Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade en sådan förändring vidtagits dä realisationen skedde, så hade densamma onekligen ländt till båda rikenas fördel, men att nu vidtaga en förändring af vår myntfot, sedan vi ändtligen fått ett stadgadt myntvärde vore en åtgärd, som, enligt min öfvertygelse, med skäl kunde anses såsom mindre välbetänkt.
Hvad den sednare delen af punkten, eller legeringen, vidkommer, så tror äfven jag, lika med Hr Gripenstedt, att vårt silf— vermynt bade bordt vid realisationen göras finare, men jag tror jemväl, att olägenheterna af den nuvande legeringen icke ännu äro så stora, att vi för deras afhjelpande böra underkasta oss olägenheterna af en rubbning i myntets beskaffenhet, hvarföre jag anser, alt detta Utsk:s utlåtide jemväl i denna del bör bibehållas.
Del synes mig vara ovedersägligt, att man vid realisationen begick ett fel, då nian icke satte den Svenska Specieriksdalern till fullkomlig likhet med Hamburgerftiksdalern; men det förefaller mig vara lika klart, att det är en betydlig skillrrad emellan hvad man då kunde och borde hafva gjort och livad som nu är lämpligt att göra.
Det är nemi. aldeles gifvet, alt sedan genom myntbestämningslagen det blifvit faststäldt, att vårtfsilfvermynt skall innehålla en viss bestämd qvantitet finsilfver, så skulle man i sjelfva verket företaga en myntförsämring, om man nu förklarade, att denna finsilfverqvantitet skall lill någon del förminskas.
Utaf en sådan åtgärd skulle naturligtvis följden blifva, att den, som innehar en Bankens sedel, utgifven före den nya myntfotens fastställande, eger rättighet att derför erhålla silfver efter den gamla myntfoten, under det alt den, som eger en Bankens sedel, efter den nya myntfotens bestämmande icke är berättigad att få densamma inlöst med annat silfvermynt än det nya.
Nu later det sig visserligen sägas, att man i Banken för hvardera sedeln får det deremot svarande silfvermyntet, men allmänheten, som i den dagliga rörelsen skall utbyta den ena sedlen emot den andra och vet, alt de i Banken till olika pris inlösas, måste vid sina liqvider beräkna denna friskilling, hvilket lika naturligt måste förorsaka stora olägenhenheler och stora svårigheter.
Vidare är det gifvet, alt en skuldsedel, utgifven före den nya myntfotens införande, skulle komma att vara mera värd än en skuldsedel å samma belopp, utfärdad efter den nya myntti! H. 34 530 Den 25 Februari f. m. fotens införande.
Häraf skulle naturligtvis följa, att vid alla liqvider, deri skuldsedlar ingingo, detta olika värde måste tagas i betraktande och dervid förorsaka svårighet och oreda.
Ytterligare bör bemärkas, att i vårt land, der myntförsämringar, och grofva myntförsämringar, beklagligtvis ganska ofta egt rum, har man alltid hy'st en af sådan anledning lätt förklarlig räddhåga för att bestämma något i penningar, utan att dervid tillika utsätta hvad slags penningar man menar.
Så t. ex. har man vid en sednaste skatteregleringen, i afseende å de skatter, som skola till penningar förvandlas eller i penningar utgå, bestämt, att dessa penningar skola vara sådana, som grunda sig på 1830 års myntfot.
Om nu denna myntfot förändrades, måste vid förvandlingen af skattepersedlarne till penningar antingen den gamla eller ock den nya myntfoten följas.
I förra fallet skulle i everldliga tider skatterna till Kronan utgöras efter en annan beräkningsgrund än den som vid alla andra liqvider följdes, hvilket naturligtvis vore ett ganska abnormt förhållande.
I det sednare fallet skulle skattebidragen till Kronan minskas i samma mån som myntvärdet enligt den nya myntfoten förringats, och vi skulle således hafva gifvit vapen i händerna på ränteförenklingens motståndare, hvilka så många gånger såsom hufvudskälet emot densamma anförde, att det ej ginge an att sätta skatterna i penningar, emedan ständiga myntförsämringar här i landet ega rum, hvarupå skatteförenklingens försvarare alltid genmälte, att vi nu ändtligen hunnit den grad af uplysning, att någon myntförsämring ej mera kan ifrågakomma.
För min del är jag aldeles icke hugad att gifva mina vedersakare i denna fråga rätt att bifalla den nu föreslagna förändringen i 1830 års myntfot.
Jag kan icke heller finna, att fördelarne af en sådan förändring äro synnerligen stora.
Erfarenheten har redan gifvit vid handen, så väl att det silfver, som uttages från Banken för att exporteras, vanligen uttages i fotm af plantsar, som ock att den köpman, som uttager silfverplanfsar tili export, ganska väl känner, huru mycket silfver han sålunda får samt att han ställer sina beräkningar derefter och efter den kurs, som för tillfället är rådande.
Det är således ej anledning att antaga, det Banken på silfverutlagningen gör någon serdeles förlust.
Hvad åter vidkommer den kända omständigheten, att våra Specieriksdalrar kursera i Danmark och Norrige, så kan det väl icke förnekas, att vi derigenom få vidkännas någon förlust, men denna förlust är dock af så föga betydenhet i jemförelse med den skada, sora en myntförsämring, om än så ringa som den nu ifrågasatta, skulle åstadkomma, att förlusten, så vidt jag förstår, icke förtjenar något synnerligt afseende.
Man har visserligen såsom en hufvudsaklig fördel af förändringen framhållit den omständighet, att man derigenom skulle få ett för alla de tre Nordiska rikena gemensamt, i dem alla gångbart mynt.
Jag D e 11 25 Februari f. m.
531 tror likväl, att denna förespeglade stora fördel hufvudsakligen skulle komma att inskränka sig dertill, att silfverexportörerne skulle undslippa de beräkningar, som jag nyss omnämnt, samt att den iilla obetydliga förlust, som
Svenskarne vid utbytet af sitt lands silfvermynt emot det Norska och Danska nu får vidkännas, ej vidare skulle komma att ega rum.
Dessa fördelar synas mig vara särdeles obetydliga i jemförelse med de verkliga stora olägenheter, jag förut haft äran framhålla.
Deremot vill jag icke förneka, att om det blefve fråga om att införa ett för Europas alla länder gemensamt mynt, så vore fördelarne deraf så stora, att man utan tvekan borde underkasta sig olägenheterna af en myntförändring.
En sådan storartad, vidtomfattande reform i en hel verldsdels penningeförhållanden blifver måhända förr eller sednare åvägabragt, och uti möjligheten, jag ville säga sannolikheten deraf ligger ett ytterligare skäl för mig att afstyrka den nu ifrågasatta förändringen af det Svenska myntsystemet, ty om så lyckligt vore, att den större allmänna reformen kommer att ske, hvartill hade det då gagnat, att vi företagit den mindre partiella reformen?
Saken måste då ånyo göras om, och mig vill det synas, att hvarken det nuvärde systemets olägenheter eller det föreslagnas fördelar äro så stora, att vi icke gerna kunna afvakta tiden, då den stora planen mognat till verkställighet.
Skulle åter så olyckligt vara, att den stora förändringen icke på en längre tid ifrågakommer, så kan jag i allt fall icke finna, att det nuvarrde förhål— andet är behäftadt med så stora olägenheter, att det måste förändras.
En sådan förändring innebure. på sätt BankoUtsk. tydligen ådagalagt och oss alla är bekant, en verklig myntförsämring, menligt inverkande på en hel mängd förhållanden, såsom jag redarr tagit mig friheten omnämna.
Sveriges financiella system har förut så många gånger lidit af myntförsämringar, ja förhållandet i den vägen har varit, rent ut sagdt, så oefterrättligt, att vi i detta hänseende sannerligen ej mera hafva något anseende att förlora.
Man har på sednare tider så inom som utom landet börjat att inse, att bättre financiella åsigter bos oss gjort sig gällande, men har börjat att fatta förtroende till vårt nuvärde myntsystem, och då vore det väl föga klokt att gifva ens en skugga till misstanke derom, att vi åter kommit in på den gamla, om jag så får nttrycka mig, mynlskjutsningsbanan.
Jag för min del gillar således helt och hållet, att
Utsk. afstyrkt den föreslagna förändringen af vårt silfvermynts finsilfverhalt.
Hvad nu den andra delen af förevande fråga beträffar, eller den omständigheten, att vårt silfvermynt är upblandadt med måhända något för mycket koppar, så anser jag densamma vara af ungefärligen samma beskaffenhet som den förra, ehuru på långt när icke af samma betydenhet.
Det hade måhända varit bättre, om man vid realisationen hade fastställt en annan legering än den nuvarrde, men sedan densamma nu en gång blifvit fastställd, vill det synas mig, såsom skulle fördelarne af en för - 532 Den 25 Februari f. m. ändring i della afseende vara alltför obefydliga för att kunna iipväga' olägenheterna af sjelfva förändringen.
Det må visserligen medgifvns, att något koppar genom den nuvartde legeringen bortskänkes, men å andra sidan bör man betänka, att vi återfå eller få ersättning för en icke så obetydlig del af denna gåfva derigenom all myntet till följd af dess större koppai innehåll blifver hårdare och således bättre cmotslår nötning.
Således mäste ett icke obetydligt afdrag på den omtalade kopparförlusten göras.
Att man icke heller i allmänhet är sa särdeles begärlig att åtkomma denna koppar, ådagalägges ju tydligen af den redan vidrörda omständigheten, att så litet myntadt men så mycket omyntadi silfver exporteras.
Det är ju gifvet, att om vinsten af att erhålla den s. k. bortskänkta kopparen vore af någon större betydenhet, så skulle man icke låta ett sådant tillfälle tili vinning gå sig nr händcrne, utan från Banken uttaga silfvermynt och icke plantsar.
På sätt jag nyss sade, har vårt nuvartde mynt lyckats att tillvinna sig förtroende i utlandet, och äfven med hänseende till skadligheten af ali utan trängande behof rubba detta förtroende, tror jag, att det icke vore så särdeles nyttigt att förändra vårt silfvermynts nuvartde legering.
Man har i utlandet börjat att vänja sig vid det
Svenska silfvermyntet och emottager det såsom ett godt mynt.
Om man nu linge se, att detta mynt blifvit mindre, så och då man i allmänhet i utlandet ej tager så noga reda på våra Svenska förhållanden, skulle man måhända misstänka, att sjelfva myntet blifvit försämradt, hvilket naturligtvis skulle hafva till följd, att det förlorade något af det nyligen erhållna förtroendet och således blifva mindre gångbart i utlandet.
På de skäl, jag nu haft äran framställa, anhåller jag vördsamt att denna punkt måtte i dess helhet bifallas.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Detta Betänk:de har blifvit så väl försvaradt af de 3:ne siste värde talarne, att dervid är föga att tillägga; men jag anser mig böra fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på en omständighet, hvaruti, såsom jag tror, desse talare i någon mån misstagit sig.
De hafva nemi. sagt, att man genom det Svenska silfvermyntets nuvartde legering bortskänker en viss qvantitet koppar.
Uti ett sådant yttrtde ligger, enligt mitt förmenande, en irring, hvars beskaffenhet jag nu skall söka utreda.
Då realisationen skedde, bestämdes det, att hvarje Rdr specie efter 1830 års myntfot skulle betalas med 128 sk. bko, och vid fastställandet af denna myntfot bestämdes det, att det nya silfvermyntet skulle bestå icke blott af en viss qvantitet silfver, utan äfven af en viss qvantitet koppar.
Följaktligen hafva R.
St. genom realisationen ut fäst sig att för 128 sk. bko utbetala en bestämd qvantitet silfver och en bestämd qvantitet koppar.
Skulle nu dessa i myntet ingående qvantiteler förminskas, så fick innehafvaren af 128 sk. bko icke det värde, som blifvit honom utlofvadt.
Följaktligen får D c h 25 Februari f. m. 533 den större koppartillsatsen i silfverroyntet ej betraktas såsom en skänk af Staten till innehafvaren af en förskrifning å 128 sk. bko, enär densamma, såsom jag nyss nämnde, har en genom lag tillförsäkrad rättighet att utbekomma denna kopparqvantitet jemte silfvorqvantiteten.
Hela framställningen om det oriktiga uti att bibehålla en legering, hvarigenom Staten tillskyndas en förlust af 16,666|-
Rdr på en million silfverspecies torde således, såsom hvilanda pä en oriktig grund, förfalla.
Vid behandlingen af detta ämne i Utsk. har jag hållit mig vid den grundsatsen, att sjelfva realisationsgrunden borde i främsta rummet försvaras, och jag har således icke velat medgifva någon förändring af hvarken silfver- eller kopparqvantiteten i vårt mynt, så vida icke alldeles ovedersägliga skäl för förändringen förebragtes.
Jag för min del kan icke heller Anna, att de å motsidan förebragta skälen varit af en sådan beskaffenhet, och får derföre vidblifva mitt afstyrkande af hvarje förändring i den föreslagna syftningen.
Om man deremot, på sätt Gr.
Frölich föreslagit, skulle vilja förändra hela vårt bankoväsende då vore det visserligen skäl att samtidigt taga i betraktande att om icke en förändring i silfvermyntets nuvartde beskaffenhet borde vidtagas.
Jag medgifver således, att Gr.
Frölich har rätt. uti sitt påstående, att båda dessa frågor bordt i ett sammanhang behandlas.
Jag har äfven inom Utsk. fästat upmärksamholen å olämpligheten att lösrycka och särskildt behandla enstaka frågor, i stället för att på en gång och i ett sammanhang afgifva yttrande om någon vigtigare del af Bankens rörelse, såsom man fordom brukade göra och detta icke blott vid denna, utan äfven vid föregående Riksdag, och då jag ofta afgifvit reservationer emot ett motsatt behandlingssätt, men både Utsk. och R.
St. sedermera godkände det behandlingssätt som Utsk. äfven nu har följt, hvarföre Utsk:s nuvaride Ordf-.de och Kansli måste härutinnan fritagas från all skuld, som helt och hållet hvilar på R.
Pä grund af hvad jag nu haft äran anföra, samt med åberopande af de skäl, som af Utsk. och åtskilliga talare härstädes blifvit framställda, får äfven jag anhålla om bifall tili den nu föredragne punkten i dess helhet'.
Jag har fått en upmuntran till at ännu en gång oagtadt faran att trötta R. o. Ad. ännu tillägga ngraord.
En ledamot af delta Stånd, Chefen för Finansdepartementet Hr Gripenstedt har uli frågan yttrat sig på ett sätt, som. vid betraktande af den vigt, en sådan cmbetsmans ord naturligtvis måste tillerkännas, aflägsnar möjligheten af en förändring uti ifrågavarde hänseende till cn oviss framtid.
Lagerbjelke, har visat, ätt, utom de hinder Hr Gripenstedt framhållit, äfven ett annat hinder skulle ligga deruti, att förändringen skulle komma i kollision med vårt skatteväsende.
Jag säger, att under sådane åsigter af inflytelserika 534 Den 25 Februari f, m. män i sådant fall mäste hvarje förhoppning om en förändring försvinna.
Raab har, i likhet med BankoUtskts Ordftde, yttrat den tanke, att saken möjligen kunde hjelpas, om en allmän Europeisk kongress sammanträdde och beslutade införandet af ett och samma mynt i alla Europas Stater.
Men jag bekänner att så som Hr Frihtn upfattat och omtalt projektet förefaller det mig, såsom skulle det vara ungefärligen af enahanda beskaffenhet som den bekanta förhoppningen om ett allmänt fredstillstånd emellan alla folk.
Emedlertid lärer det icke kunna förnekas, att otn hela Europas myntväsende blefve föremål för en allmän kongress, och det dervid skulle visa sig, att Sverige inträdt i samma myntförhållandeu som Norrige, Danmark, Hamburg, Holstein och möjligen äfvén Preussen i afseende på silfvermynt, så skulle en sådan likstämmighet utan tvifvel göra en lycklig inverkan till resultat.
Men, säger man, denna likstämmighet kan oj åvägabringas, ty vi kunna, af redan anförda vigtiga skäl, ej förändra vårt mynt.
Jag ber likväl att få upgifva ett sätt, hvarupå det skulle kunna låta sig göra, nemi. genom att vidtaga den enkla åtgärden, att R.
M:t gemensamt förklarade. att den som ville i Banken utvexla gammalt mynt emot nytt, eller gamla sedlar emot nya, finge i kontant lyfta prisskillnaden dem emellan.
Dermed måtte väl all rättfärdighet vara upfylld, och då hade väl ingen menniska skäl att klaga deröfver, att de Svenska Statsmaktnrna brutit helgden af gifna löften och försäkringar!
Tanken på denna utväg framställde sig för mig först under loppet af denna diskussion, under del jag hörde Hr Gripenstedt så fullständigt utveckla alla de hinder som upresa sig emot förändringen af en redan fastställd myntfot samt yttra den tanke, att hvarje förändring deri borde med sorgfällighet undvikas, så vida man ej derigenom kunde upnå något verkligen stort ändamål.
Nu frågar jag Eder M.
Ilrr, är det icke skäl att göra hvad som är rätt, då man klart inser de stora vådor/sorn upkomma genom att fortfarande göra orätt?
Lagerbjelke yttrat får jag säga, att han synes mig hafva trängt in frågan inom en krets sorn icke behöfde tagas i betraktande.
Men deremot underskattat olägenheterna af att ha ett mynt som när det en gång vandrat ut, i anseende till dess allt för rika silfverhalt aldrig kommer tillbaka, och^detta förhållande kommer aldrig alt uphöra, förr än vårt silfvermynt blifver lika med det Hamburgska samt Norska och Danska myntet.
Någon konvention emellan ländernas respektiva Regeringar att emottaga hvarandras mynt såsom lagligt betalningsmedel kan naturligtvis ej komma i fråga, förr än dessa mynt i verkligheten blifvit lika och detta inträffar ej förr än vi förändrat vårt mynt till likhet med de andra ländernas.
Följaktligen måste myntförändringen föregå konventionen och ej tvertom.
Ja, om än någon sådan konvention aldrig komme till stånd, så skulle i allt fall de Svenska Silfverspecicrna kursera lika Den 25 Februari f. m. 535 med de Danska och Norska i utlandet, och då qvittade det oss aldeles lika, om vi finge de Svenska eller de andra Specierna tillbaka i landet, då vi nu deremot aldrig få den glädjen att återse en Svensk Specieriksdaler, som begifvit sig utrikes.
Kan väl detta kallas en liten omständighet, en småsak?
Ar det icke snarare en verklig, stor olägenhet, sorn måste undanrödjas och äfven ganska lätt kan undanrödjas derigenom att Konung och Sländer förklarade: »vi hafva ingalunda för afsigt att rubba rättsgrunden för vårt myntsystem, men vi måste förändra vår myntfot och utfästa oss att i hvarje fall, vid hvarje förekommande vexling erlägga skillnaden emellan de gamla och de nya mynten.»
Huruvida det lönar mödan att återremittera frågan i dess närvar:de skick, det öfverleinnar jag till bedömande af de maktägande, som måhända skulle förmå BankoUtsk. att göra en inbjudning till de Stånd, som bifallit Betänk., att detta sitt beslut frånträda.
Sådant har skett förut och äfven lyckats, och jag kan icke neka, att jag anser, det man ej bör lemna obegagnadt något tillfälle att reformera hvad som verkligen måste reformeras.
Jag ber om tillgift, att jag ännu en gång uplagcr R. o. Ad:s tid med några ord i denna fråga, oaktadt något resultat af densamma icke vid denna Riksdag kan vinnas; men jag anser det vara en skyldighet att söka bidraga till frågans utredning så fullständigt sorn möjligt, enär densamma är af samma beskaffenhet som många andra, att den småningom vinner allt flere anhängare.
Vid förra Riksdagen hade den endast några få anhängare; vid denna har antalet ökats, så att, enligt hvad jag fått höra. till och med många ledamöter af BankoUtsk:s Kansliafdelning hyllat densamma, som jemväl på detta rum många röster höja sig för reformens antagande.
Jag hämtar härutaf en god förhoppning att vi vid en följande
Riksdag komma till ett bättre resultat i saken, och vill, till dess befrämjande, yttra några ord för att söka undanrödja de betänkligheter, som emot förändringen blifvit framdragna.
Man har medgifvit, att det vore en omätlig fördel, om i hela Europa ett och samma mynt biefve gällande.
Men om man nu icke genast kan erhålla denna stora fördel, bör man väl derföre icke skjuta ifrån sig den mindre men ändock ganska väsendtliga fördelen alt få ett gemensamt mynt för de tre Nordiska rikena och Hamburg, hvilket derjemte stöde nära det Preusiska. enär en Preusisk Thaler är J af en Riksdaler Hamburger-Banko.
Att få en gemensam myntfot för en så stor del af Europa måtte väl ej kunna anses för en liten fördel, hvartill kommer att man dermed hunnit ett godt stycke på vägen till den större fördelens upnående.
Jag tror i sanning, alt Hr Gripenstedt i sin framställning å ena sidan underskattat förändringens fördelar och å den andra 536
Den 25 Februari f, m. öfverskattal dess olägenheter.
Den egentliga svårigheten torde bestå deruti, att man måste gifva full ersättning åt de personer, som emoltagit
Bankens förbindelser efter den gamla myntfoten ; men för erhållandet af en sådan ersättning måtte väl en prEescriptionstid kunna utsättas.
På detta sätt anser jag svårigheten kunna öfvervinnas, och då så kan ske, böra vi val ej för alltid dragas med de olägenheter, hvaröfver vi nu beklaga oss, och hvilka i sanning icke äro så obetydliga, som man viii framställa dem.
Jag har under en längre tid bott vid kusten och derunder erfarit, att man ofta är nödsakad alf vid liqvider emottaga Preussiskt eller Danskt mynt.
Det är icke, på sätt Gr.
Lagerbjelke förmenat, endast köpmän, som få vidkännas olägenheterna af de olika mynten, utan denna olägenhet låter jemväl känna sig i den mindre handen, så att en hvar, sorn koper eller säljer, deraf har känning.
På samma sätt lärer det äfven förhålla sig på Norska gränsen, efter hvad jag hört sägas.
Skulle deremot de tre Nordiska rikena erhålla ett för dem alla gemensamt mynt, som derjemte vöre likstämmigt med det Preussiska ; så är det klart, att sådant skulle medföra en verkligen stor fördel i all handel och vandel och sannolikt leda derhän, att en konvention emellan dessa Riken afslötes, så att det ena landets mynt blefve ett lagligt gällande mynt i det andra landet samt måhända till och med cmottoges i upbörden.
Derigenom skulle den öfverklagadc olika kurseringen naturligtvis helt och hållet uphöra och jag hemställer till Hr Gripenstedt, huruvida ej deri skulle ligga en så väsendtlig fördel, att den förtjenar att af honom tagas i bepröfvande.
Hr Mannerskantz:.
Jag har nödgats ännu en gång begära ordet för alt fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derupå. alt om än, på sätt den siste värde talaren framställt saken, det Svenska, Norska, Danska och Hamburgska myntet blefve lika, så blefve deraf icke en följd, att de skulle komma att emottagas till samma värde i de olika länderna.
Det värde, som det ena eller andra präglade myntstycket egor, är helt och hållet konventionelt, och rättar sig efter det olika behof, som förefinnes på den plats der myntet användes.
Orsaken, hvarföre det Danska myntet einottages i Hamburg till sitt fulla värde alden, att raan i Hamburg icke har något annat mynt än del.
Danska och möjligen äfven det Preussiska.
Om det Svenska myntet blefve lika med det Danska och Holsteinska, så skulle det ännu mindro än hittills emottagas i Hamburg, enär det derigenom blifvit till sitt silfverinnehåll förrainskadt.
Det finnes i sanning ingen annan hjelp för saken än att göra en konvention, som bestämmer de olika myntens förhållande till hvarandra, och det är då aldeles icke nödvändigt, hvarigenom det ena landets mynt intränger i det andra efter ett förut öfverenskoinmet band att de skola vara precist lika, utan 0111 ock visserligen fördelaktigare att dc äro med hvarandra kommensurabla och cmotta - Pen 25 Februari f. m. 537 gas i upbörden inom de bägge länderna till ett visst pris är det allt som erfordras.
Den egentliga oell mest öfverklagadc olägenheten af vållin gällande myntfot är den. alt det Norska myntet icke einottages i upbörden här i Sverige, enär en mängd gränsboer, som vid liqvider med Norrmän emottagit Norskt mynt och icke kunna använda detsamma bär i landet, måste med föilust utvexla det emot Svenskt mynt i Norrige.
Ulen denna olägenhet und. mrödjes genom elt stadgande, att det Noiska myntet emottages i den Svenska upbörden till det värde, det eger efter dess tili si Ifve rliatt.
Alla andra försök i detta hänseende anser jag vara fullkomligt fruktlösa.
Jag anhåller blott att få tillkännagifva. att den utväg.
Frölich i sitt sednaste anför:de föreslagit, icke synes mig vara användbar, ty den omfattar icke aila de fall, som här förekomma.
Utvägen skulle bestå deruti, att Hanken skulle utfästa sig alt efter 1830 års myntfot inlösa alla do sedlar, som före myntfotens förändring blifvit utgifna.
I afseende å sedlarnes inlösning torde detta förslag vara ganska godt. men, på sätt här redan förut blifvit anmärkt, det är icke allenast sedlatne, som i denna fråga måste tagas i betraktande, utan äfven den ofantliga mängd af andra förbindelser, som äro ingångna på grund af 1830 års myntfot och icke kunna i Banken till inlösen presenteras.
I afseende å dessa förbindelserfinnes ingen annan utväg än den, Frih.