Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men trots censuren, var det just denna vers, som oupphörligen upprepades af kadetterna, och det till guvernörens och befälets stora förskräckelse.
Guvernören, framlidne general Lefrén, fick strax en sömnlös natt och fick ännu flera, när Ridderstad, vår nye Körner, utom i en mängd kalendrar, äfven började skrifva i det fördömda Aftonbladet, och dertill på köpet med sina eldande »tidsrunor» helsade sjelfva julirevolutionen.
Ändtligen lemnade Ridderstad Carlberg till vederbörandes stora glädje, en glädje dock af kort varaktighet, ty Wilhelm v.
Braun var i farvattnet och högg uti just der Ridderstad slutade och den sista villan blef ej en bit bättre än den första.
Återigen: ställning och rätning för det nya tidehvarfvet!
Det var sprängsatsen N:o 2 för den gamla militära kastanden.»
Huruledes
Ridderstad kom att från skaldebanan, militärbanan och publicistbanan, äfven taga plats bland romanförfattarnes leder.
Sedan vi i anförda ungdomsfriska målning följt styckets hjelte på hans ungdomsfärd, och dessförinnan sett honom uppträda vid Aganippens gyllene högtidsdag, så är det nu tid att komma till fullbordan af det löfte, som då blef uttaladt.
Men ännu en gång gör jag halt, emedan det förekommer mig som om jag vid den omtalade Björköhögtiden tagit Ridderstad nog mycket för mig sjelf.
Sanningen är emellertid, att en med honom synnerligen beslägtad qvinno- och skaldeanda blef för honom en högeligen intressant bekantskap, ehuru af kortare varaktighet.
Det var nemligen den liffulla skaldinnan Eufrosyne, som med sin oskyldiga mani att imitera George Sand, visst icke i denna ryktbara författarinnas läror utan omtalade sätt, mötte Ridderstads glada galanteri i fullkomlig samklang, och jag förmodar, ehuru jag ej vet det, att poeten höll sig framme då poetissan med sin svit af unga skalder höll en frihetsfest på Mosebacke, dit hon väl dock följdes af den person, som alltid presenterade henne i sällskapslifvet, nemligen Adolf Ivar Arwidson, hvilken ock vid behof påsatte en fruntimmersmössa, för att kunna tillbörligt tjena som äldre dam och förkläde för de yngre.
Icke att Eufrosyne var så ung, men ändå ...
Arwidson var sjelf en så glad och treflig själ.
Det är icke af glömska som jag förbigått två unga damer, hvilka man frågat mig om och som under hela Aganippiska förbundets tid bidrogo att förhöja dess angenäma, glada stunder, den ena med sin sång, den andra med sitt pianospel.
Den första, mamsell Emelie Holmberg, som jag vill minnas sedan hette Hammarsköld, kom till Amerika, der man af tidningar såg att hon med sin röst gjorde lycka, den andra, som jag mycket väl kände, hade mindre lyckliga öden, hvilka jag dock icke alls finner tillhöra dessa blad; men vid den tiden, innan ödesdigra skiften infunno sig, ansågos båda med rätta som förtjusande unga flickor, hvilka Ridderstad icke bar på sitt samvete att han förbisåg.
Ridderstad var emellertid redan då gift man, och kunde derför saklöst utan fara att blifva ansedd som à prendre göra sig artig och omtyckt.
Han var då löjtnant vid
Helsinge regemente, men gjorde sig städse till pligt att aldrig föra en enda kylig flägt med sig från den högre norden.
Men nu komma vi då på allvar till hösten 1846, då
Ridderstad redan tagit afsked från sin militärtjänst, blifvit publicist och utgaf Östgöta korrespondenten, hvilken han mottagit efter Palmér, som grundlagt denna tidning.
Det var en eftermiddag – naturligtvis vid Humlegården – jag hade under några dagar ej varit rätt frisk, men låg nu fullklädd ofvanpå sängen.
Jag brukade i alla fall ofta nog den tiden, då jag kände det svårt att i följd af närsyntheten sitta djupt tryckt mot skrifbordet, att vid strängt arbete skrifva halfliggande.
Papperet lades öfver en tunn bok, som jag kunde hålla upp till ögonen.
Men manuskriptet blef särdeles otydligt, och derför fick jag alltid diktera derur till renskrifning.
Numera, då jag ibland arbetar, skrifver jag alltid sittande vid bordet, men med så stor stil att den får passera som renskrifven.
Jag kan, tyvärr, ej vidare låta någon annan renskrifva åt mig, emedan mina ögon ej tillåta mig att läsa det med fin stil skrifna.
Det var blott min mans stil, jag kunde läsa, och då fingo vi ändå mången gång skratta åt att jag emellanåt ej kunde taga reda på mina egna meningar.
Den ifrågavarande eftermiddagen hade jag haft en dylik skrifning, då Mellin kom att afbryta mig, för att afbörda sig ett budskap från Thomson, som då endast lefde och rörde sig i den blifvande »nya parnassens» förspel.
Detta var innan vi hade den sammankomst, som är beskrifven i Almqvists skizz.
Nu tänkte Thomson oupphörligt på anmälan och fick aldrig nog många namn.
Min man hade skaffat en stor del, Mellin en annan del, men det syntes förläggaren ej nog, och nu kom Mellin, som för gammal bekantskap sluppit in till mig, med förfrågan om jag skulle ha något emot om Thomson vände sig till friherrinnan Knorring.
»Derom har han ju redan frågat mig», svarade jag, »och jag upprepar att jag ber honom handla alldeles som han behagar.
Jag tror dock att han ångrar sig om han gör det.
Hon skall naturligtvis alltid anse sig såsom tillhörande parnassen, men icke till »kotteriet».
Huru är det med hennes resbeskrifning i Jönköpingsbladet.»
»Den», svarade Mellin, »går icke nu längre.
Man vet ej hvarför, kanske fortsättningen icke är färdig.
Emellertid är det ej origtigt af Thomson, tvärtom, att skaffa så många namn som klinga och äro lämpliga.»
Thomson, upprepar jag för tredje gången, gör som han behagar i sin sak.
Men då måste han väl bjuda henne samma honorarium som han ger mig ...
Tacka Gud om hon ändå vill skrifva i samma bibliotek som jag.
I öfrigt måtte det väl finnas någon författare ännu qvar att öka glansen och volymantalet med!»
»Nej, jag kan ej påminna mig någon.»
Mellin såg helt fundersam ut.
I det samma hördes en liflig röst utifrån min mans rum, der han höll som trägnast på med ett korrektur.
»Nu», utropade jag, »får jag en lysande idé.
Är det ej Ridderstads röst?
Vi äro räddade.»
»Huru så», inföll Mellin.
»Icke skrifver
Ridderstad romaner.»
»Det gjorde ju ej vi heller innan vi börjat.
Jag har haft så många grundliga samtal med den poetiske och intelligente mannen, att jag är säker att blott han får idén och viljan till en sådan verksamhet, så skall han bli en läst romanförfattare.»
»Ridderstad är här och han begär att få buga sig för värdinnan», sade värden i dörren.
»Han får
Mellin till att börja med – sedan kommer värdinnan ut till herrarne.»
»Men korrekturet», invände husets och författarinnans herre.
»Du vet ju att det är ditt eget arbete och att det skall afgå på posten till Norrköping ...
Dessutom, när du är klädd kan du ju taga emot Ridderstad lika väl som Mellin.»
»Mellin är prest!
Och håller just nu på att mottaga min bigt i en kinkig litteraturfråga» ....
»Nådigaste fru värdinna, låt mig vara med», bad Ridderstad, och så släppte Mellin in honom, hvarefter min man, för att vara i fred med korrekturet, förbehöll sig en god halftimme, då vi alla sedan kunde få komma ut i salen, der mamsellen under tiden skulle rangera om tillbörlig förfriskning.
Jag måste gifva efter.
Ridderstad är just nu särskildt välkommen.
Vi behöfva edert namn först och främst, och sedan er penna, som jag garanterar kan lemna en roman för Thomsons blifvande bibliotek
Nya svenska parnassen.»
»Och jag lemnar mitt höga bifall till förslaget», försäkrade Mellin, »hvilket vill säga att jag tror på författarinnans omdöme i den här qvistiga frågan.»
»Och jag», menade Ridderstad, på den tidens galantaste grannlåtsspråk, »rullar mig i stoftet för en så vacker prospekt af min litterära framtid.
Men en roman – den fruktar jag att jag dock får säga nej för.
Ja, så vida det icke är skämt, så säger jag verkligen nej.»
»Här är icke alls fråga om hvarken skämt eller nej.
Jag har, såsom en skriftställarinna egnar och anstår, min blick för sådant, och jag är lika säker på att löjtnant
Ridderstad kan skrifva en roman som jag är säker på att det är min pligt att öfvertala er dertill.»
»Men huru kan det vara en pligt.»
»Det lemnar jag Mellin att förklara.»
»Jo, ser du broder.
Vi ha icke mer än en dam i vår krets, och som Thomson, vår hederlige förläggare, visar mycket afseende på att icke göra henne emot, så drager han sig för att skrifva ett bönebref till Kusinförfattarinnan, som f. d. fru F. tror icke skulle gifva Thomson annat än afslag, eller möjligen något alternativ som han ej kan gå in på.
Då Thomson emellertid vill ha flera namn i anmälan, ehuru det verkligen redan är många, måste vi skaffa ett nytt lämpligt, och så kom du just som du vore kallad att ingå i ringen.»
»Men allvarsamt taladt, jag kan det icke, nådigaste fru författarinna, jag måste afslå.»
»Har Mellin någon lista på sig, annars finnes det en i nästa rum.»
»Jo, här är min lista.»
»Det är bra, och här är mitt bläckhorn och min penna, och då vi nu ha att göra med en blifvande romanförfattare, som jag profetiskt förutsätter icke har någon ringa framtid på den banan framför sig, så beder jag honom, att han med sin vanliga ridderlighet tror på hvad ett fruntimmer säger.
Se så, räck mig nu handen, herr broder på parnassen, och tag pennan.
Tro mig, jag skulle vara ur stånd att söka öfvertala någon man eller qvinna till ett dylikt företag, om jag ej inom mig kände att det, förutsatt som det första, skulle gå väl hos allmänheten.»
Ridderstad var besegrad.
Han hade i sitt hufvud många, många volymer romantiska idéer, så att han endast behöfde välja, och hans historiska kunskapskällor satte honom i stånd att, om han så ville, kasta ankar just i en sådan hamn.
Värden i huset blef ej litet förvånad då han senare fick kunskap om det stycke arbete, Mellin och jag utfört.
Och Thomson blef visst icke heller missbelåten, ty blotta titeln på Ridderstads första roman var ordentligt en hel tysk mystifikation – »Svarta handen».
»Se så» sade jag, då herrarne aflägsnat sig, »nu hoppas jag vi besparas den förtreten att få ett afslag från fru Knorring.»
»Åh, var ej säker på att icke Thomson skrifver», menade min man, i det han räckte mig sista korrekturet af Enslingen på Johannesskäret.
»Det gör han med all säkerhet icke, åtminstone ej utan att säga mig till.
Gud vet, och det vet du också, att det icke kommer af någon afund från min sida, som jag ej med värma omfattar Thomsons förslag.
Men jag tycker att det är en onödig förödmjukelse att få ett afslag.
Om jag kunde tänka mig, att hon ville skrifva, hvem skulle då vara gladare än jag att se oss arbeta i samma bibliotek.»
»Så går det kanske, jag anar att Thomson skrifver.»
Detta passerade 1846.
Och först 1878 för några veckor sedan erhöll jag upplysning om hvem som hade haft rätt af oss.
Något om brefvandringen.
»Nya svenska Parnassen» både började och slutade.
Den började enligt sin bestämmelse med året 1847, och afslöts med året 1848, också enligt sin bestämmelse, utan att jag under dessa två år hörde omtalas några andra författare än de uppgifna, och ej heller några andra litterära relationer.
Det är nu 30 år sedan dess, trettio år, hela trettio år ...
Och ändå var det icke för sent att erhålla en viss tillrättavisning öfver min tro.
Men få se om jag i visst afseende haft så orätt!
För några veckor sedan samtalade jag en dag med en person, som här i Stockholm eger en ganska betydlig autografsamling, till hvilken i öfrigt både min man och jag måst lemna månget bidrag.
Det är så svårt att neka, då det icke gäller en sjelf.
»Finnes något lämpligt angående löjtnant Ridderstad», frågade upptecknarinnan af dessa minnen, som förut gjort lån från samma källa.
»Nej, icke om honom, men det finnes ett bref ifrån honom, deri han gör samma fråga i omvändt förhållande.»
»Då, menade jag, är kanske äfven han sinnad att skrifva öfver gamla författare; till hvem är brefvet?»
»Till Thomson, och brefskrifvaren begärde likaledes upplysningar om de öfrige författarne, som skrifvit i »Nya Svenska Parnassen», emedan, som han anmärker, en förläggare vanligen känner mer om författare än någon annan.»
»Det är en lika klok som fullkomligt sann anmärkning.
Hade Thomson nu lefvat, skulle jag fått månget drag af honom.
Men huru har detta bref kommit så på villoväg?
Thomson lefde många år i Malmö, der han dog.»
»Ja, men der fans en auktion efter honom.»
»En auktion?
Icke hafva väl alla de bref, Thomson från olika författare mottagit, blifvit sålda på auktion?
– Jag erinrade mig bref skrifna till honom medan det hette »fru F.», och jag blef temligen ledsen.
»En del af Thomsons bref» – svarades mig – »blefvo uppbrända enligt hans förordnande, men en del såldes och en kommissionär inropade några, hvilka kommo hit.»
»Det finnes således flera?»
»Icke från löjtnant Ridderstad, men ett från friherrinnan Knorring.»
»Huru! ett bref från henne till Thomson, hvilket årtal?»
»1846.
Hösten förrän »Nya Svenska Parnassen» började utgifvas.»
Thomson hade således ändå skrifvit, fast jag ingenting hört; och han hade också fått ett svar, hvarom jag heller ingenting hört.
Och nu efter trettio år skulle dessa gamla historier uppdyka just när jag författade den sista skizzen.
Jag fick löfte om att se brefvet och erhålla en afskrift.
Men medan jag afvaktade detta löfte sysselsatte jag mig med undran öfver hvem, som kunnat råda Thomson att skrifva så der i 11:te timmen; brefvet skulle vara dateradt i slutet af november, således mycket långt efter den skildrade första sammankomsten hos Thomson.
Det som dernäst förundrade mig var att svaret hållits hemligt för mig, för hvilken Thomson eljest berättade allting.
Jag kom då plötsligt ihåg, att samma person, som egde denna autografsamling, en dag nämnt att i densamma fans en lista på de skriftställare, som skulle lemna bidrag till detta bibliotek, och att denna lista var af Almqvist.
Då reflekterade jag ej deröfver, herrarne satte något hvar upp listor.
Men nu vid förfrågan fick jag genast veta att på denna Almqvists lista stod:
Friherrinnan Knorring.
Således möjligen Almqvist?
Han, som i sin väl bekanta skarpa satir Tråkigheten på besök, gjorde kusinförfattarinnan så mycken förargelse!
Var det äfven Almqvist, som kunnat råda Thomson till en alldeles onödig tystnad?
Här införes nu sjelfva brefvet, hvars intryck, som blef mycket olika det jag väntade, jag sedan skall nämna.
Skara och Skålltorp den 29 nov. 1846.
Tacksam mottog jag
Tit. ärade af den 23 med uppmaning att lemna bidrag till det nya litterära företaget, och deruti skulle jag gerna efterkomma Tit:s önskan, om jag egde någonting färdigt eller såg mig i stånd att snart få det, men hela detta år har jag dels gjort en längre resa i utlandet, dels legat sjuk och gör det ännu, har således icke en smula att lemna i roman- eller novell-väg, utan endast mina reseminnen, affattade i bref till hemmet, och hvaraf en del eller början är tryckt i Jönköpingsbladet i höst för ro skull och för att lemna några vänner och bekanta i dessa trakter notiser om vår högst angenäma resa, utan att behöfva skrifva särskildt till hvar och en.
Men som Jönköpings-bladet är en föga läst landsortstidning, har jag ämnat utgifva dessa anteckningar, både det som varit tryckt och den andra hälften, som icke varit tryckt och som innehåller vårt vistande i München, afresan derifrån, vårt vistande i Stuttgart just när dess nya teater öppnades och nationalfesten då, samt vidare: våra längre vistelser i Heidelberg, Frankfurt under messan, Cöln etc. och hela Rhenfärden upp till Arnheim, och hemfärden från Amsterdam öfver Hamburg och Köpenhamn.
Skulle Tit. vilja hafva detta, det vill säga det otryckta under de vilkor Tit. erbjudit, samt det tryckta med någon rabatt, så tror jag mig snart kunna blifva färdig dermed, ty egentligen är dervid ej annat att göra än plocka bort något och tillägga annat samt rätta de otaliga och meningsförvridande tryckfelen i det redan tryckta, samt litet ordna det otryckta.
Men kanske gillar Tit. ej annat än romaner, noveller och noveletter m. m. dylikt, ehuru jag och många med mig tycka vida mera om en smula ren, osminskad sanning och verklighet, än dessa eviga inbillningsfoster, som blifva allt sämre och sämre ju flertaligare de äro, och himlen vet när jag härnäst dermed befattar mig, säkerligen blir det ej förr än jag känner denna ovilkorliga och oemotståndliga håg att affatta mina tankar i skrift, som är det nödvändigaste vilkor för all dikt, ty än aldrig har jag forcerat min penna, utan den är fri som fogel i luft.
Men gifver Gud helsa och krafter, så tör nog hågen återkomma, och om jag då fulländar något af allt det som ligger påbörjadt eller skrifver något nytt, så kan jag ju lika gerna lemna det åt Tit. som åt någon annan, ehuru Tit:s erbjudna honorarium är ganska ringa mot hvad jag har fått; och skulle formatet blifva än större och arket således ännu drygare, så blef det bra litet.
Men derom är tid nog att tala när jag har något färdigt, och så noga eller snål på vinst är jag dessutom icke, helst jag alltid varit nog lycklig att få skrifva för mitt nöje och aldrig af behof.
Skulle nu Tit. på dessa vilkor vilja begagna min signatur, neml. »Författarinnan till Kusinerna» (icke mitt namn som jag än aldrig utsatt), i sin prospectus, så är jag icke deremot, men någon egentlig förbindelse vågar jag visst ej afgifva under så fatta omständigheter.
Med tillönskan att företaget måtte slå väl ut,
och med en anhållan att snart få veta om Tit. vill begagna mina reseminnen, då jag oförtöfvadt skall sätta dem i ordning till tryckning, får jag tacksamt och högaktningsfullt äran teckna
Sophie v.
Knorring.
f. Zelow.
Den känsla, som fick öfvervigten då jag läste detta bref, var en upprigtig glädje, men på samma gång en upprigtig ledsnad öfver att jag ej blifvit i tillfälle att öfvertala Thomson att intaga hennes reseminnen i det nya biblioteket.
Jag hade misstagit mig fullkomligt då jag trott, att hon skulle afslå anbudet, och gladde mig storligen åt, att jag haft orätt.
I trots af att hon just i dessa första reseminnen förklarat att hon ej i Tyskland hört omtalas en viss svensk författarinna, hade hon dock sedan af en verkligen ädel känsla velat skrifva i samma bibliotek.
Och säkert hade hon äfven härigenom velat med en vänlig varm hand öfverstryka vissa små kyligheter.
Huru innerligt ledsamt att detta närmande ej hann längre.
Och huru deremot innerligt lyckligt att jag, innan jag kände detta bref, så talat om henne i de föregående bladen, att jag icke behöfver önska dem oskrifna.
Hvad min gamle vän Thomsons tystnad beträffar, var det bestämdt något slags missförstådd grannlagenhet å hans sida.
Det var troligen hans högra hand, Arwidsson, som afrådde honom att bland romanerna införa en reseskildring, och sedan torde han, att döma af brefvet, ha gjort för lågt anbud, något som min rättskänsla skulle protesterat emot.
Huru som helst (det är möjligt att Thomson helt enkelt icke ville tillstå att hans begäran försatt honom i ett svårt dilemma) var detta budskap från andra sidan grafven för mig som en kär fridshelsning; det har beredt mig en rigtigt lycklig stund.
Men det är tid att återvända till berättelsens hjelte.
Jag var naturligtvis mycket undersam öfver huru det skulle gå med den nye författaren, som genom öfvertalning modigt kastat sig in på torneringsbanan, ty täflan på parnassen är ock en tornering.
Nu, sedan jag längesedan klart kunnat bedöma hvad jag då endast anade, nemligen de rika malmådror som funnos inom honom, är jag icke nog inbilsk eller enfaldig att tro det
Ridderstad icke under alla omständigheter skulle ha kommit att bryta upp sina malmgångar, men nästan för alla författare är det något slags tillfällighet som föranleder en början och är början blott gjord, så är vägen öppen för den som förmår bedöma sin tid och sina resurser.
Thomson lät nu börja sättningen af den roman, som bar en så dyster titel.
Och det dröjde icke länge innan han berättade mig att hans sättare, som varit mycket tröga och dåsiga när de satte Herrarne på Ekolsund (Almqvists roman), nu voro helt uppiggade.
»Nå, huru uttydes det?» frågade jag, »skulle Ridderstad kanske i första taget stiga öfver sjelfva Almqvist, se det vore då nästan mer än ett Lunkentus-steg.»
»Ja, tro mig», återtog Thomson, »jag dömer arbetena, icke bara efter de stora författarenamnen, utan jag dömer deras framgång hos den stora publiken efter det intryck de utöfva i tryckeriet ...
Och efter den räkningen kommer Svarta Handen att göra lycka, till och med faktorn är intresserad, det märkes nog.
Jag tror således att det var en särdeles lycklig idé att få Ridderstad in i författarkretsen.»
Svarta Handen blef färdig och kom ut.
Den är nu för så lång tid sedan utgången ur bokhandeln, att jag ej vet hvar jag skulle få tag i den, kanske finnes något genomtummadt och grundsmutsadt exemplar i ett lånbibliotek.
Men i sin tur kommer den väl in i den nya upplaga, som nu pågår af Ridderstads samtliga verk.
Så mycket minnes jag emellertid af detta första arbete, att det hade en hemlighetsfull karakter, just en sådan som lätt tilltalar en stor del menniskor; dertill var stilen redan här afrundad och framförallt varm.
Men naturligtvis kom här och der några öfverdrifter och lösa hopfogningar, som måste utmärka denna roman såsom början till den följande serien.
Jag tror att det gick just såsom Thomson förespått, åtminstone hörde jag honom aldrig klaga, hvilket han eljest ansåg tillhöra en förläggares pligter.
Tidningskritiken öfverensstämde icke i början med herrar sättare, men efter hand ändrade sig dessa åsigter, och nu då Ridderstad anmält en ny upplaga af sina arbeten, har nära nog hvarje både Stockholms- och landsortstidning skyndat att gifva författaren all den lysande uppmuntran som skulle behöfts ifall han haft ringaste tvifvelsmål om huru hans genomsedda och utan tvifvel med erfarenhetens skarpblick rättade arbeten skulle mottagas af en ny generation, icke blott af läsarne utan äfven af kritici.
Jag har hittills haft tillfälle att läsa endast Drabanten.
Men det är tillräckligt för att kunna säga, det jag just erfor liksom en liten stolthet öfver mitt förutseende.
Denna roman är visst icke i något egentligt hänseende en imitation af Alexander Dumas Musketörer; men likväl är det som om den franske författaren, vid en och annan scen, rent af lånat Ridderstad sitt bläckhorn och sin penna.
Det är en fast tråd, ehuru den stundom tyckes hafva gått af, som genomgår det hela; dock en Ariadnetråd som löper genom många labyrinter af mysticism, fanatism, magnetism och framförallt despotism; rikedom på såväl politiska förvecklingar som romantiska äfventyr.
Det är på visst sätt en europeisk roman, med tablåer och tragedier från alla håll, och likväl hänga alla dessa särskilda detaljer uppträdda på den der tråden, som man får akta sig att tappa, ty i det fallet råkar man vilse i labyrinten.
Sue har fört oss genom sådana labyrinter.
Hvarje svensk känner de hjeltar och hjeltinnor, hvilka i hufvuddramat uppträda.
Och den efterföljande romanen Fursten, som är en fortsättning, skall häfda om icke öfvergå föregångarens ära.
Af allt detta finner man, att Thomson icke hade så orätt som det lät att taga sina egna intryck och förhoppningar från sätteriet.
Och jag tror, att jag och Mellin började betänka faran för oss att icke lyckas komma i gunst hos herrar sättare, med hvilka »Patron» för öfrigt lefde på en vacker patriarkalisk fot.
Då jag här, troligen för allra sista gången, kommit att nämna Thomson och Mellin tillsammans, begagnar jag tillfället att omtala, att dem emellan en ganska märklig öfverenskommelse blifvit ingången.
Thomson hade nemligen af Mellin tagit det löftet, att om han öfverlefde Thomson, skulle han, hvarhelst de funnos, komma och förrätta jordfästningen.
Händelsevis kommo de båda att bo i Skåne, och när Mellin skriftligen fick underrättelse om sin gamle värderade vän Thomsons död, jemte erinran om löftet, reste han genast till Malmö och förrättade den heliga handlingen, hvilken för honom måtte innefattat en mångdubbel högtid, ty vänskapen har ock sina rättigheter.
Då testamentet öppnades, fick man läsa, att Thomson för en resa, den Mellin gerna gjort utan annan belöning än uppfyllandet af löftet till den gamle vännen, anslagit åt honom som ett tacksamhetsbevis ett tusen kronor.
Det vackra härvid var, att om
Mellin skulle ha dött förut, skulle hans enka fått inträda i sin mans arf.
Efter Thomsons första bibliotek, kabinettsbibliotek, upptog Ridderstad titeln och utgaf från Linköping en följd af engelska romaner af ett särskildt godt urval.
Flere af dem voro öfversatta af den mycket aktade författarinnan, fröken Strussenfelt, som med verklig värma talade om Ridderstad och hans välvilja mot henne.