Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Han är just en vältänkande och älskvärd ung man, vår gode kapten.”
”Huru så?” frågade
Rosa oskyldigt.
”Jo, vet du väl, att han sprang rakt från både herrarne och bålen, och gissa hvarföre?
Jo, för att söka få rätt på bataljonsläkaren, som är hans vän, och föra denne med sig till vår stackars kandidat.
Han hviskade mig sin afsigt i örat, då han lemnade rummet ett par ögonblick sedan du gått ut.
Är han icke söt och hygglig, att så taga exempel; jag är just glad åt att hafva gifvit det.”
”Ack, goda mamma,” utbrast Rosa, angenämt öfverraskad af detta ovanliga drag i kapten Lings lynne, ”gjorde han verkligen det?
Sannerligen, detta var både ädelmodigt och vänskapsfullt af Ferdinand, och höjer honom mycket i min aktning.”
En timma senare inträdde kaptenen röd och varm, och aldrig fann honom Rosa mera intagande och älskvärd.
Det var första gången hennes känsla talade för honom.
– ”Huru är det med herr Mannerstedt, gode, ädelmodige Ferdinand?” sade hon med oförställd öppenhet, och tryckte hjertligt den hand han räckte henne till helsning.
”I morgon, säger doktorn, då febern lagt sig, blir han åter rask.
Det är förlusten af hans gamla mor, hvilken han så innerligt älskat, som så djupt skakat och angripit honom.
Han har i afton erhållit sorgeposten, och är ur stånd att för närvarande fatta något annat än sin smärta.
En förfärlig feber glöder i hans ådror, och hans hufvud värker och brinner; men han har nu emottagit nödiga läkemedel, och med en natur så stark och härdad som hans, skall det onda, så vidt det rörer kroppen, troligen vara öfverståndet i morgon; åtminstone är han då bättre.”
Sedan Ferdinand aflagt denna rapport, och fröjdat sig åt den känsla af hjertlig välvilja, Rosa i afton tycktes egna honom, slog han sig åter ned hos sin tillkommande svärfar, med föresats att på allt möjligt sätt söka behaga honom.
På Mannerstedt tänkte han icke vidare.
Han hade gjort hvad han kunde göra för den stackars f-n; nu var derom icke vidare att säga.
Kaptenen kunde väl blifva litet upprörd, då han hörde omtalas att någon råkat ut för sorg, bekymmer eller dylikt, synnerligast när berättelsen kom från så vackra läppar, som Rosas; men att djupare tänka på händelsen, eller egna den mera än några flyktiga ögonblick af nyckfullt ädelmod, det hade varit stridande mot hans natur, samt var icke tänkbart.
Innan således andra punschglaset blef tömdt, var minnet af Mannerstedt, vindskammarn och allt elände i verlden, med undantag af hans eget, alldeles förgätet.
Slutligen samlades gästerna omkring det långa, rika bordet, der stormande prat, skratt och surrandet af julklapparne, i förening med hela det yngre slägtets bullrande glädjeyttringar, bildade en högst harmonisk samklang, hvilken likväl i Rosas hjerta gaf skärande dissonanser.
Framför henne på bordet låg en stor hög af större och mindre julklappar.
De dyrbaraste voro synbarligen från professorn, ehuru han icke sjelf tecknat utanskrifterna derpå.
Äfven fanns ett stort paket till herr Frans Mannerstedt.
Detta kunde icke vara från kommerserådets hus; ty de små presenter, som af dess medlemmar voro bestämda att tillställas kandidaten, blefvo sparade tilldess han åter visade sig hos dem.
Detta var således från något fremmande håll, och väckte undran och gissningar, så väl bland värdfolket som gästerna.
”Jag skall taga det i mitt enskilda förvar,” yttrade kommerserådinnan; ”jag vet, att den stackars gossen helst erhåller det af min hand, då han åter vågar sig ut.”
Ingen ville eller tordes bestrida kommerserådinnans litet egenmäktiga handling och serdeles egenkära förmodan.
Alla trodde som hon, och dervid blef det.
Sedan man uppstigit från bordet, upplöstes samlingen.
Herrar och fruntimmer bugade sig, nego och krusade huller om buller, och tackade oändligt för den så angenämt och trefligt tillbragta aftonen.
Kommerserådinnan sade: ”Kors bevars, icke så mycket fjesk, mina vänner!
För allt i verlden, det är ej något att tacka för; ni har fått roa er sjelfva.”
Grossören utsträckte ett par finger af sin hand, och nickade vördnadsbjudande med hufvudet.
Ändtligen voro alla plantorna ombyltade, och hela sällskapet, i slädar och till fots, stadda på hemvägen.
”Gud ske lof,” utbrast fru Widen och drog ett långt, djupt andetag, i det hon kastade sig i soffan, ”Gud ske lof, att man ändtligen kan andas fritt!
De äro förfärliga, dessa familjaftnar!
Det är en lycka, att vi icke hafva många af det slaget om året, annars skulle man ej stå ut med dem; ty det är i högsta grad tröttande, att le åt höger och venster, då man är färdig att gäspa sig till döds af ledsnad.
Men för dig, min kära Ferdinand, var det ändå något nytt.
Du har ju aldrig förr haft den lyckan eller olyckan att tillbringa en Julafton så här, inom slägten?”
”Nej, just icke så här,” svarade kaptenen småleende; ”men fordom samlades farbror Borgenskölds med de sina hvarje Julafton hos professorn, och dessa voro då verkliga högtidsaftnar.
Men de äro förbi, för att aldrig mera återkomma,” tillade han med en lätt suck, vid minnet af de försvunna dagar, då äfven han trodde på verklig sällhet.
”Visserligen, visserligen,” yttrade kommerserådinnan, emedan hon fann nödvändigt och passande att yttra något.
”Jag erinrar mig hafva hört, att professorn brutit med sin bror för alltid, och deruti tror jag verkligen, – ehuru det alltid blir svårt att döma i en sådan sak, – att han gjort väl.
– Ställ dig nu sjelf bättre, min bäste Ferdinand!
Jag tror visst att din farbror, den hedersmannen, har mycken ömhet för dig, eller huru?
Hvad tror du sjelf, är det icke så?”
”Åh jo, något, det tror jag säkert,” genmälte kaptenen, ”men icke mycket, tyvärr!
Hans ömhet är dock egnad ett värdigare föremål, hvilket jag älskar för högt, för att afundas det.
Han försäkrade mig, för ett par dagar sedan, med en hos honom ovanligt upprörd känsla, att han höll oändligt af Rosa, att hon var i hans tanka en verklig ädelsten, samt att, så länge han sjelf egde en bit bröd qvar, – det var hans egna ord – ville han dela den med henne.”
Alltsom kapten Ferdinand utvecklade sina citationer, uppklarnade kommerserådinnans ansigte till fulla glansen af en praktfull solros.
Kommerserådet lade pipan på kakelugnen, och lyssnade med spändt interesse.
”Ack, den ädla, högsinta själen,” utbrast fru Widen med hänryckning, ”hvilket skönt men enkelt uttryck!
Att så älska lilla Rosa!
Nå, nå, hon förtjenar det ock i sanning.
Hon är sjelfva godheten och mildheten, så blygsam och likväl så förståndig.
Ja, professorn har alltid haft rätt!
Han har alltid varit en man med fint omdöme och skarp blick.
Hon är, som han säger, en verklig ädelsten.
Ja, just en engel är hon, det kära barnet.
Ehuru hennes mor, kan jag dock gerna tillstå detta, när hon icke hör det.
Se, följer hon icke, som en ung, huld mor, sina små syskon i säng, och bringar dem ofta med sina vänliga sagor till ro, då ingen annan får håll med de små, yra, välsignade ungarne.
När jag då ser hennes omsorger för alla de varelser, som omge henne, tänker jag alltid på, huru väl hon skulle passa att vårda den gamle mannens dyrbara dagar; ty hvad oss qvinnor beträffar, är nu en gång för alla kärlek och försakelse beståndsdelarne af vår natur.
Och det säkra är, att du får en förträfflig hustru, min kära Ferdinand!”
”Ack, min bästa tant, derpå har jag aldrig tviflat,” försäkrade Ferdinand.
”Jag har blott en önskan, nemligen att denna lycka snart blefve min.
Jag bedyrar, att jag längtar mig till trånsjuka efter denna tidpunkt, samt att jag, i följd af mina nya förhållanden, blifvit en helt och hållet förändrad menniska.
Alla de nöjen, hvilka hittills egt värde för mig, upplösas nu, då jag vill gripa efter dem, likt toma dunster.
Jag känner allt mera, att det hädanefter blir endast under det husliga och äkta lifvets fredliga och skyddande palmer, som min lycka kan blomstra.”
”Ack, sådan skalk!” log kommerserådinnan behagligt, och slog honom på kinden med sin broderade näsduk.
”Men, allvarsamt,” tillade hon, ”jag ser just intet hinder för fullbordandet af din önskan, eller hvad menar du, Widen, min gubbe?
Kunde icke bröllopsdagen möjligen utsättas till din födelsedag, den 20 Februari?”
”Jo visserligen,” menade grossören, ”det vore icke någon omöjlighet; men vi måste likväl först veta hvad vi ställa till.
Ett bröllop har annat att säga, än en förlofning.
Förlofvade kunna unga personer gå i lång tid utan bekymmer; men att gifta sig, är att bjuda bekymren till gäster hos sig, så vida de icke förut äro alldeles undanröjda.
Detta är min öfvertygelse, och till följd deraf vill jag i Ferdinands eller min dotters händer först se ett skriftligt intyg af professorns ädla tänkesätt.
Icke derföre, att jag betviflar dem, men emedan det är min pligt, som far, att, för alla möjliga händelser, dessförinnan se sådant på rediga fötter.
Men så snart detta befinnes i behörig ordning, är jag beredd att taga ut lysningen när du önskar, min kära Ferdinand, och tillägger, att ju förr det kan ske, desto bättre.”
Härvid räckte kommerserådet kaptenen handen.
Denne nödgades iakttaga vinken, kysste sin tillkommande svärmoders framräckta fingerspetsar, bad om sin hjertliga helsning till Rosa, och skyndade hem, med hjertat fullt af nya bekymmer, alstrade af kommerserådets envishet, och med hufvudet svindlande af tankar, formade och formlösa.
Men alla dessa fingo en ny och dyster riktning, då han på sitt bord blef varse ett litet paket med Hildas välkända stil.
Mörk eld blixtrade i hans öga, då han öppnade det och fann, att hon ouppbrutet återsändt hans eget till henne.
Alltsedan de voro barn, hade de bibehållit den vanan att gifva hvarandra små bevis af sin vänliga tillgifvenhet på denna afton, då så månget hjerta lyckats gissa till ett annats önskningar.
Hon ville således icke ens såsom kusin emottaga ett obetydligt bevis af hans uppmärksamhet.
Det var hårdt; det väckte hos Ferdinand en känsla, liknande djup, oförfalskad bedröfvelse.
Han hade icke haft tillräckligt fin urskiljning att finna, det Hilda, efter hvad som förefallit, icke gerna, med sitt lynne, kunde handla annorlunda.
Elden brann friskt i kakelugnen, Ferdinand tryckte en lätt kyss på utanskriften af omslaget, och kastade det, jemte sitt eget paket, i lågorna.
Paketet.
– Spådomar.
– Litet apart i Förmaket.
– Samtal emellan de Trolofvade.
Juldagen var stark snöyra, och emedan man i kommerserådets hus icke hade sällskap, icke heller var borta, ökades lynnets otreflighet genom vädrets.
Man hade ledsamt och gäspade obarmhertigt.
Kaptenen hade ätit middag hos en af sina förmän, och skulle stanna qvar der till aftonen; således var familjen alldeles ensam.
Grossören lade patience, och förargade sig öfver att det aldrig ville gå ut, så skarpsinnigt han också begrundade hvarje serskildt kort och dess möjliga betydelse.
Kommerserådinnan bläddrade i Magasin för Konst, Nyheter och Moder; Rosa preludierade på sitt piano, och gnolade på en favoritvisa.
Gossarne spelade skrapnos vid ett hörnbord, och småflickorna klädde sina dockor vid ett annat.
Nu skrapades litet i tamburen.
Rosa tystnade tvärt, och hennes hjerta började klappa med en häftighet, som gjorde vidare sång omöjlig; ty den betog henne nästan andedrägten.
En, två, tre eviga sekunder, icke ens bemärkta af det öfriga sällskapet, smögo dödande långsamt fram.
Ändtligen öppnades dörren, och Mannerstedts höga figur visade sig på tröskeln; en välkommen vexling i den tråkiga enformigheten.
”Kors, i Guds namn!” ropade kommerserådinnan, och slängde Konst, Nyheter och Moder i soffans andra hörn, ”är det ni, herr kandidat?
Så lagom ni kom!
Vi äro just utan sällskap i afton, och ni är riktigt välkommen.
Men, bevara mig ändå, hur har herr Mannerstedt kunnat våga att gå ut så der, när han ännu i dag på morgonen låg i feber, och, efter hvad vi hörde, var rätt dålig?”
Mannerstedt bugade djupt, och svarade: ”Visserligen har jag icke mått väl; men det var egentligen endast själen som led; och sedan nu, på eftermiddagen, alla tecken af feber försvunnit, ville jag gå ut för att skaffa mig frisk luft, hvilket jag visste skulle vara mig välgörande, och på samma gång uppvakta herrskapet, för att aflägga min lifliga och obegränsade tacksamhet, för den alldeles oförtjenta välvilja jag fått röna.”
”Ingenting, alldeles ingenting, min kära Mannerstedt,” svarade kommerserådinnan förbindligt.
”Vi beklaga af hjertat den förlust herrn lidit.
Men det är så lifvets vanliga gång; man måste finna sig deruti; ty att sörja det som är förbi, säger jag alltid, tjenar till ingenting.”
Stum bugade Mannerstedt för de lättvindiga tröstegrunderna, och vände sig, för att ytterligare helsa på kommerserådet, som helt flyktigt såg upp från korten, och nickande yttrade: ”Beklagar herr Mannerstedt, beklagar rätt mycket; men ursäkta, jag är så upptagen med patiencen här!
Herrn får hålla sig till fruntimmerna.
Jag menar de äro glada att få sig något sällskap i ensligheten.”
Efter dessa ord vände grossören sin uppmärksamhet helt och hållet på korten, och nu kom turen för Mannerstedt att helsa på Rosa.
Frans’ oförmodade ankomst, hvilken hon alldeles icke vågat hoppas, hade uppjagat blodet i friska rosor på hennes kinder; men lyckligtvis fick hon, under moderns långa tal, god tid att samla sig litet, och då Mannerstedt nu nalkades, blek och nedslagen, med djupt och stilla svårmod talande ur ögats dunkla blick, räckte hon honom sin hand och sade sakta:
”Af hela mitt hjerta deltager jag i er sorg, gode Mannerstedt!
Jag vet huru ni älskade den hädangångna; derföre vet jag äfven huru ni sörjer henne.
Men er själ är stark; jag tror och hoppas, att den icke omanligt skall duka under, när endast den första så naturliga smärtan uttagit sin gärd.”
I Rosas röst låg ett vida djupare och varmare deltagande, än i sjelfva orden.
Den trängde också till djupet af Mannerstedts hjerta, och ett par sekunder vågade han trycka hennes hand i sin, då han svarade: ”O nej, hulda, goda Rosa!
Var öfvertygad, att, om striden också är svår, skall jag dock segra.”
”Så, kors! men, Rosa, hvad tänker du på?” ropade kommerserådinnan, som icke kunde höra hvad som talades, men tyckte att det såg för fasligt sensibelt ut.
”Du skall icke upprifva herr Mannerstedts sår.
De kunna nog svida ändå.
Kom hit, herr kandidat, och sätt sig här hos mig; jag har bättre tröstegrunder att bjuda på.
En obekant vän till herr Mannerstedt skickade hit ett paket Julafton, och jag förbehöll mig att sjelf få lemna det i herr Mannerstedts händer.
Lilla Caroline, min engel, lägg bort dockan, och gå in i mammas kabinett, och bär hit det stora paketet, som ligger på divanbordet.”
Lilla Carolines motsträfviga fingrar släppte, efter ett par förnyade ”skynda dig, min engel!” den sköna dockan, och efter en liten stunds bortovaro, återkom hon med den begärda artikeln.
”Tack, söta Caroline!” sade mamma och kysste den lilla på pannan.
”Är hon icke ett intagande barn, och så lydig!” vände sig fru Widen frågande till Mannerstedt.
”Jo, oändligen täck och söt,” svarade Frans, och hoppades dermed vara ifrån saken.
Men kommerserådinnan återtog, i litet förtroligare ton, och lutade sig dervid framåt, så att det fick utseende af ett vigtigt meddelande: ”Jag har just tänkt, att ni snart skulle börja att lära lilla Caroline sjunga.
Hon bör i tid lära noterna; ty har hon icke en förtjusande röst, så böjlig, så ljuf och klangfull?”
Hade Mannerstedt nu svarat ja, skulle han trädt sanningens rätt, som alltid var honom helig, alldeles för nära.
Han vågade derföre mycket försigtigt vara af den tanken, att man icke så tidigt med visshet kunde bedöma ett barns anlag.
– Vid ett annat tillfälle skulle kommerserådinnan upptagit detta ganska onådigt; men nu, så väl i anseende till Frans’ sorg, hvilken naturligtvis kom honom att emot sin vilja se allting mörkt, som för det ännu oöppnade paketet, måste hon låta det passera, hvarigenom hon på engång fick sin nyfikenhet stillad och tillika gifva ett prof af sina ädla och upphöjda tänkesätt, då hon icke låtsade bemärka, att han i sin smärta varit af en annan tanka än hon.
I följd häraf återkom genast det halft försvunna behagliga småleendet, samt var mildare och behagligare än någonsin, då hon yttrade: ”Derom kunna vi tala sedan.
Se nu på hvad det här innehåller!”
Hon räckte honom paketet.
Mannerstedt skulle, för att säga sanningen, långt hellre hafva väntat härmed, tilldess han kommit hem i sin ensliga kammare; men kommerserådinnan skulle då blifvit på allvar förtörnad, och Frans tyckte sig icke kunna vara så otacksam, att af fri vilja ådraga sig hennes vrede, efter så mycken bevisad nådig huldhet.
Medan Mannerstedt tänkte hit och dit på denna kinkiga omständighet, och tankfull vände paketet fram och tillbaka, ropade kommerserådinnan till sin yngsta dotter: ”Lilla Josephine, min docka! tag hit saxen du klipper med!”
Lilla dockan var ett under af lydnad; hon kom på ögonblicket.
Mamma tog saxen och sade:
”Se så!” hvarvid snöret sprang sönder, genom en qvick rörelse af hennes egen ädla hand.
Härvid faller af sig sjelf, att Mannerstedt pligtskyldigast yttrade: ”Jag tackar ödmjukast, min nådiga fru kommerserådinna!” och papperet upptogs.
Derinom funnos ännu ett par omslag; men slutligen var allt motstånd besegradt, och det utsöktaste, allra vackraste svarta kläde framdrogs.
Då fru Widen i största hast uppref det, för att öfvertyga sig att det var till en hel klädning, hvilket hon hade den tillfredsställelsen att genast finna, nedföll ett hopviket papper, hvarpå stod skrifvet:
”Håll tillgodo från en vän till flit och redlighet.
I det vikna papperet lågo tvenne bankosedlar, hvardera på femtio riksdaler.
Stum höll Mannerstedt papperen i sin hand.
En tår af renaste tacksamhet perlade i hans öga, och vi säga icke mera, än den strängaste sanning, då vi försäkra, att öfvertygelsen, det en menniska med så ädla och oegennyttiga tänkesätt verkligen fanns, samt att han varit så lycklig att fästa en sådan persons uppmärksamhet, uppfyllde Frans’ hjerta med långt gladare och ljufvare känslor, än egandet af de förmåner, den obekante välgöraren tillskyndat honom.
”Widen, min vän!
Rosa lilla!
Min Gud, hvad vår stackars Mannerstedt har orsak att vara glad!
Se sådant kläde!
Se här! se här!
– Och kommerserådinnan uppryckte klädet, tog papperen ur Mannerstedts hand, och räckte dem till sin man.
Men allt detta, ehuru fullkomligen obehörigt, hade dock ett sådant sken af verklig välvilja, hvilket det ock var, på fru Widens sätt, att Frans utan allt motstånd lät det passera.
Rosa såg nästan mest på den skrifna raden.
”Hvad menar du, min engel?” frågade kommerserådinnan.
”Du känner väl icke stilen?
Det skulle bra mycket roa mig att veta, från hvem det kommit.
Har du sett den förr, söta Rosa?”
”Nej, jag kan icke erinra mig den,” svarade hon långsamt.
Men Mannerstedt, som noga följt hennes rörelser, tyckte sig finna, att hon endast undvek att säga sin tanke, för att icke vanhelga gifvarens namn, om hon öppet lemnade det till pris åt olika meningar.
”Ja, det må nu vara hvem det vill,” sade fru Widen, ”så är klädet charmant.
– Hon gned det, till yttermera visso, pröfvande mellan fingrarne.
”Just utsökt godt, minst värdt tolf riksdaler alnen.”
”Och en sådan bilaga dertill!” inföll kommerserådet.
”Han har skäl, min kära kandidat, att prisa sin lyckliga stjerna.
Sedan sällskapet druckit thé, gick grosshandlaren in i sina egna rum, för att läsa tidningarne, hvilkas ankomst, i anseende till det svåra väglaget, pröfvat hans tålamod ända till aftonen.
Alla barnen samlades omkring fragmenterna af julgranen, som nu blifvit förflyttad till jungfrukammaren; och sedan kommerserådinnan uttömt sin nästan outtömliga språklåda för den känslolöse, af bara vemod beherrskade Mannerstedt, stod hon upp och nedlät sig att göra ett litet besök i sin hushållerskas, fru Berns rum.
Visserligen hade hon, för syns skull, några anordningar att gifva för morgondagen; men egentligen var ändamålet att åt denna sin förtrogna högra hand meddela hvad paketet till Mannerstedt innehöll, samt pröfva huruvida hennes skarpsinnighet kunde upptäcka, hvilken vännen af flit och redlighet var.
Fru Berns kammare var enkel och snygg.
Hon satt sjelf i den lilla, gammalmodiga, runda soffan, ett inventarium, som hon, för dess beqvämlighet, uppletat från gammalt skräp på vinden.
Framför nämnda soffa stod ett litet fyrkantigt, blåmåladt bord, och på detta låg, i brokiga rader, utbredd egarinnans gamla, trogna kortlek.
Vid sidorna voro planterade kaffekoppen, snusdosan, svampdosan, i form af ett hjerta, en öfverlefva sedan anno 68, postillan, psalmboken och näsduken.
Kommerserådinnan, som i vissa fall var ganska nedlåtande, tog plats midtemot, och sedan hon omtalat allt för fru Bern, och denna lofvat göra sitt bästa, att få reda på förhållandet sist till i morgon afton, tillade kommerserådinnan: ”Se åt, fru Bern, huru det ligger för vårt hus i afton.
Jag är som vanligt i ruter; tag Rosa i hjerter, och så kan hon för ro skull taga kandidaten i klöfver.”
Fru Bern bortsköt kaffekoppen, tog en pris, luktade på sin svampdosa, blandade och lät kommerserådinnan taga af.
Snart var, under allvarsam och betydelsefull tystnad, den stora rutan med alla sina rader utlagd.
Sierskan snusade ännu en gång och hostade.
Fru Widen sade: ”Nå!”
”Ja ha,” började fru Bern, ”är det icke nu presist på samma sätt, som det legat flera gånger förut, ja hela vintern?
Ett förfärligt bråk i huset, kalaser och fremmande utan ända, och alltsamman härrör från en ljuslagd herre, såsom det tyckes, en äldre karl.
Det är således klart, att det icke blir i anledning af bröllopet; ty kaptenen är ännu för ung, han, och mörklagd dertill.
Dessutom liknar här sig allsicke till något bröllop, efter allt hvad jag kan se och förstå.
Tvärtom synes det, som en stor sorg och tystnad kom att följa på det der bullret.
Se här! nådig frun kan räkna sjelf.
Der ligger klöfver äss; det är huset.
Ett, två, tre, fyra, m. m.; der ha vi nionde och der trettonde kortet.
Sannerligen för min Gud, så sannt jag heter Brita Lisa, blir icke här någon slags sorg af, det säger jag; men det tycks mig vara hvarken sjukdom eller dödsfall.
Hvaruti det ledsamma består, kan jag icke riktigt utreda; men något af vigt blir det.
För nådig frun ligger det riktigt dråpligt, så här närmast omkring.
Kaffekalas utan all ända, och någon glad och angenäm nyhet samt en mörk vara.
– Mamsell Rosa ligger ljus, glad i tankarne; men, min Gud, så den kaptenen har mörkt omkring sig!
Hvad i Herrans namn kan allt detta vara?
Jaja, inte vill jag just säga något; men – det här är dock ganska besynnerligt, och inte vill hans och mamsells vägar länka sig till hvarandra.
– Den der ljusa herrn – det är dumt att tala om sådant – men det ser ut som han komme i vägen.
– Och hvad som åtminstone synes klart, är att ej något bröllop blir af här i huset så brådtom.”
Kommerserådinnan syntes icke vara trakterad af de nyheter, hvarmed fru Bern uppdukade.
Hon suckade den ena gången efter den andra, men satt likväl qvar, fängslad af det mystiska behaget i den ädla konsten.
”Herr Mannerstedt,” tog fru Bern åter till ordet, ”ligger till för en stor, fast ännu något aflägsen lycka.
Se här!”
Och hon började åter räkna.
”Efter sorg komma solskensdagar.
– Sannerligen ligger icke den hygglige gossens framtid både ljus och glad; men en liten väg, beströdd med törne och tistel, torde han väl få vandra innan han hinner dit.
– Men nu skall jag slå ihop korten, och se om det icke ligger bättre nästa gång.”
Tröstad härmed, satte kommerserådinnan sig bättre i ordning, och med spänd uppmärksamhet följde hennes öga hvarje nytt kort.
Emellertid hade Frans och Rosa blifvit ensamme i förmaket.
De sutto några ögonblick tysta, utan att se upp.
Slutligen sade han:
”Vågar jag fråga, om icke mamsell Widen kände den hand, som tecknat denna rad?
– Han höll papperet emot henne.
”Jo, nog känner jag den,” svarade Rosa, ”och endast åt er vill jag anförtro den ädle mannens namn.
Stilen är professor Lings.
Jag såg och betraktade noga hans handstil, då jag, för ett par dagar sedan, befann mig i hans arbetsrum.”
”O! är det möjligt,” utbrast Frans med glad rörelse, ”att den gamle vetenskapsmannen fästat någon uppmärksamhet vid mig?
Jag har ofta erinrat mig, att hans öga med välvilja betraktade mig aftonen af – af er förlofningsdag, mamsell Widen; men aldrig vågade jag tro, att jag i honom egde en så verklig vän och välgörare.
Tror ni att han skulle illa upptaga uttrycket af min innerliga erkänsla?”
”Jag är ej rätt säker hvad jag i detta fall bör råda till; hans lynne är högst eget, ehuru ganska ädelt.
Man kan derföre icke så noga veta, huru han skulle upptaga det.