Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Edmée hade behöft hela sin sjelfbeherskning för att låtsa som ingenting, när hon hörde, att Förste Konsuln var inne hos general Junot.
Laurette, som också var en smula feberaktig i anledning af detta den store mannens första, oförmodade besök i hennes hem, gaf emellertid föga akt på henne.
Hon väntade hvart ögonblick, att han skulle komma in och helsa på henne, men då tiden gick och han inte kom, blef hon misslynt.
— Jag tror, jag går min väg, eftersom han icke behagar uppmärksamma mig en smula.
Kan du tänka dig något så oartigt?
Han, som känt mig, sedan jag var så hög som så — hon visade med handen — och umgåtts dagligen derhemma!
Edmée trodde icke, att general Bonaparte kunde vara underrättad om, att hon var på besök hos Junots, och hon ville helst undgå att träffa honom tillsammans med dessa främmande menniskor.
Hon svarade derför strax sin väninna:
— Ja, gå du bara, Laurette.
Han har visst icke tid att göra visiter hos damer.
Det är naturligtvis blott för att tala om arméen, som han har kommit till din man — emellanåt behöfver han ju ändå en munfull frisk luft!
Jag går in i ditt kabinett så länge, min vän — du tillåter nog?
Jag är så förfärligt trött och befinner mig icke riktigt väl.
Edmée gick med ett småleende och en smekning till väninnan.
Madame Junot blef sittande i salongen.
Hon ville då åtminstone «vänta ut honom.»
Hon behöfde icke vänta länge; strax derpå kom han in tillsammans med Junot.
I det han trädde in, såg han sig ifrigt, liksom sökande, om i rummet.
Junot, som märkte hans rörelse, frågade, medan gästen helsade på värdinnan:
— Hvar har du gjort af Mademoiselle de La Feuillade, min vän?
General Bonaparte önskade att tala med henne.
— Så skall jag strax kalla på henne.
Hon bad nyss om lof att gå in i mitt kabinett och hvila sig en smula.
Hon är icke riktigt rask sedan balen, den söta Edmée.
Hon gick mot kabinettsdörren, Bonaparte sprang upp.
— Nej, nej, Madame — stör henne då inte!
Låt mig gå in — jag har blott ett par ord att säga henne.
Ni tillåter väl?
Raskt, utan att höra på vidare invändningar, gick han in i kabinettet och drog — liksom af tanklöshet — dörren igen efter sig.
Junot och hans hustru sågo på hvarandra.
— Du skall inte taga det så noga med Bonaparte, sade Junot lågt, litet förlägen.
Nu har han lust att tala med Mademoiselle de La Feuillade — Herregud!
Och i fält ha vi andra manér än dem ni lär i din mors salong.
Du skall förresten icke säga något om detta, Laurette — tillade han litet efter — han skulle icke tycka om det.
— Gud vet, hvad han ämnar säga henne! undrade Madame Junot litet ironiskt.
— Ja, Gud vet! svarade Junot oskyldigt, med ögonen mot taket.
Midt i det klara, kyliga vintersolskenet, som i en bred, sned strimma strök in genom fönstrets små blyinfattade rutor, med bakgrund af en gammal, starkt förgyld gobelintapet, satt Edmée på den spensliga, efter antiken imiterade löjbänken.
Hon bar en enkel, gråbrun sidendrägt, öppen i halsen och nästan utan ärmar, som under bröstet sammanhölls af ett smalt, gyllent bälte och derunder i mjuka veck föll tätt åt höfterna.
På grund af hufvudvärken hade hon, strax hon kom in i rummet, helt löst upp sitt rika, tunga hår, som nu oordnadt böljande föll ned öfver skuldrorna och ryggen.
Då hon hörde Bonapartes steg utanför dörren — hon kände dem — reste hon sig hastigt upp från sin hvilande ställning; och med ena handen stödd mot bänkens säte, den andra upplyft för att föra undan håret — hufvudet på sned mot den litet uppskjutna skuldran — satt hon väntande, lyssnande.
Han sköt varsamt, men bestämdt upp dörren och trädde in.
Hon gjorde ingen rörelse.
Hennes hufvud sänkte sig kanske blott en smula djupare, och fingrarne klämde om soffans kant.
Den bleka, fina profilen med håret bronceglänsande i solskenet, tecknade sig skarpt belyst mot dess bakgrund af gammalt guld.
Hon liknade ett helgonporträtt på ett kyrkfönster, när solen skiner.
Bonaparte gick långsamt fram emot henne.
Mer än något annat älskade han hennes fria, furstliga skönhet, som tillfället nu på ett så ädelt sätt stälde i relief.
Betagen böjde han sitt ena knä mot golfvet och förde den hand, hon nyss låtit sjunka, till sina läppar.
— Edmée, sade han lågt, med lidelsefullt allvar, aldrig har jag så länge friat till någon kvinna.
I månader har jag nu suckat för dig som en page för en drottning — det är en roll, som jag aldrig hade tilltrott mig sjelf, och som visst blott dåligt passar mig.
Nu skall du höra mig.
Der var en varm, fuktig glans i hennes ögon, och de vackra läpparne skälfde som ett barns färdigt till gråt.
Med en förtjusande rörelse, blyg och öm, böjde hon sig ned öfver honom och lade långsamt, smekande, en finger öfver hans läppar.
Deras ögon möttes — leende, vältaliga.
Han reste sig raskt upp och satte sig på löjbänken vid hennes sida.
— Edmée, hviskade han hastigt och lågt, i det han grep begge hennes händer.
Detta är ju blott att spilla tid!
Tiden är så kort — i morgon kan kriget begynna på nytt, jag kan bli tvungen att lemna Frankrike.
Du vet, jag älskar dig, och jag vet, du älskar mig.
Du är stolt nog att icke engång försöka att neka.
Jag vet också, att andra män kan bjuda dig en bättre och ärofullare ställning, än jag för ögonblicket är i stånd till — bunden som jag nu är till händer och fötter.
Der flög en skugga öfver hans ansigte, och han sänkte hufvudet djupare öfver hennes händer.
Men haf blott tålamod, låt mig blott få det värsta arbetet från halsen, och låt min ställning få tid att bli en smula mindre farlig och utsatt än nu — det måste den, förstår du, innan jag utan fara törs sysselsätta mig med mina egna husliga förhållanden — och jag lofvar dig, att ingen kvinna i verlden skall bli så hedrad, så ärad som du.
Vågar du?
Du måste besluta dig nu — blindt anförtro mig din framtid, jag svarar för den med min ära och med mitt lif.
Tvekar du, törs du inte nu — ja, så måste vi gå hvar till sitt håll för beständigt!
Denna halfhet är min natur alltför vidrig.
I flera månader har jag med ord och dåd friat till dig, Edmée — nu eller aldrig måste du ge mig min lön.
Edmée såg upp — hennes ögon voro nästan svarta, gåtfulla i deras djupa, blida allvar.
— Och det är er mening, att om jag i detta ögonblick säger «gå», så skall ni gå och icke älska mig mera?
— Du skall icke säga «gå», och jag skall heller icke gå, om du än säger det tusen gånger, brast han ut.
Edmée — hvad tjenar detta till?
Du vet, att om det hade varit mig möjligt, så hade jag för länge sedan uppgifvit dig — den gången du icke skref till mig efter Marengo, och den gången du flydde för mig, då jag kom till Paris.
Men jag kan icke undvara dig!
Hvad tjenar det till att tala till dig så, som jag nyss har talat?
När en man så häftigt och bestämdt åtrår en kvinna från första ögonblick han ser henne, som jag dig, så ...
Du måste älska mig, du kan icke annat, och jag måste vinna dig.
Hon reste sig upp och lade begge händerna på hans skuldror — när hon stod så, var hon nästan lika lång som han, och hennes ögon blickade rakt in i hans.
Tag mig, hviskade hon med låg men tydlig stämma.
Du skall veta: jag har ingen vilja, som icke är din, ingen önskan, som icke går till dig.
Jag ...
Han tryckte henne så häftigt intill sig, att ordet kväfdes på hennes läppar.
— En drottning är du, hviskade han hänförd — så kallade jag dig i min själ första gången jag såg dig.
Ingen kvinna är som du!
Utan lättsinne och utan ånger, ger du i sjelfmedveten stolthet bort din guddomliga gåfva.
Han tog hennes hufvud mellan sina händer och såg henne eldigt, själaglad in i ögonen.
Åh, Edmée, hvad jag nu skall älska dig!
Du är min ungdom, som jag tyckte lifvet hade bedragit mig på, och nu har den kommit, just som jag önskade den — nu, då min hjerna är full af planer, mina händer af arbete, nu, då jag ser min stjerna stiga, och banan ändtligen börjar rödjas en smula framför mig.
— Men som jag har intrigerat och spionerat för att träffa dig här idag!
Junot anar något.
Nu går han nog som på nålar derute, och jag är viss på, att han finner på de värsta röfvarehistorier för att tillfredsställa sin lilla nyfikna hustru — som förresten skall ha tack för sin idé att skaffa dig hit!
Hädanefter måste vi vara två om att intrigera, så går det lättare!
Åh, hvarför kan jag icke nu taga dig på mina armar som du går och står, sätta dig på min häst och rida med dig in på Tuileriernas gård, och säga till fransmännen: der är er skyddsgudinna, segerns madonna, er herres brud.
De hörde ett diskret buller vid dörren.
Edmée drog sig hastigt ur hans armar och gick fram till fönstret.
Hvad är det? ropade Förste Konsuln skarpt.
Junot kom in — det var högst motvilligt, på sin hustrus uttryckliga önskan.
Han såg något brydd ut och tittade osäkert från sidan på Edmée, som vände ryggen till.
Bonaparte såg strax, att han antog, hon hade afvisat honom; nästan ögonblickligen tog han sina mått och steg för att låta honom blifva i denna tro.
— Mademoiselle de La Feuillade, sade han torrt, nekar hårdnackadt att känna något som helst till chouanernas gömställen, och vill icke på vilkor — trots Fouché — höra talas om någon sammansvärjning.
(Han visste nog, att Junot, som kände honom så väl, och hade gifvit akt på dem båda på balen, icke ett ögonblick trodde, att de verkligen hade talat om chouaner, men han sade detta för att ge Edmée litet tid att hemta sig och något att hålla sig till, när Madame Junot korsförhörde henne).
Det kan naturligtvis icke falla mig in att misstro en så stolt och förnäm fröken («une si haute et puissante dame») på hennes ord.
De sista orden sade han i ironisk, missnöjd ton.
Edmée spratt till och vände sig om — hon mötte hans strålande, ömma, skalkaktiga blick, och förstod strax alltsammans.
Han helsade flyktigt på Madame Junot, då han gick genom salongen.
Han såg på henne, hur hon riktigt förtärdes af orolig nyfikenhet, och njöt pojkaktigt deraf — glad och segerstolt, som han kände sig.
Er vackra väninna, Madame, sade han med väl speladt missnöje, är en högst karaktärsfast ung dam.
Ni måste öfvertala henne att taga emot Madame Bonapartes och Hortenses inbjudning till frukosten i morgon.
Jag är rädd, att hon är så vred på mig, att hon icke vill höra mig.
Junot var nu helt desorienterad.
Han följde Förste Konsuln ut, medan Edmée med bortvändt hufvud tyst gick genom rummet.
Il était amoureux alors dans toute l’étendue du mot, dans toute la force de sa plus grande acception.
Marmont (de Napoléon).
Det var dagen derpå i Tuilerierna.
Madame Bonaparte hade en af sina små berömda frukostar, der — efter Förste
Konsulns uttryckliga önskan — aldrig någon herre fick tillträde.
Sällskapet var, innan man gick till bords, samladt inne i den stora mottagningssalongen — denna stela, nymodigt möblerade salong, i jakaranda och gult siden, der alla den tidens unga damer med klappande hjertan första gången hade nigit för Frankrikes nye suverän.
Madame Bonaparte sjelf tronade midt i den ena gula långsoffan.
Hon var i hvit drägt med guldbårder och — artistiskt draperad öfver venstra skuldran — den oundvikliga purpursjalen.
Hon såg redan icke mera bra ut vid dagsljus, i dag hade hon till på köpet påsar under de vackra ögonen, och hyn var grådaskig.
Också bemödade hon sig att så mycket som möjligt vända ryggen till fönsterna, då hon på sitt vanliga indolenta, men alltid älskvärda och intagande sätt underhöll sina unga gäster.
Allt emellanåt lyfte hon den lilla elfenbensolfjädern och gned dermed tankfullt sin kind eller sina läppar.
Hennes ögon fingo då ett förströdt och liksom missnöjdt uttryck.
Mademoiselle de La Feuillade hade nyss kommit, tillsammans med Madame Junot, som redan var hemmastadd i Tuilerierna, och de begge stodo nu i närheten af kaminen och talade med Eugène de Beauharnais.
Han var ännu helt ung — knapt tjugo år — men manligt vacker, graciös, elegant, skälmsk, galant mot damer.
I sitt sätt påminde han mera om det förra hofvets grand-seigneurer än om de nuvarande «incroyables».
Det påstods också, att han mycket liknade sin far, vicomten.
För ögonblicket såg han ut till att vara öfver öronen förtjust både i den unga, kvicka Madame Junot, hvilken, trots sina sjutton år, behandlade honom som en grefvinna Almaviva en Chérubin, och ännu mera i Mademoiselle de La Feuillade.
Hennes ståtliga, förnäma prinsesseskönhet, i dag en smula skygg och kylig — nästan som fientlig — imponerade honom synbart.
Hennes otadliga, litet styfva elegans och något föråldrade grandes manières bröto sig verkningsfullt mot de öfriga damernas mera moderna och fria väsen.
De togo sig förresten präktigt ut, de båda, som de stodo der — Edmée de La Feuillade och Eugène de Beauharnais, — han artigt böjd fram emot henne med ett skälmskt, strålande leende, hon smärt och hög, litet afvisande tillbakalutad mot den monumentala kaminen af grönt egyptiskt marmor, som så vackert framhäfde hennes blonda hår och hvita skuldror.
Konsuln kom in och helsade på sina gäster — välvilligt, bryskt jovialt, som det var hans vana, när han var i riktigt godt humör.
Det varade en stund, förrän han upptäckte gruppen vid kaminen — plötsligt skiftade han färg och reste sig upp.
— Hvad här är varmt, sade han otåligt, omotiveradt.
Edmée talade muntert med
Monsieur de Beauharnais — kanske litet forceradt, men icke i ögon fallande; hon hade nu redan förvärfvat betydlig verldsvana, och nödvändigheten hade lärt henne sjelfbeherskning.
Denna stora, förtviflade och vågsamma kärlek hade på kort tid mognat henne till en erfaren och rådsnar kvinna.
Bonaparte stod och såg på dem; han rynkade ögonbrynen och sköt underläppen ut.
Edmée låtsade, som om hon icke märkte honom.
Hennes leende profil, det litet tillbakakastade hufvudet på den fina, långa halsen aftecknade sig beundransvärdt mot det mörka marmoret.
Rodnaden på hennes kind blef en smula djupare under hans blick, annars märktes der intet.
— Förbannad race, tänkte han halft missnöjd, halft beundrande — hon har redan en hofdams sjelfbeherskning.
Han fick plötsligt en rasande lust att säga henne något hårdt, obehagligt, och gick fram emot henne med ett ironiskt leende.
I detta ögonblick vände hon en smula på hufvudet och såg förstulet på honom från sidan.
Der var i denna blick en sådan öm, öfvermodig skalkaktighet, en sådan sprittande, strålande glädje, att den fullständigt afväpnade honom.
— Madame Loulou — han talade till Madame Junot, men hans blick smekte hänryckt, leende Edmée — hvad tror ni väl er man skulle säga, om han nu såg er stå der och förvrida hufvudet på pojken?
Han knep Eugène i örat — kanske litet hårdt och inte fullt så vänligt, som det såg ut.
— Beskyll inte mig, general!
Monsieur Eugène, ni måste verkligen försvara mig.
Som om icke jag blott stod här och agerade förkläde för er och Mademoiselle de La Feuillade!
— Det är alltså ni, Mademoiselle, som ...
— Monsieur de Beauharnais gör sin kur!
Hon böjde graciöst, mokant tackande, sitt hufvud.
General — han förlorar sin tid!
— Min stackars Eugène! Förste Konsuln skrattade.
Han tog sans façon Edmées arm och lade under sin, Madame Junot gick efter med Eugène.
Och ändå kan det icke nekas, att han är en vacker gosse.
— Ni är vackrare, general!
Det är omöjligt att återge den skälmska innerlighet, den öppna, smickrande beundran hon lade i sin stämma.
Och med kärlekens ljufva, tanklösa dristighet tryckte hon ett ögonblick hans arm intill sitt runda, unga bröst.
Han kunde känna hjertat klappa under det lätta tyget.
— Edmée, mumlade han, hör du — du skall ...
Hans stämma kväfdes i den bölja af våldsam lidelse, som steg i honom.
Hon var blott obetydligt mindre än han.
Ett ögonblick lutade hon blixtsnabbt sitt hufvud intill hans — hennes hår och kind rörde vid hans ansigte.
Madame Bonaparte var mycket vänlig mot Edmée.
Hon ville ha henne bredvid sig vid bordet och talade nästan oafbrutet med henne — om Caulaincourts och Rastignacs och andra gemensamma bekanta från Faubourg de St.
Engång förde hon samtalet öfver på Louis de Châteauneuf, som hon med leende diskretion lät förstå, hon visste var bestämd till hennes brudgum.
Edmée svarade på allt, småleende, säker, fullständigt oberörd.
Hennes unga, berusande, väntansfulla lycka bar henne öfver alla annars möjligen pinsamma intryck och gjorde henne helt och hållet osårbar.
Konsuln satt emellan de två unga, nygifta fruarne — Madame Junot och Madame Lannes.
Han skämtade muntert med dem, ofta en smula närgånget, och fick dem ett par gånger till att rodna.
Han var i ett briljant humör, och den hans fasta, lysande blick och ljusa, strålande leende för ögonblicket träffade, kände sig som genom ett trolleri strax försatt i samma lyckliga, öfvermodiga stämning.
Efter frukosten hade Madame Bonaparte stält om «mystifikationer» för att roa sina unga gäster, och trots det att Förste Konsuln, hvad alla visste, i regeln afskydde detta moderna nöje, stannade han likväl kvar.
Till slut kom der in en bekant spåkvinna, för effektens skull förklädd till ziguenerska.
Hon spådde flera af damerna och utbad sig derpå vördnadsfullt att få se Förste Konsulns hand.
Efter att först ha nekat, gaf han på allas böner med sig.
— Men jag har hört sägas i Orienten, att när man låter spå sig, skall man se att komma till att stödja handen mot en kvinnas hjerta, så vänder ödet sig till det goda.
— Det har jag också hört, inföll Eugène de Beauharnais.
Förmodligen skall det symboliskt antyda, att en kvinnas kärlek gör mannen så stark, att han stödd på den kan besegra sitt öde.
Medan Eugène talade, hade Förste Konsuln vändt sig om, och hans blick flög forskande öfver damernas ljusa grupp.
— Mademoiselle de La Feuillade, sade han plötsligt, med en ton, som skulle vara skämtande.
Ni, som ännu är fri och utan en svartsjuk äkta man — vill ni låna mig ert lilla hjerta?
Edmée rodnade djupt — hon vågade icke lyfta ögonen från golfvet.
Men stilla, behagfullt, med högburet hufvud, trädde hon fram ur gruppen och stälde sig vid Förste Konsulns sida.
Med begge händer tog hon den hand, han räckte henne, och lade den mot sitt hjerta.
Det slog stormmarsch; Bonaparte smålog under de sänkta ögonlocken och räckte ziguenerskan sin andra hand.
— Nå, Madame, se så, om ni kan läsa mitt öde.
Det har förresten ännu aldrig varit starkare än min vilja, tillade han öfvermodigt, med en blick på Edmée.
Joséphine hade blifvit mycket blek.
Hon smålog tvunget med tätt sammanpressade läppar och fläktade sig med solfjädern.
Hortense stödde sig mot moderns stol med ena armen om hennes hals.
Men Eugène stod på andra sidan om Förste Konsuln och följde intresserad spådomen.
— Politiska förutsägelser undanber jag mig, afbröt Bonaparte hastigt sibyllan, då hon såg upp och ville till att tala.
Hon böjde sig ned igen.
— Jag ser en lång lifslinie, lycka, ära, kärlek ...
Han ryckte hastigt handen till sig.
Nu vet jag
allt, hvad jag vill veta.
Det är bra, och det är nog.
Han vände sig till Mademoiselle de La Feuillade, som hade släpt hans hand.
— Tillåt mig att tacka er, Mademoiselle.
Ert unga, oskyldiga hjertas slag har utan tvifvel dräpt det onda i mitt öde.
Nu kan jag ju ha lof att se en strålande framtid i möte — inte sant?
Edmée smålog under hans menande blick och drog sig tillbaka med en lätt reverens.
Jag antar, herr general, parerade hon skickligt, att ni sjelf afgjorde, hvilken framtid ni kunde ha rätt att se i möte, redan för ett år sedan — den 18 Brumaire.
— Bravo, Mademoiselle de La Feuillade! ropade Eugène de Beauharnais och klappade skrattande i händerna.
Mannens kraft spår hans öde.
Konsuln vände sig om och såg ett ögonblick skarpt på sin styfson.
Jag har aldrig sett dig så djupsinnig förr, lille Eugène.
Det ser ut, som om Mademoiselle de La Feuillades esprit hade förmåga att smitta.
Konsuln vände sig om på klacken och gick ut ur rummet.
En stund derefter, då damerna togo afsked och beredde sig att gå, kom Bonaparte igen ett par ögonblick.
Han skämtade muntert och tryckte deras händer till farväl.
Då Mademoiselle de La Feuillade kom i vagnen, märkte Madame Junot, hur blek och ansträngd hon såg ut.
Hon skrattade:
— Åh, min vän — du är icke van vid stora verlden ännu!
Hon rätade på sig med en sjuttonårig verldsdams hela öfverlägsenhet.
Att en frukost så kan taga på dig!
Edmée svarade icke.
Hon knöt krampaktigt handen om den smala pappersbit, hon bar instucken i sin handske.
Med Förste Konsulns hastiga, nästan oläsliga handskrift stod der: «Jag kommer i afton klockan elfva.
Intet kan hindra mig».
Inne i sitt sofrum, längst borta på gafveln af det gamla huset i Rue du Bac, satt Edmée de La Feuillade.
Det var ett stort, gammaldags gemak med präktiga takmålningar af Boucher föreställande Aurora på sin gyllene char, omfladdrad af amoriner.
Aurora liknade starkt hertiginnan af Châteauroux.
Möblerna — de voro förresten ej särdeles många, tack vare revolutionens plundringar och «agiotage» — voro i praktfull Louis XV-stil med mycken förgyllning och öfverdrag i perlgrått, starkt glänsande siden.
Väggarne, afdelade i fält, voro också perlgrå, sparsamt behängda med små taflor, mest sirliga herdestycken.
Mellan fönsterna var en stor oval spegel med bred, gyllne ram — starkt snirklad; ofvantill pryddes den af ett par amoriner, som höllo en enorm, femuddig krona.
Väggen midtemot upptogs af en bred himmelsäng, också starkt förgyld, draperad med ljusblått brokad.
Edmée bar en slags hemmadrägt af gulaktigt, mjukt siden.
Den föll löst öfver bröstet, som en tunika, och var blott sammanhållen på skuldrorna med stora kaméer.
På fötterna hade hon ett par sandalaktiga brodequin’er.
Öfver det vårdslöst uppsatta håret hade hon kastat en gammal praktfull point d’Angleterre, som hon fäst under hakan — à la Pompadour — så att den helt skylde hennes nakna hals.
Hon satt vid det stora, aflånga bordet midt i rummet och stödde armarne mot den mörka skifvan af florentinsk mosaik; ansigtet hvilade i händerna.
Klockan fattades några minuter i elfva.
Hon kände sig till mods nästan som en medeltidsförbryterska väntande den hemliga rättens män.
Hon visste, att han skulle komma; hon visste, att hans vilja motstod intet, hvarken lås eller riglar.
Hon väntade honom, som Semele väntade Zeus — hon höll sig för ögonen för att icke bländas af gudens dödsbringande åsyn.
Hvad der föregick i det öfriga huset, visste hon icke och brydde sig icke heller derom.
Då hon strax efter middagen kommit hem från Junots, hade hon, efter att flyktigt ha helsat på sin tant, strax gått in i sina rum och sedan icke lemnat dem.
De hade för denna afton aftalat att gå i Feydeauteatern tillsammans med Caseaux’ för att se Madame de St.
Aubin i ett nytt stycke, men då Madame de Châteauneuf sände in och bad henne göra sig i ordning, lät hon svara, att hon var trött sedan frukosten i Tuilerierna och icke orkade mera.
Ett ögonblick hade hon i sin ångest tänkt på att följa med — men hvad kunde det tjena till?
Blott väcka hans missnöje, och det var hon i sitt innersta hjerta tusen gånger mera rädd för än detta farliga, underbara obekanta, som hon visste skulle träda in i hennes lif på samma gång som han — ensam, stark — trädde in öfver hennes tröskel.
Hon hörde sin fasters vagn rulla öfver gården.
Sedan dess — det var länge sedan — hade hon suttit, som hon satt nu, orörlig, väntande.
Alla vaxljusen i den stora kronan öfver hennes hufvud voro tända — de brände stilla i rummets varma, rena luft.
Pendylen på kamingesimsen mellan de femarmade ljusstakarne slog elfva — långsamt med späda, fint silfverklingande slag.
Der gick en lätt skälfning genom henne, men hon rörde sig icke.
Plötsligt gick dörren upp bakom henne — hon hörde den låsas igen, försigtigt, men brådskande.
Derpå ett par hastiga, bestämda steg öfver golfvet, och hon kände sig bakifrån gripen om hufvudet af ett par starka, kalla händer.
— Ändtligen! hviskade han.
Hon svarade intet, hon gjorde icke motstånd — han var hennes herre.
L’Empereur disait que Duroc seul avait eu son intimité et possédé son entière confiance.
Mémorial de Ste Hélène.
Chez lui parler est le premier besoin ...
L’Abbé de Pradt (sur Napoléon).
Edmée hade uppbjudit hela sitt skarpsinne för att finna utväg att obemärkt kunna träffa sin älskare.
Bonaparte hade bedt henne derom, befallt henne att vara försigtig.
Han var alltid rädd för, till och med, när det blott gälde en öfvergående kapris och under det Direktoriets lössluppenhet var i sitt högsta flor, att någon skulle få minsta aning om hans intima affärer; nu, då det var fråga om den unga högborna flicka, han älskade så uppriktigt och häftigt, och som han på fullt allvar ville binda vid sin framtid, var han dubbelt noga.