Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t icke genom densamma hvarken beröfvas eller tilläggas någon annan rätt än den grundlagen redan stadgar, och då jag icke anser det vara R.
St:r värdigt att söka beröfva Konungen den rätt han tydligen härvidlag eger, yrkar jag afslag å den föreslagna skrifvelsen.
På samma gång jag gifver de ledamöter, som yrka afslag, det erkännande att de icke anse den af dem förfäktade rätten för Konungen vara rigtig och lämplig, vågar jag väl ock fordra att man icke mot dem, som yrka bifall till detta morn., framkastar några beskyllningar om att de vilja göra intrång på konungamagten — en åsigt, som jag på f. m. hörde framkastas af flere talare.
I strid mot den siste värde talaren anser jag att den 60:de §:n R.
F. icke medgifver regeringen den rätt Hr Ramsay anser densamma tillkomma.
Der sages: »—-— — Ej må några allmänna afgilter, af hvad namn och beskaffenhet som helst, utan R.
St:rs samtycke kunna förhöjas, tullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen — — —»; och på grund af att här icke yttras något om nedsättning, anser han att något hinder derför icke förefinnes.
Men gå vi tillhaka till de uti 1734 års lag upptagne domare-reglor, så finna vi i 11:te punkten: »Lagen gillar icke allt det hon icke straffar, förty all misshandel kan icke uppräknas i lagboken». R. o. Ad. behagade dock finna att ordet »misshandel» icke här får tilläggas samma begrepp som i domare-reglorna.
Af de anlörda orden ur den (iO:de §:n finna vi således att lagstiftaren ansett att regeringen icke borde få höja tullarne.
Sedermera gåfvo R St:r, riksdag efter riksdag, fullmakt att nedsätta tullarne, men genom derefter sammanträdande R.
St:rs försumlighet att icke hvarje gång derom särskildt yttra sig, har regeringen ansett sig ega denna fullmakt en gång för alla.
Jag föreställer mig derföre att R. o. Ad. på ett ganska värdigt sätt använda den magt de ännu blott en kort tid hafva att utöfva, om de häfda R.
Stirs rättigheter; och om ordalagen ock synas något oklara för en och annan, kan jag icke gå in på att vi, 512 Den 25 April e. m. som finna saken oförtydbar och i öfverensstämmelse dermed förfäkta vår åsigt, derföre böra mottaga något klander.
Jag finner tvertom att vi böra söka rätta den origliga uppfattning, som under flera år gjort sig gällande, oell derföre anhåller jag att Bevilln.-Utskds förslag mätte antagas.
Hr Tersmeden, Per Beinhold:
Det torde måhända anses öfverflödigt att nu här uppträda för en sak, som redan så värdigt och grundligt blifvit försvarad af föregående talare.
Men då bland dessa talare tvenne tillhöra Konst.-Utsk:t, hvars initiativ man här synes hafva trädt för nära, och af de tvenne andra, den ene är ledamot af konseljen, den andra varit det, och de således skulle kunna här anses tala i egen sak, pro aris et focis, så kan det väl vara skäl, att här för prerogativet uppträder en fullt opartisk, om ock mindre begåfvad talare.
Den nu föredragna punkten innefattar för öfrigt en vigtig grundlagsfråga, och öfver dessa slags frågor är ju hvarje representant skyldig att lia sökt vinna närmare kännedom.
Jag vill då nu i främsta rummet undersöka det rent formella af frågan, nemligen Bevilln.-Utsk:ls befogenhet att föreslå en opinionsyttring sådan som den förevarande.
Låtom oss tillse hvad våra grundlagar härom stadga.
F:s 70:de §, jemförd med R. 0:S 31:sta §, finner man Bevilln.-Utsk:ts åligganden tydligen utstakade, men ibland dessa förekommer icke något enda, som häntyder på rättighet att tillstyrka R.
St:r opinionsyttringar emot Konungens regering.
Väl heter det i sista mom:t af den förstnämnda §:n äfvensom i det lörsta af den sednare, att »Utsk:t må derjemte i bevillningsfrågor föreslå hvad del anser billigt och nyttigt,» men detta lärer väl ej med fog kunna anses häruppå ega någon tillämpning, helst det tillstyrkta i sjelfva verket är ej mindre obilligt än onyttigt.
Den i våra grundlagar för anmärkningar emot regeringsåtgärder utstakade form finner man otvetydigt angifven i R.
F:ns 105:1e— 107:de §§, jemförda med R. 0:s 29:de §.
Man finner deraf, att i dylika frågor Konst.-Utsk:t ensamt eger initiativet, dels ett direkt, enligt 106:te §:n, dels, enligt den 107:de, ett indirekt.
Det torde sålunda vara temligen klart, att älven ifall Revilln.- Utsk:ts förutsättning vore rigtig, den nemligen att Konungens rådgifvare dels redan flerfaldiga gånger öfverträdt grundlagen, dels voro hugade att dermed ytterligare fortfara, initiativet i slikt fall icke ens tillkommer R.
Sl:r, än mindre Bevilln.-Utsk:t, utan Konst.-Utsk:t allena.
Bevil|n.-Utsk:t har således, enligt min öfvertygelse, saknat all befogenhet alt här taga initiativet, äfven om förutnämnda förutsättning varit rigtig, hvilket den dock ingalunda är, som jag nu skall söka ådagalägga.
Bevilln.-Utsk:t anför till stöd för sitt förslag tre grundlagsparagrafer, nemligen den 57:de, 60:de och 61:sta i R.
Nu innehålier R.
F:s 57:de §, som bekant är, den satsen, att folkets beskattningsrätt utöfvas af R.
Hvad innebär nu Den 25 April e. m. 513 nu begreppet beskattning?
Tydligen ingenting annat än att dels ålägga nya skatter, dels öka de redan för handen varande.
Intetdera är Konungen iriedgifvet — med ett enda undantag i afseende på tullen å span mil, — oell intetdera har han heller gjort.
Den 60:de §:n åter förbjuder, att bevillningar kunna i andra fall än det nämnda af regeringen förhöjas.
Om nu begreppet förhöja icke lärer kunna antagas vara identiskt med nedsätta eller borttaga, utan tvertom eger en de sednare diametralt motsatt betydelse, så är ju Konungens prerogativ att i folkets intresse till skattebördornas lindring modifiera Ständernas beslut i bevillningsfrågor härmed oförtydbart konstateradt.
Lika litet kan af R.
F:s 61:sta § något stöd hemtas för ifrågavarande förslag.
Denna § bestämmer nemligen endast tiden, intill hvilken den åtagna bevillningen skall utgöras, och om de deri afsedda afgifter heter det ingalunda, att de skola förblifva oförändrade, hvilket ock vore en orimlighet, då Konungen eger obestridd rätt att höja spanmålstullen.
Att den samla regeln, som bjuder, att hvad som icke är förbjudet, det är medgifvet, äfven här måste vara gällande, torde svårligen kunna bestridas, och, enligt min tanke, böra vi skatta oss lyckliga, att Sveriges Konung verkligen eger en sådan magt, hvilken innebär ett verkligt skydd emot de enstaka intressenas ensidiga anspråk.
Ett bifall till ett förslag, sådant som detta, ett inträdande på banan af en dylik opposition, icke öppen och oförställd, utan som på omvägar måttar sidohugg, skulle otvifvelaktig! komma att alstra misstro och slitningar emellan regering och representation; ett förhållande, som hvarje god medborgare, hvarje välsinnad representant bör, i hvad på honom beror, söka förekomma.
Att manligt och öppet, men dock hofsamt, bekämpa regeringsåtgärder, dem man anser gå i en reaktionär rigtning, är en riksdagsmannapligt; att försvara och understödja hvad man af fullaste öfvertygelse finnér vara utgånget från en progressiv, en rent folklig statsmannaåsigt, är ett icke mindre oeftergilligt åliggande.
Låtom oss derföre.
Mine Hrr! icke för vår del bidraga till att emellan regeringen och den blifvande andra statsmagten inkasta ett Erisäpple, sådant som den nu föredragna punkten.
Den innebär på en gång ett bittert klander emot regeringens föregående åtgärder och en slags skolmästerlig förmaning att hädanefter beträda en helt annan bana, en med åsigterna hos Bevilln.-Utsk:ts majoritet mera harmonierande.
Det ena vöre, sedan man redan godkännt Konst.-Utsk:ts déchargebetänkande, lika obehörigt som det andra, föga värdigt R.
Och jag hoppas med tillförsigt, att R. o. Ad., efter att ha på goda grunder utstrukit alla tullsatser på lifsförnödenheter, nu äfven måtte utstryka denna tullagstiftningssats, så vådlig för det konstitutionella lifvets sunda utveckling, för det alltid önskvärda förtroendet emellan Konung och folk.
H. IV. 33 514 Den 25 April e. m.
Jag älskar en stark konungamakt, men ännu mera den grundlag, som af Konung och R.
St:r är besvuren, och tror älven att ett samvetsgrannt iakttagande af våra grundlagar låter förena sig med en stark konungamakt.
Hvad nu denna fråga beträffar, så kan jag icke förstå huru de, sorn motsätta sig Bevilln.-Utsk:ts förslag, tolka grundlagen.
Man säger att det är K.
M:ts prerogativ att nedsätta tullsatser.
Jag frågar: hvar står detta skrifvet i grundlagen?
Jag har läst den ganska noga, men icke kunnat finna något sådant.
Men deremot står det att »R.
St:r allena ega att Svenska folket beskatta».
Nu står det i 60:de §:n R.
F. att K.
M:t icke eger rätt att höja tullen.
Eger väl K.
M:t derföre rätt att nedsätta densamma?
Jag tror det icke, ty i nästföljande, eller den 61:sta §:n heter det: »Alla afgifter, som R.
St:r under de i föreg. § nämnda titlar beviljat, skola utgöras till slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
St:r fastställd blifver».
Vidare står det i 70:de §:n att sedan Statsverkets behof blifvit utredda och bestämda, skall Bevi]ln.-Utsk:f opåmint föreslå sättet för bevillningens ökande, om det erfordras, eller för dess minskande, om sådant kan ega rum.
M:ts beslut i afseende å tullafgifterna, som kommer vid slutet af riksdagen, innefattar en vägran att bilalla R.
St:rs beslut, och nedsätter tullsatserna till halfva beloppet, huru skulle det då gå?
Hvarifrån skall man väl taga medel till utgifternas betäckande sedan Bevilln.-Utsk:t upphört med sin verksamhet?
Jag kan icke inse annat än att detta innefattar en mot sägelse, ty det är af största vigt för representationen att bestämma sättet för skatternas utgående.
Det finnes ingenting som folket har så mycket emot, som de direkta skatterna.
De synas på debetsedlarne, hvaremot de indirekta utgå så obe märkt att de icke känna något deraf, och detta är skälet hvarföre jag håller härpå.
Den första talaren, sorn i dag uppträdde, yttrade att partisinne gjort sig gällande inom Bevilln.-Utsk:t.
Jag har väl varit vand att bär på Riddarhuset få höra åtskilliga kompliroenter, men minst hade jag väntat detta från en ledamot i Konst.-Utsk:t.
En annan talare har kallat detta för en innovation.
St:r halva visserligen icke på sednaste tiderna brukat afgifva en dylik skrifvelse, men då så förut alltid skett och då Utsk:t icke genom sitt förslag ölverskridit hvad som är deras rätt och pligt, tror jag icke att denna benämning är lämplig.
Och då det slutligen är af vigt att tvisten om denna punkt slites, samt detta kan ske genom Utsk:ts förslag, som icke innefattar något annat än det som förr varit brukligt, så kan jag icke förstå hvarföre detsamma skall ådraga (Jtsk:t denna grufveliga vrede, och får, för min del, yrka bifall till förslaget.
Till en början anhåller jag få förklara att, då jag motsätter mig detta förslag, anser Deu 25 April e. ra.
515 jag dock mina motståndare vara i sin goda rätt, då de förfäkta sina åsigter i ämnet.
Orsaken hvarföre jag motsätter mig detta förslag är att grundlagen skall tydas elter sin ordalydelse, och om ock 1809 års lagstiftare icke i allt varit så lyckliga att finna den bästa formen, halva dock deras stadganden allt intill sista tiden förmått uppdraga sådana gränser mellan de båda statsmagterna, att inga slitningar uppstått.
Vid löregaende tillfällen har jag framlagt de skäl hvarpå jag grundar min öfvertygelse att K.
M:t är berättigad att nedsätta tullarne.
Hvad de nu af Bevilln.-Utsk:t åberopade 57:de, 60:de och 61:sta §§ R.
F. angå, så bjuder mig aktningen för mina motståndare att antaga att de lörsta dem lika bra som jag, hvarföre det ock torde vara fåfängt att söka inverka på deras öfvertygelse.
Men skillnaden består deruti att de läsa dem på ett sätt — jag på ett annat.
Vi böra blott komma ihåg 83:dje §:n, så lydande: »Ej må någon för framtiden gällande förklaring af Grundlagarne stadgas, utan på det sätt, som enligt föregående tvänne §§ vid ändringar i dem iakttagas bör.
Efter deras ordalydelse skola de i hvarje särskildt fall tillämpas.»
Till ytterligare stöd för min mening ber jag få åberopa, att frågan om K.
Mits rätt att nedsätta tullarne aldrig blifvit diskuterad förr än den biel' en partifråga, och, ehuru K.
M:t begagnat sig af denna rätt, har aldrig någon i lag stadgad påföljd blifvit yrkad mot hans rådgifvare.
Jag slutar med att anhålla att detta tillägg förkastas, så mycket heldre som jag tror att Exp.-Utsk:t borde uppsätta en sådan skrifvelse, i händelse den kunde afgifvas.
Kli nckowström, Rudolf:
Andtligen är den stund inne då R. o. Ad:n med sin röst skall afgöra, huruvida Svenska folket är ett fritt folk eller icke.
Två andra Riks-Stånd hafva redan godkänt Bavilln.-Utsk:ts slutstrof, och derigenom uttalat den åsigten, att Svenska folket fortfarande eger rätt att sig sjelfva beskatta, samt att således äfven tulibevillningen bestämmes af R- St:r allena.
De försök, som blifvit gjorda, att försvara Regeringens tilltag, att, utan Svenska folkets hörande, eller i rak strid mot dess beslut, förändra den tulltaxa, som af dess representanter blifvit bestämd, har icke i minsta mån kunnat inverka på min åsigt härutinnan.
Jag tror det enklaste sättet att framställa frågan i dess klaraste dager, är att undersöka hvad grundlagarne stadga och huru de blifvit upplättade.
Härigenom kan man lättast besvara de inkast, som blifvit gjorda emot Bevilln,- Utskits ifrågavarande förslag, i hvad dess motståndare förklarat detsamma oriktigt, och pa detta sätt kan R. o. Adin lättast bilda sig ett riktigt omdöme om den vigtiga frågan.
Hr Åkerman har utvecklat hvad i 57:de, 60:de och 01:sta §§:na R.
F. rörande detta ämne stadgas; men jag vill 516
Deu 25 April e. m. gå ännu längre i (lenna grundlag.
Der finner man den 62:dra §:n R.
F. så lydande: »Sedan Statsverkets behof blifvit af Stats-Utsk:t uppgifna och af R.
St:r, att en deremot svarande bevillning sig åtaga, samt att tillika fastställa, huru särskilda summor deraf skola till särskilda ändamål användas, och dessa summor under bestämda bufvudtitlar uti riksstaten anslå.»
Den 64:de §:n R. F., som säger: »Så väl rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extra ordinarie utlagor och bevillningar, till Statsverket af R.
St:r pröfvade behof och efter den upprättade staten anordnas.»
Den 65:te §:n R. F, som stadgar: »Dessa medel må icke annorlunda användas, än faststäldt blifvit: varande Statsrådets ledamöter ansvarige, om de låta afvikelse derifrån ega rum, utan att till protokollet föreställning deremot göra, samt anföra hvad R.
St:r i denna del förordnat.»
Och slutligen den märkliga 68:de §:n R. F., som föreskrifver: »De till riksgäldsverket hörande och dit anslagna medel må icke under någon förevändning, eller med hvad viikorsom helst, derifrån ryckas eller användas till andra behof än dem, R.
Ålit förordnande, som deremot strider, vare kraftlöst.»
Återstår nu att visa, hvad sorn med den ifrågavarande tullbevillningen blifvit af St:r anvisadt.
Ehuru 1863 års riksdag anvisade bestämda belopp att utgå af hvarje i tullfaxan upptagen artikel, har regeringen dock redan i Åpril 1865, genom utfärdandet af ny tulltaxa, kullkastat R.
St:rs beslut, och har genom denna Regeringens tulltaxa landet redan tillskyndats en förlust af öfver en million rdr.
Försvararne af denna åtgärd hafva sagt, »att den nya taxan icke åstadkommit någon minskning i statsverkets inkomster, ty tullen har i alla falj uppgått till det belopp, R.
St:r kalkylerat»; men det är att dervid bemärka, att R.
St:r hafva, i afseende å tullmedel, icke allenast anvisat det kalkylerade beloppet till Statsverkets behof, utan älven det möjliga öfverskottet, som 1865 kunnat vara 1,659,000 rdr, i fall R.
St:rs tulltaxa af 1863 lått, som grundlagsenlig! vederbort, ega bestånd till bestridandet af utgifter i och för statsregleringen.
Jag beder just med anledning häraf få fästa uppmärksamheten på 5:te §:n i 1863 års riksdagsbeslut, der det i 2:dra mom:t heter: »För den händelse Statsverkets till K.
Statskontoret ingående inkomster lör något år icke skulle uppgå till det sammanlagda belopp, hvartill desamma vid denna riksdag blifvit af oss beräknade, bör den brist, som, enligt rikshufvudboken, härigenom uppkommer i tillgångarne för statsutgifternas bestridande, K.
Statskontoret af Riksgäldskontoret ersättas; och skall, under förbehåll att, sä snart sig visar, det sagde inkomster komma Den 25 April e. m. 517 att öfverstiga sitt i riksstaten upptagna belopp, de sålunda uppkommande öfverskottsmedlen varda af K.
Statskontoret afräkningsvis till Riksg.-Kont. aflemnade, det förra verket deremot, i händelse af behof, förskottsvis från det sednare erhålla ersättning för sig visande brister i de beräknade inkomsterna, fastän dessa bristers slutliga belopp icke blifvit genom afslutad rikshufvudbok bestämdt.»
Häraf följer ju klart att öfverskotten å tullmedlen, hvarmed man nu af Frankrike köpt sig en sjöfartstraktat, bort till Riksgäldskontoret öfverlemnas.
Mig synes det af dessa bestämmelser alldeles tydligt framgå, att K.
St:r disponerat så väl de kalkylerade tullmedlen som det öfverskott deröfver, som möjligen varit att påräkna; och om denna åsigt, som jag förmodar, är riktig, bör också K. Mits Regering underkastas ansvar, för att hafva ryckt dessa medel från det ändamål, hvartill de äro af R.
Shr disponerade,1 på sätt R.
Fins 68:de § rörande dylikt ansvar bestämmer.
Hvad nu dessa tullmedels användande beträffar, så får jag anmärka^ att jag här har R.
Stms beslut i orginaltryck från och med 1810 lill och med 1863, och på det icke någon tvekan (nå kunna uppstå om den rigtoing, i hvilken R.
St:r hafva uttryckt sig i denna fråga, heder jag att få uppläsa de korta §§, som i de olika riksdagsbesluten rörande tullbevillningen förekomma, på det R. o. Ad. ur sjelfva källan må kunna hemta ett klart och ogrumiadt begrepp om huru rätteligen med denna så mycket omtvistade fråga sig förhåller.
Dervid förekommer först 1810 års Riksdagsbeslut, sådant det lyder i 27 §:n: »Enär i fråga om beredandet af en större nationalfördel, genom nya handelsgrenars öppnande och afpassade tullförfattningars vidtagande, oförutsedda händelser ofta fordra sådana mått, som ej kunnat bestämmas, och det vid afhandlingar med utrikes makter samt handelstraktaters afslutande ej sällan är oundvikligt att å vissa varor förändra stora sjötullsafgifterna; men dessa, såsom af bevillnings egenskap, enligt 60 § R.
F. ej kunna utan R.
Stms bifall ökas, håfve Vi, till undanrödjande af detta hinder för sjötullens tillfälliga höjning, till K.
Mits Nåd. godtfinnande öfverlemnat, att intill nästa fiksdag efter omständigheterna förhöja stora sjötullsafgiften med högs,t 50 proc. utöfver sjötullstaxan, samt att äfven, då sådant finnes med rikets bästa förenligt, tillåta en motsvarande nedsättning af sjötullsafgifterna å sådana varor, som deruti böra vinna en billig minskning.»
Af denna § synes klart att R.
St:r öfverlemna till K. M:t att, om så behöfves, låta påbjuda nödiga nedsättningar i tulltaxan, men det hade ju varit öfverflödigt, att lemna detta bemyndigande, om grundlagen redan, såsom mina motståndare påstå, tillerkänna K.
M:t detta såsom en rättighet, ett Kongl, prerogativ.
Uti 15d:e §:n af 1812 års riksdagsbeslut säges: »Till fyllande af de anslag till Statens och Riksgäldskontorets behof, Vi enligt 14:de §:n beviljat, håfve Vi, dels på nya vid 518 Den 25 April e. m. denna riksdag öfverenskomna grunder stadgat Sveriges allmänna bevillning, dels beslutit förhöjningar å Ghartae-Sipillatae-, Sjötullsoch Husbehofsbränvins-bränningsafgifterna, och då Yi af kraftiga skäl lunnit nödigt, att i de med dessa afgifter i sammanhang stående förordningar göra betydliga förändringar, åberope Vi Oss härom de af Oss beslutna författningar, Vi, rörande sättet och vilkoret) för dessa bevillningars utgörande, till K.
M:t till utfärdande i underdånighet ölverlerrinat.» »I händelse å bevillnirigen något öfverskott, utöfver den af Oss fastställda bevillningssumman, skulle uppkomma, håfve Vi stadgat, att detta öfverskott först skall lända till befrielse för gemenskapen för den indelta arméen och båtsmanshåll, och sedan, att hvad derutöfver befinnes vara influtet, skall såsom amortissementsfond till Riksgäldskontoret inflyta.»
Af denna § framgår otvunget, dels att det är R.
St:r som besluta och göra förändringarna i de förordningar, som röra bevillningen genom Charta-sigillata, Tull, och Husbehofs-hränning, och sättet samt vilkoren för dessa bevillningars utgörande, samt att desamma till K.
M:t endast till utfärdande ölverlemnas, och dels att R.
St:r äfven disponera hvad af tullinkomsterna öfverskjuta det kalkylerade beloppet, och att detta öfverskott borde af Konungens rådgifvare behandlas med den varsamhet, som 68:de §:n R.
För att nu ådagalägga, huru K. M:t år 1814 uppfattade sina rättigheter rörande denna ömtåliga fråga, må det tillåtas mig citera följande strof uti ingressen af »K.
M:ts Nåd. kungörelse om lindring i tullen för jeru, som till utrikes ort utföres; gifven Stockholms slott den 30 Mars 1814» — deri det heter: »Vi håfve funnit tidpunkten vara inne, då en lindring borde för bruksrörelsen beredas, och derföre, med begagnande af den rätt R.
St:r till
Oss uppdragit, varit betänkte att befria jerntillverkningen från de dryga tullumgälder, hvilka utöfver första afsigten betungat alsättningen» etc.
Gå vi nu till 1818 års riksdagsbeslut, så finna vi dess 9:de § lyda som följer: »I afseende så väl på de under namn af bevillning utgående sjötullsafgiflen, postmedlen, stämplade pappersafgiften och husbehofsbrännerimedlen, sorn ock på allmänna bevillningen, hafva Vfi i den ordning 70:de §:u R.
F. förmår, öfverenskommit om grunderna och sättet för deras utgörande och fördelning.» »Sjötnllsafgifternas förändring till den inhemska näringsflitens uppmuntran håfve
Vi i underdånighet öfverlemnat till K.
M:t med anmälan om de grunder, Vi funnit vid en sådan förändring böra följas, på sätt vår skrifvelse den 14 innevarande Juli innehåller.»
Jag beder att, i sammanhang härmed, ehuru i förbigående, få anmärka, att då en värd ledamot af detta Stånd och Konungens rådgifvare i ett föregående plenum yttrade, vid försvaret af den åtgärd K. M:t vidtagit, att nedsätta tullsatserna; att orri alla afgifter, som kunna hänföras till bevillnings natur, ej kunde Den 25 April e. m. 519 /. af K.
M:t förändras, så skulle K. M:t ej ens, utan Ständernas hörande, kunna afsluta en postkonvention med någon främmande makt, då postmedlen äfven tillhöra den allmänna bevillningen — svaret å della yttrande finnes uti 3:dje mom:t af samma 1818 års riksdagsbesluts 9:de §, der det heter: »Posttaxan för inrikes brefvexlingen håfve
Vi förhöjt med 25 proc., hvarigenom statsverkets inkomst af postmedlen kommer att ökas minst 40,000 rdr årligen; hvarjemte Vi öfverlemnat till K.
M:ts nåd. omsorg att, elter förefallande förändringar i de af andra Regeringar vidtagna och med postverket gemenskap egande anstalter, höja eller nedsätta betalningen för bref till och från utrikes orter, till bevarande af Svenska postverkets bestånd och dess oberoende af utländsk inflytelse.»
Uti 1823 års riksdagsbeslut innehåller den 1 l:te §:n R.
St:rs bestämmelser rörande tullbevillningen, deri det heter: »Hvad derefter tullbevillningen vidkommer, så håfve Vi. med antagande af den grundsats, att en allmän frihet må ega rum, att, emot afpassad tull, införa alla utländska varor, gillat och fastställt en tariff för utgörandet af ifrågavarande bevillning.
Dessa ordalag synes mig böra öfvertyga hvar och en, som ej af förutfattade origtiga meningar, är förblindad, att R.
St:r omöjligen kunnat uttrycka sig i så bestämda ordalag, som de ofvan använda, så vida de ej egt rätten att ensamt bestämma om tullsatserna.
Den underdåniga skrifvelse af den 20 l)ec. 1823, angående den af stora sjötullen utgående bevill ving, samt andra dermed gemenskap egande ärenden, innehåller ytterligare följande mening: »Till E. K.
M:t få R.
St:r härjemte i underdånighet öfverlemna den, i lörmågo af 00 och 61 §§:ne R. F., gillade och fastställda tariff för den af stora sjötullen inflytande bevillningens utgörande, från och med början af år 1825 intill slutet af år 1828, så framt ej inom denna tid urtima riksdag infaller; dock roed underdånig anhållan, det täcktes E. K. M:t, enligt de af It.
St:r här nedan fastställda grunder, vidtaga den nedsättning i densamma, hvartill omständigheterna kunna föranleda.»
St;rs bemyndigande, vidtog