Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar han förvissad om befordran, eller ens om den ringaste utkomst för den närv.de eller för framtiden? — äfven om han är flitig och skicklig (alser icke detta saknad af befordringslag?) — samt vidare, serdeles som Utsk:t ej anfört detta: »Svaret kunna vi bäst erhålla af de mångå, hvilkas hela lif blifvit förspildt under denna aspirans; af de många, hvilka i stället att gagna ett varmt älskadt fädernesland» etc. — »alldeles gått uti motsatt rigtning, eller tyvärr! skadat detsamma.» »Å hvilka personer samt hvilken yrkesgren jag syftar, torde icke behöfva närmare bemärkas?»
Motionen upptager derefter åtskilliga antydningar och äfven till en del speciella fall, hurusom »mången afstänges ifrån befordran och utkomst af ofrivilliga omständigheter och förhållanden: allmänna och enskilda verks täta omorganisationer, indragningar af tjenster o. s. v., denna nutidens omstörtnings- och förändringslusta, såsom exempel inom så väl statens, som enskilda korporationers verk och inrättningar.»
Behöfver jag väl uppräkna dem?
St:rs Bank, derinom, sedan 1852, trettioen (31) ordinarie tjenster blifvit indragna, och f. d. Krigs-Kollegium, vid sednaste omorganisationen indrogos sju (7) tjenster ifrån ordinarie staten; Arméens Pensionskassa, under sednare åren äro tre (3) af nio (9) ordinarie tjenster indragna; Krigs-Hof-Rätten, likaledes fyra (4) ordinarie tjenster af nio (9) indragna; samt Tullverket och Postverket, äfven till viss del efter
Departementalstyrelses införande derstädes, m. fl.; och huru mycket mera, då Departemental-styrelse-systemet blifver öfverallt — in totum et tantum — uti vårt kära fädernesland infördt och praktiseradt?
Härvid skulle jag önska få hänvisa till numera aflidne Kammarherren C. M. af Pontins förtjenstfulla arbete om E. O.
Tjenstemännen, deras ställning och Embetsverken.
Vid motionens afgifvande nämnde jag, hurusom jag, så godt som på stående fot, som man säger, nödgats dels skriftligen, dels muntligen framställa densamma, emedan jag blef uppropad att yttra mig långt förr, än jag väntat det; hvarigenom motionen (en bland de sista) ingalunda blef så fullständigt sammanfattad, som jag önskat och äfven uti stoffet, så att säga, för densamma angifvit, såsom ock mina anteckningar rörande den tillämnade motionen skulle kunna utvisa. 496
Jag uteslöt under pågående plenum, då den skriftliga delen af motionen uppsattes, ifrån dessa anteckningar, just för att undvika befordringsväsendet, en del speciella förhållanden och uppgifter till namnet af åtskilliga, så allmänna som enskilda verk, derinom åberopade om-organisationer och tjenste-indragningar under sednare tider skett; hvarigenom ock hvad som intogs så mycket bjertare kom att framstå och sanningen så mycket obehagligare att höra; men då jag numera är så godt som uppfordrad att låta grannlagenheten och undfallenheten, — hvarför man gemenligen plägar röna otack, — vika för sanningen af mina åberopanden och antydningar, (år jag icke vara tveksam om hvad jag bör och måste göra: eller att icke allenast efter mina anteckningar, ulan älven utur minnet i öfrigt ifrån min långa tjenstemannatid söka framdraga dessa fakta, med, så mycket möjligt är, likväl iakttagande af grannlagenhet, om ock blott för mig sjelf — och att icke belysa dem med några personligheter.
Slutet af motionen finnes uti Betaniel intaget, hvarföre jag icke behöfver vidare, än förklara, det jag på fullt allvar äfven menat hvad jag deruti uttryckt; men man måste dervid lägga icke större vigt uppå slutreflexionerna, än å början af det visserligen till en del in absurdo yttrade (eller då första gången det framkastade i den vägen förekommer, dervid motionären sjelf förklarar: »Hvarthän detta dock i längden skulle bära, inses nog, i fall man vill se med öppna ögon»); »bort derföre, så gerna först som sist, med alla bestämmelser af examina och betyg samt kunskapsprof i och för inträdes vinnande uti statens och enskilda verk;» dessa quasi orlofssedlar, hvilka mången gång icke äro mera att fästa sig vid, i afseende å verklig skicklighet och särdeles framtida duglighet för tjenstemanna-aspiranten, än de, åtminstone uti Stockholm i allmänhet, utfärdade tjenare-orlolssedlarne.
Må man ursäkta mig jemförelsen, då den nog ändock är sann och riktig.
Månget examensbetyg är dessutom beroende på tillfällig disposition och ett godt minne; och skicklighet, än mindre framtida duglighet, följer icke alltid dermed eller deraf, enligt min förmening.
Examina och de deraf följande betygen utgöra likväl en slags garanti, som för staten torde anses erforderlig.
Jag påyrkar således icke, och har ej gjort det direkt, — examinas borttagande; men såsom en följd af det föregående, i afseende å den ekonomiska lagstiftningen och den underförstådda näringsfriheten, var mitt yttrande härom mera en in absurdo framkastad idé, hvilket nog, om man så vill, kan skönjas, utan att derföre behöfva läsa mellan raderna.
Såsom uti snart sagdt alla förhållanden, har min mening aldrig varit en total omstörtning.
Blott att genom den föreslagna fåtaliga komitén få förhållandena härutinnan (således ej befordringsväsendet) utan befordringslagarne utredda, förbättringar vidtagna i afseende å tjenstemannens bildande, t. ex. att någon praktisk öfning skulle föreskrifvas för juridisk
497 juridisk examens afläggande, såsom det fordras för Läkaren: — en lanke, hvilken jag smickrar mig med att vara öfverensstämmande med hvad som hyses af en utaf våra största kapaciteter uti landet.
Att teoretisk underbyggnad, uti hvad specielt branchen tillhör, är behöflig, isynnerhet för Läkaren, Teologen och Juristen, kan icke bestridas; hvarföre ock dessa brancher särdeles bordt hafva blifvit af mig direkt undantagna, ehuru af hvad motionen innehåller »ang. omstörtningarne inom den ekonomiska lagstiftningen» samt den derefter omedelbarligen yttrade åsigten: »vore det ej bäst, att äfven härutinnan» (för tjenstemanna-aspiranten nemi.) »upphäfva alla föreskrifter och stadgade praestanda» etc. — borde kunna synas, att motionären egentligen afsett en del af de administrativa verken, och synnerligast de verk, hvilka beröra den ekonomiska lagstiftningen.
Dessutom, var det Höglofl.
Utsk:t »tveksamt om rätta syftet» af motionen; så egde ju Utsk:t antingen att — uti en så vigtig fråga — tillkalla motionären, eller ock genom någon af dess ledamöter, deraf flere äro af mig specielt närmare kände, få upplysning uti en så väsendtlig del af motionen, som angående dess »syfte».
Men möjligen står denna, efter min förmening, underlåtenhet af Utsk:t tillsammans med hvad ryktet förmäler, eller att denna Riksdag egentligen har att blott befatta sig med (förutom det hufvudsakligaste föremålet, som redan är vunnet: representationsförslagets antagande) hufvudtitlarne samt ett och annat anslag; då det deremot icke häfver sig så noga med enskilda, särdeles mindre behagliga, motioner?
Dock, bör ej en omtänksam fader, medan han lefver, söka, så att säga, undanstöka eller ställa i ordning hvad han kan, på det att den unge arfvingen icke måtte få alltför mycket bråk med det efterlemnade, uti många delar outredda boet: taga sig alltför mycket, såsom ordspråket sä sannt säger: »vatten öfver hufvudet»?
Att slutligen harm skulle ligga till grund för och hafva motionen till »syfte», såsom det till motionären med harm, ja nära hån, yttrats (dock icke af någon Riddarhus-Iedamot inom Utsk:t); en sådan beskyllning tillbakavisar jag helt och hållet.
Väl inseende hvarifrån den ledamot, som fällt yttrandet (hvilket jag ej vill tillägga något passande epitet), möjligen hemtade suppositionen, får jag uti detta afseende med frid och lugn: det högsta jag uti verldsligt hänseende eftersträfvar, till följd af hvad jag förut mundtligen tillkännagifvit, öppet förklara, att, så vand som jag är att missförstås och att lida oförrätt, samt att mina bästa bemödanden misskännas, — detta icke varit förhållandet vis-å-vis mig sjelf.
Skulle någon harm i afseende å befordringsväsendet verkligen förefunnits och ännu förefinnas; så föranleddes den utaf den sednaste (jag vill minnas inom halfåret) skedda sekreterareutnämningen inom Tullverket, hvarest tjenstemännen i öfrigt H. I. 32 498 Den 20 December. visserligen blifvit vande vid att lörbigås; — härvid tillkännagifva nde tillika, att jag icke personligen känner hvarken den utnämnde eller de förbigångne (ja, ganska (å inom Tullverket, förutom Hr General-TulldirektÖren sjelf, sedan han var min kamrat inom Krigs-Hofrätten, och Departements-Cheferne, som jag vill minnas, sedan studenttiden); men att jag likväl är öfvertygad derom, att den, ehuru efter så kort tjenstetid inom det verk, hvarest han så nyligen af Chefen för Tullverket utnämndes till Sekreterare, nu t. f. Departements-Chefen derstädes (f. d. Docent vid ett af Rikets Universiteter och icke förut varande tjensteman) är till denna sednare befattning fullt lämplig och skicklig, ehuru dessa egenskaper visserligen icke saknades hos de förbigångne i afseende å Sekreleraretjenstens bestridande; äfven med åliggandet att vid förefallande tillfällen bestrida högre tjenst.
Efter det jag nu Öppet och så tydligt, jag förmår, samt möjligen vidlyftigare än hvad som kan anses vara behöfligt, sökt belysa min ifrågavarande motion, jemte det jag med detsamma tror mig hafva ådagalagt nödvändigheten af en återremiss, särdeles som det Högloft. Utsk:t, motionären oåtspord, behagat förändra motionens så ofta af mig framhållna »syfte», — har jag ej något vidare att tillägga, än att vördsamt — då frågan till slutligt afgörande förekommer, hvaremot jag för närv:de måste begära Betänkandets bordläggande ånyo, särdeles för att tillfälle må kunna beredas den eller de, som sådant önska och vederbör, att nemi., då »tvekan» om motionens »syfte» förekommit, angående detta syfte, grunden och motiverna göra sig underrättade; och detta så mycket heldre, som jag har största anledning förmoda, att bordläggning ånyo just i detta hänseende, uti denna stund, inom de resp. Med-Stånden medgifves, — anhålla om Hr Gr:s o. Landtm:s benägna framställning af propos. först om bordläggning ånyo och derefter, i fall sådan ej medgifves, om återremiss af Höglofl. Ekon.-Utsk:ts Bet.
N:o 9; äfvensom förklara, att, derest hvarken bordläggning ånyo eller återremiss skulle beviljas, ehuru motionens syfte och grund, genom ett missförstånd, lindrigast sagdt, af Utsk:t blifvit förändrade, — jag är fullt förvissad derom, att denna fråga under en kommande Riksdag åter skall blifva framställd samt att densamma af dåvarande
Svenska folkets representanter icke skall lemnäs utan afseende.
Som ingen tyckes förena sig med Hr Liljenstolpe i begäran om ytterligare bordläggning, lärer Betänk:t nu komma att afgöras.
Jag måste då med några ord besvara de anmärkningar, motionären deremot framställt.
Hr Liljenstolpe anser att Utskrt icke blott misstagit sig om syftningen af motionen, men äfven låtit påskina att den tillkommit af enskild harm hos motionären.
Jag bestrider detta sednare. 1 Betänk:t förekommer icke ett enda ord, som kan Den 20 December.
499 tydas såsom uttryck för en sådan uppfattning.
Jag kan försäkra Hr Liljenstolpe, att ingen inom Utsk:t misskänt motionärens goda afsigter; deremot var Utsk:t ganska tveksamt, huruvida motionen verkligen vore väckt på fullt allvar.
Väl möjligt således, att Utsk:t misstagit sig om motionens andemening.
Att deri verkligen är fråga om befordringsväsendet, icke blott om befordringslagarne, torde dock icke kunna bestridas.
Motionären berättar huru i ett visst verk tillgår, huru de extra tjenstemännen der afskedas och underofficerare anses kunna förrätta tjensten.
Motionären utropar vidare: »Bort då, så väl först som sist, med alja bestämmelser af examina och betyg samt kunskapsprof i och för inträdes vinnande uti statens och enskilda verk»; ynglingen skulle blott behöfva »allmän humanistisk bildning, som kunde erhållas uti de allmänna högskolorna, hvarefter aspiranten finge söka inhemta hvad som erfordrades att blifva tjensteman på hvad sätt som helst, — troligen genom att, som man kallar det, auskultera och uppvakta uti de verk, inom hvilka han vill söka utkomst och möjlig befordran, utan likväl ringaste anspråk på någondera, utan blott beroende af sjelfförvärfvad kunskap och möjligen skicklighet samt chefernes godtycke •eller välvilja och otvifvelaktigt äfven den påtryckning, som kamraters omdöme kan åstadkomma».
Slutligen tillägger motionären: »Om någon komité således skulle anses behöflig, så vore det väl i detta afseende.»
Jag hemställer nu, om icke allt detta snarare rörer hefordrings-väsendet, än befordringslagarne, och om icke således Utsk:t haft rätt i sin rubricering af motionen; alltid förutsatt att det hela icke är ett skämt, en sak, som för det Höglofl.
Ståndet torde blifva lika svår att afgöra, som den varit det för Ekon.-lItsk:t.
Under sådana förhållanden ansåg sig Utsk:t icke kunna annat än afstyrka motionen; och är jag förvissad att R. o. Ad. äfven för sin del godkänner denna åtgärd; hvarom jag vördsamt anhåller.
Blott med några ord torde jag få bemöta Hr Gr.
Skilnaden emellan att på »skämt» eller af harm väcka en motion uti ett så allvarsamt ämne, som ang. befordringslagarne, ja, äfven om min motion skulle, såsom den icke gjorde, hafva afsett »befordrings-väsendet», — synes mig ungefärligen lika obetänksamt, hvarföre jag ytterligare fritager mig lika mycket ifrån en sådan afsigt, sorn ifrån suppositionen derom.
Äfven får jag rätta en oriktig uppfattning af Gr.
Björnstjerna, eller derom, att, genom hela lägre tjenstegradens indragning inom det påpekade verket, — några eller någon af de derstädes anställde e. o. tjenstemännen tagit afsked och ännu mindre skulle blifvit afskedade; tvärtom, de tjenstgöra fortfarande dess oaktadt, och deras tjenstgöring är för ärendernas gång alldeles nödvändig; och att så är förhållandet, torde Hr 500 Den 20 December.
Gr:n, i dess egenskap af Sekund-Chef, snart nog kunna blifva i tillfälle att förnimma.
Dock, för närv:de är mindre af vigt, synes mig, att tvista om det misstag, Ekon.-Utsk:t utan all fråga begått, än huruvida Hr Gr:n, såsom Utsk:ts ordförande, anser Utsk:t böra, efter hvad jag nu varit i tillfälle att upplysa, sjelft på allvar vilja behandla motionen uti det »syfte», jag med densamma afsett.
Härefter yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då, såvida han ej misstoge sig, Hr Liljenstolpe i sitt lorst afgifna yttrande hade begärt ytterligare bordläggning af förev:de Betänk., men någon annan ledamot af R. o.
Ad. icke förenat sig i denna begäran, kunde densamma, till följd af stadgandet i 49:de §:n R. O., icke till någon påföljil föranleda.
Sedan öfverläggningen häruppå förklarats fulländad, anmälte sig och yttrade Hr Liljenstolpe:
Som min begäran om förnyad bordläggning icke blifvit understödd, samt Betänk:t således nu kommer att afgöras, anhåller jag att detsamma måtte till Utsk:t återremitteras.
Med anledning häraf erinrade Hr Gr. o. Landtm., att begäran om Betänk:ts återremitterande redan förut blifvit af Hr Liljenstolpe framställd samt att öfverläggningen i frågan numera förklarats afslutad; hvarefter och sedan Hr Gr. o. Landtm, upptagit de under öfverläggningen gjorda yrkandena å dels bifall till Betänkit och dels återremiss deraf, Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. på bifall till detsamma och, då dertill svarades många ja, förklarade proposm vara med ja besvarad.
Hr Liljenstolpe: Mot R. o. Ad:ns nu fattade beslut får jag anmäla min reservation, under vördsam anhållan, att, sedan frågan blifvit inom de respektive Med-Stånden afgjord, få aflemna min reservation skriftligen och att således efter för handen varande omständigheter få härmed vidare förfara.
Föredrogs och bifölls- Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 16 dennes bordlagde Betänk.
N:o 10, i ani. af väckt motion om ändring i Kongl. Reglementet för Telegrafverket den 2 Augusti 1856.
Hr von Koch, Nils Samuel, uppläste ett skriftligt anförande af följande innehåll:
Sedan jag nu hunnit närmare granska för mig tillgängliga skrifter ang:de jernvägsbyggnadernas fortsättning och nordvestra stambanans rigtning, anhåller jag, att, enl. den 9 dennes här gjordt förbehåll, få afgifva mitt yttrande, hvilket med öfriga här då aflemnade torde Stats-Utslut delgifvas.
Den 20 December. 501 I framsta rummet vill jag på det varmaste förorda, att jernvägsmaterielen ofördröjligen så ökas att statsbanorna må kunna behörigen besörja all den trafik, som dem erbjudes, att frakt kostnaden i sammanhang dermed, så snart som möjligt, nedsättes för alla tyngre varor till det belopp, att den icke må blifva dyrare än i andra länder, hvarigenom producenterna af våra exportartiklar — med i allmänhet längre distanser — icke kunna täfla på verldsmarknaden, att sålunda frakten, som i England redan flera år icke i allmänhet beräknats högre för tunga varor, t. ex. malm, jern, stenkol, än ett öre per Svensk mil, och lärer äfven i Norge blifvit nedsatt till ungefär detta belopp, måtte älven här dertill nedsättas, samt att man blifver satt i tillfälle rätt bedöma hvad hvarje stambana redan nu kan afkasta, då den skötes med tilläcklig materiel.
Dernäst och hvad angår stambanorna, får jag för min del tillstyrka: att R.
St:r nu godtgöra felet vid förra riksdagen, att icke, framför flera andra, då lemna tillräckligt anslag till Arvikabanans fullbordande; men att R.
St:r vid denna riksdag sedermera icke lemna vidare anslag åt någon stambana.
Mitt förnämsta skäl härtill är det financiella.
Jag tror, att sedan, efter afgifvande af K. ,M:ts Nåd.
Propos:r N:ris 47 och 48, Riksg.-Kont. lärer afslutat kontrakt ang:de återstoden af det år 1863 beslutade jernvägslånet, 35 millioner, det icke nu går an, att genast åter uppträda på penningemarknaden, den utländska eller den inhemska, såsom lånsökande för mera än de jemförelsevis obetydliga belopp, som, på kort tid, måhända erfordras till komplettering af jernvägsmateriel och fullbordande af Arvika-banan.
Det är ett bedröfligt, hittills oförklaradt faktum, att Sveriges statskredit, som borde stå högre än nästan alla andra folks, nu är så rubbad, att vi måste betala oskäligt höga räntor och att, detta oaktadt, våra sednaste stats-obligationer icke ännu kommit i fasta händer, utan till stor del finnas hos kontrahenterna och spekulanter, som vilja placera dem.
Det vore förmätet af mig att tilltro mig fullt förklara detta förhållande.
Men jag har ansett för min pligt, att, efter sökta upplysningar, inom och utom landet, härom bilda mig det omdöme, som nu grundlägger mitt beslut såsom representant.
Måhända kunna de skäl, som verkat på mig, äfven verka på andra, och de skola derför i korthet angifvas.
Vid bedömande af en särskild statskredit böra naturligtvis först de allmänna orsaker utmönstras, hvilka verkat nästan i alla stater och föranledt kapitalbrist med deraf följ:de högre räntefot allestädes.
Sådane orsaker hafva sednare åren varit, bland andra:
Ofantlig kapital-förstöring genom de stora Rysk-Turkiska, Italienska och Amerikanska krigen, många härars hållande å krigsfot jemte rustningar, äfven af stater, hvilka hittills skonats från krig; Storartade jernvägsanläggnningar i nästan alla verldsdelar, hvilka anläggningar till stor del icke, åtminstone ännu, visat sig fruktbärande; samt 502 Den 20 December.
De öfverdrifna spekulationer och de mångfaldiga bedrägerier, hvartill, i ani. af sednare årens lagförändringar, bolagen med begränsad (limited) ansvarighet, särdeles i England, gifvit anledning.
Vi kunna naturligtvis icke erhålla annat än dyra penningar under en allmänt dyr tid, och denna torde väl fortfara intilldess de förstörda kapitalen blifvit ersatta genom nya besparingar; men Sverige borde icke betala mer än andra länder med mindre tillgångar och större skulder.
Hvarför är
Sveriges statskredit sämre än den för få år sedan var och borde vara?
Man har uppgifvit, att vår tidningspress skadat landets kredit, emedan den antydt en krigisk stämning hos folket och af pressens organer predikats än intervention åt ett håll, än annektion åt ett annat, m. m.
Man har uppgifvit, att låne-negociationerna icke blifvit rätt och klokt utförda.-
Men om ock, hvilket ej är sannolikt, man lyckats inbilla Europas, vanligen väl underrättade penningfurstar, att Svenskarne, oaktadt allmänt deltagande för blödande svaga folk, varit mera än till ett ringa fåtal nog obetänksamma att vilja störta sig uti krig annat än till försvar af eget land; så borde väl ändå icke fruktan för krigslystnad hos Svenskarne nedsatt deras kredit under de verkligen krigförande Danskarnes och under Norrmännens, som naturligtvis med oss skulle delat krigets olyckor.
Sveriges statslån hafva dock de sednare åren alltid stått lägre än dessa staters.
Sista mig kända notering i Hamburg å dessa staters lån är Svenska A\ proc:s af 1858 — 87§:dels proc.
Norska 4^ proc:s af 1858 — 94 å 94^ proc.
Danska 4 proc:s af — 89 å 88^ proc.
Norge får således 6 å 7 proc. mer för obligationer med samma ränta.
Danmark erlägger ^ proc. lägre ränta å sina än Sverige.
Sveriges jordmån, dess grufvor, skogar, fabriker och resurser äro dock ej underlägsna dessa grannländers.
Sverige har varit lika punktligt i uppfyllande af sina förbindelser.
Det har icke, såsom dessa länder, måst göra utländska statslån för krig eller andra improduktiva ändamål.
Sverige har endast förjernvägsbyggnader anlitat den utländska krediten.
Förhållandet mellan folkmängden och statsskulden i de 3 länderna var i runda tal vid 1864 års slut:
Innevånare.
Statsskuld.
Sverige 4,022,000.
55 millioner. *) Danmark 1,825,000. 185 millioner.
Norge 1,700,000. 30 millioner.
') Enligt Almanach de Gotha, 1866.
Danska Finans-Ministern uppgifver
Danska statsskulden blifva 262 millioner den 31 Mars 1866. P. o. I.
T. N;o 293.
Den 20 December. 503 Hvad bedrifvandet af låne-negociationerna beträffar, bygger man, så vidt jag känner, tillvitelserna på hittills icke bevista suppositioner.
I allt fall känna vi icke, örn skickligheten och klokheten varit större eller mindre, än vid upptagande af de Danska, de Norska eller i allmänhet vid upptagande af andra länders statslån.
Jag vågar för min del tillskrifva det olyckliga förhållandet andra, i mitt tycke mera påtagliga orsaker.
När Sverige började bygga jernvägar, på statens bekostnad, var fråga om en fullständig plan derför.
Jag tillåter mig ej klandra, att den framlagda icke antogs.
Men hade sådant skett, hade man då bestämt gränsen för byggnad af stats- eller stambanor, beräknat hvad summor dertill måste upplånas, anvisat medlen att betala ränta oell amortering, uppnegocierat hela lånet på en gång, men att efter hand utfalla hos någon af Europas större bankirer, som egt verkligt inflytande på fondbörsen, samt derpå, sedan man försäkrat sig om pengar, ordnat byggnaderna efter tiderna, dä medel blefvo tillgängliga, så tror jag vi sparat millioner, och haft vår goda kredit i behåll.
I stället hafva vi nu, hvar riksdag, först beslutat att inom viss tid bygga, och sedan att dertill, kosta hvad det vill, låna.
Anspråken å statsbanor hafva idkeligen stigit; öfverskrida nu redan den plan, man för några år sedan förkastade såsom gigantisk.
Hvar skola dessa anspråk stadna?
Dessutom har man de två sista riksdagarne inkastat sig på en kanske ännu äfventyrligare väg.
Förut lånade man endast för statens egna behof, för dess egna så kallade stambanor.
Till enskifta eller bibanor anvisade man, liksom till andra kommunikations-anstalter, öfverskott å statsinkomster eller besparingar.
Men 1860 började man låna, för att låna ut åt dem, som ville bygga enskifta eller bibanor, och detta mot lägre ränta än upplåningsräntan.
Då inskränkte man sig till ett inhemskt lån å 3 millioner och var ännu nog^sansad, att icke utlofva medlen förr än man erhållit dem.
Ar 1863 deremot lyckades det de kombinerade lokal-intressena, att för enskilda banor erhålla öfver 9^ millioner.
Dessa äro troligen lyftade i Riksg.-Kont., oaktadt detta icke ännu kunnat knappt få säkert löfte att låna dem.