Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är visserligen en lättnad för trafiken, men det underlättar också kolera-farsotens införande i landet; ty erfarenheten har visat, att t. o. m. 10 dygn icke varit tillfyllestgörande.
Att minska i. st. för att öka karantänstiden, anser jag således högst betänkligt.
Uti 7:de och 8:de punkterna har man tillåtit, att, sedan koleran inträngt i fäderneslandet, den må spridas hvar som helst, emedan 7:de punkten förbjuder alla spärrningar inom landet, hvilka erfarenheten dock visat vara vid ganska många tillfällen serdeles tjenliga.
Det synes mig då bra hårdt, om icke serskilda kommuner skulle, utan skada för andra, få söka undvika ett lidande, som är öfver ali höfva och som, då man sett det på nära håll, visar sig högst förfärligt.
Det har t. ex. inträffat i Östergöthland, då koleran år 1834 inkom i landet, att staden Wadstena blef af farsoten synnerligen hårdt angripen, och sjukdomen spridde sig omkring i länet.
Städerna Linköping och Norrköping spärrade sig, och den sednare staden undgick farsoten ; men i Linköping inträffade sjukdomsfall å en gata, hvilken spärrades, och sjukdomen stannade der.
När, under sista sommaren, koleran var i landet, härjade hon förfärligt i Norrköping; men Linköping lyckades att rädda sig undan just genom spärrningarne.
I Söderköping utbröt hon visserligen: men den sena årstiden verkade derhän, att hon icke blef så svår, som om hon kommit tidigare.
Beröfvar man nu en stad rättigheten att spärra sig, så inträffar, hvad som skedde i fjol, nemi. att en mängd personer strömmar ifrån den angripna orten till den som är frisk, hvarigenom smitto-ämnet kringsprids.
Så var förhållandet i Norrköping, derifrån en mängd personer flyttade till Söderköping.
Men detta uphörde snart, då staden spärrade sig.
I anledn. af de amärkn:r jag nu tagit mig friheten göra, anhåller jag om propos. på återremiss, isynnerhet med afseende å l:a, 7:de och 8:de punkterna.
Ståndet har hört sig föreläsas Utsk:s Betänk., utgående från frihandelns åsigter att, såvidt möjligt är, undanrödja spärrningarne.
En ledamot har, såsom läkare utredt frågan, och en annan har anfört de skäl, hvilka tala för spärrningarnes bibehållande med upgift af åtskilliga exempel på deras fördelaktighet.
Jag tillåter mig att betrakta frågan från embetsmannens synpunkt.
Då koleran första gången hotade oss år 1831, var jag
Statssekreterare för ecklesiastik-ärenderna.
Då fruktade en hvar för 480 Den 31 Maj f. m. sjukdomen, och man önskade att få författmne så stränga som möjligt, hvilket äfven skedde.
Men när koleran ej kom hit och den första förskräckelsen var öfverstånden: så ville man vara af med de stränga åtgärderna, och en ny Komité tillsattes om hösten, för att omgöra hvad en föreg:de föreslagit.
Då höll jag emot, så att man ej gick, från den ena öfverdriften, till den andra, utan författn:ns grunder bibehöllos.
Men när koleran liitkom år 1834, ansåg,man 1831 års författn. vara alltför lindrig, och man ville återgå till de första skarpare påbuden.
Det arbetade jag också emot; men fick kolera sjelf och blef således på en tid hindrad från embetets utöfning.
Genom min vikarie utfärdades tvenne serskilda tillstånd, dels för Stockholm och dels för landsorterne, att spärra sig strängare, än författmn medgaf.
Orsaken till dessa undantag var, att Stockholms-boerne säde: vi anse oss icke skyldige att med diligens, ångbåt eller hvilken lägenhet som helst mottaga koleran från Götheborg.
Andra orters innebyggare yttrade detsamma, och fingo enahanda spärrningsrätt.
Sedan dessa hämmande åtgärder voro vidtagna, hade man icke väl fått koleran hit, förrän man ropade, det man icke ville för brist på lifsmedels tillförsel svälta ihjäl, utan yrkade spärrningarnes uphäfvande.
Pä det sättet gick det fram och tillbaka, änskönt författn:ns ordalydelse förblef oförändrad.
Då koleran sista gången återkom, gick det ungefär på samma sätt.
Den ena orten spärrade sig, och den andra icke.
Den ena blef smittad ändock, och den andra slapp derifrån.
Man tvistade om hvilkendera som hade rätt.
På samma sätt kommer man ofelbart att framgent göra.
Sådant sker af det enkla skäl, att en livar tänker: huru olydig jag än må vara mot gällande författmr, kan jag dock icke mista mer än lifvet.
Men Konungen och Hans Rådgifvare äro icke så obevekliga som koleran.
Följaktligen rädes jag mindre för dem, än för benne, som eljest blifver mig påförd.
Följden varder, att hvar och en försvarar sig så godt lian kan.
Egendoms-egaren hindrar alla att komma till sin gård, och ser skilda städer spärra sig, med ett ord: man sträfvar emot sa mycket man förmår.
Man får att strida å ena sidan med dem, som vilja förvara sig mot sjukdomen, och å den andra mot dem som vilja färdas obehindradt fram och tillbaka.
Detta är förhållandet inom landet.
Hvad gemenskapen med utländningar angår, så befinna vi oss i beröring med t. ex. Engelsmän, sorn mera nitälska för frihandel och stor rörelse, än de frukta för koleran.
Danmark har ej haft någon spärrning, och förskonades från kolera, ända till sistl. år; men blef då, med all sin liberalismus, hardt hemsökt.
Vi hafva äfven stor beröring med den fria Riksstaden Liibeck, som förnämligast lefver af handel.
Så länge vår Konsul derstädes var Liibeckare, fingo vi icke veta att sjukdomen der yppats, och sålunda kom den hit.
Nu hafva vi en Svensk Konsul i den staden, och jag hoppas, att han skall meddela vederbörande, när sjukdomen ditkommer, antingen senaten förklarar staden Den 31 Maj f. m. 481 staden för smitta misstänkt eller icke.
Sådana hafva förliållanderna hittills varit, och likadana lära de hädanefter förblifva.
Jag anser alltså nästan utan ändamål, att R.
St:r till Konungen afgifva någon underd. framställning i ämnet.
Om mitt minne ej felar, ingingo R.
St:r redan vid 1834 års Riksdag, med en underd. anhållan, ungefär af samma lydelse, som den föreslagna.
Min tanke är, att man icke bör i detta fall vända sig till Konungen med några underd. önskningar, utan öfverlemna åt Honom, att efter omständigheterna förordna, ty dervid måste det i alla fall förblifva.
Det är klart, att Konungen vid sådana tillfällen hör Sundhels-Colhra, som kan meddela det sakkunnigaste utlåt., hvarefter
Han fattar
Sitt beslut.
Att emellertid vilja på förhand något bestämma, synes mig både onödigt och fruktlöst.
Talar man om saken med en Upsala-bo, så svarar han: många försmädelser fingo vi, sisth höst, upbära för det vi spärrade oss; men vi sluppo koleran, och det var bättre, än att slippa förebråelser.
Samma svar får man troligen af hvar och en, som vill skydda sig mot sjukdomen.
Jag afstyrker bifall till Utsk:s förslag.
Enl. milt omdöme har Hr Ekströmer på ett så klart och öfvertygande sätt visat olämpligheten af Utsk:s Betänk., att jag icke anser nödigt att vidare derom orda.
Jag tror äfven, att Hr Ekströmers förslag är så tillvida lämpligare, som det blott omfattar allmänna önskningar, utan att bestämma några vissa punkter.
Jag mäste likväl, utan någon förhoppning, att min opinion skall verka någonting på Ståndets beslut, uttala den åsigten, att det varit önskligt, om man kunnat framställa en alternativ önskan, att alla karantäner, vare sig inom landet eller mot utlandet, måtte helt och hållet upbäfvas, och, om K.
M. icke skulle finna en sådan åtgärd för tillfället lämplig, Han då mätte vidtaga åtgärder, enl. de grunder, som i Hr Ekströmers förslag finnas nedlagde.
Enl. vetenskapens nuvar:de ståndpunkt, finnes intet stöd för antagande af kolerans koniagiositet.
Vi hafva inom vårt eget land sett, att vårläkarecorps, som år 1847 hyste sådana åsigter, som gynnade karantänsinrättningar, hafva under sjukdomens vistelse här i landet de sednare åren, helt och hållet frångått dessa åsigter.
Man tror icke numera, att sjukdomen fortplantas genom smitta.
Åtminstone är man fullt öfvertvgad derom, att, om det än skulle kunna åstadkommas bevisning för en motsatt åsigt, det likväl är omöjligt, att genom spärrningar och karantäner förekomma smittans utbredande; ty de fördelar deraf man kan vänta sig, uphäfvas till stor del genom de olägenheter dessa spärrningar åstadkomma.
Det förnämsta, som, enl. min åsigt, är att åtgöra, är bemödandet att öfvervinna fruktan för sjukdomen, och jag går så långt, att jag anser detta vara enda medlet att motarbeta sjukdomen; men man kan aldrig utestänga henne.
Detta har visat sig under loppet af 20 år, enär alla de upoffringar, som blifvit gjorda, 7 H. 482 Den 31 Maj f. m. icke varit verksamma.
När sjukdomen en gång inkommit i landet, måste den ena hjelpa den andra, och jag är fullkomligt öfvertygad, att den förskräckliga karaktär, sjukdomen f. u. har, skall småningom förminskas, oell sjukdomen återgå till den form af kolera, vi i alla tider haft.
När koleran inkommer i ett samhälle, är det enl. min tro, hvilken delas af de fleste läkarecorpsens medlemmar, hufvudsakligast de, hvilka bo trångt eller sammanpackade, som blifva offer för sjukdomen, icke derföre att smittan meddelas, utan derföre, att den nödvändiga friska lnftvexlingen der i allmänhet saknas.
Om nu fruktan för sjukdomen kunde helt och hållet försvinna, så vore också möjligt att, om koleran upkom t. ex. här i Stockholm, en mängd personer, som vid sådana förhållanden vanligen sakna allt arbete och äfven bröd, mottagas af andra samhällen och der vinna sitt uppehälle, samt en focus för smittan förmildras.
Jag hemställer derföre till Hr Ekströmer, om lian skulle finna det öfverensstämmande med hvad man kan hoppas blifva realiseradt, att, säger jag, i hans förslag kunde inflyta en önskan, att alla karantäner måste försvinna, men att i annat fall, man bör behålla dem på de af honom framställda grunder.
En talare har åberopat
Hr Bråkenhjelms reservation, och på densamma velat bygga en rättighet alt spärra sig.
[Ivad denna reservant yttrat, kan låta mycket bra; men det håller icke fullkomligt streck, emedan man just genom spärrningarne förnärmar många personers rätt.
Hvilka äro de, som äro mest blottställde för kolera?
Det är icke de bättre, och icke heller de sämst lottade.
Man har sett l. ex. i Stockholm, att, såvidt mig är bekant, högst få s. k. hamnbusar eller det alldra lägsta folket varit af sjukdomen angripne, utan det har hufvudsakligen varit arbetskarlar, gesäller och dylika, som, sedan deras arbetsförtjenst blifvit minskad, måst förknappa sin kost och haft bekymmer för sina familjers utkomst.
Dessa äro hufvudsakligen de, hvilka i främsta rummet angripas.
När nu ett samhälle beslutar sig för spärrning, är det, enl. min åsigt, endast några myndigheter och de bättre lottade medlemmarne, som besluta härutinnan.
Om de öfrige blefvo hörde, är jag öfvertygad, att de heldre med öppna armar skola mottaga koleran, än att svälta.
Jag tror således, att man icke bör fästa afseende på denna reservation, utan man bör tvertom öppna portarne, på sätt en motionär här yrkat, i st. f. att låta samhällena blifva en god jordmån för del onda man vill undvika.
Man har visserligen sagt, att Upsala blifvit befriadt från sjukdomen, just genom spärrningarne.
Del kan låta som möjligt, och man kan icke eller bestrida möjligheten; men om man betänker, huru många spärrade samhällen, som blifvit smittade och huru mångå icke spärrade samhällen, som undgått smittan, borde man icke hålla sig så fast dervid, och argumentet förfaller alltså till noll och intet värde.
Under sednaste epidemien inträffade, att just de samhällen, hvilka ifrigast spärrat sig, såsom Norrköping och Lidköping, hvilka jag bestämdt känner iakltago en ganska sträng spärrning, blefvo smittade och sjukdo - Den 31 Maj f. m. 483 men rasade der serdeles häftigt.
Södertelge hade icke spärrat sig, och undgick sjukdomen; Wennersborg hade icke heller vidtagit några spärrnings-åtgärder, men dit kom koleran, ehuru högst lindrig.
Det är också naturligt, att spärrningarne medföra så ofantligt näringsämnen för sjukdomen, att, när den engång i ett sådant samhälle inkommit, den ovilkorligen skall blifva våldsammare, än der spärrningar icke finnas. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.:
Enl. min åsigt har denna fråga blifvit i trenne afseenden oriktigt behandlad.
Först och främst har den vetenskapliga sidan af frågan, hvilken omfattar minst |:delar deraf, blifvit afhandlad på obehörigt ställe och af obehöriga personer.
För det andra har man olyckligtvis sammanblandat motiver för spärrningar och karantäner med åsigter om fri och bunden handel; samt slutligen har man fästat sig vid begreppet om och förklaringen af teckniska begrepp, såsom t. ex., huruvida sjukdomen är miasmatisk eller kontagiös, o. s. v. Alla dessa trenne sätt att behandla frågan anser jag leda till olyckor och förvillelser.
Den första frågan är här, att R.
St:r skola reglementarisk! afgöra i hvad mån fäderneslandet skall vara försedt med skyddsanstalter, beslående i karantäner mot farsoten.
Att en sådan fråga afhandlas i en lagstiftande församling, är, enl. mitt omdöme, olämpligt, och jag anser R.
St:r i sjelfva verket, om än genom lagens bokstaf, dock icke de facto, dertill kompetente.
Man har sagt, att England uphäft alla karantäner; men man måste härvid ihågkomma, att just denna fråga blifvit afgjord af landets mest betydande läkare, hvilka behandlat ämnet med den grundliga skicklighet och det lugn, som egnas en solid vetenskapsman.
Så kan denna fråga aldrig afhandlas, hvarken i Engelska Parlamentet eller i Sveriges Riksförsamling.
Jag vill icke nu yttra min åsigt, huruvida karantäner böra finnas eller icke, ty jag anser det knappt nog tillsländigt.
Så mycket må jag dock tillkännagifva, att, enl. den sista akten, som utfärdades af den i London nedsatta Komitéen, jag med mitt ringa förstånd icke kan se, hvartill karantäner tjena; men min rättskänsla tillåter mig icke alt truga denna öfvertygelse på andra, och icke eller att påyrka, att andra skola blottställa sig och de sina, derföre alt jag föreställer mig att de skola gå frie.
Må de sjelfve besluta i detta fall, enär det gäller deras och deras familjers lif.
Må de sjelfva få afgöra detta, och tilläte sig ingen att upträda såsom deras förmyndare i de fall, der de kunna åberopa sin naturliga rätt.
Denna tanke ligger tilt grund för min reservation, och mig lyster att se, om den icke vid närmare skärskådande likväl håller streck, ehuru man sådant bestridt.
Jag betviflar, alt något förnuftsskäl deremot kan invändas.
Jag yrkar propos. på afslag å Betänk.
Man har här sagt, att det skulle vara både obehörigt och otillständigt af R.
St:r att i en fråga som denna ingå till K.
M. med en underd. skrifvelse.
Jag 31 * 484 Den 3 i Maj f. m. delar icke denna åsigt, utan finner tvertom, att det är R.
St:r ganska värdigt att i en fråga som denna, der opinionen varit så vacklande, en gång uttala en önskan inför K. M. Jag kan icke eller finna, att, för att uttala en sådan önskan, R.
St:r behöfva ingå i någon närmare vetenskaplig forskning i ämnet.
St:r uttala endast den önskan, att, enl. den hitintills vunna erfarenheten, de anse den nuvar:de lagstiftningen nyttig elier icke nyttig, och man anhåller derföre hos K. M., att Han, med de tillgångar Ilan eger att inhämta och rådfråga vetenskapen i detta ämne, måtte derom lagstifta.
Alt kalla denna R.
St.-rs önskan obehörig, synes mig orätt.
Då jag således anser det vara R.
St:r fullkomligt värdigt att i denna fråga uttrycka en önskan, anhåller jag att under några ögonblick få fästa mig vid detta Betänk., för att tillkännagifva min öfvertygelse om nyttan och lämpligheten af karantäns-anstalterna.
Jag vill egentligen fästa mig vid de inrikes spärrningarne.
Härvid måste man betrakta på ena sidan, huruvida de upfyllt sitt ändamål, och på den andra, huruvida detta ändamål blifvit upfyldt, och om de olägenheter, som deraf varit en följd, äro rättfärdigade.
Att dessa inrikes-spärrningar icke upfyllt sitt ändamål, d. v. s. att skydda de spärrade komunerna mot smitta, är, såsom jag tror, numera uppenbart.
Jag vet inom Sverige, åtminstone kan jag nu icke påminna mig flere, endast två städer, hvilka under farsoten lyckats undkomma den, nemi.
Linköping och Upsala; men vid båda dessa spärrnings-linier inträffade icke eller ett enda sjukdomsfall, hvilket, eni. min åsigt, bevisar, att spärrningarne icke afhöllo sjukdomen från dessa städer, ty då hade väl något sjukdomsfall bordt inträffa vid de ulanföre dessa städer inrättade karantänshus.
Dessutom ber jag att få visa ett annat exempel, nemi. att en af Uplands mindre städer nemi.
Enköping angreps af koleran, som ditfördes från Stockholm, men pä största delen af den trakt, som omgifver stråkvägen emellan dessa båda städer, inträffade icke ett enda sjukdomsfall.
Detta bevisar ju uppenbart, att man äfven med de strängaste spärrnings-åtgärder icke kan afhålla sjukdomen från någon ort, och att man icke strängt kan hålla karantäner, finnas ganska många bevis derför, för att icke tala om anekdoter, hvilka skulle kunna omförmälas till bevis emot hvad man här sökt ådagalägga; men jag vill icke trötta R. o. Ad:s tålamod dermed.
Om nu de ledamöter af R. o. Ad., hvilka kunna anses såsom vetenskapsmän i detta ämne, anse det vara utredt att dessa spärrningar icke utestänga sjukdomen från en ort, är det då rätt att framkalla de olägenheter och rysligheter, hvilka genom spärrningarne upkomma.
Hr Bråkenhjelm har i sin reservation yttrat, hvad som af en annan talare här blifvit åberopadt, att nemi. hvarje kommun skulle ega rätt att skydda sig mot en smittosam sjukdom, då han icke förnärmar andras rätt; men hvad vill det säga att förnärma andras rätt?
Det hittills följda spärrnings-system har visat tusentals exempel på det mest förskräckliga förnärmande af andras
Den 31 Maj f. m. 485 räll, och del kan icke, äfven med den största omtanka och den bästa lagstiftning i detta fall förekommas.
Jag saknar helt och hållet förmåga att ur vetenskaplig synpunkt bedöma frågan.
Jag kan icke göra mig klart, huruvida sjukdomen är smittosam eller icke; men jag har sett så mångå exempel derpå, att spärrningar icke uplylla åsyftadt ändamål, nemi. sjukdomens utestängande från en ört, att jag icke kan annat, än på det högsta tillstyrka R.
M. uttrycka en sådän lanke.
Ilar har äfven blifvit sagdt, att erfarenheten ådagalagt, att 10 dygns karantän vore snarare för litet, än för mycket.
Den erfarenhet, som inom R. o. Ad. här har talat, och som har största anspråken att blifva trodd, har, om jag icke missförstod honom, förklarat, att 5 dagars karantän skulle vara tillfyllestgörande.
Hvilken erfarenhet har då den värde talaren mot hans att åberopa?
Den måtte åtminstone icke kunna gälla något här.
Man har vidare sagt, att formen för den underd:ga skrifvelsen borde blifva sådan, PresteSt. föreslagit den.
Jag delar fullkomligt denna tanke, så tillvida, att jag finner PresteSt. hafva sett frågan mera ur sin helhet, och icke ingått i detaljer.
Detta förslag lemnar tillfälle att åstadkomma större lindring i författn:ne, än det af Utsk. afgifna; men jag befarar å andra sidan, att detta PresteSt:s skrifvelse-förslag icke så bestämdt uttrycker den önskan, som jag framför allt vill, att R.
St:r skola till K. M. framföra, nemi. om olämpligheten af inrikes spärrningar, och jag fruktar, att PresteShs skrifvelse-förslag följaktligen kan gifva anledu. till någon jemkning, hvarigenom den grundsats, för hvilken jag ifrar, icke skulle blifva så tydligt uttalad, som jag önskar, hvadan jag till Hr Ekströmer hemställer, huruvida det icke skulle låta sig göra att i denna punkt tydligare uttala den åsigt, som jag haft tillfredsställelsen erfara, att han gillat.
Skulle detta icke låta sig göra, skulle man kanske snarare vinna ändamålet genom bifall till Ulsk:s förslag.
Vid början af denna discussion syntes man ega något hopp att icke behöfva gå långt in i sjelfva kontroversen, utan trodde jag att den skulle anses såsom afgjord inom detta Stånd, och detta så mycket heldre, som tre
Stånd redan fattat beslut öfver Ctsk:s Retänk.
Likväl hafva ett par talare här åter öppnat denna dörr, och jag anser det derföre behöfligt att träda derinom, och yttra några ord i ämnet.
Den talare, som inträdde på denna bana, har sjelf författat en af de första ko!era-författn:r, som utkom här i Riket, och man bör då icke på något sätt förundra sig, om han för de grundsatser, som i denna författn. uttalas, hyser faderskärlek, som bör föranleda honom att försvara desamma.
Jag tror likväl, att hvad redan flere talare före mig yttrat, i detta afseende är tillräckligt, för att vederlägga Hr von Hartmansdorff, utan att jag behöfver dermed uppehålla Ståndet.
Endast i afseende på en sida af saken, anhåller jag att få tillägga något till hvad de föreg;de talarne yttrat, serdeles som en reservant, Hr Bråkenhjelm, har, under 486
Den 31 Maj !. m. förklarande att lian i allmänhet anser karantäner olämplige, bestridt antagande af Utsk:s förslag, på den grund, dels att R.
Stadler lagstiftande makten icke kunde med tillräckligt lugn och sakkännedom yttra sig i detta ämne, dels också, att den lagstiftande makten icke kan betaga kommunerne deras naturliga rätt att, så godt de kunna, försvara sig mot sjukdomen, när den kommer.
Detta sistnämnda argument kan man säga nästan spelar hufvudrollen af allt motstånd mot försöket att undanrödja spärrnings*- åtgärder.
Jag tror, att man under denna discussion icke gjort sig reda för sjelfva formerne, som dervid antagits.
Jag tror, att det ligger på botten en fullkomlig sofism, ett proton psevdon, som är en fullkomlig motsats till hvad man vill.
Den naturliga rätten innebär ju, att en hvar skall få göra hvad honom lyster i och för att försvara sina personliga rättigheter och genomdrifva sina åsigter, men så snart jag inrättar ett samhälle och menniskor skola lefva tillsammans, måste vissa inskränkningar i den naturliga rätten ega rum, hvilket dock icke hindrar, att samhällslagarne etablera något såsom grund frän den utgångspunkt, att samhälle finnes.
Det kommer att gälla för hvars och ens naturliga rätt.
Till denna naturliga rätt i samhället och till den genom allmän öfverenskommelse och genom allmänna lagar befästade rättighet hör väl en fri kommunikation inom samhället emellan hvarje medborgare, som icke genom förbrytelse emot lagarne är ställd under serskildt undantag.
Nu är ang:de koleran endast fråga, huruvida den uti 16:de §:n i rikets grundlag etablerade naturliga rätt inom samhället skall af hvilken kommun som helst eller hvilket litet parti, som för tillfället skaffar sig makt, få uphäfvas.
Om jag tager detta i noga betraktande och noga fastbåller mig dervid, så finner jag, att här icke är fråga om, huruvida spärrnings-anstalter grundas på naturlig rätt, utan endast, huruvida ett visst kotteri eller en viss majoritet, som är liten mot. det hela, skall ega rätt att upresa sig och etablera ett tyranni mot den naturliga rätt, som medborgare i allmänhet ega.
Jag hoppas, att R. o. Ad. vid närmare tanke på saken, skall inse, att det innersta af frågan ligger i denna distinction, och då får hon ett helt annat utseende.
Frågan är nu i sin tillämpning serskildt med afseende på koleran denna: ”Är kolera en sjukdom af den art, att i och för densamma det större samhället eller den lagstiftande makten bör ega större rättighet, att tillåta små kotterier eller majoriteter af 9 å 10 röster inom kommuner att försätta eller förklara dessa kommuner i belägringstillstånd, att de sätta sig i ett undantagsförhållande till hvad hela det öfriga samhället i alla möjliga fall och äfven i afseende på alla öfriga sjukdomar har etablerat.
Detta är liufvudfrågan.
Jag tror mig redan hafva, så godt jag förstått, vederlagt Hr Rråkenhjelms sista argument, men beträffande det första eller den lagstiftande maktens oförmåga att med lugn rådpläga i denna sak, anhåller jag att få tillägga något.
Jag måste till alla delar instämma med hvad en föreg:de talare sagt, nemi. att jag icke eger tillräcklig sakkännedom för att yttra mig om kolerans kontagiositet, men detta hindrar dock icke, att jag likasom hvarje Den 31 Maj f. m 487 annan menniska, som tilltror sig någon förmåga att draga slutsatser, kan skåda tillbaka på föreg:de förhållanden, hvilka kunna leda lill undersökning om dem, sorn på det högsta interessera landet.
Hvad ser jag då?
Jo: att detta förhållande har lifligt och snart nog under mera än ^ mansålder sysselsatt alla läkare, att kanske mängden af dessa i förstone voro benägne att anse koleran som en kontagiös sjukdom, och att hon kunde genom spärrningar utestängas.