Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Du har ju säd deruppe, dessutom!» tillade hon, vändande sig till sin man med ett förstulet blinkande, som jag dock rätt väl märkte.
»Ja visst!» svarade han, »i salen och gästkammaren – der ligger säd, men i gamla sängkammaren....»
»Nej fy! kära du, tala ej om det nästet!» inföll frun. – »Hade ändå gästkammaren varit ledig!
Men... gamla sängkammaren!» – och hon ryste, ryckande på axlarne.
»Der är således den allra värsta spökdansen!» sade jag, allt jemt skrattande, »der svänga de då om som allra bäst; och som jag var tvungen att resa ifrån en stor bal i Wenersborg, så skulle jag sannerligen önska att i natt få något surrogat derför.»
Och nu ropade jag helt kort och godt på min betjent, sägande: »Kom nu och tag mina saker, och följ med!»
Min gamla lärare, som kände mig, som såg att det var min fulla mening, och som dessutom insåg huru otrefligt det skulle blifva i den förfärliga trängseln, och att jag troligen på natten någon gång, om ej flera, skulle blifva väckt af barnskrik, – en så dräglig musik för en pappa sjelf, när det icke är allt för mycket, men så genom odräglig för alla andra, huru litet det än må vara; – min gamla lärare, säger jag, samtalade först litet och sakta med sin fru, och tog derefter en lykta, samt gjorde sig färdig att följa mig upp i det omtalade spökhemvistet, ty denna titel på den gamla byggningen låg på hvart enda drag af den förfärade fruns anlete, ehuru äfven hon gjorde sig redo att följa tåget.
Nu sattes det i gång.
Pastorn gick i spetsen, med lyktan i hand, och visade vägen; derefter följde min betjent väl lastad med alla mina effekter; så kom frun och jag, – och jag måste, till mitt beröm, och för att något lite skryta dermed, tillägga, att hon höll sig så nära mig, som hon det för anständighetens skull kunde; och som hon var rätt dejlig och söt, och jag en ung löjtnant – och sådana sällan nog afsäga sig ringaste ynnest-bevis af ett älskvärdt fruntimmer, utan tvärtom räkna sig detta till förtjenst och tro sig ofta ingifva damerna en öm känsla, när dessa åter endast närma sig dem af fruktan för hundar, kattor, råttor, onda kreatur och spöken – så var detta mig rätt behagligt.
»Harska sig icke så mycket och så tviflande och med så mycken säkerhet på sin sak, min unga krigskamrat!» afbröt Öfversten sig sjelf, seende bort åt en ung Löjtnant som icke tyckte särdeles om reflexionen, men så mycket mera om sin vackra granne. – »Kom ihåg, min unga man, att äfven jag har varit löjtnant, och har någon erfarenhet i saken!» tillade han, och fortfor sedan:
Tåget slutades med husets drängar, som buro den omtalade sängen; och under vägen hörde jag huru den ena halfhögt sade till den andra: »Så i alla dagar! skola vi nu upp i det otäcka förb. nästet än en gång i qväll.
Jag tyckte det kunde varit nog med en gång, det var inte för roligt det.»
»Åh kors,» svarade den andra, med litet dristigare ton, »nu ä’ du fälle inte så rädder, nu måtte väl ingenting kunna hända när vi ä’ så många som fem karlar och ett qvinfolk.»
Han hade verkligen rätt att blott ett enda qvinfolk var med, ty jag fick sedan veta, att af pigorna i huset ej en enda, hvarken med lock eller pock, stått att öfvertala att göra sällskap.
– Tåget fortsatte sin kosa öfver gården, och nu satte prestfar sjelf i den förrostade nyckeln till den gamla förstugu-dörren, men den ville icke gå omkring, på något villkor.
»Nu ha’ ni brutit sönder detta gamla, usla lås, när ni hemtade sängen i gästkammaren!» sade pastorn, förtretad, till drängarne, ty vi stodo imellertid under bar himmel, och det både blåste och snöade.
»Nej, käraste vän!» svarade frun, med af köld och räddhåga darrande röst, »förebrå dem icke detta, ty de hafva icke gått igenom denna gamla port, genom den bräckliga farstugan och stora salen, utan de togo helt behändigt ut ett fönster i gästkammaren, och togo den vägen ut sängen, som stod strax bredvid.»
»Ja så!» sade pastorn lakoniskt, »mina herrar drängar, trodden således att j skullen träffa på andar och gastar, om j gingen rätta vägen genom dörrarne, men jag skall berätta eder att det är just när man smyger genom fönstren, eller andra orätta vägar, som man möter dem der de finnas.»
Imellertid hade han lirkat upp låset till den gamla porten, som gnisslade på sina förrostade gångjern, och vi inträdde i en gammal förfallen förstuga, lik alla andra sådana.
Pastorn bad oss akta noga att ej nedfalla i de hål och vakanser efter tiljor i golfvet, som här och der uppenbarade sig; och frun tog ett kraftigt tag i den arm jag bjudit henne.
Salsdörren var nästan lika svår att få upp som förstugu-porten; och dit inkomna, funno vi ett stort, mörkt och förfallet rum, med halfnedramlad spis, hängande pappersremsor i fula festoner, öfverhöljda med damm och spindelväf, på väggar och i tak; golfvet lutade mycket åt fönstren, och dessa tycktes vara i allra sämsta skick.
Nästan öfver hela golfvet låg säd, hvilket var det enda ljusa och trefliga i hela rummet.
»Ack min bästa vän!» sade frun med ängslig stämma till sin man, »kunde vi icke ändå rödja bort de der ärtorne, eller hvad det är för slag, i gästkammaren, så att vår kärkomna gäst åtminstone kunde slippa att bebo »gamla sängkammaren.»
»Nej, min bästa vän!» svarade pastorn och styrde under tiden kosan åt venster, medan frun drog mig åt högra sidan, der gästkammaren var belägen, – »nej, det är ogörligt, och dessutom tror jag att man möjligtvis skulle kunna elda i den gamla sängkammaren; men, i gästkammaren åter, vet du så väl som jag, att kakelugnen är alldeles nedramlad.»
Detta var ett argument, icke godt att disputera i denna kalla årstid, och pastorn förekom mig dessutom, ty jag hade just föresatt mig att, kosta hvad det ville, bebo denna fruktansvärda »gamla sängkammare», emedan jag hade en otrolig håg att brottas med alla dessa andar, som man der förmodade; eller, allvarligare taladt – en stor åtrå att visa alla dessa menniskor, och min gamle lärare särdeles, mitt mannamod och min kallblodighet, båda delarne stödjande sig på det inrotade begreppet jag dittills haft, att andar aldrig gifva sig tillkänna för våra yttre sinnen, funnes de ock.»
Det var någonting i öfverstens ton, när han utsade detta ordet »dittills», som kom alla fruntimren att rysa och maka sig närmare sina grannar.
Hvad herrarne dervid kände, veta vi icke så noga, ty de kokettera då aldrig med sin terreur panique, funnes den än.
»När vi inkommo i den så allmänt förhatade »gamla sängkammaren», fortfor berättaren, »så blef jag helt förvånad, ty jag hade trott att detta rum skulle vara ett non plus ultra af elände och délabrement, men i det stället var det ett temligen hyggligt rum, der pastorns och pastorskans öfverflödiga möbler voro ordentligt uppstädade, och när nu den, af pigorna redan i förhand bäddade, sängen tillkom, fick rummet något verkligt trefligt.
Jag utbrast genast i loford öfver min tillkommande bostad, och i en viss förundran öfver att detta rum kunde vara så illa ansedt.
Frun släppte icke min arm, men pastorn sade skrattande:
»Ja, det är så mycket besynnerligare, som det är det enda drägliga rum här finns på hela stället, helst det har en ovanligt vacker utsigt; men ändå kunde jag ej förmå min kära hustru att midt på solklara sommardagen vistas här, när flugor, mygg och hetta höllo på att fördrifva oss ur de der kyffena der nere.»
»Bevare mig Gud!» svarade frun, och nu blef fråga om eldningen.
Pastorn undersökte sjelf kakelugnen och spjället; allt tycktes vara i temligen godt skick, och nu tillsade han en af sina drängar att skyndsamt gå efter ved och stickor.
De dröjde dock qvar båda.
»Nå så gå då båda två!» sade slutligen Pastorn, »det måtte ni väl våga, edra fega mesar.»
Misstänksamt och skyggt sågo de ut åt den gamla salen som de skulle passera; men sedan frun antändt de medhafda ljusen, sedan de fått lyktan till sin disposition och upplysning, och sedan min betjent – en modig krigsbuss och ryttare lika som jag – gjort sig redo att följa dem, bar det ändteligen utaf.
»Hu!» sade frun, när alla dessa trenne karlar afmarscherade, »skola vi blifva allena här!»
Då började både jag och hennes man hjertligt skratta, och hon skämdes slutligen för sin feghet och började skratta med.
Men nu återkommo drängarne med ved; och jag hann icke att, som jag egentligen ämnat, under deras frånvaro fråga om orsaken hvarföre detta rum var så illa beryktadt, – något som särdeles väckt min nyfikenhet.
Först slog röken fram ur kakelugnen, sedan der blifvit eldadt, men sedan brann det förträffligt; och när brasan sprakade som bäst, proponerade pastorn att vi skulle gå ned till den väntande aftonmåltiden.
»Jag ser på dig, min gosse,» sade han till min betjent, »att du allena vågar vårda elden här inne!»
»Ja bevars!» genmälte denne, »om det än vore hela natten igenom.»
»Åh, vi skola väl dröja hos harrn! sade drängarne, som nu äfven ville visa sig modiga, och jag tror visst att min betjent åtminstone ej afslog anbudet.
Vi gingo emellertid ned, och frun drog ett djupt och godt andetag, just då hon och jag kröpo in genom den låga dörren till deras lillepytte-boning.
Inkomna i »sällskapsrummet» var bordet väl och inbjudande dukadt.
Maten var dock icke intagen, utan frun aflägsnade sig genast, förmodligen för att derom bestyra, och jag blef allena med pastorn.
»Min gamla vän!» började jag genast, »gör mig den tjensten och säg mig orsaken hvarföre man tagit mitt tillkommande sofrum i en sådan afsky.
Jag kan icke förneka att detta väckt min nyfikenhet; men jag försäkrar, och tror mig till eder knappast behöfva försäkra,» tillade jag skrattande, »att hvad orsaken än må vara till denna misskredit, så kan det på intet sätt rubba min föresats att bo der, eller ens gifva detta rum något lyte i mina fördomsfria ögon.»
Pastorn såg sig om, för att försäkra sig att han ej hade några lyssnande pigor att befara, och derefter började han i en låg, underlig ton:
»Åh, det är i anseende till en gammal händelse som man påstår tilldragit sig der för många, många år tillbaka, men om hvilken jag just icke gerna vill tala, af orsaker som du snart skall få veta.
Om traditionen säger sanning, så var händelsen högst ohygglig, ty man vill veta att en gammal prest-enka här mördat sin son och sin sonhustru af ondska och afund, för att de nu voro de regerande i huset, sedan sonen blifvit af församlingen vald efter faderns död; och man påstår att den gamla frun, plågad af onda andar, och utan ro i grafven – går igen, som allmogen säger, hvar enda natt i detta rum, der denna illgerning skulle föröfvats, der man dessutom hör hennes offers qvidande, och många andra ohyggligheter.
Huru nu härmed må vara, lemnar jag alldeles derhän, men säkert är att när vi hitflyttade för tvenne år sedan, stod min hustru ej att öfvertala till någon inflyttning i detta gamla hus, ehuru församlingen då ej ännu var alldeles ense om det skulle rifvas, ombyggas eller blott repareras.
Men min hustru föreställde mig med hela den qvinliga vältaligheten och öfvertygelse-förmågan, hur mycket besvär det skulle blifva att först etablera oss der, och sedan här; och hon, annars mycket eftergifven och lätt att leda, var i detta fall så envis och enträgen, att jag mycket väl förstod, att till hennes obenägenhet voro skäl dem hon just icke androg som de vigtigaste, men hvilka dock vägde mest i vågskålen.
Det fick blifva dervid; och när vi hitkommo, hade man en sådan respekt för detta gamla, nedruttnade hus, och framför allt för detta, det enda brukbara rum deruti, att jag mången gång både skrattat och varit ond derför, samt slutligen verkligt började lyckas att öfvertyga Elise om orimligheten af hennes räddsla och göra tjenstfolket något begripligt deras vantro.
Men sedan i fjol höstas har denna räddhåga och vidskeppelse olyckligtvis tagit en alldeles ny frisk fart, och en ledsam omständighet gör att jag hädanefter alltid – åtminstone på en längre tid – får litet svårt att åter inpregla någon fördomsfrihet för detta gamla ruckel, utan är jag ganska glad att det till våren rifves ned, för att sedan alldeles nybyggas, ett långt stycke längre in i trädgården, för att få större och rymligare gårdsrum.»
Jag var, som man väl kan tänka, särdeles nyfiken att få veta hvilken underbar tilldragelse som ånyo injagat denna förfärliga spök-räddsla för »gamla sängkammaren», som jag nu fann råda i hela huset, hos min gamle lärare undantaget.
»Jo,» sade han, med ändå lägre röst än förut, »jag skall väl äfven derför redogöra: saken var den, att jag hade en gammal skol- och akademiekamrat som i ungdomsåren var mig mycket kär, och i hvars föräldrars hus jag njutit mycken godhet och välvilja.
Men våra banor skiljdes alldeles åt, när jag började min kondition i dina föräldrars hus; dock kände jag alltid en ljuf efterklang af vänskap och tillgifvenhet för honom i mitt hjerta.
Han var emellertid blifven handlande, och råkade förlidet år att komma på stort obestånd, invecklande en hel hop menniskor i ett föga hederligt falissement, mera af missräkning, slarf och obetänksamhet, samt några tillstötande oförutsedda olyckshändelser, än egentligen af elaka och nedriga afsigter.
Men de som förlora sina penningar, se sällan till de mer eller mindre förlåtliga orsakerna dertill, utan mannen hade väckt stor ovilja, och satt nu häktad, väntande att dömas till något nesligt straff.
Imellertid lyckades det honom att nästan med lifsfara komma undan både bevakning, häkte och uppbragta kreditorer; och på sin rymning till Norrige, kom han förklädd hit en afton förliden höst, och bad oss om tak öfver hufvudet blott för en enda natt; men som man redan var honom på spåren, och slog efter honom just i denna trakten, måste han nödvändigt döljas, på ett eller annat sätt.
Jag var icke i stånd att neka honom detta; ty, ehuru strängt laglydig man gerna vill och bör vara, så hafva dock hjertat, vänskap, tacksamhet och ungdoms-reminiscencer äfven sina lagar, som icke heller vilja vika åt sidan eller gifva med sig.
Min hustru, som äfven kännt honom i fordna dagar samt bibehållit vänskap för honom, blef nu betagen af det vanliga, hvarken på förnuft eller förnufts-lagar byggda, qvinno-medlidandet, och som hon numera ej hyste så stor fruktan för den gamla byggningen, föreslog just hon, att vår olycklige gäst skulle taga hus derstädes.
Under skymningen släppte vi in honom genom fönstret, och sedan buro vi mat och andra förnödenheter till honom samma väg – allt utan att någon af tjenstfolket anade det ringaste deraf.
Mannen hade alltid varit en orädd, glad och »toujours» karl, samt skrattade uppenbart midt i sitt betryck, när Elise, äfven skrattande, bad honom samla mod och stå på sig, ty hans sofrum var allmänt beryktadt såsom spök-kammare.
Allt detta passerade en lördags-afton, och jag satt länge uppe denna samma afton, för att sluta en predikan för morgondagen, hvars fulländande min stackars väns ankomst afbrutit.
Jag lade mig således något sent, grubblade mycket på om jag egentligen gjort rätt eller orätt, kände tyngden af detta, det svåraste af alla tvifvel, somnade först mot morgonen och steg således äfven upp senare än vanligt.
Min första tanke gällde den stackars flyktingen.
Jag skyndade att kläda mig, och ilade till honom; men huru förvånad blef jag icke, när jag fann rummet tomt, fönstret utslaget samt stående vidöppet, och flera af min väns effekter glömda på bordet.
Dessa rafsade jag i största hast tillsammans, helst jag hörde röster nalkas, och icke ville att man skulle se mig der jag då var.
Jag lyckades med möda att komma undan, ty strax derefter fick jag se mitt eget tjenstefolk, hvilka, nästan alla med bleka anleten och under ett besynnerligt doft men ifrigt samtalande, valfärdade till detta samma öppna fönster, utanför likväl.
På en omväg gick äfven jag dit, och frågade, med låtsad förvåning, hvad de gjorde här, samt hvem som slagit sönder fönstret, etc.
Först svarade mig ingen, men slutligen grep en gammal piga – som vi haft i flera år – sig an och började berätta:
»Jo, vet herr pastorn, här har varit ett fasligt regemente i natt, och nu kan pastorn aldrig mera säga, att spökeriet här i byggningen är bara skrock och vidskepelse, barnsagor och sådant mer, ty nu har man inte allenast ett utan många vittnen derpå.
– Jag bad henne tala tydligare,» – fortfor min gamla vän, – »och med ledsnad öfver att ej genast kunna förklara allt detta för det församlade och konsternerade folket, och med någon förvåning öfver att ej alldeles kunna det, ens för mig sjelf, afhörde jag nu drängarnes berättelse.
Dessa hade nemligen den föregående aftonen varit ute på någon liten dans eller »rolighet», som de sjelfva kallade det, och återkommo omkring midnatten genom trädgården, för genvägens skull.
Redan på långt håll hade de tyckt sig se ljus flämta från det gamla sängkammar-fönstret, och de sade sig icke varit vid bästa kurage när de kommit närmare, ty deras väg gick nästan förbi det norra hörnet af gamla byggningen, der detta rum just är beläget.
Men deras förskräckelse hade ej haft några gränser när de slutligen, trafvande allt hvad de förmådde, ändteligen voro alldeles invid fönstret, och de då tydligt sågo rummet upplyst, fast det i en hast blef kolmörkt, då de der deremot hörde »jemmer och tandagnisslan, tjutande och hväsande, kedjors rasslande och släpande, samt sluligen sågo – ja, tydligt med öppna ögon sågo – icke en, utan alla tre drängarne – huruledes sjelfva Skam, med horn på hufvud och knän, samt hästhof och allt sitt »vanliga tillbehör», slagit upp fönstret så att det fallit i tusen bitar, hoppat ut derigenom, och sedan alldeles som sjunkit under jorden.»
– Jag låtsade ej sätta minsta tro till deras ord,» fortfor pastorn, »och för att bevisa dem deras öfverdrift, frågade jag huru de i kolmörker kunde se allt detta, hans horn, hästhof, etc., men de svarade mig genast, att ur »Skams» mun stod en mörk, blåaktig eldslåga, som upplyste honom fullkomligt, tills han försvann.
Jag låtsade väl le åt och betvifla alltsammans, men inom mig var jag högst förvånad öfver denna min stackars gästs besynnerliga flykt, helst vi kommit öfverens att han om morgonen skulle få en häst, som han sedan kunde lemna till en af mina bekanta, på sjelfva gränsen.
Men sedan,» fortfor min värd, efter en liten paus, »sedan fick jag nöjaktig upplysning från min flyktade vän:
Han hade fruktat ljusa dagen och länsmännens klor, samt begifvit sig åstad, ju förr dess hellre.»
»Här slutade min gamle vän och lärare sin berättelse; men jag, som kände honom så väl,» – fortfor vår förtäljande öfverste – »tyckte mig i hans drag läsa en viss förlägenhet, en åstundan att ombyta ämne, eller åtminstone en obetydlig benägenhet att fortsätta detta.
Vi tego en stund; men – skall jag bekänna det för eder, mitt herrskap! – nyfikenheten öfverväldigade mig slutligen, och efter vår besynnerliga tystnad tog jag så här till orda:
»Min bästa vän! nu förstår jag fullkomligt alla omständigheterne, både af spökeriet och hvarföre man befinner sig jäfvig uti att kunna rätt förklara det för husfolket, men en enda sak – förlåt mig det – är och förblifver mig dock mörk och obegriplig; en enda sak finner jag icke nyckeln till, och det är huru din hustru, den kloka och fördomsfria pastorskan, som dessutom vet hela den naturliga orsaken till det sista förmenta spökeriet, huru äfvenväl hon kan dela folkets inrotade förskräckelse?»
Min värd teg en stund, och skrufvade under tiden fram och åter på locket af sin snusdosa; men då jag ännu en gång uppmanade honom att nöjaktigt förklara mig denna gåta, sade han, med en ännu långt lägre röst, och med något doft deruti, som skulle kommit eder, mina damer, att kanske något litet rysa!» – (de ryste alla öfver en bank) – »jag ser det, jag är fångad i mina egna nät, och måste äfven ut med det ledsamma slutet af allt detta.
Jo, här har du nu verkliga förloppet:
Med stor ledsnad öfver denna obehagliga natt-händelse, som vi visste skulle göra mycket buller och uppseende och väcka åtskilligt prat i orten, samt med stor oro öfver vår olyckliga väns öde, som svårligen i natt och mörker kunnat reda sig i en djup och vild, för honom alldeles okänd skogstrakt, afvaktade vi otåligt någon underrättelse från honom, utan att dock kunna fråga någon, eller ens veta hvartåt vi skulle ställa någon efterspaning.
Men döm nu om vår förvåning och smärta, när jag slutligen och ändteligen mottager ett halft ohöfligt, halft vansinnigt bref från den arma flyktingen.
Han tackade mig ingalunda för mitt »förb. nattqvarter», försäkrade att han aldrig i sin lefnad utstått sådana »helvetes qval som denna fördömda natt, bland spöken, andar och gastar.» – Hans bref var högst förvirradt, och med stor grämelse hafva vi sedan erfarit, att han allt ifrån denna olycksaliga natt varit mer och mindre rubbad till förståndet, och nu så galen att man nödgats innesluta honom på ett dårhus.»
Pastorn teg en liten stund, och jag hade heller ingen håg att tala, men ändteligen återtog han ordet.
»Jag för min del,» sade han med eftertryck, och nästan alldeles med samma ton som han i fordna dagar brukade, när han som lärare ville öfvertyga mig om något som jag icke var rätt fallen för att tro eller fatta, jag för min del, som omöjligen kan förmå mig att sätta tro till någon vidskepelse eller någon menniskornes gemenskap med onda andar – jag för min del tror att vår väns vansinne just i detta ögonblick, af någon tillfällighet, kanske möjligtvis af någon oss okänd skrämsel, som haft högst naturlig orsak, om man vetat den, just i denna stund tog sin början, och att han – hvars inbillning dessutom var uppjagad af mångahanda dystra föreställningar vid den tidpunkten – verkligen trodde sig se och höra allt hvad han nu oupphörligt vurmar om.
Men min stackars hustru, annars så klok, och – som du säger – äfven fördomsfri, hon har helt andra griller i sitt hufvud, och om hon med en viss ovilja alltid betraktat den »gamla sängkammaren», så ser hon den nu med en oöfvervinnelig afsky och fruktan; och jag är rätt glad», – fortfor pastorn, – »att en sådan karl som du kommer och visar henne sin orimliga barnslighet i detta fall, men gladast är jag i alla fall,» fortfor han, och steg opp från sin plats, »att hela rucklet blir nedrifvet, bara vi få första vårdag.»
Här slutades min väns berättelse, och nu kom värdinnan och straxt derefter afton-måltiden, som gjorde henne stor heder, och hvaraf jag lät mig smaka med en ung resenärs vanliga, goda och förträffliga aptit.
Min gamle heders-vän och jag drucko flitigt om med hvarandra af en flaska gammalt ypperligt vin, och ända tills minsta skymten af »gamla sängkammaren» och dess luftiga innevånare – förglömdes.
Först när jag efter slutad måltid, och långa interessanta samtal derefter, skulle taga godnatt, såg jag på fruns bleka kind och darrande läppar, att hon hade haft den i lifligare åtanka än vi män.
»Vi män!» upprepade den unga fru D., med ett litet hånskratt.
– »Min Gud hvad de alltid stoltsera på sitt mannamod, äfven om harhjertat skulle sitta i sjelfva halsgropen, och de ej kunna andas af lutter hjertklappning och ängslan, ty medgif nu, bästa öfverste W., att, så krigsbuss ni var, och husar med sabel vid sida, och pistoler i bälte, kartusch och sabeltaska, så – kände ni eder dock rätt illa till mods, rätt obenägen att låta kommendera eder:
»framåt marche!» när det ändteligen skulle bära utaf till den der horribla »gamla sängkammaren» som jag icke ville beträda med min minsta fot, fick jag än derföre alla Moguls skatter.»
»Schyt!» ropades från alla håll, ty allas nyfikenhet var i hög grad spänd, att få veta huru öfversten tillbringade denna länge omordade natt.
Men öfversten fortfor icke med sin berättelse, utan vände sig till fru D. så godt han det kunde, i det mörker som nu nästan totalt var för handen, ty elden i kaminen var längesedan bortdöd, och månan drog sig då och då bakom ett tjockt snömoln, för att dess emellan likväl, så mycket klarare frambryta, men nu var den gömd.
»Ja, min bästa fru D.», sade öfversten med en ton som uti sig hade något ovanligt, »skall jag nu verkligen bikta mig för eder och alla dessa andra värda bekanta och vänner, så måste jag tillstå och bekänna, att jag aldrig i min lefnad hade kännt mig sämre till mods, än när jag – med raska steg, superb hållning och under skratt och skämt – följde min värd, som ånyo vägvisade mig till mitt redan kända sofrum.
Men, väl dit inkommen, vek en stor del af de obehagliga känslorne, ty der var rätt trefligt, varmt och ljust.