Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Crusenstolpe alltid visade för sin stora passion – autografsamlingen, och utomdess för att visa huru han besvarade en till honom från andra sidan Atlanten stäld litterär uppmaning.
Han skref alltid på franska när det skulle vara ståtligt.
Och sedan så fingo då amerikanarne se hvarifrån biografien senast varit hämtad:
Bref från Crusenstolpe till en publicist i Chicago, i anledning af dennes önskan att erhålla en sjelfbiografi af författaren tillika med en afbildning.
(Dessa anteckningar lemnade Crusenstolpe egenhändigt skrifna, men hemtade från
Extrait
du Dictionnaire universel des Contemporains, contenant toutes les personnes notables de la France et des pays étrangers, par G.
Vapereau.
[Paris 1858])
Stockholm le 2 Août 1864.
Les renseignements biographiques et la photographie que vous désirez, les voici.
Ils viennent un peu tard, je l’avoue, et je vous en demande mille pardons.
Je serais au désespoir s’ils parviendraient trop tard.
J’ai en mon tour une faveur à vous demander, Monsieur.
Je suis amateur passionné d’autographes, dont je possède une des collections les plus consiclérables en Suède.
Veuillez me venir en aide pour me procurer des hommes d’état et des auteurs Américains, parce que les célébrités de votre hémisphère me manquent absolument.
Comptez sur ma reconnaissance et sur mon vif désir de la prononcer autrement que par les paroles, si vous voulez bien m’en offrir occasion.
J’ai l’honneur d’être etc. etc.
M. J. Crusenstolpe.
Tiden har, än fort, än sakta, rullat sitt gamla hjul, men huru det gått, hastigt eller långsamt, har det alltid gått utföre och om några fattiga veckor är man vid slutet af 1864.
Början af 1865 skall följa, men der stannar hjulet, en viss bana är då utlupen.
Crusenstolpes lefnadsafton var icke just en af de fridfullaste, ty hans eldiga, beständigt lifsfulla ande följde med samma ihärdiga skärpa och intresse de allra ringaste skiftningar på så väl den politiska horisonten, som hvad i öfrigt pressen eller enskilda tilldragelser erbjödo hans spanande blick.
Man skulle kunnat tro att han ännu stundom tänkte hvad han lärer yttrat något före början af sin ryktbara process, då han skulle ha blifvit erbjuden en domsaga:
»Kommer jag i tjenst blir jag underkastad piskan, nu deremot för jag henne sjelf.»
Det har i denna teckning blifvit uraktlåtet, hvad eljest kan vara af intresse, nemligen att höra samtida författares omdöme.
Men detta saknas äfven i Almqvists och Lindebergs, hvilket härleder sig deraf att desse författare genom deras egna bref och handlingar gifvit de säkraste memoirer öfver deras karakter från såväl den ena som andra synpunkten.
Almqvist ha blifvit skrifna massor af artiklar, men har väl någon enda i grunden rätt belyst den mannens litteratur?
Den är lika oåtkomlig för sanningen som hans personlighet.
Detta skulle kanske icke så alldeles blifvit händelsen med Crusenstolpe.
Men saken är den, att allt hvad andra skrifvit om honom är och måste nödvändigt i en ordentlig karakteristik eller biografi vara så inblandadt och genomträngdt af hans första politiska tillvaro och de mer eller mindre sanna meddelandena från den tiden, att de icke i denna teckningsart synas lämpliga.
Crusenstolpes politiska tillvaro och förvecklingar förekomma i öfrigt den som skrifver detta såsom något både för gammalt och för nytt att framdraga.
Det kommer en lämpligare tid, femtio år, kanske ännu längre härefter; då har opartiskheten måhända fullt klart för blicken hvad nu är doldt.
– Detta är orsaken att den anspråkslösa upptecknarinnan låtit sin hjelte så att säga teckna sig sjelf ...
Crusenstolpe blef aldrig liggande i någon sjukdom, nej – det inträffade något som för honom var än värre.
Hans hustru insjuknade på hösten 1864, och om någonsin det gamla ordspråket vid en dyrbar persons sjukdom eller frånvaro gäller, nemligen att »det kännes som om ena väggen vore ute», så var det visst här.
Hvad skulle han taga sig till, det frågade han många gånger, utan henne, som visste på förhand allt hvad han ville, och som på en gång var både barometer och termometer, och utomdess åskledare när blixten var färdig att urladda sig.
Under denna tid berördes ofta nog, hvad hans Sophie, vid början af lifvet på fästningen, varit för sin man.
Det blef då ej längre någon hemlighet att han efter framkomsten till Waxholm helt och hållet upphörde att vara den »store mannen».
Lejonet i bur tog sig illa ut, och skulle måhända aldrig kommit ur sin lefnadströtta dvala om ej hans trofasta ledsagarinna uppfunnit så många små hjelpmedel.
Men kom hon med bläck och papper sköts det genast omildt tillbaka.
Det kan låta otroligt, ja, till och med pjåskigt, att favoritkatten, som hon hemtade från staden, blef henne en god hjelp; men Crusenstolpes kärlek till husdjuren var så utpreglad att, längre fram, hunden Cadeau, som var van att ligga vid hans fötter, aldrig, äfven om han kom nära den »sjuka foten», bortstöttes omildt; blef han undanskjuten skedde det alls icke med husbondens vanliga häftighet utan genom ett slags ögonspråk mellan honom och Cadeau.
Men nu var det fråga om fästningslifvet, när Cadeau ännu icke uppträdt.
Och det blef då omtaladt att en högst egendomlig omständighet hjelpt hustrun att segra.
En dag nedsatte hon, så att hennes man såg det, ett par päronkärnor i en blomkruka; detta experiment följde han med något intresse, och samma dag, dessa åt mörka jorden anförtrodda kärnor så genomgått sin process, att döden blef upphof till lifvet, det vill säga, då ett par små gröna blad visade sig, samma dags efterföljande natt smög Crusenstolpe sakta upp, kastade på sig nattrocken, tände ljuset och begaf sig ut i yttre rummet, derifrån hustrun, som blott låtsade sofva, snart hörde pennan rassla öfver papperet.
Då hon i sjelfva verket om morgonen vaknade stod mannen framför henne med två fullskrifna ark i sin hand.
Från den stunden behöfdes inga experiment för att få honom att förströ sig med arbetet.
Detta var vackra minnen att nu tala om, emedan man ej vågade tala om annat.
Men något obegripligt var att han liksom upptog en del af hennes sjukdom.
Han började erfara mycket lika symptomer.
En dag, det var strax före jul, kom jag dit med en bukett hvita syrener, som den sjuka under synbart nöje hviftade öfver sitt ansigte.
Crusenstolpe stod då nere vid hennes sängfötter och, seende hennes belåtna småleende, tackade han mig så vackert som om jag lyckats göra honom en verklig tjenst.
Han följde mig ut i salen, då jag fick tillfälle säga honom att han förekom mig sjelf att vara ganska sjuk.
»Ja», sade han sakta, »det är sanning att det står illa nog till, men värre är att hon ...
Min Sophie» – han såg åt sängkammaren.
I trots för sorg och sjukdom, gick emellertid ingen afton förbi, på hvilken han ej med den outtröttliga dottern ingått i detaljeradt resonnement öfver följande dagens middagsanrättning.
Han led för sin Sophie, led så att han sjelf blef sjuk deraf.
Men hushållsmaskineriet måste gå sin jemna gång.
Emellertid skulle kanske ett annat maskineri stanna.
Fru Crusenstolpe befann sig i ett af dessa stadier då en sjukdom icke synes flytta sig hvarken fram eller tillbaka, ty om det ena dagen är sämre, är det den andra bättre, och hon hade endast kommit till en förändring, den nemligen, att hon flyttat in i nästa rum.
Crusenstolpe innehade då ensam sängkammaren, der han dock endast vistades om natten, och kanske icke heller alltid det, ty han hade en nu redan, som man hört, gammal vana att stiga upp under natten, tända sin lykta och bege sig öfver salen till sitt arbetsrum, som låg på andra sidan.
En dag, han kände att det nu blifvit sämre för honom, konsulterade han med sin hustrus läkare.
Då denne hade undersökt ena foten (den sjuke led förskräckligt af svullnad eller vatten), yttrade han rätt fram i allvarsam ton, att han fruktade det den här sjukdomen skulle taga samma vändning som konung Carl Johans, nemligen – brand.
Vid denna underrättelse ryckte Crusenstolpe plötsligt tillbaka, med den vanliga uppdragningen på öfverläppen så att den grånade mustaschen stod på ända.
Men han uttalade blott ett enda, hastigt utstött ord:
»Jaså!»
Han visste nu sin dom, men meddelade sig ej med någon derom.
Ytterligt känslig för plågor, mycket naturligt med ett så retligt nervsystem, syntes han vilja öfvervinna dem genom det ihärdigaste arbete.
Han var icke allenast sysselsatt med det vanliga januari-häftet, han hade ock i verket ett annat arbete, i sanning det besynnerligaste arbete en döende författare kunde förehafva.
Han var nemligen nära färdig med nekrologen öfver en annan sjuk notabel man, C. H.
Anckarsvärd, men som dock fick lefva jemt och nätt så länge att han kunde läsa eller höra läsas någon nekrolog öfver den, som på förhand skrifvit hans.
Det manuskript, vid hvilket pennan föll ur den trötta handen, tillhörde en afdelning i häftet, der han prisade förmånen af ångköket.
Och detta stycke innehöll följande:
»Våra norska bröder äro lyckligare än vi i sina företag.
Kanske begagna äfven de bildade klasserna i Christania ångköket, under det att man i Stockholm endast besöker Hôtel Rydberg, Hasselbacken och Hôtel de Suéde».
Skrifbordet med manuskriptet blef på begäran öfverlemnadt åt hr Hammer, bland hvars samlingar det förmodligen ännu har plats.
Eget var det att Crusenstolpe skulle liksom anklaga besökarne af stadens förnämsta restaurationer; han, som sjelf satte bordets njutning så högt, men vackert var att det allra sista ord som hans penna nedskref var Suède.
Han hade älskat högt sitt fosterland och arbetat för dess minnen.
Då han trött uppsteg, för att på sina sjuka fötter släpa sig in till sin familj, var han dock så säker att återkomma att han icke brydde sig om att släcka ljuset.
Men sedan han hamnat i ett soffhörn och under ett par sakta framsmygande timmar allt tydligare förstått att han ej förmådde återvända, bad han sin dotter, för hvilken han alltid hade ett artigt beklagande ord, han var i det hänseendet den artige mannen intill slutet, att hon skulle vara god och gå in och släcka hans ljus, hvilket hon gjorde, utan att vidröra pennan.
Vid hennes återkomst förklarade han sig nödsakad att lägga sig tidigt, men bad sin outtröttliga vårderska, sin Charlotte, att hon skulle sätta lyktan som vanligt i ordning bredvid nattlampan, ifall han kunde gå upp till sitt angelägna manuskript.
Denna qväll kunde han blott på afstånd säga godnatt till sin hustru – han förmådde knappt nå sängen i rummet bredvid.
Som vanligt vakade dottern äfven denna natt, ty ingendera af föräldrarne tyckte om att se främmande ansigten, ehuru det fans ett par trogna vänner till hands.
Den arma dottern, som skulle hetas sofva emellanåt, vankade mellan båda rummen.
Klockan 5, det var den 18 januari, då modern hade en lugn hvila, var hon inne hos fadern och hörde honom då klaga öfver sin eviga törst.
Men han bad henne ömt och oroligt att gå och lägga sig och glömde ej att åter efterfråga om lyktan stod tillreds ifall han skulle känna sig något bättre ...
Alltid var hans tanke rigtad på denna lykta, om hvilken någon har sagt att det var hans »Diogeneslykta, med hvilken han gick att uppsöka och bestraffa menniskornas dårskaper.»
Ack, han skulle ej mera söka efter något på jorden, hvars höga skönhet han med öppet öga sett och så väl skildrat, men som för honom synts hafva inneburit – kanske för mycket.
– Dock, hvem vet hvad hans fria ande talade i hemlighetsfulla högtidsstunden med den store anden, som endast gifvit oss jorden till genomgångsland under vår stridsvandring.
Klockan var 7 på morgonen då den bestörta vakarinnan bäfvande flög upp från en tung dvala.
Modern fortfor att sofva ...
Men huru var det med fadern?
Hon sköt sakta upp dörren till sängkammaren ... och hon måste blifvit berörd af en långt högre än mensklig kraft, då hon, för moderns skull, förmådde qvarhålla inom de bleknade, skälfvande läpparne det dödsrop som gick genom hennes själ.
Tvärt öfver sängen (han trodde sig förmodligen kunnat gå upp och tända lyktan) låg, stel och orörlig, mannen med den beherskande eldsjälen.
Elden hade nu slocknat, den väldiga stämman tystnat, ögats blixt förintats genom en annan blixt.
Han stod nu inför den domstol, der rättvisans våg ej får rubbas.
Vi skulle anse opassande att här lyfta på ens den minsta flik af det täckelse, som döljer de arma efterlefvandes qval.
»Han drager mig till sig», sade modern till dottern.
Hon öfverlefde honom blott ett par månader.
Med hvilka ord kan man bäst sluta teckningen af denna storslagna personlighets lefnad och död?
– Inga ord torde passa bättre än de, han så nyss nedskrifvit öfver en annan.
De lyda så:
»Liksom äktenskapet har döden sin smekmånad, då klandret tiger och saknaden ensam för ordet.»
CARL FREDRIK RIDDERSTAD.
Första mötet och första intrycket.
Till hvar och en af de sju minnesteckningar, som föregått denna sista, har hufvudpersonens namn alltid måst hemtas från dödens kalender.
Och efter denna långa vandring genom dödens förgård kännes det rent af underbart att få pryda en skizz med namnet på en ännu lefvande man, och dertill en man, om hvilken det icke behöfver heta »den tid han var i sin lifskraft», utan om hvilken det kan sägas, »en man som ännu eger qvar rikedomen af sin intelligens och så många gnistor af den ungdomliga elden, att han blott behöfver den allra ringaste ansträngning af sin vilja, för att blåsa upp den till klar låga!»
Detta sista har han, publicisternes trogne och faste banérförare, stark i sin rustning under en lång bana, äfven på senare tider haft tillfälle att ådagalägga.
Liksom dessa så enkla memoirer började med skalden Dahlgrens Aganippiska brunnsinrättning, så måste äfven nu denna sista skizz ha sin härledning derifrån.
Detta helt naturligt; ty det var under Aganippiska sällskapets högtidsdag på Björkön, som jag första gången såg hufvudpersonen i närvarande teckning.
Midt under den lysande middagen, under det Atterbom och Dahlgren, hvad förut blifvit nämndt, täflade om att i ännu mera lysande tal gifva en sista fosforistisk glans åt säkerligen den sista högtid de båda förbundsbröderne firade tillsammans, blef jag bland hedersgästerne varse en ung man (kanske syntes han ändå yngre än han var 1840), som med lif och själ, och glas i hand, något senare lät talet i strömmar flöda från läpparne.
Han tycktes med det varmaste intresse afhöra huru de båda gamle fosforisthjeltarne talade ut sina improviserade hjeltedikter, men så fort de hade slutat och Blanche börjat i det unga Sveriges namn framföra en segerhymn till det gamla, hann knappt sista ordet förklinga af den skålen innan den nye skalden i sin tur reste sig och höll en oration der det både blixtrade och gnistrade, det var i öfrigt en hel kaskad af strömmande perlor i ord och champagne, ja, sjelfva champagnen hade kanske icke ofta varit i sällskap med ett sådant gnistrande ingifvelsens perlregn.
Då middagen var slutad och det kom till partier i gröngräset presenterades af Dahlgren löjtnant
Ridderstad, poeten som redan hade namn, för romanförfattarinnan, som ännu icke hade så särdeles att bygga på af det slaget.
Att på den tiden (huru det nu är, kan jag ej säga), Ridderstads ansigte egde liksom en från det inre till det yttre genomströmmande egen solbelysning kan jag så mycket säkrare erinra mig, som jag just blef frapperad af ett utseende, hvilket tycktes kunna lysa i mörkret.
Och på detta ansigte låg i lifsglödande sympati godmodigheten, den spirituela humorn och det friska, kraftfulla modet.
Sedan jag lemnat de äldre fruarnes kaffekrets, anknöt sig en konversation mellan mig och den för sällskapet nypresenterade mannen som afslöts med en försäkran, lika vänligt gifven som upptagen, att han aldrig skulle besöka Stockholm utan att uppsöka fru Flygare.
Han höll ord mycket länge, och i följd deraf kom det till en ännu vigtigare öfverenskommelse, som snart skall omtalas.
Emellertid gick tiden fram några år – och i afseende på tiden och dess magt öfver författare, skall jag just taga fasta på några rader af Ridderstad sjelf, ur anmälan till den nya upplagan af hans arbeten.
Citatet lämpar sig väl i allmänhet, men framför allt enskildt.
»Efter en mer eller mindre offentlig skriftställareverksamhet» (Ridderstads egen anslås till fem och fyrtio år.
Det får dock i allmänhet hjelpa sig med ringare årantal) »ligger, då man öfverblickar den framfarna tiden, bakom en, liksom sjelfva årsföljden, volym bortom volym, band bortom band, del bortom del.
En författares lif blifver på det sättet småningom ett litet bibliotek, hvari han utpreglar sitt hela inre väsende och lif, allt efter som tiden – samtiden och dess odlingsarbete – utpreglar honom sjelf.
Ingen författare torde kunna säga sig hafva slutat så som han börjat, d. v. s. vara vid slutet af sin verksamhetsbana till sin andliga personlighet alldeles densamme som då han först uppträdde.
Tidens stora omskapande magtinflytande tillåter och medgifver inga stereotyper ...
Verld och lif klarna först småningom, icke allenast för den granskande blicken utan äfven för hjertat!»
Jag har åberopat detta lilla vackra stycke derföre att det just afspeglar
Ridderstads stadiga gång öfver den långa sträcka litterär mark som blifvit honom anvisad att upparbeta.
Början af hans bana, liksom hvarje skriftställares nybörjade bana, var behäftad med det, som icke kan afhjelpas genom annat än tiden och erfarenheten, nemligen bristen på förmåga att rätt bedöma den egna skapelsen just genom bristen på andens utveckling.
Hvarföre skulle också den producerande anden få njuta af någon hvila så länge den förmår förnimma, uppfatta och göra sig tillgodo hvad lifvet visar honom värdt att tillegna sig.
Således vore det ett stadium af de allra mest otillfredsställande, om en författare emot slutet af banan står der han stod vid början.
– Nej, framåt, framåt måste det gå om äfven en annan tidpunkt kommer, när det heter »tillbaka».
Det är en tung gång, och då gäller för andra gången att lyssna på och fatta sjelfkritikens röst.
Men hvem som står vid den skiljevägen, icke är det Ridderstad, ty hans åsigter, hans stil, hans framställningförmåga visa tydligt att han arbetat med verklig kraft på sin mark och att odlingsarbetet, i trots af den ofta tropiska glöd, han haft att utstå och kämpa mot, gått så lyckligt att hans gamla vänner kunna lyckönska honom till den präktigt mognade skörden.
Men huru kom Ridderstad från början in på romanfältet?
Det har sitt eget kapitel, hvilket står i samband med det nyss omtalade löftet, att vid besök i Stockholm tänka på författarinnan.
Men innan vi beröra det der kapitlet, så är det icke ur vägen att kasta blicken som hastigast ännu längre tillbaka och dröja vid ett lämpligt mål.
Författarens ungdom.
4 Ridderstad, skalden och folkrepresentanten, är född den 18 oktober 1807 i Roslagen, Rådmansö församling, på fideikommisset
Riddersholm, tillhörigt familjen Ridderstad eller, rättare, äldste sonen och följaktligen icke den, hvarom här är fråga.
En yngre son inom en sådan familj kan vara hvad man kallar »morsgrisen», men sällan är han föremålet för faderns förhoppningar och stolthet.
Det är icke han, som skall emottaga fädernegodset, icke han som skall bära upp namnet, icke han som redan i vaggan af tjenare och gårdsfolk benämnes »lille hans nåd».
Emellertid kan nog en andre son vara bra att ha, men blott såsom reserv betraktad.
När den äldre vid sitt inträde i verlden genast har, att vi så må säga, ett fullt dukadt bord att träda till, måste den yngre duka åt sig sjelf, men hvem som lättast dukar under, det har i de flesta fall erfarenheten visat, och visar än i dag, och Riddersholmska fideikommisset hör ej till undantagen.
Det blef, tvärtemot faderns beräkningar, den yngre
Ridderstad beskärt att, änskönt utan arfvegods, icke blott bära upp namnet, utan ock bereda det ökadt anseende och utmärkelse.
Såsom vi se, blef reserven hufvudstyrkan.
»Stark ström med egna vågor går genom hafvet».
Rådmansö församling utgör en del af Sveriges fastland, som några mil norr om Stockholm skjuter allra längst ut i Östersjön.
Yttersta udden är Riddersholm med Kapelskär till hamn.
Under kriget 1808 och 1809 samlade sig der svenska flottan jemte trupperna antingen för att gå öfver till Finland eller för att vid återtåget hemförlofvas.
Tusentals landtvärnister ha lägrat sig på dessa stränder, och de många, som af landtvärnssjukan rycktes bort, funno sina grafvar der.
Berättelsen om kriget, ryssarnes härjningar, Finlands förlust och landtvärnets olyckor utgjorde den sagokrets, inom hvilken Ridderstad växte upp.
Landskapet med sina täcka dalgångar, sina vikar och sund, är af ett mildt skaplynne.
Men vräker hafvet, upprördt af stormen, sina svarta vågor mot strandens hällar och skär, då dånar det i djup och på höjd, och naturen blir vild, men storartad.
Ridderstads föräldrahem hade dermed något beslägtadt.
Modern mild och kärleksfull, fadern barsk och full af lidelser.
I hemmet, liksom i naturen, vexlande solsken och storm.
Barnet får intryck af sin omgifning, mannen behåller det, om han ej är ett rö, och en gång vana vordet blir det hällartadt och svigtar ej för årens tyngd.
Ridderstad är detta intryck än i dag väl bibehållet, antingen han sjunger vid lyran eller talar i riksförsamlingen.
Men en andre son måste ut i verlden och bli något; den förste behöfver det ej, och den tiden anstod det icke ens en andre son inom adlig slägt att välja ett fredligt och gagnande yrke.
Carl Fredrik
Ridderstad blef vid 14 års ålder kadett.
Kanske lutade också hans tidigare håg ditåt.
När man växer upp under ett krig, växer kriget in i en sjelf.
Vid Ridderstads inträde på Carlberg herskade på det mest upprörande sätt de öfre klassernas käppvälde öfver de nedre.
Dessa underkastades de orimligaste befallningar, det råaste behandlingssätt, och det värsta var, att på samma gång de yngre behandlades med fräck förgätenhet af hvarje menskligt rättsbegrepp, uppehöllos de jemväl i sina studier.
Lättjan var patricier, fliten plebej.
Men de yngres krafter tillväxte alltmer genom gymnastik och militära öfningar, och en vacker dag bröto de, med
Ridderstad i spetsen, terrorismen, också en revolution i sitt slag.
Penalismen afskaffades och förmådde ej sticka upp hufvudet så länge Ridderstad fans på Carlberg.
Sedan nu luften blifvit fri och jemlikhet proklamerad inom kadettcorpsen, vaknade hos Ridderstad behofvet att ge uttryck åt hvad som föregick i hans inre.
Det både fysiskt och moraliskt pröfvande under de föregående striderna vid denna undervisningsanstalt hade ytterligare utvecklat och härdat honom.
Lyriken är, som bekant, den individuela känslans naturligaste form och detta skaldeslag förblef också alltid Ridderstads starkaste sida.
Ridderstads småsaker i denna rigtning ådrogo sig snart uppmärksamhet och saknade icke uppmuntran.
En dag fann han i sin spensficka en liten breflapp med följande rader:
»Ditt rönta snilles frö
Skall du till mognad drifva;
De träd, hvars blommor dö,
Ej några frukter gifva!»
De poetiska anlagen svälde ut vid detta lystringsord från en som ville visa, utan att synas, och
Ridderstad hängaf sig från den stunden åt litterära sysselsättningar.
Men tjenstgöringsreglementet var ingen vetenskap att ösa ur: det var tvångströjan på all sjelfständighet, inre såväl som yttre.
Ridderstad skref ifrigt till sin far, bedjande att få studera i Upsala för att sedan beträda någon annan bana.
»Bli fisk, när man är född roffågel!» tänkte den gamle adelsmannen och afslog tvärt.
Den unge Ridderstad måste fortsätta vid krigsakademien.
De militära praktiska öfningarna misshagade honom dock icke.
I fäktkonsten gör sig individualiteten gällande; i fälttjensten ligger ofta utkastet till ett litet epos.
Klart att äfven detta skulle inverka på en ande, som redan, i följd af sin första uppfostran, var något af skogsdufva i förening med något af hafsörn.
År 1829 firades inom riket Ansgarii jubelfest, och Ridderstad utsågs af sina kamrater att tolka festens betydelse.
Vid samma tid utgåfvo kadetterna små skrifna tidningar.
Pennan började redan taga lofven af käppen.
Så blef Ridderstad tidigt publicist.
Dåvarande kronprinsen, sedermera konung Oscar, återkom från ett besök i Petersburg.
Genast skref Ridderstad ett poem, som så förtjuste kadetterne, att de beslöto dess tryckande, hvilket också skedde, så när som på sista kupletten, hvilken guvernören strök ut, ty det utstrukna var följande:
Dock från den färden månget minne
Måhända leker kring dig nu,
Fäst dock vid örnen ej ditt sinne!
Den klufven är af svärd itu;
Men tänk på Lejonet som springer
Alltjemnt utöfver strömmar tri,
Och rita du med blodigt finger
Den fjerde:
Det skall Newa bli!