Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Silfverstolpe, för hvilka namn jag visserligen hyser den största aktning och af hvilka jag isynnerhet anser den sistnämnde hafva gjort sig förtjent af ett högt aktadt minne för sina medborgerliga tänkesätt och sin djupa insigt i vårt statsskick; men jag tror ej, att någon har rätt att angtde rätta förståndet af grundlagen hysa en mening, som icke är i grundlagen tydligen utmärkt, och ännu mindre en sådan, som står i uppenbar strid med grundlagens ordalydelse, om än denna mening anses leda till ett af den ena eller andra sidan önskadt resultat, och jag kari derföre ej gå in på att här låta mig förledas af auctoriteter, vöre de än aldrig så vördnadsbjudande.
Cederströms yttrande om Utsk:s obehörighet att nämna den person, som varit föremål för anmärkntsanledningen, och att ingå i en närmare utveckling af målet, får jag ytterligare fästa uppmärksamheten på sista mom. af 107 § , der det endast heter: att under R.
St:s öfver läggningar skola ickeKonungens beslut uti mål, som röra enskilda personers eller corporationers rättigheter och angelägenheter, kunna ens nämnas, ännu mindre någon R.
St:s pröfning underställas; ty något sådant har här aldrig varit i fråga.
En embetsman är i och för sina embetsåtgärder ingen enskild person, och dessutom är frågan här icke om den embetsman, som begått lagöfverträdelsen, utan endast om ogillande af principen för Regeringens beslut.
Ehrenborgh har yttrat den mening, att Constit.TJtsk:s en gång fattade beslut skulle vara orubbliga, och att en återremiss således alltid skulle vara utan ändamål.
Jag begriper likväl icke, hvarföre Constit.Utskrs beslut skulle vara orubbligare, än andra Utsk:s. StatsUtsk. beslutar t. ex. att afslå ett anslag; men RiksSt. återremitterar betänk., och anslaget blir af Utsk. tillstyrkt.
Ett sådant frångående af förra beslutet skulle här så mycket lättare 384 Den 3o Juni f. m. äga rum, som jag har mig särskildt bekant, att det blott varit en utskrsledamots frånvaro, som föranledt det beslut, TJtsk. nu fattat.
Jag vet ej, hvarföre Constit.Utsk., mindre än andra Utsk., skulle fästa afseende på bättre skäl, eller hvarföre ett inom TJtsk. fattadt beslut nödvändigt skall anses permanent för en hel riksdag, då det icke gäller för en påföljande; och om anmärkningen af Utsk. godkännes efter första eller andra remissen är väl alldeles likgiltigt.
Jag vill nu icke längre upptaga R. o. Ad:s tid med vederläggning af mina motståndares skäl, utan slutar roed förnyande af min förklaring, att jag instämmer med dem, som yrka återremiss ä betänk.
Cederström har påstått^ ätt anmärkn:saniedningar icke äro allmänna frågor, och pä grund deraf ansett dem icke heller böra behandlas på samma sätt.
Jag får i anledning häraf erinra, att grundlagen torde bäst få definiera, hvad med allmänna frågor bör förstås, och 44 § Riksd.Ordn. säger i detta afseende, att "med allmänna "frågor förstås sådana, som kunna eller böra komma under "samtliga RiksSt:s öfverläggning och pröfning."
När således anmärkntsfrågor komma under samtliga RiksStts pröfning, måste de också betraktas såsom allmänna frågor och vara underkastade samma former, som för desa sistnämnda äro bestämda.
Samma värde talare, äfvensom Gr.
Posse, har oi'- dat om 106 § och förmenat, att R.
St. icke hafva någon afgörande magt uti frågor, som röra denna §; och Gr.
Posse har derjemte från R.
St:s förmenta oförmåga i denna del slutat till deras oförmåga äfven i afseende på mål, som behandlas efter io7 §.
Detta är likväl ett nog knapphändigt sätt att göra slutledningar; ty der finnes ingen mellansats, sorn kunde tjena till öfvergång från försatsen till slutsatsen, hvilken altså är absolut oriktig.
Men jag går ännu längre och tror, att R.
St. i sjelfva verket äga rätt att afgöra frågor äfven efter 106 §.
Då nemi. i 29 § Riksd.- Ordn. stadgas, att frågor i detta ämne kunna i R.
St:s plena väckas etc., har detta ostridigt afseende på båda slagen anmärkningar, såväl efter ro6 som 107 § Reg.F.; och likasom en anledning till anmärkning kan i Ståndens plena väckas efter hvilkendera § som helst, den io6:te eller 1 oyrde, likaså böra också R.
St. i båda fallen hafva samma rätt att afgöra, sedan Constit.Utsk. blifvit hördt.
Jag tillstår emedlertid, att Frih.
Cederström, som i allmänhet ganska val förstår våra grundlagar, anfört ett skäl, som kunde synas svårt att vederlägga, nemi. sista meningen i 2 mom. 29 § Riksd.Ordn., der det står:
St:s öfver läggningar öfver sådana frågor äfvensom i Constit.Utskrs yttranden skola icke Konungens beslut i mål, som rora enskilda personers eller, «or - Den 3o Juni f. m. 383 corporat Joners rättigheter och angelägenheter kunna ens nämnas, ännu mindre någon R.
S t: s profning underställas.
Jag får likväl härvid försl erinra, att det är Konungens beslut, som icke få nämnas eller klandras, och alt man kan och bör hälla sig vid rådgifvarnes tillstyrkanden.
Dernäst får jag påminna, alt lagstiftaren här tydligen velat blott förekomma alla försök att upphäfva eller ändra Konungens beslut.
För öfrigt är hela detta stadgande endast en tillämpning af 90 § Reg.F., och icke det enda stället, der Riksd.Ordn. gjort oriktig tillämpning af Reg.F:s föreskrifter.
Denna go $ lyder:
St. eller deras Utskrs Öfverläggning eller pröfning må icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen för esk r ifver, komma frågor om em bets- och tjenstemäns till- och afsättande ni. m.
Här förutsattes således, att det finnes något fall då, och något sätt hvarpå Konungens beslut kunna komma under öfverläggning; och detta är just i anmärknlsväg.
Dessutom gäller stadgandet endast för ”frågor om embets- och tjenste”mäns till- och afsättande” &c. Men en fråga är det, hvarpå svar skall löija.
Det är sålunda endast förbjudet att sätta i fråga, huruvida Regeringens och Domaremagtens beslut skola äga bestånd.
Posse har sagt, alt jag mcdgifvit, det grundlagsstiftarne menat annat, än hvad de skrif» vit.
Jag har likväl endast sagt, att tilläfventyrs så för-* hälle sig.
Men vid närmare eftersinnande tror jag mig äfven härutinnan hafva gått för långt.
Ty jag erinrar mig, att 1809 års Ccnstit.Utsk. enhälligt, uti det betänk., som innehöll motiverna till dess förslag till Reg.F., yttrat: ”att ”en sann medborgerlig anda icke länge skulle saknas hos ett ”ursprungligen fritt och manligt folk, hvars regeringsåren» ”der offentligen behandlas och granskas.”
Jag frågar, om med en sådan offentlig behandling kan stå tillsammans en afsigt att instänga granskningen af styrelseåtgärderna incm Constit Utsk:s murar.
Ehrenborgh liar nämnt, att han reserverat sig emot åtskilliga beslut inom Utsk., och deribland mot sättet för ärendernas behandling, nemi. att granska hvarje mål lör sig, i stället för att, såsom han velat, pröfva åtgärderna i deras helhet.
Äfven jag instämmer deri, att denna method att läsa och granska Slatsrådsprottn i alla sina detailler icke leder till ändamålet; ty genom läsning och speciel granskning af en sådan oändlig mängd af mål blir man likasom förläst eller, om jag så får säga, fästlast i specialiteter, att man omöjligen kan öfverskåda det hela.
Man ser i dessa prot. specialiteterna kräla likasom myror i en myrstack; men genom bemödandet att skarkåda hvarje enskild blir det omöjligt att fatta allas förhållande till hvarandra.
Det är såsom Tysken säger:
SDicm flum titt SflictlC» ja feijen fur 8 H. 49 386 Den 3o Juni f. m. lauter 33äUlttet1 nidjt.
Jag skulle derföre önska, att Just.- Ombudsin linge sig uppdraget att vid hvarje riksdag gifva Constit.Utsk. en tableau öfver afskaffade eller utfärdade författningar, åtföljd af ett motiveradt yttrande öfver deras nytta eller skadlighet, samt att enskilda ledamöter af liepresentationen jemväl ville allmännare begagna anmärkningsrätten till ledning för Constit.Utsk.; ty utan en sådan hjelp och ledning för omdömet är det för Utsk. alldeles omöjligt att bedöma hela denna massa af mål oell att göra någon nytta med sin granskning, särdeles då man vid läsningen af Statsrådsprotm beständigt jagas af nödvändigheten att kunna medhinna granskningen inom den för riksdagen i grundlagen bestämda tiden.
Det är också i enlighet med denna min öfvertygelse, som jag icke kan tro annat, än att Utsk., äfven efter slutad granskning af Statsrådsprottn, skall med tacksamhet emottaga de anmärkningar, sorn inom RiksSt. kunna göras och föranleda Utsk. att ånyo genomgå sådana frågor, som tilläfventyrs kunnat undgå dess närmare uppmärksamhet.
Ehrenborghs mening inom Utsk., att man bomle yttra sig öfver styrelsesystemet i sin helhet, syntes mig för öfrigt nog lösligt framställd och var ej åtföljd af något uppgifvet förslag till verkställighet; men Utsk. tycktes likväl vara så litet obenäget att antaga Frihts mening, att jag är öfvertygad, det Hr Frih. helt visst kunnat göra den gällande, om han derpå velat använda samma kraft, som på åtskilliga andra mindre vigtiga ämnen.
Såsom bevis härpå torde jag blott fä nämna, att discussionen härom upptog knappt en timma, då deremot Hr Frih. en annan gång icke längesedan underhöll en hård strid i tvenne dagar om den frågan, huruvida cn vid riksdagens början väckt motion om indragningsmagtens upphäfvande skulle företagas inom åtta dagar eller ytterligare hvila på obestämd tid , för hvilken sednare mening han slutligen vann pluralitet.
Hvad åter reservationer angår, har jag alltid ansett grundlagen lemna minoriteten ratt att låta sina reservationer åtfölja till RiksSt., och Frih.
Ehrenborgh instämde i början med mig, men lät sedermera öfvertyga sig af motskälen, så att han slutligen t. o. m icke ville gå in på den inskränkning, jag medgaf, nemi. till endast de fall, då anmärkning blifvit gjord.
Men äfven uti delta begifvande blef jag öfverröstad, så att minoriteten i intet fall fått tillfälle att för RiksSt, framlägga sin opinion.
Ehuru jag sjelf såsom revisor yrkat på den anmärkning, som ar föremål för Constit.- Utsk:s nu förevar, betänk., linner jag intet skäl att fortsätta anmärkningen längre än till den punkt, hvartill den redan kommit.
Jag skulle således icke yrka återremiss, om icke discussionen numera vändt sig till en principfråga, deri jag stadgat min öfvertygelse, och en så vigtig principfråga, att Den 3o Juni f. ra. 33j den icke bör nedläggas.
Mig synes, atl grundlagen i denna del icke är så tvetydig, sorn man velat påstå, ty det är väl sannt, att Constit.Utsk. i åtskilliga delar har olika befattning med andra Utsk., men grundlagen har icke förbisett denna olikhet, och derföre bestämt i 106 5, att R.
St. hafva intet att skaffa med hvad Utsk. beslutar efter denna 5; hvaremot i 107 § förhållandet är alldeles motsatt och uttryckligen stadgadt, att det är II.
St., som pröfva och fatta beslut.
Men huru skall en sådan pröfning kunna ske, om R.
St. skola vara i saknad af alla grunder för sitt beslut?
Skall ej domaren, som afgör saken, äga rätt att fordra närmare upplysningar i de punkter, som han icke finner tillräckligt utredda, och huru skall detta ske utan återremiss?
Sådant lärer icke kunna bestridas, åtminstone icke der RiksSt. såsom grund för återremissen äska af Utsk. flera upplysningar.
Jag frågar derjemte, hvad skada sker, om Utsk., till följd af återremiss, måste inkomma med ett nytt betänk.
Sådant inträffar alla dagar med de öfriga Utsk:n, och något särskildt undantag för Constit.Utsk. finnes icke- i grundlagen omnämndt.
Andra sidans åsigt hemtar härvid intet stöd af grundlagens ordalydelse, och jag vågar påstå, att man icke mer kan vägra återremiss på Constit.Utsk:s än på andra Utskts betänk:n, utan att sjelf skapa sig en ny grund!ags-§, som i verkligheten icke finnes Jag deremot ledes ej blott af den bestämda ordalydelsen i 107 §, utan jemväl af åtskilliga andra. 56 § Reg.F. uppdrar en bestämd skillnad i behandlingssättet emellan grundlagsfrågor och alla andra frågor, och 0111 nu meningen varit att göra något särskildt undantag för de frågor, hvarom 107 § handlar, hvarföre har då icke detta undantag jemväl blifvit införd t i 56 §?
Jag kan väl för öfrigt icke förklara, huru fyra bland grundlagsstiftarne kunnat vara af annan mening; men livar och en följer sin öfvertygelse, och min är ganska bestämd deruti, att grundlagen aldrig åsyftat något hinder för återremiss af hvilket betänk, som helst.
Befarar man, att Gonslit.
Utsk. derigenom skulle alltför mycket utbreda Statsrådsprottns hemligheter, så förtjenar en sådan farhåga i detta fall så mycket mindre afseende, som anmärkningen kommit från ett annat Utsk. och blifvit föranledd af R.
St:s revisorer, hvilkas berättelse utgör underlaget för RiksSt;s öfvertygelse i ämnet och redan spridt tillräckligt ljus deröfver.
Icke heller må man frukta, att R.
St. skulle gripa in i grundlagen och bryta emot 90 §; ty här är endast fråga att bedöma principerna för Regeringens handlingssätt.
Ehrenborgh: Gr.
Cronhjelm har nu beträdt samma bana, som vid föregående riksdagar hans företrädare i den ställning, han nu innehar, att nemi. hålla sig till generella anmärkningar och mera tala till känslan, än till omdömet.’ Jag skall icke följa honom på denna väg, isyn - 3SS Dcu 3o Juni f. ra. lierhct som elen nu förevar, frågan synes, efter allas medgifvande, vara af mindre vigt, och vi troligen återkomma till samma ämne, när stutbetänk. förekommer.
Jag vill derföre nu endast vidtaga, der Gr.Posse slutade emot Hr Dalman i afseende på principfrågan.
Dalman liar trott, att den sats, som af Gr.
Posse och mig försvaras, icke hemtar stöd af grundlagen, utan endast af auetoriteter och föregående riksdagars praxis.
Jag får i anledn. häraf förklara, att jag, äfven utan afseende på föregående praxis, tror mig vara i tillfälle att ådagalägga satsens riktighet, ehuru jag, af aktning förStåndet och majoritetens vid föregående riksdagar uttalade opinion, icke ansett mig i främsta rummet böra framställa min enskilda åsigt.
Jag hade icke glömt, att Landtmarskalkarna Mörner, Sandels och De Geer vägrat propos. på återremiss af så beskaffade betänkrn som det ifrågavar., och jag hade icke heller glömt, att majoriteten inom Ståndet gillat denna vägran, ej heller att nuvar.
Landtm, tillförne inom Ståndet yttrat en opinion, som för honom gör omöjligt att nu tillåta sig propos. till återremiss.
Jag hade trott, att dessa auetoriteter skulle vara mera öfvertygande, än mitt enskilda begrepp om grundlagen ; men då man icke velat lyssna till dessa exempel, finner jag mig böra äfven framställa de skäl, hvarpå mitt omdöme är grundadt.
Jag hemställer härvid till Hr Dalman, om hail icke såsom lagskipare skulle, vid jemnförelsen emellan 107 § Reg.F. och 2g § Riksd.Ordn. komma till det omdöme, att R.
St. sjelfva eller enskilda ståndsledamöter aldrig kunna göra anmärkningar, utan endast väcka a u mär k n :sa n I ed n i n g a r.
Hr Dalman har erkänt, att R.
St. icke kunna göra anmärkningar efter 106 §, och med den ljusa blick, som Hr Dalman har, när han vill begagna den, och som här ledt honom i sitt viktiga omdöme öfver iq6 §:s mening, torde lian äfven få medgifva, att io7§lemnar Uisk. och enskild ståndsledamot endast rätt till anmärkn:sanledpingar, och att de icke blifva anmärkningar, med mindre anledningarna af Gonstit.Ulsk. godkännas.
Detta synes alldeles klart vid jemnförelse emellan de särskilda njomenterna i 107 §, der det i andra morn- heter:
St:s p 1 e n t. väckas och af andra R.
St:s Utsk. än Gonstit.
Utsk. hos Stånden andragas; hvaremot i första morn- står:
Skulle Constit.
Utsk. anmärka &c. Rättigheten att väcka frågor i ämnet eller att framställa anmärkmsanledningar är här tillagd enskilda ståndsledamöter och andra Utsk. än Constit.- Utsk.; men rättigheten att anmärka tillhör endast Constil.Utsk. collectivt, och först sedan anmärkning skett af Utskts majoritet, tillhör det R.
St. att afgöra, om Rikets väl kräfver , att hos Konungen genom en skrifvelse anmäla en önskan om entledigande af den eller dem af Konungens rådgifvare, emot hvilka anmärkning blifvit gjord, såsom det heter i Dc n 3o Juni f. m. 38y nämnde §.
Jag hemställer, om ej detta är lika klart, som att ingen anmärkningsanledning kan äga rum efter 106 §.
Jag anser emedlertid föga värdt att längre uppehålla mig vid detta ämne, då fråga mindre är om sjelfva saken, än om en princip, som alltsedan år i8i5 utgjort en kär anledning för motsidans talare till förnyade strider.
Jag skall således ej vidare fullfölja min argumentation, och vill blott till Hr Cederschjöld förklara, att jag icke anser det vara rätta stället att här uppgifva, hvad som inom Utsk. sig .tilldragit.
Det är i anledning af Gr.
Cronhjelms yttrande, som jag nödgas ånyo uppträda.
Den värde ledamoten har påstått, att intet förbud i grundlagen finnes för återremiss af Constit.Utsk.‘s betänk:n i anmärkn:sfrågor, och derom har ingen med honom tvistat; men då han sedermera sagt, att då fråga uppstår om tolkning af grundlagen, sker den alltid till skada för folkets rättigheter, måste jag erinra, att här icke är fråga om någon tolkning af grundlagen, utan om bokstaflig tillämpning deraf; och då han uppmanat sina motståndare att uppgifva den bokstaf i grundlagen, hvarpå de stödja sig, vill jag blott påminna, att jag redan uppgifvit det stadgande, som föreskrifver i hvilken form Conslit.Utsk. bort afgifva sina ifrågavar. betänk:n.
Om Utsk., såsom det rätteligen bort göra, icke i dessa betänktn uppgjort särskilda grundlagsvidriga rubriker för målen eller ingått i någon utveckling af de beslut och åtgärder, som varit föremål för de väckta anmärkn:sanledningarna, utan helt enkelt uti afgifvit memor., deri ingen enskild person eller särskildt beslut varit omnämnda, förklarat sig, med anledning af remitterad anmärkn:sanlédning, icke hafva funnit skäl att tillämpa hvarken 106 eller 107 §, så vore det roligt att veta, hvilka anmärkningar emot ett sådant memor. kunnat göras, som skulle hindra dess antagande, såsom det heter uti 56 §.
All fråga om återremiss hade då af sig sjelf förfallit, och det hade endast återstått att lägga memor. till handlingarna.
Hr Lagerhjelm har väl sagt, att återremiss förutsätter, att Utsk. skulle kunna inkomma med ett nytt betänk, deri Utsk. kunde framlägga nya motiver och nya skäl för sin framställning; men grundlagen medgifver icke, att Utsk. någonsin ingår i en sådan utveckling af anmärknrsfrågor, hvilket, der det skett, således är en öfverträdelse af lag, och sålunda kan icke grundlag stiftas eller förändras.
Cronhjelm har vidare sagt, att då fråga om Statsrådets decharge förekommer, ansåg han 90 § livilande och ämnade icke att ställa sig densamma till efterrättelse.
Jag kan deremot för min del icke tro, att någon grundlags-^ vid hvilket tillfälle som helst upphör att tjena till efterrättelse, och jag lemnar derhän, hvad påföljden kan blifva af den värde ledamotens föresats, i fall den verkställes. Hr 390 Den 3o Juni f. m.
Dalman har åter sagt, att anmärkningsanledningar icke lunna viickas efter 106 §.
Han har likväl sjelf vackt en anmärkn:san!edning, hvars innehåll vi icke borde k£nna, men hvilken han sjelf obehörigt kungjort i tidningarna, af hvilka vi sett, att han emot en af Konungens rådgifvare yrkat ansvar efter 106 §.
Jag är väl oviss, om det i tidningarna införda innehållet är riktigt och kan ej ansvara derför; men då Hr Dalman, som måste ansvara för riktigheten af hvad han i sin egen tidning infört, nu påstått, att en anmärkning efter 106 § icke kan af enskilda ståndsledamöter göras, här han således sjelf, efter sin egen tanka, begått en olaglighet.
Jag lemnar för öfrigt derhän, hvarifrån man hemtat den mening, att anmärkningar efter 106 § icke kunnat göras af enskilda ståndsledamöter.
Min öfvertygelse är, att sådant kan ske; ty när den enskilda ståndsledamoten gör en anmärkning, tillhör det honom endast att uppgifva anledningen, men icke att bestämma eller yrka ansvaret, vare sig efter 106 eller 107 §.
Det beror ensamt på Constit.Utsk., om 106 §. skall tilläfhpas, och i fall Utsk. icke heller funnit skäl att efter 107 § anmälan göra, bör det sådant anmäla, utan att nämna iuiniärkn:sanledningens föremål.
Huru skulle en sådan anmälan kunna föranleda till annan åtgärd, än att läggas till handlingarna?
St. hafva ostridig rätt att slutlgen pröfva och afgöra sådana af enskilda ledamöter eller af andra Utsk. väckta anmärkn:sfrågor, är det hvarje ståndsledamot öppet att, sedan Constit.Utsk:s anmälan blifvit lagd till handlingarna, uppträda för att yrka den propos., huruvida Ståndet anser Rikets väl kräfva, att man begär den eller de personers entledigande från deras inneliafvande Statsråds- eller föredrggande-befattningar, emot hvilka anmärkntsanledning varit riktad; dock utan att RiksSt. någonsin få ingå i öfverläggning om särskilda regeringsbeslut.
Detta är genom grundlagens tydliga ord bestämdt, och endast från missbruken dels i Constit.Utsk. att inkomma med motiverade hetänkm och dels af enskilda ledamöters lagbrott, hvilka låtit i tidningarna offentligen kungöra sina an märkn:sanledningar, kommer den oreda i begreppen, som denna discussion uppenbarat.
I principfrågan, örn återremiss af Constit.- Utskrs ifrågavar. betänk, kan äga rum, har en ledamot, Gr.
Posse uppmanat mig att framlägga den vederläggning af hans i dag afgifna yttrande, som jag sagt mig punkt för punkt hafva fullgjort redan vid 1818 års riksdag, och den värde ledamoten har gifvit mig anstånd härmed, intilldes denna dags prot. blifvit justeradt; men då jag just nu är i tillfälle att efterkomma uppmaningen, torde han tillåta mig att göra det genast.
Jag har verkligen uti mitt yttrande vid 1818 års riksdag upptagit alla de skäl, sorn Gr.
Posse uti sitt första yttrande i dag anfört, och jag har efter förmåga sökt Den 3o Juni f. m. vederlägga dem; det ankommer på R. o. Ad. att bedöma, huruvida jag häri lyckats.
Jag medger dock, att Gr.
Posse nu uti sitt sednare yttrande tillagt ett ytterligare skäl emot Hr Dalman, som jag icke upptagit; men jag skall komma till detta skäl sedermera.
Jag yttrade mig vid 1818 års riksdag, då fråga var om antagande af en förändrad redaction af 107 §*, i den riktning, som man nu vill tyda § sådan den är, på följande sätt:
Boye uppläste derefter sitt den a3
Maj 1818 afgifna yttrande, hvilket igenfinnes uti 6 bandet a:dra afd. af H. B. o. Ad:s prot. vid samma års riksdag, pag. i3g—149 J Jag medgifver, att här äro flera skäl upptagna, än dem Gr.
Posse anfört; men alla hans skäl finnas besvarade, utom ett enda i hans nu afgifna sednare yttrande, som blifvit rik— tadt emot en mening af Hr Dalman, hvilken jag måhända icke riktigt uppfattat, men, så vidt jag förstod, innebar, att R.
St. skulle kunna afgöra anmärkntsfrågor, huru de behagade.
Jag delar icke denna Hr Dalmans mening, och då Gr.
Posse i anledn. haraf frågat, om R.
St. äfven, då Constit.
Utsk. beslutat att tillämpa 106 §, ägde att afgöra frågan, huru de behagade, så gäller väl denna fråga såsom vederläggning emot Hr
Dalman; men jag frågar å min sida, om det ligger någon logisk tanka deri, att R.
St. derföre, att de icke kunna tillämpa 106 §, skola upphöra att utöfva sin opinionsrätt efter 107 §, och denna ratt betages dem, då man icke vill tillåta dem alt sjelfva afgöra,frågor efter sistnämnde §.
Posses anmärkn. vid mitt yttrande, att vägran af återremiss här skulle vara maladroit, så vill jag blott förklara, att jag dermed icke syftat på någons öfvertygelse, utan på behandlingssättet.
Jag leinnar gerna åt den värde talaren att qvarstå vid sin öfvertygelse; men jag kan ej frångå den mening, att man förfär mal-adroit, då man genom behandlingssättet gör den sak dålig, som icke ens är sjuk.
Det lärer vara en på erfarenheten grundad sanning, att ingen lag kan skrifvas så, att den icke lemnar rum för tolkning på mer än ett sätt, och detta står äfven fast i afseende på vår grundlag.
Det har icke ens hjelpt, att en värd ledamot för några år sedan utgaf en slags grundlagscateches, hvilken likväl sjelf var af den beskaffenhet, att den af mig och flera i åtskilliga delar icke kunde antagas såsom rätt enlig med grundlagen.
Nu har här likväl blifvit påstådt, att grundlagen i detta fall skulle vara så alldeles tydlig, att den icke kunde tolkas på mer än ett sätt; men jag tror, att härigenom deras öfvertygelse blifvit något för nära trädd, som, i stället att läsa blott några rader af 107 §, läsa den i sin helhet och i sammanhang med andra Jag tror äfven, att samma ledamot, som fällt nyssnämnde påstående, jemväl har orätt, då han trott sig vid vissa Den 3o Juni f. bi; tillfallen lunna undgå att ställa sig 90 § till efterrättelse»
Denna § stadgar tydligen, att under R.