Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du behöfver svalkas af min köld, liksom Gustaf Adolf af Oxenstjernas.»
– «Aha! du vill besticka mig med smicker.
Då går det upp ett ljus för mitt begrepp.
Det är då säkert något, som du önskar af mig.
Hvad är din afsigt, Pechlin, hvad vill du jag skall göra?»
– «Jag ämnar föreslå dig, att göra mig sällskap.»
– «Hvarthän?
Ned i din trädgård?»
– «Nej, upp till Stockholm.»
– «Du skämtar icke illa!»
– «Det är mitt fullkomliga allvar.
Jag delar din åsigt, att för riket föga kan uträttas, innan giftermålsruset bortdunstat.
Under tiden har man så mycket mera rådrum att ställa sina enskilta angelägenheter på den fot, de böra stå.
Dig, bror Curt! har hittills till exempel ej vederfarits rättvisa.
Nu är ögonblicket inne att göra dina förtjenster gällande.
Vi hafva vänner, både gemensamma och hvar för sig.
Deras förenade verksamhet kan icke undgå att leda till målet, då de ränkmakarne, Hattarna, äro slagne ur brädet, som jag hoppas, för lång tid.
Personligen är kungen dig till och med icke obenägen, jag vet det af säker hand.
Det gör visserligen ej stort till saken nu, men i en annan sak kan det komma oss (det vill säga dig) till pass framdeles, och ej långt till, förmodar jag.
Vi hafva så länge haft dina råd och din penna vid riksdagarna, att vi der tillika behöfva din röst – (Med slughet).
Nå, du gör mig väl sällskap?»
– «Det vore ju en riktig galenskap.
Och att återkomma med oförrättade ärenden: hvilken triumf för mina afundsmän; för huru mycket spott och hån jag skulle blifva blottställd af mina fiender!»
– «Tvertom.
Med oförrättade ärenden kunna vi omöjligen återvända, ty hvad det allmänna beträffar, så fara vi egentligen åstad för att se, och jag ville väl se, jag, hvem som skulle hindra oss, att nyttja våra sinnen och vårt omdöme?
Och hvad dina enskilda angelägenheter vidkommer, så skola Mössorna, som nu äro herrar på täppan, ofelbart göra dig rättvisa, just derföre, att Hattarna undanhållit henne för dig.»
– «Om det vore deras afsigt, så kan det ske, äfven utan min närvaro.»
– «Men det är en himmelsvid skillnad, bror Curt, då man sjelf är på stället och underblåser elden.
Rättvisa kunde du kanske få, i alla fall, men icke hämnd.
Vill du hafva justitie-kanslern med i spelet mot dem, som obehörigt gjort dig intrång, så måste du nödvändigt personligen bedrifva saken – (Listigt).
Tvekar du ännu?»
– «Åtminstone behöfver jag besinningstid.»
– «Ingenting är naturligare.
Dessutom blir jag ej färdig till afresan förr, än åtta dagar härefter.
Min resvagn är beqväm; vi hafva der begge plats, och kunna under vägen ostörde språka med hvarandra.»
– «Du tycks redan anse saken afgjord.
Mitt sista ord får du likväl ej i dag.
Något för något; på måfå far jag bestämdt icke åstad.
Jag är öfvertygad, att mina enskilda angelägenheter också af dig behjertas med vänskapens nit, men dessa hvarken äro eller böra vara hufvudändamålet med din resa.
Du nämnde, att du vill se och bemärka.
Säg mig uppriktigt hvad det är, som egentligen äggat ditt forskningsbegär?»
– «Hofvet.»
– »Hofvet?«
– «Ämnar du uttränga och efterträda Sinklaire?»
– «Ingalunda.»
– «Vår fromme konung, vår egenmäktiga drottning måtte du väl känna tillräckligt.
Är det ynglingens, thronföljarens, gry du vill komma under fund med?
Hoffolket kunna vi något hvar utantill, en gång för alla.»
– «Nej och ja, allt som man tager det.
Jag vill, i dess första upprinnelse, undersöka ställningen mellan gamla och unga hofvet: se, hvilka ögontjenare, örontasslare, krypare, smickrare, – korteligen – kreatur, som flocka sig kring det gamla och det nya örnnästet: iakttaga, huruvida mor och son allt framgent tigga i samma påse, såsom hittills, eller om pojken vill leka karl och gumman ångrar, att hon uppfödt en orm i sin egen barm: mäta gradtalet i yttre höflighet mellan den preussiska och den danska konungadottern, i inre värma mellan svärmodern och sondottern: räkna antalet af besök, på ena och andra stället, af de utrikes sändebuden, senatorerne och riksdagens ledare.
Allt detta är nyttigt att känna, när stunden är inne att rycka på trådarna.
Man vet då hvar man är hemma, hvar man har sitt folk, hvem man bör vända sig till och hvilken sträng man skall anslå, för att locka, fram de skära tonerna.»
– «Det der kan då åtminstone låta höra sig.
Men dessa upptäckter och iakttagelser gör du alltförväl på egen hand.»
– «Fyra ögon se mer än två, bror Curt, och du vet, att det endast är ett par till, utom mina egna, som jag litar på.
Jag sköter just icke om, att hvar och en tittar mig under masken.
Med dig får jag tänka högt.
Hvart komme jag dessutom med mina ögon, utan din hand!
Vore jag lika klen i värjan som i pennan, så bebodde jag visserligen icke ett öfversteboställe; och hade jag icke haft dig till vän, så skulle våra riksdagsvänner haft mången politisk seger ovunnen.»
– «Tillägg: om jag redan gifvit dig mitt löfte att göra sällskap, så skulle den der grannlåten varit osagd.»
– «Du är nu också alltid så förbannadt misstrogen, och ....»
– «Till saken!»
– «Temperaturen i hofklimatet har på de sednare tio åren undergått väsendtliga förändringar.
Allt sedan det Braheska högförräderiet gick upp i rök och slöts med de stymparnes aflifvande, (hvilket, i parenthes sagdt, var det bästa Hattarna gjorde under sin allmakt, ehuru det blef ris åt dem sjelfve) har drottningen ej vågat gå så bröstgänges till väga, som förut, och hennes handtlangare äro varskodde och rädda om skinnet.
Ränkerna bedrifvas numera i mjugg och hafva fått en ny verkstad, hvars alla vinklar och vrår vi måste genomleta.
Har du händelsevis hört talas om Schweitzaren Beylon?»
– «I hofkalendern förekommer under det namnet en föreläsare hos drottningen.»
– «Just han.»
– «Skulle han tilläfventyrs vara en vice Sinklaire?»
– «Bättre upp, bror Curt, bättre upp!
Han lärer, enligt de underrättelser jag fått, vara hela konungahusets allt i allom.
Kungen fjäsar honom, för det han håller drottningen vid godt lynne, och i nödfall skaffar gubben penningelån af några rika köpmanshus i Stockholm, med hvilka herr föreläsaren förstått att innästla sig: drottningen meddelar honom allt hvad hon tänker: de kungliga barnen vända sig till honom för att få sin vilja fram hos föräldrarne: han är allas förtrogne i deras husliga angelägenheter, och jag bedrar mig mycket, om han ej står på tapeten, att äfven taga statens om hand.
Det är just det, man måste genomtränga.
Mannen skall sätta värde på kräslighet i mat och dryck, vara hvad man kallar en riktig goddagspilt, men om han tillika är svag för ädla metaller har jag ännu ej kommit under fund med.
Det är en ömtålig sträng, som måste försigtigt vidröras.
Länge skall det väl icke dröja, innan jag vet hvar man har den gynnaren.»
– «Hvarifrån förskrifver han sig, och huru har han kommit hit?»
– «En pudel, bror, af våra vänner eller f. d. vänner, Mössorna, icke, Gud bättre! den första, och sannolikt ej heller den sista.
När Hattarna, efter 56 års händelser, blefvo illa anskrifna vid hofvet, vände drottningen sig till Düben med begäran att skaffa henne en föreläsare, som hade så mycken bildning att hon kunde inlåta sig i tal med honom, när hon tröttnade vid läsningen.
Düben begrep det sannolika inflytandet af befattningen, men misstog sig i afseende på personen.
Han förskref en reformert från Genf, hvilken af tacksamhet borde blifva sina första beskyddares fördelar och planer trogen.
Med skäl fruktade han, att en Fransman skulle sluta sig till sitt hemlands parti:
Hattarna, och att en katholik kunde blifva alltför konungsk, emedan sådant ligger i desse trosbekännares jesuitiska åsigter.
Men Beylon, så snart han blifvit varm i kläderna, och från föreläsare förvandlad till drottningens oumbärliga och hemliga Råd i allt, har vändt Mössorna ryggen och synes Hattarna mera benägen.
Jag tror likväl, att han lurar dem också, ty mannen är ostridigt både djup och förslagen, och tycks för egen räkning vilja regera både hof och land.
På honom och hvad som tilldrager sig hos och omkring honom måste man hafva ett uppmärksamt öga.»
– «Bort med slöjan: du vill spionera.»
– «Icke jag.»
– (Med sjelfkänsla) «Ännu mindre jag.»
– «Sådana griller!
Icke kan det vara min mening.
Jag tror mig ha fått spaning på en säker kanal inom kungaborgen.»
– «Och hvilken?»
– «Morianen.»
– «Badin!»
– «Alldeles.»
– «Den okynnige krabaten!
Det felades blott, att han också blefve förrädare mot sin välgörarinna!
Nej, Pechlin, det der duger icke, och han duger i alla fall icke till den roll, du ärnar honom.
Huru skulle du kunna lita på uppgifter af en lättsinnig gök, som aldrig gjort annat, än oförskämda pojstreck och aldrig burit vördnad hvarken för Gud eller menniskor?
Hvad förstår han och hvad kan han berätta annat än strunt, sqvaller om hoffröknarna och drottningens glåpord om sina fiender?»
– «Ser du, bror Curt, tempora mutantur et nos mutamur in illis; så mycket har jag hunnit lära mig af din latin.
Badin är icke mer densamme nu, som för fem, sex år sedan.
Drottningen ledsnade då vid hans upptåg och olater, och lät tukta dem strängt och oafbrutet, tills han blef som en annan menniska; och det är han nu äfven, blott med den skillnaden, att han, som en äkta söderländning, är klippskare och hastigare i sina vändningar, än vi nordboer.
Han går ut och in när och huru han behagar hos alla i slottet, från konungaparet och prinsarne, ända ned till Beylon.
Det vore värdt mycket, att ha den der morianen på sin sida, eller i sina händer.»
– «Det anar mig, att du redan är på god väg, åtminstone i sednare afseendet.
Du vore eljest icke så frikostig med ditt förtroende.
Någonting undslapp dig också i början af vårt samtal, som ökar mina misstankar.»
– (Leende) «Gissadt, bror Curt!»
– (Suckar) «Hvad vore det icke ändå mycket mera värdt, att ha en statsförfattning, der sådana små konster ej behöfdes, för att hägna friheten mot förtryckarne.
O, den som lefvat i Roms sköna dagar, innan man visste af Triumvirer och Auguster!
Det ger mig ett slätt begrepp om Schweitzaren Beylon
, att han öfvergifvit sitt fria Genf, för att slafva i ett hof.»
– (Kallt) «Sådan är verlden, bror lilla.
Vill man äta med ulfvarna, så måste man ock tjuta med dem.
Kanske gör du mannen orätt.
Om han vid Genfersjön knappt gällde värdet af en vitten och kring
Mälaren håller en dukat, så är bytet ej oäfvet.
Allt det der kunna vi ej så noga här nere vid Vettern.
Följ med mig dit upp, och vi skola snart undersöka, om prägeln är riktig, eller myntet underhaltigt.»
– «Jag skall fundera på saken.»
Adjutanten återkom med de uppsatta orderna till generalens underskrift och samtalet öfvergick till alldagligheter.
Åtta dagar derefter höll Pechlins resvagn utanför porten af det hus, Curt ägde och bebodde i den lilla staden.
Generalen satt qvar i vagnen.
Kort derpå befann Curt sig vid hans sida, och vagnen rullade af, genom östra tullporten, åt Stockholmsvägen.
Svenske kronprinsen Gustafs, af huset Holstein- Gottorp, biläger med danska kronprinsessan Sophia Magdalena firades med en lång kedja af fester och lustbarheter.
Än var det en präktig måltid, enligt tidens sed, i flera anrättningar, än en illumination i hufvudstaden eller i parkerna vid lustslotten, än en gala-bal, än en maskerad, än en konsert, än ett galaspektakel, än en cour hos de nyförmälde eller deras höga föräldrar.
Allt var glädje och gamman.
Hofvet jubilerade under kanonernas dån, – menigheten, som vanligt, under välsignelser och förhoppningar.
Ingens fröjd var så hjertlig och så oblandad, som den fromme konungens.
Fadershjertats hela huldhet afspeglade sig i de blickar, han med välbehag fästade på sin sköna sonhustru, och hon både kände och visade, att hon i honom återfunnit en annan far, i stället för den, hon nyss förlorat.
Ömhet fanns åter icke i drottningens lynne.
Hennes äldste sons giftermål med grannrikets konungadotter var henne väl angenämt, af politiska skäl, men hon hvarken ville eller kunde glömma, att hon sjelf var första personen, i egenskap både af drottning, moder och snille.
Obevekligen strängt mönstrade hon kronprinssessans utseende, sätt att vara och själsegenskaper: fann för litet lif i det första, för mycken blyghet i det andra, brist på öfverlägsenhet i de sistnämnda.
Hon lät sonhustrun rätt tydligt märka sitt missnöje med dessa iakttagelser, och denna blef i följd deraf endast mera försagd, sluten, besvärad i svärmoderns närvaro.
Kronprinsen slösade förbindlighet på sin gemål, men kärleken uttrycker sig ej med så oafbrutet sirliga ord, så teatraliskt afmätta åtbörder.
Äkta ståndet var för hans tjugu år någonting så nytt, så främmande.
Yngling ännu, med alla dess poёtiska dårskaper, – och redan äkta man, med hela dess prosaiska stadga!
Stackars Gustaf! profvet hade törhända blifvit kinkigt, äfven för en yngling ur hopen; och du stod redan med ena foten på thronen!
Kanske var det pligten, som dödade kärleken, detta fantasiens gudabarn, som lefver endast af frihet, omvexling och hinder.
Dessutom var drottningen så oförbehållsam med sina frikostiga anmärkningar mot den nygiftas skick och väsende, och sonen, dittills van, att se med modrens ögon, kunde ej för sig dölja, att en och annan bland dessa anmärkningar var träffande.
För brodern näst i ordningen, fastän två år yngre, blef den sköna svägerskan det första föremålet för dyrkan.
Han var icke så nogräknad i afseende på det snille, hon saknade, fastän man icke utan obillighet kunde frånkänna Sophia Magdalena godt förstånd, ja, till och med ett fint omdöme, och hon hade ingen rättighet att belägga hans kärlek med kedjor.
Hon var, med ett ord, icke hans hustru.
Anmärkningen af Destouches i »Le philosophe marié« fann just här sin fullkomliga tillämpning:
”Oui; mais ce point, Monsieur, c’est le fruit défendu.
Et voilà justement ce qui nous affriande.
Parmi vingt bons ragoûts, la plus grossière viande
Que l’on me défendroit constamment de gouter
Seroit le seul morceau qui pourroit me tenter.”
De begge yngsta konungabarnen voro för mycket barn, att annorlunda förstå och deltaga i det stora slägtuppträdet, än med syskonkärlekens hela paradisiska oskuld och innerlighet.
Fredrik Adolf och Sophia Albertina skulle varit englar, om ödet ej dömt dem att vara furstar.
Innehafvarne af Stockholms slott synas, liksom genom en tyst öfverenskommelse, anvisat vestra flygeln åt sina gunstlingar och förtrogne.
Halfvåningen hyser konung Bernadottes: Gustafs andra hälft, Armfelt, bebodde den stora våningen i samma flygel.
Beylon, agent non avoué i Adolf Fredriks och början af Gustaf III:s tid, fick åtnöja sig med rum i halfvåningen, tills Gustaf omsider förärade honom den lilla täcka lägenheten vid Ulriksdahl, uppkallad efter denne sin ägare, och i sednare tider ryktbar såsom sommarnöje åt ryska sändebudet general Suchtelen.
Beylon var en ganska klok och upplyst man, en mer än vanligt beläst föreläsare.
Hans egentligen utmärkande egenskaper voro pålitlighet, försig,tighet förtegenhet med hvad honom anförtroddes.
Han hade hela den kungliga slägtens hemligheter i sin vård, utan att yppa något för den ene hvad han visste af eller om dem andre.
Hans lynne, åsigter och vanor liknade mycket hans samtida:
Danmarks Struensee, hvars bedröfliga lycka också börjat med befattningen af kunglig föreläsare.
Men föreläsaren Beylon hade det ljusa begreppet, att aldrig synas annat än föreläsare; hvaremot läkaren och föreläsaren Struensee hade den farliga fåfängan, att kallas regerande gunstling och yfvas såsom betitlad minister.
Också stodo sörjande senatorer kring den svenske föreläsarens dödsbädd, under det att bödeln fastspikade den danske excellensens stympade lemmar på stegel och hjul.
Begge voro män af hög bildning och upplysta tänkesätt: begge goddagspiltar och begifna på frosseri.
Det var vällefnadens krämpor, som i förtid störtade Beylon i grafven.
Efter en stark och fin middag, som Beylon en dag hemma på sina rum gifvit några vänner af Stockholms köpmän, en middag, der man, på hos Beylon öfligt sätt, gjort väl besked för sig äfven i drufvors must – låg värden, sedan gästerne aflägsnat sig, utsträckt på sin soffa, och bläddrade, under matsmältningen, i sin landsmans, Rousseaus Emil.
Middagshvilans vällustiga slummer tyngde mer och mer hans ögonlock, och den ryktbare filosofens herrliga uppfostringssystem hade redan sjunkit ur den angenämt domnade handen ned bland soffans kuddar, då Beylon spratt till vid ett sakta knackande på dörren.
I ögonblicket stod han upprätt på golfvet, gnuggade sömnen ur ögonen och sprang till dörren för att öppna; ty han hade känt igen det egna sättet i knackningen.
Han misstog sig ej; – det var konungen, som inträdde, fryntlig och okonstlad, som han alltid var, när han bland bepröfvade tjenare, som han räknade för vänner, fick välta af sig etikettens börda, eller när Lovisa Ulrika stundom fann godt, att utbyta majestätets stolthet mot älskvärdheten af sitt snille.
– »Drottningen har väl icke låtit kalla dig ännu på en stund, kära Beylon?« – yttrade konungen, i det han satte sig på soffan, framför hvilken föreläsaren blef stående.
– »Nej, Ers Maj:t, Hennes Maj:t befaller ej min underdåniga uppvaktning, innan den vanliga tiden.«
– »Godt.
Det är något jag vill fråga dig om, men som måste stadna oss emellan, förstår du?«
– »Ers Maj:t täcks befalla och lita på min obrottsliga lydnad.«
– »Är drottningen nöjd med sin svärdotter?
Är Gustaf lycklig med sin hustru?«
– (Eftersinnande och med allvar).
»Utan att fela mot sanningen, anser jag mig kunna svara ja till begge Ers Maj:ts frågor.
Med alla de fullkomligheter, Hennes Maj:t äger, är det nära nog omöjligt, att icke sakna åtminstone någon deraf hos andra, då drottningen jemför sig med hvilken som helst.
Om någon otålighet i anledning deraf förspörjes, då Hennes Maj:t befinner sig omgifven endast af personer, dem hon pröfvat värdiga sitt höga förtroende, torde sådant böra skrifvas på den moderliga huldhetens räkning; och då Hennes Kongl.
Höghet, oberäknadt sin sällsynta skönhet, besitter en myckenhet både vördnadsbjudande och älskvärda egenskaper, som vinna allas hjertan, hvilka hafva den nåden att nalkas hennes höga person, så kan man taga för afgjordt, att prinsessan småningom skall förvärfva samma bifall af Hennes Maj:t som af hela danska och svenska allmänheten, i synnerhet som det dagliga umgänget med Hennes Maj:t, åsynen af dess föredöme och åhörandet af de lefnadsvishetsreglor, som drottningen ymnigt skänker med snillets kraft och öfvertygelsens värma, ofelbart skola bringa de fullkomligheter hos Hennes Kongl.
Höghet till mognad, hvilka törhända ännu ej hunnit helt och hållet utvecklas.
Att kronprinsen är nöjd med sin lott och värderar sin gemål, så mycket det vid den åldern låter sig göra, är ostridigt.
Prinsessan synes också alldeles förtjust öfver Hans Kongl.
Höghets utsökta uppmärksamhet.
Ju mera Deras Kongl.
Högheter lära känna och förstå hvarandra, desto mera skall ock naturligtvis den inbördes tillgifvenheten växa.
Det vore till och med icke att undra på, om Hans Kongl.
Höghet, vid sina tjugu år, ännu ej funne sig lika hemmastadd med de nya allvarsamma förhållanden, hvilka för honom inträdt, som de, hvilka gifta sig vid några och tretti.«
Konungen afhörde
Beylon med spänd uppmärksamhet, och blicken ljusnade.
– »Du har verkligen lugnat mig, kära Beylon; jag håller så hjertligt af min sonhustru, hon är ett så älskvärdt, förträffligt fruntimmer, att det skulle gå mig till sinnet rätt djupt, om det komme några smolk i mjölken mellan henne, drottningen och min son.
Min goda Sophia förtjenar att bli lycklig, och om hon icke blir det, om Gustaf ej blir det med henne, så är felet visst icke hennes.«
Adolf Fredrik gick efter en kort stund, och Beylon återtog, med Emil i handen, sin plats på soffan.
Men ödet, förestäldt af huset Holstein Gottorp, hade beslutat, att i dag hindra Schweitzarens stilla betraktelser.
Med temligen sjelfsvåldiga later kom prins Carl inspringande, och kastade sig vårdslöst i ena soffhörnet.
– »Vet du, Beylon, min svägerska är gudomlig.«
– »Detsamma tycker hela Sverige.«
– »Hvilka söta fötter, hvilka mjuka händer, hvilken mjellhvit hals, hvilken smärt, rak och fyllig växt, hvilken fin ansigtsbildning och hvilka ögon sedan!
Du skulle se henne dansa, Beylon, hvilken värdighet och behag i alla hennes rörelser!
Min Gud, hvad hon är intagande!«
– »Allt det der är ganska sannt, men är ändå långt ifrån det mest beundransvärda hos vår dyrkade kronprinsessa.
Prinsen nämner ju ingenting om hennes jemna och lugna lynne, om hennes odlade förstånd och om hennes förträffliga hjerta.
– »Åh jo! jag vet, jag vet; men det är dock något helt annat, jag ville be dig säga mig, Beylon, ty du har reda på allting, som rör oss.«
– »Prinsen känner, att jag gerna gör till viljes, om jag kan.«
– »Det kan du visst, min söta Beylon; säg mig således, om du tror, att Gustaf och Sophia verkligen hålla af hvarandra?«
– (Hastigt, med allvar och eftertryck) »Derom är jag fullkomligt förvissad.
Men huru kan prinsen framställa en så besynnerlig fråga, efter den beskrifning, som nyss gjordes på Hennes Kongl.
Höghets prisvärda egenskaper?«
– »Jag tycker ej, att de se riktigt kära ut å någondera sidan, och jag skulle ingenting ha emot, om hon funne, att jag tycker mera om henne, än Gustaf.«
– »Jag hvarken förstår, eller bekymrar mig om att begripa prinsens tal.
Att Hennes Kongl.
Höghet hyser vänskap för alla sin gemåls syskon, derom är jag lika öfvertygad, som att kronprinsen innehar det första, ja, det enda rummet i hennes hjerta, på samma sätt som hon i hans.«
– (Snäsande) »Det der kunde jag sagt mig sjelf.
Derom hade jag ej behöft fråga Beylon.«
– »Och sannerligen tycker jag, att prinsen gjort bäst att icke fråga hvad han visste förut.
Tillåt nu i stället mig att fråga tillbaka: om prinsen fällt några yttranden till Hennes Kongl.
Höghet, eller hört något af henne, som föranledt prinsen, att göra mig så obetänkta frågor?«
– »Jag skulle just ha flugit åstad, innan jag hört mig före!
Mera slug är jag väl, än så; och då nu du nekar, att ge mig upplysningar och råd ....«
– (Faller i talet) »Visst icke, när prinsen håller sig vid det rimliga.
Den största tjenst, jag nu kan göra prinsen, är, att aldrig låtsa om för någon menniska, hvad här blifvit sagdt; och det bästa råd, jag kan gifva prinsen, är, att aldrig mera låta sitt tal eller sina tankar förirra sig åt det hållet.«
Den unge hertigen af Södermanland (vi kalla honom så, ehuru han ännu icke fått denna titel) blef flat, ångrande likväl mindre sitt uppförande, än sitt förtroende.
Medan han, vid temligen elakt lynne, funderade på, huru han skulle ställa sig, sedan hemligheten nu kommit i tredje mans värjo, hvilken ingalunda syntes benägen att gynna hans planer, inträdde helt oförmodadt äldste och yngste brodern.
De ögonkast, Gustaf och Carl vexlade, voro ej syskonkärlekens; men med sin vanliga förställningskonst räckte Gustaf leende handen åt Carl, som snarare klämde, än tryckte den.
– »Jag hade ämnat skicka efter dig, kära Beylon, – yttrade kronprinsen – men Fredrik kom i detsamma, på vägen hit, och då beslöt jag göra honom sällskap.
Jag ville be dig uträtta en sak hos drottningen min fru mor.«
– »Ers Kongl.
Höghet äger att befalla sin underdånige och lydige tjenare.»
– »Min gemål och jag hafva en fest med sällskaps-spektakel i beredskap åt drottningen, på hennes dag; men det fordrar tid innan rollerna blifva inöfvade, och vi behöfva vara för oss sjelfva med dem af hofkretsen, som skola deltaga i tillställningen.
Min fru mor skulle kanske misstycka, att se våra rum starkt upplysta och mycket folk hvimla der, och få höra att dörrarna äro stängda, utan att veta hvad vi hafva för oss.
Du måste i det hänseendet ställa henne till freds på något behändigt sätt och hålla henne vid godt lynne, eljest förfelas hela tillställningen.«
Höghet kan räkna på mitt underdåniga nit.«
– »Och jag – sade prins Fredrik – har en annan bön till dig, min söta Beylon.
Min far yttrade i går, att det vore i sin ordning, om jag nu igen blefve examinerad inför ständernas utskickade.
(Smekande) För all del öfvertala pappa, att jag slipper.
Jag har ju nyligen haft förhör, och de der ständerna se så allvarsamma ut, att jag har svårt för att ej komma af mig i deras närvaro.«
– »Prinsens önskan skall i så måtto bli uppfylld, som jag skall underställa den konungens nådiga välbehag och inhemta Hans Maj:ts närmare höga beslut, hvilket af en så huld fader aldrig kan utfalla annorlunda, än till prinsens fromma,« – svarade Beylon.
Gustaf och Fredrik aflägsnade sig, belåtne med hvad Beylon lofvat dem, och Carl åtminstone dermed,
att Beylon ej låtsat om något af det förhastade förtroendet.