Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det där påminner om strutsen, som sticker sitt hufvud bakom en liten sten och tror sig väl gömd, därför att han själf ingenting ser – medan hans stort tilltagna och härligt fjäderprydda bakdel står och skyltar i öknen – ett ypperligt mål för infödingarnes pilar!
Ni får nog snart känna, att jag slagit hufvudet på spiken!
– Jag tviflar icke på er siareblick, min käre grefve.
Och jag spår, att också ni själf snart får lust att vara med om fågelskjutningen.
Jag får väl vänja mig vid att vara skottafla, eftersom jag ofta är det verktyg, kungen väljer till utförande af sin vilja.
– Som ni leder, he!
– Om det kan kallas så, att jag säger min mening i enlighet med hvad jag själf tror lända fosterlandet till gagn.
Men jag upprepar ännu en gång, eftersom det tycks nödvändigt, att det är kungen som regerar.
– Detta är en dispyt om påfvens skägg – afbryter Rantzau otåligt – låt oss icke längre rida på ord, käre vän.
Säg mig hellre helt öppet och ärligt, hvarför den pudrade räfven blef utrikesminister.
Kungen – jag använder den formuleringen af grannlagenhet mot er – kungen har förmodligen haft något skäl, he?
– Skälet är helt enkelt spänningen till det ryska hofvet.
Ert namn, grefve Rantzau, skulle verka som ett slag midt i ansiktet på kejsarinnan.
Och kungen tror icke på möjligheten att lyckosamt föra ett krig.
– Också jag har förändrat min mening härutinnan.
– Ni har sannerligen blifvit mycket snusförnuftig – he! och ni har säkert frigjort er från en mängd fördomar, som ni hyste förr – – till exempel om gammal vänskaps förpliktelser.
– Nej, min käre grefve – säger Struensee och skakar sitt hufvud.
– Vore det så, stode ni icke där ni nu står.
– Hvarför icke, he?
Det kan ju tänkas, att ni känt min närvaro som ett stöd!
– Jag har känt och känner alltjämt er närvaro som en fara.
Jag vet, att ni aldrig skall kunna underordna er någon annan.
Jag kan icke afstå min plats åt er, utan att därigenom sätta viktigare intressen på spel.
Jag får då förmodligen vara beredd på, att er forna välvilja förbytes till hat.
Jag förutser att ni till och med skall lyfta er hand mot mig.
Detta har jag velat säga er redan nu.
Ni skall icke tro, att jag är blind, men jag vill hellre löpa risken, än bruka våld gent emot en gammal vän, så länge jag vet mig vara den starkaste af oss två.
Struensee talar med låg röst, vibrerande af den tillgifvenhet, han ännu i själ och hjärta förnimmer och som kommer hans ögon att glänsa med en fuktig glans då han ser på sin gamle vän.
Men Rantzaus blickar vika undan.
Det reser sig inom honom en flammande förbittring öfver den dryga, själfmedvetna ton, hvari denne uppkomling vågat tilltala en Rantzau.
Tror han sig till äfventyrs, i sitt vanvettiga högmod, ha blifvit en konung af Guds nåde därför att han delat en regerande drottnings läger?
Denna oförsynta tirad förtjänar intet svar!
Rantzau ser sig hänvisad till pantomimen för att uttrycka sina känslor.
Med en elegant axelryckning och en försmädlig grimace lyfter han sin hand till afskedshälsning, vänder sig med nacken styf och blandar sig med stolt hållning i folkvimlet.
Från det
Schimmelmannska palatsets fönster strömmar ljuset i breda floder ut öfver gatan, där det ena eleganta ekipaget efter det andra rullar fram mellan de tätt packade, jublande och hurrande folkskarorna.
Fjärran skymtar en flygande eld, som närmar sig hastigt och markerar sin väg i mörkret med ett ymnigt flödande regn af gnistor, tills förridaren med facklan spränger in i ljushafvet, och det kungl. sexspannet stannar.
I de stora salarna och gemaken vimlar det af sidenskimrande och guldsmidda, konverserande och koketterande damer och kavaljerer, som plötsligt tystna och stanna orörliga, när orkestern spelar upp, och buga och niga djupt och behagfullt, när konungen och drottningen passera.
Och dansen går.
De regerande majestäten uppträda väl för hundrade gången i sitt gemensamma glansnummer, menuetten, hvarmed de för mer än fem år sedan första gången briljerade inför sitt hof.
Då fanns ännu glans i kung Kristians ögon, då var drottningen ännu smidig och smärt.
– I det röda gemaket står spelbordet och väntar, dit flyga monarkens tankar, medan fötterna mekaniskt trampa sin nötta läxa, och när tonerna tystna, försvinner han strax dit in.
Dansen går vidare.
Drottningens ögon söka.
Lutad mot dörrposten står Struensee i rikt broderad lifrock, som sluter sig elegant omkring hans kraftiga, bredaxlade figur.
På hans bröst glänser som ett slafmärke M i briljanter, honom är det drottningens blickar söka, och han vet det, men hans min är allvarlig och beslutsam, som gällde det för honom endast att göra sin plikt.
– Tonerna kuttra, drottningens kinder blossa, och hon hvilar i hans famn med slutna ögon liksom domnad af salighet; men hans ansiktes uttryck är mörkt och inbundet, utan en enda ljusglimt af känsla.
Och när han dansat dansen till slut, blandar han sig i vimlet, vandrar ensam med högdragen min och ser sig omkring med en skarp och hård blick.
I hans hållning och i hans ansiktes uttryck uppenbarar sig knuten själfkänsla och ringaktning för människorna, hvilkas ömkliga svagheter han ser tydligare och tydligare, ju mer hans eget inflytande växer.
Dagligen märker han, hur blotta föreställningen om hans makt kommer människorna att göra sig små, underordna sig, böja sina nackar, framställa sig själfva utan blygsel så lumpna och nakna, som de utgått från naturens hand.
Och just de, som föraktat honom mest, medan han ännu ingenting ansågs betyda, böja sig nu mest slafviskt för hans vilja och för hans nycker.
Han stannar och ser ut öfver det dansande vimlet, och han känner det, som om alla dessa varelser tillhörde en annan, en lägre kast än han själf.
Alla äro de marionetter, och han håller i sin hand de trådar, med hvilka han förmår sätta dem i rörelse; alla från och med den bleka dockan, som nu sitter vid spelbordet i det inre gemaket, och sprattlar som om han aldrig förlorat sin själ i lifvets kamp, och aldrig känt en främmande hand leda sin vilja.
Där borta krumbuktar värden, friherre Schimmelmann, underdånigt för drottningen.
Han är en kavaljer med ett groft, energiskt ansikte och ett par förslagna ögon, evigt fuktiga af välvilja, ty Danmarks rikaste man delar med sig åt alla af sitt hjärtas rikedom och småler när han räcker sin hand åt den yngste pagen, lika inställsamt, som när han nu komplimenterar drottningen.
»Hvarmansvän» var fordom en fattig småkrämare, en ofrälse sachsare, som vann rikedom under kriget, genom leveranser till den preussiska armén, och, kanske af fruktan för kung Friedrichs efterräkningar, skuddade Tysklands stoft af fötterna, trädde i dansk tjänst och blef dansk friherre.
Hur slugt han blinkar!
Han är smidig som en ål och tar aldrig parti, men står högt i gunst hos alla, därför att hans kassa alltid är öppen.
Han försträcker till och med högst betydliga summor och har en utomordentlig förmåga att nästan omärkligt göra sig betald med sju för tu.
En magnifik företeelse af siden och stora juveler, med Mathilde-ordens insignier på sitt bröst, sväfvar förbi, groft byggd och korpulent med ett slätstruket ansikte, lysande af belåtenhet med sig själf och allt och alla.
Detta är friherrinnan Schimmelmann, som i Dresden icke ens kallades fru och som i början, då hon kom till Köbenhavn och fann sig försatt på jämlik fot med högadelns damer och kavaljerer, ideligen tappade hufvudet, röjde sin fullkomliga okunnighet om alla sällskapslifvets enklaste regler.
Nu rör hon sig redan med mycken säkerhet på sina egna bonade golf i en societet, som är blandad af många olika element.
Där lyser hofvet och det högre borgerskapet; men också de missnöjde af den högre aristokratien, som icke längre visar sig vid hofvet, hedra gärna det Schimmelmannska huset med sin närvaro, och Hvarmansvän är lika förekommande mot alla.
Där trippar just Brandt förbi med spänstig hållning, ledande dansen med grefvinnan Holstein, båda smyckade med det nya ordenstecknet och glada åt värdigheten.
Där kommer lilla Sophie Gæhler, strålande, klok och utmanande i sitt koketteri, lycklig öfver det nya smycket, som glittrar öfver hennes fylliga barm.
Gamla hjärtats erinringar stämma Struensee blid, han kysser hennes hand och säger henne en kompliment, och så draga de vidare, hvar åt sitt håll, just som de en gång förr möttes i världsvimlet, stannade en sekund öga i öga, bytte några ord, famnade hvarandra, lösgjorde sig från hvarandra och drefvo vidare.
Men många missnöjda barn deltaga också i balen.
Se Warnstedt, hur stelt han hälsar och hur mörk hans min är.
Hans ögon tala trotsigt:
Så länge du behöfde mig, var jag din vän, men nu ...
Struensees ansiktsuttryck blir åter hårdt och högdraget.
Han draperar sig i sin själftillräcklighet och går vidare.
Rättfärdiga sig anstår honom icke; trösta ett barn, hvars fåfänga fått en liten skråma, nedlåter han sig icke till.
Påverka marionetterna med skäl, gitter han icke.
Hvarför spilla ord.
Alla sprattla dessförutan efter hans vilja, blott han rycker i en tråd.
Han vandrar ensam.
Ingen talar till honom, och endast drottningens tindrande blickar följa honom hvart han går.
– God afton, herr storvisir! säger plötsligt en dam, som han passerat förbi utan att hälsa.
Han vänder sig om, och hans hårda blick sjunker in i ett par gråa ögon, som glänsa trotsigt och icke vika.
– Min nådiga är vid skämtsamt lynne! – replikerar han, i det han höfligt men något reserveradt bugar sig för Elisabeth Eyben.
– Och er fantasi flyger alltjämt till Österlandet!
– För att söka er titel.
Ni skiftar eljes värre än en kameleont.
Tillåt mig alltså att kalla er storvisir.
– Säg lika gärna storturk med ens!
Dansar ni icke i afton?
– Jag har dansat som en vildinna på sin mors begrafning, jag har skrattat som om jag haft tandvärk och är nu törstig ända in i själen.
Min kavaljer drog sig tillbaka när jag närmade mig er – så mycken respekt inger storturken redan!
Till ersättning bör ni bjuda mig er arm och skaffa mig någonting att dricka.
Leende och blek, en smula exalterad, står hon framför honom, och hennes dämpade röst med den djupa mollklangen sjunger om ett ungdomsminne, för hvilket han ännu känner sig stå i skuld.
– Ni fortgår på er väg – säger hon några minuter senare, medan de promenera i galleriet – stiger uppåt mot maktens och ärans tinnar, obekymrad om, hur många ni händelsevis trampar under era fötter.
– Är det någonting särskildt, som råkat väcka ert misshag? frågar han med ett tvunget småleende.
– Ingenting annat, än det sätt, hvarpå ni bemöter era gamla vänner.
Det tycks som skulle allt vara utplånadt ur ert hjärta, till och med minnet af hvad som en gång varit.
Detta klingar fientligt och hans uttryck blir förbehållsamt.
Nu ångrar han, att han icke dragit sig tillbaka, sedan han fullgjort sin kavaljerstjänst.
Han genmäler kallt:
– Jag tror mig veta, hvarpå ni syftar – men personliga sympatier få icke verka hvarken hämmande eller bestämmande, när viktiga reformer äro å bane.
– Skulle då verkligen statens ve och väl vara beroende af, om grefve Moltke behåller sin öfverhofmarskalks-befattning?
Genom beslutet om hans afskedande har ni verkligen på ett egendomligt sätt tackat för all den vänlighet, ni åtnjutit i det Moltkeska huset!
Det synes omöjligt att undvika en förklaring i detta ämne, och hon har verkligen ett slags rätt att fråga, ty hofskvallret har för någon tid sedan konstaterat, att grefve Fritz icke längre bränner sina kol förgäfves.
– Då saken tycks ligga er om hjärtat – säger Struensee galant – skall jag gärna berätta er, hur den förhåller sig.
Men här ute svärmar för många kuttrande par omkring oss – låt se om icke någon fönstersmyg händelsevis skulle vara ledig.
Verkligen! – han skiljer de tunga draperierna framför ett af fönstren – Var god och stig på, min nådiga.
Sidenet faller frasande igen bakom dem och bildar en skyddsvägg mot den promenerande nyfikenheten i galleriet.
– Först och främst – börjar han lugnt – ber jag att få erinra er om, att kungen och drottningen önskat en reform af förvaltningen.
Vidare ber jag att få upplysa er om, att något beslut om, grefve Moltkes afskedande aldrig fattats.
Det är endast fråga om, att bringa reda i hofvets inre ekonomi.
Därför erbjöds också grefve Moltke att behålla både sin titel och sin plats i spetsen för ceremonierna, om han endast ville öfverlämna affärerna åt öfverstelöjtnant Wegener, som är en på detta område synnerligen förfaren person; men grefven har i vredesmod och med stark förtrytelse afvisat förslaget.
Hon står stilla och ser på honom, medan han talar, följer hvar skiftning af hans minspel med sina glänsande, gråa ögon.
Hufvudet med den snöhvita chevelyren sitter stolt och fritt på hennes smidiga hals, och barmen böljar.
– Allt detta vet jag – säger hon i en ton som om hon talat i sömnen, medan hennes blickar hänga fast vid hans.
– Grefven är alltför ömtålig!
Ni är klokare och ni är kallare – därför är ni så fruktansvärdt stark!
– Nånå – anmärker han skämtande – grefve Fritz har många andra företräden, och jag kan icke annat än lyckönska – –
Han hejdar sig, då han ser det förplågade uttryck, som långsamt lägrat sig öfver hennes drag; han känner instinktivt, att han på lek berört ett smärtande sår i hennes själ, och han skulle velat godtgöra, leda samtalet åt ett annat håll, men det är för sent.
– Ni borde icke håna mig! infaller hon, skälfvande af sinnesrörelse.
– Jag har glidit i utförsbacken minst lika fort, som ni stigit uppför – men ni borde icke håna mig, då vi mötas!
– Det var visst icke min mening att håna – stammar han förlägen.
– Jag har en gång älskat – fortsätter hon – och det blef min olycka.
Det jag då kände för en man, har jag sedan alltid sökt förgäfves – på den väg han ledt mig in på.
Och jag har verkligen hunnit rätt långt på den vägen!
Han ser på henne med en läkares forskande blick, konstaterar en våldsam nervös öfverretning och skakar sitt hufvud.
– Ja, jag vet – hon skrattar till – det betyder ingenting alls!
Hvad bekymrar det den starke, som stiger uppför mot maktens tinnar, om han på vägen sköflar ett litet människolif mer eller mindre!
Det rifver till som af klor i hans hjärta, han tänker på Esther.
För några timmar sedan har han af Berger fått underrättelse om, att hon i natt födt sitt barn till världen.
Eyben ser ett drömmande och sorgset uttryck breda sig öfver hans drag, och hennes hjärta blir vekt.
– Förlåt mig – ber hon.
– Jag vet knappast hvad jag säger.
Någonting har brutits sönder i mig, här – hon pekar på sitt bröst – och smärtan kommer mig att yra.
Hela olyckan är, att jag aldrig kan frigöra mig från minnet af det jag upplefvat med dig.
Det var du som först göt trolldrycken i min bägare.
Från den stunden var jag förhäxad.
Då lifvet skilde oss, inbillade jag mig först, att jag lätt kunde få ersättning hos andra för det jag förlorat; och så började min resa utföre, den långa vägen, där hvart steg var förnedring och svikna illusioner, men skammen och smärtan jagade mig blott vidare, jag måste tvinga mitt hjärta och mitt blod att glömma, och när själen kved, försökte jag kväfva den – som en vansinnig mor lägger handen på sitt barns mun för att få dess klagan att tystna för evigt.
Det hjälpte – skam till sägandes – för en tid – tills jag åter mötte dig och började hoppas på nytt.
Det var dumt!
Du vandrade på andra stigar – lyfte dina blickar högre och högre, men jag lämnade dig icke ur sikte utan följde dig och hoppades alltjämt, äfven sedan – ja, du vet hvarpå jag syftar!
Först efter det ni båda – du och hon – jagat mig bort från Traventhal, förstod jag att intet hopp fanns – och förtviflan grep mig.
Jag måste slita dig ut ur mitt hjärta, måste glömma, om det skulle vara mig möjligt att lefva.
Nå, det fanns ju en kavaljer, som länge ägnat mig sin hyllning – brunnit lika hopplöst, som jag själf brann för dig! – och jag kastade mig i hans armar – af medlidande med honom och med mig själf – – –
Men ideligen hade jag dig för ögonen, jag följde era steg, lurade på er – och såg – – hur du gaf den andra just hvad som en gång förhäxat mig – och vid jämförelsen tycktes mig min egen amourette endast ett dåligt skämt, en oskön parodi, som mynnade ut i smärta, ty hvart ord af ömhet, hvar blick, hvar smekning blef ett piskrapp och en skymf, därför att han icke var du – och därför att jag så väl visste, just huru du gaf allt detta åt en annan.
Medvetandet därom gjorde mig grym och hård, väckte till lif allt som fanns ondt i mig – piskade mig att hata dig för den smärta, jag led.
Ja, jag hatade dig, och jag afskydde och föraktade henne, som stulit hvad jag en gång hade ägt – – –
Sedan några minuter står drottningen utanför de röda sidendraperierna och lyssnar.
Nu skjuter hon dem häftigt till sidan och tränger sig plötsligt in.
Hon liknar en furie.
Hennes ögon låga, kinderna blossa och den tjocka underläppen skälfver.
– Hvad föregår här? frågar hon slutligen, med rösten onaturligt skärpt af ansträngningen att pressa fram orden.
Eyben ryggar tillbaka, famlande med händerna mot väggen, som om hon sökt stöd för att icke falla.
Ty mot henne ensam riktas drottningens blixtrande vrede och hårda ord.
– Nå, svara!
Svara då människa!
Jag befaller!
Då vänder sig
Struensee till drottningen, ser på henne med en kufvande och tvingande makt i sin blick, och säger i en ton af frusen vrede:
– Jag ber E.
M:t att få lämna en framställställning af hvad som förefallit.
Men drottningen stirrar alltjämt på Elisabeth Eyben och upprepar, hes af förbittring:
– Jag befaller er att svara, fröken von Eyben.
Om hvem talade ni nyss?
Och Elisabeth
Eyben svarar med hufvudet högburet och blicken trotsig, men rösten mild och blid, som om hon velat ge drottningen en lektion i själfbehärskningens svåra konst:
– Jag talade om en eländig varelse, som jag hatar, därför att hon stulit något som en gång var mitt, och icke dess mindre öfverhopar mig med de intimaste skildringar af sin lycka!
I samma nu smäller drottningens hand mot hennes kind.
– Slinka!
Du är afskedad – – Gå, gå ögonblickligen ... annars ...
Eyben ser med ett ömkansfullt leende på drottningen, hvars ansikte blir fulare och råare i sitt uttryck, allt eftersom hennes obehärskade vrede växer.
Eyben gör en djup reverens, med ädel hållning, och går, stolt i medvetandet om, att hon i denna scen spelat den vackraste rollen.
(Februari.)
Kammarherre Brandt sitter framför toaletten i sitt sofgemak på Kristiansborg och betraktar med oskrymtad sympati sin bild i spegeln.
Puderkappan faller i mjuka nättelduksveck öfver hans skuldror, och den bakgrund, mot hvilken hans eleganta figur framträder, är yppigt elegant som en lyx-älskande koketts boudoir, men hans ögon ha icke dess mindre ett uttryck af pepparbrun melankoli, och det nyfriserade håret sluter sig liksom en hvit martyrgloria omkring vemodet i hans koppärriga ansikte.
Brandt är icke lycklig.
Han har stigit högre än hans ungdoms äregirigaste drömmar någonsin buro honom.
Han har icke blott fritt tillträde till konungens person genom baktrappan, han umgås dagligen på förtrolig fot med majestäten, ja, han huserar nästan efter godtfinnande i det kungliga palatset.
Han kan icke annat än erkänna för sig själf, att han är en högst inflytelserik person, som endast behöfver utsträcka sina armar för att få famnen full af älskarinnor; särskildt i sin egenskap af direktör för K.
M:ts spektakler befinner han sig i en lustgård, där paradisfåglarna villigt lystra till hans locktoner ...
Och ändå – innerst inne i hans lilla hjärta bor en saknad som han icke kan döfva.
Hans fantasi kretsar feberaktigt omkring Struensees förhållande till drottningen, och han föreställer sig lifligt, hvilken salighet han borde ha känt, om det blifvit honom förunnadt att eröfra den primadonna assoluta, som ensam kunnat sprida en odödlig glans öfver hans namn på historiens blad.
– Alltid när Enevold Brandt föreställer sig Struensees lycka, drömmer han också om odödligheten.
Så länge Amalie ännu fanns i Köbenhavn, var allt annorlunda.
Då hade hans odödlighetslängtan ett bestämdt mål och flög som en tam dufva till det grefliga holsteinska palatset, där hon stod vid fönstret med handen full af ärter; men sedan nödvändighetens hårda hand slet henne från hufvudstadens fester och nöjen för att begrafva henne i Töndern, har hans längtan blifvit en gam, som ständigt sargar hans lefver.
Däraf kommer det djupa vemodet, som präglar hans ansikte, då han denna morgon betraktar sin egen bild.
I går mottog han med ridande bud två broderade silkestofflor, beledsagade af ett smärtans rop från mörkret, däri hon försvunnit.
Hon ber, hon besvär honom i deras kärleks namn att icke låta henne försmäkta fjärran från den glädjens luft, han andas.
Från brefvet föll en gnista i hans hjärta, och alltsedan dess har det blossat våldsamt.
Nu förstår han sig själf.
Allt det andra är idel tomma fantasier och hjärnspöken.
Det är henne ensam hans längtan gäller.
Det finns blott ett botemedel mot hans titaniska smärta.
Amalie måste återkallas till Köbenhavn.
Brandt nickar till sin egen spegelbild, som reser sig beslutsamt.
Efter frukosten skall han tala med Struensee.
Nu måste han till kungen.
Vinterdagen är kort, och det börjar redan skymma, när en liten kammarherre med allvarlig min stiger in till Struensee, som arbetar i sitt kabinett.
– Jag har någonting att anförtro er – säger Brandt dystert, och med en gest mot alla de kringspridda pappersarken slår han sig ned i en bekväm stol.
– De där luntorna torna sig upp högre och högre för hvar dag, ni regerar.
De komma snart att växa er öfver hufvudet!
– Jag skall strax stå till ert förfogande.
– Struensee skrifver ännu ett par rader, lägger sedan bort gåspennan och iakttager kammarherrns tragiska affektation.
– Nå, käre vän, hvad är det som tynger er själ?
– Tycker ni, att jag ser blek ut?
– Nej, – snarare något echaufferad! svarar
Struensee leende.
– Nåja – Brandts uppsyn fördystras ännu mer – jag rodnar och bleknar skiftesvis – det kommer sig af orolig hjärtverksamhet.
Säkert är att jag känner mig långtifrån frisk.
Jag sofver också illa om nätterna.
– Det är dåliga tecken – anmärker Struensee, hvars läkareinstinkter börja vakna.
– Låt mig känna på er puls.
Han reser sig och går fram till Brandt, som emellertid envist vägrar att utlämna sin hand.
– Nej, nej, blif vid din läst, skomakare!
Ni som håller på att bota statens krämpor, skall icke spilla tid på att plåstra med mina.
För resten är det mitt hjärta som är sjukt.
– Ingenting annat!
För den saken finns det bot.
– Det är också därför jag vändt mig till er.
Sedan Amalie – grefvinnan Holstein – reste, har jag icke haft en lycklig stund.
Jag skulle vara er mycket förbunden, om ni ville bereda hennes gemål någon anställning här i hufvudstaden.
Därigenom skulle hofvet och sällskapslifvet tillförsäkras en kraft, som sannerligen är för god att vissna bort i en aflägsen landsända.
– Ni menar grefve Ulrich Holstein?
– Nej, jag menar naturligtvis Amalie.
Men eftersom gemålen skall ha en anställning – har ni någon aning om hvad han möjligtvis kan duga till?
– Ja – säger Brandt fundersamt, i det han betraktar sina naglar – Amalie tycks ha den uppfattningen, att han icke duger till stort; från andra håll hör jag, att han lär vara en svår fruntimmersjägare.
– Det är en märklig meritlista!
Och Amalies gemål får man naturligtvis icke bjuda någon underordnad post?
En sådan skulle han aldrig mottaga.
Dessutom skulle jag själf känna detta nära nog som en personlig kränkning – – –
Men den nuvarande regeringen har offentligen proklamerat, att endast verklig förtjänst hädanefter berättigar till ett ämbete.
Jag ser verkligen ingen annan lösning på detta problem, än att grefve Holstein får taga er plats som direktör för K.
M:ts spektakler?
– Nej, hvad tänker ni på! – protesterar Brandt indigneradt.
– Detta skulle vara den största olycka, som kan drabba konsten i detta arma land.
Låt Holstein hellre få Ostens post som utrikesminister.
– Det vore en ännu större olycka för vårt arma land!
Och hvad skulle Rantzau säga!
– Nå, jag lofvar att ha saken i minne.
– Ha saken i minne! – upprepar Brandt, förbittrad, i det han tager sig till hjärtat – ni säger detta i en öfverlägsen ton, som jag omöjligt kan finna lofvande!
Och ni har en öfverlägsen min, som vore det bara en bagatell.
Jag tror mig ha en smula rätt att räkna på ert tillmötesgående i en sak, som ligger mig mycket nära om hjärtat.
Det är dock ytterst mig ni har att tacka för alla de framgångar ni vunnit.
Han reser sig upp och trippar nervöst af och an på golfvet, medan han fortsätter att ge sitt missnöje luft.