Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans ekonomi hade blifvit intrasslad under den tiden han måst anförtro egendomens administration åt främmande händer; jordens värde hade sjunkit år från år; han måste sätta in hela sin energi och arbetskraft på att rädda välståndet åt de två barn, hon lemnat efter sig innan hon gick bort.
Det fans icke stort slägttycke mellan bröderna Sixten och August von Rosenberg, och det hade aldrig funnits någon sympati.
Sixten var mörk med bruna ögon, undersätsig och liflig, en sydländing med varmt och rödt blod.
August deremot var ljuslätt och lång, hans figur var gänglig, ögonen, vattnigt gråblå, gåfvo intryck af något kallt och halt men också af viljekraft och förståndsskärpa.
Dragen voro hårda; icke ens ett leende kunde göra deras uttryck mjukt.
Han blef student vid unga år och tog sin juridiska examen på kortast möjliga tid, lemnade universitet och blef auskultant vid Göta hofrätt. 26 år gammal gifte han sig med en rik och högboren dam.
Från första stund han såg henne hade han — efter egen utsago — fattat det oryggliga beslutet, att hon skulle bli hans hustru.
Han visste hvad det beställsamma ryktet hade att förtälja: att hon som ung flicka skulle ha sett för djupt in i ett par ögon, som tillhört ingen mindre än Sveriges kronprins — och han var icke okänslig för den stelnade köld, som tycktes strömma ut från hennes väsen; men han anade ett lidelsefullt sinne der bakom och han trodde sig kunna frigöra dess bundna värme.
Hon var 29 år gammal, då hon gaf den unge vice häradshöfdingen sitt ja, och hon tycktes ha gjort det af en ren nyck.
Det fans från hennes sida intet erotiskt motiv; hon beundrade hans energi och förnam en viss trygghet inför hans synbara köld, men personligen kände hon sig icke dragen till honom; och likgiltigheten slog öfver till motvilja, när hon gjorde den upptäckten, att han icke var kall, och att hans energi kunde urarta till en brutalitet som tog, när hon icke ville ge.
Knapt ett år efter bröllopet födde grefvinnan von Rosenberg en son, en liten rödhårig unge, för hvilken hon kände leda från första stund.
Hon kunde knappast förmå sig att röra honom med sina händer än mindre att lägga honom intill sitt bröst.
Det var som lådde något orent vid honom — minnet af skam och förnedring.
Också för fadern var barnet en erinran om något, hvaröfver han blygdes: om det skeppsbrott, han lidit midt inne i äktenskapets hamn, just som han för alltid trott sig ega den kvinna, som tändt hans blod; och det var som om harmen öfver att ha förlorat henne redan på förhand samlat sig i ett agg till den oskyldiga varelse, hon bar under sitt hjerta.
De båda makarnes saralif blef olyckligare för hvart år som gick; kylan öfvergick till fiendskap, och fast mannen så småningom sökte ersättning utomhus för hvad han förlorat inomhus, satt bitterheten alltid kvar som en tagg, eggande till tusen förstulna små hänsynslösheter, hvilka besvarades med ett iskallt förakt.
I detta hem växte barnet upp.
Max liknade icke någon af sina föräldrar; han var liten, spenslig och blek med bruna ögon och eldrödt hår.
Näsan hade något af den rosenbergska slägttypens djerfva böjning, men munnen var alltför stor och ansigtet i det hela taget fult.
Gossen visste det mycket väl och det pinade honom; instinktlikt satte han det i förbindelse med faderns stränghet och moderns köld.
Han kände sig som en bortbyting i detta hem och han skydde det.
Hans uppfostran försiggick mest utomhus, bland lekkamraterna och i skolan.
Under alla uppväxtåren förföljdes han af en inbillning, stundtals så liflig, att den öfvergick till visshet: han var en förtrollad prins, som af en ond genius blifvit kastad in som barn i en familj, dit han icke hörde; men en dag skulle förtrollningen lösas, den röda hammen skulle falla af, hans fader skulle träda fram, öppna sina armar, sägande:
»Nu hafver jag funnit dig min son!
Kom till mig och dela min glans».
Han anförtrodde denna hemlighet åt sin bäste vän; men vännen förrådde honom för kamraterna, hvilka sedermera hånfullt kallade Max för Köde prinsen.
Detta svikna förtroende kvarlemnade ett smärtsamt sår i hans blödiga barnasinne och gjorde honom än mera inbunden och skygg.
De förhållanden, under hvilka han hade vuxit upp, hade alstrat hos honom ett nästan sjukligt behof af vänskap och ömhet, efter någon att sluta sig till med full trygghet.
Dessutom gick han och bar på en stor hemlig längtan efter lifvets skönhet, efter dess värme och dess fullhet — efter allt hvad hans aning målade ljust och rikt, men som han aldrig förnummit.
Ty det trista, kyliga hemmet gaf ingen näring hvarken åt hans ömhetsbehof eller åt hans skönhetslängtan; och som två skrämda fåglar flydde de öfver i fantasiens verld.
Der såg han sig sjelf som en yngling med Apollos ansigte och Apollos hår träda ut i lifvet med lyran i sin hand; hvart han vänder sina steg drager ett solljust leende öfver de skönaste kvinnornas drag, deras ögon stråla honom till mötes fulla af hängifvenhet — han behöfver endast sträcka ut sin hand och de lägga sin känslorikedom tillbedjande för hans fötter — —
Ju fiendtligare förhållandet efterhand blef mellan August von Rosenberg och hans förnäma gemål, dess mer vinnlade de sig båda om att dölja det för verlden; och med gemensam ansträngning lyckades de hålla yttersidan af detta ihåliga äktenskap så blank, att menniskorna med afund speglade sig deri.
Sixtens giftermål med en flicka utan både börd och förmögenhet tycktes de båda ogilla i lika hög grad.
Den högvälborna grefvinnan, som en gång — om ryktet talat sant — lyft sina ögon upp till en furste, förmådde icke sänka dem ner till en liten prestdotter från Blekinge.
Det kunde redan af denna anledning icke vara tal om något umgänge mellan de båda familjerna af slägten von Rosenberg, och afståndet mellan Christinelund och Jönköping erbjöd en fullt antaglig förevändning.
För att emellertid hålla traditionerna uppe sändes gossen Max från sin tidigaste barndom hvarje sommar ner till Christinelund.
Detta barn af ett kyligt och konventionelt förhållande växte så småningom fast i farbroderns hem.
Allt det varma och veka i hans natur, hvilket eljes tvingades ner och förkväfdes af den förlamande respekten i faderns närhet eller för det isigt regelrätta i moderns väsen, blommade fram i den atmosfär af kärlek och godhet som låg öfver samlifvet på den skånska herregården.
Max kände det mest obegränsade förtroende till sin vänlige farbror, som aldrig talade hårda ord utan i stället berättade vackra sagor och som ibland lät honom rida på sitt knä; kusinen, den lilla gråögda Ellen, var hans lekkamrat och skyddsling; men framför allt omfattade han med en svärmisk kärlek, gränsande till dyrkan, sin blida faster Henriette, hvilken han i sitt barnasinne kanske helt omedvetet jemförde med sin egen mor och som dervid tycktes honom vara inbegreppet af allt hjertevarmt och hjertegodt på jorden.
Dessa besök på Christinelund voro hans barndoms ljuspunkter.
För hvarje år blefvo de honom kärare och kärare, och så snart terminen var slut och sommaren stod utanför fönstren med värme, solsken och grönska, kom det öfver honom en längtan så stark, att han gick i feber.
»I år får du inte resa till Christinelund», sade fadern en gång.
Barnets ansigte blef vaxgult, men han svarade icke ett ord.
»De ha fått en flicka till dernere och du skulle bara vara i vägen.»
Max gick.
Han tyckte att nu var allt slut.
De hade fått en flicka till dernere, och derför skulle han nu inte få komma dit.
Han uppsökte sin bäste vän och öfverlade med honom om bästa sättet att hänga sig.
Vännen öfvertygades lätt nog, att Max icke kunde lefva, och erbjöd sig att hjelpa honom ut ur tillvaron.
Efter ett rörande farväl smögo pojkarne sig upp på vinden, Max fick ett klädstreck om halsen och klef upp på en stol; men i det afgörande ögonblicket uppenbarade sig en piga, som med kraftiga och slående argument räddade Max åt lifvet.
När han kom hem satte han sig att författa ett långt bref till faster Henriette, deri hela hans barnsliga förtviflan sökte sig uttryck; och följden blef att majoren i en särskild skrifvelse till brodern inbjöd Max att också detta år tillbringa sin sommar på Christinelund.
Max var då tio år och Ellen åtta, och allt var sig likt på Christinelund utom att den röde tuppen blifvit halt.
De följande fyra somrarne tillbringade Max som vanligt hos farbror Sixten; men när den femte kom var faster Henriette död.
Någon tid senare, då majoren för allvar grep sig an med att ordna sina affärer, behöfde han taga ett större lån och vände sig till brodern med anhållan om hans borgen.
Svaret blef kallt nekande.
Detta afslag gjorde på majoren samma intryck som en beskyllning för ohederlighet och förhållandet mellan bröderna blef öppet kyligt.
Under de närmast följande åren kom Max icke till Christinelund.
Majoren hade dragit sig tillbaka från alla offentliga värf och tycktes lefva uteslutande för sin ekonomi och sina barn.
Dock följde han på afstånd händelsernas gång och såg hur den nya tiden grep alltmer omkring sig.
Samma år, som han sjelf trädt tillbaka, hade brodern August trädt fram i det politiska lifvet.
Men han hade gått med strömmen, icke emot den, och konjunkturernas vågsvall hade snart nog lyft honom upp på en taburett.
Sedan 7 månader bodde statsrådet von Rosenberg med familj i Stockholm.
Det var sommar och Max hade ändtligen lyckats utverka sig tillstånd att tillbringa ferierna på Christinelund.
Han var nu 18 år.
Österut stupa backarne brant emot hvarandra och naturen har ett drag af trotsighet och vildhet; men i vester blir landskapet mer och mer flackt, vidgar ut sig till en fruktbar dal, som i en krans af löfskog sluter en glänsande, milsvid sjö.
Uppför en af de sista backarne i öster kör en vagn med en livréklädd kusk.
Vägen svänger kring öfversta krönet och utsigten öfver dalen öppnar sig för den resandes ögon.
Midt i dalen ligger Tjärestads by, ett tjugotal hus och gårdar samlade kring ett vägkors, med gästgifvaregård och kyrka till medelpunkter.
Genom markerna bakom byn rinner en liten å, slingrande sig i nyckfulla vändningar framåt tills den försvinner längst borta vid horisonten, der den stora vattenspegeln glänser fram, och der Christinelund med tinnar och torn och röda tegeltak sticker fram mellan bokarnes grönska.
Max von Rosenberg kände den taflan så väl och vid återseendet vaknade så många gamla minnen; främst af alla minnet om den veka, varma och blida kvinna, som de alla hade afgudat.
Nu var hon borta; det skulle icke mer vara som förr på det gamla kära Christinelund.
Det lilla kabinettet skulle stå öde och tomt, och tomheten skulle aldrig försvinna.
Han mindes så tydligt den afton för fyra år sedan, då han sett henne för sista gång:
Solen blodröd vid horisonten, strålande reflexer öfver sjön, vått-glänsande blad utanför fönstren, rabatternas blommor vaggande långsamt af och an ...
Hon satt vid pianot och spelade — tunn och spenslig i sin grå ylleklädning — spelade känsligt och melankoliskt, som hon brukade; hur tonerna smälte samman med aftonstämningen, den sjunkande solen, ödsligheten i den gamla byggnaden, tystnaden rundt omkring — och i soffhörnet satt farbror
Sixten med sin ljusa lilla flicka på sina knän och borta i dunklet satt han sjelf och Ellen — —
Mor sjunger.
Gamla melankoliska kärleksvisor, svärmiska dikter om lidande och död.
Hennes milda, tunna sopran är ren och spröd i klangen som bräckligt glas — — det lät alltid som om hon varit rädd eller ledsen för något — —
Nu var det allt förbi.
Och Ellen skulle ha vuxit, blifvit stor och otreflig.
Denna förändring, som han anade, verkade på honom som något främmande, fiendtligt.
Han mindes henne som en spenslig liten tolfåring i en grön verkensklädning; och sådan hon då var hade han hållit af henne — — —
Vagnen kör igenom byn.
Den rödbrusige gästgifvaren står på sin trappa och helsar.
Max lyfter smickrad på sin hatt; denna helsning är ett slags erkännande af hans manbarhet.
Kyrkan, liten och obetydlig med sin hätta tryckt ner öfver öronen på tornet, sofver bakom kastanjealléen på sin muromhägnade sockel.
Max kom att tänka på kajungarnes skri — det lät som barnagråt i aftonens stillhet — på det gamla altarskåpet med de snidade englahufvudena, feta och frodiga med karmin på kinderna — — och Adam, blå i ansigtet och med ett äpple i sin hand — — och undertill i förgylld skrift Esu mali homo moritur — —
Vagnen lemnar byn bakom sig och rullar utåt vägen mot Christinelund.
Ellen von Rosenberg låg på knä i en hvilstol, med armbågarne på dess ryggstöd och stirrade drömmande ut genom fönstret, der trädgården bredde sin friska grönska och sina brokiga blomsterland ut i det glänsande solskenet.
För något mer än en månad sedan hade hon kommit hem från pensionen, nyss konfirmerad och fullt vuxen; och om fyra dar skulle hon bli 16 år.
Det var kring denna betydelsefulla tilldragelse, hennes tankar fladdrade; det skulle komma mycket främmande och hon hade fått en ny klädning — — en riktigt stilig.
Hon skulle dansa — åh, dansa, det var hennes lif! — hon skulle dansa med löjtnant von Block — ja, med de andra också, men mest med löjtnant von Block — och första valsen.
»Den som med Blocken dansat
Hon har sitt hjerta pantsatt
Tralalala, tralalala, tralalala-trala»
tänkte hon småleende, till melodien af en bekant vals, som Augusta brukade sjunga.
Ja, månne hon skulle komma ihåg att skicka gratulationskort?
Hon var visst strängt upptagen för närvarande, den tösen!
Men Emeli och Anna Moberger och Karin Schantz, de skickade nog — — —
Nu kunde Max vara här snart — det for något af misstämning genom henne.
Han hade kanske anspråk på att allt skulle vara som förr, då hon ännu var barn och de lekte och hade eget hus under stora matsalsbordet, med en filt om, och bodde tillsammans och voro herr och fru — —
Så kunde det inte vara längre.
Och hon tänkte på Emil Kjellson, apotekarens långbente son med de röda händerna, som alltid voro i vägen; han var jemnårig med Max och skolpojke; hon rynkade på näsan; det anstod inte en vuxen dam att umgås på förtrolig fot med skolpojkar.
Men med Max skulle hon dansa en dans, för slägtskapens skull, men till Emil Kjellson skulle hon säga, att hon var uppbjuden.
Det rullade en vagn fram till trappan.
Hon reste sig upp och lyssnade.
Nej, hon hörde ingenting mer; men nu fick hon väl lof att gå ner.
»Ellen!
Ellen!
Max är kommen!» ropade lilla Maria i korridoren.
Ellen öppnade dörren till sitt rum och gick utför trapporna.
Det fans en ovanlig värdighet i hennes hållning; hon hade beslutat att redan från början göra klart för kusinen hvilket svalg, som var befästadt mellan en vuxen dam och en skolpojke.
När hon trädde in i salen kom han emot henne med båda händerna framsträckta och ögonen glänsande af vänlighet.
»Goddag — du!»
Ellen tyckte, det såg ut som om han ville ta henne i famn.
Hvad var det pojken inbillade sig!
»God dag, Max», sade hon kallt och afvisande med en liten anstrykning af nedlåtenhet, medan hon räckte honom sin hand.
Han mätte henne med en hastig blick och blef flammande röd.
Derpå satte han sig igen, tog Maria på sitt knä och smekte henne.
»Ja-ja», sade majoren, »här har skett stora förändringar sedan du var här sist.»
Max svarade icke; men hans ögon stodo fulla af tårar.
Ellen satt och var missbelåten med sig sjelf.
Det gjorde henne ondt, att hon sårat honom.
Något mindre kall kunde hon väl ha varit; han var ju deras gäst, och de hade ju ändå så mycket gemensamt.
Han var fåordig och förstämd; han satt och grämde sig öfver Ellen.
Det kändes så bittert i alla fall, fast han egentligen hade varit förberedd på, att de skulle vara främmande för hvarandra.
Åhnej, han hade nog gladt sig åt att träffa henne ändå, den lilla lifliga tösen i gröna klädningen, kajan, som han brukat kalla henne derför att hennes ögon voro så grå.
Men hon var förändrad, mer än han egentligen hade trott.
Ansigtsuttrycket var stelt och hennes figur hade förlorat det fina och spensliga, som för honom utgjort tolfåringens förnämsta behag.
Den der fylligheten, som kommit i stället, tilltalade icke hans skönhetssinne.
Han tog sitt rum i besittning, packade upp och inrättade sig så bekvämt som möjligt.
Så gick han ner i stallen, fick sig en häst och red ut.
Vid middagen tycktes han ha återvunnit sitt goda lynne; han språkade ogeneradt med farbrodern och fröken Johnsson, men till Ellen hänvände han icke ett ord.
När måltiden var slut hemtade han cigaretter från sitt rum och slog sig ner i trädgården med en bok.
Ellen hade börjat fundera på att sluta fred.
Hon gjorde ett par mycket tydliga försoningsinviter, men nu var det hans tur att sätta sig på sina höge hästar.
Detta eggade henne.
Hon pinades af hans ovänlighet, hon visste att hon uppfört sig illa emot honom och kände det som en skyldighet att räcka handen till försoning.
Det gällde blott att finna ett sätt, som icke innebar någon förödmjukelse.
Hänemot aftonen gick hon till honom.
»Inte ska’ vi gå och se snedt på hvarandra», sade hon.
»Inte ser jag snedt på dig», sade han kallt.
»Jo, men du är ond.»
Det var en istadighet att förtvifla öfver.
Hon visste icke hvad hon skulle finna på.
»Seså, Stickenper», sade hon med något af den gamla förtroligheten i det hon lade sin hand på hans axel och ruskade honom kamratlikt som förr.
»Låt bli mig, fröken!
Det passar sig inte för en dam.»
Det var något raffineradt hånfullt i tonen, och han njöt sjelf af att se, hur det tog.
Ellen stod ett ögonblick kvar, tafatt och rådvill.
Så vände hon sig om och gick.
Men en half timma senare kom hon igen; och Max såg på henne att hon gråtit.
Hon var nu helt mjuk och sträckte ut sin hand med ett bedjande uttryck i ögonen.
»Jag bar mig dumt åt — men — — ja, jag ber om förlåtelse — hvad vill du mer?»
Det glänste till i hans bruna ögon och han mottog hennes hand.
»Nej», sade han med ett segerstolt litet småleende. »Jag vill ingenting mer.»
Det kom mycket främmande till Christinelund på aftonen af Ellens födelsedag; och till trots för värmen hade ungdomen arrangerat dans i stora salen.
Max stod i dörren och såg på.
Det var första valsen efter supén och Ellen hade mankerat honom för löjtnant Block.
Ljuset flämtade oroligt ifrån kronorna, fönsterna voro öppna till trädgården och genom dem tittade skymningen in; derutanför syntes träden och buskarne orörliga som pappkulisser, i mörk silhouett mot himmelen.
Par efter par svängde förbi: herr Smitt med en liten rulta från Tjärestad, doktorn med fru Stjerne på Rydsgård, löjtnanten och Ellen.
Hon lutade sitt hufvud mot hans axel och dansade med slutna ögon.
Så sött!
Max försökte sig med att vara öfverlägsen; men det brände inom honom af harm och skam öfver åsidosättelsen.
Han mätte löjtnanten med blicken: ståtlig herre! mycken stoppning — idiot för resten!
Max kände sig som bildningsaristokrat gentemot dender herrn.
Han skulle nog visa en gång, hvad han var värd, fast han nu fick stå tillbaka.
Hon skulle få ångra det!
Han följde henne med hotande ögon; men ju mer han såg på henne, dessmer försvann det hårda uttrycket ur hans blick och lemnade rum för något annat, något som han icke sjelf visste af.
Han tyckte sig aldrig förr än i dag ha sett, hur vacker hon var.
En stålgrå klädning med blodröda snören i sömmarne, små spetsiga sidenskor med burriga rosetter, och ljusgrå silkesstrumpor.
Det mörka håret böljade kring pannan och föll utslaget ett godt stycke nedåt ryggen.
Här och der en mörkröd fuxia instucken — blod i stenkol.
Tunna ögonbryn, gnistrande grå ögon, näsans djerfva böjning och läpparnes mjuka linie — han kunde sluta ögonen och han såg det ansigtet ändå, lifslefvande.
Men det var icke blott ansigtet.
Hvarje detalj i hennes apparition kom något inom honom att vibrera.
Hans blick föll på hennes venstra hand, som hvilade der så slapt på kavaljerens axel; hon hade icke fatt tid att draga handsken på, eller hon hade icke brytt sig om det.
Det var ingen aristokratisk kvinnohand, sådan romanförfattarne alltid skildrade.
Kanhända var den icke alls vacker; han visste det icke.
Han mätte den icke med kritiskt skönhetsmått; han bara såg.
Ett riktigt litet oting af en hand, så mjuk och barnslig, som hade den aldrig varit till nytta utan endast till lek, en sådan der hand som kan taga i allt och ändå aldrig blir grof.
Den var icke hvit.
Den hade den första ungdomens rödaktiga hull; men dess höjda läge kom blodet att sjunka tillbaka och värmen gjorde den känsliga huden nästan mjäll.
Och så var det någonting särskildt med den, något som gjorde den olik alla andra händer, han sett.
Den var så naken, tyckte han, just sådan som naturen sjelf danat den.
Det gjorde den ännu mer täck, så alldeles att bli kär i.
Hans blick smög öfver handleden uppåt till den crêmegula spetsen, som hängde tillbaka liksom för att visa underarmens skönhet.
I axelvecket skarden röda snodden in, och tyget satt spän dt af sträckningen, framhäfvande den fasta och fylliga kvinnoaxeln.
Det kom på honom en underlig lust att bita i den, bita riktigt hårdt och djupt — som en häst — —
Ellen slog upp ögonen och uppfångade hans blick.
Den kom henne att rodna, hon visste icke hvarför; men han såg det.
När paret nästa gång dansade förbi var han borta.
Det dagliga lifvet på Christinelund erbjöd icke mycken omvexling.
Af ståndspersonerna i trakten fans det ingen, som majoren hade någon glädje af att umgås med på förtroligare fot.
De trifdes icke längre i hans sällskap; de tyckte alla att han blef mer och mer otillgänglig för hvart år som gick.
Men ju ensammare lifvet var, dess närmare hade familjens medlemmar kommit att sluta sig samman; och Max var med, nästan som son i huset, alldeles som i gamla dagar.
Om aftnarne, när solen gått ner, brukade de samlas i moderns lilla förmak, som ännu stod orördt och orubbadt sedan den tiden, då hon sjelf satt der midt ibland dem.
Och här berättade majoren om sin ungdoms kärlek och sin mandoms dåd, om sitt lifs glädje och missräkningar.
Oftast rycktes han då med af sitt ämne och framställde den gamla tiden, hänförelsens och luftningens, i skarpaste kontrast mot den nya — håglöshetens och vindstillans.
Depravationen hade börjat med representationsförändringen och sedan gripit omkring sig år efter år.
Han var ingen vän af den nya tiden med dess krassa lifsuppfattning, der det icke fans rum för något af allt det som för honom var det högsta: tänkesättets adel, sinnets lyftning öfver den trånga hvardagsnivåen.
Hur annorlunda hade icke allting varit förr — — och han tog fram de gamla minnena om den skandinaviska enhetstanken och dess tre heliga martyrer Leijonhufvud, Løvenskjold och Sommelius; hans röst blef mjuk, nästan skygg, när han nämde deras namn, med en ton af innerlig tillbedjan, som om han i tankarne knäföll inför dem, likt katoliken inför de helgon, han älskar mest.
Han tolkade stämningarne från den tiden, då han sjelf var ung, och då det ännu fans menniskor, som kunde känna ungt och varmt.
I bild efter bild lät han sina intryck passera förbi, och skildringen, späckad af tusentals anekdoter och hörsägner, när den, som oftast, rörde sig kring händelser, dem han icke sjelf varit i tillfälle att iakttaga, fick färg och glans af hans djupa sympati, som blifvit starkare och starkare ju fler hvita hårstrån det växt fram på hans hufvud, och ju mer kontrasten mellan nu och då tycktes honom skriande och förhatlig.
Han talade om första och elfte bataljonen af Billows brigad, de tappre bussarne från Dannevirke; om general Schleppegrell och om Thestrup, kaptenen, som, orättvist förbigången vid tillsättandet af befäl öfver bataljonen, stupade mellan gärdesgårdarne utanför Dybböl — »bataljonens främste soldat».
Han målade Dybböldagens röda solnedgång, och mot dess färgrika bakgrund framstodo de fallnes bleka ansigten utan något af den moderna målarkonstens realism, utan spår af dödens vidrighet, blott med dess djupa högtidliga allvar.
Öfver valplatsen sänkte sig den nordiska sommarnatten, förskönande, försonande.
Vid horisonten, mot den ännu ljusa himmelen, såg man som svarta punkter fiendehären draga bort.
Han skildrade den 8:de Juni, sorgegudstjensten i Sönderborg ... derinne i den lilla kyrkan stodo kistorna sida vid sida, flertalet redan med tillskrufvade lock.
Blott ett enda ansigte var ännu obetäckt — Erik Leijonhufvuds.
Den stupade svenske officern låg der, lugnt och modigt med det stelnade dödsleendet, som om han endast hvilat ut efter striden och snart kunde vakna, lika ung, lika kraftig, lika villig att offra sitt lif.