Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som föregick detta var för honom betydelselöst och hvad som efterföljde det retade ej mer hans vettgirighet.
Han upptäckte till sin utomordentliga öfverraskning den mest slående likhet mellan sitt förhållande till Eusebia å ena sidan, samt de begge anakoreternas å den andra.
Hvad de begge sednare upplefvat med hvarandra, det hade äfven Clemens med Eusebia, dels redan i verkligheten, dels och ännu mer i de fantasibilder, som de skapat af sitt blifvande ökenlif i hvarandras sällskap.
Dessa bikter, böner, andaktsstunder, gemensamma tårar öfver sitt syndaelände och gemensamma fröjder öfver den erbjudna nåden, dessa känslorus, denna mystiska trånad, som förde kind till kind och mun till mun, medan sinnet frossade i känslor, ditintills icke erfarna och sålunda utan tvifvel flutna ur syskonkärlekens och den gemensamma andaktens rena källa – allt detta liknade till sina minsta drag hvad Clemens sjelf erfarit.
Clemens läste denna framställning med största uppbyggelse och fägnad, emedan han i densamma såg en bekräftelse derpå, att hans eget tillstånd med dess vexlande känslor icke var någonting för honom serskildt, utan låg inom den kristliga erfarenhetens allmänna område.
Författaren berättade ännu utan reflexioner och lät icke ana hvad komma skulle.
Hans skildring bar pregeln af samma genom bristande sjelfkännedom framkallade säkerhet, i hvilken han den tiden var invaggad.
Men huru häpnade icke Clemens, när författaren började ett nytt stycke med ett plötsligt uppdagande deraf, att det tillstånd, han ditintills skildrat, var ett verk icke af Gud, utan af lögnaren från begynnelsen, att den himmel, i hvilken han dvalts, var det aldra nedersta helvetet, af den listige fienden upputsadt med färger, som för det bedragna ögat härma himmelens glans, och uppfyldt af andar, som dölja sin vedervärdighet bakom englamasker.
Hade denna upptäckt redan i berättelsens början blifvit antydd, skulle Clemens sannolikt icke velat igenkänna sig sjelf i densamma; han skulle letat efter främmande drag och intalat sig, att hans erfarenhet var en annan.
Men nu var likheten redan erkänd, och han kunde icke tillbakataga denna bekännelse.
Han häpnade och intogs af fasa.
Desto angelägnare blef det honom nu att se de skäl, med hvilka författaren rättfärdigade sin stränga förkastelsedom.
Dock, han utvecklade sina skäl på ett ganska klart och öfvertygande sätt.
Han analyserade de olika erfarenheterna ur sitt känslolif och framvisade öfverallt en bottenfällning af sinnlighetens slagg.
Han förfor derunder lika lugnt som skoningslöst.
Han var synbarligen en man, som kastat en blick in i sig sjelf och der, så vidt sig göra låter, studerat den allmänna menniskonaturen.
Han var tillika en sanningsälskande man, som icke ville lemna sig sjelf eller andra, hvilka liknade honom, en trasa qvar af den strålande klädning, som den sjelfbedragna draperar kring sin nakenhet.
Och med sanningskärleken förmälde han en djerfhet, som utan tvifvel lände hans egen bok till mehn hos sina läsare, ty han vågade sluta henne med några frågor, besynnerliga nog och syftande åt ett håll, hvilket nästan lät misstänka hedniska eller åtminstone kätterska afsigter med hela verket.
Han frågade först, hvad religionen är, om hon består i de antagna lärosatserna eller om hon ens är till sitt väsen beroende af dessa.
Utöfva till exempel de olika åsigterna om personernas förhållande i treenigheten eller om de tvenne naturernas förhållande i Kristus ett väsendtligt och omskapande inflytande på religionen?
Dessa olika åsigter hafva tändt verlden i lågor och måste således vara mycket vigtiga sanningar eller villfarelser; men är det fromma lifvet i Gud beroende af det sätt, hvarpå de en gång blifva afgjorda?
Hvarom icke, så måste man medgifva, att lärosatserna och deras omfattande af tron är ingalunda detsamma som det fromma lifvet i Gud, och att det sednare icke ens kan sägas stå uti ett bestämdt beroende utaf de förra.
Är således detta lif ett lif af analyserande och söndrande tankar?
Eller är det ett allt sammangjutande känslolif, i hvilket menniskan förnimmer sin förening med Gud och hans skapelse, och i hvilket alla hennes tankar och handlingar erhålla en egen riktning, alla hennes öden och erfarenheter en egen betydelse?
Om det sednare antages såsom det riktiga och religionen således hvilar på känslan, så frågas då, huru förekomma sinnlighetens inblandning i detta känslolif?
Det var just afsigten med författarens verk att påpeka denna ständigt hotande fara.
Och är hon icke större, ju mera af sinnliga elementer som inblandas i läran om den Gud, hvilken vill dyrkas i andan och sanningen?
Men kan kristendomen bestå förutan sådane elementer – förutan de frälsarens sår, i hvilka den fromma qvinnans inbillning så gerna dväljes, förutan den himmelska jungfru, hvilken ynglingen så varmt tillbedjer, förutan nådegåfvornas fästande vid synliga ting och förutan en himmel med obeskrifliga fröjder?
På Clemens utöfvade dessa frågor icke någon verkan, som förminskade det intryck, han redan erhållit af den ifrågavarande boken, ty full af ångest hade han kastat henne ifrån sig, innan han hunnit dess slut.
Den okände författaren hade verkligen sagt honom sanningen om hans inre lif.
Men upptäckten var för Clemens förfärlig; den kom så oväntadt, och han var så fångad i sina oförstådda begär, att han förtviflade om att någonsin blifva befriad.
Aftonen af den följande dagen besökte han icke, såsom han annars plägade, Eusebia.
Men när natten inbrutit, ilade han till sin fosterfader, biktade för honom och bad om hans råd.
Petros sökte lugna honom, emedan ett motsatt förfarande kunde utöfva det olycksaligaste inflytande på hans själs helsa och rubba de planer, som biskopen byggde på sin fosterson.
Utan att göra honom många förebråelser, rådde han honom i milda ordalag att hädanefter undvika Eusebia, samt taga sin tillflygt till trägna böner och träget arbete.
Men det dröjde icke länge, innan Clemens fann dessa medel otillräckliga.
Han kände i vissa stunder den starkaste frestelse att ånyo besöka Eusebia; han var en gång redan hunnen till bakporten af prokonsulns palats, när han plötsligt vände om och flydde tillbaka hem; han ville åtminstone säga henne ett farväl eller med några ord besvara de små biljetter, som han slutligen emottog från henne, fulla af ömma förebråelser öfver hans uteblifvande – men
Petros hade befallt honom afbryta hvarje förbindelse med henne, och han medgaf för sig sjelf, att detta var ingifvelser af frestaren, hvilka borde emotstås.
Men det båtade föga, att Clemens undvek Eusebias grannskap.
Den onde frestaren hade hans inbillningskraft i sina händer och framtrollade midt under Clemens’ böner hennes bild, om möjligt mer förtjusande än någonsin.
Den unge föreläsaren böjde sig mer och mer under sin ångest.
Han ansåg sig utesluten från himmelens gemenskap, och ohjelpligt hemfallen åt djefvulen.
I vissa ögonblick uppgaf han striden och var färdig att begifva sig till Eusebia, icke för att bedja med henne, utan för att omfatta hennes knän, bekänna sin olyckliga böjelse och fordra hennes genkärlek: i andra ögonblick greps han af förtviflan öfver sin svaghet.
Denna hopplösa strid tärde med glupskhet hans krafter; han magrade, hans ögon sjunko in i sina gropar, och hans kinder blefvo askgrå.
Hans fader och syster sågo med förskräckelse hans tillstånd; men när de närmade sig honom, fordrade han med häftighet, att de skulle lemna honom i fred, och han undvek dem hvarhelst han kunde.
Ofta lemnade han staden och ströfvade hela dagen i dess omgifningar.
Pelarfältet blef hans älsklingsställe; han kunde tillbringa hela timmar derstädes, vandrande omkring pelaren eller hvilande uti en i dess grannskap befintlig håla, hvarifrån han betraktade helgonet, som ännu med samma outtröttlighet knäböjde deruppe.
Simon förekom honom som den lycksaligaste bland dödlige.
Han afundades honom och skulle önskat hans plats.
Det måste vara något utomordentligt ljufligt att knäböja såder, med hjessan bränd af solens strålar, tills tankar, känslor och medvetande domnade.
Det var ett sådant tillstånd, efter hvilket Clemens längtade, ty det skulle bjuda de magter, som stredo i hans inre, vapenhvila och skänka honom åtminstone några timmars ro.
När Clemens slutligen fann hvarje annat medel fruktlöst, tillgrep han de yttre, som fromheten uppfunnit, för att späka ett upproriskt kött.
Han hungrade, till hans krafter blifvit nästan uttömda, och från de måltider, hvarmed han då nödtvunget afbröt sin frivilliga, ständigt förnyade fasta, var hvarje annan föda än bröd, hvarje annan dryck än vatten bannlyst.
Han gisslade sig dagligen, tills blodet flöt ifrån hans axlar.
Men äfven dessa förskräckliga medel uppfyllde icke sitt ändamål.
Clemens kände visserligen sin tankeförmåga förslöad, sin hjerna förvirrad, men ehuru han bedömde detta som ett godt tecken, så var dermed hufvudsaken icke vunnen.
Tvertom, han gjorde den erfarenhet att fantasien, långt ifrån att kufvas, fick friare vingar, medan de öfriga själsförmögenheterna domnade och lemmarne ville neka sin tjenst.
Han började plågas af syner, ej blott i det sofvande, utan äfven det vakande tillståndet.
I dessa syner symboliserade sig den strid, som rasade i hans själ.
Han besöktes än af den heliga jungfrun, än af djefvulen, hvilken sednare gäckade honom i otaliga gestalter, men oftast i den farligaste af alla – i Eusebias.
Medan han en dag i detta tillstånd vankade kring gatorna i Athen, mötte honom en ståtlig vagn, som drogs af mulor, utstyrda med brokiga täcken och pinglande klockor, samt omgafs af slafvar i lysande drägter.
Det var Eusebias ekipage.
Hon gjorde sin vanliga förmiddagsutflygt.
Clemens drog kåpan öfver hufvudet och skyndade förbi.
Hon förvånades öfver hans bleka, förstörda utseende och befallde, med en suck öfver alltings förgänglighet, sin kusk att påskynda färden.
Från den dagen frestades Clemens icke mer af något bref från den sköna Romarinnan.
Clemens hade förlorat sin fägring och dermed allt, som fängslade henne vid honom.
Nyss en förtjusande vacker yngling, var han nu helt enkelt en ung prest af det der vanliga bleka, utmärglade slaget; och den enda egenskap, han ännu egde, som kunde finna nåd i hennes ögon, var hans renlärighet; men denna delade han med så många, och den var kanske för öfrigt icke mycket att lita på efter den märkvärdiga upptäckten af hans börd och sedan han blifvit en medlem af erkehedningens hus.
Eusebias systerkärlek, nyss så varm och lågande, slocknade således lik en lampa för ett vinddrag.
Det föll henne icke ens in att lära känna orsaken till Clemens’ förvandling, om den var en dödlig sjukdom, ett grymt själslidande eller något annat.
Nog af, hans anletsdrag hade förlorat sin ungdomlighet, hans ögon sin glans, hans hy sin friskhet – med ett ord, han hade blifvit ful och ointressant.
Af medlidande med sig sjelf beslöt hon att glömma honom, hvilket icke gjorde henne någon svårighet, då hon hade full sysselsättning med tankarna på religionen och sin själs frälsning.
Det fanns intet skäl för henne att qvarstanna derstädes, sedan Petros icke längre kunde uppträda på predikstolen.
Eusebia återvände till Korinth, provinsens hufvudstad, der hennes Annæus Domitius i sin egenskap af prokonsul öfver Akaja lefde och verkade.
Hon hade föresatt sig en svår uppgift: hon ville omvända honom, återföra den arme affällingen i den rättrogna kyrkans sköte.
Hon hade svurit att med alla möjliga konster, som stå en from qvinna till buds, förbittra hans lif, för att derigenom förbättra det.
Med denna ädla föresats tågade hon en vacker dag, under pomp och ståt, in i den minnesrika glänsande handelsstaden.
När Clemens erfor hennes afresa, ville han tacka Gud, som aflägsnat en farlig frestelse ur hans grannskap, men denna tacksamhet var endast tungans, ty hans känsla talade ett annat språk.
Han stängde sig inne i sin kammare och fällde bittra tårar.
Det hade förorsakat honom en hemlig glädje, det han visste, det hon icke var långt borta, att hon andades samma luft som han, och att han kunde få se henne när han ville.
Han föreställde sig, att hennes smärta öfver skiljsmessan var djup som hans egen och ökad med ovissheten om skiljsmessans orsak.
Han tänkte sig hennes syskonkärlek såsom himmelsk och englaren; det var endast hans egen böjelse, som varit bemängd med jordiska elementer; skulden låg ensamt hos honom, som skulle varit hennes biktfader och ledare.
Under sina vandringar drogs han omedvetet till grannskapet af det prokonsulariska palatset, men tanken derpå, att Eusebia icke längre fanns inom dess murar, jagade honom åter derifrån.
Han återvände till sitt hem med en odräglig känsla af tomhet, eller steg han upp på toppen af någon kulle och kastade drömmande blickar emot det fjerran, som dolde Korinthos för hans syn.
Den rysliga föreställningen, att onda magter oupphörligt omgåfvo honom och framtrollade de bilder, som visade sig för hans inbillning, för att fasthålla hans själ i materiens orena bojor och slutligen till fullo bemägtiga sig henne, upplöstes nu understundom i slö tungsinthet, under hvilken han glömde sina fastor och späkningar.
I detta tillstånd blef han mera tillgänglig för sina anförvandter; han visade sig då åtminstone icke plågad af deras närvaro.
Hermione begagnade sig häraf, för att närma sig honom och söka vinna hans förtroende.
Hermiones uppriktiga ömhet och kärleksfulla väsen gjorde ett allt märkbarare intryck på brodern och eröfrade slutligen hans tillgifvenhet.
Hon lyckades förmå honom att öfvergifva sin enslighet, lemna sin kammare och tillbringa någon af dagens timmar i hennes sällskap på den vackra platsen, der vi en gång sågo henne med sina väninnor – der springbrunnen sorlade, foglarne sjöngo, pelargångarne erbjödo svalka och himmelen hvälfde sig klar och ren öfver deras hufvuden.
Clemens besegrade de fördomar, som ville stöta henne tillbaka, men han skulle icke hafva förmått detta, om icke hastigt en tanke hos honom uppstigit att omvända henne till Kristendomen.
Detta beslut uppfriskade hans själ; det gaf honom ett värdigt mål att eftersträfva och afvände hans tankar från sig sjelf.
Han skyndade till Petros, för att underrätta denne om sin afsigt och vinna hans uppmuntran till företaget.
Petros kunde naturligtvis icke annat än gilla hans beslut, ehuru han ingalunda tilltrodde sin fosterson att ega tillräckliga krafter till det värf, han pålade sig.
Från denna stund sökte Clemens sin systers umgänge, i stället för att undvika det.
Han började tala till henne om den kristna religionen, och Hermione lyssnade gerna till hans ord.
Med förundran upptäckte han, att det, som han berättade, icke för henne var något nytt och obekant.
Hon hade läst de kristnes heliga skrifter, hon kände Jesu lefnad och kunde upprepa hans mundtliga läror; det var endast utläggningen af desamma och den kristna metafysiken, hvarmed hon röjde någon obekantskap.
Hermione såg, att Clemens talade med värma och kärlek om dessa ämnen; hon lånade honom derför gerna sitt öra och aktade sig att framställa andra motsägelser än sådana, som voro egnade att sporra hans nit, emedan han kunde öfvervinna dem.
Tyvärr var Clemens ihärdighet ingalunda så stor som hans ifver.
Samtalen stördes som oftast genom någon tredje persons ankomst.
Än visade sig Karmides, än Ismene och Berenike, än Theodoros, och för denne siste hyste Clemens samma fruktan som för den lede frestaren sjelf.
Det var för Hermione omöjligt att förjaga denna fruktan.
Då Theodoros närmade sig, aflägsnade sig den unge föreläsaren, utan att besvara hans helsning.
Petros hade emellan dem begge upprest en oöfverstiglig mur.
Clemens befarade äfven, att Theodoros, likasom han sjelf, sökte vinna Hermione för Kristendomen.
Men den Kristendom, som
Theodoros förkunnade, var ju en falsk och kättersk, farligare än sjelfva hedendomen.
Clemens uppmanade
Hermione att taga sig väl till vara för Theodoros.
Men icke lugnad af detta löfte ville Clemens, att hon skulle förvisa honom ur sitt grannskap, afbryta allt umgänge med honom.
Hermione föreställde då sin broder, att man borde hysa fördragsamhet med hvarandra och låta en hvars åsigt gälla hvad den kan.
Hon talade med värma om Theodoros’ ädla egenskaper och uttalade lifligt sin önskan, att de begge unge männerna skulle blifva vänner.
Hermione visste icke, att denna välvilliga önskan kunde såra och förbittra Clemens.
Den öfverspände ynglingen steg upp och lemnade henne.
Och från den stunden var hans håg att med Hermione samtala i religionssaker försvunnen.
Han ansåg henne, likasom sin fader, för alltid förlorad för sanningen och ljuset.
Han drog sig åter tillbaka inom sig sjelf och sökte den ostörda ensamheten.
Snart återvände också de olyckliga symptomerna af hans förra själslidande.
Han började åter sina stränga fastor, började åter gissla sig.
Krysanteus, som hitintills af omtanka för sin sons själsfrid öfverlemnat honom åt sig sjelf och fritt låtit honom följa sina böjelser, kunde nu icke längre uthärda att vara ett overksamt vittne till ett lefnadssätt, som måste störta honom i vansinnets eller dödens armar.
Han beslöt att i nödfall med våld rycka honom derutur.
Det visade sig emellertid snart, att böner och förmaningar voro fruktlösa.
Clemens förklarade med bestämdhet, att han icke ville lyda sin fader, när dennes befallningar strede mot den kristna religionen.
Han måste ingifva Clemens tvifvel på sanningen af denna lära, som skiljde deras hjertan och syntes vara källan till hans dysterhet, hans sjelfplågeri och fanatism.
Krysanteus nödgade Clemens att åhöra hans angrepp på den kristna läran och hans försvar för den gamla.
Clemens lyssnade i början med förakt, derefter med en uppmärksamhet, som ingafs honom utaf en känsla af förskräckelse.
Denna känsla härledde sig mindre från de angrepp, fadern gjorde på enskilda satser, än från den likhet, som han uppvisade mellan Kristendomens sublimaste läror och den nyplatonska filosofien.
En sådan likhet hade Clemens förut icke anat, och det förödmjukade honom, det plågade honom, att den verkligen fanns.
För öfrigt egde Clemens endast ett försvarsmedel emot sin faders anfall, men detta var ett universalmedel, som med lika framgång lät använda sig öfverallt.
Krysanteus åsigter stödde sig nämligen på förnuftet, och förnuftet, när det icke användes till kyrkans fromma, är ju af djefvulen och dess slutsatser, i trots af all logik, fullkomligt falska.
Mot denna, af Petros inplantade lära strandade alla Krysanteus bemödanden att föra Clemens till en ljusare åskådning af lifvet.
Han fortfor att fasta, att gissla sig och draga sig undan beröringen med menniskor.
Först en tid derefter, sedan Krysanteus länge förtviflat att kunna uträtta något till sin olycklige sons bästa, började hans bemödanden att bära frukt i Clemens själ, men en frukt, som, alstrad i en sjuklig jordmån, bar smak af sitt ursprung.
Han började anfäktas af tvifvel på kristna lärans sanning.
Samtalen med Petros motarbetade visserligen dessa tvifvel, men upphäfde dem icke.
Krysanteus fruktade för hans förslånd, och de läkare, som han i sina bekymmer rådfrågade, bekräftade hans farhågor.
De rådde honom afstå från hvarje omvändelseförsök och tillåta Clemens att fritt umgås med sin fosterfader, för att han åter skulle blifva försatt i den föreställningskrets, i hvilken han hitintills lefvat.
Den unge föreläsaren fick således ånyo obehindradt tillträde till fången.
Clemens rufvade öfver ett beslut att rymma från hemmet och begifva sig till Antiokia eller den egyptiska öknen.
Petros förbjöd honom detta, men kunde icke besegra den till ytterlighet stegrade fruktan, som Clemens hyste för sin fader och hvarje ord från dennes läppar.
Clemens tillbragte nu största delen af dagen med att vandra i stadens omgifningar och att besöka fången.
Hålan vid pelarfältet blef alltmer hans älsklingsplats, och de fromma qvinnorna, som gingo att spisa den helige Simon, blefvo snart vana att se honom der och betrakta honom såsom en ny anakoret, hvars närvaro ökade ställets helighet, och som måhända en dag, när Simon blifvit kallad till himmelen, skulle intaga hans plats på pelaren.
När samma fromma qvinnor slutligen började dela icke blott sin uppmärksamhet, utan äfven sina korgars innehåll emellan pelarhelgonet och den unge anakoreten, som fäst sin bostad i hålan, så vande sig äfven Clemens att betrakta denna som sitt egentliga hem, och det var endast sällan han ännu visade sig i huset vid Tripodgatan.
Krysanteus fann sig nödsakad att lemna honom sin frihet.
Sommarens rosor vexte vid ingången till hålan, och solen blickade hvarje afton ditin, förrän hon dolde sig bakom Aigales kullar.
Han hade snart inredt sin boning i enlighet med en anakorets behof.
En mossbädd, ett vattenkrus och ett skrin för det heliga Evangeliet var allt hvad han behöfde.
Athens Kristianer kände icke ringa uppbyggelse öfver den märkvärdiga skickelsen, att det var erkehedningens son, som blifvit pelarfältets nya prydnad.
Likasom Simon vid början af sitt uppträdande, så blef nu äfven Clemens föremål för innevånarnes nyfikenhet och deltagande.
I synnerhet intresserade sig de unga flickorna för den nye eremiten.
Det enda, som i någon mån störde Clemens’ lycka, var Simon pelarhelgonets besynnerliga uppförande.
Sedan denne i början emottagit sin granne med alla tecken till välbehag och om qvällarne, efter solnedgången, sedan det blifvit tyst omkring dem, kallat honom till pelaren, för att tala med honom och välsigna honom, blef han småningom allt mera tvär och trumpen, samt började slutligen hålla förvirrade straffpredikningar och uttala förbannelser öfver den unge eremiten lika regelbundet som han förut skänkt denne sin välsignelse.
Simon hade nämligen märkt, att han i Clemens erhållit en medtäflare om de besökandes uppmärksamhet och gunst.
Simon hade blifvit afundsjuk på sin förre älskling, Elpenikes son, och ville med sina hotelser skrämma honom att aflägsna sig.
Han trodde, att helgonets skarpa blick såg in i hans hjerta och kände dess förderf.
Men Clemens sökte förgäfves att genom sträng asketism blidka Simon.
Bekymrad häröfver vände han sig till biskopen och frågade denne om råd.
Petros uppmanade Clemens att med tålamod uthärda helgonets vrede, emedan Simon endast ville pröfva hans ståndaktighet.
Men tillika skickade Petros Eufemios med ett budskap till Simon, efter hvars emottagande denne synbarligen blef lugnare och lemnade sin granne i ro.
Hos Myro.
Baruk och hans tillämnade svärson, den lärde rabbinen, hade återkommit från Jerusalem.
De landstego i Piræeos utan en aning om hvad som under deras frånvaro tilldragit sig i Baruks hem.
Desto förskräckligare blef den upptäckt, som väntade dem här.
Hon hade dukat under af sorg och blygsel öfver sin dotter.
När Baruk trädde öfver tröskeln till sitt hus, kastade sig Rakel till hans fötter.
Hennes ansigte var likblekt och stämpladt af förtviflan; hennes hår, som under många dagar icke varit ordnadt, svallade vildt kring hennes skuldror.
En enda blick var tillräcklig att upplysa Baruk och Jonas om den arma flickans belägenhet.
Den gamle mannen stod som förstenad af förskräckelse.
Han lyssnade, utan att säga ett ord, till Rakel, som bad om hans förbarmande och anklagade sig för sin moders död.
Derefter utbrast han i höga jemmerrop, slet sitt hår och förbannade det ögonblick, som återgifvit honom åt sin skändade härd.
Rabbi Jonas, det stumma vittnet till denna scen, hade aflägsnat sig, utan att han märkte det.
Samma afton blef Rakel, belastad med sin fars förbannelse, för alltid förvisad från hans ögon.
Hennes förutsägelse till Karmides, att en sådan dag skulle komma, hade således gått i fullbordan.
Vi återfinna Rakel i ett uselt kyffe, beläget i en af hamnstadens sämst beryktade qvarter.
Hon befinner sig i en kammare, hvars inredning vittnar, om den yttersta torftighet.
Det lider mot natten.
Rummet upplyses af en sömnig lampa.
Rakel bär i sin famn ett barn, hennes och Karmides’ son.
Modren betraktar honom med blickar af vild ömhet.
Karmides skulle i detta ögonblick svårligen igenkänt den rike Baruks vackra och lyckliga dotter.
Ödets tunga slag har beröfvat henne de sista spåren af ungdomlighet.
Förtviflan och modersglädje kämpa i hennes tärda, infallna ansigte.
De insjunkna ögonen lysa af en feberaktig glans.
Nu höras steg i den branta trappan, som leder till kammaren.
Dörren ryckes upp, och en qvinna, klädd i en vårdslöst sittande kiton, inträder gnolande på en visa.
Vid Dionysos, sade Myro, ty det var hon som inträdde, – bort nu med alla bekymmer!
Se här hvad jag i afton har skördat!
– Det här räcker för tre hela dagar, åt dig och mig och din gosse.