riksdag, då R.
St. begärde, att Konungen måtte promulgera deras beslut, att inställa Bankens skyldighet alt uppfylla sin, enligt allmän lag, ingångna förbindelse alt inlösa sina sedlar.
Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Enligt nuvarande stadgande är det visserligen ett åliggande för Const.Utsk., alt anmärka och inför
Riksrätt låta tilltala de öfverträdelser af lagen, som Statsrådets ledamöter hafva begått; men sä var det likväl icke förut, ty den 106 § Reg.F. innefattade i detta hänseende blott en rättighet, enär det i denna § stod: ”då äge Const.Utsk.” o. s. v.
Uti 29 § Riksd.Ordn. har det väl alltid slått, att Const.Utsk. skulle ställa den Statsrådets ledamot, som hade begått någon öfverträdelse, under tilltal inför Riksrätt; men det är först vid någon af de sednare riksdagarne, som Reg.F. härutinnan blifvit satt i likstämmighet med Riksd.Ordn.
Jag för min del tror likväl, att denna rättelse icke var någon förbättring af det gamla stadgandet; och de gånger jag varit ledamot af Const.Utsk., har jag alltid sökt afråda Utsk. från att inför Riksrätt anställa åtal öfver en öfverträdelse, för hvilken i ansvarighetslagen icke något straff funnes bestämdt; utan i det stället tillstyrkt, att, med anicdn. af 6 § i ansvarighetslagen, tillämpa 107 § Reg.F.
Då jag för öfrigt trott det vara olämpligt, att Const.Utsk. på eget bevåg kunde anställa Riksrätt, så har jag fordom motionerat den ändring härutinnan, att Const.- Utsk. skulle till R.
St. hemställa det fallet som vore anmärkningsvärdt, samt åt dem öfverlemna, att sjelfve, om de så ville, låta saken falla.
Enligt min förmening borde nemi.
Ständerne i Den 2 November f. m. 25 i Sverige hafva samma rätt som parlamentet i England, att förklara, det de, oaktadt de finna ett fel vara begånget, likväl ej vilja deröfver anställa åtal.
Exempel finnas äfven i vår nya statsförfattning af en sådan indemnitybill, dä R.
St. 1812 utfärdade en dylik, med afseende derå, att Regeringen under Konungens sjukdom blifvit ät dåvar.
Kronprinsen uppdragen.
Då å ena sidan en Riksrätt, förmedelst tillämpning aT det uti 2 mom. 5 § ansvarighetslagen föreslagna 1 cap. 12 § Källeg.b:n, skulle kunna blifva så småaktig, att, så att säga, en ridicule derigenom kastades på hela representationen, samt å den andra förhållandet vore detsamma, om Riksrätt anställdes öfver sådane förbrytelser, för hvilka icke något straff funnes i ansvarighetslagen stadgadt, så får jag förklara, alt jag anser Riksrätt vara en kraft, som blott i yttersta nöd bör tillgripas.
Lika med den siste talaren anser äfven jag, på sätt jag förut yttrat, att Riksrätt hiir sä sällan som möjligt sammankallas; men jag kan icke lika med honom tro, att ansvarighetslagen kan berättiga till undanlag från hvad grundlagen uttryckligen stadgar.
Med den helgd, hvaruti grundlagen hör hållas, kan jag ieke finna det vara förenligt, att då 29 § Riksd.Ordn. uttryckligen stadgar, att dea Statsrådets ledamot, som uppenbarligen handlat mot grundlagen, skall ställas under tilltal inför Riksrätt, man då skulle kunna, med stöd af någon § i ansvarighetslagen, tillintetgöra verkan af detta grundlagens stadgande.
Hr Rosenblad har till mig framställt den frågan: hvad jag skulle säga, om R.
St. hegärde K.
M:s nåd. sauetion ä ett på grundlagsvidrigt sätt tillkommet lagförslag?
Jag får härtill äran svara, att jag för min del skulle anse det vara Statsrådets ledamöters ovillkorliga pligt att tillstyrka Konungen, att ett sådant förslag förkasta.
Hvad beträffar
Hr Rosenblads yttrande om det förslag till ändring af en grundlags-§, hvilket likväl icke blifvit antaget, så anser jag det ej förtjena annat svar, än det, att, i fall denna § hade blifvit antagen, och således ansvar borde drabba Statsrådets ledamöter i händelse de tillstyrkte något som stridde mot Rikets sannskyldiga nytta, så hade behofvet att ändra 29 § Riksd.Ordn. visat sig ännu större, på det att det ieke mäste hafva varit en ovillkorlig pligt för Coust.Ulsk. alt ställa Statsrådets ledamöter under tilltal för hvarje förseelse, ehuru obetydlig den än månde vara.
Så länge emedlertid ett sådant stadgande finnes i den 29 § Riksd.Ordn., så tror jag äfven nödvändigt vara, att ansvarighetslagen bestämmer något straff för den begångna förseelsen.
Till den värde talaren får jag dessutom ställa den frågan, huruvida han anser det vara en obetydlig förseelse, om Konungens rådgifvare skulle tillstyrka utfärdandet af en lag i någon annan ordning än den grundlagen bestämmer? eller om lian anser en lags tillkomst i grundlagsvidrig ordning, hvarigenom en person kunde beröfvas frihet 4 II. 4 26 Den 2 November f. m. och lif, vara mindre straffvärd än om en författning utfärdas, hvarigenom lian olagligen ålägges några r:drs beskattning?
Jag anser det ifrågavar. 2 mom. af 5 § slå i strid med den påföljande G § af ansvarighetslagen.
Det nya mom. lyder sålunda: ”Slatsrådsledamot, som i andra, än de i denna lag särskildt uppräknade fall, uppenbarligen handlar mot grnndlagarnes tydliga föreskrift, eller tillstyrker eller annorledes befrämjar någon öfverträdelse deraf eller af andra Rikets gällande lagar, eller underlåter att göra föreställningar emot sädane öfverträdelser, eller deni vållar och befrämjar genom uppsålligl fördöljande af någon upplysning, straffes susom för orätt dom, enligt allmänna lagens föreskrifter i 1 cap. 12 § Rätteg.b:n.”
Deremot säger den 6 §, på sätt Hr Cederschjöld redan anmärkt, att: ”uraktlåta Statsrådets ledamöter att de öfrige dem i grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna ansvarighetslag ieke särskildt uppräknade pligter och föreskrifter iakttaga och fullgöra, ankomme det då på R.
St. att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § Reg.F. dem berättigar, med iakttagande af de villkor, samma § i dess sednare mom. stadgar.”
Följaktligen yrkar del nya mom. i 5 § tillämpning inför Riksrätt af den allmänna lagen, dä deremot den 6 § bjuder, att blott anmärkn:r enligt 107 § Reg.F. må i sådant fall äga rum.
Hr Cederschjöld, Pehr Guslaf, har afven upplyst, huruledes han, såsom ledamot af Consl.Ulsk., alltid ansett tillämpningen böra vara sådan, som G § för närvar, föreskrifver, och jag tror så med; ty i annat fall kunde tillämpningen af ansvarighetslagen utsträckas till småsaker.
Hr Cederschjöld, Rob. Theophron, har påstått, att en sådan inskränkning, som den G § i ansvarighetslagen nu gör, skulle vara oförenlig med grundlagen.
Detta påstående mäste jag bestrida på grund af Reg.F:s egna ord i 10G §, nemi.: ”då Statsrådets ledamöter eller Konungens rådgifvare i commandomål finnas hafva, på sätt ofvanberördt är, gjort sig till ansvar skyldige, dömme dem Riksrätten efter allmän lag och den särskilda författning, som till bestämmande af sådant ansvar utaf Konungen och H. St. fastställd varder.”
Denna särskilda författning är just ansvarighetslagen.
Nu vet en hvar, både de som äro och icke äro lagfarnc, att en särskild lag gäller framför en allmän, pä samma sätt som ett undantag gäller framför regeln.
Del är således gifvet, att ansvarighetslagen såsom en närmare förklaring mäste gälla företrädesvis.
Jag tror följaktligen, att om anmärkn:r göras efter 100 § i sådane fall, för hvilka ansvarighetslagen icke utsätter något visst ansvar, så är det elt fel af Coust.Utsk., sorn i detta hänseende icke ställt sig ansvarighetslagens G § till efterrättelse.
Man ser häraf, huru rätt Hr Lagerhjelm hade, då han i sitt första yttrande sade, alt ansvarighetslageu är icke blott en efterrättelse för Riksrätten och Konungens rådgifvare, han är det äfven för Coust.Utsk., som har äklagaremakten i sina händer.
Den 2 November f. ni. 27 Hr Gripenstedt:
Den siste värde talarens påslående, alt en strid förefunnes emellan det föreslagna mom. af 5 § och 6 3, hoppas jag kunna visa är ett fullkomligt misstag.
Den värde talaren påstår, alt dessa håda §§ innehålla samma sak, men att enligt det 2 mom. af 5 § ansvaret bestämmes efter 1 cap 12 § Rälteg.b:n och enligt 6 § blifver det åter en anmälan efter 107 § Reg.F. Jag tog mig friheten, redan sisla gången jag hade ordet, antyda den bestämda skillnad som existerar emellan dessa häda lagrum.
De handla ingalunda om samma sak, ty det 2 mom. rörer de fall, dä en Konungens rådgifvare uppenbarligen bryter ernat grundlagens föreskrifter, då deremot den 6 § upptager de fall, då en Konungens rådgifvare underlåter att iakttaga hvad grundlagen bjuder.
Det mäste väl vara en tydlig oell stor skillnad emellan att uraktlåta något som är anbefaldt, och att verkställa något, som är förbjudet?
Det 2 inom. i 5 § stadgar straffet, dä en Konungens rådgifvare gör något, som är af grundlagen förbjudet, och den 6 § stadgar likaså straffet, dä rådgifvaren uraktlåtit något som är anbefaldt.
Det är sålunda ingen strid dem emellan, utan tvertom ganska nödvändigt, att det finnes 2 särskilda lagrum, som stadga ansvarsbestämmelse för de 2 olika fallen.
Det påståendet, alt grundlagen borde rättas efter ansvarighetslagen, skulle jag tro äfven vara fullkomligt oriktigt.
Enligt min förmening, mäste det vara alldeles tvertom, d. v. s ansvarighetslagen skall rätta sig efter grundlagen; ty då grundlagen bestämmer, att för det och del fallet skall Riksrätt komma alt äga rum, hvilket är den primära frågan, så tillhör det ansvarighetslagen alt derefter bestämma sältet, hvarpå Riksrätten skall döm ma.
Jag anhåller alt LagUtsk. måtte fästa sig något mera än det hittills gjort vid den af Hr Lagergren algifna reservation, åtminstone ber jag att fä åberopa den här; den finnes pag. 17 i LagUtsk:s betänk.
N:o. 18.
Vill man utvidga omfånget för Riksrättens actioner, då skall man antaga della 2 moni., som nu är föreslaget.
Antager man det, så laller man in i den händelsen, alt Riksrätt kan komma all ålägga ett ansvar, sorn kan stanna vid 20 daler s:mt böter.
Vill man äter icke utvidga detta omfånget, dä antager man ej detta 2 mom.
För alt nn afgöra hvilket som är det riilta, rnå hvar och en gä lill en egen erfarenhet och sina betraktelser af tiden.
Mitt sätt alt se tiden räder mig att ieke utvidga kretsen af Riksrättens actioner, emedan jag anser, att den redan är tillräckligt stor och tillräckligt öppen för missbruk.
Jag vill alldeles icke, pä sätt jag (lere gånger yttrat, utvidga omfånget för Riksrältsacliouer; men jag vill derföre icke genom en enskild lag upphäfva grundlagens sladganden.
Jag har med förundran hört Hr von Hartmansdorff, som sjelf är ledamot af Coust.Utsk., tillkännagifva, att en enskild lag skall kunna upphäfva den allmänna. livart skulle del väl föra, om den satsen vore riklig? 23 Den 2 November f m R.
St. äga att gemensamt med Konungen stifta allmänna lagar och att stifta den ifrågavar. ansvarighetslagen; man skulle då, enligt den värde ledamotens förmenande, genom bestämmelse i denna sednare lag kunna tillintetgöra allt hvad som linnes stadgadt i grundlagen.
Sådant är likväl i grundlagen förekommet genom ett stadgande der, sorn säger, att förändringar i grundlagen ej må ske vid en riksdag, ulan först sedan förslaget hvital lill deri andra.
Hr von Harlmansdortf har åbéropat 106 § Reg.F. och förmenat, alt 6 § i ansvarighetslagen dermed står i öfverensstämmelse.
Jag medgifver gerna alt sä kan vara; men jag har åberopat 29 § Riksd.Ordn., och der är Constit.Utsk. ålagdt såsom en pligt, hvad sorn uti 106 § Reg.F. blott detsamma tillkommer såsom en rättighet, nemi. att ställa den Statsrådets ledamot, som handlat emot grundlagens föreskrift, under tilltal inför Riksrätt.
Hvad vill del säga, all ställa någon under tilltal inföi en domstol, då man vet, alt ieke någon lag linnes, hvarefter den tilltalade kan dömmas?
Sådant är ju ett uppenbart gyckel.
Jag begriper derför icke, hvarföre ej Hr von Hartmansdorff, sorn sjelf är ledamot af Constit.Utsk., har der till \ liga hr i nga t förslag till förändring i 29 § R iksd.Ordu., så att del ej må blifva ett bestämdt åliggande för Coust.Utsk. alt ställa Konungens rådgifvare under tilltal inför Riksrätt för hvarje det ringaste fel?
Så tror jag man hurde lillvägagå, för att få grundlagen och ansvarighetslagen i öfverensstämmelse med hvarandra.
Man har sagt llere gånger, tilt man ej hurde öka ansvarigheten för Konungens rådgifvare, hvilket jag äfven anser vara fullkomligt rikligt; men jag vet ej att här är fråga om alt öka någon ansvarighet, utan är här endast fråga om att fä ansvarighetslagen i öfverensstämmelse med grundlagen och sä redigerad all den äger sammanhang.
Gyldenstolpe:
Jag får förklara, att jag instämmer med de värde ledamöter, hvilka anse della 2 morn. hvarken höra eller kunna bifallas, och della pä grund af de anmärkmr, som af Hr von Hartmansdorff blifvit gjorda, äfvensom pä grund af de reservationer som åtfölja Ulsk:s betänk.
Jag tror, lika med den siste värde talaren, att man icke bör göra Riksrätten till ett gyckel; men jag anser tillika, alt den skulle blifva det, om en Konungens rådgifvare, ställd inför Riksrätt, blefve dömd alt plikta 6 r:dr 32 sk. eller något dylikt.
Alt delta ater kunde ske i händelse detta 2 mom. blelVc antaget, inses läll, da uti 1 cap. 12 § Rätteg.b:n står, att böter kunna honom åläggas, som kommer att ställas under tilltal enligt denna §.
En värd talare, Hr Gripenstedt, har, i strid roed hvad Hr von Hartmansdorff yttrat, velat påstå, att del vore en skillnad emellan 2 mom. 5 § och den 6 §, alldenstund i det ena fallet afhandlas hvad som står i uppenbar strid med grundlagen, och i det andra hvad som Rådgifvaren uraktlåter; men jag för min del kan icke finna någon skillnad dem emellan.
Jag vill citera den 9 § Reg.F,, som icke är uppräknad i ansvarighetslagen.
Den 2 November f. m. 29 ”Skulle någonsin ilen oförmodade händelse inträffa, att
Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets grundlag eller allmän lag, åligge det då Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra.” En Slatsrådsledamol, som således ieke gjort kraftiga föreställningar mot ett sådant beslut, har ju uppenbarligen bandlat emot grundlagens föreskrift i och med detsamma han uraktlåtit hvad grundlagen honom ålägger, och skulle således kunna dömmas efter 2 olika morn., hvilket just är ett bevis derpå, alt denna inflickning af det 2 mom. i 5 § upphäfver conscquensen i den ansvarighetslag, som stiftades 1810.
Detta är ett ytterligare skäl, hvarföre jag anser att delta mom. ej bör bifallas.
Jag är lill en del förekommen af Gr.
Gyldenstolpe.
Man har här sagt, alt det nya mom. talar om öfverträdelse, men att den G § i ansvarighetslagen deremot talade om uraktlåtenhet.
Enligt min förmening talar det 2 mom. håde om öfverträdelse och underlåtenhet, alldenstund der star: ”eller underlåter alt göra föreställningar.”
Om Hr Gripenstedt behagar läsa 100 § Reg.F. och 29 § Riksd.Ord., så linner han, att de begge två äfven tala både om öfverträdelser och underlåtenhet.
Sammalunda om Hr Cederschjöld Rob. Theophr., behagar läsa både den 106 § RegF. och den nyssnämnde 29 § 2 mom. af Riksd.Ordn., så linner han, att begge två säga, skall i afseende på Consl.Utsk.; der står nemi. pä båda ställen: ”då skall Consl.Utsk. ställa en sällan under tilltal af Just.ombudsm. inför Riksrätten.”
Följaktligen äro begge dessa Ijtj sig emellan öfverensstämmande.
Hvad beträffar anmärka, mot ansvarighetslagens tillämpning företrädesvis för Reg.F:s 106 §, sä är detta en föreskrift, som samma § sjelf gör.
Tillämpningen mäste sålunda vara fullkomligt grundlagsenlig, af Consl.Utsk. eller af hvem som helst.
Men det nya 2 mom. inflickar dessutom en mening, hvilken, sä vidt jag kunnat upptäcka, hvarken står i 106 § Reg.F. eller i 29 § Riksd.Ordn., nemi.: ”eller annorledes befrämjar någon öfverträdelse."
Detta är ett nytt försök att skärpa ansvarighetslagen, som redan är sträng nog.