Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sannolikt inte, möjligen med följderna af detsamma; ty hennes bref är skrifvet först efter ett fullbordadt brott, hvars gerningsman redan insöfts i säkerhet och planlägger nya dåd.
Det är detta »nya» hon vill hjelpa mig förhindra.
I det gamla kan ingenting förhindras, ingenting godtgöras utan endast förbrytaren befordras till sitt straff, sedan bevismaterielen blifvit tillräckligt bindande.
– Nå, på så sätt vet jag ju allt och ingenting på samma gång.
Hvilket brott har Felix Brauner begått?
Hvilket ämnar han begå?
Hvar är qvinnan?
Det är inte så lätt att finna svaret på dessa frågor.
– Konsul
Brauner uppträder under tvenne namn, det göra de flesta brottslingar.
Brauner skrifver sjelf att anledningen till hans besök här i staden är ett galant äfventyr.
Alltså är anledningen en annan, ty ingen som vill dölja en handling förebär just denna som orsak till att han önskar vara okänd.
Dessutom skall jag inom kort hafva svart på hvitt på huru det förhåller sig härmed.
– Tack vare eldsvådan har jag fått veta åtskilligt, som jag annars gått miste om.
Ja, den är också en historia för sig!
Men den tillkommer det polismyndigheterna i E–tuna att utreda, om de så finna för godt.
Elden är anlagd!
Det är obestridligt, och kanske jag finner tillfälle att lemna åklagaren ett godt handtag vid bevisningen; men ingen må förtänka mig att jag i främsta rummet ser till mina egna angelägenheter och min affär är – Brauner!
Innan Fridolf Hammar åter begaf sig till hufvudstaden hade han ånyo ett långt samtal med sin unge vän Ivar Granberg.
Dagen derpå, det vill säga på lördagen, var det som Hammar begärde trettio dagars tjenstledighet.
FÖRRA DELEN.
En höstqväll omkring fem år före de händelser, som skildrats i det föregående, stod en ung man och såg på de utbredda herrligheterna i fönstret till en juvelerarebutik vid Regeringsgatan.
Guldet och ädelstenarne drogo med magnetisk trollkraft hans blickar till sig.
Han stod der länge och egnade en ganska rundlig tid åt hvart och ett af de dyrbara föremålen.
Hans läppar rörde sig som om han talat med någon, hvilket äfven var förhållandet om också endast hans eget jag var åhöraren.
– Det der diademet skulle passa hennes hår, diamanter i ramsvart silke!
Ja, hon är född att vara drottning; hon skulle förstå att bära ett diadem.
Colliern skulle ej kunna få en skönare hals att ringla sig om än hennes; guld, topaser och rubiner på hennes persikolena genomskinliga hud.
Och dessa armband sedan!
Hvilken äkta konstnärsfröjd skulle icke genombäfva guldsmeden, om det förunnades honom att se dessa dyrbara smycken omsluta hennes armar, de skönaste i verlden!
Ringarne skulle vara passande leksaker för hennes rosenfingrar.
Hvilken herrlig måltid skulle icke vi två, du Nora och jag, intaga på dessa silfvertalrickar och med dessa förtjusande knifvar och gafflar, som, ensamt de, representera ett helt litet kapital!
Och ädelt gnistrande vin skulle vi dricka ur dessa silfvertumlare!
På vår skänk skulle dessa silfverserviser ståta och i våra salonger kunde resten trafvas upp på atheniennerna, der passade allt småkrafset, visitkortskorgar, nålfat, statyetter, cigarrställ, och på ett skåp i mitt rum fick det guldbeslagna dryckeshornet trona mellan dessa tunga kannor af silfver.
Då, Nora, skulle du skänka mig de ljufvaste leenden, då skulle du visa dig i din fulla skönhet och känna dig glad, stolt och lycklig.
Ja, i detta fönster bor lyckan, detta är rikedom och guldet, penningarna, se, detta är lyckan.
Men den unge mannen såg icke hänförd ut.
Tvärt om blef hans ansigtsuttryck allt mera melankoliskt, medan han så frikostigt bortskänkte smyckena till sitt hjertas drottning och möblerade sin våning med silfver och guld.
Det starka skenet från gaslågorna i butiken upplyste hans bleka ansigte.
Detta var långt ifrån vackert, skägglöst och bredt, men det egde en viss manlighet, som gjorde att man lätt vande sig vid det, och manlig var äfven hans gestalt, stor och väl utbildad.
Hans ålder var omkring trettio år.
Personer, som gingo förbi honom, hade nog skäl att tycka det den unge mannen gjort klokare i att hålla sig i skuggan än att exponera sig just der ljuset var skarpast.
Hans drägt stod nemligen i mycket dålig harmoni med hans kungliga frikostighet, ja, den stod till och med i dålig öfverensstämmelse med den långt framskridna årstiden.
Hans yttre karakteriserade »halfherren».
Cylinderhatten ruggig, endast en rock och denna till på köpet nött af mycken borstning, benkläder och skodon i fullkomlig proportion med rocken och hatten.
Men en ren krage och oklanderligt hvita manschetter vittnade om bemödanden att »hålla sig uppe».
Mannen hette Arnold
Lindqvist och var för ett par år sedan utgången från teknologiska institutet med temligen vackra betyg.
Fattig hade han alltid varit.
Hans studietid hade varit en sannsaga af nöd och umbäranden, men först efter tagen examen hade hans egentliga pröfningstid kommit.
Han hade icke sjunkit, ej förfallit i dryckenskap eller skaffat sig hvad man kallar dåligt umgänge; men han hade lefvat på kredit i lång tid och haft afgjord otur vid alla sina otaliga ansökningar om plats eller lämplig sysselsättning på den bana, hvaråt han egnat sig.
Verlden är grym mot den fattige och relationslöse, i synnerhet då denne, liksom Arnold, hvarken eger ett tilltalande yttre eller någon eminent talang.
En tröst hade han i sina motgångar, men denna var af rent negativ beskaffenhet, och denna var att i hufvudstaden ständigt finnes rik tillgång på fattige, platslösa teknologer.
Regnet, som bröt ut, väckte Arnold ur hans drömmerier.
Han vände sig om och såg hur menniskorna skyndade att slå upp sina paraplyer.
Han tycktes obeslutsam om hvarthän han skulle gå.
Klockan var blott sju och en lång afton återstod honom.
Ute kunde han ej vara så vida han ej ville blifva alldeles genomvåt, och att tillbringa aftonen under en portgångs skyddande tak var ej heller någon inbjudande utsigt.
– En sejdel öl på kaféet skulle inte vara så tokigt, men ...
Bäst vore att gå hem.
Kanske Nora vore inne hos sig?
Kanske han finge vara hos henne en stund?
Åter afbröt han sin tankegång; men gick dock med långsamma steg uppför Herkulesgatan till hörnet af Norra Smedjegatan, der han inträdde i ett hus.
Med säkra steg gick han upp för de tvenne första trapporna, i den tredje saktade han farten och upp för den fjerde, som ledde till vindsvåningen, smög han sig så tyst han kunde.
Lika ljudlöst trefvade han efter nyckeln till sin dörr.
Till sin stora belåtenhet fann han, att den låg qvar på samma ställe der han på morgonen lagt den.
Men dörren gnisslade, då han öppnade den.
– Se så, nu är allt förloradt, mumlade han.
Någon hade märkt att han kommit, hur tyst han än gått.
Det hade han att tacka det fördömda gnisslandet för.
Han hade länge tänkt att smörja gångjernen; men det hade ty värr aldrig blifvit af.
Dörren till höger om hans öppnades och ett manhaftigt fruntimmer kom ut.
– Hvad vill det här säga? frågade hon med gäll röst.
Kommer herr Lindqvist hit igen, fast jag i morgse sade, att herrn inte fick sticka sin näsa hit, förr än hyran vore betald?
– Bästa fru Jonsson, börja inte nu igen!
Jag vet allt hvad ni har att säga, och ni vet också allt hvad jag kan svara er: att ni, så fort jag kan skaffa något, får edra penningar.
Ni kan väl inte begära att jag skall gå ute i ösregnet heller!
– Jaha för all del, jag skall tiga nu; men i morgon skall jag låsa igen rummet och sjelf taga nyckeln till dess jag får det uthyrdt åt någon, som kan betala.
– Men så skrik då inte så mycket, fru Jonsson!
– Bah, det vet jag visst det!
Herrn är rädd för att fröken Nora skall höra hur herrn har det.
Liksom hon inte sett tillräckligt af eländet förut.
– Hvad tjenar det till att ni nu säger allt det här?
– Ja, inte tjenar det till något, det må då gudarne veta; men jag tycker att jag har liksom en smula rättighet att fordra min hyra.
Och den som inte betalar, kan gerna tåla att höra ett ord.
– Ni skall få penningar har jag sagt.
Låt mig få gå in nu.
Redan i morgon skall jag försöka skaffa, om inte alltihop, så åtminstone en del.
– Låt se att herrn håller ord!
För resten är det inte stort att lita på.
Det har herrn sagt så många gånger, att jag nu vet hvad herrns löften gå för.
Dermed gick hon.
Arnold trädde in i sitt ytterst tarfliga rum.
Gråten satt honom i halsen af harm.
Huru gerna skulle han inte velat slunga hela hyran åt den ogina värdinnan, om han blott kunnat!
Han kastade sig i soffan och bet hårdt i hörnkudden för att undertrycka ett tjut af vanmäktig smärta och ilska.
Han låg en lång stund sålunda i en vrede, som småningom öfvergick i ett dvalliknande tillstånd, hvarunder han ingenting kände, ingenting tänkte.
Det var kolmörkt i hans rum och atmosferen var osund, kall och fuktig.
Der hade hvarken eldats eller vädrats på lång tid.
Arnold bekymrade sig litet härom.
Han brukade lemna sitt hem om morgnarne för att återvända först vid nattens inbrott, han afskydde det för dess eländiga fattigdom och gjorde ingenting för att gifva det ett behagligare utseende.
Ett lätt buller från rummet nästintill på venster sida kom honom att spritta till.
– Nora är hemma.
Det är således inte teater i qväll.
Han steg upp, ordnade sin toalett så godt han kunde i mörkret och knackade på väggen till hennes rum.
– Jag hör att du är inne Nora, sade han.
Har du någonting emot, att jag kommer in till dig på en stund?
– Åhnej, det har jag inte, svarade en behaglig qvinnoröst.
Hvarken orden eller tonen, hvarmed de sades, läto synnerligen välkomnande; men Arnold var ej bortskämd med mycken vänlighet.
Han tog derför hennes svar som en inbjudning och gick in till henne.
Nora Gullbrands rum var en värdig pendant till hans eget; men som hyresgästen här var en qvinna, hade det ett behagligare utseende än hans.
De tarfliga möblerna voro åtminstone hela och afdammade, en hvit duk låg på bordet, ett par blommor prydde fönstret, några porträtt hängde på väggen och en spetsgardin var draperad omkring spegeln.
Den brinnande lampan och värmen från en liten brasa i kakelugnen gåfvo något visst hemtrefligt åt det enkla rummet.
Nora satt och sydde på en svart klädning, bitar af kulört sammet och siden lågo framför henne.
Af hennes fundersamma uttryck kunde man sluta till att det vållade henne stort hufvudbry att förvandla den gamla, mycket begagnade promenadklädningen till en ny och elegant sådan.
Nora var en bländande vacker qvinna.
Arnold lemnade redan i sin monolog framför guldsmedsbutikens fönster en antydan om hennes behag och trots han såg dem genom kärlekens allt förskönande slöja var hans skildring ej öfverdrifven.
Hennes figur, hennes hår, händer och fötter, hennes rena anletsdrag, allt motsvarade de fordringar, som innefattas i begreppet skönhet.
Hon var ung, blott tjugutvå år, men medvetenheten af sin skönhet samt lifserfarenheten från en barndom och ungdom, genomlefvade i största fattigdom, hade låtit hennes förstånd mogna tidigt.
Hennes verldsåskådning var bitter som den måste vara hos en varelse, hvars hufvudsakliga uppfostran bestått i lärdomen att tigga på gatorna och i stryk.
Var det underligt att hjertats utbildning hos henne missriktats redan från början.
Hennes ögon, själens speglar, kunde gifva innerliga kärleksfulla blickar, kunde spela englagoda; men ty värr hade de oftast ett missbelåtet, spotskt och och stundom hatfullt uttryck.
Och öfverläppen böjde hon gerna till ett trotsigt föraktfullt leende, som för öfrigt ej missklädde henne.
De faror, som omgifva den fattiga skönheten, hade Nora utan några synnerligen stora ansträngningar undgått.
Hon kände i grund och botten till osedligheten i de nästen der hennes lif hittills förflutit, och det var just denna för tidiga kunskap, som räddat henne.
Om och om igen hade hon bevittnat den gamla historien om kärlekens gång: fall och sedan barn, och med det värre elände än förut.
Nästan alla hennes jemnåriga flickbekanta hade blifvit mödrar, en del hade visserligen blifvit gifta; men hade de derför fått i minsta mån bättre.
De tillbringade sitt arbetsamma glädjelösa lif mellan potatisgrytan eller grynvällingen i spiseln och barnen i vaggan.
En del hade öfvergifvits af förförarne och fingo nu af sina små piglöner spara in de kronor, som måste betalas för barnens bortackordering.
Några framsläpade sitt lif inom fängelsets murar, sedan de i förtviflan befriat sina foster från ett lif, redan från födelsen invigdt åt eländet.
Andra slutligen hade fortsatt på osedlighetens väg, och dessa kanske hade det värst.
Ingen enda af dessa hennes forna bekanta hade blifvit lycklig.
Men allt detta som hon sett, hade ingifvit henne äckel för den ögonblickliga njutningen, som släpar med sig en hel lifstid af elände.
Och dock var hon njutningslysten.
Hon ville älska, frossa, berusa sig af champagne, åka i eleganta ekipager, kläda sig i sammet, siden och juveler, slösa med guld och sedlar.
Hon ville bli rik, en drottning i nöjenas verld, se rikedomen böja knä för sin tron, hon ville leka med hjertan och juveler, och ömsom lyckliggöra med ett ord, ett leende, ömsom sprida afundens och svartsjukans gift omkring sig.
Passionerna höllo på att spränga detta qvinnohjerta och det behöfdes i sanning hennes kloka förstånds hela styrka för att hålla dem tillbaka.
Och likväl hade hon beslutat att en gång befria sitt hjerta från de jernfjettrar, hvarmed hennes förstånd nu omgärdade detsamma.
Nora hade sjelf dömt sig till fall.
Hon visste att en fattig skönhet ej så lätt blir gift.
Jo, gud bevars, med en fattig stackare till man, för hvilkens skull hon redan vid altaret finge afsvärja alla sina drömmar om en berusande framtid i guld och prakt.
Men rikedomen ingår endast undantagsvis giftermål med fattigdomen, och hon hade icke lust att förnöta sitt lif med att leta efter något af de få undantagen.
Under tiden skulle hennes ungdom och skönhet försvinna, och hennes glädje öfver rikedomen skulle, om hon verkligen efter långt sökande lyckades finna den, ej kunna hålla henne skadeslös för de gångna åren.
Nej, hennes skönhet och ungdom utgjorde en stor rikedom som hon redan nu ville hafva vexlad i klingande mynt.
Hon drog sina vexlar på millionärer och hon kände att hon ej missräknade sig.
För en Crœsus, som betalade hennes minsta ynnestbevis med tusental, vore hennes dygd till salu.
Och hon skulle finna köparen.
För den skull hade Nora gått in vid teatern.
Hon hade en liten nätt röst och hade utan svårighet blifvit engagerad som korist.
En blygsam ställning för den som eftersträfvar att blifva bemärkt, det är sant.
Men Nora hade med glädje upptäckt, att många kikare från första parkettraden riktats mot henne, och hon hade redan tillbakavisat mer än en inbjudning till supéer i enrum.
Den rätte hade hon likväl ännu ej funnit.
Medan hon väntade, hade hon gjort bekantskap med Arnold Lindqvist.
Hon tyckte rätt bra om honom, han var angenäm att tala med och beundrade henne.
Hon roade sig med att kokettera helt lindrigt för honom, men ångrade sig nästan, då hon fann att han allvarligt förälskat sig i henne och nu kanske blefve melankolisk och efterhängsen.
Han hade talat om kärlek flera gånger.
Hon hade svarat honom med att ärligt visa honom sina framtidsdrömmar, så fullkomligt krossa hvarje illusion hos honom, att hon känt sig säker på att ej af honom blifva besvärad med upp repade kärleksförklaringar.
Men kärleken är underlig.
Han hoppades likväl och var fortfarande enträgen.
Hon brydde sig ej om att se upp från sitt arbete, då han inträdde.
Någon helsning vexlades ej heller mellan de båda.
Arnold flyttade fram en stol och satte sig midt emot henne.
– Så flitig! sade han.
Den skönaste flickan i Stockholm tänker visa sig i all sin glans om söndag tror jag?
– En glans, som kostar hela två kronor och sjuttiotre öre, svarade hon otåligt.
– Nå, hur har det gått dig i dag? frågade hon till slut.
Arnold ryckte på axlarne och teg.
– Fortfarande likadant?
– Ja, jag måtte vara född under en olycklig stjerna.
Ingen tur!
Hvart jag vänder mig, samma svar: upptaget ...
Nej, Nora, se inte på mig så der föraktligt.
Du har ingen rättighet dertill.
Eller tror du kanske att det är mitt fel, att ...
– Ja, inte är det då mitt, det är säkert.
– Hvem vet, Nora, om inte du också har liten skuld till mina motgångar?
– Ja, just du.
Är jag kanske inte dubbelt så olycklig nu, sedan jag lärde känna och älska dig?
Allt går mig emot långt värre än förut, mitt sinne är liksom omskapadt, jag känner mig försagd som en ertappad brottsling, då jag infinner mig hos dem, som annonsera efter ingeniörsbiträden och tårarne komma mig i ögonen, då jag får deras stereotypa svar: upptaget.
Lifvet är mig outhärdligt, jag kan inte som förr fördrifva den långa tiden vid mitt ritbräde.
En enda bitter tanke fyller mitt hjerta och min hjerna, håller mig vaken om nätterna och förorsakar mig helvetiska qval, förbereder mig på nya motgångar, och hotar att spränga mitt brännheta hufvud.
Det är tanken på din köld emot mig, Nora.
Hon såg upp på honom för ett ögonblick.
– Jag talar endast sanning, Nora, fortfor han.
Och likväl, hur oändligt annorlunda allt skulle blifva, om jag egde trösten af din kärlek, eller blott hoppet att en gång kunna vinna den.
Med hvilken segerviss stolthet skulle jag icke då uppträda!
Och hvilken tur skulle icke detta hopp då skänka mig!
Det skulle göra mig djerf, jag skulle rakt utaf slå mig till en plats, som gaf oss båda nog att lefva af.
Det skulle sporra min talang, jag skulle göra uppfinningar ...
– Luftslott! afbröt hon.
Vi skulle i stället vara två i eländet.
Gör mig en tjenst, låt bli att tala om kärlek!
Du vet, att det plågar mig.
– Nå, jag skall tiga.
– Tack min vän!
Jag hyser verkligen medlidande med dig; men ty värr kan jag ingenting göra för dig.
Jag älskar dig inte, detta kan nu en gång för alla inte hjelpas.
Du känner mig ganska väl, och vet, att jag är helt och hållet fri från allt känslopjunk.
Jag vill inte lefva i fattigdom, när jag kan slippa det.
– Vore jag rik, skulle du då älska mig?
– Inte älska; ty det begreppet förstår jag inte riktigt; men jag skulle bli din hustru eller älskarinna.
– Fastän jag är ful.
– Tror du då, att jag är en toka, som frågar efter huru en karl ser ut.
Jag tycker för resten rätt bra om ditt utseende.
– Verkligen!
– Ja; men gör dig nu inga förhoppningar för den skull!
– Nå, om jag blefve rik en gång?
– Ah, då är jag redan så gammal och ful att du ej frågar efter mig.
Och vet du, dessutom har du inte just stora utsigter.
– Nej det är sant.
Men jag kan få en plats eller en sysselsättning med en ganska god lön.
– Ungefär en två eller tre tusen kronor om året.
Ett enkelt bo, sjuttiofem kronor i månaden till hushållspenningar, tjugufem till nålpengar, två gånger om året kalas för våra bekanta, en gång i månaden en teaterbiljett på andra raden, och framför allt spara, spara, spara!
Detta, Arnold, är fattigdom, fortfarande fattigdom och ingenting annat.
Tre tusen!
Ah, just hvad jag drömt mig som det minsta möjliga för mig ensam i månaden, då hyra, ekipager och sådant der betalts dessutom.
– Men, Nora, till hvilket pris köper du icke denna yttre, ihåliga glans.
– Priset?
Min dygd!
Ja, säg det!
Ack, du skulle icke draga dig för att beröfva mig den, om jag blott tilläte dig det.
Och sedan vore jag ju fallen utan någon ersättning, kanske jag då ej ens hade så mycket qvar som ditt tillbud att taga mig till hustru.
Ja, jag skulle till på köpet vara tacksam för att min förförare skänkte mig upprättelse, och se’n vore jag för alltid fången i arbetets och fattigdomens bojor.
Tror du att den kan låta mig lefva i rikedom?
Nej, min vän!
Denna kostliga klenod är värdelös så länge den finnes, först då den uppoffras, kunna mina drömmar förverkligas.
Åh, de dumma menniskorna!
Nu är jag dygdig, så ren som någon strängt bevakad familjeflicka; men hur många tro inte motsatsen?
En stackars korist, vacker och välklädd!
Ingen mer än du vet, att mina eleganta toaletter ha burits af andra innan jag för en spottstyfver köpt dem och ändrat dem, som jag nu gör med de här trasorna.
Nej du, man lastar och förtalar mig nu, verlden har redan beröfvat mig min jungfrudom; men verlden harmas öfver, att jag inte handlöst, lättsinnigt kastat bort den åt den förste bäste; verlden ondgöres öfver, att klokheten leder mig att sälja mig så dyrt som möjligt, när jag i alla fall måste säljas.
– Och du, min stackars vän, du är lika dum som verlden, ja, du är ändå dummare, som råkat förälska dig i mig.
– O, Nora, Nora!
– Inga scener min vän, om du vill stanna qvar hos mig längre.
Du har sjelf tvungit mig att tala.
– Men, säg mig uppriktigt Nora, bygger du inte sjelf luftslott?
Hvem skall väl förverkliga dina drömmar om rikedom?
– Alltid blir det väl någon.
En gosse lemnade Nora en biljett.
Hon ryckte på axlarne och räckte Arnold biljetten:
– Se der en att börja med!
Och der kan du äfven se hvad verlden tänker om min dygd.
Gossen affärdade hon med orden:
– Du kan gå.
Det behöfs ej något svar.
Arnold var blek och häftigt upprörd.
– Och sådant här tål du!
Du blir inte ond öfver en så hänsynslös oförskämdhet.
Nora genomögnade hastigt biljetten, som innehöll en invit till maskeraden följande dag, kostym, vagn, biljett och supé erbjöd sig brefskrifvaren att bekosta.
Derpå vände hon sig med ett egendomligt leende till Arnold.
– Hvarför skulle jag bli ond?
Jag är van vid sådant.
Baron Fagerhjelm är rik och vacker.
– Se så, ingen svartsjuka nu!
– Han värderar min dygd till en maskeradbiljett och en supé eller sammanlagdt femtio kronor.
Nå, det är då billigt åtminstone.
– Den oförskämde slyngeln! O, om jag hade honom här!
– Inga dumheter och intet slags förmynderskap för mig.
– Nå, tänker du gå?
– Ja, om det roar mig i morgon.
Jag är min egen herre och gör hvad som faller mig in.
– Men med denne Fagerhjelm!
– Jag vet att hans broder förslösade sin hela förmögenhet på spel och qvinnor.
Det berättas också, att han på mindre honett sätt skaffade sig medel för att underhålla en varietésångerska.
– Hans broder?
Är denne lik honom, då är han min man.
– Tala inte så, Nora!
– En förmögenhet för dens fötter, som man älskar!
– Du gör mig förtviflad.
Ja, du har rätt, du är i stånd till allt för att nå ditt mål.
Du tycks fordra allt, blott icke kärlek.
– Du misstar dig, min vän.
Jag fordrar tvärt om en omätlig kärlek.
Den, som uppoffrar allt hvad han eger för min skull, som ställer en förmögenhet till min disposition, som vore i stånd att begå ett brott för min skull, som sätter sig öfver alla fördomar, som vågar att blifva en visa för hela Stockholm, den, som gör allt detta endast och allenast för mig, utan att fordra att jag skall arbeta och spara, den älskar mig också.
Han eger just den kärlek jag begär.
– Men Fagerhjelm lär vara gift.
– Desto mera penningar skall han uppoffra på mig, desto mera skall jag hafva honom i min makt.
– Du störtar dig alltså i morgon i förderfvet för alltid, oåterkalleligt, utan betänkande?
– Hvem har sagt det?
– Om du går på maskeraden, så ...
– Kan baron Fagerhjelm få ledsaga mig hem till porten, det kan ju vara värdt femtio kronor.
Och för att du ej skall få en sömnlös natt igen, så skall jag anförtro dig en sak.
Jag bryr mig ej ett dugg om honom, du har rakt ingenting att frukta af honom.
– Han eger för litet.
Han är rik, men eger inte nog för mig.
Ett förtvifladt beslut.
Lindqvist var emellertid långt ifrån lugnad, då han återvände till sitt mörka, kalla rum.
Han lade sig på soffan och svepte ett täcke omkring sig.
Han försökte vinna klarhet i det kaos af tankar, som genomkorsade hans värkande hufvud, ett ansträngande tröstlöst arbete, som jagade bort sömnen från hans trötta ögon ända till morgonen.
Han måste ega Nora.
Han ville inte tänka sig framtiden utan henne, och likväl hur omöjligt syntes det honom icke att vinna denna för allt utom rikedomen otillgängliga skönhet.
Han måste söka fylla det vilkor hon uppstält.
Han måste blifva rik.
Vore han egare af en stor förmögenhet, då hade han ju försteget framför alla andra friare till hennes kärlek.
Hon kände honom, hon hade sjelf sagt att hon ej fäste sig vid hans fulhet, ja, att hon tyckte rätt bra om honom.
Vore hon en gång hans, så skulle hon nog lära sig älska honom.
Han skulle uppfylla hennes minsta önskningar, låta henne leka med rikedomen till dess hon insett dess tomhet och längtade efter något annat, och då, då skulle hennes hjerta tala.
Ja, han måste blifva rik!
Men huru?
Arnold erinrade sig många som vid en lycklig vinst på lotteriet vunnit en storartad förmögenhet.
Det gamla ordspråket »otur i kärlek, tur i spel» dök upp i hans minne.
Han hakade sig envist fast vid det med en vidskeplig visshet.