Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Dette er meget maer-keligt, men jeg venter dog Undskyldning, for at jeg ikke har vaeret Helgen nok til at glemme mig selv over denne Aftonbladets hellige Eenfoldighed.
Welhaven.
Då nu de båda berömda författarnes uttalanden omkring femtio år efter deras nedskrifvande blifvit här befor-drade till trycket, anse vi oss böra i allra största korthet gifva några för svenska läsare måhända nödiga upplysningar om den Wergeland-Welhavenska striden, för öfrigt hänvisande till H. Lassens arbete om Wergeland samt till L. Dietrichsons meddelande i Ny 111.
Tidning (1867 o. f.) om stridens uppkomst och utveckling.
Wergeland stälde sig «nligt hela sin natur i spetsen för den.
patriotiska hänförelsens läger, der man utgick ifrån den satsen, att nationalitetens väsen fordrade en uteslutande utveckling inifrån utåt, som för att vara fullständig måste afskära all yttre påverkning.
Welhaven bildade spetsen af intelligenspartiet, hvilket kämpade för den sanningen, att det unga folkets politiska och sociala omyndighet gjorde det nödvändigt att underhålla och befordra förbindelsen med det allmänna europeiska kulturlifvet, och låta utvecklingen af nationens inre kraf-ter korrigeras af de gemensamma lagarne för folkutvecklin- ' gen i allmänhet.
Denna strid, hvilken med sällspord häftighet rasade under förra hälften af vårt århundrades tredje decennium, indelas af Dietrichson i fyra epoker nämligen: 1) den personliga striden mellan de två anförarne i studentsamfundet; 2) angreppet på Wergelands första dikter; 3) angreppen på Welhavens “ Norges Dsemring; “ 4) stridens katastrof och försvinnande.
Det är alltså två i hög grad märkliga dokument, vi här meddela, nämligen för det första Wergelands brytning med den uppfattningen, att Kristiania blott skulle vara er «fterklang af så väl det literära som sociala lifvet i Köpenhamn, och för det andra Welhavens eldiga proklamation såsom unionsvän i förening med hans starka patriotism och häfdande af Norges sjelfständighet — ett uttalande, som särskildt i innevarande ögonblick förtjenar att beaktas.Från Norge.
(öfvers.
från förf: s manuskript.
Landets utveckling.
— Yensterfö reningen — Konungen.
— Högern.
Yegsterns program.
— Voteringen.
Det fins ett ordspråk som säger: “ Det är ingenting så galet, att det icke är godt för något “.
Detta uttryck har bekräftat sig äfven under dessa års politiska strid.
Jag sökte senast att visa, huruledes regeringen verkligen med upphöjd genialitet har lyckats finna den enda fråga i afseende hvarpå den kunde bringa hela folket i resning emot sig, under det den annars både på sociala och religiösa områden skulle haft för sig antingen majoritet eller åtminstone splittrade meningar.
Men när det konsti-tutionela spörsmålet en gång är väckt, och detta just på det sättet att det på en gång • berör den enskildes- hederskänsla och har en så samlande makt, derför att allt är koncentreradt på en enda sak, då är det nästan otroligt huru långt detta bidragit till allmän utveckling.
Det kan tryggt sägas, att ick^ menniskoåldrars arbete under vanliga omständigheter skulle kunnat emancipera landet så långt från den traditionela vördnaden för det presterliga väldet, skapat så mycken tolerans och gifvit ett sådant behof af upplysning.
Att det finnes ett sammanhang i utvecklingen till frihet, har blifvit tydligt derigenom att striden varat så länge att den berört alla lifs-områden, och i denna känsla ligger det bästa värn mot hvarje reaktion.
Det är icke sällsynt att höra äldre män säga: “ Vi känna, då den ena eller andra frågan framställer sig för oss, att det fattas
9oss kunskaper, men för barnen efter oss skall det bli bra, ty de få lära något. “ Under det en skollärare för icke länge sedan betraktades med nedlåtande af de stolta storbönderna, kan det nu visa sig att han är rentaf bygdens ögonsten, eftersom han ju gifver barnen undervisning, och när — såsom det nyligen skedde i ett af amten
— k axhögmodet * gjorde ett litet försök att v röra på sig, i den tro att verlden ännu var sådan som då vederbörande suto i högsätet, drabbades de genast af ett allmänt förakt; notoriskt är, att de få landsbygder, hvilka ännu välja för högern, på en statistisk karta öfver upplysningen skulle vara märkta med det mörkaste grå.
Religiöst är det blott undantagsvis, som vensterpolitiken gjort folk till fritänkare, men då prestema i rikt mått blandat politik i sin verksamhet och nu senast i del * berömda och beryktade “ kriatendomsupprgpet * fullständigt förnedrat religionen till ett politiskt medel, har man lärt sig att resonnera på sitt eget sätt för att bevara sin tro.
Medan det för icke så många år sedan var allmänt, att presten och klockaren afgjorde, hvilka som skulle väljas till valmän, och så skedde valet utan knot, ser man nu presterna lägga hela sin auktoritet i vågskålen och på det hänsynslösaste sätt begagna sin religiösa makt öfver allmänhetens sinnen samt sätta stämpeln af otro på allt som går dem emot, utan att dock allt detta gör något gagn.
För befolkningen är politiskt frihetssinne också nästan religiös tro, och presten uppnår blott att han och tron blifva vidt skilda föreställningar.
Högern vill knapt tro hvad den upplefver, och fortsätter sin taktik som om det hela vore ett bländverk och den gamla tiden måste komma tillbaka, men äfven för venstern tror j^g det varit märkvärdigt att finna sjelfständigheten och modet så starka.
Då Ibsen i “ En folkefiende “ stälde sin doktor Stockman gent emot majoriteten, skulle han vetat genom huru mången liten doktor Stockmans arbete den liberala majoriteten åstadkommits.
Ty det är sanning att de beryktade “ folktalare “, som enligt högerns inbillning bragt folket i resning, till en del blott samlat hvad som på hundra och åter hundra ställen rest sig genom egna kraf-
* Kaxe Hr den vanliga benämningen pH en storbonde.ter.
Det fins icke många trakter, der icke en fattig skollärare och andra beroende haft en verkligt hjeltemodig dust med de förmän, som haft deras öde i sin hand och ofta låtit dem känna det hårdt.
Liksom de politiska motsatserna ha löst auktoritetens band, är det ett märkligt argumentum ad bommen^ för tolerans då man ser dem till hvilka man har innerligt förtroende — såsom t. ex. Björnson — i religiösa säker hafva en annan öfver-tygelse än hvad man sjelf har, och så likväl vänja sig att stå sida vid sida med dem i politiken.
Jag har hört en bonde, på hvars tro knappast hans mest
misstänksamma motståndare kunde tvifla — hvilken till och med
i sitt yttre uppträdande har en starkt pietistisk anstrykning — inför sina valmän, hvilka till en del voro pietister, frimodigt föra en vidsträckt fördragsamhets talan och begagna det vackra uttrycket, att så länge vi icke få bort intoleransens splittring blif-ver det icke i sanning ett folk af oss.
Striden har gifvit lyftning åt den personliga hederskänslan.
Ty det är som en talare nyligen sade: då till slut allt afgöres vid valurnan och då högerns politik har medfört icke endast bildandet af en så ofantlig majoritet, utan att alltjemt mer och mer kräfves, är ingen för liten till att göra fäderneslandet en tjenst och ingen för liten till att bära det tunga ansvaret för en förlorad sak — och hvad det vill säga, att sålunda man för man få känslan af, att ha hvar sin plats att fylla i det gemensamma arbetet, det mäpkes i de trakter, ' der detta arbete redan under längre tid samlat folket,, till och med på den personliga värdigheten i uppträdande och vandel.
Och striden har gifvit landet en känsla af att vara ett sammanhängande helt, en lefvande organism, der samma tanke och vilja råda, hvilket annars blott en yttre fiende plägar kunna ' åstadkomma — derför ha privatintressena sjunkit under den känslan att alla stå sida vid sida för en och samina sak.
Man har ju sett det märkliga, att ett storbondeparti, som venstern ursprungligen var, har velat arbeta sig makten ur händerna genom alltmer utvecklade rösträtt-rättigheter.
Det fins en individ, hvilken står som ett märkligt exempelt
på den utveckling det stora folkpartiet har genomgått.
Det är Listerbonden Jaabaek.
Jag antager att han ännu i Sverige anses som den förkroppsligade sparsamhets- och knusselpolitiken, ty det är ju i den han haft * sin stora betydelse; men lika ärligt som denne man har förstått, och lika ihärdigt och hänsynslöst som han har kämpat för att i ett land, der det strides och slites hårdare för födan än man lätteligen gör sig föreställning om, de första demokratiska rörelserna nödvändigt skulle antaga den formen, lika ärligt har han genom sjelf arbete steg för steg höjt sig till en helt annan uppfattning än sparpolitiken.
Det finnes väl knapt en stor reform, som icke Jaabaek har röstat emot för pen-ningarnes skull, men.
småningom har det visat sig att det väl knappast finnes en sak af betydelse för politiskt framsteg, för utveckling af vetenskap eller poesi, eller för allmän upplysning, som icke i honom har en af sina bästa förespråkare.
Den som hör den lugne mannen försvara en sak t. ex. med “ den store Stuart Mills “ namn, skall inse hvilken djup, personligen förvärfvad öfver-tygelse, om utvecklingens behof och ett folks uppgift, deri ligger.
Jaabaek är ett af de märkvärdigaste exemplen på tillväxtförmågan hos ett1 folk, som den politiska historien har att upp * visa, ty det är något mera än en enstaka begåfning, här är tal om; Jaabaek är ett godt hufvud, men är det blott fråga derom, så ha vi starkare exempel.
Men med Jaabaek eger det märkvärdiga rum, att han rentaf gifver måttstock på den utveckling, som folket i allmänhet har genomgått.
De, som blifvit stående vid hans gamla betraktelsesätt, äro nu de mest kräsmagade högermän ' här och der i bygderna, hvilka fulla af förargelse berätta för folk, att allt hvad man strider för icke gifver något i skäppan.
De som voro för idealistiskt förnäma till att i ärlighet förstå den s. k. jäabaekianismens berättigande, blefvo stående utanför såsom missnöjda halfliberala; de, som följt samma väg, som Jaabaek gått, utgöra vensterpartiets stora tross.
Jag skulle kunna anföra många exempel på, huru mäktig den känslan blifvit, som sätter afseendet på “ det högre goda “ öfver afseendet på matsäcken, äfven då det är ens egen och då det är svårast att göra detta.
Den känslan sträcker sig längre
* än vi — de s. k. bildade — kunna fullt förstå: till fattiga arbetare, hvilkas hela öde beror på deras herrar; till folk som lefva i en natur, der vintern huserar och tyckes skola pressa allt lif till döds och der sommaren blott skänker det mest tarfliga goda och under vilkor så knappa, att det måste förefalla oss som om släpet för det dagliga brödet skulle upptaga hvar enda tanke,, och det synes nästan ofattligt att de kunna hafva känsla af hvad som lefver utanför deras fläck af jorden, än mera att de skulle känna sig solidariska dermed, att de skulle offra någonting der-för.
Men äfven de anse sig hafva sin plats och svika icke.
Skulle den Selmerska ministéren belönas efter den moraliska inverkan som striden har haft på landet, då borde der visserligen åt dess medlemmar resas - stora statyer, men skulle ' de hedras tillsammans med alla dem, hvilkas förderfliga handlingar ett folks lifskraft har förvandlat till gagn för folket, då komme ministéren Selmer likväl troligen i sämre sällskap än hvad den har förtjenat.
Den makt, hvars inre styrka jag har gjort ett litet försök att skildra, växer för hvarje tid afgörandet låter vänta på sig.
Riksrättens oändliga längd har så till vida blifvit till utomordent-^ ligt gagn för vensterns sak.
De nya kommunalvalen, hvilka här som allestädes, der kampen blir hård, fått en politisk karakter, förete öfver hela landet ytterligare rörelse mot venster.
Sålunda t. ex. i Jarlsberg-Laurvigs amt, der högern senaste gången vann, oaktadt den var i minoritet bland valmännen i första hand
— en abnormitet, som kan inträda genom det indirekta valet.
I Trondhjem, konservatismens fasta borg, som högern ansett lika säker som “ Norges faste fjeld “, reste sig redan * vid senaste val en vensterminoritet, som betänkligt närnjade sig hälften, och sedan synes venstern hafva helt och hållet tagit makten.
Saken är nämligen den: här stå konservativa intressen på spel genom regeringens åtgörande, och Trondhjem är konservativt af den goda gamla skolan.
Förutom kommunalvalen, visa de talrika mötena landet rundt — af hvilka högern numera åstadkommer blott mycket får fastän den fått en hel här af folktalare — huru sakerna stå.Men det fins ännu ett tidens tecken i samma riktning.
Morgen-bladet har i ett års tid samlat adresser till statsministern.
De taga sig mycket ståtligt ut, de alnslånga namnlistorna, men olyckan är att högern har föranstaltat dem som ett slags plebiscit för Selmer och har begagnat dem som sådana i riksrätten.
Högern begagnar alltså i detta fall icke principen om den utvalda lilla hopen, utan i stället den folksuveränitets princip, hvilken de beständigt framhålla som skrämsel vid venstems politik, ■och detta till och med i sin lägsta form, i det deras adresser upptagit vida mera än de valberättigade (att de medtagit döda, galna, fattighjon, frånvarande personer o. s. v. nämner jag blott som ett- kuriosum, eftersom antalet af - dessa icke är så stort att det betyder något), men resultatet har icke motsvarat uppoffringen af principerna.
Man har uppdragit en statistisk öfver$igt af-förhållandet mellan högerns valmänsantal vid senaste val samt de valberättigade Selmeradressatema.
Noggrann kan den naturligtvis icke blifva, eftersom adresserna sammanlagda skulle gifva ett alltför tillfälligt och alltför litet tal, men man har tagit åtskilliga distrikt deri, enligt de mest pålitliga mäns uppgifter, agitationen har gjort livad agitation kan göra och adresslistorna gått från hus till hus *.
Den procent, hvilken i de för högern lyckligaste fall adressaterna utgöra af dessa distrikters valmänsbefolkning, har man då lagt till grund för beräkningen, huru många nu skola stödja ' den Sel-merska regeringen.
Det går betydligt utför, och sedan den tiden är det som högern riktigt på allvar begagnat de religiösa vapnen och venstem blifvit sänd ända ned i afgrunden till straff för riksrätten.
Hvad som emellertid betyder * lika så mycket och kanske mera än antalets tillväxt, är det sätt hvarpå denna väldiga majoritet konsoliderar sig, det lugn och den säkerhet som detta år har medfört.
Jag vet att högertidningarne blott tala om stigande
* Då man undertecknar en adress mäste man visserligen uppge sitt namn, medan det vid sluten röstning ej uppges, men å andra sidan är högern i nästan alla fall i besittning af den makt, som kan chikanera &lt;le enskilda, så att det är svårare att låta bli att skrifva under än att skrifva.upphetsning och gerna vilja gifva sken af att vi stå vid randen af ett eller annat fruktansvärdt.
Det kan talas om upphetsning i Kristiania, der högern utan tvifvel är förbittrad och venstern icke eildast är svag i antal, utan också i mod, offervillighet och sammanhållning står så ofantligt tillbaka för det öfriga landet — men äfven här, för att vara upphetsning, är det beskedligt nog.
Men i alla fall är det ute på landsbygden alldeles uppenbart att detta år har medfört ett lugn och en styrka, som äro märkliga, och styrka medför som bekant högsinthet.
Jag hörde en af representanterna för det fruktansvärda Trondhjems amt tala om huruledes öfvertygelsens säkerhet nästan har bragt mildhet i sinnena.
Jemför man de vilda folkmötena från fordom, med tjut och skrik och hvisselpipor från minoriteten, hånlöje från majoritetens sida med de nuvarande — parlamentariska möten vill jag kalla dem — der debattörerna göra honnör med värjan, der regler antagits för partiernas obrottsliga likaberättigande, äfven om det ena partiet räknar 100 och det andra 1000, der församlingen styr sig sjelf så bra ' att dirigenten icke behöfver styra och som i allmänhet sluta med minoritetens tack till församling och dirigent — så visar olikheten sig.
Och större är den dock kanske när man ser på diskussionens innehåll.
Då förr icke gafs gehör för annat än stridsfrågorna och då den kunde urarta till ett slags tuppfäktning, närmar den sig nu en verklig debatt och gifver resultatet af en verklig förhandling.
Jag kan hänvisa till det stora Mysenmötet, som väckte allas — enligt hvad jag vet, äfven svenska korrespondenters — förvåning, men Mysenmötet var blott det första i sitt slag, åtskilliga ha följt derpå.
Den, som icke personligen upplefvat något af dessa möten, kan svårligen göra sig någon föreställning om det viljefasta lugn, hvarmed de äro präglade, och det intryck af öfverraskande politisk mognad, som många af dessa församlingar kunna skänka.
När högern öfver allt ser upphetsning, ligger detta deri att de icke förstå att det fulla medvetandet om att vilja värna och kunna värna hvad värnas skall, ensamt gifver det goda samvetets lugn jemte ett långt tryggare medvetande att kunna arbeta för att hinna till fredliga förhållanden.
Det råder i det hela taget den egendomligheten med hö-
7gern, att den tanken att vilja försvara friheten omedelbart verkar på dem som uppror.
Sålunda t. ex. den lilla flygskriften “ Giv agt \ — der soldater bilda ett “ Pigehalsbånd “ kring stortinget — som nyligen utkom och blef konfiskerad.
Jag såg just en af de svenska tidningarna, naturligtvis efter en af våra norska, rent ut kalla detta ett uppror.
Denna uppfattning har också lyckligtvis i vensterpressen fått det ganska riktiga svaret, att skriften endast var alldeles onödig, eftersom under den förutsättning, hvarifrån den utgår, alla med undantag af slynglame i landet ouppfordrade och af sig sjelfva skulle bilda leder och stift i halsbandet kring stortinget.
Jag har dröjt så länge vid förhållandet på landsbygden, derför att detta är det fasta och bestående, det när allt kommer omkring afgörande, oberoende af huru den närmaste framtiden gestaltar sig.
Hvad nu beträffar riksrättens utagerande, så hade man väntat sig mycket af statsminister Selmers eget uttalande, men detta var så att säga blott en passus i den ' allmänna proceduren.
Jag skall yttra ett par ord om defensoratet blott derför att högerpressen på ett mindre än tillbörligt sätt sökt att underkänna lagen och derigenom uppnå en oändlig fortsättning af striden i diskussionen, i stället för att riksrättens dom af alla men-niskor, som önska att komma in i normala tillstånd, måste anses som den sista afslutningen på den juridiska frågan, hvilken ändt-ligen icke har någon praktisk betydelse.
Defensoratets hufvud-punkter ha varit inhabilitetsfrågan och den i sanning vidunderliga läran — som verkligen också nästan blef sittande defensorn i halsen — att den som skall afgöra, om man handlat till skada för riket, är den anklagade sjelf.
Hvad inhabiliteten angår låter det sig naturligtvis teoretiskt säga en hel del om densamma; det bör blott ihågkommas att grundlagen nu en gång har inrättat riksrätt sålunda, att den icke på något upptänkligt sätt skulle kunna sammansättas så, att den icke blefve part i saken på ett eller annat vis, och detta har naturligtvis gjorts med fullt medvetande derför att rätten skullevara politisk domstol, men förhållandet är ordnadt så, att riksrätt — åtminstone sådan som denna — först sent kan inträda.
Då högerpressen har begagnat inhabilitetspåståendet till underkännande af rätten, vill jag till karakterisering häraf meddela att den ena sidan af påståendet, nämligen att stortinget borde uppskjuta anklagelsen för att få domare valda, är enligt hvad be-visadt blifvit icke sann.
På alla möjliga sätt har man sökt att upprätthålla den, men det lät.
sig icke göra; siffrorna talade ett alltför enkelt och begripligt språk, de förra stortingsrepresentan-ternas ställning var alltför klår.
Till slut teg högern med saken
— inhabilitetspåståendet har likväl fortsatt sitt lif, liksom om ingenting händt.
Vidare, att med den andra sidan af påståendet: att man icke hade rätt att besätta lagtinget med venstern, utan skulle besätta det procentvis af partierna, förhåller det sig så, - att om man skulle hafva gjort detta, hade fallet blifvit att majo-riteten, som utgör s / 4 af stortinget på 1 när, i riksrätten skulle fått Va * Minoriteten, som i stortinget utgör V4, skulle då i riksrätten fått a / 3 röster.
Det låter otroligt, men är likväl sant: genom uteslutningsrätten och genom Höiesterets tillträde blifver förhållandet sådant, och att Höiesteret här är fullständigt lika förutbestämdt i sin dom, som lagtingets medlemmar, kan ingen ärlig menniska neka.
Med andra ord, förhållandet är, att den i landet rådande känslan skall döma i en politisk sak, men att
0 * detta icke kan ske förr än den är synnerligen stark.
Lagtinget har alltid blifvit besatt med majoriteten; när den var så stark, att den ändock hade majoritet i odelstinget, så inträffade då, att de som nu äro i minoritet utgjorde majoritet, och så måste det tillgå under fredliga förhållanden, för att odelstingéts behandling af lagärenden skall kunna blifva tillfyllestgörande.
Alltså: först då majoriteten var så stark, att den utan hänsyn till rik-srätt skulle fylla lagtinget, har den fylt det med hänsyn till riksrätt.
Detta är det moraliska och politiska krafvet på berättigande som venstern har stält på sig sjelf.
Att högerns taktik — underkännandet af folkopinionen — mysslyckas, är emellertid temligen säkert; ingen anser en rätt vara inhabil, för hvilken defensor procederar ett år och vid hvil-ken Höisteret har setat ett år — icke en gång ens mest troende partifränder kunna fasthålla detta.
Som motsats vill jag anföra följande värdiga och vackra uttryck i Verdens Gang: “ Domen faller i lagens hägn, efter den allvarligaste pröfning, under domaredens högtidliga ansvar.
Vi uppfordra våra meningsfränder i stad och landsbygd att afhålla sig från allt slags demonstration, när budskapet kommer, vare sig att den lyder på frikännande eller straff.
— — Vi bedja våra vänner att icke genom något slags utmaning låta förmå sig att uppgifva den lugna och värdiga hållning vi äro skyldiga oss sjelfva och ’ vår högsta domstot. “
Högern skall förgäfves söka att hålla vetofrågan och alla dermed sammanhörande tvistemål uppe: från det att domen fallit, skola de också i och med det samma vara ute ur verlden och allas tankar skola oundvikligen vända sig åt den praktiska uppgift, som följer efter.
Riksrättens längd har icke endast gjort den nyttan, att alla stämningar fått tid att lägga sig till ro och befästa sig; den har också låtit de flesta känna att utvecklingen icke kan bindas i och vid en rättsprocedur.
Medan rätten går sin gång, går lifvet utanför äfven sin.
Derför ha tankarne mer och mer vändt sig mot den reform, som kan skaffa samarbete och dermed naturliga förhållanden.
* \ --
Jag skulle kunna sluta liksom sist: — hvad skall den närmaste framtiden medföra?
Och liksom sist kan intet bestämdt svar gifvas.
Såsom sist framhölls, är det nu h. m. konungen, som har ordet.
Det var knappast riktigt lyckligt, att han bestämt sig för att icke taga något steg förrän domen föll, ty han skänker derigenom på visst sätt riksrätten samma politiskt afgörande betydelse som de radikalaste inom venstern, medan ett bestämdt politiskt steg före domen skulle gjort den till hvad den verkligen är: dom öfver anti-parlamentariska rådgifvare.
Majoriteten har som sagdt blott att afvakta; det kan alltså endast talas om de gränser, inom hvilka samarbete kan tänkas komma till stånd.
Jag redogjorde senast för att vensterns freds-vilkor före riksrätten voro sådana, att man vet att så väl konungen som den moderata högern på dem önskade lösning — blott ministéren och den radikala högern hindrade densamma.
Det säger sig sjelf, att efter en riksrättsdom kan förhållandet icke vara oförändradt så, som före riksrättens nedsättande.
Den juridiska frågan är preciserad på ett sätt, som man förut skulle hafva undgått.
Men inom.
venstem är på det starkaste framhållet, att medan en fällande dom drabbar ministéren och den radikala hôgeçn, måste framtidens statsskick likväl framgå ur en öfverenskommelse mellan de två parterna, som till och med om den ena är stor och den andra är liten, likväl tillsammans utgöra folket; der för har äfven vensterns fordran blifvit uttryckt sålunda, att efter riksrättsdomen skall venstem vara villig att förhandla om de hinder för statsrådssakens genomförande, som stå åter, och att hvarje ministère, som är uttryck för stridspolitikens uppgifvande och samarbetets begynnande, mottages med glädje.