Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förslag ligger således sä nära det nuvar:de förhållandet, att denna fruktan för något nytt som man icke vet hvad det är, icke vid detsamma kan förkastas.
Man har äfven anmärkt att 1789 års Konungaförsäkran skulle ligga i vägen för en förändring i skatterna, emedan densamma skulle vara ett privilegium för BondeSt.
Afven om så vore, så kan man väl svårligen påstå, att BondeSt. icke skulle ega rättighet att afsäga sig sitt eget privilegium eller att detta privilegium skulle vara heligare än alla andra, så heligt, att icke K. M. och B.
St. skulle kunna förändra detsamma.
Del vore att upphäfva hela ideen af lagstiftande makten.
Då det Stånd hvilket frågan närmast angår, och hvars privilegium det vore, får tillfälle att deröfver yttra sig, och då detta Stånd ger sitt bifall, så måste väl detta privilegium kunna ändras.
Det är onekligen representationens skyldighet alt med samvetsgrant allvar pröfva ingifna förslag innan de antagas en pröfning hvars noggrannhet blir ännu mera maktpåliggande i den mohn förslaget är uppgjordt på theorelisk grund ulan sammanhang med det bestående inom na - 32 Den 7 September e. m. lionen; men icke följer deraf, att den som vill bevara huset, skall derföre också vilja bevara takdroppet, utan tvärtom, just den som vill bevara byggningen måste vara allra angelägnast att söka bota skadorna.
Det är detia som Frih.
Palmstjerna genom sitt förslag har sökt att göra.
Det är den rätta och sanna conservatismen att på samma gång som det lefvande inom nationen vårdas och underhjelpes, bortskära det onda.
Detta har Frih Palmstjerna försökt.
Ilan har bibehållit det goda i vårt beskaltningssystem, derigenom att han såsom beräkningsgrund bibehållit de stora persedelräntorna, säd, smör m. m., hvarigenom Statens äfvensom de indelta löntagarnes säkerhet betryggas, att i framtiden hafva sina inkomster i behåll, men genom förändring till penningeskatt af småpersedlarna, har han borttagit det krångel, den småaktighet, som förorsakades af dessa småsaker, höns, ankor och gäss m. m.
Det är en conservativ förbättring.
Man har bibehållit det goda och bortskurit det onda.
Man har äfven sagt att det är för tidigt att taga Frih.
Palmstjernas förslag i betraktande innan man afslutat öfverläggningarna och definitivt beslutat angående Utsk:s förslag; men mine Hrr, då Utsk:s förslag är slutligen afgjordt, så är riksdagen slut.
Således innan man skulle komma till Frih.
Palmstjernas förslag så är tiden ute.
Jag vill åstadkomma något i denna fråga och derföre anhåller jag om bifall på Frih. Palmstjernas förslag.
Då åtskilliga talare redan besvarat de anmärkmr jag velat upptaga, skall jag söka att så litet som möjligt förlänga diskussionen.
Jag hade trott att frågan derom, huruvida en förändring af nuvartde beskattningsväsende är af behofvet påkallad, skulle vara så afgjord att åtminstone derom icke vidare behöfde tvistas, men då flere talare här yrkat afslag på Utskts betänk., utan att vilja sätta någon annan förenklingsåtgärd istället, visar det sig tydligt, att hos en och annan råder den opinionen, att nuvar:de beskattningssystemet icke medför sådana olägenheter, att någon förändring deruti är af nöden.
För hvar och en, som tager kännedom om kommilterades arbete torde vara öfverflödigt att fästa uppmärksamheten på den massa af serskilda och ofta rätt löjliga ränteartiklar, som i vår jordbeskattning förekommer.
Dervid beder jag dock att få erinra hurusom jordeboksräntan innehåller icke mindre än 295 serskilda tittlar, att mantalsräntan förekommer under 155 serskilda beräkningar och att deribland skattetiteln hästar förvandlas på 65 serskilda sått, att räntor t. ex. utsatta i åhl, skola förvandlas i strömming, hvilken derefter skall liqvideras efter markegång; att räntor utsatta i penningar liqvideras olika på serskilda ställen, så att t. ex. hvad som är bestämdt till 5 sk. på ett ställe utgår med detta belopp, men på andra ställen liqvideras olika, såsom med 5 sk. och några runstycken o. s. v. Hvarthän ett sådant system skall föra, inser hvar och en.
Det är klart, att det skall inveckla räkenskaperna och försvåra göromålen för de personer, som med uppbör - Den 7 September e. m. 75 den hafva att skaffa, samt jemväl försvåra kontrollen och göra det omöjligt för de skattskyldige att, utan besvärliga uträkningar, förvissa sig om, huruvida debiteringen af deras utskylder är rigtig eller icke.
Erfarenheten har också beklagligen visat att de tjenstemän, som haft att skaffa med uppbörden, just af detta system hemtat tillfälle att begå underslef.
Jag tror det således vara nödvändigt att någon åtgärd vidtages för att genom räntornas förenklande undanrödja förenämnde olägenheter.
Förslaget derom är ej heller någon nyhet ty i mer än 100 år har det varit föremål för Regeringens och representationens omsorger, huruledes en sådan förenkling kunde på lämpligaste sätt tillvägabringas.
För att emedlertid icke gå för långt tillhaka, så får jag erinra, att, efter hvad i betänk, är upplyst, redan är 1828 ett förslag till ränteförenkling var utarbetadt af kammarcolhm.
Detta förslag hvilade på den grund att de många olika räntepersedlarne skulle sammanföras till några få af de s. k. hufvudräntorne, och att således åtskilliga räntepersedlar skulle utbytas emot andra.
Då kommitterade erhöllo sitt uppdrag, var det naturligtvis deras skyldighet att noga öfverväga på hvad sätt en nödig förändring skulle kunna tillvägabringas, så att den på samma gäng uppfyllde sitt ändamål att förenkla skatteväsendet, och bevarar så väl de skattskyldiges som Statens rätt.
Vid öfvervägande af alla dervid förekommande omständigheter, visade det sig snart att, derest man ville följa den förut iakttagne grundsatsen, att utbyta de många räntepersedlarne emot andra, skulle en sådan åtgärd, mötas af den betänkligheten, att de nya räntepersedlarne, till hvilka skatterna skulle förvandlas ifrån de gamla, svårligen i tidens längd, skulle kunna till sitt värde fullkomligen motsvara dessa, ock i samma mån, som en dylik olägenhet egde rum, skulle en höjning eller sänkning af räntan komma att inträffa.
Sådant mäste ock alltid blifva följden af hvarje utbyte utaf en persedel mot en annan.
På hvilkendera sidan fördelen kommer att stadna, pä Statens eller den skattskyldiges, är omöjligt att på förhand säga, och detta afskräcker hvar och en af de skattdragande som fruktar för en oviss framtid.
Det uppstod äfven hos komiterade fråga derom huruvida ändamålet skulle kunna vinnas på ett sätt, som ungefärligen öfverensstämde med hvad af Frih.
Palmstjerna blifvit framstäldt, nemi. att förvandla de smärre räntepersedlarne, till penningar, och bibehålla de s. k. hufvudräntorna.
Mot detta förvandlingssätt förekom likväl den betänkligheten att, i olika län, de persedlar, som då komme att förvandlas lill penningar och persedlar, som efter detta system skulle qvarstå, ingå i ganska olika proportion, och således mäste det naturligtvis inträffa, att, efter den blifvande förvandlingen, räntorna skulle komma att i mycket olika förhållande i serskilda delar af landet utgöras af penningar och persedlar.
Antingen man antager såsom en förmon eller skada, alt få räntorna förvandlade i penningar, eller bibehållna i persedlar, så är det klart, att man skulle anse sig hafva vunnit eller förlorat på förvandlingen, allt efter som man hade fått större aller mindre del af sina räntepersedlar bestämda 76
Den 7 September e. m. till penningar.
Komiterade trodde derföre att, då det var fråga om vidtagandet af en slutlig förändring af vårt intrasslade skatteväsende, den borde göras på sådant sätt, alt, fastän man naturligtvis icke kunde rubba befintlige skattläggningar, samtliga skattskyldiga åtminstone i afseende ä grunderna och sättet i utskyldernas utgörande i möjligaste måtto (ingo dela ljuft och ledt, så att det blefve lika tungt eller lätt för dem alla.
Af alla dessa skäl och då hemmansräntorne uti vissa provinser redan utgå med visst penningebelopp, ansågo kommitterade bäst, att sälta räntorna i penningar i st. f. varor.
Komiterade hafva likväl dervid ingalunda förbisett de farhågor, som emot ett sådant förfarande skulle kunna anföras, och ej heller sökt dölja dem, enär dessa betänkligheter, så vidt de kunnat pä förhand inses, blifvit af komiterade upptagne.
Man har, i afseende på farhågan att grundskalternes bestämmande till visst penningebelopp, skulle kunna medföra förlust för Staten, åberopat förflutna tiders erfarenhet.
Jag uppskattar högt värdet af denna ledning erfarenheten lemnar, men i sådant fall, böra äfven förhållanderne under den tid hvaruti man lefver, vara lika med den under den lid ifrån hvilken man hämtar erfarenheten.
Om man tillser, hvad som föranledt den nedsättning af de uti penningar bestämda räntor, som genom myntförsämring har uppkommit, så skall man finna, att det varit okloka flnanceåtgärder.
Man bör likväl hoppas att, i den mån, som en stigande upplysning bibringat redigare begrepp om dessa ärender och gjort det klart, huruledes man icke utan våda kan behandla myntväsendet så, som mångengång förut skett, det knappast skall vara möjligt att tillvägabringa myntförsämringar på samma sätt hädanefter som hittills.
Det må åtminstone vara förlåtligt om man tror, att det rätta så mycket mera skall göra sig gällande, då man har varningar af en förfluten tids misstag.
Det har äfven blifvit anmärkt, att om också icke räntorne skulle nedsättas genom en hastig myntförsämring så skulle dock deras bestämmande i penningar medföra deras förminskande i samma mån som peuningevärdet sjunker.
Det må vara en möjlighet att så kan komma alt inträffa; men äfven de personer, som påstå en dylik oupphörlig myntförsämring äger rum, medgifva likväl hvad som ock i detta fall måste vara naturligt, att en sådan förminskning af silfver värdet måste försiggå ytterst långsamt.
Jag tror derföre, att äfven om man skulle antaga att en så beskaffad myntförsämring kan komma att verka på hemmansräntorne, något verkligt äfventyr för Staten likväl icke deraf kan äga rum, enär alla andra förhållanden i samma mon jemkades.
Det var ock, i enlighet med denna åsigt som komiterade vid betraktande af svårigheten att uppgöra en rättvis förenkling, genom de mångfaldiga persedlarnes förvandling till några få, trodde sig böra i första rummet föreslå alla hemmansråntornes bestämmande i penningar.
Man häribland annat, jemväl förespeglat, att genom räntornas bestämmande på sådant sätt skulle indelta arméen blifva vanlottad, och att, genom den förminskning af lönevilkoren som förmenas derigenom upp - Den 7 September e. m. 77 komma, skulle det icke vara möjligt att förmå skickliga personer att söka platser.
Häraf skulle således följa att lönernes bestämmande i penningar vore skadligt såväl för Staten, som för alla löntagare i riket.
Men månne det visat sig, att tjenstemännen vid den mängd Stater och corpser, som för närvaride åtnjuta contenia löner, mera än de indelta löntagarne, blifvit i saknad af skälig ersättning, utan har det icke i alla fall tvertom gått så, alt deras löner blifvit efter omständigheterne ökade, fastän om jag också medgifver, att dessa tillökningar icke alltid egt rum så hastigt som de måhända kunnat påfordras?
För öfrigt förundrar det mig att i ett land der betydligaste delen af civila embetsoch tjenstemän samt hela värfvade arméen och flottan innehafva contanta löner, man ens kan framkasta, att om indelta arméen framgent blefve pä samma sätt aflönad, svårighet skulle möta att vid densamma erhålla lika duglig personal som hittills, ty jag förmodar icke att någon skall ifrågasätta, att förutnämnde corpser i afseende ä dugligheten varit sämre lottade, än sistnämnde del af arméen.
Man har jemväl påstått att, genom räntornes utsättande i penningar, jordegarne skulle få ett intresse alt bereda nedsättning uti myntväsendet.
Det må vara möjligt att detta kunde blifva deras intresse, men deraf måtte väl icke följa, att de skulle kunna få ett så stort och afgörande inflytande på den financiella lagstiftningen, att de kunde förmå vederbör:de att till fördel för ett dylikt intresse, vidtaga uppenbart okloka beslut.
Detta skulle väl kunna förekommas af den stora mängd öfriga medlemmar af Staten, som äro intresserade i myntvärdeis upprätthållande.
Den anmärkn. har äfven blifvit framställd, att detta skulle vara stridande emot jordegarnes rätt, att någon förändring af de genom skattläggning bestämda ränior utan deras medgifvande komme att ega rum, och man har på sådan grund yrkat, att samtlige delägare borde öfver förändringen höras, innan densamma kunde vidtagas.
En talare har redan förut fästat R. o. Adis uppmärksamhet på hvarthän sådant skulle leda.
Huru skulle ock detta tillgå?
Skulle det ske länsvis, och pluraliteten af länets skattskyldige bestämma afgörandet ?
Man svarar mig troligen nej.
Skulle det ske då häradsvis, och bero af pluraliteten der?
Svaret måste blifva detsamma, ty hvarföre har pluraliteten inom dessa fördelningar mera rätt än någon annan att bestämma huru i förevarande fall borde förhållas.
Man sknlle således slutligen komma derhän att hvarje räntegifvare borde äga rätt att icke påtvingas någon förändring utan silt medgifvande.
Detta gällde då icke blott för hemmanet, utan för hvarje bråkdel deraf.
Huru skulle på detta sätt ett beslut om ränteförenkling komma att fattas?
För min del kan jag åtminstoue icke annat finna, än att det enda både lagliga och utförbara sättet att komma till något resultat, är att R.
St. afgöra frågan.
St. äga beskattningsrätten.
När de således kunna i laglig ordning pålägga och borttaga skaller, så måtte de väl äfven äga rättighet att fatta beslut, om huru de 7S Den 7 Septembere. m. skola utgöras, och vidtaga de förändringar i detta afseende, som kunna vara af behofvet påkallade.
Slutligen beder jag att få erinra att, då jag såsom ledamot i komiteen, på sätt betänk, upplyser, egande den öfvertygelse, att en förändring genom räntornas utsättande i penningar vore att föredraga, likväl, för den händelse att deras reducerande till ett färre antal persedlar skulle finnas lämpligare, deltagit i framställningen af det alternativa förslag i denna syftning, som sedermera tagits till grund för K.
M:s nåd. propos., hoppas jag derigenom hafva ådagalagt mitt bemödande att i möjligaste måtto befordra det åsyftade ändamålets uppnående, och min önskan att detta måtte vinnas pä ett sådant sätt, att alla kunde blifva nöjda.
Då emedlertid detta ärendes behandling bekräftat den farhåga jag redan pä förhand yttrat, att ett sådant förvandlingssätt, som nyssnämnde alternativa förslag innefattas, eller de nuvande räntepersedlarnes utbyte mot färre, mötes af allmän farhåga hos den skattdragande och ej heller i öfrigt vunnit något understöd; så anser jag mig icke ega anledn. frångå den åsigt jag framställt, att ändamålet bäst bör kunna vinnas på det sätt Utsk. föreslagit, och finner mig derföre nu böra, i likhet med hvad jag förut gjort, yrka bifall till Utsk:s betänk.
Den nu under öfverläggning varande frågan hvälfver sig egentligen och så till sägandes ensamt omkring förslaget att förvandla våra räntepersedlar lill penningar.
Jag anhåller att få upprepa för dagens prot. såsom utgångspunkt för mina åsigter, att. frågans ålder daterar sig från d. 10 Juli 1712, då ifrån Bender anbefalldes, att förslag skulle uppgöras till förenkling af skattepersedlarna, och dervid tagas i öfvervägande om icke nyttigast vore att räntorna sattes till en viss summa i penningar i ett för allt.
Genom ett K. bref af d. 25 Januari 1744 meddelades Kammarcolbm lill behörig efterrättelse.
St:s skrifvelse af d. 12 September 1743 innefattande bland annat, alt någon förbättring i kammarverket icke kunde ske om icke Bonden fick betala hela sin ränta med penningar, hvilket vore det bästa uppbördssättet.
Det är således mer än 140 är sedan frågan bragtes å bane.
Det är mer än 100 år sedan R.
St. i detta hänseende yttrade sin åsigt, att ingen förbättring kunde ega rum med mindre än att bonden fick betala i penningar.
Vid detta tillfälle har allt för litet blifvit vidrörda de olägenheter för den skattdragande, som genom närvande skatteförhällanden äga rum, och det synes således vara mig reserveradt, att få upptaga denna del af frågan, men då olägenheterna af förslaget af andra talare isynnerhet blifvit upptagne, så vill jag söka till att upptaga deras åsigter till besvarande, så vidt jag förmår.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att om de ordinarie räntorna förvandlades till silfver, så skulle skattebeloppet derigenom komma alt förminskas.
De ordinarie skatterna skulle derigenom nedsättas, och Kronans rätt förnärmas.
Detta är, såsom tydligen synes, en supposition, en hypothes, som förekommer mig i högsta grad obehöflig, då den skulle vara fotad på tanken om en Den 7 September e. m. 79 ytterligare myntförsämring inom vårt land.
Det är en sanning att vi sedan Guslaf d. ltstes tid hafva gjort en mängd statsbankrulter till ett belopp af 500 procent; men det är derföre icke mera troligt Mine Hrr, det må åtminstone tillåtas mig, alt göra denna supposition, alt vi kunna återkomma till sådana förhållanden.
Jag kan icke anse detta möjligt, det vore för mig ofattligt och all grund för byggnaden förföll så snart man skulle vidblifva en sådan supposition, hvilket jag icke anser vara behöfligt, då detta måste vara beroende af representationen, af folkombuden.
Jag ber då alt i detta hänseende fä återupprepa hvad som så många gånger i det fallet blifvit såsom motskäl sagt.
Jag hemställer till Huset, huruvida den, jag vet icke för huru många tusende gånger omsagda frasen kan komma i fråga, huru det genom ett constitulionelt samhälle kan sättas i fråga, alt genom ränteförhållanderna regeringsbestyret skulle kunna begå sig, om icke folkombuden beviljade medel.
Således är del skälet af intet värde och kan icke komma under något betraktande, ty det båticke något sammanhang med den förevartde frågan.
Här har blifvit sagt att arméens lönevilkor skulle försämras och alt arméen derigenom skulle förlora sin duglighet, enär en bättre personal skulle, i anseende till de svaga inkomsterne icke vilja ingå i arméen.
Hvad löntagarnes inkomster beträffar, Mine Hrr, så kommer det väl hädanefter likasom hitintills, att blifva representationens, samhällets omsorg.
Jag kan således icke förstå, att ett annat förhållande skulle uppkomma derigenom att ett mera ordnadt skick för skatternas utgörande infördes.
Här är ju icke fråga om, att beröfva lönlagarne en enda skilling.
Detta påstående är bygdt derpå, att en myntförsämring skulle komma att äga rum och att då statsverket skulle komma att förlora samt löntagarne äfven få känna tyngden deraf.
Fick han det återigen icke, så skulle derigenom en obillighet uppstå, ty Mine Hrr, ett constitutionelt samhälle kan icke medgifva att en embetsmannacorps skall utgöra en stat i Staten; och skulle den göra det, så vore det ett missförhållande, som vore omöjligt att undvika, ifall så beskaffade lagar förefunnos, som gjorde det till en nödvändighet.
Jag kan således icke begripa huru allmogen skulle kunna genom räntepersedlarnes förenkling komma att försättas i en sämre belägenhet än den har, men deremot kan allmogen slippa det prejeri som äger rum vid räntornas ulkräfvande, då det vanligen tillgår på det sätt att löntagarne anmoda regementsskrifvaren, att uppbära deras löner och gifva honom fullmagt dertill, samt att de ofta nöja sig med ett vida mindre belopp än hvad den skattskyldige får utgöra.
Sådant anser jag förhållandet vara och att det ingalunda kommer löntagaren till någon fördel.
Jag tror att det vore för dem oändligt mycket fördelaktigare om de
Hnge i landlränterierna uppbära sina qvartal, såsom i Ulskrs sednare betänk. blifvit ifrågaställdt, utan att någon minskning för dem derigenom skulle uppkomma.
Skulle genom de förutsättningar som blifvit framkastade, sådana förhållanden uppstå, hvarigenom deras 80 Den 7 September e. m. inkomster minskades.
Så har Staten fått på sin lott att sörja för att sådana förhållanden blefve så mycket som möjligt rättade.
Ilar har blifvit sagt att armeens förhållande skulle förlora genom skalteförenklingen.
Detta är lika så grundlöst som öfrige argumenter i detta hänseende.
Jag torde få laga mig friheten åberopa att vid mitt första inträde i tjensten hade jag icke mer än 80 r:dr och på intet vis voro dessa 80 r:dr mera då, än hvad nuvartde sulialterner hafva med afseende på varuprisernas förhållanden och torde säkerligen hädanefter icke blifva det.
Här har äfven blifvit sagt att embetsmanna-corpserna skola på samma grund förlora.
Jag hemställer om detta inkast äger den aldra ringaste analogi med frågan.
Det torde m.edgifvas mig, att största delen af embetsmanna-corpsen icke åtnjuter indelta löner.
Således komme alldeles icke detta inkast att kunna göra sig det minsta gällande.
Här är sagt, att räntetagarne skulle visserligen till en början vinna på förslagets antagande.
Någon pekunier vinst är här alldeles icke möjligt att göra.
Hvad de skulle vinna är att under missvextår, då jordbrukaren är tillräckligt tryckt genom naturförhållandens inverkan, så skulle de få sina stora behof något förminskade.
Detta är hvad de skulle vinna, och detta är den vinst, som jag tror alt ett samhälle icke bör förneka dem, ehuru jag medgifver all man måste vara varsam och på ett noggrannt sätt gå till väga uti en så beskaffad fråga.
Man säger att jorden, till stor skada för BondeSt. genom den föreslagna anstalten, skulle blifva dyrare.
Detta är ett argument Mine Hrr, som är motbjudande att fästa sig vid, ty jag kan icke begripa, Mine Hrr, att det skulle vara en olycka för jordbrukaren, om hans jordvärde förökades.
Jag kan icke heller se att det skulle blifva en följd af räntepersedlarnes förenkling; menen så beskaffad statsekonomisk grundsats som den, alt bibehålla jorden vid dess möjligen minsta värde, på det att efterkommande måtte få den för bättre pris, det är något som jag får erkänna, att jag icke fattar hvaruti den består.
Detta är visserligen icke något nytt, ty detta argument anföres hvarje gång man talar om skattenedsättning, och det anföres då såsom en orättvisa, eller åtminstone såsom en alldeles obehörig skänk åt det närvaride, på det kommandes bekostnad.
För min del kan jag likväl antaga alt argumentet är rigtigt.
Hr von Hartmansdorff har sagt att en brist i statsintraderna, som skulle uppkomma genom ränteförenklingen (alltid förutsatt att den skulle komma att medföra en sådan myntförsämring att penningevärdet skulle förfalla till ingen ting) skulle komma att ersättas genom bevillning och osäkerheten skulle blifva så mycket större, som svårigheten att kontrollera skattebeloppet, måste ökas.
Jag kan icke förstå, att denna osäkerhet, kan blifva större än den nu är vid hvarje riksdag.
Således anser jag icke eller att detta kan blifva ett skäl emot förslaget.
Hr von Hartmansdorff medgifver visserligen, att myntförsämringen möjligen icke kan komma att så snart inträffa, men att krig eller dylika olyckor nöd vän - Den 7 September e. m.
SI vändigt skulle medföra ett sådant förhållande.
Jag gör mig ett bättre begrepp om samhällets nuvar:de utveckling, än att hvilka olyckor som hällst skulle kunna blifva anledn. lill en myntförsämring.
Det kan icke undgå min förundran, att en af Bankens tjenstemän kan hysa sådana farhågor, att man under närvande tidsförhållanden, sedan sekretessen i bankofrågor blifvit undanröjd, med den publicitet, som nu i dessa ämnen råder, skulle kunna tillgripa sådana medel, hvarigenom myntförsämring skulle inträffa.
Jag får säga, att det öfvergår mitt begrepp.
Man frågar huru räntegifvarne skulle kunna få penningar till skatternas afbördande annorlunda, än genom försäljning af sina ränlepersedlar.
Jag frågar deremot: huru skulle Kronan få penningar annorlunda än genom försäljning af den räntespanmål, som för närvande skall bevaras?
Om Kronan får dessa penningar genom försäljning af räntespannemålen eller, om det är räntegifvaren, som försäljer spannemålen för alt skaffa sig penningar lill kronoutskylderna, så måste det blifva utan inflytande pä sjelfva förhållandet.
Hr von Hartmansdorff säger att en så (ill sägandes tvungen varuförsäljning skulle endast blifva till fördel för fabriker och sladsboar, men, hvarigenom skulle denna fördel för dem uppkomma mera händanefter än hittills.
Att räntegifvarne måste sälja, för att tillfredsställa räntetagarne, är hvad som sker beständigt.
Det är en känd sak, åtminstone för oss landtman, som äro i en ständig beröring med den skattdragande, att de flesta afbördas med skyldigheter enligt contracl.