Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därpå hade han åter svurit henne lydnad och blifvit den stillsamme och sparsamme arbetaren.
Han stod åter fredlig och sansad vid arbetet.
Ingen kunde tro, att det var han, som vrålat af ilska och slängt småfolket i gatan, såsom den förföljda älgen skakar af sig hundarna.
Men några veckor därefter kom Halfvorson in till honom på verkstaden.
Han sökte upp honom på sin brorsdotters begäran.
Hon ville om möjligt ännu samma dag tala med honom.
Petter Nord började skälfva och darra, då han fick se Halfvorson.
Det var, som om han sett en hal orm.
Han visste ej, hvilket han helst ville – slå honom eller springa för honom; men så blef han varse, att Halfvorson såg mycket bekymrad ut.
Köpmannen hade ett sådant utseende, som man får af att gå i starkt blåsväder.
Ansiktsmusklerna voro spända, munnen ihopknipen, ögonen röda och tårfyllda.
Han kämpade synbarligen med något lidande.
Det enda hos honom, som var sig likt, var rösten.
Den var lika omänskligt uttryckslös.
»Ni behöfver ej vara rädd för den gamla historien och inte för den nya heller,» sade Halfvorson.
»Det har nog blifvit bekant, att ni var med bland de där karlarna, som ställde till uppståndelse hemma hos oss här om dagen.
Och som vi antogo, att de voro härifrån, kunde jag ta rätt på er.
Edith skall snart dö,» fortfor han, och hela ansiktet ryckte, så att det kunnat gå sönder.
»Hon vill tala med er, innan hon dör.
Men vi vilja er intet ondt.»
»Jag skall visst komma,» sade Petter Nord.
Snart voro de båda ombord på ångbåten.
Petter Nord satt där, nyputsad i sina fina söndagskläder.
Och under hatten lekte och logo alla hans pojkdrömmar, en riktig kungaring slöto de omkring hans ljusa hår.
Ediths bud gjorde honom så rent yr.
Hade han ej alltid tänkt, att fina damer skulle älska honom?
Och nu var där en sådan, som ville se honom, innan hon dog.
Det underbaraste af allt underbart!
– Nu satt han och tänkte på henne, sådan hon varit förr.
Hur stolt, hur lefnadsfrisk!
Och nu skulle hon dö.
Han blef så bedröfvad för hennes skull.
Men att hon gått och tänkt på honom alla dessa år!
Det kom en varm, ljuf sorgsenhet öfver honom.
Han var riktigt framme igen, den gamle, galne Petter Nord.
Så snart han närmade sig småstaden, vek fru Fasta med leda och förakt bort från honom.
Halfvorson kunde ej hålla sig stilla ett ögonblick.
Den hårda storm, som han ensam märkte, dref honom fram och åter öfver däcket.
Då han gick förbi Petter, mullrade han fram ett par ord, så att denne fick veta hvilka stigar hans bedröfvade tankar vandrade.
»De funno henne på marken, halfdöd – fullt af blod rundt om henne,» sade han en gång.
Och en annan gång: »Var hon inte snäll?
Var hon inte vacker?
Hur kunde det gå henne så illa?»
Och en annan gång: »Hon har gjort mig också snäll.
Kunde inte se henne sitta och vara bedröfvad dagen lång och förstöra kassaboken med tårar.
– Så kom detta:
»En listig unge för resten.
Ställde sig in hos mig.
Gjorde det trefligt i hemmet för mig.
Skaffade mig umgänge med de fina.
Förstod nog hennes vägar, men kunde inte motstå henne.»
Han dref ända bort i fören på båten.
När han kom igen, sade han: »Jag kan inte fördra, att hon skall dö.»
Och allt detta sade han med denna hjälplösa röst, som han ej kunde dämpa eller böja.
Petter Nord hade en stolt förnimmelse af att en sådan man som han, som bar kungaringen om pannan, ej hade rätt att vara ond på Halfvorson.
Denne var ju skild från människorna genom sitt lyte och kunde ej vinna deras kärlek.
Därför måste han behandla dem alla som fiender.
Det gick ej an att mäta honom med samma mått som andra människor.
Men så försjönk Petter Nord åter i sina drömmar.
Hon hade således kommit ihåg honom under alla dessa år, och nu kunde hon ej dö, innan hon fått råka honom.
Å, tänk dock, att en ung flicka i alla dessa år gått och tänkt på honom, älskat honom, saknat honom!
Så snart han kommit i land och uppnått handelsmannens hus, blef han förd till Edith, som väntade honom ute i löfsalen.
Den lycklige Petter Nord behöfde ej vakna ur sina drömmar, då han såg henne.
Hon var en fager drömvarelse, denna flicka, som vissnade bort i kapp med de rotlösa björkarna omkring henne.
Hennes stora ögon hade mörknat och klarnat.
Hennes händer voro så tunna och genomskinliga, att man fruktade att vidröra denna förandligade materia.
Och det var hon, som älskade honom.
Naturligtvis måste han genast älska henne tillbaka, högt, dyrt, brinnande!
Det var salighet att åter efter så många år känna hjärtat värmas vid åsynen af en medmänniska.
Han hade blifvit stående vid löfsalens ingång, medan ögon, hjärta och hjärna arbetade som ifrigast.
Då hon såg hur han stod och stirrade på henne, började hon småle med det mest förtviflade löje i världen, detta de sjukas löje, som säger: »Se, sådan jag blifvit, men räkna ej på mig!
Jag kan ej vara vacker och behaglig längre.
Jag skall snart dö».
Det återförde honom till verkligheten.
Han såg, att han ej hade att göra med en drömsyn, utan med en ande, som var stadd på flykt och därför gjort sitt fängelses väggar så sköra och genomskinliga.
Nu syntes det så tydligt på hans ansikte och på det sätt, hvarpå han fattade Ediths hand, hur han med ens led hennes lidande, hur han glömt allt annat i sorg öfver att hon skulle dö, att den sjuka kom att känna samma medömkan med sig själf och fick tårar i ögonen.
O, hvilken medkänsla han hade med henne från första stund.
Han förstod genast, att hon nog ej skulle vilja visa sin rörelse.
Naturligtvis var det gripande för henne att få se honom, som hon saknat så länge, men det var hennes svaghet nu, som gjorde, att hon förrådde sig.
Hon ville naturligtvis inte, att han skulle lägga märke till det.
Och så slog han an ett oskyldigt samtalsämne.
»Vet ni hur det gick med mina hvita råttor?» sade han.
Hon såg med beundran på honom.
Det var, som om han ville lätta vägen för henne. »Jag släppte ut dem i boden,» sade hon.
»De hafva redt sig godt.»
»Ånej då!
Finnes det kvar af dem än?»
»Halfvorson säger, att han aldrig blir af med Petter Nords råttor.
De hafva hämnat er, förstår ni,» sade hon menande.
»Det var en utmärkt ras,» svarade Petter Nord stolt.
Samtalet stannade af för en stund.
Edith slöt ögonen som för att hvila, och han teg vördnadsfullt.
Hans sista svar förstod hon inte.
Han hade inte tagit upp det där om hämnden.
Då han börjat tala om råttorna, hade hon trott, att han begripit hvad hon velat säga honom.
Hon hade ju förstått, att han kommit hit för ett par veckor sedan för att hämnas.
Många gånger hade hon undrat hur det gått honom.
Många nätter hade den skrämde pojkens tjut gått igen i hennes drömmar.
Det var delvis för hans skull, för att hon ej mer skulle få upplefva en sådan natt, som hon börjat förbättra sin farbror, gjort hemmet till ett hem för honom, låtit den ensamme känna värdet af att ha en deltagande vän nära sig.
Nu var hennes öde åter förbundet med Petter Nords.
Hans hämndetåg hade skrämt henne till döds.
Så snart hon hämtat krafter efter det svåra anfallet, hade hon bedt Halfvorson spåra upp honom.
Och nu satt Petter Nord där och trodde, att det var för kärleks skull hon kallat honom.
Inte kunde han veta, att hon trodde honom hämndlysten, rå, förfallen, en drinkare och slagskämpe.
Han, som var en föresyn för sina kamrater i arbetarkvarteret, inte kunde han ana, att hon kallat honom hit för att predika dygd och goda seder för honom, för att, om intet annat hjälpte, säga till honom:
»Se på mig, Petter Nord!
Det är ditt oförstånd, din hämndlystnad, som är orsaken till min död.
Tänk på detta, och börja ett annat lif!»
Han hade kommit smyckad med lefnadslust och drömmar för att fira kärlekens fest, och hon låg där och tänkte på att sänka honom i ångerns svarta djup.
Men det var väl något af glansen från kungaringen, som strålade mot henne och gjorde henne betänksam, så att hon först beslöt att förhöra honom.
»Men, Petter Nord, var det verkligen ni, som var här med de tre förskräckliga karlarna?
Han rodnade och såg i marken.
Sedan måste han berätta henne hela historien om hämndetåget med all dess nesa.
För det första hur omanligt sen han varit att skaffa sig rättvisa och hur han bara gått tvungen, och sedan hur han blifvit slagen och piskad i stället för att själf få slå.
Han tordes ej se upp, medan han talade, han tordes ej vänta, att ens dessa milda ögon skulle bedöma honom med öfverseende.
Han kände hur han satt och beröfvade sig all den glans, hvarmed hon måtte ha omgifvit honom i sina drömmar.
»Men, Petter Nord, hur skulle det ha gått, om ni råkat Halfvorson?» frågade Edith, då han slutat.
Han hängde allt djupare med hufvudet.
»Jag såg honom allt,» sade han.
»Han var ej bortrest.
Han arbetade i sin trädgård utanför tullen.
Pojken i boden berättade allt för mig.»
»Nå hvarför hämnades ni ej,» sade Edith.
Ingenting skulle besparas honom.
– Men han kände hennes blickar forskande fästa på sig, och han började lydigt: »Då karlarna lagt sig att sofva i en backe, gick jag ensam och sökte reda på Halfvorson, ty jag ville ha honom för mig själf.
Han gick där och arbetade med att risa ett ärtland.
Det måtte ha störtregnat dagen förut, ty ärterna hade blifvit slagna till marken, somliga blad voro sönderpiskade, andra öfverstänkta med jord.
Det var som ett sjukhus, och Halfvorson var doktor.
Han reste upp dem så fint, krafsade bort jorden och hjälpte de små stackrarna att omfatta riskvistarna.
Jag stod och såg på, jag.
Han hörde mig ju inte, och han hade inte tid att se upp.
Jag försökte hålla vreden vid makt.
Jag kunde inte flyga på honom, så länge han höll på med ärterna.
Det kommer väl min tid sedan, tänkte jag.
»Men så for han upp, slog sig för pannan och rusade bort till drifbänken.
Där lyfte han på fönsterna och såg in, och jag tittade med, för han såg ut, som om han varit i bittraste förtviflan.
Ja, det var styggt, förstås.
Han hade glömt att skugga för solen, och det hade väl varit ohyggligt hett under fönsterna.
Gurkorna lågo där liksom halfdöda och kippade efter andan; somliga blad voro brända, och andra slokade.
Jag blef så gripen, jag med, så jag tänkte mig inte för, utan Halfvorson fick se min skugga.
’Hör nu, tag vattenkannan, som står vid sparris-sängarna, och spring ned till älfven efter vatten,’ sade han utan att se upp.
Han trodde väl det var trädgårdsdrängen.
Och jag sprang, jag.»
»Gjorde ni, Petter Nord?»
»Ja se, gurkorna behöfde väl inte lida för vår fiendskaps skull.
Jag tyckte nog, att det var karakterslöst och sådant, men jag kunde inte låta bli.
Jag ville se, om de kunde krya upp sig.
När jag kom igen, hade han lyft af fönsterna och stod och stirrade lika förtviflad.
Jag stack kannan i handen på honom, och han började hälla öfver dem.
Ja, det var nästan synbart hur godt det gjorde nere i bänken.
Jag tyckte nästan de reste på sig, och det tyckte visst han med, ty han började skratta.
Då sprang jag.»
»Sprang ni, Petter Nord, sprang ni?»
Edith hade rest sig i hvilstolen.
»Jag kunde inte slå honom,» sade Petter Nord.
Edith fick ett allt starkare intryck af glansen rundt om den fattige Petter Nords hufvud.
Såå, att det inte behöfdes att sänka honom i ångerns djup med syndens tunga börda vid hans hals.
Såå, att han var en sådan man!
En så vekhjärtad och finkänslig man.
Hon sjönk tillbaka, lade åter ihop ögonen och tänkte.
Hon behöfde inte säga honom det.
Hon blef förundrad öfver att det kändes som en stor lättnad att slippa göra honom sorg.
»Jag är så glad åt att ni uppgifvit hämndetankarna, Petter Nord,» började hon vänligt.
»Det var just därom jag ville bedja er.
Nu kan jag dö lugn.»
Hon var inte ovänlig.
Hon såg ej ut, som om hon bedragit sig på honom.
Hon måtte hafva honom bra kär, då hon kunde ursäkta all denna feghet.
– Ty när hon sade, att hon kallat honom för att bedja honom afstå från hämndetankarna, så var det väl bara af blyghet, för att ej behöfva erkänna verkliga skälet till kallelsen.
Det hade hon så rätt i.
Honom, som var man, tillkom det att säga första ordet.
»Hur kunna de låta er dö?» utbrast han.
»Halfvorson och alla de andra, hur kunna de det?
Om jag vore här, skulle jag neka er att dö.
Jag skulle ge er all min kraft.
Jag skulle taga allt ert lidande.»
»Jag har ej svåra plågor,» sade hon, småleende åt sådana djärfva löften.
»Jag sitter och tänker, att jag ville bära bort er som en frusen fågel, lägga er in under västen som en ekorrunge.
Tänk, hvad det vore att arbeta, om något så varmt och mjukt väntade en därhemma!
Men om ni vore frisk, vore det väl så många …»
Hon såg på honom i trött förvåning, färdig att visa honom tillbaka till hans rätta plats.
Men hon måtte åter hafva sett något af drömmarnas trollkrans rundt om gossens hufvud, ty hon hade fördrag med honom.
Han menade nog ingenting.
Han måste väl tala som han gjorde.
Han var ju ej som andra.
»Ah,» sade hon likgiltigt, »det är inte så många, Petter Nord.
Det har visst knappt varit någon på allvar.»
Men nu skedde åter en vändning till hans förmån.
Hos henne vaknade plötsligt den sjukes glupska hunger efter medlidande.
Hon ville ha den ömhet, den medömkan, som den fattige arbetaren kunde skänka henne.
Hon behöfde sitta länge i närheten af detta djupa, oegennyttiga deltagande.
De sjuka kunna ej få nog af sådant.
Hon ville läsa det i hans blickar och hela väsen.
Orden voro henne likgiltiga.
»Jag tycker om att se er här,» sade hon.
»Sitt kvar än en stund, och berätta hur ni haft det de här sex åren!»
Medan han talade, låg hon och sög in detta onämnbara, som strömmade mellan dem.
Hon hörde och hörde inte.
Men af någon underbar sympati kände hon sig styrkt och upplifvad.
Hon fick emellertid ett intryck äfven af hans berättelser.
De förde henne in i arbetarkvarteren, in i en ny värld, full af jäsande förhoppningar och krafter.
Hvad de där längtade och trodde!
Hvad de hatade och ledo!
»Hvad de förtryckta äro lyckliga,» sade hon.
I ett anfall af lifslust föll det henne in, att detta kunde vara något för henne, som alltid behöfde tryck och tvång för att finna lifvet värdt att lefva.
»Om jag vore frisk,» sade hon, »skulle jag kanske gått med dit.
Det skulle varit roligt att arbeta sig upp tillsammans med någon jag tyckte om.»
Petter Nord ryckte till.
Här var ju nu bekännelsen, som han väntat på hela tiden.
»Å, kan ni inte lefva!» bad han.
Och han alldeles strålade af lycka.
Hon blef uppmärksam.
»Detta är ju kärlek,» sade hon till sig själf.
»Och nu tror han, att jag också är förälskad.
En sådan galning, den värmlandspojken!»
Hon ville genast återföra honom till förnuft, men det var något öfver Petter Nord på denna segerrika dag, som hindrade henne.
Hon hade ej hjärta att förstöra hans ljusa stämning.
Hon kände barmhärtighet med hans dårskap och lät honom lefva kvar däri. »Det gör ju ingenting, eftersom jag ändå snart skall dö,» sade hon till sig själf.
Men hon afskedade honom strax därpå, och då han frågade om han ej fick komma åter, förbjöd hon det alldeles.
»Men,» sade hon, »minns vår kyrkogård här uppe på berget, Petter Nord.
Dit kan ni gå om några veckor och tacka döden för denna dag.»
Då Petter Nord kom ut ur trädgården, mötte han Halfvorson.
Denne gick där fram och åter i förtviflan och hade sin enda tröst i tanken på att Edith nu lade ångerns börda på den brottslige.
För att få se honom öfverväldigad af samvetskval, för detta ensamt hade han hämtat honom.
Men då han mötte den unge arbetaren, såg han, att Edith ej sagt honom allt.
Väl såg denne allvarsam ut, men på samma gång var han visst svindlande lycksalig.
»Har Edith nu sagt er hvarför hon dör?» sade Halfvorson.
»Nej,» svarade Petter Nord.
Halfvorson lade handen på hans skuldra, som för att han ej skulle kunna undkomma.
»För er skull dör hon, för era fördömda upptågs skull.
Hon var litet sjuk förut, men det var ingenting.
Ingen trodde, att hon skulle dö, men så kom ni hit upp med de tre olycksaliga skälmarna, och de skrämde henne, medan ni var inne i min bod.
De jagade henne, och hon sprang undan dem, sprang så att hon fick blodstörtning.
Men det var det ni ville, ni ville hämnas på mig genom att döda henne, ville göra mig ensam och olycklig, utan en människa omkring mig, som håller af mig.
All min glädje ville ni ta, all min glädje.»
Han ville hålla på länge, öfverösa Petter Nord med förebråelser, mörda honom med förbannelser; men denne ryckte sig lös och sprang, som om en jordstöt skakat staden och alla husen hållit på att störta samman.
Bakom staden stå bergets väggar lodräta, men sedan man på branta stentrappor och barrhala gångar klättrat uppför dem, finner man, att berget breder ut sig till en stor, vågig platå.
Och däruppe finner man en förtrollad skog.
Öfver hela bergvidden står en barrskog utan barr, en skog, som dör om våren och grönskar mot hösten, en liflös skog, som flämtar upp i lifsfröjd, då andra träd lägga bort lifvets gröna dräkt, en skog, som växer, utan att någon kan veta hur, som står grön under rimfrost och brun under dagg.
Det är en nyplanterad skog.
Unga tallar hafva tvungits att slå rot i skrefvorna mellan gråstenshällarna.
Deras sega rötter hafva som hvassa kilar borrat sig in i springor och remnor.
Det gick bra till en tid, ungträden växte upp som spiror, och rötterna borrade sig friskt in i gråstenen.
Men ändtligen kunde de ej komma längre, och sedan greps skogen af en illa dold vresighet.
Den ville högt, men också djupt.
Sedan vägen nedåt blifvit stängd för den, höll den lifvet föga värdt.
Hvarje vår var den färdig att i missmod afkasta lifsbördan.
Under den sommar, då Edith skulle dö, stod ungskogen alldeles brun.
Högt ofvan blommornas stad såg man ute på bergkanten en dyster rand af döende träd.
Men däruppe på berget är ej allt dysterhet och dödskamp.
Bäst man går där mellan de bruna träden och blir betryckt, så att man kan dö, ser man gröna träd skymta.
Blomdoft möter en; fågelsång jublar och lockar.
Då tänker man på slottet i den sofvande skogen och på sagans paradis, som omges af stickande snår.
Och när man så kommer fram till grönskan, till blomdoften, till fågelsången, ser man, att man befinner sig på den lilla stadens undangömda kyrkogård.
De dödas hem ligger i en jordfylld fördjupning af bergvidden.
Och där, inom den grå stenmuren, upphör förvissning och lifsleda.
Syrenerna stå vid porten, bugande under tunga klasar.
Lindar och lönnar spänna i öfverdådig växtkraft ett skyhögt hvalf öfver hela platsen.
Jasminer och rosor blomstra vänligt upp ur den vigda jorden.
Kring stora, gamla grafhällar krypa rankor af murgrön och vintergröna.
Därinne finnes en vrå, där barrträden nå mastträds höjd.
Tyckes det ej, som om ungskogen därute borde blygas att se dem?
Och där finnas häckar, alldeles vuxna ur sina vårdares händer, blommande och spirande utan tanke på sax och knif.
Staden har nu också en annan, nyare begrafningsplats, dit de döda kunna komma utan synnerlig möda.
Det var tungt för dem att färdas hit upp om vintern, då de branta skogsvägarna äro fyllda af svallis, och trapporna hala och igenyrda.
Kistan knakade, bärarna flämtade, gamle prosten stödde sig tungt mot klockaren och dödgräfvaren.
Nu behöfver ingen begrafvas däruppe, som ej själf önskar det.
Inte äro grafvarna vackra där.
De äro få, som förstå att reda de döda en skön bostad.
Men den friska grönskan gjuter sin frid och skönhet öfver dem alla.
Sällsamt högtidligt är det att veta, att de, som hvila där, hvila där gärna.
Den lefvande, som flyr dit upp efter en dag, het af arbete, går där som bland vänner.
Dessa, som sofva, hafva ju också älskat de höga träden och stillheten.
Kommer en främmande dit upp, så förtäljer man honom ej om död och saknad, utan på de stora stenhällarna, på de breda borgmästargrafvarna sitter man och berättar för honom om Petter Nord, värmlandspojken, och hans kärlek.
Det är, som skulle den sagan passa att förtäljas häruppe, där döden har förlorat sin fasa.
Det är som om den vigda grunden skulle jubla öfver att också hafva fått vara skådeplats för uppvaknande lycka och nyväckt lif.
Ty det hände sig, att sedan Petter Nord sprungit från Halfvorson, sökte han sin tillflykt uppe på kyrkogården.
Till en början sprang han fram mot älfbron och tog vägen ned mot den stora fabriksstaden.
Men på bron stannade den stackars flyktingen.
Det var då alldeles förbi med kungaringen kring hans panna.
Den hade försvunnit, som om den varit spunnen af solstrålar.
Han var djupt nedböjd af sorg, hela kroppen skalf, hjärtat värkte, hjärnan brann som eld.
Då tyckte han sig se fru Fasta komma emot sig för tredje gången.
Hon var mycket vänligare, mycket mera misskundsam än förr; men hon syntes honom blott så mycket fruktansvärdare.
»Ack, din stackare,» sade hon, »nu måtte det vara slut med dina upptåg!
Du har velat fira kärlekens fest under denna fastetid, som kallas lifvet; men du ser hur det går dig.
Kom nu och var mig trogen, nu har du försökt allt och har endast mig att vända dig till.»
Men han sträckte afvärjande armarna emot henne. »Jag vet hvad du vill mig.
Du vill föra mig ned till arbetet och försakelsen, men jag kan ej.
Ej nu, fru Fasta, ej nu!»
Den gulbleka fru Fasta log allt mildare.
»Du är ju oskyldig, Petter Nord.
Gör dig ej sådan sorg öfver hvad du ej förvållat!
Var Edith ej god mot dig?
Såg du ej, att hon förlåtit dig?
Kom med till arbetet!
Lef, som du lefvat!»
Gossen ropade allt häftigare.
»Är det bättre för mig, menar du, att jag dödat just henne, som varit god mot mig, henne, som höll af mig?
Hade det ej varit bättre, om jag mördat någon, som jag ville mörda.
Jag måste godtgöra.
Jag måste frälsa hennes lif.
Nu kan jag ej tänka på arbete.»
»Å, din galning,» sade fru Fasta, »försoningens fest, som du vill fira, är det största öfverdåd af alla.
Då gjorde Petter Nord fullt uppror mot sin mångåriga vän.
Han rent af hånskrattade åt henne.
»Hvad har du inbillat mig?» sade han.
»Att du var en tråkig och knarrig gammal fru med famnen full af små beskedliga ris.
Du är ett troll, lif.
Du är ett vidunder.
Du är skönt, och du är förskräckligt.
Du vet ej själf af mått eller gräns, hvarför skulle jag då veta det?
Hur kan du predika fasta, du, som vill hvälfva öfver mig ett sådant öfvermått af sorg?
Hvad äro de fester jag firat mot dem du ständigt bereder dig!
Gå du, med din gulbleka måttlighet!
Nu vill jag vara galen liksom du själf.»
Ej ett steg kunde han taga mot den stora fabriksstaden.
Ej heller kunde han vända rätt om och åter gå nedför den långa gatan in i småstaden, utan han tog vägen uppåt bergen, steg upp till den förtrollade barrskogen och irrade omkring bland de styfva, stickande ungträden, till dess en vänlig stig förde honom till kyrkogården.
Där sökte han upp åt sig ett gömställe i det hörn, där granarna nått mastträds höjd, och där kastade han sig dödstrött till marken.
Han visste ej till sig.
Han förstod ej om tiden gick eller om allt nu stod stilla.
Men om en stund hördes steg, och han vaknade upp till ett svagt medvetande.
Det var, som om han varit länge, länge borta.
Nu såg han ett liktåg närma sig, och genast uppsteg hos honom en förvirrad tanke.
Hur länge hade han legat här?
Var Edith redan död?
Sökte hon upp honom här?
Var den döda i kistan ute på jakt efter sin mördare?
Han skalf och svettades.
Han låg väl gömd i det mörka gransnåret; men han bäfvade för hvad som skulle händt, om liket funnit honom.
Han böjde undan ett par grenar och såg ut.
En jagad rymmare kan ej blicka vildare efter sina förföljare.
Liktåget var en fattig mans.
Följet var tarfligt och föga talrikt.
Kistan sänktes obekransad i grafven.
Inga ansikten buro spår af tårar.
Petter Nord hade ännu förstånd nog att inse, att detta ej kunde vara Edith Halfvorsons likfärd.
Men om detta ej var hon själf, så hvem vet, om det ej var en hälsning från henne.
Petter Nord kände, att han ej hade rätt att undfly.
Hon hade sagt, att han skulle gå upp till kyrkogården.
Hon menade väl, att han skulle invänta henne där, så att hon kunde komma åt att ge honom hans straff.
Liktåget var en hälsning, ett tecken.
Hon ville, att han skulle invänta henne där.
För hans sjuka hjärna reste sig nu den låga kyrkogårdsmuren hög som en fästningsvall.
Han stirrade ängsligt bort mot den svaga gallergrinden, den var som den fastaste ekdörr.
Han var fången häruppe.
Aldrig kunde han komma härifrån, förrän hon själf kom dit upp och hämtade honom till sitt straff.
Hvad hon så skulle göra med honom, det visste han ej.
Endast ett var tydligt och klart: att han måste vänta här, tills hon kom och hämtade honom.
Kanske skulle hon föra honom med sig i grafven, kanske skulle hon befalla honom att kasta sig utför berget.
Han kunde ej veta – än så länge måste han vänta.
Förnuftet stred en förtviflad kamp:
Du är ju oskyldig, Petter Nord.
Gör dig ej sorg öfver hvad du ej förvållat!