Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den andra åter måste t. ex af brist på utrymme bo i logement och följaktligen i viss mån vara underkastad derför gällande Ordningsreglor.
Utskrs förslag skulle den förre åtnjuta afdraga strafftiden, men icke den sednare, Deri 25 November t. ni. 757
Det föreslagna tillägget uti 6 §:ns sista morn., att »kan fånga arbete sig sjelf ej förskaffa, må honom ej vägras att sig sysselsätta med det arbete, hvarpå tillgång i fängelset finnes» öfverensstämmer med hvad Fängelseföreståedarne redan hafva sig updraget och lärer således kunna utan olägenhet förfalla.
Att här vidlyftigt orda om de väsendtliga fördelar, som i både moraliskt och ekonomiskt hänseende skulle upkomma deraf att ett större antal till straffarbete dömde fångar, hvilka f. n. intagas å de talrikt befolkade straif-fängelserne och der vistas uti gemensamhetsrum, i stället finge förvaras uti cellfängelserna, torde vara öfverflödigt.
Och anser jag mig böra, med afs:de härå, vördsamt tillstyrka att 11. o. Ad., med afslag å Utsk:s Betänk., behagade bifalla K. M:s Nåd.
Propos. H.
Exc. Ilr Gunther, Claes Ephraim:
Det resultat hvartill LagUtsk. kommit i sitt sednare Betänk. ang:de denna fråga har varit mig mycket oväntadt.
På sätt en föreg:de talare redan anmärkt, tillstyrkte Utsk. i sitt förra Betänk., med en pluralitet af 11 röster mot 5, bifall till K. M:s Propos. och detta Betänk, blef bifallet af 2:ne
Stånd, men återremitteradt af de bägge öfriga, och nu har Utsk. på grund af denna återremiss, med en pluralitet af 10 röster mot 3 frångått sitt förra beslut och afstyrkt den Kongl. Propos.
Detta resultat var mig icke allenast derföre oväntadt, utan ännu mera derföre att jag på LagUtsk., under dess nuv:de Ordf:de grundat de största förhoppningar om ett kraftigt biträde vid genomförandet af de reformer i brottmålslagen, hvarmed man redan under Hera år varit sysselsatt.
Ett betydligt afbrott i dessa reformer måste nödvändigt inträffa, om man nu ånyo skall börja tvista om arten af de straff, som i den nya lagen böra begagnas.
Jag anser för min pligt att, så vidt på mig ankommer söka förebygga ett sådant afbrott i de hittills, som jag trodde, med allmänt bifall vidtagna reformerna, och jag måste vid detta tillfälle yrka, att It. o. Ad. ville med ogillande af Utsk:s sednare Utlåt, bifalla K. M:s Propos.
De skäl, som tala för ett sådant bifall, äro redan tillförene af mig fullständigt utvecklade dels i motiverna till den Kongl. Propos., och dels i det anförande jag afgaf till R. o. Ad:s prof.. förra gången detta ämne förevar, och hvilket anförande till sina väsendtligaste delar återfinnas i den reservation Hr Hasselrot afgifvit mot detta Utlåt.
Då jag förmodar att hvar och en af R. o. Ad. som intresserar sig närmare för denna fråga, redan tagit del af dessa skäl, så anser jag mig icke böra vidlyftigt uprepa dem.
De kunna sammanfattas i den enkla satsen, att hvarje fånge bör, så vidt möjligt, under fängelse-tiden hållas afskiljd från all obevakad gemenskap med andra fångar, emedan erfarenheten visat, att en sådan gemenskap mer än något annat bidrager till att förderfva fången.
Det Kongl, förslaget är grundadt på en indelning af frihetsstraffen uti strängare och mildare, och afser att fången i förhållande dertill skall undergå olika behandling.
Grofva brottslingar, dömda till strängare fängelse-straff, skulle komma att underkastas ensamhets-fängelse i hela dess stränghet, men då erfaren - Dan 23 Novem e r f. m.' heten så val hos oss som i andra länder ådagalagt, att detta sätt att verkställa straffet för de flesta fångar blir en skärpning i detsamma, så har man ieke ansett sig kunna sträcka ett sådant straff utöfver en viss tid. för att ej äfventyra fångens förstöring till både kropp och själ.
Afven har man ansett rättvisan fordra att inom denna lid något förkorta den strafftid brottmåls-lagen bestämmer, emedan denna blifvit beräknad efter ett helt annat slag af fängelse.
Olika blir åter förhållandet, då det är fråga om sådant fängelse, som endast afser frihetens förlust; ty då söker man endast försäkra sig mot rymning, men lemnar fången för ölrigt all den lindring i behandlingen, som dermed låter förena sig.
Till följd häraf har man i sådant fall icke blott ansett sig kunna använda ensamhets-fängelse till obegränsad tid, utan äfven utan afdrag i strafftiden.
Det säger sig nemi. sjelf, att om jag kan använda detta fängelse på obegränsad tid, till och med på lifstiden, så hvarken kan eller bör något afdrag å den i lagen bestämda strafftiden komma i fråga.
Den af Utsk. framlagda argumentation har icke kunnat rubba min öfvertygelse om det af K.
M. framstälda straffsystemets företräde.
Sedan Lagberedningen afgaf sitt första förslag angrde denna fråga, har nu mera än 10 år förflutit utan att jag hört någon sätta i fråga, att man borde göra afdrag i strafftiden äfven för sådant lindrigare fängelse, som det jag nyss omnämnde.
Det torde således vara förlåtligt, om jag icke tillstyrkt
Konungen att aflåta ett sådant förslag, och det var med ledsnad som jag sett LagUtsk. föreslå en sådan förändring; ty nu då vi äro framskridna ett godt stycke på lagreformen kan jag icke, äfven om K.
St:r skulle antaga Cenna förändring, tillstyrka K.
Jag anser mig således böra vidhålla den grundsats, som blifvit uttalad i K. M:s Propos. och tror att den eger företräde framför Utskis.
Uti den här föreslagna förändringen har Utsk. gjort sig skyldig till åtskilliga inconseqvenser, hvilka icke gerna låta sig förena med det antagna systemet, och redan förra gången frågan här förevar yttrade jag att ett förslag grundadt på de åsigter som då sökte göra sig gällande, och hvilka Utsk. sedan attraperat, icke skulle kunna utan inconseqvens genomföras.
Utsk. anser att afdrag i strafftiden äfven borde ega rum för lindrigare fängelse, och grundar denna sin åsigt hufvudsakligast. derpå, attoni man också i lagbestämmelserna söker updraga en väsendtlig skillnad mellan lindrigare och strängare frihets-straflf, så skulle de i verkligheten komma att blifva ungefärligen lika.
Det strängare ensamhets-fängelset är, på sätt jag nämndt, ämnadt att användas mot sådana gröfre förbrytare, som gjordt sig förtjenta af ett strängare straff, då deremot det lindrigare ensamhets-fängelset endast skulle användas som förvandlings-fängelse, när någon icke kunnat betala honom ålagde böter, eller när lagen sjelf förklarar förbrytelsen vara af lindrigare oeskaffenhet.
De som vanligtvis göra sig förfallna till sådana förbrytelser äro i den samhällsställning, att de helt säkert skulle sätta stort värde på de förmåner som äro förenade med ett liudrigare ensamhets-fängelse, och synnerligast den att icke behöfva vistas i samma logementer och Den 25 November f. m. kaserner som de öfriga fångnrne.
För min del vågar jag tro, att de af lagen upstäldn skiljaktighet.erna mellan de olika arterna af fängelse-straff afven i verkligheten skulle komma tångarne till godo.
Utsk. anser att behandlingen skulle- komma att blifva ungefär densamma.
Jag hemställer om en sådan åsigt kan stå tillsammans med Utsk:s erkännande att ett strängare ensamhets-fängelse icke gerna kan användas under längre tid än ett år, då deremot Utsk. med K.
M. medger, att det lindrigare ensamhets-fängelset kan användas på obegränsad tid t o. m. som lifstidsfängelse.
Jag vill icke fästa mig vid en verklig olämplighet, till hvilken Utsk:s förslag skulle leda, nemi. att göra afdrag i tiden äfven för lifstids fiingelse; ty detta kan icke vara Utsk:s mening, men ordalagen äro sådana, att detta äfven borde blifva en följd.
Föregide talare hafva redan anmärkt, att Utsk. genom sitt tillägg till 6 § begått en inkonseqvens. och de ordalag Utsk. begagnat, visa att Utsk. verkligen befunnit sig i det bryderi, hvari jag förmodade, att det skulle komma.
Utsk. föreslår i 5 § i likhet med K. M:s Propos. att fånge som är dömd till lindrigare fängelse-straff, skall under fängelse-tiden förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar. l)etta är något annat än det cellfängelse som Usta § omtalar för straff- och arbetsfångar och bör icke dermed förblandas; ty i 6 § säger Utsk. verkställes det i 5 g sagde fängelse-straff i enrum, njute ock fången afdrag i fängelse-tiden, efter (liv i 2 § stadgas».
Hvad menas med enrum?
Menas dermed detsamma som i 1 § så är hela tillägget öfverflödigt, emedan sådana fångar aldrig komma att undergå straff i sådant fängelse.
Om åter Utsk. med ordet »enrum» menar detsamma som med »särskildt rum», så befarade jag alt
Utsk. med flit undvikit att begagna denna tvetydiga term eller rättare icke begagnat samma ord, för alt icke komma lill den orimligheten att hvarje fånge skulle få njuta afdrag i strafftiden blott derföre att han begagnade särskildt rum.
Jag kan ej föreställa mig att det vore rättvist att medgifva fången denna fördel, blott derföre att han sättes i enskildt rum. under det att den som sättes i gemeni samhetsfängelse bland dråpare och rånare icke skulle få åtnjuta den.
Exempelvis torde jag få anföra förhållandet med politiska fångar.
Det slag af sådana som oftast förekommer äro de som blifvit dömda för lasteligt tal enl. 5 kap. 1 § MissgerningsBalken.
Lagen ålägger dem fästnings straff pä t. o. m. 10 år, likväl utan arbete.
Vi hafva haft exempel på att en person blifvit dömd till ett sådant fängelse på 3 år, och detta straff' utstod han på Waxholm, der han hade särskildt fängelse, af den beskaffenhet att han kunde hafva sin familj hos sig.
Jag frågar om han väl, derföre att han blef satt i dessa siirskiida rum, bordt åtnjuta en förkortning i strafftiden, hvilken icke skulle kommit honom till godo, om hail till följd af bristande utrymme blifvit skickad til! en verklig straffanstalt och försatt i analogi med andra fångar.
Jag inser icke någon möjlighet att kunna upställa en sådan lag med någon pretention på konseqvens, och detta är det förnämsta skälet, hvarföre jag ej kan gilla Utsk:s förslag.
Hvad angår Utskis sista tillägg: »kan långe arbete sig sjelf ej förskaffa må honom ej vägras att sig sysselsätta Den 2S November f. m. med det arbete, hvarpå tillgång i fängelset finnes», så är det visserligen ett oskyldig t tillägg, men ingalunda af den beskaffenhet att man derföre bordt förändra den Kongl. Propos-.n.
Jag anhåller om bifall till K. M:s Nåd.
Den förste talaren har ansett att då LagUtsk:s förra Betänk, vann 2 Stånds bifall, så egde Utsk. icke skäl att deri göra några ändringar, hvadan också 11. o. Ad. borde vägra sitt bifall till detta sednare förslag.
Men då B. o. Ad. just var ett af de Stånd, som icke godkände det förra Betänk., så måtte väl R. o. Ad etd. min tanke icke nu vara det Stånd, som bör beklaga sig öfver att Utsk., med fästadt afs:de på de an märknrr, som hos detta Stånd blifvit gjorda, framlagt ett nytt förslag i ämnet.
För min del håller jag alltid Utsk. räkning när de icke anse återremiss-handlingar för döda ting, som man gerna kan låta ligga, och hvarmed man icke behöfver göra sig något besvär.
Man bör visserligen hafva all möjlig vördnad för bestående lagar; men då ny lag stiftas, måste frågan under beredelse-tiden från alla sidor på det noggrannaste öfvervägas, och om förslag till ytterligare förbättringar skulle framställas samt befinnas giltiga, bör man icke låta en förut fattad mening afhålla sig från att vidtaga desamma.
Ur Stråle har yttrat att LagUtsk:s förändring af 5;te § genom att deri införa orden »på längre eller kortare tid» vore, om också oskadlig, dock mindre nödvändig, hvarföre den borde utgå.
Denna anmärkn. kan visserligen synas ega sin riktighet, men genom detta tillägg får lagens uttryek mera bestämdhet, så att den stora allmänheten, för hvilken lagen är stiftad, icke löper fara att misstaga sig om dess mening.
Den Öfverstyrelse, för hvilken Pir Stråle är Chef, kan naturligtvis icke komma i fråga att missförstå lagen; men vi böra komma ihåg, att en fullständig redaktion medför den fördelen, att Öfverstyrelsen icke så ofta behöfver rättande ingripa i Understyrelsens åtgöranden, flvad angår § 6, så har jag med största upmärksnmhet genomläst Utsk» Betänk, och de dervid fogade reservationer, samt anhåller att få upläsa följande punkt af Utsk» Betänk.
»Om man än antager, att betydliga lindringar i behandlingen af fängelse-fångar kunna göras, torde det böra medgifvas, att i fråga om ensamhets-fängelset, ett med mera mildhet verkstäldt straff genom dess långvarighet blir motsvarande ett kortare, men till verkställigheten strängare.
Plågan af en längre förlust af friheten upväger då plågan af stränghet i behandling, och straffen blifva i sjelfva verket enahanda.
Således om af två fångar, hvilka förvaras i enrum, den ena behandlas strängare än den andra, men denna sednare längre tid än den förre är beröfvad friheten, så kan dennes straff blifva lika hårdt, som den andres, änskönt lagstiftaren anser dem böra med olika stränghet straffas.
Till en sådan orättvisa skulle emellertid ifrågavrde Nåd.
Förslag kunna leda.
Man antager t. ex. att en blifvit dömd till svårare frihets-straff på 2 år, och en annan till ett lindrigare på samma tid.
Båda insättas i cell, der de behandlas, den förra strängare och den sednare mildare; men då denne hålles innesluten under hela den ådömda straff - Den 25 November f. m. 761 tiden, frigifves deremot den andre flere månader förut, hvaraf åter följer, att de blifvit straffade lika hardt, om ej den, hvilken bordt mildare bedömas, kommit att lida mera, hvilket, med afs:de å fångars vanliga oförmåga att i fängelset skaffa sig särskilda beqvämligheter af den beskaffenhet, att straffet derigenom i någon synnerlig grad mildras, i allmänhet blefve fallet.»
Den sista satsen synes mig vara desto riktigare, som enligt hvad Otsk. förut yttrat, en fånge endast är i tillfälle att begagna sig af de lindringar i straffet som äro medgifna, så vida fängelset är beläget i hans hemort, men vanligen är förhållandet icke så; ty det är många skäl som förmå illgerningsman att undvika hemorten och i stället föröfva sina brott pa aflägsna orter.
Hvad beträffar sista morn-: »kan fånge arbete sig sjelf ej förskaffa, må honom ej vägras att sig sysselsätta med det arbete, hvarpå tillgång i fängelset finnes», så hafva så väl 11.
Exc. Hr Gunther, som Hr Stråle, erkänt riktigheten af en sådan föreskrift, hvilken äfven förekommer i institutionen för fångstyrelsen, men de ansågo den icke böra inryckas i lagen.
Denna deras åsigt tyckes grunda sig i synnerhet derpå, att K.
M. icke föreslagit detta stadgande; men om stadgandet är riktigt, så bör det väl vinna på att erhålla den starkare stadfästelse, som begge statsmakternas godkännande medförer.
Utsk. säger härom, att en dylik förpligtelse visserligen skulle kunna inläggas i en särskild institution för styrelsen; men på sätt anmärkt blifvit, synes en så vigtig omständighet, som ifrågav:de, deraf straffets intensitet i så väsendtlig mån beror, rätteligen utgöra föremål för den lag, genom hvilket straffets karakter skall utmärkas.
Dessa få betraktelser synas mig vara tillräckliga, för att böra förmå oss att äfven i vår mån bidraga till införande af detta lag-stadgande, hvilket de begge talarne erkänt vara i och för sig rättvist och lämpligt.
Exc. Hr Gunther har visserligen om jag rätt fattat honom, nyss förklarat, att om äfven samtlige U.
St:r skulle antaga det af LagUtsk. förordade förslaget, så såge sig H.
Exc. nödsakad att afråda K.
M. från att dertill gifva
Sin sanction.
Det är med största ledsnad, som jag hör H.
Exc. förklara detta; men öfvertygad, som jag är, om ändamålsenligheten af LagUtsk:s förslag, hoppas jag, att detsamma, ifall det vinner K.
St:rs bifall, möjligen skall kunna i en framtid vinna H Exc:s förord inför thronen, oaktadt H.
Exc. f. n. anser det icke böra antagas; stödjande jag förenämnda min förhoppning på H.
Exc:s kända fosterländska nit för det allmänna bästa, och dess åt föredragnings-ärenderna i dess Depart. städse förunnade sorgfälliga pröfning.
För öfrigt synes mig icke LagUtsk:s förslag vara så betydligt skiljaktigt från K. M:s Propos., att H.
Exc. derföre borde föranledas att upgilva de förhoppningar, H Exc. förut fattat om en genom LagUtsk:s medverkan, framgent fortgående förbättring af Lagverket; i hvilket afs:de bemödanderna, såsom vi veta, hittills blifvit så kraftigt och verksamt understödde af K.
Stms LagUtsk., och derinom i synnerhet af den riddersman, som, i spetsen för Utsk. under flera Riksdagar i så många hänseenden kan berömmas för att hafva i märklig mån bragt vår Lagförhättring med säkra 7C2 Den 25 November f. m. steg för steg framåt; under det de, som deremot skulle tilläfventyrs hafva velat i sin helhet omstöpa vårt lagverk, lätteligen äfventyras, att, emot sin vilja, stannat vid ett resultat, lika med stillastående.
— Erkiinnom förtjensten, der den verkligen är tillfiunandes.
Jag fortfar att tillstyrka bifall till Utskis förslag.
Det var med en smärtsam känsla som jag erfor, att H.
Stat.sMinistern af den omständigheten att jag i likhet med Utsk. icke kunnat obetingadt tillstyrka K. M:s Propos. blifvit föranledd att betvifla min beredvillighet att i mån af mina ringa krafter medverka till de reformer inom lagstiftningen som H.
Exc. på ett så värdigt sätt börjat, och jag förklarar högtidligen att jag hädanefter som hittills skall med de högst obetydliga krafter som stå mig till buds ställa mig till Just.Ministerns disposition i alla de fall, der han såsom nu upträder för att befordra fäderneslandets och mensklighetens intressen.
Jag tror mig hafva bevisat det vid innevide Riksdag uti en och annan fråga, och mitt bemödande skall i detta hänseende äfven för framtiden blifva detsamma.
Hvad angår det oväntade deruti att LagUtsk. till följd af återrenrss från 2:ne
Stånd frångått sitt förra Betänk., så får jag förklara att sådana yttranden förekommit mig lika oväntade som LagUtsk:s förfarande förekommit mina motståndare.
Jag hemställer till Eder mine Hrr hvad Utsk. har att göra, om en propos. eller ett lag förslag vinner bifall hos 2:ne Stånd, men afslås af de båda öfriga.
Det är klart att de 2:ne
Stånd som bifallit förslaget i sin helhet önska en lag i denna syftning; discussionen inom de båda öfriga Stånden uplyser i förevide fall att de äfven i sjelfva verket äro böjda för alt antaga lagen, ehuru med en och annan förändring.
Månne det då icke är Utskis pligt att i öfverensstämmelse med Riksdagsordning föreskrift söka sammanjemka de skiljaktiga meningarne, och att söka ändra de stadganden, på hvilka de 2:ne Stånden stött sig.
Om LagUtsk. alltid, när 2 Stånd bifallit och 2 Stånd återremitterat ett Betänk., ånyo inkomme till Stånden med samma Betänk., så skulle resultatet blifva det, att de 2:ne
Stånd som återremitterat det förra gången, nu skulle afslå det, och på så sätt skulle lagskipningen svårligen kunna göra några framsteg.
Jag har derföre alltid ansett, att om inom de 2:ne
Stånd som återremitterat frågan, olika meningar yppat sig angide en eller annan punkt, så var det Utsk:s pligt att sammanjemka dessa olika meningar, så vidt sådant kunde låta sig göra utan att lagen förfelade sin verkan, och denna method har Utsk. följt icke allenast vid alla föregide Riksdagar som jag bevistat, utan äfven ett par gånger vid den innev:de. Utsk:s förfarande har blifvit klandradt icke allenast af de värde talarne, utan äfven från andra håll, och derföre har jag nu ansett mig skyldig att redogöra för de grunder Ulsk. följt i detta afs:de.
Hvad sjelfva saken angår kan det tyckas som om jag borde vika för den större insigten och afstå från min mening efter de yttranden som blifvit afgifna af en man af facket, GeneralDirektören för fängelserna, och af H. Ex. Hr Just.
StatsMinistern, hvilka Den 25 November f. m. 763 enkannerligen i detta ämne böra ega större insigt än jag.
Det är likväl nu mer än JO år sedan jag började sysselsätta mig med pe nitentiär-systemet, dertill föranledd deraf att jag blef förkättrad och klandrad för det jag icke ville obetingadt antaga detta system, hvars egenskaper jag då icke tillräckligt kände, och hvars genom förande jag ansåg böra ske med varsamhet.
Under de flerfaldiga resor jag företagit i utlandet har jag också försökt att fortfarande göra mig bekant med detta systems egenskaper och förtjenster.
Om jag på grund af den erfarenhet jag sålunda tror mig hafva förvarfvat; anser mig i en fråga, hvilken onekligen är en princip-fråga, icke böra frångå min mening, utan underställa den representationens bepröfvande, anhåller jag att mari icke derföre må beskylla mig för envishet.
För mig såsom ledamot af LagUtsk. låg det vid första pröfningen af den Kongl.
Propos. mycket närmare att antaga än att afstyrka den, då jag visste med hvilken insigt den var utarbetad, och då jag icke med den stora aktning jag hyser för H. Ex.
Ministerns insigter och skarpsinnighet, utan den mognnste pröfning och den fastaste öfvertygelse kunde besluta mig för att upträda som hans motståndare.
Detta är likväl nu fallet och jag ber R. o.
Ad. om ursäkt, om jag nödgas blifva nå got vidlyftigare än jag hade önskat.
Frågan om en reform af straff arterna är icke ny i vårt land, mine Hrr!
Det är redan 13 ä 14 år sedan den väcktes af H. M. Konungen som sjelf i saken upträdde som författare, en omständighet hvilken då väckte hela Europas upmärksamhet, och som gör att fängelsereformen i Sverige alltid följes med någon upmärksamhet i utlandet.
Det är uti denna synpunkt som jag lör min del icke vill medverka till något som jag anser vara ett afsteg från principen.
Straff arbetena hafva i vår tid undergått högst väsendtliga förändringar, och det är en följd af stigande civilisation.
Då man i fordna dagar betraktade förbrytaren som en fiende till samhället, hvilken man borde skynda att skilja ifrån sig som ett odjur, hvilket borde läggas i bojor och kastas i en fängelsehåla, då man med ett ord ansåg sig icke alls stå i några förbindelser till honom, sfi har man nu börjat respektera de menskliga anlagen äfven hos förbrytaren, man har funnit att han endast gifvit vika för frestelser, och då samhället icke kunnat skydda honom mot denna frestelse, så har rnan ansett sig böra inrätta straffet så, att han, om han också icke kunde förbättras, åtminstone icke försämrad återgafs åt samhället.
Detta är den stora idé som ligger till grund för ensamhets-fängelset och penitentiär-systemet.
Den har blifvit antagen i hela Europa och äfven jag har i min ringa mån sökt verka för dess införande.
Förr i verlden straffade man förbrytaren till kroppen, då man instängde honom i fängelser sökte man endast att göra honom oskadlig; numera hafva åsigterna förändrat sig, man fäster sig icke vid det yttre, man upsöker uphofvet till hans handling nemi. viljan, skälen; man vill att han skall försona sitt brott genom själslidanden, emedan det endast är hans själ som är ansvarig för hans gerningar; och på samma sätt söker man förbättra hans inre, återgifva honom förbättrad till samhället, och derigenom göra honom ur 764 Den 2S November f. m. stånd att begå vidare brott.
Denna idé ligger till grund för hela straff systemet, och då den adopteras af ett samhiille, måste den genomföras i sin helhet; den måste läggas till grund för frihetsstraffen i allmänhet.
Men mine Hrr! lagstiftaren, tveksam om han skulle lyckas i sitt bemödande att återgifva förbrytarne förbättrade, har trott att man dervid företrädesvis borde taga i betraktande de smärre förbrytarne, emedan hos dessa, brottsligheter ännu icke öfvergått till vana, emedan passionerna ännu icke hos dem vunnit så stort välde, att de icke kunde besegras; emedan dessa gåfvo mesta anledn. till att förmoda att det nya straff-svstemet skulle medföra någon verkan.
Detta har också varit orsaken hvarföre man i alla länder, der ensamhets-fängelse blifvit infördt, om man också icke haft tillräckligt utrymme för att använda det på alta förbrytare, åtminstone sökt använda det på de mindre förbrytarne, för att derigenom skydda dessa mot gemerisamhets-fängelsets smitta.
I Frankrike och Belgien t. ex. har man likasom hos oss flera arter af fängelse nemi. emprisonnement,, reclusion, détentiva och travaux forcés, men man har i synnerhet användt ensamhets-fängelse för de mindre förbrytarne.
Man måste väl också medgifva att, ingenting är mer egnadt att väcka sjelfbetraktelse, att väcka ett slumrande inre lif än denna cell, der fången inom 4 väggar lemnäs ensam med sig sjelf, ensam med sina minnen, ensam med sin ånger öfver den ställning, hvari han försatt sig, med intet annat stöd än det som kan tillföras honom genom välsinnade, för de lidande ömmande medmenniskor, med hvilka honom tillåtes umgänge.