Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det tror jag aldrig att du har.»
Det kom i hans ögon ett uttryck som fans der ofta: ironi eller vemod, det var omöjligt att afgöra hvilketdera.
»Längtat?
Men nog har jag tänkt på dig.»
»Nej, du kan inte längta.
Du är alltid fullt belåten med det du har.
Och jag kan aldrig få smak för annat än det jag inte har.»
»Javisst.
Och så förtalar du aldrig någon annan än dig sjelf.
Det säger jag dig, Marianne, tro aldrig att han är sådan som han diktar upp.»
»Det vore mer skäl att du sökte inge din hustru lite förtroende för en gammal vän, än att så här utså misstro från början.
Snälla fru Olsson, arbeta er till en smula sympati för mig, trots hvad
Börje kan hitta på att säga, ty nu – sedan ni olyckligtvis blifvit hans hustru – är det rakt omöjligt för mig att betrakta er som en främling.
Jag känner det som om ni borde vara invigd i våra förhållanden och som om jag kunde få tala lika mycket en bon camarade till er som till honom.»
»Jag är alls inte främmande för er, och jag kan på sätt och vis säga, att jag känt er lika länge som jag känt Börje, ty det första han talade med mig om, det var om er.»
De bruna ögonen blinkade till, som hade ett solsken skurit i dem för starkt.
»Gjorde han!
– Gamle Börje, du är dig lik ... kunde du genast tänka på mig?»
Han räckte honom sin fina, långsträckta hand, som Börje klämde i sin.
»Hvad min gjorde mor när hon fick se dig?» sade Börje, angelägen att byta samtalsämne.
»Hon grät och kokte kaffe.
Och så fick jag ägg och skinka till middagen.
Det hoppade och fräste och smälde på jernet alldeles som i gamla dagar, och jag njöt af att känna den lukten igen, fast inte rådde jag med att äta stort af skinkan: man ändrar smak.
Men eljest var allting som förr och det var bara tomt efter dig.
Jag tyckte hvar minut att jag borde höra dig stampa i förstugan.»
»Herre Gud, ja.
Jag tycker också det är så roligt att komma hem, för mor bor qvar på gamla stället.»
»Ja, men hemma i mors lilla ruckel var allting annorlunda.
Nya menniskor ... och i mors hage, som hon höll så putsad, der stack det upp nässlor och kardborrar i kanterna.
– Du kan skratta, men det skar mig in i själen, det der med kardborrarne.
Jag tyckte nästan att det var värre än att mor var död.»
Börje hostade, och hostade omigen, som om något fastnat i halsen.
Det skulle väl växa kardborrar och nässlor i hans mors hage också en gång, och det skulle ...
»Jag ville att din mor skulle rest hit med», fortsatte Pål, »men det kunde jag inte förmå henne till.»
Börje blef så blossande röd, som om man ertappat honom på någon ogerning, men han svarade icke.
»För resten hade hon väf i gång.
Det var hennes sällskap, sade hon, spinnrocken eller väfven.
Det var kläder till dig.»
Börje såg fortfarande ut som det onda samvetet.
Hans vän betraktade honom en smula nyfiket.
»Nå, fru Olsson, hur trifs ni på landet?» sade han hastigt, då det märktes att Börje inte ville gå med på det ämne han slagit an.
»Åhjo, så der.
Men Börje är mycket ute, och då blir det allt något enformigt.
Det är så förfärligt tyst.
Annars trifs jag bra.»
»Ja – jag kan tro att man tröttnar på det också.
Men den sista tiden har jag längtat mig alldeles tokig bara efter tystnad och stillhet ...
Det måtte vara paradiset, – tycker jag nu.»
»Du skulle aldrig trifvas på landet.»
»Jag!
– Jag skulle ha lust att gå i munkkåpa och sandaler, om det bara funnes ett stämningsfullt gammalt kloster för mig att disponera, ett gammalt näste med madonnabilder och svala gångar, och så en trädgård med cypresser.»
»Ja det kan du inte få här.»
»Nå men tystnad kan jag väl åtminstone få, och redan det är något.
Det märks att man börjar bli gammal.
För några år sen skulle jag tänkt helt annorlunda!»
»Och det kommer inte att dröja länge innan du tänker så igen.
Men hvar har du varit alla dessa fem åren?»
»Dragit från trakt till trakt efter årstid och väderlek.
Våren, det är Italien, vintern Paris, sommaren Alperna, hösten Rhen och ruiner – ja, och så en vinter på Korsika och en i Algier: min hustru hade bröstlidande.»
Han repade upp det som en utanlexa.
»Hvad ni måtte ha sett mycket!» inföll Marianne.
»Hå, verlden är sig lik öfver allt.
Det är ingen skilnad, man bara tycker så i början.»
»Fy, ni är blaserad!»
Jag har ledsnat på att lyda ånghvisslor och jernvägssignaler.
Jag skulle tycka om att föra ett sådant lif som t. ex.
ni härute, – med mina böcker och mig sjelf.
Det måtte vara en underlig ro öfver det.
Jag skulle vilja försöka hur det käns.»
»Tycker ni om böcker?
»Jag kan säga att jag lefver på dem.»
»Du borde ha lärt dig hela verlden utantill nu, så mycket har du läst.
»Hå, man hinner aldrig med något; lifvet är för futtigt tilltaget: när man lefver hinner man inte läsa, och när man läser hinner man inte lefva.
Jag har försökt fuska med båda sorterna, och det är ett fel. – Antingen helt bokmal eller helt menniska.»
»Prat!»
»Har ni gifvit akt på hur uppfriskande det verkar när Börje säger det der: prat!
Det är som ett enda tag ur en kall dusch, det är att ovilkorligen bli nykter vid.
– Jag har just undrat om du brukade säga det ännu, alldeles med den tonen.»
»Det var för din räkning jag lärde mig säga det, och om det nu kommer igen, så är det väl också din skull: – det behöfs», sade Börje skälmaktigt.
»Tja, jag blir nog alltid den jag är!
Men du har blifvit mera manlig.
Jag skulle vilja säga att du blifvit ännu mer Börje Olsson än du var ...
Fru Olsson, ska’ vi inte komma öfver ens om att han är en bra vacker karl?»
Marianne rodnade.
»Naturligtvis skall jag tycka att han är vacker.
Det hör ju till mina pligter.»
»Om jag vore qvinna skulle jag tycka det i trots af alla pligter.»
»Naturligtvis!»
Börje slog sig riktigt på försmädlighet.
Pål skrattade och såg på honom:
»Eller kan du kanske neka till, att du är en riktig urtyp för en naturenlig uppfostran?
Vore jag siare skulle jag säga att framtiden tillhör dig och dina gelikar.
Gud, hvad du måtte vara stark!»
Han hade gått fram till Börje och lagt sina händer på hans axlar med ett litet försök att skaka dem.
Börje lät honom hållas, med det öfverseende man har för ett vackert barns närgångenhet.
»Jag skall säga dig något, Börje», sade Pål i det han kastade sig på en stol, »innan jag träffade din mor hade jag en så vacker plan.»
»Jo, jag hade alldeles säkert för mig att du skulle ha köpt dig en stor landtgård.
Det var lika oundvikligt som att du skulle få skägg.
Man kunde icke tänka sig dig utan dessa två attribut.
Men jag trodde inte du skulle ha hunnit att bli gift ännu.
Jag tänkte alltid: strunt, han blir inte färdig!»
»Nåja, inte kunde det göra någon skilnad, om jag var gift eller ej?»
»Jo, ser du, jag hade tänkt att hyra mig in hos dig för hela vintern.»
»In!»
Vet du jag känner mig som en gammal kappsäck, sen all verldens jernvägs och tulltjenstemän gett den sina törnar; den måste antingen lemnas i stillhet eller falla i stycken.»
»Nåja, men hvarför kan du inte hyra in dig hos mig lika bra fast jag är gift!»
Börje flög upp från stolen, men satte sig genast igen.
»Tycker du det!
– Tredje man i ett bo med två turturdufvor?
Nej, det går inte.»
»Turturdufvetiden är slut för länge sen; vi ha varit gifta ett helt år.»
Pål såg på Marianne med en komiskt bekymrad blick.»
»För mig må ni gerna stanna», svarade hon skrattande.
»Javisst ja.
Men intrång kommer jag att göra i alla fall.
Hos en ungkarl skulle jag deremot blifvit ett efterlängtadt sällskap ...
Ni hör, att när jag gratulerar min vän, så är det icke utan sin lilla törntagg för mig sjelf.
Och mor Ola Börje’s hade visst ingen aning om hvilken svår knäck hon gaf den gamla kappsäcken, när hon talade om giftermålet.»
»Jo, ni är just artig!»
»Fru Olsson – det fins smärtor som göra en fullkomligt konsiderationslös ...
Jag hade gjort mig räkning på att kunna taga min Börje der jag stält honom ifrån mig, och under tiden har ni snappat bort honom.
Kan jag då vara artig?»
Ni kan säga att det nu fins ännu ett skäl för er att stanna, sedan behaget af hans sällskap blifvit förökadt med mitt.»
»Bravo Marianne!»
»Locka mig inte: – jag har ingen kraft att stå emot med.»
»Jag skall säga dig en sak», fortsatte Börje, »vi ha fyra gästrum, och om du inte tycker om dem, så har jag två stora rum nere i flygelbyggnaden, afsedda för mejeristen, men som det ingen mejerist fins, så stå rummen lediga.»
»Att möblera sjelf?» Hans ögon vidgades.
»Ja, och tapetsera med, om du har lust.»
»Topp!
Och jag får inreda allt efter mitt eget hufvud?»
»Naturligtvis.
Det blir ju din egen kostnad.»
»Bah, kostnaden!
Den bryr jag mig inte om.
Kan jag bara trifvas.»
»Det blir allt svårt för er, ni som är van vid stora verldens omvexling och nöjen.
Ni är van vid musik, teater, skön konst.
Det skall bli förfärligt tomt för er.
Här ha vi ingenting.»
»Det är endast ro jag längtar efter, allt det andra bryr jag mig inte om.»
Det kom så underligt tyst, alldeles olikt hans förra ton, som alltjemt haft någonting gäckande i sjelfva sin sorgbundenhet.
Börje såg på honom.
Det låg i allt, från det bleklagda ansigtet till händernas hållning och den slappt hopsjunkna figuren, ett uttryck af uppgifven trötthet.
Börje greps af medlidande.
Han visste så väl hur detta nervösa temperament kunde strama upp den klena fysiken till det allra yttersta för att sedan med ens låta den sjunka tillhopa, som nu.
»Jag är glad att du kommit hit, jag tror att det skall göra dig godt», sade han med sin enkla hjertliga välvilja.
Pål, som suttit och sett ned, lyfte blicken och såg på honom, och för första gången såg
Marianne dessa ögon fullt öppna.
Hon riktigt häpnade öfver dem, så vackra voro de med sin glänsande blåaktiga emalj och den bruna, sammetslena färgen.
Dessa ögon dominerade hela den späda figuren, det smala hopklämda ansigtet, det var ögon som man icke mötte två på tusendet.
Och ur dessa ögon, som annars skeptiskt kisade fram mellan ögonhåren med sin underligt liknöjda uppmärksamhet, ur dem lyste det nu den mest varmhjertade entusiasm, då han med en nästan barnslig frimodighet räckte sin ena hand åt Börje och den andra åt Marianne.
Sjelfva den oförbehållsamhet, hvarmed han kunde hängifva sig åt en sådan vekare stämning, talade om hur van han var att icke sträcka ut sin hand förgäfves.
»Börje, jag hade ändå glömt hur mycket jag håller af dig!
Ja, det var just hit jag borde komma.»
Med en hysterisk qvinnas uppflammande ifver kastade sig Pål öfver bosättningsbestyren.
Allting skulle ske strax, nu genast, på ögonblicket!
Han talade icke om annat, tänkte icke på annat.
Det var som behöfde han kappas med sin egen olust, blåsa under utan uppehåll, om icke liknöjdheten skulle få insteg.
Hela denna rörlighet och energi tycktes åstadkommas artificielt.
Det var som att kläcka kycklingar med ånga: blef det ett enda afsvalnande, så skulle allt gå om intet.
Tapetserare förskrefvos från staden, möbler inköptes, och han reste sjelf till Köpenhamn för att anskaffa hvad mer som behöfdes.
Med ett barns omåttlighet hopade han omkring sig allt hvad han tyckte om.
Också erfordrades det hela hans yppighet i smak och fantasi för att finna användning för alla dessa draperier, skärmar, kuddar och mattor, att nu icke tala om alla de konstföremål han samlat ihop under sina resor.
Under dessa bestyr var han idel älskvärdhet, icke mot värdfolket endast, utan mot alla som kommo i hans väg.
Han hade icke varit tre dar på Tomtö, innan tjenstfolket afgudade honom, tack vare ett outtömligt förråd af goda ord och drickspenningar.
»Det är rent en vinst att komma hem», sade han, »de äro nöjda med så litet.
Det märkes att de inte fått vana att plocka turister.
I komisk stränghet höll han uppsigt öfver att hvarken Börje eller
Marianne fingo kasta en blick in i hans bo innan det var färdigt, ty han ville riktigt njuta af deras öfverraskning samt så glänsande som möjligt visa dem hvad han förstod under namnet komfort.
Om Pål Sandell kunde sägas ega någon religion, så bestod den i ett slags sjukligt uppdrifven skönhetskult.
Derför kände han sig knappt så djupt tilltalad af något annat verk som af Hamerlings Ahasver in Rom, ty denne Nero förstod han.
Som så mången annan religion hade äfven hans slutat med att – sedan dess ande slocknat – lemna det tomma skalet i sin bekännares händer.
Pål hade aldrig kunnat konsten att tillbedja i ensamhet, och nu – sedan han ledsnat vid sina gudar, nu var det honom mer än någonsin ett behof att se dem tillbedda af andra.
Det gaf honom en reflex af hans forna jag; – allt hvad han hade qvar.
Det fans hos honom ett slags medveten naivetet, en nödvändighet att – utan att för det kunna ge sig helt åt något – för en tid få suspendera sin naturliga skepsis och ge sig hän i en stämning, trots medvetandet om dess kortvarighet.
Derför klemade han med sina infall, och den entusiasm han på detta sätt lyckades framkalla, var just så stor att den gaf honom det mått af dämpad stimulus, som han behöfde för att icke sjunka tillhopa.
Det var en dag i slutet af September som Pål vid middagsbordet sade:
»Mitt herrskap, gör mig den äran att i afton klockan half sju komma ned i mitt lilla bo och dricka ett glas för mina husgudar.»
Bjudningen antogs under skämt, och när man gått ifrån bordet, hviskade Marianne till Börje:
»Låt oss göra honom den öfverraskningen att uppträda i stor toalett.»
Påls snabba öron hade uppfångat hviskningen.
Han låtsade emellertid icke om någonting, vände sig endast bort med sitt mest ironiska löje.
Det var honom klart, att den hemliga driffjedern var Mariannes otålighet att få visa hur hon förstod att kläda sig, och påfundet att låta det gälla som ett skämt samt få Börje att gå in derpå var endast en förevändning, bakom hvilken hon sökte förskansa sig.
– Jaså, hon ville imponera på honom – europeen!
– Han var en smula för rutinerad att icke genomskåda det.
Marianne hade svept in sig i sin vida kappa, medan de gingo öfver gården.
Det var mörkt och blåsigt, genom de nedrullade gardinerna syntes ljussken.
När de kommit in i den lilla förstugan, skyndade sig
Marianne att lossa kappan, som Börje hängde upp i det Pål öppnade dörren.
Ett sken af färgade lampor strömmade emot dem, och Pål hade gått in på deras skämt genom att sjelf kläda sig i frack.
Man helsade hvarandra med karrikerad siratlighet och skrattade åt påfundet att ge det hela en så festlig prägel.
Marianne var klädd i samma drägt som hon burit på Follmerska balen.
Hon hade icke begagnat den sedan, och den var fullkomligt som ny.
Det var också i medvetandet om hur väl den klädde henne som hon tagit den på; det skulle kanhända icke under hela vintern komma något annat tillfälle att visa den.
Men hur det var, så smakade det hela för mycket af maskeradupptåg och för litet af verklig glädje; Marianne kände sig icke väl med sina nakna armar och bara hals.
Och så fans det något i Påls blick, när den med en hastig granskning strök från ofvan till nedan, som obehagligt berörde henne likt en iskall hand.
Hon kände att denna kyliga kännarblick ej skulle blunda för en enda af hennes ofullkomligheter.
Den hade ingenting af värma, ingenting af öfverseende, och det rann henne med ens i minnet, att hennes axlar voro för höga, hennes hållning för sjelfsvåldig, hennes tänder små och mörka, hennes hy för matt och hennes ögon röda i sina kanter.
Han skulle komma att tänka på detta just nu, emedan hon exponerat sig som skönhet.
Och hon kunde icke göra en rörelse, utan med en känsla af tvång: det var som såge hon sig sjelf, men genom en annans kalla, kritiska ögon.
Fast hon fullföljde sin roll så godt hon kunde, visste hon dock hela tiden att den icke gaf någon illusion.
Pål deremot var herre öfver situationen.
Börje var också säker; han tog det hela på god tro.
Sedan man helsat besågos rummen.
Marianne haft som sitt dunkelt sedda ideal, då hon inredde sin boudoir, det var förverkligadt här.
Detta var det mest sybaritiskt inbjudande hon någonsin tänkt sig, men ingenting bjert, ingenting som stack i ögonen; allt var dämpadt, afrundadt, taktfullt.
»Tror ni att mina husgudar kunna trifvas här?» sade Pål med sin mjuka, beslöjade röst.
»Jag kan inte säga er några komplimanger.
De skulle ta sig så klumpigt ut emot allt detta.
Men jag kan njuta af det som är vackert.»
Det hade kommit en viss ödmjukhet i hennes sätt, och den hade ingenting gemensamt med den öfverlagda tillbakadragenhet, som var en af beståndsdelarne i hennes koketteri.
Detta var en ofrivillig skygghet.
Hon kände sig så underligt naiv inför denna menniska.
Det var som kunde denna trötta, likgiltiga blick se tvärt igenom henne och som låge alla hennes tankar blottade inför den.
De hade ingenting att gömma sig bakom.
Börje märkte ej något.
Han gick bredbent omkring och skärskådade allt.
Då och då gjorde han en fråga, öppet och oförbehållsamt.
Han var så säker på sig sjelf, så enkel och naturlig.
I sitt eget bryderi kände
Marianne detta lugn nästan som en öfverlägsenhet.
Det fans ett par spanska aqvareller, som Börje icke kunde se sig mätt på.
»Det är märkvärdigt, det är märkvärdigt», sade han beundrande, »hvem har ritat dem?»
»Har jag inte lärt dig att man inte ritar med färg?» skrattade Pål.
»Detta är ju aqvarellmålning, och der ser du namnet.»
»Jaså.
Är det han som gifvit ut resebeskrifningarna?»
»Det var intressant.
Hvar har du köpt dem?»
»I England.»
Och så var det hela tiden; han ville ha reda på allt.
Och det såg ut som om Pål fann ett verkligt nöje i att lemna honom besked.
Marianne deremot gjorde inga frågor, hon fruktade att synas dum och okunnig.
Det fans afgjutningar efter berömda skulpturverk, bronskärl efter romerska modeller, samt en mängd små lyxföremål.
»Minnen från mina resor.»
»Det är alldeles som att gå på ett museum, sade Börje, »det måtte vara märkvärdigt att ha sett så mycket.»
»Hå, jag vet inte.
Jag skulle önska att jag kunnat se det med din omedelbarhet; det hade varit en annan friskhet!...
Hvar jag varit har jag ju förföljts af denna fördömda sjelfkontemplation, som förstör allting.
Men sig sjelf blir man aldrig qvitt, sen man en gång fått sig på halsen ...
Ja, och så skulle jag haft lust att ha ditt oförstörda minne.
– Fru Olsson, har ni gifvit akt på hurudant minne Börje har?»
»Ja ... jag vet inte.
Jo, jag tror det är ovanligt godt.»
»Godt?
Det är alldeles för litet sagdt.
Att berätta honom något, det är att inrista det på stentaflor.
Mitt är som vatten: – det speglar allting och håller ingenting qvar.»
Sedan man sett allt, slog man sig ned i den lilla salongen, som med sina kåsöser och länstolar, kuddar och mattor riktigt lockade till hvila.
Glas och flaskor stodo tillreds på bordet och Pål besörjde sjelf serveringen.
Börje satt och såg på honom medan han lossade ståltråden.
Sådana smala, hvita händer!
De tycktes icke kunna ega den minsta kraft.
Det perlade och fradgade i de klara champagneskålarne, hvilka i sjelfva sin form hade något af antik skönhet.
Börje fäste sig särskildt vid dem.
På en tafla föreställande ett romerskt gästabud hade han sett någonting liknande.
Den färgade belysningen, yppigheten, den underliga tystnad, som uppstod när samtalet ett ögonblick stannade af, allt verkade så starkt på Börje.
Han tyckte att han måtte vara långt borta från Tomtö.
Det hela var som en okänd doft han uppsög.
Det var icke glädje, det var sorgbundenhet som fick makt med honom.
Pål stod vid bordet och stödde sig med ena handen mot detsamma, under det han med den andra långsamt lyfte sitt glas och såg ned i dess snabba spel af stigande perlor.
Lampskenet föll som ett qvällskimmer öfver hans smala, bleka ansigte, med dess tunna läppar och liksom tuschbelagda ögonhår.
»Det fins ett ord, som jag tror att du inte förstår, Börje», sade han utan att se upp, »och det är trötthet.
Efter en het skördedag, när du varit i kläderna sen klockan fyra på morgonen och stuckit upp kärfvar på skullen i kapp med en af dina drängar, då kan det nog hända, att du menat dig vara en smula trött.
Icke mycket – förstås – men lite.
Och du har kastat dig i din säng och somnat med ens.
När du så vaknade nästa morgon, var du endast starkare än förr.
Var det trötthet?
– Det är ungefär som när man här hemma talar om orkan, för det vinden kan vifta en smula ibland: man känner namnet, men inte saken, derför brukar man namnet oriktigt.
Hvad du kallar trötthet är bara den härliga förmågan att samla ny kraft, ingenting annat.
Det är den mest beundransvärda kropps- och själsjemvigt, allting afpassadt af naturens mästarhand, ingenting förfuskadt af medvetenheten.
Tacka din gud, Börje! – om du har någon ...
Nej du, det fins en trötthet af annat slag – vårt århundrades stora förbannelse – den jägtande, nervösa tröttheten, hvilken aldrig aflöses af hvila, derför att den inte kan hvila, – derför att den mist förmågan till det.
Tantalus kunde tala om den, han, och vi kulturmenniskor äro alla hans barn ...
Gripa, och gripa efter tomma intet, det är ingenting så länge man tror att det är en verklighet.
Men att gripa efter det tills alla lemmar domna, spänna sista qvarlefvan af kraft – det ömkligaste lilla man har qvar – och gripa efter det ännu, medan man med fullaste klarhet vet, att det är tomhet alltsammans, det – Börje – det är någonting att tala om! ...
När man bara behöfde kasta sig ned på stranden för att sofva, och bara sofva, men ändå inte kan förmå sig till det, utan griper ännu efter samma bedrägliga tomhet,... svagare, svagare, men ännu i samma vanvettiga åtrå ...»
»Du talar i villa, Pål.»
»Kära välsignade naturbarn!»
– Pål skrattade med en klingande friskhet.
– »Om du visste hur godt det gör mig att se dig!
– Tag bort den missnöjda minen och se glad ut.
Jag bringar mina husgudar detta dryckoffer med den bön, att jag med fog måtte kunna skrifva öfver min dörr: här hvilar –»
Han fylde glasen så att skummet fräste.
Skålen dracks.
»Så der!
Man öppnar säkerhetsventilen för sin inneboende sentimentalitet en gång emellan», sade Pål i det han kastade sig i en stol, »men tro inte – ädla fru – att det fins mening i allt hvad jag säger, fast det låter en smula djupsinnigt.
Börje behöfver jag inte erinra om det; han känner mig.»
Börje svarade ingenting, hvarken med eller mot.
Han satt och såg på rummet omkring sig.
»Pål, jag har tänkt på en sak», sade han, »lyx och öfverflöd, och allt sådant der skräp, förargar mig hos alla andra, men inte hos dig.
Det är som om jag tyckte att du skulle ha större rättigheter än andra menniskor.
Så’nt här», – han sträckte ut handen, »det är liksom om du vore född till det.»
»Fru Olsson – en cigarett?
Det är så trefligt när damer röka.
Nå men du, Börje?
– Ja, jag vet inte hur det kan komma sig.
Jag förmodar det är från den tid du först gjorde min bekantskap; du har fått vänja dig vid att se mig olik de andra, fattigare eller rikare, allt som man tar det.
Jag menar det var väl sammetsblusen som gjorde det, och mina magra kinder.
Du lärde dig att unna mig mer än de andra.»
Det kom ett så vackert, tillgifvet uttryck i de bruna ögonen och han talade mycket lågt, som alltid, då han blef vek.
Så slog han plötsligt om och började berätta allt möjligt från sina resor, till Börjes omåttliga intresse.
Men hela tiden satt han och betraktade Marianne, icke närgånget, icke uppmärksamt ens, utan likgiltigt, som man utan att man tänker derpå sitter och ser på en tafla.
Dessa mjälla armar och runda hals lemnade honom så oberörd som om hon varit af sten.
Marianne fördömde i sitt inre denna klädning, för det den icke förstod att skyla henne inför dessa medvetna, blanka ögon, med deras nyktra förståndsskärpa, hvilken tvingade henne att blygas öfver motiv, dem hon icke ens tillstått för sig sjelf.
Hon kände sig formligen nedtyngd af medvetandet om, att han med ett slags andra-hands-intresse satt och gaf akt på hur pass väl hon förstod att hålla god min.
I detta ögonblick afskydde hon honom.
Att fullkomligt dölja sin misstämning var henne nästan icke möjligt, men hon stred för att göra det och på så vis rädda de fattiga spillror af sjelfförtroende, som missräkningen lemnat henne.
Plötsligt böjde värden sig fram emot henne, och i det ett leende glänste mellan de svarta ögonhåren, räckte han ut sin hand och sade med tonen hos ett bortskämdt barn:
»Den solfjädern, om jag får be!»
Det fans sådana underligt snabba och ändå mjuka öfvergångar i hans sätt.
Marianne knäppte solfjädern ur gehänget och räckte honom den.
Han teg ett ögonblick och såg ned på sitt knä, der solfjädern låg, medan han sakta strök öfver den med sina smala fingrar, liksom för att låta känseln insuga plymgarnityrets mjukhet.
»Hvilka underliga stämningar en sådan här småsak kan väcka», sade han med sin låga, smekande röst, som hade ett lydigt instruments hela bedårande själfullhet, – »han