Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid huru många Riksdagar har ej den frågan varit å bane, att ur våra strafflagar utesluta spöstraffet?
Det lyckades menniskokärleken att, sent omsider, få detta straff utträngdt ur lagen, nb. då dess användande gällde öfverbevista tjufvar; men såsom korrektionsmedel för hederligt folk qvarstår det ännu i våra krigslagar, jag menar prygelstraffet.
Emellan spöstraffet och prygelstraffet finns ingen väsendlig åtskilnad, om ej att operationsfältet för det sednare sitter litet längre ned.
Båda straffen utgå på hudstrykning och beteckna ofta sin väg med blodviten.
Utom det att prygelstraffet är grymt, ligger uti sjelfva dess karakter af straffbestämmelse en stor inkonseqvens — då det ju gör första hedersgraden inom arméen till ett yrke af profoss-natur, eller korporalen till en spögubbe.
Afven från ett annat håll sedt, står denna inkonseqvens i klar dager.
Vi veta, att ynglingen, till dess han uppnått en viss ålder, står under husagan, d. v. s. subordinerar käppen.
Denna subordination uphör; ynglingen, vorden roan, ingår i det vackraste af alla yrken, det att försvara sitt land, och underkastar sig med detsamma — käppväldet.
I likhet med Hr Cederschjöld år 1840, vågar jag vördsamt föreslå: att R.
St. ville, ju förr dess heldre, förena sig derom att till K.
M. ingå med den underd. önskan att prygelstraffet måtte aiskaffas, samt anhåller att min motion remitteras till LagUtsk.
I afseende på denna motion, anser jag mig blott böra till verkliga förhållandet återföra en del af fram - 106 i Den 5 Novembe ställningen, som ibland annat åberopar att husagan skulle helt och hållet vara uphäfd i vårt fädernesland.
Den lag, som derom efter sist<*jriksdagen utfärdades, innehåller likväl, att tjenstehjon till en viss grad äro husagan underkastade, nemligen de, som äro under en viss ålder.
Jag ville blott anmärkningsvis nämna detta, utan att på minsta sätt motsätta mig den af Hr Gr.
Adlersparre väckta motionen.
Adlersparre har på ett talangfullt sätt uttryckt obehaget af prygelstraffet inom arméen.
Jag har sjelf under en långvarig tjenstetid icke kunnat undgå att mången gång känna obehagligheten vid dess tillämpning.
Borttaga vi det, som numera i sjelfva verket blott finnes till namnet, så måste vi sätta något annat i stället.
Alla fremmande nationer, som borttagit detta straff, hafva likväl måst införa andra.
Så hafva Norrmän och Danskar ett straff, som icke efterger prygel, nemi. det s. k. »krumstraffet».
Det tillgår på så sätt, att karlen bindes i en krokig ställning under 8 dagars tid.
En ung karl, som är starkt bygd och har starka lemmar, kan genomgå detta straff, en svagare deremot får ovilkorligen slag.
Vi kunna i alla fall trösta oss öfver att ej hafva fått bort detta straff ännu, då England, verldens största och uplystaste nation, ännu har detsamma qvar.
Att prygelstraffet numera missbrukas, vågar jag bestrida; det har kanske i fordna tider blifvit oftare användt, men i vår tid sker detta ytterst sällan.
Öfver hufvud taget, torde inom indelta arméen ej utdelas mer än 40 å 50 prygel om året.
Och vill man bibehålla ett straff som varning åt dem, som icke annorlunda låta rätta sig, så är intet lämpligare än prygelstraffet.
Skulle något annat komma i fråga, vore det att inrätta straffkompanier; meu när man besinnar, att de sämsta karlarne inom hela arméen skulle samlas till dessa kompanier, skulle moraliteten inom dessa blifva högst dålig och ett återfall snart ske.
Jag anhåller att dessa mina anmärkningar måtte åtfölja motionen.
Då man yrkar en förändring i det bestående, bör man äfven föreslå hvad som bör komma i det klandrades ställe.
Så har åtminstone jag alltid tillvägagått..
Under min politiska verksamhet har jag alltid påyrkat frihet och erkännandet af menniskorätt, men jag har aldrig ilrat och kommer aldrig att ifra för sjelfsvåld.
Sådant skulle likväl inträffa, om förbrytelser antingen blefvo straflflösa eller så bestraffade, att straffets verkan icke blefve den, som måste afses.
Inom ingen samhällsklass skulle ett dylikt tillstånd hafva vådligare följder, än inom militärståndet.
Det skulle nemi. uplösa all disciplin, grundvalen för en armées bestånd.
Genom disciplin förvandlas arméen till lagarnes och den nationella sjelfständighetens uprätthållare.
Frånvaron deraf skulle ögonblickligen omskapa arméen till en tygellös hop, vida vådligare för egna medborgare än för fienden.
Kunde prygelstraffet i vår närvarande militär-organisation borttagas oeh suppleras med ett annat, till sitt ändamål ledande straff, så skulle jag ingenting Den 5 November.
107 deremot hafva att invända.
Det är således icke för prygel såsom straff, hvarföre jag ifrar, utan derföre, att det icke kan borttagas och utbytas emot ett annat, så framt ieke all med straffet afsedd verkan skall uteblifva.
Möjligen skulle prygel kunna utbytas emot ett annat straff vid värfvad, egentligen garnisonerad trupp, men vid vår beprisade indelta armée, samt under marcher och tåg kan detta icke ske.
Grunden till detta 1 örlin Ilande ligger dels uti arten af de fleste militära förbrytelser, dels uti nämnde truppslags organism, samt den rörliga fot, hvaruppå en trupp befinner sig under marcher och tåg.
Undersöker man till en början de militära förbrytelserne, såsom förbrytelser betraktade, så finner man en större del deraf fri från moraliska lyten.
Såsom förbrytelser betraktade, äro de blott och bart konventionella, men icke dessmindre nödvandige att bestaffa, och detta vida strängare än förbrytelser begångna af andra medborgare.
En upstudsighet, en örfil, begången eller gifven af en icke militär, försonas ganska lätt.
Ar deremot förbrytaren militär och den förfördelade dess förman, så är straffet så strängt, att det till och med utst räckes till lifvets förlust.
Och detta måste så vara.
Disciplinens vidmakthållande fordrar detsamma.
En enda person måste med sin blotta vink, med ett enda ord kunna leda och sammanhålla tusende.
För att detta må kunna verkställas, erfordras en ovilkorlig lydnad och stränga, till och med drakoniska straff för öfverträdelse!! häraf; derjemte en på förbrytelsen genast tillämplig bestraffning.
Tidsutdrägt härvid skulle endast hafva den påföljd, att en förbrytelse, som ofta i och för sig sjelf, ur moralisk och medborgerlig synpunkt sedd, är en obetydlighet, blir ansedd än obetydligare genom straffets fördröjande.
Att således stränga och lätt tillämpliga straff böra finnas nära en här, kan och bör icke motvädjas; och är det just till följd häraf som jag vågar påstå, att prygelstraffet, åtminstone inom indelta arméen, då den på roten är förlagd, äfvensom under marcher och tåg, icke kan borttagas, då det icke med något annat i stränghet motsvarande, till ändamålet ledande straff kan ersättas.
Betraktas saken från den allmänna och allvarliga prosans och icke från utopiens och poesiens synpunkt, så inses lätt sanningen häraf för hvar och en, som med förhållanderna vill göra sig förtrogen.
Skulle prygel utbytas mot annat, så är detta för indelta soldaten nära nog omöjligt att tillämpa.
Vi veta alla, att hvarken regements- eller kompani-arrester finnas invid indelta arméen, och till upbyggande af sådane samt bestridande af dermed förenade kostnader, dertill lär Staten svårligen hafva råd, oaktadt dess så högt utpuffade ofantliga tillgångar.
Att ålägga regements-och kompani-cheferne att å boställena, der sådane finnas, inreda arrester, torde icke kunna ifrågakomma.
Hvem skulle i öfrigt föda och underhålla den i dem arresterade soldaten?
Icke kunde detta åläggas befälet?
Ej heller den bestraffade sjelf?
Ej heller dess hustru, anförvandter eller rust- och rotehållarne, som ofta bo flera dagsresor aflägse från ett dylikt arrest-ställe?
För att icke sätta den bestraffade på en 8 å 14 dagars absolut diet, utan värme och skötsel, fanns intet annat medel än att tillskapa en ny talrik korps af 108 Den f> November. fängelsedirektörer, fångvaktare och matinrättningsentreprenörer o. s. v. På hvad sätt skulle i öfrigt den till arrest dömde soldaten inforslas till t. ex. en regementsarrest, ofta belägen en 10 mil från den bestraffades rote?
Skulle detta ske till fots under militär-bevakning, så skulle detta medföra ett ganska påkostande straff för den brottsliges oskyldiga kamrater, och som vidare skulle framalstra den högst menliga påföljden, att korporalerne, för att icke underkasta sig en dylik besvärlig, flera dagar varande och till äfventyra ofta påkommande promenad, sago genom fingrarne med inträffade förbrytelser och lemnade dem oanmälde för kompanibefälet.
Att ålägga rustoch rotehållarne att med åkdon till arrest-orten intransportera den bestraffade, blelve ett onus, som jag är öfvertygad, att desse undandrogo sig.
Att åter inkasta soldaterne uti allmänna och af verkliga förbrytare befolkade häkten, skulle förderfva i stället för att förbättra de felaktige.
Hvilken omgång i tid, hvilka marcher och kontramarcher skulle icke i öfrigt detta bestraffningssätt åstadkomma?
Hvilken menlig inverkan skulle icke derjemte en, genom arresteringen blifvande längre bortovaro från torp och familj, hafva på soldatens ekonomi?
Att bortbyta prygel mot arrest inom indelta arméen, såsom densamma nu är organiserad, eller under marcher och tåg, hvarvid transportabla arrester icke kunna medföras, låter sig således icke göra.
Att under dylika förhållanden specielt borttaga prygel för den garnisonerade soldaten bör icke ifrågakomma.
Att i stället för prygel införa kassation och afföring ur rullorna, låter lika litet, med bibehållandet af rättvisa, verkställa sig inom indelta arméen, ty derigenom blef det icke allenast soldaten, utan äfven rust- och rotehållarne, som på sätt oeh vis ganska kraftigt blefvo bestraffade genom den nya ganska dryga lega, som genom ett dylikt bestraffningssätt ofta nog komme att drabba dem.
Allmänna fattigförsörjningen komme äfven att få sin känning häraf, genom blifvande underhåll af den kasserade soldatens familj.
Sedan jag nu visat svårigheten, ja! nära nog omöjligheten att, utan vådliga följder, borttaga det, i öfrigt ganska sparsamt använda prygelstraffet, kan jag icke undgå att fästa upmärksamheten deruppå, att inom arméerne hos de nationer, som framför oss gå i spetsen för civilisationen, qvarfinnes kroppsstraff vida svårare än hos oss.
Sålunda gifves inom Engelska arméen ett straff, »katt», som är vida svårare än prygel.
Inom Franska arméen qvarstår ännu prygel om skeppsbord.
Derjemte finnas och appliceras inom sagde aimée, om icke de jure, åtminstone de facto, ett straff, »la savatte», dervid det icke är en som slår, utan hvar och en inom hela kompaniet.
Bestraffnings-verktyget är härvid icke en kapp, utan en med spik beslagen soldat-sko.
Franska arméens militärstraff äro i öfrigt mycket strängare och svårare än våra; de kunna derjemte åläggas af hvar och en förman, att räkna från och med korporalen, då hos oss det endast är tjenstgide majoren och detacherad befälhafvare, som äga bestraffningsrätt.
Hvad en föreg:de talare yttrat om krumstraffet, så qvarstår det ännu, icke annat än jag vet, inom förberörde armée.
I Preussen finnes det s. k. »latten», vida mera mörbultande än prygel.
D en 5 November. 109 Genom hvad jag ofvan anfört, tror jag mig till fullo hafva visat det betänkliga vid att borttaga prygel såsom mititär-straff.
Kan icke, hvad jag anfört, jäfvas, så bör äfven den lagstiftande makten noggrannt se sig före, att ieke besluta en framställning, som skulle, om den bifölls, hafva vådliga påföljder.
Att dessa mina anmärkningar måtte få åtfölja den gjorda motionen till LagUtsk:t, derom anhåller jag vördsamt.
Jag anhåller om ursäkt, att jag, som hvar ken tillhörer eller tillhört militärståndet, ännu en gång uptager R. o.
Men jag föranledes dertill af den siste värde talarens yttrande, att prygel kan förr undvaras bland värfvad än indelt trupp.
Förliden sommar förmäldes i allmänna tidningarne, att bland en indelt trupp, vid hvilken jag har äran vara rot- eller rusthållare (regementet är nemi. afsutet), under en hel kommendering ingen enda man ens behöft tillrättavisning, än mindre straff för begången felaktighet.
Något dylikt hade äfven under en föreg:de kommendering egt rum.
Om än nu detta icke kan vara förhållandet vid alla indelta regementen, så torde det dock visa, att de kunna lika så väl som värfvade undvara strängare bestraffning.
Men vid all lagstiftning bör man icke gå brådstörtande tillväga.
Jag vet, att det finnes skolor, der äfven äldre ynglingar åtnjuta undervisning, och der s. k. strykklass är inrättad, och jag tror, att så är i den här i Stockholm varande Elementar-skolan.
Aga får nemi. der icke användas, förr än den felande blifvit försatt i denna klass.
Något dylikt kanske kunde försökas bland militärer.
Jag har begärt ordet med anledn. af ett yttrande af den föreg:de talaren.
Nämnde talare tyckes icke hafva förstått, hvarföre prygelstraffet snarare skulle kunna borttagas vid värfvad än vid indelt trupp.
Den förre är nemi. förlagd på ett ställe i kaserner, hvarest arrester lätteligen kunna anläggas och såsom straff tillämpas, då deremot den sednares förläggning på roten göra, efter hvad jag redan anfört, arresters både anläggning och tillämpning nära nog omöjliga.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, remitterades motionen jemte yttranderne till LagUtsk:t.
Hr von Hofsten, Sten Erland, upläste följande motion:
Redan vid en föreg:de Riksdag har, på grund af underd. framställning från Direktionen för K.
Svenska Aktiebolaget för jernväg mellan Köping och Hult, fråga hos RiksSt:n förevarit, huruvida nämnde bolag skulle tillåtas utbekomma den summa, belöpande sig från* början till 300,000 r:dr r:mt, som det hos K.
StatsKont. nedsatt såsom säkerhet för jernvägens färdigbyggande, men som blifvit till Svenska Staten förverkad, enär de föreskrifna vilkoren för penningarnes lyftande ej blifvit af bolaget upfyllda. i 10 l)en 5 November.
Ehuru Statens rätt att såsom sin egendom behålla dessa deponerade medel är, enl. ordalydelsen af bolagets privilegium, obestridlig; hafva RiksStm likväl ej ansett denna rätt böra göras gällande mot bolaget, utan vid sisth Riksdag, sedan en fjerdedel af ifrågav:de medels ursprungliga belopp blifvit vid ett föreg:de tillfälle återställd, medgifvit att hälften deraf finge ytterligare utan något förbehåll af bolaget omedelbart lyftas; men blef på samma gång föreskrifvet, att den återstående delen af depositionen eller 75,000 R:dr r:mt skulle då först öfverlemnas till bolaget, när jernvägen blifvit fullbordad till Köping.
Att detta vilkor icke har tillkommit på grund af något utaf Köpings stad framställdt anspråk på. att en del af nämnde medel skulle användas för att hålla staden skadeslös för de kostnader, som den i afvaktan på jernvägens färdigbyggande nedlagt på åtskilliga arbeten i och invid Köpings å, afsedda att. underlätta och befordra seglationen derstädes samt bereda plats för en blifvande jernvägsstation, ådagalngges af R.
St:rs underd. skrifvelse till K. M. af d. 2 Mars 1858, ty det heter deri, att stadens anspråk uti ifrågavule al's:de »ej funnits böra af R.
St:r godkännas.»
Orsaken till R.
St:rs stadgande af ofvannämnde förbehåll, tager jag för afgjordt, har varit en afsigt att derigenom ytterligare intressera bolaget för jernvägsarbetets fortsättande till Köping, Man hade dock dervid bort besinna, att bolaget, sedan det genom inträffade, ej förutsedda missöden blifvit förhindradt från att uppfylla sina åtagna förbindelser, och till följd deraf äfven förlorat såväl den af Staten meddelade räntegaranti, som andra det förunnade förmåner, icke kunde med någon visshet påräkna afkastning af det pä jernväggsbyggnaden använda kapital, och således icke heller af den summa, som dessutom skulle nedläggas på fullbordandet af jernvägen mellan Arboga och Köping; samt att aktieegarne, som till den ojemnförligt största delen bestå at utlänningar, icke. kunde hafva nog intresse för löietaget såsom sådant, att de skulle vilja sammanskjuta och derpå bekosta ännu mera penningar, för hvilkas återfående de, såsom sakerna då stodo, ej hade den ringaste säkerhet.
Förhållandet är i detta afseende ännu detsamma, och om derföre R.
St:r vidhålla sitt vid förra Riksdagen fattade beslut att ej till bolaget utbetala depositionen, förrän jernvägen blifvit fullbordad till Köping, måste det anse sig beröfvadt all utsigt till penningarnes återbekommande.
På denna punkt står således frågan för det närv:de.
Och då jag nu hos R.
St:r gör framställning om »att K.
Svenska Aktiebolaget för jernväg mellan Köping och Hult må tillåtas att omedelbart och utan något förbehåll få lyfta de i K.
StatsKont. till ett belopp af 75,000 r:dr rmt af bolaget deponerade, men sedermera till Staten förverkade medel», är jag förvissad om, att hvars och ens känsla för hvad som är billigt skall tala för beviljandet af denna min framställning, och att R.
St:r ej skola anse sig böra tillämpa en blott juridisk rättighet
Den 5 November. lil mot en korporation, som genom åstadkommandet af ett dyrbart och för landet vigtigt kommunikationsmedel, utan att det allmänna haft att derföre vidkännas ens den ringaste upoffring, inlagt en obestridlig, ehuru måhända ej nog upskattad förtjenst om välståndets och näringarnes förkofran i de provinser, hvarigenom jernvägslinien framgår.
Afven om ett sådant skäl ej förefunnes, tror jag det vara tillräckligt för vinnandet af mitt ändamål med denna motion, att fästa R.
St:rs upmärksamhet på den omständigheten, att de medel, hvarom är fråga, äro af behofvet högligen påkallade att utan något längre upskof användas dels till fulländande och upförande af för trafiken med hvarje dag alltmera oundgängliga byggnader oell dels till förökande af den i bolagets ego redan befintliga driftmateriel, hvilken, att dömma efter den på de två sednare åren, till följd af den lättade kommunikationen, ansenligt ökade produktionen af bruks- och skogseffekter uti den kringliggande nejden, det är anledning förmoda snart skall blifva otillräcklig för den på jernvägen ständigt tillvexande rörelsen, hvilken det måste ligga i Statens intresse att befrämja, men ej undandraga sitt bistånd, särdeles då det kan lemnäs utan upoffring å dess sida.
Jag anhåller vördsamt att motionen måtte remitteras till veder!).
Hr Stjernfelt, Claés Ferdinand, väckte en så lydande motion:
Såsom en af de nyttigaste inrättningar i sednare tider för fäderneslandets framtida utveckling, lär organisationen af folkskolorna få räknas.
Såvida dessa äro byggda på en rätt grund samt i följd häraf allt anordnas derefter, så väl i anseende till valet af lärare, som till dess styrelse, vård och framåtskridande utveckling, böra de icke kunna annat, än framalstra goda frukter.
I en tid som denna, som verkligen utmärker sig för mycken bildning, men på samma gång för vårdslösad barnaupfostran, är det i båda fal len så mycket ledsamare att höra talas om folkskolornas ringa värde, då det är just denna bildningens tid, sora påskyndat deras upkomst.
Det talas nemligen om, att denna inrättning dels är alldeles förfelad, dels ej motsvarande ändamålet.
Men då får felet sökas i skolans och dess styrelses sammansättning, och ej i sjelfva inrättningen.
Såvida folkskolan är rätt organiserad, läraren nitisk och skicklig, är här ej mer att önska.
Men det kan hända och händer äfven, att Skolstyrelsen låter sig ledas af partianda och småintressen och är drifven af en alldeles motsatt anda.
Häraf upkommer splittring och delade åsigter, och skulden fäller på folkskolan såsom en mindre lämplig inrättning.
Detta inverkar menligt.
Man anser då bättre, att barnen få upväxa handlöst,, till den stund de utgå i verlden såsom sina egna, eller såsom nya exemplar af den odugliga tjenarepersonal, som ho3 oss nu företer 112 D en 5 November. ett varnande exempel på, hvad råhet i förening med högmod och fåfänga kan uträtta, och hvilken syn nu djerft företer sig.
Oaktadt folkskoie-inrättningens nuvärde ofullkomliga utbildning och de brister, som vidlåda densamma, får man en klar öfversigt af hvad godt den redan uträttat, då man jemför tiden nu med tiden under Carl XI:s regering.
Det var Han, som befallte, att hvarje Sveusk medborgare skulle lära sig läsa i bok, och det var det första jettesteg, som Sveriges allmoge tog ur mörkret och vidskepelsen.
Man behöfver ej gå längre tillbaka än till år 1842, då ännu ingen ordnad skolundervisning fanns för allmogens barn, utan att blott på sin höjd, en och annan byskola fanns, der den s. k. läraren eller klockaren hade ganska ringa förmåga att meddela barnen den första undervisningen.
Att folkskolan är en god inrättning, lär väl icke kunna bestridas.
De densamma vidlådande brister torde böra sökas dels i dess organisation, dels i dess styrelse.
Hvad organisationen vidkommer, får man medgifva, att i alla likasom i detta fall, det som årtionden tillbaka syntes vål upfylla sin bestämmelse, nu verkligen kan vara bristfälligt, i följd af tidens verkningar och variationer.
Organisationen af denna inrättning måste alltså gå sin utbildning till mötes, för att slutligen bli en fullkomlig man.
Kantigheter måste afjemuas, ihåligheter fyllas, på det att äfven denna med sferisk klotrundhet må framlöpa till sin bestämmelse.
Med al's:de härpå och på grund af de erfarenheter, som blifvit gjorda dals i främmande länder, dels i eget land, anser jag dock, att en af folkskolans brister lätt kan hjelpas, om i folkskolan icke intages allt för stort antal barn, samt att inträdet i densamma bestämdes till en viss ålder, på det att der icke måtte få inträda allt för stridiga elementer.
Emedan ingenting svagt i sig sjelft kan bestå, anser jag ock folkskolan i dess närv:de skick vara alltför mycket isolerad.
Den saknar äfven luft, och är derigenom färdig att förqväfvas i sin verksamhet.
Den är en ensam länk i upfostringens stora kedja, således icke ägande den kraft, den borde hafva, att draga till målet.
Emellan hemmet och skolan måste vara en förmedling, likasom emellan skolan och det allmänna lifvet.
Så är förhållandet vid alla andra läroinrättningar.
Öfvergång finnes från skolor till akademier, från teckniska skolor till instituter.
Så är icke i folkskolan.
Folkskolan, anser jag, måste i sig innebära äfven ett utsprång för vidare utveckling, en kraft, som visserligen i sig uptager alla skolans barn till bearbetning, men som afsilar märgen, hvarigenom de öfriga elementerna lättare blifva synbara och öfvergå till sin bestämmelse.
Jag vågar derföre tro, att den rätta förmedlingen med hemmet blef vunnen, såvida icke småskolor komme att inrättas, om åldern för intagandet af barn i folkskolan bestämdes till 10 år, med ovillkorlig skyldighet, att vissa pensa först i hemmet voro inhemtade.
Derigenom förekommos de grufliga svårigheter, som upstå för folkskoleläraren att beblanda sig med sådana ytterligheter, som att lära barnen till och med bokstäfverna.
Detta underordnade arbete blef då föräldrarnes ovilkorliga pligt att låta dem först genomgå, såvida de önskade vinna Den 5 November.
113 inträde för barnen i folkskolan.
Småskolors bildande upstode då frivilligt af sig sjelft och sammanlänkningen med hemmet vore vunnen.
Såsom lärare i småskolorna eller roteskolorna tror jag det inom Sverige finnas exempel uppå, att utgående elever ur folkskolorna härtill kunna användas, hvilka, jemte sina industriella yrken, härå kunna egna något af sin tid.
Genom denna bestämmelse af ålder förekoms den omständigheten, att skolorna ej öfverströmmades af öfver hundrade barn.
Läraren, omgifven af en sådan skara, kan omöjligt handleda dem.
Ett visst antal barn borde derföre någorlunda bestämmas.
Afven får jag vördsamt föreslå, att, oaktadt det redan finnes högre folkskolor, de vanliga folkskolorna måtte sättas på 2:ne klasser.
Ty det blir icke tillfälle för den fattigaste befolkningen, att skicka sina barn till högre folkskolor, och saknas nu tillfället för sådana barn att komma till någon fullständigare utveckling.
Härigenom upkom den önskade föreningen och förbindelsen dels med högre folkskolor och dels der vilkoren för fattigare föräldrar ej denna flyttning tillät, nedkom i massan bland folket åtminstone några frukter af den enkla undervisningen, men hvilka voro att anse såsom mera äkta, än nu är fallet.
Äfvenså får jag vördsamt föreslå, att gymnastiköfningar, simning, då detta låter sig göra, för utveckling af kroppsorganerne måtte i lärdomsämnena ingå.
Hvad skolstyrelsen vidkommer, har man på många ställen kommit till den erfarenheten, att der råder stor liknöjdhet, att folkskolorna knappast mera, än författningarne bjuda, besökas, och att lärarne för sin egen beqvämlighet befria barnen ur skolan, när de behaga.