Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– att den där skenhelige Svensén vill ha upp statyn för annat än för att få vasen?
Det är då så genomskinligt som fönsterglas och därför ska han kuschas, var lugn för det.
Så oändligt litet allt detta angick Louise!
– Gokväll – hur mår Lovisa – sade i detsamma en säflig röst.
På trappan bredvid satt grannen, arbetar Vesterberg, med sin pigga värmlandshustru.
Denna puffade nu på honom.
– Ska du säga så, tycker du?
– Hva s’a jag annars säga? undrade Vesterberg fogligt – jag säger ju du till själfva presidenten, jag.
Louise skrattade.
Vid tillfällen som dessa, när hon stod utanför, fick vara ironisk iakttagare, då blef hon oåtkomlig.
Men liksom hade Högberg anat denna öfverklasstämning, såg han misstänksamt på henne, tog sitt blad och gick in.
Ack, kvällen var så kort.
När Louise satt där och lutade sitt hufvud mot Tores axel, trånade hon efter något namnlöst, som aldrig kom.
Och snart måste man gå upp till sig, Tore var så trött, att hvarje lem värkte.
Rätt under plåttaket i ett litet kyffe stod deras säng och bredvid en tomlår för kläderna.
Här kröp Louise ihop invid väggen – Tores hud hade fått en stark, obehaglig utdunstning genom allt sot och metallstoft.
Och i hans axelkött lyste djupa skåror efter järnstängerna, han bar.
Själf klagade han aldrig, men åh ...
Hvad hon gick här och väntade på Ada Lennartsson och hennes syster ... hvarenda dag.
Någon, någonting liksom måste komma, som var fint och ömt och ...
Gumman och Högberg klampade hårdt uppför den dockhuslikt lilla trätrappan till sitt gemensamma rum.
De knarkande stegen kommo hela huset att darra, och Louise kunde höra så väl som hade det varit invid örat, hur gumman satte sin vattenskål mot bordet under en förfärlig gäspning.
Snart tonade en symfoni af snarkningar hela den lyhörda längan utefter och blandades med nattens många suckande eller skarpa läten och med lokomotivens gälla utdragna hvisslingar, som höllo Louise vaken, ända tills dofva, tunga ljud inifrån grannens och en hastig isande köld genom hennes lemmar förkunnade, att hvilan var till ända och solen på väg att gå upp.
En söndagsmorgon saknades arbetar Vesterberg.
Man visste, att han gått hem föregående kväll från Blue Point i onyktert tillstånd och frampå dagen hittades han död vid ett träsk, där han antagligen lagt sig att sofva.
Misses Vesterberg, som var i grossess, skrek och grät och Louise flyttade till henne för att trösta.
De båda kvinnorna blefvo förtrogna vänner; de gingo ut arm i arm om kvällarna, och så sugande kände Louise saknaden af en människa, att hon talade om sina strider och sitt äktenskap utan blygsel.
I stället berättade misses Vesterberg, hur hon brukat plocka spik på sophögar och backar för att sälja, när det knipit – samt gaf Louise intima meddelanden om svenska flickornas kärleksäfventyr därinne i Blue Point.
Något grät in i Louise, när hon gick där och hörde på allt snack.
Men misses Vesterberg hade ett medryckande lätt humör och var mycket generös, och sedan begrafningen öfverstökats, slog hon sig på att laga god mat och starkt kaffe, hvilket allt kom Louise till godo.
– Hem har jag alltid skrifvit, att jag gått i siden och ätit sofvel morgon, middag och kväll, hur svårt jag än haft’et – sade hon – de andra kan gärna komma ut och känna på det, de också!
Vid Stretton hörde sorgliga händelser till ordningen för dagen, vårdslösheten med lif och lemmar var oerhörd, folk slogos oupphörligt ihjäl af maskiner och illa uppsatta takstockar, därför väckte saken icke vidare uppmärksamhet, men tidningarna i Blue Point hade omförmält dödsfallet, och några fina fruar kommo ditut med småplagg och trösterika ord.
De inbjödo den stackars enkan till kyrkan och söndagsskolan.
– Min kära misses Vesterberg – sade de – hur se vi icke rundt om oss sorgens och fattigdomens förädlande inflytande, sådant stålsätter karaktären, ja gör en människa sant stor inför Herren – måtte ert hjärta böjas!
Louise satt där, hon ock, i det tämligen slarfviga köket, där de båda kvinnorna öfverraskats vid sitt elfvakaffe med en liten avec ur en plunta, som misses Vesterberg sparat från begrafningen.
Hon blef naturligtvis tagen för den hon var – en arbetarhustru af det tarfligare utländska slaget.
En smula besynnerligt kändes det väl men gjorde henne på det hela ingenting.
Nu fattades hon dock af upprorisk bitterhet, hon kunde gapskratta åt lifvets burleska komedi ... att tänka sig dessa petiga damer i fint siden och delikata små skor ...
– Fördömda fraser! – ropade hon plötsligt hånande hvasst.
Det skalf till inom henne, när det råa ordet halkat öfver läpparna, men never mind – hvad betydde det mer än annat?
– Jag har inte mött en enda »förädlad» människa jag, alla visa de sin värsta sida – den har aldrig känt lifvet, som tror, att det fula förädlar.
Damerna, fullständigt bragta ur fattningen, stirrade på henne, men hon sprang upp på sofkammaren.
Då visiten var öfver, ställde sig misses Vesterberg och synade småplaggen mot dagern.
– De här trasorna kunde jag köpt själf, skojade hon – om de gett mig en liter whisky i stället.
Louise kände så starkt äckel, att hon gick ifrån henne in till faster Ulla.
Gumman stod och tvättade, vid dåligt lynne öfver det tidsödande springet hos Vesterbergskan.
– Förr kunde en hålla rent här, men nu med allt inhyses, en fått på halsen, lefver en som i en grisstia.
Louise låtsade om ingenting utan satte sig ute på fronttrappan med ett fång trasigt linne.
När gumman såg
Louise sitta där bekvämt med sin eviga lappning, som icke kunde kallas för göromål, rann ju alltid sinnet på henne.
Men det var ändå bäst som det var.
Louise visste, att hon besparades en hel del genom att slippa eget hushåll.
Men slutet? slutet?
Hur – hvar – när?
Hennes trötta, svårmodiga ögon försjönko någonstädes långt ut på prärien ...
År från år ... åldras – gå så här – det var ju något absolut omöjligt.
Men på det hela kände hon ingen sorg, snarare en viss föraktfull likgiltighet.
Hon följde sina nycker med en frihet, som hade något lockande vid sig.
Hon hade börjat förlora smaken för allt, som ville lägga tygel på hennes infall och begär, och civilisationen var otvifvelaktigt en tygel.
Ibland kunde hon gå och tiga i flere dagar, det pinade Tore, men hon förmådde icke göra något vid det.
Så, med ens, lättade det i bröstet, och fåordigheten efterträddes af en lösmynthet, som blottade hennes kaotiska inre för dessa oförstående människor.
Stundom gick hon slö och slapp, utan att kunna förmå sig att taga i ett arbete, och döf för alla faster Ullas pikar.
Men dagen därpå kunde ett rent animaliskt begär efter verksamhet gripa henne.
För länge sedan hade hon öfvertagit tvätten, det blef för dyrt att leja, och numera fick hon också tura om med golfskurningen.
I början skämdes faster
Ulla och prutade emot att se en fin flicka ligga där på sina knän och gno de svarta bräder, hon trampade.
Men då hennes pikar växte i kapp med undseendet, gjorde Louise allvar af saken.
För resten rättvist – gumman var gammal och utsliten.
När Louise kom i stämning, gick allt, ehuru ryggen värkte, så att hon fick krypa fram och fatta i en stol, innan hon mödosamt kunde resa sig, men det förfärliga vid dessa ting var, att hon måste däran, antingen hon kände lust eller ej.
Då blef det gräsligt – outhärdligt.
Då myllrade trötta, pinande tankar i hennes hufvud, de stulo den fysiska kraften och komma henne att förlora hvarje spår af hänsyn.
Hon blef fräck och vild i sin själ och mycket väl kunde hon hafva slagit Tore.
En afton – bet hon honom i kinden.
Han tryckte lakanet mot såret och såg på blodet.
Louise hade redan kastat sig intill honom.
– Jesus, förbarma dig – kved hon och svedan i hjärtat var outhärdlig.
– Åh, det gör ingenting – sade han och såg framför sig.
En annan kväll vid hans hemkomst fanns Louise icke i köket.
Gumman pekade med ett kort skratt mot frontdörren och sade:
Åh därute har du din fina fröken.
Han gick ut på trappan i mörkret och famlade omkring utan att se, slutligen kände han hennes kropp på nedersta steget, och spritångor slogo honom till mötes.
– Hvad är det? han trefvade vidare och kände den platta whiskyflaskan i hennes hand.
– Drick inte, Louise, då är det slut mellan oss.
Hon skrattade öfvergifvet, satte flaskan till munnen och läppjade.
– Jo – supa ska jag!
Tore gick direkt upp på rummet, där han utan att förtära en matbit, klädde af och lade sig.
Louise satt kvar i mörkret, rädd och trotsig.
Skulle hon slunga flaskan mot stenarna?
Orolig nyfikenhet, en här af lidelser jagade henne, det var som om hon måste taga denna flaska och sätta den för munnen – något klagade inom henne – men nej, hon måste ...
Förfärligt hvad det smakade!
Men hon var alldeles redig, kunde smyga sig upp obemärkt och lägga sig.
Tore tycktes sofva.
Plötsligt blir allt i världen så starkt.
Nej icke allt – bara hon blir större och starkare, allt annat så litet och löjligt svagt, att det bara är att vifta bort det med handen som en mygga.
Hon fyller universum, hon och hennes stora, svällande styrka.
Hvad det är härligt!
Ett ögonblick famlar hon efter Tore. »Älska mig», vill hon ropa till honom i denna öfverdådiga förnimmelse af att hon är allt och allt annat intet.
Men vilja och motståndskraft ha också liksom växt, hon vill icke förnedra sig, och hon gör det icke.
Hur härligt öppna alla sinnen stå, och dock har hon makt att taga och förkasta.
Hon ligger stilla och ler.
Så intensivt som aldrig förr är hon sig själf.
Allt hos henne är stegradt, de hårfinaste, lättaste aningar stiga mot det blå, det allra subtilaste och det allra starkaste mäktar hon.
Hvar stund spela brusande sånger fram öfver hennes själs hela klaviatur.
Så starkt lefver hon i glädje, att hon motstår sömnen, som oupphörligt vill falla på ...
Men med ens blir hon tungsint och tänker:
Ett rus är ju något afskyvärdt, och när det nu framkallat den sällsammast sköna förnimmelse af att vara mig själf, så måste detta jagets fulla själfmedvetande naturligtvis också vara ett ondt ...
Nu fryser hon och nyktrar till ...
Dagen därpå var blytung.
Först frampå eftermiddagen smög hon ned i köket, eländig af blygsel och illamående.
Ulla teg.
Då började Louise gråta hjälplöst.
– Seså, ät nu, annars blir hon sjuk.
– Det är väl så godt Louise ser att komma hem till sitt igen, när hon inte står’et härute.
Men Louise märkte mycket väl en viss förändring i det, trots allt, respektfulla sätt, hvarpå gumman hittills behandlat henne.
Däruppe satt hon på sängkanten och räckte bitarna af den sönderslagna flaskan mot Tore.
– Jag har inga anlag, det är bara fattigdomen, som är så förfärlig, Tore.
– Lifvet är ett helvete, svarade Tore hårdt.
Gumman Enberg kände egentligen ingen vidare kallelse för regelbundenhet, och när så var, ville hon äga sin frihet.
En morgon hade hon börjat med att gäspa och ställa sig bakom ståltrådsnätet och härma grannkvinnornas okristliga tungomål och fukter, i synnerhet Vesterbergskan, som med en hel rosparterr på hufvudet och sidenkjol slafsande om benen kommit hem i dag, nyförlofvad och fullkomligt tröstad, sedan barnet, hon födt därinne i Blue Point, lyckligt och väl dött.
– Herre Gud, det är det lyckligaste som kan hända en människa – stod hon och orerade på sin trappa.
Faster Ulla hade ogement roligt.
I detsamma kom en nätt flicka, klädd som en fin dame, in genom Enbergska grinden.
– Se, tror jag inte det är Anna – ropade gumman belåten – nu får vi allt sätta på pannan, Lovisa, bry sig inte om skurvattnet, hon, det blir väl väl med det.
– Nå, nu får en höra ... misses Enberg plockade, förtjust öfver anledningen, fram kaffekoppar ... det är väl aldrig meningen att tala om, att hon verkeligen har var’t i gamla Sverget och släpat farkraken sin hit igen, se’n vi råkades sist?
– Jag ska riktigt säga moster hur det burit till – svarade flickan, som satt och mönstrade Louises uppkaflade kjol och slarfvigt hopsnurrade hårknut – far längtade ju så det ingen råd var, och så måtte vi hem.
– Jag köpte en stuga åt oss där midt i hagen, moster minns – tätt vid Lars Johans, och när far bara såg kyrkspiran från tåget, vi kom med, så var han så glad, att han mest grät, stackarn ...
Men anbelangandes mig, så hade jag också längtat fasligt hem, men det var inte alls som en tänkt sig det, det hade krupit ihop, som man kan säga – det klämde till om bröstet på mig, rent som om jag inte kunnat andas, jag måtte hit igen och jag fick Lars Johan till att se om far, men inte kunde jag stanna, nej då hade jag vurti död – se’n då jag fick syn på Njujork, vet moster, då var det jag, som tog te att gråta en skvätt ...
– Det här är Toreses kusin, Lovisa – underrättade gumman – ska inte ni flickor skaka hand? – ja det är konstigt – till det här usla landet ska di ändå tillbaka.
– Än faster själf då?
Louise visste icke precis hur hon skulle förhålla sig, dessutom hade hela dagen en outsäglig beklämning behärskat henne, och sölet vid göromålen var en pina.
– Åh Jessus, en kan väl inte ränna öfver sjön hela sitt lif, en får väl hålla sig där en är – snäste gumman, som aldrig tyckte om att få sina privata åtgöranden kommenterade.
Ändtligen skulle de få börja!
Louise längtade att dränka sin oro i arbete.
Men icke väl hade vattnet kommit i baljan, förrän faster Ulla, som gjort sig ärende ut till brunnen, fick se en karl, klädd i blå arbetsblus, stå lutad öfver staketet och betrakta dem.
– Kors, själfvaste baron – stig han på – ska det vara en tår kaffe att värma sig med i kölden? – skämtade gumman.
– Jag tackar förbindligt, – sade mannen ceremoniöst och öppnade grinden – jag visste inte, om jag hade den äran att vara igenkänd af min goda fru.
Därinne i köket, som naturligtvis åter lämnades oantastadt, placerade han sig med armarna på bordet och hukade sig ned öfver dem.
– Ja baron kan konsten han – menade misses Enberg, blinkande försonligt åt Louise, som alltför förargad att ens gitta hälsa, såg på den ovälkomne främlingens orakade fysionomi och ruskiga arbetsdräkt och de spädt byggda händerna, hvilka trots vanvårdnad hade något herrelikt vid sig.
– Här ska jag presangtera för honom Tore Hultmans hustru, Hultman, som han var med därborta i skogarna nå’nstans och fångade möss – minns han inte det?
Hon är en fin fröken från Stockholm, det ska han tro.
Baron Klingenborg steg upp och bugade stelt men fortsatte att ställa talet till den gamla, medan han då och då kastade förstulna blickar på Louise, som för att utgrunda hvad hon gick för.
Hvad han sade kom pedantiskt och egendomligt läspande, med petig accent, och talet flöt som melodierna ur en uppdragen speldosa:
– Petterson och jag råkade i dispyt igen i går, min goda fru Envall.
Petterson är en högst oresonlig karl, jag köpte en pint fin whisky och begaf mig till honom på eftermiddagen; och allt var väl så länge den förträffliga varan räckte, men sedan visade sig som alltid hans brist på edukation, min goda fru.
Petterson är en man utan alla examina, ja han saknar humaniora i en rent af bedröflig grad, och det är högst löjligt af honom, som alldeles saknar akademisk bildning, att låtsa sig förstå de finter, hvarmed Förenade Staternas lagkarlar veta att komplicera en sådan enkel sak som den, att jag är berättigad att icke endast af staten erhålla min pension ökad utan jämväl af presidenten backpension från den tid, kriget upphörde; alldenstund jag erkannerligen hela denna tid vistats inom landets gränser – – –
Gumman började gäspa.
– Nå hvad har baron haft för sig nu, sedan han höll på att bli sprängd i luften i det där krutmagasinet?
– Jag har varit engagerad vid en kemisk fabrik; men det sätt hvarpå blandningen af vissa syror – ja damerna äro måhända icke fullt inne i dessa ämnen – men detta sätt att behandla dem är alldeles oerhördt, jag har själf på laboratoriet därhemma i min ungdom åsett dylika experiment, och det var mig omöjligt att fördraga det totalt differenta sätt hvarpå –
– Så baron miste platsen då, vill det säga.
Drick nu baron och styrk sig – ja jag säger!
Och far hans som var kapten –
– Major – rättade baron med munnen full af kaffe och bröd – major vid –
– Men att han kan med att gå i de här tarfliga kläderna, när han är en sådan fin karl? – gumman puffade Louise hemligt i sidan,
– Min goda fru, – baronen åt petigt och höll det bruna lillfingret till väders, – Stockholm är den enda plats, där de kunna göra en verkligt elegant kostym.
I detta land förstår man sig icke på den rätta stilen, och det skulle aldrig hända mig, att under min vistelse härstädes bära annat än en arbetares ganska passande habit.
Jag säger beständigt till den gode Petterson, att det med honom är en helt annan sak, han är en ganska bra människa, men fastän han verkligen pretenderar att hafva genomgått en afdelning af Kongl.
Akademien för de fria konsterna i Stockholm – (hvilket hittills dock är obestyrkt) – så är han rätt och slätt en borgerlig man och utöfvar måleriyrket, hvadan det för honom är både naturligt och lämpligt ...
Nu gäspade gumman så högljudt, att baronen blef stött.
– Jag sa i morse till Lovisa, när det kliade så envetet i höger hand, att i dag få vi storfrämmande, oggu’ har det inte räckt till, sade gumman ogeneradt.
Baronen steg upp, bockade sig stelt och gick som han kommit.
– Den duger, må Lovisa tro, sade faster Ulla, medan de nu raskt lade sig ned och gnedo det svarta golfvet.
– Han och målerimästar’n ligger jämt i lufven på hvarandra, så har det vardt i trettio år, högfärden går då aldrig ur –
– Ursäkta – sade en hög, klingande röst litet befallande – är det bekant hvar fru Hultman bor?
Louise tittade förskräckt upp.
I dörren stod – Ada!
Icke Ada i kortklippt hår och reformdräkt som sist hemma i Sverige – utan i en elegant promenadtoilett.
Hvad skulle Louise göra? – fly! – ligga stilla och låtsa om ingenting – låta henne gå – aldrig se henne?
Åh, allt var ju lika omöjligt.
– Det är jag – stammade hon och reste sig upp med skurborsten i hand.
Kjolen hängde ned tung och våt och hårstriporna föllo ned öfver ögonen.
Hon strök förvirrad upp dem med sin nakna arm.
Gumman Envall fattade situationen lika hastigt som praktiskt.
– Hjärtandes – fröken lär väl veta, att en får hålla rent hon med.
Stå inte där midt på golfvet, Lovisa, utan visa sitt främmande in i parlorn vet ja’, en har ju ett rum som står snyggt och ordentligt dagen i ände.
Den främmande damen brast i skratt.
– Vill du klifva öfver den här handduken – hit in – jag kommer genast.
Louise rusade upp för trappan, fick fatt i en kjol, fäste upp håret med nålar och rusade ned igen.
Ada hade öppnat dörren till fronttrappan.
Höstljuset flödade in.
Så muntert lifvet pågick därute på prärien, – for det förvirradt genom Louise.
Åh Gud, åh Gud.
– Sitta vi inte här ute i stället?
Fröken Lennartsson hade nästan förskräckt blickat på de hvitrappade väggarna.
De slogo sig ned i solglansen.
Louise teg – hvad skulle hon säga?
Ada betraktade henne forskande, hon kände det.
Hennes ögon växte plötsligt stora, stora, blefvo fulla af tårar och vändes i gammal öppenhet mot vännen.
– Så ärlig du såg ut nu! ropade
Ada med fysionomistens intresse och fattade mildt hennes hand.
Louise svarade icke, men hennes exaltation ökades, ett begär kom öfver henne att få höra stora, starka ord, dem hon längtat efter.
– Ada, ropade hon – de fresta mig att komma hem, att öfverge Tore och min lifskamp – det jag gifvit mig så helt åt – men jag känner, att det är något det här – hur eländigt jag fått det, så, jag har ändå lefvat, det är mitt det här, och jag har lärt mig –
Hon stammade litet, egentligen – hvad hade hon lärt sig? hvad band henne? hvarför –
– så mycket – kom det afhugget.
– Hm – svarade
Ada blott och tryckte hennes hand.
Hon såg ned och fortsatte i vänlig ton:
– Naturligtvis råder jag dig obetingadt att resa hem, om du så kan, du är för god att gå förlorad, Louise.
– Förlorad?!
Men icke går den förlorad, som ger sig åt en stor idé, också om han går under?
– Ja, kära – Ada skrattade litet kort, att sammanblanda idéer och lif är en farlig historia, slutar vanligen med bankrutt.
Nu har man alldeles kommit ifrån 70, 80-talets demokratiska fantasier – numera lefver man för helt andra ideal.
Det där t. ex. att man skulle kunna ha andligt utbyte af umgänget med en handtverkare, – det är nonsens, Louise, du har nog funnit det.
Han sitter där och förklarar med folkhögskoleord frågor och saker, som för oss äro själfklara.
Hela vårt tankelif ligger ju på en högre nivå än hans.
Han är aldrig originel, kan inte vara det, för han har inte nog kunskap; han visar mindre sin innersta instinkt än du och jag, för han vågar inte.
Han kan aldrig skilja emellan det, som vore dumt att säga och det som vore en genial paradox.
Han är absolut omöjlig att underhålla sig med en half timme – och så är det hela vägen ...
Du kommer snart underfund med det där – tillade Ada leende, – när du kommer hem.
– Och detta är du – du – ropade, Louise med en ton af så äkta förtviflan, att Ada Lennartssons kloka blick förvånad iakttog henne; – du som talade om att böcker, teorier var intet, lifvet allt – att bli en författare, en konstnär, att utveckla sig själf, det var ingenting mot att kasta sig blott och bart ut i lifvet – som i ett haf – låta det sluka sig –
– Så är det – inföll
Ada hastigt och rodnade svagt – men hvad är lifvet?
Det är det, som är skönt, som öfverensstämmer med mitt hemliga ideal, min längtan, ingenting annat är lifvet.
– Gud – nej – nej, du sade att det var att lefva för en idé, – och idén var det stora, att vi alla i grunden äro lika – människa mot människa, så skulle lifvet fyllas ...
– Du har alltid öfverdrifvit, Louise, sade Ada något skarpt – lagt i allt, hvad du själf har velat ha fram –
– Utan dig hade jag aldrig, aldrig kommit hit, ropade Louise med ansiktet i sina grå magra händer.
– Utvecklingen är en helt annan, Louise – Adas kinder hade fått heta, röda fläckar – man drifs af sin egen demon mot sitt öde.
– I alla fall, ingenting är försent, kom hem
– Och hvad tror du ert lätta lif är för mig nu?
– Louise såg upp, hon skalf spasmodiskt – Du vet inte hvad det är att lefva, det är inte något man kan skaka af sig – jag menar när det käns, käns till botten, då är det som döden, – det är att gå utom sig själf – hela tiden och in i något annat – främmande, som växer och växer – dödar.
Det är lifvet
Ada – lifvet är en långsam, gränslös död ...
En stund efter passerade Tore Hultman vid vägskälet ett ljuslockigt, elegant fruntimmer, som kastade på honom en främlings flyktiga blick.
Han blef stående med sin mattina.
Jaså – det var hon – och här gick han.
Han behöfde icke ha gått här, om icke hon ... pah fan, det en ska bli, det blir en.
På kvällen berättade Louise helt kort om besöket.
– Nåå – sade Tore skyggt.
– Åh, hon sade att ingen bildad människa kan umgås med handtverkare, det var kvintessensen, sade Louise hvasst.
Men innan den stingande udden hann verka, slog hon om, fattade Tores arm och ropade ur sitt djupaste:
– Tala, tala då med mig, aldrig tala vi samman, aldrig ligga våra själar öppna – bara jord och jord och jord – det är det som gör mig galen – hvem är du, hvem är jag? hvad älska, hvad tänka, hvad drömma vi om?
För Jesu skull ge mig något att lefva på – jag dör.
Tore stirrade förskräckt in i hennes förvridna ansikte.
– Hvad ska vi tala om?
Jag tycker jag talar om allting nästan, men du vet, att jag har svårt att uttrycka mig.
Och medan han sade dessa ord lugnt, litet trögt, stormade det inom honom af syner och tankar och kval.
Men han gömde på allt, så som han gjort hela sitt lif och hans far och hans fars fäder före honom, tills bördan af all denna tystnad blifvit för tung att aflyfta.
Dagen därpå saknades Louise.
Tore fann henne ute på prärien vid en dikeskant.
De sågo på hvarandra med blodsprängda ögon.
– Du – hvad är det för dig?! sade Louise spotskt men såg i detsamma rädd ut i blicken – du är fri du, kan bara lämna mig, när du vill, och resa till en annan stat.
– Nej – hviskade Tore hest – jag kan inte det, jag har den där gamla usla hundtroheten i kroppen, jag är inte fri, jag får bära.
Hon famlade efter hans hand och lade den öfver sina ögon.
Så gingo de hem tigande.
Söndagen därpå begaf sig Tore in till Chicagos Jackson Park.
Färgskrinet var med, han älskade att hålla det i handen en gång emellan.
Från förstadsparkerna kommo skrindor lastade med tomma ölbuteljer och skrålande skandinaver, flickor och gossar som tillbringat natten i sus och dus i det gröna.
Kyrkfolket blickade förtörnadt från dem till Tores målarskrin.
Därute var ännu ljufligt stilla.
Michigan låg kyligt höstblå och träden fällde ett och annat rödgult blad.
Tore satte sig stilla på en bänk och tog upp en halffärdig snustorr duk.