Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hafva ju utomdess anledning tro, att Regering, Ständer och hela Nation med ett tyst b fall gifva dem anvisning, på detta sätt, att sjclfve löna sig, helst de skola ju med så otillräckliga löner ändå, för att undgå hopens förakt, hålla en viss train.
Och de fortfara då kan hända att af alla classer af Medborgare likaväl anses och aktas, ja ibland i samma förhållande dess mera aktas, ju mera deras yppighet öfverstiger deras kända lagliga inkomster- Samma personer skall man ofta finna i allt annat visa en liberalité mot enskildte, en uppoffring af förmögenhet när Fäderneslandets väl det påfordrar, som omöjligen kan stå samman hos en låg, egennyttig själ.
Och bör man väl kunna pretendera, att sådane män alltid skola kunna eller just böra - Den 29 Mart< tå bemöda sig att inse, det ofta genom efterlåtenhet i tjensten ej blott undanhålles en viss summa för Staten, utan ock skadas hvar enskildt medelbarligen derigenom, saint att Staten sjelf ej blott förlorar den summa enskildte vinna, utan ofta 20 gånger mera.
Om t. exen Stats penningoreda till en del härledde sig från undanhållna Tulläfgiftef, så har Staten ej blott förlorat en inkomst, kanhända mångdubbelt större än den i stället erlagde douCeur, utan äfven alla hafva dervid lidit, som förlorat genom StatsVerkets minskade til 1- gångaf. jag trör mig således ktirtna påstå, att sedan Penningelön i Konung Carl XI s tid bestämdes, har verkställandet af en del Författningar i samma progresion blifvit ofullkomligare, vissa Embetsmäns efterlåtenhet i samma mån tilltagit, sorn penningens Värde aftagit.
I ett visst land hade för icke många år tillbaka Embetsmännen, söm i allmänhet voro många gånger bättre lönte än vare, ryktbarhet för oegennytta och ett oväldigt handhafvande af Lagar och Författningar} men med det landets genom kriget hastigt försämrade Penningeverk, har Embetsmännen der nu nästan hunnit till ert motsatt ryktbarhet.
Hvad jag redan för 15 är sedan hade den äran inför Ridderskapet och Adeln anmärka, vågar jag äfven å nyo upprepa, att, då Staten tager Bevillning af Penningelöner, sotrt förRidd. 0. Ad.
N:o 23. 2 4. 178 Den 29 Mars.
Ht äro för ringa, så att de snarare borde förökas, återtager den med ena handen en del af det, som den redan för knappt utdelat med den andia, och att en sådan vinning af några 1000 R dr medför i längden förlusten af millioner, och hvad som är än värre, slutligen äfven den af National-caracteren.
Väntom således ingen fullkomlig nytta af Författningar till upphjelpande af Näringarna och Penningeväsendet, förr än vi genom Embetsmännens löners tillräckliga förökning, och genom accorders afskaffande, småningom berättigat ors att straffa och allmänheten att med vanära stämpla den efterlåtna och egennyttiga Embetsmannen, samt derigenom försäkrat oss om Författningarnes behöriga verkställande och efterlefnad.
Men äfven de största löner, som Staten möjligen kan bestå, bli otillräcklige, om ej luxen hämmas och Embetsmännens antal inskränkes.
Jag medger äfven, att de Författningar, som öfverensstämma med allmänna öfvertygelsen, det är, väcka den om deras nytta och nödvändighet, har i den så kallade Allmänna Opinionen säkraste stödet för deras efterlefnad å Allmänhetens sida, och äfven ofta å Embetsmännens.
Denne vågar mera att urak'låta en Författning, då han med Allmänheten delar opinionen om dess onödighet, ja skadlighet.
Dm 29 Mars. 179 Jag medger ock, att en och-annan Föri fattning kan vara sådan, att det är lyckligast, då den ej följes.
En sådan Författning har då gjort dubbel skada, både de gånger den blifvit åtlydd , och då dess uraktlåtenhet åtföljts af minskad aktning för Regerings och Ständers Beslut, samt gifvit anledning till laglöshet och förakt för Lagar och Embetsman.
Men jag kan ej tro, att, för det vissa Författningar äro skadlige, det vöre nyttigt illa löna Embetsmannen, på det en uraktlåten veikställning må motväga sjelfva Författningarnes oklokhet.
Utom den billiga förmån, som tillskyrt* das Embetsmannen sjelfve genom en lönt 111 - ökning, vinner äfven det allmänna den, att ej blott i allmänhet de förmögnare , utan i synnerhet de dertill verkligen skickligaste sub* jecter välja Embetsmannavägen, samt att ingen Embetsman nödsakas att försumma det allmännas tjenst för det enskildes.
Nu har man skäl i allmänhet säga, att den är till Erabetsmanna • carrieren dugligast, som antingen äger mesta egen förmögenhet, eller nog håg att genom mindre hederiiga madel föda sig.
Vanan att se i samhället ansedda man, som borde tjena andra medborgare till efterdöme af nit och oegennytta, hålla sig skadeslösa antingen på Statens eller på enskildtas bekostnad, skulle förslöa känslan för medbor. gerlig dygd och afskyn för ett egennyttigt förhållande.
Deraf kunde till en del härledas i8o Dm 29 Mars. falska uppgifter vid bevillningar och t. ex. äfven 1809 års BevillningsFörordnings otillräcklighet.
Huru kunne vi ock vänta trohet och oegennytta hos enskildte tjenare, om de ibland af Statens hafva efterdöme på motsatta egenskaper ?
Under det mången köpman, ofta utan påkostad underbyggnad, ja ibland utan någon annan talang, än dristigheten i speculationer, farliga endast för dess creditor^r, hastigt svingar sig upp till rikedomar och lefver i öfverflöd, får den redlige, illa lönte Embetsmannen, ofta föraktad, billigt vis nedslagen, framsläpa sitt mödosamma lif i torftighet och någon gång i uselhet.
Den rang och titelsjuka , för hvilken man Velat, om ock orätt, beskylla vår Nation, har hittills nästan kunnat anses som en lycka för Staten, ty vore här, som i England, ingen titel högre, än den att vara tn man, oafhängig genom sin förmögenhet, skulle en stor del af våra illa lönta Embeten ej kunna blifva besatte med skickliga ämnen.
Jag föreslår således, att Riksens Ständer med allvar och kraft åtaga sig
Penningelöntagarens rättmätiga sak, som är hela Nationens egen , och så väsendtligen förenad med hela Statens intresse, och att alla Penningelöntagande Embetsmän, så väl civile som militaire, erhålla sin lön bestämd i spannmål, och att den betalas i penningar efter markegången Den 29 Mars. för hvart år, men att den närmare regleringen af grunderna härtill öfverlemnas ät ett särskildt Utskott , som skall undersöka och föreslå : 1:0 hvilka Embeten som böra indragas} 2:0 hvilka böra slås samman } 3:0 hvilka böra erhålla löntillökning, och hurusror; 4:0 hvilka medel till den åsyftade löntillökningen äro redan eller kunna blifva att tillgåI sistnämnde afseende bör äfven StatsUtskottet höras.
Sedan må det komma an på Riksens Ständers godtfinnande, om, sedan de sjelfve bestämt grunderna, åt Kongl.
Maj:t må i underdånighet öfverlemnas att förordna en särskildt Comité, sorn fullkomligen men skyndsamt utarbetar den nya Lönregleringen.
En sådan Comité, till förbättring i sättet af Riksärendernes förvaltning , förkortning i arbetet, inskränkning i Embets- och Tjenstemäns antal , men med vilkor af tillika minskade utgifter för Statsverket, hafva Riksens Ständer vid 18 to års Riksdag underdånigst uppdragit åt Konungen att förordna, och åt denna Comité anslagit 3000 R:dr Banco årligen, och mera, om så skulle behöfvasj men jag vet icke, om en sådan Comité ännu långt avancerat i sitt arbete, hvarföre, enligt min tanka, säkrast vore, att ett af Riksens Ständer särskildt dertill förordnadt
Utskott först åtmindstone utarbetade grunderna för denna nya reglering, sedan StatsUtskottet äfven blifvit hörd t.
Till försvar för mitt förslag, torde jag ytterligare få andraga följande; Att blott öka 183 Den 29 Mart. lönerna i penningar, vore att genom lappning pi ett förfallet hus förhindra den nödiga ombyggnaden från grunden, liksom en förhöjning af skjuislega blott vore ett palliativ, tjenligt att förlänga var i sjelfva grunden skadliga skjutsinrättning.
Att öka sportlerna, vore att pålägga allmänheten en ny indirect beskattning, och man hör snarare minska ätt öka hogen för detta löningssätt.
Det är ej nog, au Penuingeiöntagande Embetsmän i vårt land äo illa lönte; de aro också för många, och älven af den orsaken kan Staten ej tillräckligen löna dem.
Man kan ej pretendera, att hvart li'et Embete skall tillräckligen föda sin mdn; men man kan fordra, att den som förrättar en trägen tjenst, äfven har tillräcklig lön derför, och a t endast den åldrige eller bräcklige uppbär den lön , för hvilken han ingen tjenst gör.
Våie Civile Embetsmän, i synnerhet i de lägre graderna, äro till en stor del ej nog sysselsatte med Embetsgöromål, dess mera ibland med privata commissioner, ofta oförenliga med en Embetsmans värdighet, jag vägar ock nämna, att många, isynnerhet här i Stockholm, börja sin Embetsmanna-carr öre, ofta i flera år, med att hafva litet eller in, et, kanske med någon renskrifuing, att göra, Häraf kan uppkomma ovana vid trägen, arbetsamhet, och hog för ett overksamt lif.
Em båtsmännen i England, t e. hafva väl mångdubbel lön mot här, men också ofta mångdubbla göromål.
Man bör, om det ej kan ske straxt öfver hela Sverige, börja med förbättring af lo» Den 29 Mars.
183 nema för Embetsmännen i Stockholm.
De äro i proportion till ställets dyrhet i allmännet mindst lönte, och exemplet samt uppsigten öfver Embetsmännen i landsorterna kommer från dem.
Den kräfta , som angriper stammen af ett träd, fordrar snarare hjelp, än den vid grenar och qvistar.
Man torde invända mot mitt förslag, att om någon skulle redan vant sig vid olofliga inkomster, han ej upphör dermed för löntillökningens skull; men åtmindstone har en sådan härefter mer att frukta allmänna opinionens omdöme, än hittills.
Och de blifvande
Embetsmännen skola visst i allmänhet af en tillräcklig lon finna sin förbindelse till redlighet och drift i tjensten ökad.
Utom dess tror jag ännu, att våra Penningelöntagande
Embetsmän äro mera att beklaga för bristande utkomst, än att anklaga för bristande redlighet och drift.
Den vigtigaste invändningen torde likväl hemtas af förmente bristande Statens tillgångar; men just desse tillgångar skola genom löntillökningen betydligen ökas, och i läng. den kanske utöfver hvad som åtgår till detta stora ändamål.
På det Staten må kunna bestå löner ef. ter Markegångstaxan, vore önskligt, att möjligt vöre, det skatter och bevillningar kunde bestämmas efter densanuna.
Uioin dess torde nog medel kunna vinnas genom kanhända än»
Pen 29 Åfors. nu ej disponerade indragningar och besparin* gar , samt flera blifvande, t. ex. vid Indelnings? verket, VederlagsSpannmålen , på några ställen öfverflödig Kyrkotionde, och andra Kyrkors inkpmster, sapit utomdess genom sjelfva Etnbetenas till en del indragning och samman* slående I)et är visst obehagligt, att Kyrkor förlora en del af deras öfyerflödiga inkomst, mep den förlusten är mycket obehagligare
Och tillika mycket skadligare, som ej blott tusende Embetsman, utan heja Nationen kan lida genom Embetsmännens för rnga löner, och emellan två onda ting är bäst välja det mindsta.
Jag hoppas, att Rikets Allmoge gerna skall se Kyrkorna erhålla ett mindre öf.' verskott af sin inkomst, då den sjelf derigenom kan undgå afgifter i spannmål och penningar, m. m. till Befallningsmän, Länsmän, LandsFiscaler, Häradsskrifvare, allt Embetsmän, som hafva så ringa lön af Staten, att de erhålla den förnämsta just af de personer, hvilka de äro tillsatte att närmast styra och hålla uppsigt medj hvarlöre ock dessa Embeten ej alltid besättas af män med nog odling, moralité och kunskaper ; det är ett bevis på massans af vår Nation större moralité, än kanske i något annat land, att ej flera brott och lagstridigheter begäs, under en genom usla löner och äfven genom för litet anseende, i synnerhet i den executiva Styelsens yttersta grenar, fprlamad Embetsmanna-åtgärd.
Låtom oss derföre tillräckligen löna våra Embetsman, och vi kunne dåhoppas^ att den Pen 29 Mars, 185 vishet och kraftfullhet, som lifvar hjerta! af Rikets förvaltning, äfven skall sträcka sin lifgifvande verkan åt förvaltningens mindre grenar.
I vår RiksdagsOrdnings 36:te §, tillåtes , att, om Riksens Ständer finna flera Utskott vara af nöden, de må af Ständerna obehindradt til-, låtas.
Jag begär alltså Eders Excellences HögVälborne Herr Grefvens och Landtmarskalkens Proposition på mitt Förslag: att Riksens Stander tillåta ett särskildt Utskott för uppgörandet af grunderna till en Lön tillökning och en ny Lön-reglering efter spannmålsvärde för de hittills i penningar lönta Embetsman.
Alen jag anhåller tillika, att detta mitt Memorial genast remitteras till StatsUtskottet.
Skulle Ridderskapet och Adeln icke bifalla ett särskildt Utskotts tillsättande, anhåller jag, att mitt Memorial remitteras till StatsUtskottet, med rättighet att få Samråda med de Utskott sorn (Jet nödigt finner.
Friherre Wirsen, Gustaf Fredrik.
Jag bör Ränna mig på det högsta förbunden för den yärda Ledamotens benägna yttrande i afseende på hvad han behagat kalla mina visa och välvilliga förslag.
Visa kunna de visserligen ej kallas.
Denna egenskap ligger så långt utom den enskildta menniskans förmåga:
Välvilliga, hoppas jag, att alltid mina råd för piin Konung och mitt Fädernesland skola va - j 86 Den 29 Mars. ra; men ehuru härmed ina vara, har jag aldrig åt allmänheten iemnat de förslag, sorn den värde Ledamoten behagat för min räkning uppgifva.
Jag känner ej, hvar han hämtat mina tankar, och om det ej tilläfventyrs är såsom Ledamot af ConstitutionsUtskottet han haft tillfälle att inhämta dem ur StatsRådets Protocoil.
Jag får å nyo uttrycka min tacksamhet för det benägna omdöme deröfver, som den värde Ledamoten behagat yttra, men tror mig icke kunna undgå hemställa till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, huruvida det kan vara en Utskottets Ledamots rättighet att uti ett Stånds Plenum framställa de meningar han genom läsning af berörde Protocoll kunnat inhämta.
Herr Hagströmer, Anders jjohan, uppläste följande Ödmjukaste Memorial.
Af mig, som så nyligen genom Kontin, gens nåd fått inträda bland Eder, Nådiga Herrar!
Mine Herrar! skulle det anses förmätet, att redan höja min röst, om jag ej visste, att Högvälborne Herr LandtMarskalken och Höglofl.
Ridderskapet och Adeln gerna hörde allt hvad till Rukets och Medborgares nytta kan lända, samt jag häruti inskränkte mig inom den krets jag känner, och der jag i 40 år ej varit overksam.
Konungens nådiga omvårdnad äfven för sitt folks helsa, igenom de prisvärda förbit* Den 29 Mars.
1S 7 tringar och anstalter Hans Maj:t vidragit nied Medicinalverket i Riket, ej allenast redan under Dess FörmyndareRegering , utan ock sedan Hans Maj t sjelf emottagit Kronan, kan aldrig nogsamt erkännas.
Riksens Ständer hafva ock 1<; aftigt och frikostigt undersiödt Konungen häruti.
Att Riksens nu församlade Ständer fortfara att gå Konungens Landsfaderliga omsorg häruti äfven nu till mötes, derom är jag så mycket mer förvissad, som RiksStånden häraf, hvar på sin ort, erfara de helsosammaste följder.
Inrättningar till helsans återställande, som torde fordra Riksens Ständers uppmärksamhet och förhjelpande till ett mot ändamålet mer svarande förhållande , äro dock Lcins-Lazaretten i orterna.
Dessa Lazarett, i början inrättade för de fattiga sjuka i Länen, som antingen för åtskilliga åkommor behöfde undergå några chirurgiska operationer och handläggningar, eller hvilkas svårare invärtes sjukdomar tarfvade en mer noggrann och daglig Läkaretillsyn, hvilkas sjukdomar voro botlige, men hvilkas fattigdom eller andra omständigheter nekade dem att sj«lfve påkosta hvad till deras helsås återställande fordrades, hafva efter hand för det veneriska giftets tilltagande allmännare utspridning, blifvit de fleste förvandlade till Curhus emot denna sjukdom, och Den 29 Mars. hafva dock förblifvit högst otillräcklige för dessa båda ändamål.
Uti några
Län hafva derföre, jemte Länslazarettet, af Herrar Landshöfdingar och ortens mer bemedlade invånare särskildta Curhus för veneriska smittan blifvit inrättade, och medicamentkostnaden jemte Läkarearfvodet af Medicinalfonden, genom Kongl. SundhetsCollegium ersatt; hvaraf ock denne fond blifvit så medtagen, att den svårligen skall hafva räckt till, om Landet blifvit straffadt med mer allmänna farsoter.
Och dock hafva både LänsLazaretts och Curhusanstalterne, oaktadt det myckna goda de uträttat, varit 0- tillräcklige till alla behöfvandes hjelp. ProvincialMedici hafva igenom Herrar Lanöshöfdingars nit blifvit befallde att göra vidlyftiga resor kring
Länen, till det veneriska giftets upptäckande och botande på stället, hvilket dock alltid, i anseende till att Räkarne merändels sedan under Curén ej kun* jiat tillse dem, blifvit osäkert och otillräckligt, emot om den sjuke på Curhus, under närvarande Läkares dagliga tillsyn, kunnat inta* gas; och resan samt de använda medel hafva ofta kostat Medicinalfonden mångdubbelt mer, än om den sjuke på Lazarettet blifvit under» hållen och säkert botad.
Konungen har satt högsta styrelsen och omvårdnaden öfver LänsLazaretten och Hospitalen under ett stiftadt SeraphimerOrdensGille; Den 29 Mars.
189 till detta ingå alla intrader för dessa Inrättningar, och Kongl.
SeraphimerOrdensGillet afgör allt hvad dessa Barmhertighetslnrättningar angår.
Det är dock så mycket, vid tillsyn och styrelsen af ett Lazarett, som fordrar lättelse och hjelp genast på stället, och det är derföre som det synes ganska nyttigt:
Om, under Kongl. SeraphimerOrdens Öfverstyrelse, Herrar Landshöfdingar med en af dem på stället tillkallad Direction, bestående af vältänkande och nitiska Embetsman, Borgare Possessionater och Allmoge, hade närmaste tillsyn om Lazaretten och Hospitalen ; att denna Direciion, efter omständigheterna, behofvet och de tillgångar som kunde anskaffas, ökade eller mindskade de sjukas antal, förskaffade Inrättningarnes behof, tillsatte Syssloman och Betjening, reparerade och utvidgade husen, m. m.
Men Redovisningen, Rapporterne, Läkares tillsättande, Instrumentkistans underhållande, Medicamenträkningarnes reviderande, m. m. dylikt skulle ske inför Kongl. SeraphimerOrdensGillet, hvilket, såsom ägande öfverstyreisen, om allt hvad vid Lazaretten eller Hospitalen skett, skuPe af Directionerna i orterna genast underrättas.
Menniskorna äro så beskaffade, att dö tro sig alltid bäst sjelfva, att de önska få tagadel uti och hafva något att säga vid användandet af de medel de sjelfva tillskutit; således är allt skäl att förmoda, det förtroendet för Lazaretten, jemte ett rundligare tillskott ifrån ortens invånare och mer beredvillighet att be» 190
Den 29 Man. tala underhållskostnaden för de sjuka, om så* dant kommer att fordras, igenom en sådan Direction på stället skulle Vinnas.
Man har orsak till denna förmodan af hvad som skett vid LänsLazaretfen i Wexiö och Christianstad, samt Curhusen i Norrtelge och Eskilstuna.
Man har ock sett hvad lyckliga följder det medfört, att
Directionen af stora Barnhuset och Danviks Hospital i Hufvudstaden är gifven åt vissa nitiska medborgare.
Men utom hvad tillskott i orten kan ske, är nödigt att det Allmänna förskjuter till dessa Inrättningar betydliga summor, och Riksens Ständer måste utse medel till LänsLaza* rettens och Curhuslnrättningarnes underhållande och utvidgande efter behofvet.
Husen vid de flesta IänsLazaretten skola vara nog bofälliga och otillräckliga.
Nya Instrumentkistor tarfvas på de flesta ställen, sedan de gamla äro af tid och bruk förnötta.
De vid Lazaretten tjenstgörande Läkare , äro högst uselt lönte; några med 66 Rtdr 32 sk., andra mtd 83 R dr 16 sk., få med 100 R:dr, och tvänne med 150 R:dr.
Man kan icke vänta sig att för ett så ringa arfvode , mindre än hrad en arbetsdräng nu för tiden åtnjuter, erhålla skickliga och erfarna Läkare; och äfven de skickligaste, med den bästa vil - Den 29 Mars.
191 ja, skola, af omsorgen för egen bärgning, förhindras att använda den dagliga och nödiga tillsyn och omvårdnad, hvarförutan ändamålet med sådana Curinrättningar icke vinnes ; allramindst som Dietcuren ofta behöfver anställas, hvars lyckliga utgång så alldeles beror på den noggrannaste tillsyn och bevakning så väl på sjukhusbetjeningen sorn., på de sjuka.
Allmogen vid farsoter och smittor anlitar merendels alldeles ej Läkaren, om den eller medlen skola betalas, och man har funnit mindre god verkan af den Författning, som blifvit vidtagen, att för hvarje sjuk, som på Lazarett eller Curhus blifvit intagen, skall betalas en viss afgift om dagen; många behöfvande söka sig då ej dit, förtiga sin sjukdom eller nyttja qvacksalfverier, tills de blifva obotlige eller dö i då andra åter, af brist på fortfarande betalning, nödgas afbryta euren, och utom det att desse sjuke blifva ohulpne, sprida de smittan under tiden, och försätta andra i samma olyckliga ställning.
Således böra de sjuka, som på LänsLazaretten eller Curhusen behöfva intagas, njuta allt kostnadsfritt, och dertill fordras medel; små summor räcka ej till; ty värr är mängden stor, som i landsorterna behöfva hjelp; men Samhällets bästa och hela Generations bestånd påfordra den ; och det är hög tid att kraftiga medel vidtagas.
Ett större Lazarett eller Curhus i hvarje Län, om ej tvänne i de mer vidsträckta, behöfves. 1J2 Den 29 Mars'.
De i Länet, som misstänkas för venert» ska giftet eller afarter deraf, böra visiteras , älvensom allt löst folk , som resa omkring landet3 samt de som tjena på Gästgifvaregårdar, Krogar och Värdshus, böra noga visiteras tvänne gånger om året och sund hetsbevis dem gifvas, samt de sjuka försändas till Lazaretten eller Curhusen, PoliceFörfattnJngar böra i hvarje Socken öfverenskommas och inrättas, såsom varande den enda och säkra utväg, så väl till iakttagande af renlighet, smittors och sjukdomars förekommande, som ock till befrämjande af nykterhet och sedlig vandel i allmänhet.
Okände eller de med sjukdomar elle r något slags' utslag behäftade personer böra ej nyttja samma säng med andra, utan ensamme sängar åt hvarje anställas 3 äfvensom en sådan Sundhetspolice är enda medlet att kunna iakttaga de för* sigtighetsmått, som Konungen, igenom nådigt Circulaire af den to Juni 181 c och 25 Augusti 1813 till samtlige Landshöfdingar och Consistorierna, befallt vid farsoter och smittosam* ma sjukdomar, och i de underrättelser, som Kongl. SundhetsCollegium, hvad den veneriska smittan beträffar, på nådig befallning särskildt infört uti 18<4 års Almanachor.
Då det är att förmoda, att medicinska kunskapers ägande af Fresterskapet blifver mer och mer allmänt, har man ock deraf, hvad helsovården beträffar, att förvänta sig allt mera insigt och nit vid inrättandet och handhafvandet af Den 29 Marié. ar sådana SöckenpoliceFörfattningar3 och vore det önskligt, om, åtmindstone i sådana Församlingar, der Presten förstår att bidraga till helsans vårdande, Presterskapets tid ej upptogs med Taxeringar och sådana åtgärder, som mindre äro förenlige med ReligionsLärare-kallet och det förtroende det bör ingifva.
Herr Trafvenfelt, Cart, yttrade sig till alla delar instämma i Herr Hagstrnmers yttrande, och anhöll att detsamma måtte till Allmänna Besvärs- och OeconomieUtskottet blifva remitteradt* Grefve Lilliencrantz, ffohan Wilhelm, instämde äfven i hvad Herr Hagströmer anfört, och utbad sig att i detta ämne framdeles närmare få utveckla sina tankar, samt önskade, det frågan emedlertid kunde förblifva hvilan* de på bordet.
Anmältes och emottogs på vanligt sätÉ Konungens HofCantzler, Herr Friherre af Wetterstedt, hvilken å Kongl. Maj:ts vägnar aflemnade trenne
Dess här nedanföre i Proto* collet antecknade nådiga Propositioner.
Herr HofCantzleren, på vanligt sätt besvarad, afträdde, hvarefter Ridd, 01 Ad.
Prof. N:o 2$, 2L 194 Den 29 Mare, Herr Lagerheim, Olof ffohan, som genom HofCantzlerens ankomst hade blifvit i ett påbegyndt anförande afbruten, uppläste följande:
Den ynnest och välvilja Höglofl.
Ridderskåpet och Adeln tillförene behagat visa mig, då jag under förflutna tider någon gång vågat inför Höglofl.
Ridderskapet och Adeln framträda såsom talare, lemnar mig i dag en glad anledning, att ödmjukligen utbedja mig Höglofl.
Ridderskapets och Adelns öfverseende godhet och benägna tålamod för några ögonblick. örn det å ena sidan är yttersta angelägenhet, att en Stats inre författning så bestämmes, att Staten ej belastas med ett större antal Embets- och Tjenstemän, än behofvet till upprätthållande af allmän ordning nödvändigt fordrar, och att deras värf och befattningar efter en noggrann undersökning så af* mätas, att de kunna och böra en hvar på sitt ställe fullkomligen uppfylla Statens noga beräknade fordringar, hvilket grannlaga ämne jag nu ej vill underkasta Höglofl.
Ridderskapets och Adelns pröfning, må det deremot å andra sidan tillåtas mig påkalla Höglofl.