Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Något öfverflöd på uppfinningsförmåga hos vederbörande förråder det icke att midt inne i en modern hufvudstad genom upprepade arkaismer i gråsten fira minnet af tilldragelser, hvil-kas betydelse är så pass olika, att det icke bort bjuda på någon oöfvervinnelig svårighet att finna ett uttryck derfor i minnesmärkenas form och anordning.
Låt nu vara, att man finner något vikingamessigt i den naturvetenskapliga sportresan på Vega, hvilket man anser sig böra fira med en häntydning på forntidens djerfva sjötåg genom att resa ett urnordiskt monument.
Detta kan måhända också ha sin ursäkt deri, att den ryktbara resan företagits i vår tid, som utmärker sig för sin böjelse att göra efter det gamla.
Hvarken de som förhärligats genom Vega-stenen eller de som varit med om att resa den torde tagit anstöt deraf att den är utförd efter ett rått mönster från konstlösa tider.
När Olof Rudbeck den yngre, Atlanticans frejdade författare, lät på det kummel å Upsala kyrkogård som gömmer stoftet af Olof Verelius resa » en af rikets största run * hällar » och derpå rista en inskrift ur Hervarasagan, så var det mening i den saken, ty Verelius var den förste professorn i svenska antiqviteterna vid Upsala universitet, och Rudbeck tillät sig en, om man så får säga, originell härmning af det gamla.
Men sedan ha så många i sin tur härmat honom, att man kan blifva hjertligt led vid eftergjorda runstenar.
Dock kan man förstå, att sådana rests på runkännaren Liljegrens, fornvännen Axel Emanuel Holmbergs och andra nordiska antiqvi * tetsälskares grafvar.
Med Svensksundsstenen blir det, åtminstone i viss mån, något annat.
Vid Svensksund värnade en liten, odlad nation sin sjelfständighet mot en stor och halfbarbarisk, och striden stod under en för vår kultur pseudoklassisk period af fransk förfining, under en tid som alls icke förstod sig på det urnor * dis!
; t skrofliga.
Att hugga in Gustaf den tredjes namn på en bautasten, det måste betraktas såsom ett estetiskt misstag, så mycket större som det skett hundra år efter hans dagar.
Det Sverige som nu lefver befinner sig icke i det ofullkomlighetens tillstånd, att det, då det vill hylla minnet af stora män ochfosterländska bragder, måste taga sin tillflykt till samma enkla medel som stodo våra förfäder till buds för tusen år tillbaka.
Om man oek icke sett sig i stånd att anlita den stora konsten för bevarande af Svensksundsminnet, så hade man dock kunnat välja medel, mera kännetecknande för vårt tidehvarfs kultur än det som man nu tillgripit.
Monumentet har sin plats i en stad, som nu utmärker sig för sin högt uppdrifna stenindustri.
Skulle det icke varit mera lämpligt att resa en präktig kolonn med nautiska emblem eller något dylikt än att ställa en otuktad stenhäll på kant?
Säger man att denna fråga förråder brist på sinne för styrkan och skönheten hos det enkla, som med de minsta medel vill erinra om forntidens kraft och dygder, så hänvisas först till de erinringar som fått plats härofvan och hvilka afse att fram-häfva det olämpliga i att förmena detta vara detta, i att spela komedi då man åsyftar något så allvarligt som att med yttre medel befästa ett vackert minne.
Bauta- eller runstenen är visst vacker och tilltalande i all sin enkelhet, helst sedd på sin ursprungliga plats, vid gammal färdväg ute i bygden; men märk väl: då skall det vara en verklig sådan sten, icke en eftergjord.
Om saken ses från en litet mera allmän synpunkt, så skall måhända till och med en ganska inbiten Bautastenius inse till hvilka orimligheter det leder, då man kritiklöst vill låta det forna lefva upp och taga form på nytt.
Hvarför skall man vid valet af gamla förebilder just hålla sig till slulet af den hedniska tiden och början af den kristna?
Man kan ju utan att lemna svensk botten välja sina förebilder något tidigare, mycket tidigare t. o. m.
— så mycket ärevördigare blir det — eller senare, dock med iakttagande af respektabelt afstånd från vår tid, som ju förmenas att göra sin egen uppfattning gällande, att erinra om sig sjelf i de minnesmärken den reser.
Låt oss då antaga, att det exempelvis gäller att bereda en värdig hvilostad åt stoftet af vår store landsman John Ericsson, hvilket i ett amerikanskt krigsskepp snart lär nalkas den bygd som sett honom födas.
Går det icke an att resa en om vår tids långt hunna konstutveckling vittnande mausolé öfver den snillrike mannens ben, så kommer kanske någon antiqvitetsälskare och föreslår att sänka dem ned i en nybyggd gånggrift, som genom sin konstruktion och konstlösa sammansättning skall erinra om längst förgångna tider.
Ja, hvarför icke?
Det är inte mer att skratta åt än bautastenarne på Skeppsholmen äro.
Eller ock vill någon svärmare för medeltiden att vi skola innesluta denstore uppfinnarens knotor i ett helgedomakar eller reliqvarium, exempelvis en s&amp;dan der arm af metall med tittruta af glas, som vi litet hvar sett i statens historiska museum.
De som lida af bautastenspassion skulle måhända vara nog fördomsfulla att opponera sig mot något sådant Men det vore inkonseqvent af dem.
Härmning som hfirmning.
Mera välvilligt skulle de kanske ställa sig till ett förslag att låta våra öfveråriga tjenstemän, folkskoll ärar ne icke att förglömma, gå lefvande i hög liksom de gamle nordiske kämpame.
Det vore billigare än att pensionera dem — och tänk så tilltalande för den antiqvariska känslan!
£fterapning har alltid kännetecknat tider, som icke sjelfva egt förmåga af initiativ.
Men icke är vår tid så håg- och dådlös, oaktadt den låtit ifvem att bevara slå öfver till imitationsvurm.
Det är vackert, att man har blick för utvecklingen och icke föraktar något af skedena i det förgångna, hvartill frestelsen ligger nära då man föres med af en kraftig och ursprunglig kulturströmning.
Men lika visst som det är farligt att blott lita på den egna ingifvelsen och förmågan, lika säkert ligger det ett frö till försoffning, en början till sterilitet i en starkt utvecklad reciptivitet.
Om man i sin ofta vackra entusiasm bara kunde akta sig för att förfalla till meningslös vurm, som väcker de tänkades löje!
De många öfverdrifter som föranledts af imitationsraseriet skola väl slutligen medföra, att allt flere och flere få ögonen öppna för det rent af ovärdiga i det aperi som nu är så modernt.
På nästan alla områden utom det rent vetenskapliga röjer det sig, och få åro de som besitta mod nog att, med Andersens saga om kejsarens nya kläder i minne, säga ut sin ärliga mening.
Att gå i flock dödar en sjelfständig uppfattning äfven hos dem som kunde vara mäktige en sådan, och vårt tidehvarf är ju mer än något föregående sammanslutningarnas, associationernas.
Det får den erfara som tar till ordet mot hvad han finner orätt.
Allt förvändt, icke minst på det estetiska området, har legioner att förfoga öfver.
Men en dag skall sund sans i hvarje fråga komma till ordet, och då skall det sägas utan invändning — ty då skall det vara modernt: må man taga upp det gamla, om och när det är bra, bättre än vi förmå åstadkomma — men endast då!
Icke lär väl någon på allvar mena, att vi böra lära oss göra minnesvårdar af de naiva handtverkare, som knackade sten här i landet för tusen år sedan !Han är en prins!
Operetten » Tiggarstudenten ».
Så långt hade jag kommit i mina betraktelser framför Svensksundsstenen, då jag kände ett kraftigt slag på axeln.
När jag vände mig om, stod jag ansigte mot ansigte med en af mina gamla skolkamrater, som är sjöofficer.
Mötet mellan oss två, som under pojkåren haft mycket » hysch » för oss tillsammans, var det allra hjertligaste.
Vi hade icke träffats på många år, och min ungdomsvän ville nödvändigt ha de mest detaljerade upplysningar om mina senare lefnadsöden och om har jag nu hade det.
Sedan blef det min tar att fråga.
— Nå, gamle gosse, sade jag, svärdordensstjernan på ditt bröst säger mig, att du åtminstone icke skött dig illa; men det förvånar mig att vid den ålder som vi nu hunnit se dig fortfarande med de tre smala kaptensränderna kring ärmen.
— Jaså, du hade måhända fantiserat mig upp i flagg-mansgraden redan?
svarade han litet spefullt.
— Sakta i bakarne!
Men kommendörkapten af första graden trodde jag dock att du hunnit bli.
— Hvarför just det då?
— Jo, jag har nyligen i tidningarna sett, att prins Oscar Bernadotte, som ju numera befordras efter samma grunder som andra officerare, vid nyss fylda trettio år hunnit den graden.
— Ser du, sedan prinsen upphörde att tillhöra det kungliga huset, så ...
— Det har han aldrig upphört att göra.
Så Upsalalärd du än må vara, så får da ursäkta mig, att det påståendet kallar jag väl djerft.
— Om jag icke mins orätt, så har k. m: t sjolf förklarat och riksdagen dertill samtyckt, att prinsen efter sitt giftermål icke längre vore att betrakta såsom medlem af konungahuset.
— Alldeles ja.
Och likväl är han det?
— Jo, grundlagen vet icke om några uteslutningar ur konungahuset, utan talar tvärtom uttryckligen om till tronen icke arfsberättigade prinsar, sådana som exempelvis genom giftermål med enskild mans dotter förlorat sin successionsrätt.
— Men man måtte väl ha rättighet att afsäga sig företräden, således äfven furstevärdigheten, och prinsen har afsagt sig. — Grundlagen känner icke till några afsägelser.
Tills succession8ordningen och regeringsformen blifvit ändrade, utgöres det svenska konungahuset af Carl Johans legitima efterkommande.
Afsäga sig företräden, säger du!
Ja, men att vara kunglig svensk prins medför icke allenast företräden framför andra med * borgare utan också väsentliga inskränkningar i rättigheter.
Kan man afsäga sig sådana inskränkningar också, då grundlagen vist stadgat dem för de personer som stå i nära slägtskap med statens öfverhufvud?
— Hm, du krånglar.
— Kalla det hvad du vill, sjöbjörn; men du må icke tro, att det är utan skäl som grundlagen satt konungens slägt i en undantagsställning, och slägtskapen upphör icke, skulle jag tro, genom giftermål.
— Det tjenar ingenting till att disputera.
— Nej, skulle ödmjukast tro det.
Men hvad i herrans namn ha vi egentligen med den här saken att göra?
Hur kommo vi in på den?
— Vi talade om prins Oscar Bernadottes raska befordran, som du mins.
— Ja visst, ja visst!
Han är i sitt trettioförsta år blott och har ändå i tur blifvit kommendörkapten af första graden.
— Nå, den saken är värd sitt eget kapitel, må du tro.
— Låt höra!
— Som du vet, upphör rätten att befordras i tur så väl i armén som i flottan då man hunnit ryttmästare- eller kap-tensgraden.
— Ja, sedan beror det på skicklighet eller — gunst, hur man » stiger i gradorne ».
— Alldeles!
Du vet också, att de kungliga prinsarne — de som erkännas såsom sådana, icke blott af dig — vid militärbefordringar ställas främst i sina respektive grader och såsom lönlöse avancera oberoende af de vanliga befordringsgrunderna.
— Ja, detta känner jag, så » fisk * jag än är.
— Nå väl, när prins Oscar Bernadotte utträdde ur konungahuset — du får ursäkta, att jag fortfarande uttrycker mig så, ty jag är van vid disciplin, och » kungen har sagt det * — när han detta gjorde, så var han nyss utnämnd till kommendör kapten af andra graden.
Han nedflyttades då — på egen begäran, vill jag minnas — från den främsta platsen inom graden till den som hans fullmaktsdatum berättigade honom till.
— Nå, det var ju blygsamt af prinsen. — Bestrides ingalunda.
Men hvad hans vidare befordran beträffar måtte höga vederbörande ha resonnerat som så, att den stora allmänheten alltid skulle komma att tro på nepotism, i fall prinsen ginge förbi någon af kamraterna, nu när han skulle vara socialt jemnstäld med oss.
— Och derför beslöt man sig för ...?
— Att fortfarande befordra honom i tur.
— Men om detta vore förhållandet, så skulle ju prinsen kunnat få vänta länge på avancement.
— Åh nej, det viste man bot för.
— Man skaffade undan dem som stodo i vägen.
— Jo, det vill säga, att bara förlidet år fingo en flaggman, en kommendör och en kommendörkapten af första graden af-sked.
Kommendören säges ha begärt sitt i desperation öfver att ha blifvit förbigången af yngre och mindre meriterade kamrater.
Kommendörkaptenen lemnade flottan i sin bästa ålder.
I år har återigen en icke öfverårig kommendörkapten af första grad lemnat tjensten.
Du ser att, så fåtalig som flottans officerskår är, har omsättningen varit ganska rask.
Befordringarna ha varit exempellöst snabba, och derför ha flere af de lycklige att tacka prinsen, för hvilken det måste göras rum.
Efter hans giftermål, som här vid lag är att räkna som den verkande kraften, äro fem af de åtta kommendörerna och nio af de elfva kommendörkaptenerna af första graden utnämnda — på två år och ett par månader.
Bara i fjol fingo vi två nya flaggmän och fyra kommendörer.
— Hvad du nu berättat ger anledning till rätt allvarsamma betraktelser.
— Låt höra hvad de gå ut på, sade min vän kaptenen.
— Jo, jag tänker att, om prinsen, för undvikande af misstydningar, fortfarande skall befordras i tur, så kan det bli en alldeles for hastig omsättning inom flottans högsta officersgrader.
Prinsen kan ju vara en ganska duktig sjöman, men svårligen kompetent att ännu på många år på fulla allvaret ställas i spetsen för vårt vigtiga och dyrbara sjöförsvar.
Det är nog bättre, så länge man låter de höga unga herrarne taga sin militära tjenst mera som ett nöje, som en sport.
På landbacken gör det mindre, om de bafva aldrig så höga gradbeteckningar på sina uniformer, änpå qta, ty der blir det något annat.
Der gäller det äfven i fredstid mångas Rf oek ea dyrbar materiel.
— Du vill således förmena prinsarna att tjena i flottan?
— Nej, inte direkt, men må de då göra det mm prinsar.
Som prinsar?
— Ja, som prinsar.
Ingen undrar då påt om de vid sidan ha en erfaren preceptor som ger dem goda råd i svårare fall.
Men sådant vore ju nedsättande för den som i likhet med oss får ta tjensten såsom en allvarsam sak, ofta fruktansvärdt allvarsam, och för den » honette ambitions » skull kan mycket komma att sättas på spel.
— Du kanske håller med mig, att det inte vore så illa, om höga vederbörande rättade sig efter grundlagen och fortfarande erkände yngste kommendörkaptenen af första graden såsom medlem af konungahuset,
— Konstitutionella spetsfundigheter förstår jag mig inte på; men kanske vore det, som du säger, inte så illa — för flottan.
— Du suckar!
Är det din egen tröga befordran som gör hågen tung, gamle vän?
— Nej, jag är resignerad, kära du.
Jag har ingen som skjuter på mig, inga relationer, utan får stanna der jag är, tills jag uppslukas af reserven och får mätta min dådlystnad med chefskapet för ett eller par båtsmanskompanier.
— Jag vet inte mer än ett råd.
sporde kaptenen misstroget
— Att du anmäler dig vilja ingå i konungahuset.
Det år, konstitutionelt sedt, fullkomligt lika berättigadt och möjligt som att försöka utträda ur det samma.
— Toker!
Informator.Några anteckningar om Pariser-journalisterna *
Alvar Arfividsson.
» Loué par ceux-ci, blâmé par ceux-là, me moquant des sots, bravant les méchants, je me hâte de rire de tout, de peur d ' être obligé d ’ en pleurer. »
Den Pariserskildrare har nog rätt, som i ett af sina arbeten
utropar:
y Paris journaliste, voilà la grande gloire, la force, le charme, l ' électricité permanente de cette capitale d ' écrivains! »
Ty det finnes väl intet land i verlden, der pressen utöfvar ett så stort, ja suveränt inflytande som i Frankrike, och särskildt i Paris, då ju hela den franska pressen s&amp; att sttga koncentrerar sig i Pariserpressen.
Ett bevis p&amp; denna makt är bl.
a. det sätt, hvarpå pressens representanter bemötas vid offentliga ej mindre än vid enskilda tillfallen, och jag vill dervid uppehålla mig ett ögonblick.
Vid den storartade prisutdelning förlidet år t. ex., som under verldsexpositionen försiggick i Industripalatset, funnos två sam * inetsdraperade tribaner, placerade midt emot hvarandra.
Den ena var afsedd för republikens president och minístrame, den andra för pressen.
Jag var en annan gång vid det nya Sorbonnes invigning.
Jag kom något sent, men mötte lyckligtvis i korridoren en mar *
* Efter ett föredrag, hållet i Publicistklubben.
De här uttalade reflexionerna med afs.
på svenska förh.
fingo ett särskildt à propos för dagen genom publicistklubbens vid talrikt besökt sammanträde den 25 april enhälligt (på 2 röster när) afgifna protest mot det behandlingssätt, hrartill man vid ett illustert vetenskapligt sällskaps högtidssammantrade lar h&amp;fvm gjort sig skyldig gentemot tidningsreferenterna.
Red.skalk.
Hade det varit i Stockholm, skulle marskalken antagligen med en vink ha antydt, att jag kunde söka mig en plats uppe på öfversta galleriet, der jag fött tillfklle att öfver de framför-st&amp;endes axlar uppfånga en skymt af herrligheten dernere.
Meo i Frankrike har man den beklagliga uppfattningen, att pressens representanter ej äro de, som skola se sämst, men väl bäst.
Och därför bjöd marskalken mig artigt armen och ledde mig fram till en af parkettens främsta bänkar, der fakulteternas profet sorer tronade i sina galadrägter.
Man söker på allt sätt underlätta journalisternas arbete.
Vid de offentliga mötena inreder man för deras räkning särskilda loger, och vid de stora kapplöpniogarne på Longchamps uppreser man för pressen en väldig, ytterst beqväm och väl placerad tribun — man l&amp;ter ej referenterna ihjäl kläm mas bland droskorna.
Kammarens s. k. Salle des Pas-Perdus är tillgänglig likaväl för tidningsmännen som för de deputerade, hvilka där ge upplysningar.
När den årliga salongen skall öppnas, reserverar man de 3 dagar, som föregå öppningsdagen, särskildt för pressmännen, som då i lugn och ro, utan att beBVäras af allmänhetens prat och trängsel, kunna göra sina iakttagelser.
Och t o. m. i Faubourg S: t Germain känner man den artighet, man är skyldig pressen.
Det gifves där ingen större soirée, aldrig så aristokratisk, att en legitimation som pressman
— in- eller utländing — ej banar väg dit in.
I Sverige utfördar akademien en ukas, att tidningsreferenterna skola infinna sig \ timma innan spektaklets börian.
I Frankrike kunde en så grof skymf endast besvaras pft ett sätt: akademiens sammankomst skulle följande år ignoreras ef pressen
— de » odödlige » finge prata bäst de ville för sig qjelfva!
Jag berättade en gång för en fransk tidningsman om de taktlösheter, som man här hemma finner tillständiga mot tidningspressen.
Jag uppbyggde honom bl.
a. med den högst otroliga, men sannfördiga historien om municipalrådet i en af Sveriges större städer.
Denna korporation firade en dag sitt jubileum med en lysande bankett.
De dagliga tidningarned referenter voro äf-ven tillstädes.
De placerades väl på ett utsökt förekommande sätt vid något af de främsta borden, tror man?
Man gaf dem — märk väl: pressens representanter!
— genom en vaktmästare anvisning om att förfoga sig bort i ett höm ... ja en estrad tror jag, hvarifrån de (med papper och penna framförsig i st. för mat och vin) skalle kunna fd åse, har municipal-råden beskänkte sig.
Na brydde sig väl egentligen ingen enda af tidningarne8 läsare synnerligt om hvad municipalråden företogo sig vid det tillfället, men litet fram på qvällen funno de senare, att det ändå vore bra att få in sina namn i » bladet » och så häode Big, att de i ett anfall af öfversvinnelig godhet läto till referenterna uppskicka — ett glas vin.
Det otroligaste af hela historien är emellertid, att festkollationen fick följande dag de frannaste referat i tidningarne.
När jag berättade detta, utbrast fransmannen endast:
» Mais vous n ' avez donc pas de cercle / »
Uttrycket var betecknande.
Ty hvarpå beror i grund och botten den franska pressens makt om inte derpå, att den alltid begagnat den makt den redan haft och så ständigt arbetat för dess utsträckande?
Den franska presaen är en kår och der finnes kåranda.
Paris eger 3 journalistföreningar — » Pressens syndikat », * De parisiska journalisternas förening » och » De republikanska journalisternas förening » — men de uppträda i allmänhet enigt, då det gäller försvarandet af gemensamma rättigheter.
Pariserpressen har sedan gammalt med misstänksamma blickar bevakat sina rättigheter.
Så snart den vädrat, att man velat göra en kûpp emot den, har genast slagits alarm öfver hela linien.
&gt;Rör ej vid ordets frihet! » har man svarat angriparne.
Hvarje den minsta förföljelse har af journalister ur de mest skilda läger bekämpats ur solidaritetens och pressfrihetens synpunkt.
Jag vill blott erinra om ett enda fall.
I höstas blef redaktör Terrail-Mermeix en vacker dag inspärrad i Mazas, jag erinrar mig inte riktigt för hvilken förseelse.
Men arresteringen befans olaglig.
Le syndicat de la jyresse sammankallades genast.
Nu var hr Mermeix redaktör för boulangistbladet La Cocarde och f. ö. en allt annat än populär person.
Och hvad syndikatet beträffar, äro där de mest skilda, politiska meningar representerade; så t. ex. är presidenten — Le Temps ' redaktör, Hébrard, — republikan, medan vicepresidenten är en reaktionär af renaste vatten.
Men icke desto mindre, hvad gör syndikatet?
Jo, det beslutar eu skrifvelse, som genast afsändes till justitieministern, och i hvilken anhålles, att Mermeix ofördröjligen måtte frigifvas.
Dagen derpå frigafs Mermeix.
Med makten har också anseendet inom den sociala rangskalan följt — anseendet för pressen i sin helhet liksom för den enskilde pressmannen.
Vt Daqens Krönika.
28I Tyskland skynda kapaciteterna till * militären, i Frankrike till journalismen.
Der talangen kan göra sig gällande, der finnas trappstegen till alla höga platser i samhället.
De främste författare täfla om äran att skrifva i den dagliga pressen, och en mängd för att ej suga de flesta af Frankrikes största statsmän ha alltid under någon period af sitt lif arbetat i tidningarne.
Gambetta var, utom advokat, äfven journalist.
Simon är journalist, Clémenceau är journalist, Jules Ferry är journalist — o. s. v., o. s. v. Rouvier började sin bana som reporter åt Havas ’ |tele~ grambyrå.
Och Camille Pelletan — en af de talangfullaste i kammaren och hufvudredaktör för Justice — gjorde sina lärospån som riksdagsreferent i Rappel.
Claretie intogä förlidet år i akademien i egenskap af journalist.
Och det är endast i egenskap af journalist som en komplett talanglös karl, hr Terrail-Mermeix, väljes till deputerad för Paris ’ 7: de arrondissement, Faubourg S: t Germain, som visserligen är kuskarnes, men också den legitimistiska aristokratiens valkrets.
När kung Umberto säger: » Vore jag icke kung, så ville jag vara journalist », finner parisaren detta helt naturligt.
Journalist-typen har undergått många förändringar.
Tänk på den stora revolutionens första dagar då enatt sagdt alla menniskor voro tidningsmän.
Det unga, af encyklopedisteroa och tänkarne redan hänförda slägtet kände sina bojor sprängda.
Liksom berusad, drog man frihetens första andedrag, och man kände ett oemotståndligt behof att ge sina öfversvallande känslor uttryck.
Alla tankar, man burit på under förtryckets år, skalle nu fram!
Ståndens sammankallande föregicks af en svärm af flygskrifter, och de följdes af hela massor af tidningar, bl.
a. Camille Desmoulins ' Tribune des Patriotes, Marat9 Ami du Peujdc och Robespierres Dcfenscivr de la Constitution.
Parolen var densamma i dem alla: » De store synas oss store, blott derför att vi äro på knä!
Kesom oss upp! » Man jublade, man skrek.
Man skrek högre, den ene värre än den andre, sansculotten, jakobi-nen och girondisten.
Man öfverbjöd hvarandra i bizarra titlar — den enes blad hette » Djefvulens tidning », den andres » De lates tidning »; man fick se publikationer, som hette » Häng mig, men hör på mig! » » Veckans dumheter », » Tag fast tjafvarne! » o. s. v. Och man öfverbjöd hvarandra i kraftuttryck — ja, det gick si långt, att man den 22 januari 1793 överraskade den vid sin upp-konist liksom än i dag si trofait kungliga Gaxette de France med det hädiska utropet.
: » Tyrannen är ej mer! »
Som sagdt, alla menoiskor gåfvo ut tidningar.
Handtver-karen talade på qvällen i sin klubb — dessa voro legio — och morgonen derpå skref han sin lilla tidningslapp.
Några verkliga journalister fans det — med få undantag — emellertid inte.
Med konsulat och kejsardöme förlorade pressen, som bekant, all betydelse.
Det var ju blott en röst, som fick höras — förste koosnlns, Napoléons!
Journalisterna voro kejserlige tjenstemän, ingenting annat.
Det var först för omkring 30 år sedan som journalisttypen
— den » verkliga », man kunde säga legendariska journalisttypen
— uppkom.
Då skapades ordet boulevardier.
Boulevardier ’ n ▼ar en glad figur, hvars talang ej sällan mest låg i hattens excentriska form och vårdslösandet af kläderna.