Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därtill kom att bredvid hennes ökade förfining, hennes stegrade lifskraf, stod som en hotelse den ekonomiskt osäkra tillvaron, sedan hon skulle lefva af sitt eget arbete, något som de starkt minskade tillgångarne i hemmet under de senare åren gjorde nödvändigt och ej blott för hennes själfkänsla önskvärdt.
Hade Ernst Ahlgren varit ung och frisk skulle hon ekonomiskt varit bättre stäld, än de flesta af våra yngre författare, ty hon fick relativt höga honorar och allt hon skref mottogs med ifver öfver allt.
Dessutom tillkom sista året svenska akademiens understöd.
Men hennes kroppsliga svaghet, som gjorde ansträngdt arbete omöjligt, hennes långsamma sätt att arbeta, hennes oafvisliga behof af fullkomlig hvila tidtals gjorde henne mer beroende än andra af det ekonomiska trycket, som därför också blir den ständigt återkommande mara, hvilken de sista åren förföljer henne.
Hon ville icke kunde icke skrifva för bröd; hon måste arbeta på sitt eget lugna sätt för att producera något dugligt och – »Sverige har endast råd att föda snabbskrifvare», sade hon en gång med den outsägliga bitterheten hos en rik varelse, som känner sig gå under emedan hon, som så många andra, hvilka delat hennes öde, tillhör ett intellektuelt och materielt fattigt land, ett land, som sällan har förmågan eller viljan att åt kulturen rädda sina bästa krafter.
Det ekonomiska bekymret var – enligt hennes eget bestämda, till olika håll upprepade uttalande – en af de förnämsta anledningarne till hennes död.
Och visserligen kunde hon, som andra, fälla ej alltid öfverensstämmande yttranden; ty en hvar känner ena gången den ena bördan trycka starkare, en annan gång den andra.
Men härvidlag äro hennes utsagor dock så pass sammanstämmande, att man har rätt att påstå: att om Ernst Ahlgren egt en sorgfri ekonomisk tillvaro, med tryggad arbetsro och möjlighet till hemtrefnad i en henne sympatisk omgifning, skulle hon antagligen varit räddad åt vårt lands literatur.
Kännetecknande för hennes ytterliga nedslagenhet, när hon kände fattigdomen stänga vägarne till utveckling och för hennes naturs förmåga af spänstig återupprättelse vid hvarje glimt af glädje, äro de båda nedanstående brefutdragen:
Jag har en fix idé om, att någon mecenat borde ställa så till, att jag hos en bokhandlare kunde få reqvirera de böcker jag behöfver för mina studier hvarje år.
Tänk, att det icke skall finnas ett stipendium man kunde få!
I fjol fick jag ju det der härliga anonyma, men i år är det samma jemmer igen.
Tänk dig att jag icke eger Shakespeare!
Jag kan törsta efter honom så att jag kan bli tokig ibland ...
Se, lefva kan jag kanske på min penna.
Men böcker?
– Och jag är till den mest häpnadsväckande grad okunnig.
Detta är nära att bringa mig till förtviflan ibland.
Dessa rader kommo i den ofvan nämda kvinliga mecenatens hand och föranledde henne att sända en postanvisning – »från Shakespeare».
Ahlgren skref med omgående:
Min första tanke var icke hvem det kom ifrån, min första tanke var endast hvad som stod på kupongen: »Shakespeare, Shakespeare!»
Och hvad jag kände formulerade sig i ett tillbakahållet rop: »jag är den lyckligaste menniska på jorden!» Alldeles så tyckte jag.
Ännu ingen tanke på hvar det kom ifrån, bara en stormkänsla af att alla menniskor äro så goda emot mig; att himmelens välsignelser regna öfver mitt hufvud; att jag – som år efter år törstat efter tillgifvenhet – möter en öppen famn hvarthelst jag vänder mig.
Hur vildt, hur ursinnigt, hur tokigt lycklig jag känner mig, när jag ser att någon verkligen bryr sig om mig, det kan ingen tänka.
Det fattas mig intet, annat än tro.
Jag är så van vid motvind, att jag darrar i vindstilla: det är som om motvinden hemtade andan.
Men det går öfver om man hinner vänja sig vid goda dagar.
Det far rundt i mitt hufvud af lutter öfverraskning.
Jag vet ju knappt hvad jag ramsar af mig på papperet.
Jag är så glad, så tokigt glad.
Det fins folk som håller af mig!
Det är melodien till den krigsdans mina tankar uppföra.
Om jag hade någon att tjuta öfver, ruska i armen, jubla och skratta emot för att de hålla af mig!
De, som göra mig godt, naturligtvis.
Att en för vårt lands fleste författare rent af typisk olycka, fattigdomen, hos henne skulle sammanfalla med mer än vanligt intensiv förmåga af lidande och med en obotlig sjuklighet, är mer än tillräcklig orsak till ett tragiskt öde.
Af alla de många yttranden från sista halfåret af Ernst Ahlgrens lif torde nedanstående vara bevisande med afseende å den andel, som den ekonomiska frågan egde i detta öde.
Den som hade råd att skrifva bara när man kunde, och låta bli dess emellan!
Men denna förfärliga ångest, att känna tvånget att skrifva, nödvändigheten att skaffa pengar – känna detta när man inte han skrifva, när man behöfde hvila sig!
Men det är inte lönt att tala om det.
Ekonomien skall knäcka mig, som den knäcker alla svenska författare.
Jag kan inte tillgripa öfverproduktionen, jag är för stolt och för sann till det.
Alltså skall jag icke kunna föda mig.
Låt dem icke koka ihop någon romantisk historia om mig – framdeles.
Jag är så nykter; låt dem derför icke måla ut mig till ett sentimentalitetens offer, om det hela bara är ett enkelt penningspörsmål.
– – – Tänk inte att något kan göras, ty om jag också inte för tillfället vore i penningknipa (och det är jag inte, jag kan lefva 4 månader), så skulle förr eller senare tröttheten bli så stor, att jag måste hvila mig till hvad pris som helst.
Och då – Ty allt jag förtjenar kan ju endast bli tillfälligt; en bit att stoppa i munnen strax.
Det är så underligt att vara så ensam, så utan rotfäste; drifva eller sjunka, hur man kan.
Men jag vill hellre det än vara ofri.
Det fins knappt någon tid i mitt lif, som jag skulle vilja utbyta emot denna.
Jag har det bättre nu, än jag någonsin velat hoppas jag skulle lyckas att få det.
Jag är fri, en riktigt fri menniska, och det är bättre än allt annat.
Bättre än att vara rik och få hvila sig.
Jag ville icke ha igen den tiden, när jag hade händerna fulla af penningar, jag ville inte ha den igen för en hel million.
Jag är så trött att det ringer för mina öron som två stora kyrkklockor.
Men jag skall strama upp mig.
Jag vill icke ge tappt ännu.
Jag har haft det värre än nu, ibland, och varit lika trött.
De veta inte af hur härligt det skulle smaka med hvila – alldeles bekymmersfri hvila.
Ty de ha aldrig jagats som vi andra, penninghetsade slafvar.
Jag ser så glad ut att jag skulle kunna hålla en hel trupp vid godt mod med min uppsyn.
Men när jag får en penna i hand kan jag nästan aldrig ljuga.
De andra stackars författarne, de manliga, som liksom jag, inte ha män att lefva på, de ha det nog lika svårt som jag.
Och ingen kan undra på om de göra svaga arbeten.
Det skall öfvermenskliga krafter till att göra någonting dugtigt.
Ingen ohelsa i lifsåskådningen var medverkande till Ernst Ahlgrens lifsleda.
Tvärtom talar hennes djupa kärlek till lifvet ännu ur hennes sista ord; lifvet var mildt, var rikt och fullt af lyckomöjligheter, fast det krossat henne, som »var för vek att lefva»; människorna voro icke onda, tillvaron icke förtviflad; och det var med en tyst innerlighet, rörande som ett sjukt djurs tacksamhet, hon mottog hvarje grand af ömhet.
Intet, som kunde lysa upp i hennes inre mörker, afvisade hon; hon ville bli fri från sin själs enda sjuka punkt; hon ville »slippa dö», och det finnes icke ett ord i alla hennes meddelanden, som röjer ringaste koketteri med hennes eget tungsinne.
Detta var tvärtom så väsentligt i strid med hennes personlighet, att hon själf dömer och behandlar det rätt, då hon kallar det en fix idé, framkallad af lidandet och slutligen alldeles oberoende af viljan.
Intet – således ej häller hennes egna uttalanden – kan förklara en sådan själssjukdom.
Man kan söka att följa dess yttringar, men själfva den innersta orsaken, från hvilken de härledas, mäktar man ej uppdaga; människonaturens hemlighetsfulla djup tillhöra området för »det ovetbara».
Det allt mer växande själfanalyserandet, det febrila behofvet af ombyte; bristen på öfverensstämmelse emellan hennes ord och handlingar; det alldeles ohejdade uppgåendet i stundens plåga, antingen denna rörde arbetet, ekonomien eller något mänskligt förhållande samt andra liknande drag, tyda på det aftagande af viljans och reflexionens välde samt det tilltagande af nervkänslighetens och de tillfälliga impulsernas, som kunna höra samman med företeelser af själssjukdom.
Sådana företeelser lära funnits i hennes slägt; om hon själf i någon mån hemsöktes däraf eller om hennes själslidande uteslutande var framkalladt af förhållandenas tryck, är svårt att veta.
Hvarje hennes enstaka uttalande från denna sista tid är fullkomligt sammanhängande: bristen på sammanhang spåras endast i den intensitet med hvilken från hvarandra väsentligt skiljaktiga stämningar eller motiv för handlingar omfattas.
Man står inför en gåta, som man sträfvar att lösa i den mån man älskat den djupa och sammansatta personligheten själf.
Men lösningen må ingen ännu tro sig hafva funnit.
Allra minst hyser jag sådana anspråk; mitt hopp har endast varit att lämna stoff till en något riktigare föreställning om hennes tragiska öde och om de psykologiska orsaker, som faktiskt medverkade till det samma, än hvad allmänheten på egen hand kunna bilda sig.
Och för en hvar, som framdeles kommer att syssla med samma uppgift, gäller detta Ernst Ahlgrens egna yttrande:
Ett motiv är aldrig – aldrig någonsin ett; det är endast en tråd; en liten fibertråd är aldrig stark nog att sätta den minsta lilla handling i gång.
Nej, ett motiv är alltid sammansatt af många små trådar, just som det starkaste tåg är, och om man ser efter, gå dessa snodda små trådar åt olika håll; just detta är det som gör att tåget håller samman.
Menniskosinnet är ett underligt maskineri, hvars hjul drifves af många sådana tåg.
Med någon kännedom om dessa psykologiska motiv tar det sig underligt ut, när man hör yttrandet: att Ernst Ahlgrens brist på religiositet gjorde det för henne omöjligt att bära lifvets bördor.
Om man med religiositet menar förmågan att hängifva sig åt något högre än sig själf, då egde Ernst Ahlgren arbetet som sin kult, och lifvet själft, i all sin mångfald, var guden i denna religion.
Men om man med religion menar hängifvenhet åt någon bestämd religionsform, då fans hos Ernst Ahlgren ingen sådan hängifvenhet.
Under intet skede af hennes lif hade hon varit i denna mening religiös; hon hade underkastat sig de kyrkliga formerna utan plåga, men hvarken i djupare mening trott eller tviflat på den kristna lifsåskådningen; hon antog äfven under de senare åren af sitt lif möjligheten af Guds tillvaro, och hela hennes inre ställning i detta hänseende kännetecknas af dessa ord i hennes sista bref: »Jag tycker icke att jag tror på Gud, men jag kommer ändå att bedja till honom i det sista», nämligen för att då »känna en lefvande varelses närhet».
»Lefvande varelse» – detta är här det betydelsefulla ordet.
För henne var frågan om en Gud icke frågan om hjälp, tröst, nåd eller försoning, utan om ett större, intensivare lif än vårt eget fans bortom eller pulserade genom denna tillvaro.
Utvecklingen och lifserfarenheterna hade mer och mer aflägsnat henne ej blott från den kristna världsförklaringen, utan också från kristendomens etiska ideal.
Icke som skulle hon förbisett det sköna i själfförsakelsen, hängifvenheten åt andras välfärd, tålamodet och troheten i det lilla, det ovärldsliga och ödmjuka sinnelaget, som icke söker sitt eget.
Hennes diktning har tvärtom mer än en gång förhärligat just sådana drag ur lifvet.
Men hennes egen innersta natur var icke i harmoni med kristendomens etiska kraf, utan var, i en hos nutidsmänniskor ovanligt hög grad, befryndad med hedendomen, med hellenens lifs- och skönhetskult liksom med nordbons kraftdyrkan.
Följande yttrande ger ett mycket riktigt intryck af hennes skaplynne i detta afseende:
Jag är för mycket hedning för att kunna dyrka sjelfförnekelsen.
Allt förkrympt och onaturligt väcker visserligen mitt medlidande, men det är mig osympatiskt – det är oskönt – det är inte det stora härliga, det naturligt sunda, som är min religion.
Jag är rörd öfver en som försakar allt och som ändå är god – men den menniskan är inte af min race och inte af min tro.
Jag talar naturligtvis icke här om den relativa försakelse, som kommer af viljans herravälde öfver böjelserna; jag menar den sig allt afsägande försakelsen, som tar sjelfplågeriet som ett slags förtjenst, oafsedt om det gagnar någon annan menniska eller ej.
Det är den fega sjelfuppgifvelsen, som aldrig vågar gripa om något och säga: »detta är mitt».
Småsjälar med patenterad, allmängiltig seminaristmoral, jag kan hålla af dem, som man håller af myror och sådant, som är intressant att se på, och som sträfvar för sitt; men känna mig slägt med dem kan jag aldrig!
Men, som sagdt, odeladt hedning var hon icke, lika litet som odeladt kristen.
Hennes lifsåskådning var kanske snarare det tjugonde århundradets, af hvilket man kan hoppas att problemen om afvägandet af altruismens lika väl som af egoismens rätt, om enandet af antikens och kristendomens ideal skola hafva förts något närmare sin lösning.
Jag säger kanske.
Ty de århundradets nya tankar och känslor, hvilka bilda bryggan mellan dessa områden – exempelvis solidaritetskänslan med det samtida slägtet, ansvarskänslan gent emot kommande slägten m. m. – hade för henne nästan lika liten allmängiltig betydelse, som andra sanningar, hvilka kunna hänföras till de religiösa eller filosofiska.
Så väl de djupare frågorna som de ytligare stridsfrågorna betydde på dessa områden föga för henne; hon förnekade lika litet som hon trodde.
För henne var lifvet icke tankens lif, utan endast »rörelse, känslor, handlingar», som hon skref kort före sin död.
Och sådana människor finnas, människor, icke utan behof af religion, men utan behof af en positiv världsförklaring, människor, för hvilka de med detta ämne sammanhängande frågorna aldrig kunna få en afgörande betydelse.
Men de äro så sällsynta, att de af alla meningsgrupper bli mer eller mindre missförstådda.
Till Ernst Ahlgrens, om man så vill hedniska, lifsåskådning hörde hennes orubbliga visshet att man, då lifvets kval icke kunna uthärdas, har rätt att sluta kvalen genom en frivillig död.
Gränsen för möjligheten att uthärda var för henne sammanfallande med möjligheten att fullgöra sin särskilda lifsgärning.
Så länge själens och kroppens krafter räckte till för arbetet ville hon försöka lefva; sedan ämnade hon dö.
Hon talade under åratal om denna död som ett afgjordt sakförhållande i hennes lif; talade därom så, som Seneca eller någon annan af stoikerna plägade tala och ingen, som icke i detta afseende fullt förstod henne, ingen, som ville lägga annat än sin tillgifvenhet i afgörandets vågskål, kunde stå henne nära.
Denna ständigt medvetna, för arbetets skull bekämpade, dödstanke är den mörka bakgrund, mot hvilken hennes intensiva förmåga af solljus lifsglädje så klart tecknar sig.
Hon ville taga allt hon kunde af lifvet, hon ville icke dö förr än hon hade hunnit lefva.
Denna motsättning af lifskraft och dödsmod – liksom af lifsleda och dödsfruktan – är blott en skenbar motsägelse.
Själens som kroppens sjukdomar bryta lättast de starka.
När själslidandet griper en lifskraftig natur, vändes styrkan – som ej kan utödas – på tillintetgörelse.
Och för Ernst Ahlgren fans ingen hjälp i den rent animala lifslusten, ty den hade ohelsan ödelagt.
Hon sade ofta att ingen kunde mäta endast den summa af daglig plåga, hvilken en friluftsmänniska som hon kände af att genom sjukdom vara beröfvad full rörelsefrihet eller den oerhörda kraftsumma, som gick åt endast för att hålla modet uppe under sjukdomens tryck.
Slutligen förbrukades kraften och det lilla, som fans kvar af lifsenergi, ökade endast energien i lidandet.
Hvem kan för öfrigt, i något enda hänseende, mäta en annans lidande?
Hvar människa lider på sitt sätt, men konstnärer lida med många människors lidandesmöjligheter tillsammantagna, och ett stygn, som knapt sårar en vanlig människa, kan med deras temperament bli en obotlig skada för lifvet.
Under sin vistelse i Köpenhamn kom Ernst Ahlgren där som i Stockholm i beröring med den grupp inom literaturen, som representerar den modärna lifsåskådningen, särskildt Georg Brandes, och hon erhöll sålunda många starka väckelser både för sin konstnärliga och mänskliga utveckling, en rik insats af bildningsämnen att förarbeta, men också af motsägelser att lösa.
Särskildt betydelsefulla för hennes diktning blefvo de stränga omdömen, som från detta håll träffade hennes författarskap.
De ökade hennes, under de tidigare motgångarne alstrade, själfmisstro.
Och alla de öfriga nu allt talrikare framgångarne – bland annat den dramatiska
I telefon – kunde icke återväcka själftilliten.
Hennes literära skaplynne – som hon nog ibland sökte böja in i en annan form, t ex. i Tvist, i Påls figur (i Fru Marianne) samt i någon mån i den nu nyligen publicerade Romeos Julia – visade henne dock så bestämdt den väg hon hade att följa, så att i detta fall torde hennes ovisshet icke kunnat blifva af någon djup betydelse.
Hon yttrar själf med afseende å dessa med hennes diktarlynne oförenliga inflytanden:
Jag måste skrifva som jag gör, om man också hånar mig till döds för det.
Jag har ingen fri vilja dervidlag.
Det är som om arbetet tog mig och sade: lyd!
Jag kan qvida och vrida mig under tvånget att välsigna der *** bjuder mig förbanna, men det är med mig som med den der trollkarlen, som bibeln omtalar: jag drifves af något.
»Anden» kallar du det.
Och den för mig hvart den vill.
– – – – – – Om jag också önskade att omforma mig till en kopia, skulle det icke vara mig möjligt att utföra det.
Jag tror dessutom, att friskheten ligger just deri, att hvar och en får vara sig sjelf, att hvar och en har en bestämdt utpräglad individualitet.
Och icke häller med afseende å den etiska riktning, hennes tidigare diktning haft, hade någon ny synpunkt gjort sig gällande.
Några månader före sin död yttrade hon t. ex. i den fråga, där hennes åsigt varit mest omtvistad:
Min natur, min uppfattning, min erfarenhet: allt pekar på engiftet som ideal.
Om således, både med afseende å innehållet och framställningssättet hennes starka författarpersonlighet visste att häfda sin själfständighet, så hade hon däremot en annan, värkligen sjuk punkt, själfmisstron, närd under de många år hon motarbetat diktarhågen »som den värsta skam», och då motgångarne syntes bevisa, att detta kall icke var hennes.
Ännu 1885 – då hennes själftillit dock börjat få lif – hade hon ofta mörka stunder, som t. ex. när hon skickade Axel Lundegård till genomseende Storhandel, 1 väntrummet och Siffror (en ännu otryckt skizz), men ansåg allt sammans odugligt samt kände det som om hon »aldrig mer skulle kunna skrifva något».
Och sådan, fast mycket mer ihållande, var stämningen efter den danska kritiken öfver Fru Marianne.
Den allt mer framträdande frågan vardt nu för henne: om hon någonsin skulle nå fram till det fullödiga konstnärskapet?
Hon, som hatade allt fuskverk inom konsten, var hennes eget arbete kanske intet annat?
Ju mer erkännande hon fick, ju högre satte hon sitt eget mål, ju mer skärpte hon sin obevekliga själfkritik.
Från och med sommaren 1887 började hon frukta att aldrig kunna nå det stora i konsten och vid denna fruktan vänder hon åter till dödstanken.
Lifvet hade dessutom från så många andra håll kommit med små möjligheter till svar på stora kraf.
Hon stod redan denna sommar inför själfmordet med ett så mognadt beslut, men på samma gång en så ihärdig lifskärlek, att en tillfällig ljusning denna gång kunde föra henne förbi faran.
Den dikt, som skrefs natten till den dag hon beslutat att dö, Förbrytarblod, är sprungen ur ett skälfvande hjärtas djup.
En sommarvistelse i G. af Geijerstams hem och på hösten i Stockholm skingrade för en tid tankarnes ihärdiga kretslopp kring dödshvilan som det enda efterlängtansvärda, och, som en förströelse från de tunga tankarne, skref hon under denna tid lustspelet Teorier (efter hennes död omarbetadt af Axel Lundegård till en komedi med annan titel).
Under hösten diktar hon också ur sitt innersta Lifsleda.
Där lefver i hvar rad hennes eget plågade lif, om hvilket hon skrifver:
Dödens hand är hård, äfven när den icke slår; hela mitt inre är som en enda blödande, skälfvande massa, blott för det lätta vidrörandet af denna hand, som skall träffa oss alla.
– – – – En och annan sjelfmordstanke kommer ännu som en lång dyning; minsta tillfällighet skulle kunna stjelpa mitt svaga beslut att lefva.
Trenne bref – det första från sommaren 1887 och till hennes yngsta styfdotter – synas mig så mångsidigt kännetecknande, att de här nästan fullständigt meddelas:
Barn – huru nära ha vi icke kommit hvarandra på sista tiden!
Du har utvecklats, du är en menniska, och du förstår det som är menskligt.
Hur jag håller af dig!
Derför att du icke begär att jag skall lefva.
Jag vill gå ibland er så länge det fins ett arbete för mig.
Jag vill älska er och vara glad åt samvaron.
Men när jag är riktigt trött – nöjd som efter en lång dag af skiftande sysselsättning – då ville jag somna, somna tryggt utan denna förfärliga ångest för plågorna.
En gång skall menniskoslägtet komma så långt i utveckling, att detta anses som det naturliga och förnuftsenliga.
Man bereder djuren den smärtfriaste död man kan uttänka, men menniskan – – – – –
Icke ära, icke den största framgång, icke rikedom eller alla menniskors aktning, icke allt som menniskor fika och sträfva efter skulle för mig kunna bli så mycket värdt som ett stilla, smärtfritt inslumrande utan fruktan.
Tro inte att jag är melankolisk nu.
Jag är gladare och nöjdare nu än när jag – stackare – var vid din ålder.
Och inte ens då var jag olycklig.
Jag har inga rötter i lifvet.
Jag är blott en åskådare, äfven när jag lider och lefver med mest intensitet.
Deri ligger hemligheten.
Sådan blir den, som kan ha allt att frukta af att lefva, men intet att hoppas.
Sämre än nu kan jag få det hvilken dag som helst, men aldrig, aldrig bättre.
Arbeta och gläd dig åt lifvet, barnet mitt.
Lifvet är inte fattigt.
Tro aldrig det!
Det är så mångfaldigt, skiftande; hvartenda arbete gömmer en hemlig källa till rikedom och tillfredsställelse, för den som blott lärt sig älska det.
Jag har år efter år gått och burit på en stor, stor tomhet.
En tomhet är aldrig nyttig till något.
Och intet gör en så trött som medvetandet att det man går och bär på är alldeles onyttigt och skall bli så i evighet.
Derför gripes man af begär att låta detta stora, tomma ting glida af sig, och att sjelf få sjunka ned vid vägkanten och somna.
Om du får sorger och lidanden – och det får du ibland – så tänk bara på hur glad du kan vara ändå, att du inte går och släpar på en sådan der osynlig trollbörda, en sådan der stor tomhet.
Om jag går och bär den der trollbördan litet längre eller kortare gör intet till saken, när jag blott vet att jag blir af med den till sist.
Och jag har en hel del att skrifva.
Jag måste sjunga ut innan jag går.
De båda andra brefven äro från December 1887:
Ett vet jag: – jag skall alltid älska lifvet.
Jag menar allt det som lefver, det hela.
Också den natten, då jag stod och kände det som om jag icke kunde lefva, också då älskade jag allt det, som skulle stanna qvar efter mig; allt det, som efter mig skall lida och glädjas.
Jag tror att jag skall kunna dö utan bitterhet.
Hvad är det du säger:
»lifvet hittar alldeles visst den sårbara punkten i vårt hjerta, genom hvilken vi lättast kunna förblöda».
Ja, men har det inte rätt till det?
Det hittar ju också den punkten, der all glädje ligger och gror.
Jag har varit så fattig, jag menar så der ensamt fattig, och ändå skall jag gå bort ifrån allt med ett stort, varmt tack, när jag vet att jag får dö smärtfritt.
Det medvetandet, det är det största och rikaste som någonsin mött mig.
Den, som gaf mig morfin, har gjort mig den största välgerning en menniska kan göra den andra.
Det är som om hela min varelse rätade ut sig efter en lång tortyr och småningom arbetade sig fram till helsa och krafter.
Om lifvet är för hårdt för mig, eller jag för vek för det – hvilket är det samma – då kysser jag dess hand och går.
Men jag är glad att ha lefvat, när jag dör utan fruktan.
Jag är lugn, lycklig, harmonisk och upptagen af tanken på mitt arbete.
Min pjes5 är färdig och jag börjar »Att dö».
Nu är jag mogen att skrifva den.
I går fick jag honorar för »Folklif».