Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Samma man derföre Sillfisket , Sjöfarten och andra utvägar till förtjenst minskats och inga andra blifva satta i stället, i samma mån har Tjufvarnes antal mäst Ökas Manne derföre, i förbigående Sagt, Götha Canal' arbete ej skulle kunna göras nyttigt för Landet, derigenom att man där skaffade sådana Människor sysslosättning och förtjenst, som eljest skulle , i brist på lönande arbete, låta förleda sig till tjufveri, häldre än att förgås i elände ?
Den som en gång fått Spö, kan ej blifva en ärlig man, utan att åtminstone äga mångdubbelt större moralisk styika i själen, än den, sorn al drig begått några brott.
De som lidit Spöstraff äro således, såsom jag förut en gång haft äran anmärka, liksom döm - Den i April. 47 da till tjufveri för lifstiden, och utgöra ett slags tjufband, i hvilket hvarje ny brottsling på Pålen inlemnas.
Spöstraffet strider således mot den Lag-principe:
An straffet bör, så vidt det är möjligt, åsyfta brottslingens förbättring.
Mot samma principe strider också iifstids-Fängelse.
Lifstids-Arrestanten måste nödvändigt förblifva en förhärdad människohatare och blott trackta efter att bryta de bojor, som fjettra hans okynne.
Nagra torde invända:
Till besvarande af detta inkast torde jag få anmärka, att Spö-straffets förderflighet står i rakt förhållande till utvecklings-graden af Folkets hederskänsla.
Folket i detta straff kan hända endast såg ert physiskt lidande, men ingen betydande kränkning för hederskänslan, och så länge Soldaten kunde från Pålen återgå i ledet j så länge, säger jag, måste detta bestraffnings-sätt hafva mindre menligt inflytande på sedligheten, än nu, då, med tilltagande hyfsning, hederskänslan förmodeligen blifvit mera allmänt utvecklad och Folket fått se, att den som lidit
Spö-straff anses ovärdig att till och med få våga sitt lif för Fäderneslandets försvar :
Sjelfva detta i sig sjelf så förträffeliga Stadgande, att ingen Sorn lidit Spöstraff får delta' 48 Dm i April. ga i det ärofulla yrket att försvara Fäderneslandet, bl_f blott derföre, att borgerliga Lagen och Oeconomiska Författningarne ej höllö jemna steg med Milita!re Lagen till befrämjande af Folkets hyfsning och förädling , en bidragande orsak, till Tjuf antalets ökande derigenom, att alla deTjufvar, som i de värfvade R.*g m nterne förut funnit sin bergning, utstörta i en Verld, der ingen annan födkrok iö dem g"fs, än tjufveri.
Ju mer derföre Svenska Nationen hinner framskrida i hyfsning, desto skadligare skola Spöstraffen blifva; och snart måtte åtminstone den punct vara upphunnen . då här, likasom nästan öfver allt annorstädes, dylika straff måste afskaffas.
Om det således är olämpeligt att för tjufveri utsätta Spöstraff; sa måste det vara ännu mera stridande mot all Lag-principe, att belägga detta slags brott med döds - Straff.
Straffen mäste dessutom, såsom en värd Ledamot för' en tid sedan härstädes ganska rigtigt anmärkte, ej allenast vara lämpade efter brotten, utan äfven std i ett rigtigt förhållande sins emellan.
Stöld och mord bora derföre ej vara belagda, med samma straff nemi. dödstraff; ty naturligtvis skulle tiufven då alldrig försumma att genom mord, för hvilket brott han ej hade att frukta något straff, undanrödja hvar och en, sorn möjligen eljest skulle kunna upptäcka honom.
Om således , enligt - Den i April. 49 ligt Utskottets Förslag« den för 2‘.dra eller 3:dje gången straffade tjnfven s ämphdes med ett outplånligt marke, .sorn betoge honom hoppet att undgå dödsstraff, nästa gång han be. träddes m.-d tjufnad ; så skulle helt visst den tiil Galgen sålunda utstämplade armen alldrig utsträckas efter vår Egendom, utan att vaiä försedd med Mord-Vapen, för att tillika afhända oss vårt lif, så otta Tjufveri ansåge ett mord på ringaste sätt kunna bidraga till be» tryggande af hans egen säkerhet.
Då Spöstraffet ej ännu kan afskaffas, eller denna Lagförändring nu ens komma i fråga, vågar jag likväl hoppas, att
Nationen åiminstone ej skjunkit sa djupt tillbaka i baibari, att straff, som redan äro omänskliga, skola behöfva att ytterligare skarpås.
Herr Stråle, Nils Vilhelm\ i anledning af de flere anmärkningar-, hvilka emot Lag-Utskottets Betänkande blifvit framställde, torde det tillåtas mig att närmare utveckla de skäl» hvilka förmått mig att instämma i Utskottets mening.
Hvarefter Herr Sträte Uppläste följande s
Det har länge utgjort en tvistig fråga i Lagstiftningen , huruvida Stafett äger rättighet att emot egne Medborgare använda dödsstraff eller icke.
Man har härvid hufvudsakeligetl anfört att då den enskilt» tnänmskao icke af, Ridd. och Ad, Prot, V B, I A/d. “J, g.
Skaparen erhållit rättighet öfver sitt eget lif, kunde hon ej heller, vid inträdet i Samhället, till Staten öfverlemna eo sådan magt, och slutsatsen blefve då, att den sryrande Magten ej äger rättighet att såsom skräckmedel använda ett Straff, som beröfvar en brottslig medlem af Samhället lifvet.
Derjemte har man åberopat erfarenhetens vittnesbörd, att grofva straff ej ovilikorligen afskräcka från brott:
Att då de ofta hos åskådaren endast verka ett nedtystande af mänsklighetskänslan och förhärdar sinnet, stärkas derigenom hos den vanartige anlagen och så till sägandes förmågan att utöfva brottsliga gerningar.
Utredningen af dessa Anmärkningar fordrar kan hända vidsträcktare kunskaper, än dem jag tilltror mig äga; men jag utbeder mig vördsamt att till kunnigares bedömande få framställa den synpunct, hvarutur jag för min del betragtar frågan, om Statens rättighet art använda dödsstraff och tillämpningen deraf till ifrågavarande ämne.
Uti Naturtillståndet eller utom Samhället ar det hvarje människas rättighet att sjelf försvara sitt lif och sin Egendom, hon dödar den sorn vågar angripa endera , hämnas en slagen anförvants eller vans död, uppsöker tjufven och återtager sin Egendom samt dödar honom om ingen annan säkerhet gifves för vidare ofredande.
Genom Samhälls - Inrättningen uppbör detta sjelfförsvar, och Statens skyldighet inträder att freda Samhälls,Medlemmaine till lif och egendom. ben i April.
För att fullgöra en sådan skyldighet är det Statens rättighet att använda Straff, i ändamålet att vid brottet halta ett ondt, sorn Öfverväga den för iel biottslingen väntat sig af sin lagstridiga gärning, men förenadt med ett bemödande att förbättra bro tsftngen och bereda honom möjligheten att vidare vara'Medlem i Samhället, i aila de fdl där Samhällets säkerhet sådant medgiiver.
Är åter brottet af den grofva beskaffenhet, att de villkor derigenom blifvit brutne, som utgjorde grundvalen för föreningen till ett Samhälle; Säkerhet till lif och Egendom, då kan jag för min del ej betragta brottslingen annorledes än såsom satt utom Samhället, såsom en fiende till detsamma, emot hvilken den styrande Magten äger att utöfva samma försvars-medel hvaraf hvarje människa i natur tillståndet ägde att sig begagna, och om Staten icke äger annat medel att freda öfrige Medborgare från brottslingens våldsverkan, är det Statens både iättighet och pligt att genom användande af döcls-straff förskaffa Medborgare den säkerhet till lif och egendom, sorn de äga att fordra.
Om dessa grundsättser äro gällande , så foijer äfven deraf, att då en Medborgares lif med våld blifvit honom afhändt, den brottslige bör dödas för att sätta öfrige Samhällets Medlemmar i säkerhet for hans mordiska lynne; men utur annan synpunct, än den jag ofvan anfördt, kan svårligen döds-straffet, äfven för mord, efter rättsgrunder försvaras, ty vedergällningsråtten tillhör icke människor, endast Gud, och om man vill använda detta Straff såsom ett skräck-; 5a Den i April. medel, torde både Statens rättighet dertill och det ändamåls-enliga i sjelfva straffet vara myc* ken tvifvel underkastadt.
Använder man åter förenämnde grundsatser till frågan om stöld , så torde man lätt finna, att vid första och äfven andra gången detta brott begås , möjligheten af den brottsliges förbättring ännu finnes 5 att brottet, ehuru störande ett af hufvudVilkoren för Samhällsiniättningen, lik\äl innebär den skillnad iirån dråp eller mord , att Tjufven kan återställa det, som han berofvat sin nästa, men icke
Dråparen , och att följakteJigen bevarandet af Samhällets säkerhet kan medgifva , att
Tjufven elur utståndet straff åter kan få upptagas bland Samhällets Medlemmar ; men så snart vanarten stigit till den höjd , att någon förbättring ej vidare kan påräknas, då inträder Medborgarens rättighet att fordra säkerhet för vidare ofredande, då uppkommer, efter mitt omdöme, Statens pligt att använda ett straff, som fullkomligen bereder denna säkerhet.
Dödsstraffet, såsom endast lörsvars-medel, har man likväl ansett kunna undvikas, och man har trott det vara mänskligare, att för lifstiden innesluta brottslingen i ett fängelse , än att beröfva honom hfvet.
Det torde likväl ej vara så lätt afgjordt, om någon mänsklighet veikeligen finnes uti detta utbyte af dödsstraff.
Ett evigt fängelse utan hopp om frihet, är ostridigt i de flesta fall svårare än döden , och det är endast det med laster och brott belastade Samvetet, sorn kan väl* ja ett sådant uselt lif i stället för en snar död.
För isin del ryser jag mindre vid att se en Den i April.
SJ lagligen förvunnen brottsling, hvars lif är förenadt med osäkerhet för andra Medborgare till lif och egendom, dödas, än att se en samling af missdådare, hos hvilka vanan vid brott utplånat nästan alla mänskliga känslor, likt fångade Rof-djur uti kedjor framsläpa ett uselt lif, ännu farligt för Staten och medförande en osäkerhet, som fordrar de strängaste anstalter till de brottsliges förvarande.
Kan hända har äfven understundom någon svaghet, snarare än en verkelig mänsklighet, föranledt dödsstraffets förändrande till evigt fängelse och till äfventyrs har man sett samma Monark , som ryst att till döden döma en förvunnen brottsling, med kall blod uppoffra tusendtals af sina egna oskyldiga Undersåtares lif uti ett orättvist krig.
Det skulle således åtminstone för mig synas mindre betänkeligt, att åter upplifva 3 af 40 Cap. Missgernings-Balken af 1734 ars
Lag uti hela dess stränghet, om det icke, enligt min tanka, härvid borde komma i betragtande, att så många anstaljer å Statens sida ännu äro ofullkomlige till förekommande af brottet och anledningarne dertill, om icke stölderne i senare tider så mycket ökat sig, att man borde befara, att, om ofvannämnÖe Lagställe upplifvades, dödsstraffen skulle mångdubblas och ett skadeligt intryck på Nationen derigenom åstadkommas.
För min del tror jag, att innan Lagen i hela sin stränghet bör göras gällande , följande åtgärder å Statens sida måste hafva föregått, nemligen; 1:0 Att Undervisnings-anstalterne blifva tat - 54 Den i April. te på en fullkomligare fot, så att brist på undervisning ej må föranleda till brott.
Den anklagade bör ej kunna svara sina Domare:
Jag har saknat enskilt omvårdnad, det Allmänna har ej heller dragit försorg att lemna mig uppfostran , och i okunnighet om mina pligter såsom Medborgare och människa, har jag foljt den väg, som synts mig bekvämast. 2:0
Att en rnera utvidgad Närings-fribet lemnar hvar och en Medborgare frihet, att på ärligt sätt försörja sig så snart han dertill äger förmåga.
Brottslingen bör ej kunna anföra till sin ursägt, att han velat antaga ett lofligt yrke, men sett s>g derifrån vara hindrad och derigenom blifvit föranledd att på olofligt sätt föda sig. 3:0
Att b-stämda Författningar nogsamt handbafvas för att forma hvarje Medlem af Samh .llct att visa det han äger lofliga utvägar till sin bergning.
Om en fullkomlig ordning härutinnan kunde vinnas, hvilket dock torde vara förknippadt med de största svårigheter, så är otvifvelagtigt att många brott derigenom skulle kunna före* kommas, och 4:0
Art bestraffningarne för första och andra res-m stöld blifva så förändrade, att den brottsliges förbättring derigenom beredes och kans återinträdande i Samhället icke försvåras.
Ben 1 April. hvilket onekeligen härflyter af de straff, som för det närvarande härvid äro stadgade.
Om alla dessa anstalter hade upphunnit en önskad fullkomlighet, så tror jag för min del, att den som tredje gången stulit ett betydligare belopp, borde för alltid sättas utur stånd att vidare skada, och att Staten vöre berättigad att emot honom använda döds straff.
För det närvarande och då så myckrt i ofvannämnda puncter ännu återstår att göra, lärer likväl denna stränghet ej kunna användas.
Jag medger gerna att hos Oss strängare anstalter böra vidtagas för att förekomma, det de till liftidsfängelse dömde , ej må få tillfälle att undslippa utur fängelse.
Den t April.
Om en fullkomlig omöjlighet till rymning der» igenom beredes, så kommer ju den föreshgne Lagen att ligga onyttjad; vinnes åter icke ändamålet, så har Staten jelte uppfyllt sin pligt , så framt döds-straffet icke användes.
Dessa åro de skäl som förmått mig, att tillstyrka den föreslagne Lagen om dödsstraff för den tjuf, som till lifstids-fängelse dömd, kommer på fri fot och åter förö Ivar stöld.
Man invänder att tjufven derigenom skulle komma att straffas egenteligen för det han Tymt , hvilket icke är hans utan Statens fel, som lenmat honom tillfälle dertill; men det är ej för rymningen, som något straff är stadgadt, det är lör den förnyade vanart, som stört Samhällets säk rket.
Om förbrytaren skulle vara mindre brottslig derföre, att anstalterne å Statens sida ej äro fullkomliga , så skulle ju den till lifstids fängelse dom le vara fri fran allt vidare straff eliva i brott han än beginge , till och med jnor!
, ty det harju varit
Statens pligt att tillse det möjligheten till vidare brots utöfvande varit honom betagen.
Den vigtigaste anmärkning mm gör emot ifrågavarande Fö.slag, är km lian la den frugran man hyser, att genom Stadgandet af dödsstraff tor stöld, tjqfvrn skall mmdre agta att vid utöfningen af sitt brott äfven blifva mördare, och man häfver blottställt
Medborgares lif för att freda deras Egendom.
Erfarenheten är otvifvrlagtigt den säkrast© ledaren för att* bedömmi, huruvida denna farhåga är grundad eiler icke, och det hade varit
Den i April. 57 önskeiigt att äga en säker jemnförelse emellan tjulnads-brott med och utan mord, begängne under den tid, då dödsstraffet för stöld ännu var gällande.
Hvad man likväl med säkerhet vet, är, att flere stora tjufvar den tiden blefvo hängde, hvilka icke begått något mord, och för min del tror jag att den från Fästningen förrymde tjufven, som å nyo stjäl, lika litet agtar mänmsko-lif för att föisvara sin egen frihet, antingen han har att vänta dödsstraffet eller lilstids-fänoelset utan hopp att vidare kunna rymma; jag säger, utan hopp att kunna rymma, ty detta hopp, hvilket ej kan äga rum, utan på bekostnad af allmänna säkerheten, måtte väl alldeles bet3gas brottslingen, om icke Staren skall alltför mycket vanvårda sin skyldighet; och det torde vara en stor svaghet, om han tror sig nödsakad att hos tjufven nära hoppet att kunna undkomma utur lifstidsfängelset , för att derigenom söka förmå honom att icke blifva mördare.
Det torde dessutom vara en stor skillnad uti sjelfva caracte. ren hos mördaren och tjufven.
Tjufven deremot använder icke styrkan, endast illistighet och bakslughet.
Det uppkommer endast då han för egit försvar ser sig nödsakad dertill, och i en sådan ställning tror jag ej a‘t mycket afseende göres på skillnaden i bestraffningen.
Det skulle således synas mig, att någon väsendtlig grund icke finnes att befara. det tjufnads-biott oftare än hitinttlls skedt» 58 Den i April, skulle förvandlas till mord, om Lag förslaget antages.
Tvärtom tror jag for min del, att ryromaodet ifrån Fästningarne derigenom skall till det hufvudsakligaste förekommas och den säkerhet, som man genom lifstids-fängelset åsyftat , bättre än hitintills vinnas.
Den på Fästningen förvarade tjufvcn, som vet att han på sin kropp bär ett märke, hvilket genast röjer honom vid minsta undersökning om hans person, kan således icke äga hoppet att läBgre kunna dölja sig för Lagen — som känner att dödsstraffet väntar, vid ett förnyande af hans brott, skall säkerligen i ganska få fall söka undkomma utur fängelset, och, om sådant skulle lyckas honom, måste hans enda föremål blifva, att, om möjligt är, kunna begifva sig utur ett Land , där han icke äger hopp att ostörd kunna fortsätta sin vandel, och ändamålet att befria Samhället från denna vanartiga person är äfven då vunnit.
Således tror jag icke att den föreslagne Lagen ofta 6kall behöfva användas.
Men jag för min del anser densamma nödvändig, såsom enda ptvägen att fullkomligen bereda den säkerhet
Betänkande, rörande straffets skärpande för tjufvar, som nu till behörig granskning förekommit, har jag icke ofvervarit som Ledamot af Lag-Utskottet.
Det oaktadt vill jag likväl
Den i April. 59 anmäla min enskildra tanka i detta ämne.
De skäl Lag-Utskottet fattadr, och hvilka grundlagt beslutet, godkänner jag dock både af öfvertygelse och agtning.
Jag medger att den person, som, efter att hafva blifvit dömd och Straffad för g.-dje resan stöld, beträdes med. dylik förbrytelse, är en så brottslig och vanfräjdad människa, att något hopp icke mer kan vinnas om hans förbättring i framtiden, och att hans lif är en börda för honom sjelf och Staten.
Det vore således ingen skada eller förlust för det Allmänna, 0111 en rådan vanartarl person i förtid beröfves ett uselt lif, så mycket mindre, som hail efter våra Lagar är skiljd från Medborgerligt förtroende, ålagd, att för sin öfriga lifstid albeta å Kronans Slott och Fästningar, samt sålunda sjelf förbittradt hvarje dag af sin återstående lefnad.
Men då våra Brottmåls-Ligar alltid varit mildare än andra Nationers, oansedt de täfla med ossi upplysning, kunskaper och rätts-principer, får jag till Högloflige Ridderskapets och Adelns upplysta pröfning hemställa, om icke 4:de resan begången stöld, bör, utom det ansvar Lagen nu stadgar, i stället för dödsstraff, tillökas med brännmärke i ansigtet, på sätt som i Danska Staterne tillgår.
Denna förändring i Utskottets Betänkande, föreslår jag endast af det skal, att jag frugtar, att den som 4:de gången föröfvar tjufnad, äfven vid samma tillfälle begär mord, efter han vet att dess brott icke pä annat sätt än med dödsstraff kan försonas.
För öfrigt godkänner jag för min del Högloflige Utskottets Betänkande, med den Anmärkning, Den i April, att jag under intet vilkor kan bifalla de Ledamöters serskildta meningar , sorn vilj3 afskaffa Spöstraff* ty i sådan händelse skola stölder mera oförsynt tilltaga.
Svenska Nationen bar i allmänhet icke hunnit i den upplysning, som fordras för ett mildare behandlingssätt och våra Arbets- och Corrections-hus, om vi någon gäng få dem i ordning, blifva då uppfyllde af lastfulle och oduglige Medborgare, som vid första tillfälle äro färdige, att med nya brott föröka deras fel.
Herr Manrterstam, Johan:
Herr Grefve Hamilton har så fullständigt utveckladt de skäl, som kunna anföras emot Lag-Utskottets Förslag, att jag fullkomligt instämmer uti dess Yttrande; äfvensom jag gillar de Anmärkningar, hvilka Herr Hausswolff tillagdt; jag utber mig endast att för några få ögonblick fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid en tanka, som den förstbemäldte värde Talaren ganska väl uttryckt, den nemligen, att grymma Lagar icke erfordras, för att i ett Samhälle upprätthålla ordning och säkerhet, hvilket ändamål snarare vinnes genom mildare Lagar, om de handhafvas med stränghet och rättvisa.
Man tror att tjufnads-brott under senare åren tilltagit — Om detta verkeligen är förhållandet, så kan man lätt igenfinna orsaken dertill uti en tilltagande fattigdom i de lägre Folk-Classerne, vållad af svårigheten att på lofligt sätt vinna lifsbergning och man bör då icke söka medlen att afhjelpa denna olycka uti barbariska Lagar, utan genom beredande af lättare
Der i April. utvägar till arbetsförtjenst och utkomst för dessa Folk-Classer.
Så länge Författningar finnas uti vårt Land, hvilka göra det till ett brott att begagna sin arbetsförmåga till loflig? yrken, må inan snarare undra att tjufnader icke mera tilltaga ännu; och första steget att afhjelpa det onda är i min tanka att upphäfva dessa Författningar, lika stridande emot billighet och rättvisa som emot Stats-Oeconomiska beräkningar.
Då discussion om Lag Utskottets Betänkande synes föranleda till afslag och hvarefter Utskottet hör besväras med återremiss af Riksens Ständers nu ytterligare öfverläggning derom, hemställer jag om icke Betänkandet bör afslås.
Herr Grefven och Landi Marskalken hemställde, om icke, enär ^6 §. i Regerings-Formen stadgar, att då vid ett Utskotts första gången afgifne Betänkande anmärkningar framställas, hvilka hindra antagandet, Betänkandet bör jemte anmärkningarne återförvisas till Utskottet för att Betänkandet derefter ytterligare granska och jemka, Ridderskapet och Adeln behagade tillåta att Lag-Utskottets ifrogavavaramle Betänkande, finge jemte de dervid gjorde Anmärkningar till Utskottet återremitteras.
Herr MannerstamDen §. uti RegeringsFormen, som Herr Grefven och LandtMarskalken behagat åberopat, innehåller att Ståndet kan bifalla , afslå eiler återremittera ett Be» tänkande, då det första gången förekommer, fastän det dä icke kan med förändringar eller tillägg antagas.
Denna tydning af § är efter min tanka enlig med både ordalydelse och me* ning uti densamma och sålunda har den vid föregående Riksdagar blifvit förstådd och tillämpad.
Jag har tyckt den under discussionen sllmännast uttryckta tankan vara för afslag, och af denna anledning har jag begärt en sådan proposition, hvilken efter min tanka otvifvelagtigt kan till Riddeiskapet och Adeln framställas.
Det beror likväl af Herr Grefven och LandtMarskalken att göra Proposition till åter* remiss, hvilket jag icke heller vill bestrida, ehuru jag, på sätt jag förut haft äran nämna, anser den öfverflödig.
Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde å nyo, om icke Lag-Utskottets Betänkande borde, i anledning af de dervid framställde Anmärkningar, till Utskottet åteilörvisas j hvilket bifölls.
Företogs till pröfning Riddarhus-Utskotfets den 18 sistledne Martii afgifne, samt den 24 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde Utlåtande öfver Riddarhus Directioriens Riksdags-Berättelse.
Betänkande innefattade åtskillige sins emellan skiljaktige
Den 1 April. 63 ämnen, hvilka likväl alla enskildt rörde Ridderskapet och Adeln, hvarje §. finge serskilt uppläsas och afgöras.
Bifölls. 1 och 2 §. §. ansågos af Ridderskapet och Adein icke erfordra någon åtgärd. 3 §•
Riddarhus-Utskottets hemställan så väl angående öfverförande på Protocolls tryckningsfonden af de 600 R:dr Banco, Kammarherren M. G. Falkenberg ef Riddarhus-Cassan förskottsvis uppburit till tryckning af 1789 års Riksdags-Protocoller, som ock angående försäljning af de förra Riksdagarnes Pleni-Protocoller, blef af Ridderskapet och Adeln gillad.
Grefve Spens, Carl Gustaf.- Jag har visst icke något emot saken endast mot Redactionen såsom otydlig.
Det bör icke stå 1809 och 1810 årens Protocoller, utan Protocollerne för 1809 och 1810 årens Riksdag i Stockholm , emedan endast om dessa galler det anförda skälet, att blott 30 Exemplar kunna completteras, Vill man salja äfven 1810 års Örebro Riksdags-Protocoller till Maculatur, så är det mig visst icke eller emot, men då skall ett nytt skäl anföras.
Riddarhus-Utskottet hade äfven i denna §. hemställt, det Riddarhus-Directionen, så snart 64 Den t April. kallelse till Riksdag blifvit utfärdad, mätte genast gå i författning derom att öfverenskommelse träffas med en välkänd Boktryckare om Ridderskapers och Adelns Protocollers tryckning för den blifvande Riksdagen, hvarvid Boktryckaren ovilkorligen skulle -örbindas, erriot det han ensam erhöll detta arbete, att utan mellankomst af annat, med den största möjliga skyndsamhet verkställa tryckningen af berörde Protocoller.
Då jag fullkomligt instämmer uti hvad Högloflige Riddarhus-Utskottet föreslagit för framtiden, angående tryckningen af Ridderskapets och Adelns Pleni Protocoller , får jag likväl den äran upplysa, att jag vågar tro, det tryckningen af Ståndets Protocoller vid ingen af de sednare
Riksdagar verkstälts med mera skyndsamhet än vid denna, i synnerhet dä man erindrar sig, att tryckningen ej begyntes förrän omkring 14 dagar efter Riksdagens början, och att, det oagtadt, af Ridderskapets och Adelns Protocoller 110 ark äro tryckta, då deremot af Borgare Ståoders Protocoller, hvilkas tryckning gen st börjades, endast 70 ark äro trykta, af Preste-Sfåndets 43 ark, och af Bonde-Ståndets omkring 41 ark.