Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det gjorde henne på samma gång ondt att se väninnans allvarliga, vädjande ögon, så stora, och fuktigt glänsande i den skumma dagern; – der var något så oskyldigt rart i detta lilla blonda hufvud öfver den hvita nattlinnekragen, något som rörde henne, hon visste inte hvarför.
Hon ville verkligen så gerna vara upprigtig, men hon kände sig med ens så blyg.
– Ja, men, kära Anna – började hon osäkert och långsamt.
Hvad vill du egentligen jag skall förtro?
– Alltsammans.
– Alltsammans?
Men du säger ju, du har sjelf sett det?
Så är der ju ingenting att tala om.
– Ja, jag har sett det, bröt det ut.
Och du kan vara glad, att det var jag som såg det.
Hon sträckte sig ännu längre fram öfver sängkanten och såg fast på Alice, medan hon talade med stark tonvigt på hvartenda ord:
Jag var på andra sidan hagtornshäcken i kväll.
Der blef alldeles tyst några minuter.
Anna stirrade oafvändt på Alice, som blef vid att tiga.
– Att tänka, att jag skulle se dig ha ett hemligt möte med en karl!
Och låta dig kyssas af honom – så – så förfärligt!
Alice satt ännu och såg ned i knäet med kammen i hand.
Trots det, att hon var dödligt förlägen och grundligt retad öfver Annas upplexningston, så framkallade ändå dessa ord ett minne, som – – – Under det Anna talade vidare, slöt hon ögonen och smålog för sig sjelf i hemlig, jublande fröjd.
– Hur kunde du, Alice?
Och du vet ändå, lika väl som jag, allt hvad folk säger om honom.
– Men, käraste du – – –
– Mins du, hur indignerade vi brukade vara öfver kvinnor, som förnedra sig till att älska osedliga män?
Och den som inte var minst indignerad, det var du.
Alice suckade – af otålighet.
Allt detta var ju så förfärligt länge sedan!
Hvad i all verlden hade alla de floskler hon brukade deklamera om böcker att göra med henne sjelf och Georg?
Det var ju något helt annat.
– Att inte Anna kunde begripa det!
– Men om der nu inte fins några rena män? sade hon medlande, liksom på försök.
– Så är det vår pligt att afstå ifrån dem, när vi få veta det.
– Det märks jag inte har varit hemma på länge!
Alices ton var nu både retad och högdragen; hon kände sig strax säkrare, så fort ämnet blef mera allmänt och icke precis höll sig blott till henne sjelf och Georg.
Ni är ju stormtokiga allesamman med era tusende teorier och fordringar.
Ja, om ni ändå lefde efter dem.
– Tror du t. ex. att Augustas fästman är absolut “ren“?
Anna teg litet.
Det vet jag inte, sade hon slutligen, nästan med gråten i halsen, på en gång ond och upprörd öfver Alices hånfulla ton.
Att hennes “bästa vän“, som hon hade litat så säkert på, strax vid första frestelse skulle svika kvinnans sak – det grep henne, ömtålig som hon nu var, djupt och bittert.
Ty för Anna Saxe, hvilken i hela sitt lif varit ekonomiskt och socialt oberoende, var just detta – fordringen på mannens renhet – kvinnosträfvandenas första och största mål.
Hennes puritanskt stränga rättfärdighetskänsla, hennes kvinligt kyska förakt för all sensuel utsväfning, genom det plågsamma medvetandet af faderns lättsinne ökadt till afsky, hela hennes öfverhufvud ensidigt spiritualistiskt anlagda kynne – fann i denna absoluta fordran på absolut renhet en fast bestämd hållpunkt, hvartill hon kunde kedja hela sin blinda tro och sin lidelsefulla, fanatiska energi.
Hon låg stilla och plockade med fingrarne på garneringen omkring örngåttet.
Tårarne runno sakta ned för hennes kinder, och läpparne skälfde spasmodiskt smärtsamt, som på ett barn, som gråter.
Alice kom fram och satte sig på sängkanten.
– Käraste du, var nu inte ledsen på mig, sade hon hjertligt och kysste den motsträfviga Anna.
Detta är ju ändå något, som engång måste hända oss alla – och, du, det är ju det bästa, som kan hända oss.
Seså, var nu inte ond – du är i alla fall den första som får veta det.
Anna bara snyftade och borrade hufvudet djupt ned i kuddarne.
När Alice kysste henne, kom scenen bakom hagtornshäcken åter fram, och hon kunde inte uthärda att se kusinens leende – der var något orent i det, tyckte hon.
Men Alice tänkte icke längre på henne.
Med händerna i knäet, småleende, med nästan slutna ögon, blef hon halfklädd sittande kvar på sängkanten – betagen af den nya lycka, som så fylde hela hennes själ, att der knapt var plats till något annat.
Hon drömde denna eftermiddags möte bakom häcken omigen så tydligt – – – Hon såg honom framför sig på knä, smygande sig ömt intill henne – så tätt, så tätt – och hon hörde hans röst igen – ord för ord: “Jag älskar att höra ditt hjerta slå – så fast, i sprittande och ändå jämna slag, – det är som kunde jag följa blodets varma, böljande ström ända in i dess hemligaste och innersta källor – – – Ty jag älskar dig, Alice, med allt hvad der i mig fins af ungdom och hopp, med allt hvad der fins af fruktan och sorg och glädje och längtan“
– – – Och hon såg hans ögon, allvarligt leende, innerliga, fuktigt glänsande – till de med ens blixtrade till i jubel och han stormande drog henne intill sig med ett regn af kyssar – – –
– Anna – hon måste tala med någon.
Är der någon, som har kysst dig – rigtigt?
Anna tittade upp under den upplyfta armbågen – ett ögonblick – indignerad, förebrående, med rödgråtna ögon:
Men Alice!
Hur kan du tro – – –
Åhnej, jag vet – – – Hon reste sig upp.
Det blir sent.
Godnatt, sof godt!
Hon stod och dröjde litet med hufvudet på sned, – alltjämt leende – så sade hon blott igen:
Alice hade hållit på, att hon sjelf ville säga det till fadren, men ännu – det var väl en vecka efter den der eftermiddagen på landsvägen – hade hon inte kunnat komma sig för.
Och en kväll – de hade följt ett stycke på väg herrarne Lexow som varit på Vårnäs till té – förekom fadren henne.
De två voro ensamma, ty Anna och Eva hade alltid nu något skäl att bli hemma från aftonpromenaderna, och det var blott undantagsvis fru Cécile, som blef mer och mer loj och ointresserad, hade lust att följa med.
De hade nyss vid vägkröken skilts ifrån de båda bröderna, och Alice gick nu och gnolade halfhögt för sig sjelf, småleende, i det hon tungt och sjelfsvåldigt, med hufvudet litet bakåt, hängde vid fadrens arm.
Han såg ned på henne en stund – hon märkte det icke.
Så skakade han på hufvudet och sade undergifvet med en halft bekymrad, halft skälmaktig blick:
– Ja, Alice! – Det är ett dåligt parti.
Hon tittade upp med stora ögon.
– Men, pappa – – – Hon rodnade och strök kinden på engång smekande och generadt emot hans rockärm.
– Ja, för du inbillade dig väl inte, att jag har gått som en blind och döf här hela tiden, dag ut och dag in, mellan dig och Lex – – Alice lade handen öfver hans mun, – det gamla kamratskapet var plötsligt kommet igen.
Det var visst den sympatiska skalkaktigheten i fadrens blick som gjorde henne så säker och modig.
– Seså, min egen flicka – han tog hennes hand i sin.
Låt oss nu tala allvarligt.
Hvad tänker Monsieur, Madame et Bé – – etcetera lefva på?
– Åh, fy, pappa, att du nu strax – – –
– Jag skulle inte ha varit så förståndig, när jag var så gammal som du, det medger jag.
– – – Ja, låt oss nu tala ogeneradt och förtroligt som ett par vänner och kamrater, som vi ju alltid ha varit.
– Ja, pappa.
– Ser du, efter allt hvad jag vet, har han – var lugn, du ska få slippa namn! – han, således, ingenting kvar af sitt arf, utom en lifränta på ett par tusen om året, som gubben morbrodern stälde om åt honom strax innan han dog i höstas.
– Du vet hans mor var en Kars af de rike Karsarne till Fallebonäs?
– – Men han är ju ingenting, det är det värsta.
Kanske kunde han nu med sin erkända tekniska talang och sina goda relationer fått en eller annan charge vid akademien eller Nationalmuseum. om han bara inte gjort sig så komplett omöjlig med sina barocka och extravaganta konstteorier.
Allt detta vet du kanske inte?
Men jag tror han har rätt.
Hans ton var ironiskt undergifven.
Herregud, Alice, att jag skall se min egen romantiska sentimentalitet till den grad gå igen hos dig!
– Och hvems skull tror du det är, söte far?
Hon böjde sig fram och såg honom skälmaktigt in i ögonen med den blick hon af erfarenhet visste han aldrig kunde motstå.
Hvem var det, som presenterade mig “Buch der Lieder“ på min fjortonde födelsedag och lärde mig engelska ur “Childe Harold?“
Hvem var det, som efter hvar middag han kom ifrån gjorde narr åt les bourgeois, och som hvar dag höll sin lilla oskyldiga fiicka till att läsa ett stycke af Byron, som ett kapitel af bibeln?
– Det var en förvänd uppfostran, Alice, jag medger det.
Herregud, vi blir ju alla kälkborgare med tiden, det borde jag ha vetat!
Men så har jag ju också blifvit straffad för det jag föraktade katekesen och “Råd till min kära dotter“.
– Hör, pappa – det kom något tvekande.
Jag har väl några pengar?
– Inte ännu, min lilla.
Du blir kanske engång rätt förmögen – men inte öfverdrifvet, det säger jag dig.
Egendomen här kostar mycket pengar, och tiderna tecknar sig till att bli dåliga, så – – – Och det värsta är att ni båda två äro så anlagda för lyx och raffinemang i allting – han kanske ännu mer än du.
Ja, jag vet verkligen inte, hur det skall gå.
Alice såg upp – ängsligt, forskande – hans ansigte var så allvarligt.
Hon fick nästan tårarne i ögonen.
– Men, pappa, hur skall vi då göra?
– Seså, blif nu inte ledsen!
– Det är också förbannadt dumt af mig – – – Jag skall tala med Lexow, han och jag skall väl finna på råd, skall du se.
Men på 2,000 kronor tror jag inte herrskapet kan lefva.
Alice teg litet; så sade hon eftertänksamt:
Vet du, pappa, jag tror allt det är dumt, att jag så litet fått lära mig att handtera pengar.
Jag har verkligen inte begrepp om, hur mycket man behöfver för att lefva under ett år.
– Det är också den fördömda romantikens skull, skämtade han.
Jag skulle ha satt min stora hufvudbok med “Debet och Credit“ i handen på dig i stället för Heine.
Det hade visst varit bättre.
– Men – hon smålog klipskt, litet kokett – så hade kanske hvarken du eller han tyckt så mycket om mig, som ni nu gör.
– Det är troligt.
Han böjde sig plötsligt ned och kysste henne.
Hör, Alice – jag är allt bra svag för dig, när jag säger “ja“ till det här.
Slägten tyckte, att Alice Brandt kunde ha gjort ett bättre parti.
Hvem hade väl trott, att hon, som var så stolt och noga på det, skulle nöja sig med en misslyckad, nästan ruinerad bildhuggare, bekant för sina excentriska åsigter och dertill omtalad som en genomdrifven roué.
Han gifte sig naturligtvis för hennes pengar – det var man strax på det klara med – isynnerhet när man också fick veta, att han som kontorist och kompanjon hade ingått i svärfaderns enskilda affär, för att sedan i en framtid öfvertaga den, då bankdirektören nemligen mer och mer upptogs af offentliga och kommunala angelägenheter.
Det var just ingen lysande samhällsställning för Alice, – hon, som man alltid trott pretenderade på att bli minst grefvinna.
Men det var icke värdt, att säga något om detta till henne sjelf.
Så snart fru von Saxe fått veta förlofningen, som förresten icke eklaterades förr än en månads tid före bröllopet, ville hon genast försöka tala allvarligt med sin brorsdotter och i all välmening varna henne för att nu i ungdom och öfverilning taga ett steg, som hon sedan i framtiden kanske – ja, säkert, skulle ångra; – men det tjenade till rakt ingenting.
Alice var först litet generad och satt och smålog artigt-intetsägande med nedslagna ögon, under det fastern högtidligt förberedande började med att ge mystiska vinkar om äktenskapets verkliga väsen, och att unga flickor alldeles inte visste, hvad det var de gingo till mötes – de kunde aldrig vara nog försigtiga.
Men när hon derpå öfvergick till att direkt tala om Georg Lexow och bevekande, med handen på hennes arm, frågade Alice, om hon verkligen kunde våga att binda sig så ung, helt och hållet öfverlemna sig åt en man, om hvars förtid hon visste så litet – då var det slut med Alices tålamod.
Hon reste sig, liksom besvärad, och svarade mycket förnämt och afböjande, att i denna sak visste hon så mycket hon ville veta.
“Faster skall icke vara orolig för mig i något afseende – jag är naturligtvis faster mycket tacksam, jag vet nog det är en vigtig sak och allt sådant der, förstås – – – Men jag försäkrar, jag har betänkt mig“.
Bröllopet stod vid nyårstid på utsatt dag.
Ett storartadt bröllop med middag för sjutti personer, åtta tärnor och altare klädt med lefvande blommor.
Alice ville det skulle vara “konvenabelt“.
Det var åtta dagar efter – i skymningen, i fru Alice Lexows salong.
Draperierna – med ljusgrå botten och stora fåglar och blommor i många lysande färger – voro tätt ihopdragna för dörrar och fönster, och der de, inte täckte, voro de ljusa väggarne tätt behängda med mörka oljetaflor, som tungt lutade sig fram i förgylda ramar, eller med diskret prydliga fotografier och fototypier innefattade i skuret trä, här och der en halfutslagen solfjäder eller en fantastisk porcelainesbibelot på en framspringande hylla.
I hörnet bakom den svarta flygeln stod ett mycket högstammigt palmträd och i det midtemot en Augustusbild i marmor – lätt ljusröd i skenet från den skära lampetten bredvid, – det enda ljus, som utom brasan fans i rummet.
Möblerna voro svarta med öfverdrag i ljust grönblått sammet och stodo framdragna från väggarne – en konversationssoffa med blommor midt på golfvet.
Ett förgyldt staffli med purpurdraperi bar en stor, långsmal tafla – en af Gustave Moreaus fantastiskt fina kvinnofigurer.
På ett lågt, inlagdt bord stod en liten kaffeservis för två, och på ett annat i ebenholz – längre borta, i en grupp af stolar – en bukett halfvissna violer i ett smalt krystallglas, en stor parfymflacon med prismaslipad propp och en af Charpentiers gula volymer, uppslagen och vänd med permarne uppåt.
I närheten af kakelugnen reste sig en målad paravent med växter bakom, och stora kuddar ofvanpå hvarandra lågo framför den; mellan fönsterna var hel spegelvägg.
Luften var litet blå af en nyss rökt cigarett.
Alice satt i en högryggad, snidad ekstol framför elden.
På armstödet bredvid satt Georg – hennes nacke hvilade på hans arm.
Hon hade slutna ögon.
– Är du sömnig, Alice?
– Nej – hon såg upp, hufvudet låg djupt bakåt.
– Hur kan du tro?
– – Men det är så skönt att få hvila, hon suckade.
Jag har liksom aldrig haft hvila i hela mitt lif förrän nu.
Han skrattade lågt och böjde hennes hand, som han höll i sin, löst fram och tillbaka, medan han gungade med foten mot mattan.
– Du – som aldrig gjort annat än latat dig – – –
Hon flyttade hufvudet längre in mot hans axel, så att hon då och då kunde se upp till honom, medan hon talade.
– Vet du då inte, att jag är född med oro i blodet, med nerver, som alltid darra, antingen af längtan eller ångest?
– Ser du, jag tror det, att jag hade en så trist barndom, att det – – –
Han böjde sig ned och kysste henne häftigt.
Om du visste, hvad din hals är frestande, när du talar så – så – med hufvudet bakåt.
Halsens mjuka linier, strupen som liksom böljar under det skära, varma hullet, och – –
Han knäppte upp de öfversta knapparne i hennes klädningslif och kysste henne på halsen flera gånger – – – Åh, Georg, då!– Men hon tryckte sig smekande närmare intill honom och lade båda armarne kring hans hals.
Georg då – – –
– Det var en nedrigt chic korsett du har – ljusröd med silfver – – –
– Känner du inte den ännu?
Hon skrattade lågt och borrade hufvudet djupare in mot hans skuldra.
De sutto tysta några ögonblick; det sista ännu flammande vedträet i brasan bröts knastrande och föll ihop till glöder.
Alice rätade sig i stolen och började knäppa igen sitt klädningslif.
– Så jag måtte se ut!
Det är då för väl Anna Saxe inte kan se mig i kväll.
– Hvad du måtte ha för en storartad respekt för henne?
Eller vill du kanske spara henne för afundsjuka?
– Hör på, Georg!
Alice drog sig helt in i andra hörnet af den breda stolen – hufvudet på sned inemot kanten af ryggstödet – och såg uppmärksamt på sin man.
Att inte du blef kär i henne, det har jag ofta undrat på.
Du, som är bildhuggare.
Ty hon är då alldeles regelbundet vacker – mycket vackrare än jag.
Georg hade glidit ned på knä på kudden framför stolen.
Han tog nu båda hennes händer.
– Hvad du är naiv?
– Eller är det kanske koketteri?
– – – Tror du man blir kär i en näsa, i ett par stora ögon eller ett par små händer?
– Nej, du, inte nu – riddarne och trubadurerne blefvo det kanske.
Men vi moderna menniskor, ser du – – det som gör en kvinna oemotståndlig för oss, det är – – – Ja, jag ser på ditt leende, att du vet det lika väl som jag!
Det är något obeskrifligt – något, som ligger i sjelfva de smekande linierna af hennes kropp, i den nervösa, omedvetet vällustiga skälfningen af ett leende, i klangen af hennes röst, i rytmen af hennes gång, i böjningen af hennes arm och handled, i hennes sätt att slå upp ögonen, i hennes helsning, i hennes handtryckning – –
Ännu med hennes händer i sina tog han och bredde ut hennes armar, så att öfverkroppen fritt tecknade sig mot ryggstödet, under det han på samma gång lutade hufvudet tillbaka och såg på henne.
– För det jag är bildhuggare, säger du?
– – – Tror du då en konstnär nu har samma smak som antikens eller renässancens?
Hvad tror du väl Praxiteles eller Angelo skulle ha sagt om en sådan skönhet som t. ex.
Sarah Bernhardts?
– – – Fy fan, hvad hon är mager, skulle de helt simpelt ha sagt!
– Du inbillar mig då inte – Alices ton var litet ironiskt öfverlägsen – att du som Baudelaires dekadanshjeltar – – –
– Har du läst Baudelaire?
Jag upptäcker nya fullkomligheter – – – Nå, gå på!
– Jo – det var bara det – – – Jag kan inte föreställa mig, att du, som de der raffinerade herrarne, skulle gå omkring och svärma för “la beauté maigre“.
– Inte precis – – Han drog på orden.
Men se nu på dig sjelf t. ex.!
Du är mitt ideal.
Rank och smidig med ditt hvita, outvecklade jungfrubröst, dina veka, runda armar, inknipna nedanför skuldran, dina nervösa händer och små, ansträngdt ådrade fötter, – med dina ögon, än kyliga som blått stål, än tiggande, ängsligt ömma som en förälskad dufvas – – Min dufva, min lilla dufva!
– – Han lade armarne kring hennes midja och kysste henne långsamt öfver hela ansigtet, medan han talade.
– Och din hud, som är så blek – inte som rosenblad eller marmor, utan som matthvit bernsten; och ditt hår, som skiftar, känsligt för hvar ljusstråle, och dina tunna, skälfvande näsborrar – som perlemor – – Och dina läppar, så fint och säkert svängda, med sin lilla frestande skälfning, och sitt stilla, snabba leende med händerna om hennes kinder höll han hennes hufvud litet tillbaka – Och blott jag vet, hur brännande och fiberstarka de kunna vara – – –
– Det ringer!
Georg, då! – – – För Guds skull – – – Det är Emilie och Anna naturligtvis.
Alice halft hviskade – hastigt, medan hon brådskande reste sig upp.
Säg till Lotten, att hon tar ut kaffet och tänder på stora lampan, och öppna så du, är du snäll.
Jag måste göra mig en smula i ordning, innan jag visar mig – – –
De unga damerna kommo in, företrädda af fru v. Saxe.
– Välkomna!
Alice kommer genast ...
Alice kom in med luggen i ordning, småleende:
Så snällt det var af er att titta upp – det var då rigtigt roligt.
Slå er ner nu, rigtigt.
Faster är väl trött af de många trapporna – – –
– Ja, visst bor ni högt uppe, men så blir man ju också belönad, när man väl sträfvat sig upp.
Fru v.
Saxe knäppte pustande upp kappan och lyfte på floret, medan hon såg sig omkring.
Snart blir du väl trött af, min söta, att höra mig säga, att här är förtjusande – – –
– Men, snälla flickor, tag då af er – ni blir ju alltför varma.
Eller lossa åtminstone på kapporna – – –
– Fröken Lundin ser på min lektyr?
– Emilie stod borta vid det lilla svarta bordet och undersökte sakerna der.
Det är Edmond de Goncourts nyaste – Chérie.
Emilie bläddrade likgiltigt i boken.
Jag läser nästan aldrig utan vår literatur – den nya menar jag.
Man har minsann inte tid med så mycket, och den är nu så allvarlig och upplysande i många frågor – – –
– Det är den också – naturligtvis.
Mycket allvarlig och dugtig.
Det göres nu aktningsvärda bemödanden på alla områden – – –
– Ja, och det som isynnerhet tilltalar mig, är att författarne så ädelt använder sin gåfva i samhällets tjenst.
Det är ej “blot til Lyst“ man skrifver nu för tiden.
– Sitt då ned, fröken – han sköt fram en fåtölj.
Ja, det är naturligtvis indiskret att tala om, när man inte är mer bekant – men jag har hört att fröken också litet – Hvad?
– Visst inte!
Emilie rodnade häftigt.
Grosshandlaren må inte tro, att jag har så mycket talang.
Men intressen kan man ju väl ha.
– Nå ja, då!
Jag ber om ursäkt – relata retuli, bara.
– – Jag har förresten lust att skrifva en roman, jag också, tillade han skämtande.
– Om konstnärslif?
– Nej, svarade han tvärt.
Jag skulle taga en verklig person till ämne, t. ex.
– Det var då också ett ämne – – –
– Ett briljant ämne, fortfor han ifrigt.
“L’homme-femme“ – kan man väl tänka sig något bättre?
Ett lif bara af geni och kärlek!
För en tio år sedan hade jag den äran att träffa henne på Nohant.
– Der var en något sökt likgiltighet i Lexows sätt att berätta detta.
– Jag är ju litet bekant med Maxime, sonen.
Präktig kvinna in i det sista.
– Och en sådan nedrig tur det fruntimret också hade!
Georg lutade sig tillbaka i stolen och sträckte ut benen framför sig, medan han oafvändt såg på Emilie.
Tänka sig! att falla öfver två sådana karlar som Musset och Chopin – för att inte räkna de andra – – –
Emilie var generad och visste inte, hvad hon skulle säga.
Hon satt mycket rak på stolen, med hakan ned mot bröstet, och lekte med en pappersknif på bordet.
Ja, sade hon stelt, hon var ju ett lefvande bevis på, att esprit dock gäller mer än skönhet för männen.
– Esprit med skönhet, ja!
Eller i alla fall charme.
Dudevant var berömd för sina vackra ögon.
Bara intelligens, det är – han lade armbågen mot sitt knä och lutade sig litet framåt.
Rent ut sagdt, det är oss litet för “andligt“ – – –
Saxe beklagade sig öfver, hur svag och nervös Augusta hade varit i vinter.
Jag skall säga dig, min lilla Alice – hon lutade sig framemot henne och hviskade med handen på hennes arm – ja, nu kan man ju tala med dig, som är gift – – – Det är inte bra, att fästmannen kommer hem så ofta, det bara skärrar upp henne, förstår du?
– Alice log generadt, men skakade beklagande på hufvudet flera gånger:
Stackars Augusta – det är bra ledsamt att hon skall vara så klen – – – – – Strax derefter blef det fråga om Annas inmälning i Innocencen.
Hon smålog då, gladt öfverraskad, och sade “så rysligt roligt!“ medan hon böjde sig fram och klappade
Anna på handen.
– Jag är då inte förtjust åt det.
Det är egentligen mamma, som vill.
Alla de der balerna och tillställningarna äro ju i det hela bara ett onödigt slöseri med både tid och pengar.
– Kära Anna – börjar du nu igen?
– – När Gud har låtit en födas i en viss klass, är det naturligtvis meningen att vi skola lefva efter vårt stånd.
Har jag inte rätt, lilla Alice?
– Ja, Anna tar nu många saker så förskräckligt högtidligt, försökte Alice att medla.
– Jag vill visst inte min dotter skall vara för glad – tvärtom, ett visst allvar och tillbakadragenhet kläder mer än något annat en ung flicka.
Apropos! – hon vände sig åter till Alice.
Har du hört att den lilla Signe Möller lär ha koketterat sig till en fästman i vinter?
– Nej, då!
– Tala om!
– Jo, man säger det.
Augusta hade hört det hos Carlssons.
En grosshandlare Kubbe från Göteborg – skall det vara – mycket rik, men en äldre man.
Ja, Signe sade alltid, att hon inte ville gifta sig med en ung herre – Alice smålog och såg på Anna, som också drog på munnen.
Då blir det väl snart eklateradt?
Det är inte alla, som äro så afundsjuka om sin lycka som du och Georg voro – fastern klappade
Alice på handleden, skämtsamt förebrående.
De låta också sina vänner dela den.
Alice log intetsägande.
Men jag glömmer ju alldeles att bjuda er någonting!
Det märks, jag inte har mycket öfning som värdinna ännu.
– Snälla du!
– Vi gå strax – gör dig nu inte besvär.
Inte besvär alls.
Jag har just fått litet godt hemifrån, Georg – hon stod med handen på låset.
Du får inte helt och hållet egna dig åt Emilie, nu medan jag är ute.
Brandt hade sjelf till största delen anordnat sin dotters nya hem; han hade omsorgsfullt utvalt nästan hvartenda föremål, pröfvat och sammanstält hvarenda färg; sjelf gått och rättat och flyttat på hvar möbel, nervös och otålig, som han alltid var.
Denna menniska, som af hela sin lifliga, excentriska själ hatade det banala, kunde icke få det fint och smakfullt nog åt sin afgudade Alice.