Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men innan jag ingår i denria framställning, finser jag nödigt, dels att förklara, det jag, då jag blott redovisär mina egna grunder, ingalunda söker att verka på andras meningar, och dels htbedja iriig Högloflige Ridderskapets och Adelns urskiljning för den egenskap, hvari jag yttrar mig.
Jag handlar icke nu; såsom Domare-, hos hvilken formernes grannlagenhet så ofra måste ligga i vågen för rätts-känslan i saken; ritan det år såsom Representant, jag utsäger riiiri opinion, i enlighet nied en rätts-känsla; sorn hellre bister sig vid saken; än vid formen.
Min uppfattning och mitt minne åro icke ofelbare; och då försigtigheten fordrar, att jag visserligen ej fritager mig från någon möjlig ir. ring, förklarar jag likväl, att, inom inig sjelf, Vet jag icke af någon sådan. livad nu angår Baggiska Målet; så är, efter den upplysning jag erhållit, dess beskaffenhet sådan; att Bagge hade erhållit ett, af Krigs(jollégiutri gilladt Contract, af Innehåll, ött ett Ridd. o. Ad.
Band. 2 5. 386
Den lo Julii f. m. visst partie Gjutgods i Götheborg försäkrades honom till köps, för ett visst pris, men likväl med dervid fåstadt vilkor, få framt ej viel Jkei ende auction ett högre anbud gjordes, I denna handling ägde naturligtvis vilkoret lika kraft med löftet.
Derpå anställdes auetionen, men den var icke kungjord förr, ån blott i4 dagar före auetionen, hvarpå hände, att å auetionen ingen annan ropare infann sig, ån Bagge; efter allmänna och visserligen riktigaste begreppet, år en auction, der icke mera ån en ropare finnes, ingen auction: men Bagge ansåg nu likväl vilkoret vara uppfylldt, och sin rätt vara, att såsom köpare erkännas.
KrigsCollegium deremot ogillade auetionen och gaf befallning till ny auction, som anställdes, och hvarvid flere speculanter sig infunno, samt Bagge sjelf gjorde högre anbud.
Bagge hade icke anfört underdånige Besvär öfver Collegii Beslut till ny auction; och detta Beslut hade således emot honom vunnit laga kraft.
Man kan ej heller anse okunnigheten dertill vållande; ty då han sjelf deltog i sednare auetionen, så bevisas derigenom tillräckligt, att han visste det den första auetionen var ogillad.
Men en lång tid derefter anhåller han hos Collegium, att honom måtte tillåtas, att, till ersättning för sitt förmente lidande, få köpa, efter första priset, ett annat partie Gjutgods, Kronan tillhörigt; och sedan Collegium lemnat denna hans begäran, utan afseende, inkommer han till Kongl. Majit med underdånig ansökning i samma ämne, den han grundar på samma föregifne lidande.
Denna ansökning föredrogs i StatsRådet och afslogs; men af ömtå - Den lo Julii f, m. 38?
lighet att ingen hans förmenta rått skulle deri-* genom kunna anses afskuren, inflöt i Resolutionen det tillägg, atCBagge vore obetaget, att, ont han trodde sig dertill befogad, vid vederbörlig Domstol, emot KrigsCollegium anställa talan.
I detta tillägg hade ExpeditionsHafvanden nyttjat orden emot KrigsCollegium, då han rättare haij de bordt nyttja orden emot Kongl. Maj:t och Kronan; och detta misstag i ord var, kan hända, vållande, till det misstag i form som Bagges talan sedan fick.
I stället för att Bagge, då han ville i laglig ordning utfordra sin förmenta rått, bordt emot AdvocatFiscalen i KrigsCoIlegio, hvars Ämbete det tillhör, att bevaka Kronans rått, uttaga stämning till Kåmnårs-Rätten hår i Staden, att å Kongl.
Maj;ts och Kronans vägnar, antingen uppfylla Contractet, eller ersätta det lidande, som genom det, efter hans förmenande, förelupne Contracts-brottet var honom tillskyndadt; i stället för att Bagge bordt, för sitt ändamål, så förhålla sig; vånder harl sig till Justitiae-Canzlers-Ämbetet och begår action emot KrigsCollegium; och JustitiseCanzleren faller likaledes i det misstag att glömma, det Contracts-frågan borde först i Domstols väg vara afgjord innan fråga om ansvar emot Collegiiim kunde äga rum: ty var Contractet, i kraft af sitt eget vilkor, förfallet, så hade ju intet något lidande ägt ruin, och följakteligen icke heller något ansvar derför.
Justitia - Canzleren anställer likväl action emot Krigs - Collegium; och då detta kommer till Kongl. Majtts kännedom, samt ansågs såsom en följd af missförstånd om meningen i Kongl, 388 Den 10 Julii f. m.
Majits nyssnämnde Resolution, så anser Stats^
Rådet detta misstag lättast vara rättadt derigenom, att uti bref till JustitiaeCanzleren den förklaring meddelas öfver förra Resolutionen, att meningen dermed icke varit annan, än blott att bevara Bagges ersättnings-rätt, om lian hade någon, men ej att action borde anställas.
När nu, med kännedom om allt detta, i min öfvertygelser står last, att, om också brist i former ägt rum, Bagge dock icke, i grund af sitt förmente Contract, hvarken ägt någon sådan rätt, eller vidkänts något sådant lidande, som Utskottets Betänkande förutsätter; så kan jag ingalunda tillåta mig, hvarken att klandra KrigsCollegiuni, sorn, efter min tanka, ådagalagt ett skyldigt nit> eller att lägga StatsRadet till last dess bemödande, att rätta' en underordnad Audorf tets misstag: och i denna fråga får jag alltså förklara, icke att anmärkningen må förfalla, utan att jag, med ogillande af iJtskottets framställning, finner det anledning icke varit till denna anmärkning.
Med Ebersteinska målet var sammanhanget följande: Bruks-Patron Eberstein, som vid en hög ålder afled, efterlemnar ett Te* stamente, hvars innehåll vittnade tillräckligt om förut slutade förstånds förmögenheten Till en så kallad SöndagsSkoIa i Norrköping, hvars in—■ rättande han förordnar, anslår han 11 hela
Hem, man af högt värde, 18,000 Riksdaler Banco i penningar, samt några StatsEgendomar.
Ett hus till Skola skulle byggas, och med verkställighet ten i öfrigt förhållas som ett särskilt te blef af Testator gifvet.
Administratörer förord"
Den io Julii f, m. 38f ftades med den besynnerliga magt, att ingen redogörelse för förvaltningen fick dem affordra*.
På grund af den vigtiga omständighet, att Testator icke efterlemnat något Reglemente, klandrades Testamentet af Ebersteins arfvingar, som påstodo, att då Testamentets verkställighet ankom på en annan handling, som icke fanns, så borde Testamentet, som också skall innehållit en annan otydlighet, blott anses såsom en ofullkomnad handling, Arfvingarna, tappade vid UnderRätterne och i HofRätten j men fullföljde tvisten under Högsta Domstolens pröfning.
I detta skick gällde det, å ömse sidor, allt elleF intet.
Det är sannt, att Domstolarne hade gifvit allt åt den ena sidan; men den tankan är visserligen icke mycket vågad, att snart skulle Högsta
Domstolen hafva gifvit allt åt den andra.
För mig åtminstone står det klart som dagen, att ett Testamente, som i sin egen ordalydelse bjuder för sin verkställighet ett vilkor af annio en handling att vidtaga, är intill dess vilkoret nppfylles, intill dess den ytterligare handlingen yidtages, blott ett löfte, men icke mer; emedan, så länge i en gåfva ännu något återjiär, så länge är också gåfvan ofullbordad; och emedan, om Testator velat fullborda sin gerning, så hade väl ingen ting varit lättare^ än att också gifva Reglementet, som återstod.
För mig synes det klart, att Testator velat besinna sig på fullbordandet, men dog inom besinningstiden ; och sannerligen vill det, inför nutt förstånd, synas, sorn behöfdes en lång besinningstid för att lemna fullbordan åt en så besynnerlig gåfva, sorn dfen, hvarigenom man till ett ändamål, oiång - 390 Den io Julii J, m. faldiga gånger mera, än som för ändamälet behof des, eller ens dertill kunde användas; samt gaf det på ett sätt, sorn lemnade en möjlighet, att årliga öfverskottet kom hvarken ändamålet, eller arfvingarne till godo.
Jag kastar skugga på ingen; och påminner gerna om den sanning, att Administratorerne här voro fullkomligt hederlige
Män; men annat är frågan derom, och helt annat är handlingens behof att närmare besinnas, för att göras klokare, hvartill ännu fordrades att, i Reglementet som återstod, afhjelpa den brist i öfverensstämmelse, emellan medel och ändamål, som Testamentet framställde.
Med en smula rätt åt dessa reflexioner kan man icke neka, att en sådan rättelse var den billiga medelväg, som borde vara båda sidornes önskan.
Men om allt detta må man vara af hvad tanka man vill, så är dock visst, att då, under det Rättegången berodde på Högsta Domstolens afgörande , Arfvingarne ingåfvo till EcclesiastikExpeditionen underdånig ansökning, att ett annat sätt måtte dem förunnas, till uppfyllandet af SöndagsSkole-inrättningens behof; att, säger jag, då denna ansökning gjordes , ämnet också fick en administratif fråga, som, oberoende af den juridiska, borde i administratif väg både föredragas och afgöras.
Maj:t är otvifvelaktigt högsta vårdaren af alla Inrättningar ad pios usus; och i denna egenskap var Kongl.
Maj;t också berättigad att pröfva sättet för uppfyllandet af SöndagsSkolans behof; en pröfning, som ingalunda ingrep i Högsta Domstolens magt, emedan, ehvad Högata
Domstolen hade faststäfdt, eller upphäft Te - Den 10 Julii /, m. 39* stamentet, påföljden deraf icke verkat annorledes, än att, i förra fallet, Konungens föreskrift för Inrättningens behof ägt rum, men, i sednare händelsen, förfallit.
Det är åtminstone visst, att af den Resolution Regeringen gaf, hindrades Högsta Domstolen ingalunda att ändock meddela Dom, som också
Domstolen säkert gjort om icke ändrings-sökanden sjelf lagt hinder derföre, derigenom, att ändrings-sökandet återkallades.
Med urskiljning af den olika egenskap, hvari Regeringen och Högsta
Domstolen här ägde att handla, finner man lätt, att Demarcations-linien emellan båda var igenom den nu anmärkta Resolutionen ingalunda öfverträdd; ty Högsta
Domstolen kunde fastställa Testamentet; men frågan om SöndagsSkolans behof och sättet att detta behof uppfylla, var alltid en fråga, som ensamt tillhörde Konungen, att i administratif väg afgöra; eller, jag frågar, hvilken annan magt, än Konungen, skulle det väl tillhöra, att då inrättningar göras ad pios usus, så orimliga att de tarfva rättelse, meddela den?
Domare-magten hade att slita rätts - frågan; men inrättningens administration tillhör henne icke: och då här, på sidan af Rätts-tvisten, en rättelse begärdes uti inrättningens oeconomiska grundläggning; och denna rättelse jemväl var sådan , att den af raisonligheten påkallades, så frågar jag , hvem af oss vill klandra, att StatsRådet tillstyrkte bifall deråt?
Jag har nu redovisat grunden för min opinion i ämnet, och anser icke denna anmärkning böra förfalla, utan förklarar , med ogillande af Utskottets framställning j denna del, att anledning icke varit till denna anmärkning.
Beti ie Julli f. m.
Jag kominer nu, till den sista anmärkningen,^ rörande StatsRådets tillstyrkande, att visse Tjenstemän inom LandsStaten och PostVerket må af Konungen tillsättas.
I denna fråga är jag långt ifrån att gilla StatsRådets förfarande.
Iblan. d dess vigtigaste. pligter föreställer jag mig den vara, att vidmakthålla hvarje ord i Constitutionen; men att likväl Gonstitutionens ordalydelse blifvit genom StatsRådets anmärkta tillstyrkande öfverträdd, synes mig utom ali fråga. 38 §• i RegeringsFormen bjuder att Konungen bortgifver i StatsRådet sedan Embeten och Tjenstår som ,,drol af den befkajfenhetalt de af Konungen tillsättas.
Detta ordet åt'o bör val, efter Grammatikans och språk-brukets fordran , anses stå i plurali presente, och när man då påminner sig , att detta bud gafs år 1809, sä. flöjer val opkså , att inga andra Embeten kunna af Konungen bortgifvas, än de som år 1809. voro af sådan beskaffenhet.
Jag bär dessutom , för min opinion i detta ämne ännu ett, icko mindre vigtigt skäl.
Constitutionen bjuder uttryckeljgep att till hvarje ändring eller förklaring i RegeringsFormen , fordras Konungens och Ständernes sammanstänunapde beslut; och det är då klart att Konungen ensamt icke äger magt att någon sådan förklaring, vidtaga , men mig synes likväl, att detta StatsRådets tillstyrkande föranledt en säd,an förklaring, då det- icke kan. bestridas, att ända ifrån 1809 har 28 §. afRegeringsFonnén varit förstådd på ett; sätt, som, icke medgifvit sådane T jens ters Konungen.
Hvarje öfvergång ifrån eli sätt att förstå RegeringsFormens bud , till ett motsatt, Den !•
Julii f. m. innebär i min tanka, minst en förklaring af Lagbudet: och såsom dertill ledande, inåste alltså StatsRådets tillstyrkande af mig ogillas; men då jag således anser StatsRådet deri hafva felat, kan jag likväl icke tillåta mig att anse Rikets väl derföre fordra något användande af dcu på* följd io7:de §. föreskrifyer.
Jag har nu yttrat mig öfveF, och tillstyrker, på alla af mig‘anförde skål, att Be_ tänkandet • må låggas ad acta.
Men då jag tror, att Representanten ej får tillåta sig sjelf samma fel, som han hos Ministeren ogillat, så anser jag mig pligtig, att till Ridderskapet och Adeln hemställa, om icke, sedan vi nu mera erhållit officiel kännedom om detta nya sätt att förstå a8;de §, i RegeringsFonnen, Stånderne böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att dermed må innehållas, intill dess förklaringen varder j Oonstitutionel ordning åstadkommen.
Oppositionen kan rara en välgerning för Nationen, icke ensamt derigenom, att den utgör ett lefvande bevis, om en existerande frihet, utan egentligen derigenom, att då oppositionen förfar på ett sålt som tillvinner henne bifall och understöd af Nationens röst $å verkar hon såsom all annan återhållande kraft, och utgör då en garantie mera för Folkets säkerhet; men, för att äga denna förmåga,, inåste hon taga sig vål tiil vara, att icke gå längre, ån att Nationens bifall följer henne, jag har trott, att en dygdig Opposition borde 394 Ven i® Julii f, tn. förfara i alla frågor, som angår saker, nogråknadt och alfvarsamt; men åter i frågor om personer, med liberalitet och moderation; och jag hade föreställt mig, att då 1825 års Ständer, i förhållandet till sin Öfverhet, och i förhållandet till Ministéren förfarit på ett sått, som egnar Representanterne af ett ädelt Folk; så vore också derigenom grunden starkare för den förhoppning, att både Regering och Nation skola göra rått åt vårt handlingssätt, samt att vi alltså skola, i vårt nit för Nationens stora angelägenheter, kunna något uträtta.
Herr Grefven och Landt Mar/kalken tillkånnagaf, att ganska många Ledamöter anmält sig att tala, hvilka ännu icke haft tillfälle att i ämnet yttra sig, samt hemställde, om icke öfverlåggningen nu kunde afbrytas, för att sedermera i eftermiddagens Plenum fortsättas.
Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan 3 eftermiddagen.
In fidem Protocolli O. jf. Lagerheim»
Den ia Julii e, m, 395 Thörsdagen elen IO Julii.
Plenum kl, 6 eftermiddagen.
Fortsattes den i förmiddags Pleno började pröfning af ConstitutionsUtskottets den 10 sist— lidne Junii under N:o 29 aflåtne, samt den 28 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde, Memorial, i följd af StatsRådsProtocollens fulländade granskning.
De dis. cussioner jag här förut i dag afhört, rörande de åtgärder, h villi as beskaffenhet föranledt Con« stitutionsUtskottet till anmärkningar mot Konungens Rådgifvare, hafva sträckt sig till sådana speciella undersökningar om vissa EmbetsVerks förhållande, eller enskilte mäns disposition; af deras egendom, 'att de, så vidt jag förstår 90 §.
RegeringsFormen, synts mig obehöriga.
Får man här i detail försvara Collegierna, eller andra myndigheter af andra Instantien, till hvilkp.
Ständer icke stå uti ett så omedelbart förhållande, som till Konungens Rådgifvare, så borde man äfven å andra sidan få likaledes tadla dessa Verk.
RiksStåndens öfverläggningar skulle då icke blifva olika sakdrifvandet inför en Domstol, der man advocerar än för den ena, än för den andra parten; hvilket icke kan vara annat än oriktigt.
För min del vill jag endast hålla mig till Konungens Rådgifvare, emedan Den lo Julli a. m. det endast är emot dem, soia Utskottet kunnat göra anmärkningar.
Men innan jag talar om dem särskilt, bör jag framställa de allmänna grunder, enligt hvilka jag tror deni böra be~ d öin mas, GrundLagen stadgar tvänne slags ansvar å Konungens Rådgifvare: det ena för öfverträdelse!' af gifven Lag, enligt 106 §.
RegeriugsForinen; det andra för uraktlåtenhet att iakttaga Rikets sannskyldiga nytta, och för brist på o. väld, nit, skicklighet och drift i Embetets-utöfning.
Det förra är ansvar å den, som Jiräcker sin myndighet utöjver dess lagliga gräns; det andra innebär ansvar å, eller utväg att blifva af med den af dessa Embetsman, som visat sig icke■ kunna eller vilja uppfylla sitt vigtiga kali.
Med> det förra ansvarets utkräfvande har endast ConstitutionsUtskottet att göra, oell vi hafva emottagit underrättelse örn hvad detsamma i sådantafseende företagit.
Oss tillkommer blott,, att enligt 107 §. pröfva huruvida Konungens Rådgifvare uppfyllt sine åligganden i de fall, der Lagens öfverträdelse ieke ägt rum , utan, der handlingarne allenast stämpla Rådgifvare nes omdöme och vilja eller caracter.
Mig. synes dä att ansvar efter 107 §. icke är lämpligt för de af Utskottet uppgifna fall;- emedan de fleste, ehuru hvarje handling i sin nion caractiserar Styrelsen, tyckas vara antingen, oskyldiga eller lägst kl ga.
Då Utskottet- antingen bordt gä dem lörbi, eller ock af egen myndighet begära ansvar efter 106 §, Den andra punkten i Utskottets framställ - »«« io Juli i e. m. hiflg, nemligen den, angående JustitiaeCanzlerens inställda åtal mot KrigsColIegium, synes mig Vara et$ sådant fall, då tilltal efter 107 §. icke bör komma i fråga; just emedan de af Utskottet såsom öfverträdda åberopade stadganden visa, att bestämd lag finnes för denna händelse, och att följaktligen endast 106 §. varit tillämplig.
Sådant anser jag äfven förhållandet Vara med det Ebersteinska målet.
Antingen var det Kronans eller enskilt mans egendom, som genom Styrelsens åtgärd disponerades; Uti intetdera fallet var hon berättigad att bortskänka dem Kunde Regeringen, till förmon för enskilta, än. dra en afliden mans testamente, så kunde hon äfven göra det till fördel för Staten, i fall hon ansåg skadligt att använda så mycken egendom till en SöndagsSkola.
Intet hinder synes mig derföre hafva varit till att mottaga Testamentet, men väl att icke göra det, så länge det är oförbjudet att förära till Staten, och den enskilte således i slikt fall följer sin böjelse.
Får Styrelsen bortskänka någon del af Statens egendom, så kan hon äfven bortgifva mera, och då frågas; hvar gränsen för detta afiiändande ligger?
Hvad b&tråffar frågan om LandtRåntmåsfares och KronoFogdars utnämnande af Kongl. Maj:t, hvilket af en Ledamot blifvit så högeligen tadladt, får jag förklara, att jag hvarken anser Regeringen hafva i detta fall stråckt sin myndighet utöfver Lagens bud, eller handlat oråd, 1 39* Den io Julii t. in. efter grundsats.
Det år otvifvelaktigt, att Regeringen, om hon finner för godt att låta ett mål gå förbi KammarCollegium, äfven kan göra det, enär Lagen det ej förbjuder $ och hvar finnes vål den stadga, som förmenar Regeringen att låta dessa befordrings-årender gå förbi KammarCollegium, och i stället afgöra» i StatsRådet?
Både KronoFogdarnes och Landt
Råntmåstarnes tjenster åro af den vigt i jemnförelse med andra, hvarå Kongl.
Fullmagt gifves, att dessa äfven böra dermed förses.
Mig synes det i allmänhet vara önskeligt, att dessa tjenster behandlades så, att de som eftersträfva
Rikets högsta vårdigheter icke måtte sky att begynna med dem och såmedelst förvärfva en local- och sakkännedom, som eljest svårligen kan vinnas, men som så väl behöfv^s, och ty värr ofta saknas.
Någon annan betänklighet synes mig ej kunna i detta afseende uppstå, än farhågan, att ifrågavarande tjenster skulle blifva mindre vål besatta af Regeringen ån af KammarCollegium.
Men då hon redan har, och måste äga i sin magt att tillsätta Landshöfdingarne och de högsta Embetsmånnen, så inser jag ej hvarföre förtroendet till hennes urskiljning icke skuL le sträcka sig till dessa ringare som till stor del af de förra bero.
Det har blifvit anmärkt mot Föredraganden af KrigsÅrender, såsom ett fel, att han ansett tillförordnade Chefen för den i Stockholm förlagde Escadron af Arméens Flotta böra få sitta i RiksRåtten, emedan ordalydelsen i 102 §.
Re. geringsFormen år Högfte närvarande Bejäl~ Den ip Julii g, m. 399 hafvar en.
Om denne år tjenstfri eller förordnad till annat Embete på stället, så bör han vål i fråga om RiksRått, liksom i andra med befålet förknippade uppdrag, anses för frånvarande.
Jag kan åtminstone icke finna, att StatsSecreteraren handlat oriktigt, då han ansett den, som verkeligen innehade högsta befålet Öfver Stockholms Escadern, böra uppfylla de dermed förenade åligganden; och tror således att denna anmärkning år af ringa vigt.
StatsSecreterarens för KrigsÄrenderna förJ sök, att vilja hindra obemedlade Officerares antagande vid Cavalleriet, har blifvit anmärkt, till den påföljd, som 107 <§.
Men det hörer så vidt jag förstår icke under denna, utan under 106 §., emedan det innebår en öfverträdelse af bestämd
Lag, nemligen af 28 §.
RegeringsFormen der det stadgas, att, vid alla befordringar, afseende endast skall fästas å de sökandes förtjenft och Jkik/ighet.
Desse bägge egenskaper stå der vål i motsats af börd allena j men då denna, som i vårt samhälle åt vissa medborgare gifver den dyrbaraste af alla rättigheter, nemligen den att få tala på detta rum, icke bör vara skål till befordran, så kunna penningar eller förmögenhet ännu mindre vara det.
Att StatsSecreteraren för KrigsÄrender tillstyrkt antagandet af ett dyrare upphandlingsanbud, framför ett billigare, och hvaraf det för. ra skall hafva varit så fördelaktigt för entrepreneuren, att han berättas hafva sålt sitt Con - I 49® Den ro Jutii e. ni: tract till én annan tued 18 procents vinst^ hÖJ rer icke blott till den försummelse att iakttaga Rikets nytta och den brist på Embets-skicklighet, hvarom 107 §.
RegeringsFormeh förmäler* utan det år äfven stridande mot upphandlingsFörfattningarne; ty deras omtänksamme stiftare har verkeligfen sträckt sitt tvifvel på vederbörandes urskilning så långt, att antagandet af dd lindrigafte prisen och de för Kronan mejt förmonliga anskaffnings-sått blifvit uttryckeligen påbjudet, såsom till exempel i Kongl. Brefvet af deh 29 Maj 18 ib; i i5 §. af KrigsCollegii Instruction deh 19 Mars 1811 b; s. v. Äfvert denna anmärkta förseelse hade således bordt såsom ett tjenstefel åtalas efter den io6, oell icke efter den 107 §.
RegeringsFormen; emedan man* så långe Lagen räcker till, synes böra begagna sig deraf; innan de godtyckliga åtgärderna tillgripasi Alt StätsSecreteraren för KammarÅrender* ofstyrkt upphåfvandet af den gamla skattläggningen på squalt-qvarnar; men tillstyrkt andra dylikas befrielse derifrån för framtiden, synes visserligen vara en motsägelse.
Men antingen inåt te den kunna förklaras af några särskilta omständigheter i Drätsel-våg, eller ock innebära ett uraktlåtande af SkattiåggningsFÖrfattningarnes kraf, och i sådan händelse vara ett Eribet*-felj sotn efter 106, och icke 107 §.
RegeringsFormen bör åtalas; Utskottet har slateligen anmärkt mot Föredraganden - v
Dea io Julli e, m, 40I redraganden af FinanceÅrender, att han den 25 Februarii 1818 tillstyrkt förändringar i allmänna Magazinslnråttningens organisation, Ledamöters entledigande, ehuru en bland de afgående var försedd med Kongl. Fullmagf, andras tillsättande med högre arfvoden o. s. v. Jag tror ej att Riksens Ständer böra med ogillande anse en Föredragandes bemödande att båttre organisera StyrelseVerken; tvärtom borde man vara tacksam för ett sådant sällsynt försök.
Hvad den med Kongl. Fullmagt försedde Embetsman^ nens entledigande beträffar, så, i händelse hans rått blifvit för nära trådd, år det en sak, som efter Lag kan åtalas, och följakteligen icke hör till anmälande efter 107 §.
Sedan jag således genomgått de särskilta frågor, till hvilka jag icke trott 107 vara enligt ConstitutionsUfskottets framställning, låmpelig, anhåller jag att få yttra mig öfver dem, till hvilka jag anser denna §. verkeligen vara det.
Om man, enligt hvad jag förut yttrat, efterforskar den anda, som öfver hufvud varitr ådande i styrelsen, äfven då dess åtgärder icke varit Lagstridiga, så synas mig tvånne anmärkningsvärda caracterer hafva yttrat sig hos Konungens Rådgifvare sedan sista Riksdag, och endast dessa följakteligen hafva bordt föranleda ConstitutionsUtskottet till anmälanden efter 107 §.
Den ena caracteren år ett alltför ofta framskjutande begår, att inskränka yttrande-rätten; den andra, att inkräkta på Domarernagtens område.
Da Ridd. 0. Ad.
Prof. YL Band, 26.