Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den första klassens åliggande är att samla malerialier för sakens utförande, att upfalta fada, att framlägga skälen och slutligen låta skriftligen framställa partens anspråk eller konklusioner på grund af de fada, som blifvit i handlingarna framlagde.
Desse benämnas i Frankrike, Avoués i England, Altorneys.
Den andra klassens åliggande är, alt, på grund af de i handlingarne framlagda fada, juridiskt deducera partens påståenden.
Desse kallas j Frankrike, Avocats, i England, Barristers.
Vid sådant förhåG
Den 22 Mars. 105 lande inskränker sig
Domarens ålgård lill att afgöra den sålunda fullständigt utredda och formulerade tvistefrågan.
Denna genom sakförarne skeende fullständiga utredning saknas gemenligen i Sverige och domaren har derföre alt upfylla begge parternas sakförares åligganden.
Han måste i Underrätten sjelf skriftligen instruera processen.
I Öfverrätt åter är det referenten, som fått sig målet till föredragning, sora skall genomgå handlingarne, upfalla skälen, uprätta den skriftliga berättelsen och på grund af den af honom gjorda upfaltningen referera saken för Domstolens öfrige ledamöter.
Ju mera omfattande nu domarens kall härvid är, ju angelägnare är det, att af de ledamöter, hvilka jemte föredraganden deltaga i beslutet, saken mångsidigt, noggrann! pröfvas.
Det är just pä denna grund jag för min del tror, alt domfördl antal ledamöter i Ofverrätterne f. n. i Sverige icke kan och icke bör minskas.
Det är en sanning, jag erkänner det fullkomligen, att det egentligen är i skickligheten och skarpsinnet hos Öfverdomstolarnes ledamöter, som parterne hafva att söka anledning till hoppet om tillfredsställelse med de fällda utslagen.
Men det är likväl ovedersägligt att flere ögon se bättre än färre, och alt en sak, sedd af 5 ledamöter, bör, efter hvad man kan förmoda, blifva mångsidigare pröfvad och skärskådad än af 4.
En sådan mångsidigare pröfning ligger också, efter min tanka, i sjelfva begreppet af Öfverrätt, hvadan också, så vidt jag känner, i alla andra stater antalet af domfördt antal ledamöter icke är mindre än 5, ofta 7.
I England utgöras de 3 stora domstolarne, Qveens Bench, Court of coramon pleas och Court of Exchequer af 5 ledamöter.
I Frankrike utgöra i Appellalions-domslolarne 7 ledamöter domfördt antal i civila mål och 5 i de criminela.
Uti de flesta Tyska stater är domfördt antal ledamöter i Öfver-rätt icke heller mindre än 5; endast i vår närmaste grannstat (jag erkänner det) utgöra 3 ledamöter domfördt antal i Öfver-rätt, men, med afseende på de förhållanden jäg nämnt, skulle jag för min del icke våga tillstyrka att vi här följa delta exempel.
Det förhållande äger dessutom rum hos oss, att i första instanlien behandlas målen af endast en domare: i den sednast afgifna embelsberättelsen har Just.Ombundsmm äfven anmärkt denna omständighet och deruti funnit ett fel.
Om jag än deruti icke kan med honom instämma, emedan, på sätt jag redan nämnt, Under-domarens i Sverige åliggande, i synnerhet vid Härads-rätt, till stor del består i alt samla materialier och sammanföra hvad till saken hörer, hvartill det kunde vara onödigt att 3 personer förlorade liden, så måste jag likväl erinra, att, just i den omständigheten att saken i förste domstolen blott pröfvas af en domare, ligger skälet att i Öfverrätt saken bör underkastas en mångsidigare pröfning.
Dessutom, så länge revisionsskillingen bibehålies, så länge part måste deponera 66| r:dr för alt få sin sak dragen tinder Konungen, är ock skäl, att, då Staten fordrar nedsättning af en sådan summa densamma ock blir skyldig att tillse, att i den Öfver-rätt för granskningen af hvars dom denna summa skall deponeras, saken må bli så mångsidigt pröfvad, att parten må kunna hysa den förtro - 106
Den 22 Mars. stan alt saken blifvit af flere domare pröfvad och frän alla sidor sedd.
Slutligen, då helt nyligen instantiernes antal i Sverige blifvit med en förminskad, vågar jag hemställa huruvida del vore lämpligt att, nästan samtidigt dermed, förminska antalet af ledamöter i en af de instantier, som återstå.
Man bör i min tanka, af fruktan alt ej försvaga förtroendet lill rättvisans behöriga skipande, ej på en gång minska inslantiernas antal och minska sannolikheten af ärendernes mångsidigare behandling i dem, som stå åter.
Det jemna antalet af ledamöter i Ofver-rått, som i Konungens [iropos. föreslås, kan jag, för min del, icke finna lämpligt; om det också är en sanning, alt meöingarne någon gång kunna vara så divergerande, alt de blifva 2, 3 eller fyra, så mäste man medgifva att det hörer till undantagen, och med afseende derpå, kan man icke stifta lagj men, med afseende på vanliga förhållanden, kan man dock, vid bestämmandet, af domfördt antal, enl. min tanka, söka förekomma, att lika röster må stanna emot lika, vid hvilket förhållande, på sätt Utsk. nämnt, den tappande parten skulle få svårt att finna skälet för den öfvervigt, som tillägges den mening, som gått honom emot.
Jag är också öfvertygad, att genom den mindre genomgripande förändring i lagens stadgande, som Utsk. föreslagit, ändamålet af ökad arbetsprodukt genom Hof-rätternes fördelning på 5 divisioner skulle kunna vinnas; men för att ännu säkrare upnå det ändamål, som Just.Statsministern yttrat vara ett af de väsendtligaste skälen för Konungens propos. ville jag förslå en modifikation af Utsk:s förslag, Utsk. säger: ”1 Hof-rätt må ej färre än fem ledamöter döma i mål, som å ära eller lif gå:” i andra mål må fyra utgöra domfördt antal etc.
Till äfventyrs skulle man kunna utan våda borttaga den skillnad, som blifvit gjord mellan mål, som gå ä lif och ära, och öfrige ärenden, då, på sätt kändt är, lifssaker i allt fall underställas Högsta Domstolens och Konungens pröfning, och de mål, som gå å ära i allmänhet icke äro af den svårighet för bedömmandet, att flere personer för handläggningen af dem mer än af alla andra kunna anses oundgängligen nödige.
Jag skulle således för min del vilja föreslå den förändring i Utsk:s förslag, att, med uphäfvande af 3:dje och 4:de mom. 1 § af 23 Cap. R.B., 3:dje mom. af samma § komme att erhålla följande lydelse: l
Hofrätt må fem ledamöter utgöra domfördt antal, så ock 4, om alla, eller 3 af dera om slutet ense äro.
Jag tager mig friheten anhålla om propos. på en så beskaffad förändring af Ulsk:s förslag, men till äfventyrs torde R. o. Ad. anse, att en sådan redaktion, nu i hast framställd, icke lämpligen kan antagas och för sådan händelse anhåller jag om återrerniss.
Skilnaden mellan Konungens nåd. propos. och LagUtsk:s förslag i l:a mom. af båda Den 22 Mars. 107 förslagen Sr den, att Konungen föreslagit, alt i Hofrätt må icke färre än fyra ledamöter dötna i mål, sorn å ära och lif gå, men Utsk. att icke färre än fem ledamöter må döma i så beskaffade mål.
Begge dessa förslag hafva efter min tanka det felet, alt endast det minsta antalet ledamöter är bestämdt, men icke det högsta, då del likväl, efter min förmening, utgör ett vilkor för rättvisans behöriga skipande, att det ej må bero på slumpen, huruvida man skall dömas af eli större antal ledamöter eller icke.
Det torde vara för en hvar påtagligt, all, om del får bero af en tillfällighet huruvida man skall dömas af 5 ledamöter, 6, 7, eller flere, så kari utgången af domen derpå vara beroende.
Detta fel vidlåder båda förslagen.
Konungens förslag är dessutom, i min tanke, behäftadi i detta morn. med det felet, att ledamölernes antal föreslås till ettjemnt tal, hvaraf ofta kan upstå den olägenheten alt, vid ett måls afgörande, eli lika. antal ledamöter sladnar emot lika, då den tilltalade mäste frikännas, ehuru han tilläfventyrs varit brottslig.
Således bör, enl. min åsigt, ledamöterues antal alltid vara bestämdt och alltid udda. 2:dra mom. af Konungens propos. innehåller: ”i andra mål må tre ledamöter utgöra domfördt antal, der alla om slutet ense äro.”
Då de tre ledamöte.rne icke kunde blifva ense om slutet skulle således en fjerde ledamot såsom skiljedomare tillkallas.
Jag har i min reservation sökt visa, att ett sådant tillkallande i allmänhet icke torde tjena till något.
Om i brottmål tvenne friat och en fällt, så tjenar det till ingenting att tillkalla den fjerde, ty, ehvad denne friar eller fäller, så blir den tilltalade i allt fall' fri, och i civila mål åter är förhållandet, alt, i fall den främste ledamoten af de tre instämt med en af de två öfrige ledamöterne, så tjenar det ej heller lill något att tillkalla den fjerde, ty, denne må säga hvad han vill, så förbi i fver det i allt fall vid den mening, som den främste uttalat.
Jag har derföre, sorn sagdt är, ansett, att antalet af ledamöter alltid bör vara bestämdt, och detta antal udda.
Men, jag skulle visserligen icke vara emot att antalet af ledamöter i Hofrätt bestämdes till fem, så vida det icke mötte en betänklighet, den jag i min reservation omnämnt och den jag anser mig böra relevera för dem, som icke af denna min reservation tagit kännedom.
Betänkligheten är den, alt det är aldeles nödvändigt, såvida man fortfarande skall kunna påräkna skicklige ledamöter i Hofrätterne, alt betydligt höja deras löner, ty eljest är det påtagligt alt skicklige personer, som kunna få underordnade, men mera vinstgifvande platser, vägra all emottaga domareplatsen i Ofver-rätterne.
Motsatsen skulle åtminstone höra till undantagen; sedan de skicklige personer, som dil i n träd t finna, alt deras förhoppningar om belöning efter förtjenst icke blifva upfyllde, så blir ock en nödvändig följd deraf att, då ledige ledamots-platser skola besättas, man måste laga de mindre skicklige kandidater, som kunna dertill sig anmäla; och jag hemställer, huruvida det kan vara lämpligt ali, sedan man i Härads - 108 Den 22 Mars. läll blifvit dömd af en fullt skicklig och erfaren man eller af tre i Rådstufvu-rätt, så skall man i den Öfre dömas af måhända mindre väl qualificerade personer, de må vara flere eller färre; så vida de icke blefve väl aflönade, är det absolut omöjligt alt fortfarande få ledamotsplatserne i Hof-rätterne besalte såsom sig borde och dä är vinsten ingen, deraf att de dömandes antal är stort.
Jag instämmer nemi. fullkomligt i den åsigt, som af H. Ex. Hr Just.Statsministern blifvit framställd, att det icke är på mängden af ledamöter, sora eli oväldigt skipande af rättvisan beror, utan på den högre insigt, och den vidsträcktare erfarenhet, som hos desse ledamöter är till finnandes; är man fullt förvissad att dessa egenskaper af dem besittas, så är man ock fullt belåten med alt dömas af tre så beskaffade ledamöter.
Hr Gr. Er.
Sparre har yttrat, at konsequencen fordrade att ett större antal dömer i den högre inslanlien än i den lägre: härtill får jag svara, alt denna konsequence icke är iakttagen i 1734 års lag, der det heter, att Rådstufvu-rätt ej är domför, der ej fem i rätten sitta, hvaremot fyra kunna döma i Hofrätt.
Icke heller är denna princip iakttagen i afseende på Hofrätt och Högsta domstolen, ty i Hof-rälten kunna de dömande vara 6, 7 eller ännu flere och i Högsta domstolen 5 eller 4.
De kunna visserligen äfven der vara både 7 och 8, hvilket sednare jag, i parenthes sagdt, anser vara olämpligt; men som sagdt är, den af Hr Gr:n omnämnda princip är icke genomförd, och jag anser ingen synnerlig vigt ligga dervid, men deremot den största deruppå, att Hofrälterne så organiseras, att man för framtiden må kunna vara förvissad, att fullt qualificerade personer kunna finna sig belåtne att der vinna inträde, och att der qvarstadna; ty derpå kommer rättvisans jemna och säkra gång att bero.
Sparre nämnde äfven att, emedan i första instantien dömdes endast af en, borde i den andra dömas af desto flere ledamöter: om förhållandet vore sådant, att i första domstol aldrig mer än en dömde, samt jag föreslagit de dömandes antal i Hofrätt till 3, så och enär 3, är 3 gånger mer än 1, synes mig den omnämnda proportionen vara iakttagen.
— Men nu år dock förhållandet, sora vi alla vela, alt i Rådhus-rätt, som är första domstol i stad, dömes af 3 ledamöter.
Frågan är således endast den, om likhet i ledamöternes antal må införas i Ofver- och Under-rätt i stad: härvid bör icke förbises att i mången af städerne icke finnes mer än en litterat och tvänne i 11 il lera te bisittare, och då vill det synas som borde tre personer i Hofrätt, om de äro sine platser vuxne kunna öfverväga de 3 ledamöterne i Rådhus-rälterne, ty, äfven om de alle der voro litterate, önskar jag att
Hofrättens beslut skola tillvinna sig förtroende genom den större insigt och erfarenhet, som jag anser böra finnas hos denna Öfver-rälts ledamöter.
Sparre har instämt i den argumentation, som jag i min reservation anfört om obehöflighelen af skillnad mellan lifssaker
Den 22 Mars. 109 och andra, emedan lifssaker alltid underställas
Konungens pröfning och man således har säkerhet alt mål af denna beskaffenhet blifva behandlade med all den noggranhet frågans vigt fordrar.
Men jag har hört ett annat skäl framställas mot tre-talet, som man ansett mera betänkligt, nemi. alt Presidenlernes inflytande eller anseende derigenom skulle minskas eller tillintetgöras: om så verkligen vore fallet så tror jag icke att utgången afen fråga, så vigtig som denna, derpå får blifva beroende.
Den befarade minskningen i Hof-rätts-Presideuternes anseende skulle dock, efter mitt förmenande, icke blifva följden af mitt förslags godkännande.
Jag tror nemi.
Presidenlernes egentliga åliggande f. n. består i alt vaka öfver och tillse att ärendena hafva sin jemna gång och att med målens afgörande icke må fördröjas öfver hvad skäligt är; men om en President ville taga mera verksam del i ärendernas handläggning, så borde han, om mitt förslag antages, då tillfälle och anledn. att göra det, på ett vida bättre sätt än hittills, ty det sättet är, efter mitt begrepp, icke förtjent af något särdeles lofordande, att man på en half eller kanske hel timma åhörer föredragningen, deltager i afgörandet af eli eller annat mål, emedan just derigenom ulöfvas, såsom jag visat, måhända ett skadligt inflytande på ärendernes afgörande.
Om Presidenten deremot vill göra verkligt gagn, då sätter han sig som Ordf., den ena veckan på en division, den andra på en annan, och befriar en af de öfrige ledamöterne att vara tillstädes, lemnande sålunda tillfälle åt tvänne ledamöter i st. f. en, som i mitt förslag varit afsedt, att vara bemma och bereda sig till föredragning, hvilket skulle medföra den största nytta för ärendenas gång.
Vi äro lyckliga nog att i denna församling hafva tvänne Hofrälts-Presidenler närvar, af hvilka den ena, förande Landtmarskalks-klubban, visserligen af den orsaken är förhindrad alt deltaga i diskussionen, men för den andre af Ilrr Hofrätts-Presidenter möter, så vidt jag känner, i nämnde afseende icke något hinder.
Redan vid riksdagens början, sedan det visat sig ali Eleklorerne icke lemnat Hr Presidenten plats i LagUtsk., lät en viss liberal Tidningsredaktör, förmodligen tillhörande samma partisom Hr Presidenten, i anledn. deraf, genom sin tidning öfver land och rike tilldela Hr Presidenten det vitsord, att han i lagkunskap och öfrige egenskaper, som erfordras för fyllande af en plats inom berörde Utsk. vägde ensam mer än de 4 ledamöter tillsammans som blifvit der invalde.
Säkerligen har derföre mer än en bland R. o. Ad:s medlemmar liksom jag med spänd upmärksamhet väntat att få höra Hr Presidenten deltaga uti våra förhandlingar.
— Jemte det jag högeligen beklagar att denna väntan alllhittills varit förgäfves, tror jag mig, utan fara för misstag, kunna uttala den öfvertygelse, att R. o. Ad. säkerligen skulle med nöje se, att ett undantag från denna tystnad egde rum uti förevar, fråga, hvilken så nära rörer Hr Presidentens embets-förvallning, att ingen af de närvarande bättre kan vara i tillfälle att lemna R. o. Ad. på verklig 110 Den 22 Mars. erfarenhet grundad uplysning, huruvida mitt förslags antagande skulle medföra de af mig åsyftade fördelar, eller icke.
Slutligen, och för den händelse alt man icke skulle finna det vara lämpligt, att inskränka de dömandes antal till 3, tror jag mig böra framställa det alternativa förslaget, alt de alltid borde vara 5 eller 3, hvarigenom man undvek det jemna talet 4 och således äfven de olägenheter, som jag anser deraf upkomma, men bibehöll Hof-rätteines anseende äfven i deras ögon, som tro att der bör finnas flere ledamöter.
Jag tager mig derföre friheten framställa följande förslag: i Hofrätt dönies af fem ledamöter, så ock af tre, der alla om slutet ense äro.
Om detta förslag antages, så skulle divisionerne inom Svea och Götha Hofrätter blifva 6 f. n. med fyra ledamöter på hvardera, hvaraf turvis alltid en vore ledig frän sessionerne.
Uti mål, hvarom ledamöterne icke voro ense, tillkallades två, af hvilka jag förmodar att Presidenten eller vice
Presidenten kunde bli den ene och på det sättet kunde 6 divisioner komma i verksamhet i nämnde Hofrätter och 2 divisioner i Skånska Hofrätten.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om ålerremiss af betänk, med begäran att delta mitt yttrande må remissen åtfölja.
De skäl jag redan anfört mot förminskning i domfördt antal ledamöter till 4, tala ännu mera root deras förminskning till tre som den siste talaren yrkat.
Då, på sätt jag redan haft äran nämna en mångsidig pröfning och riklig upfatlning af de i Öfver-rätt förekommande saker bör anses vara Statens hufvudsyftemål med dessa domstolar, så skulle det, efter nlitt förmenande, vara orimligt att icke vid sidan af referenten, som i sin upfattning af målet kan vara underkastad misstag, för att kontrollera hans föredragning och jemte honom pröfva förhållandena, sätta mera än två personer, af hvilka den ena tilläfventyrs en af domarens mödosamma arbete uttröttad och försvagad gubbe.
Otvifvelaktig! måste det vara, att pröfningen blifver mångsidigare, alt sanningen och det rälta säkrare och klarare framträda i dagen, under en af flere, än af färre, underhållen diskussion öfver ett ämne.
Det må vara, att den större skickligheten kan ersätta antalet, men denna är icke alltid att påräkna, i synnerhet bland det stora antal domare, sorn fordras hos Ofver-rätterne och af sådan orsak kan jag ej ingå på nedsättning af antalet till tre.
Man har sagt, att der tre voro om beslutet ense, vore det ock öfverflödigt alt tillkalla den fjerde; Hr Just.Statsministern har redan vederlagt della inkast.
Om under diskussionen meningarne varit lika, så är det icke omöjligt, att genom en fjerde persons tillkomst saken kan komma att ses på en annan sida än tillförne, och en person, som redan yttrat en mening, kan komma att förändra densamma.
Det är just ändamålet med ärenders behandling af ett Collegium, alt genom de olika meningarnes pröfning
Den 22 Mars. lil och framhållning mot hvarandra den rätta synpunkten skall kunna fattas och det rätta omdömet göras gällande.
Detta mot den siste talarens framställning.
Då äfven ett nytt förslag blifvit af honom affatladt och R. o. Ad. torde få allt för många förslager ali välja emellan, så instämmer jag med honom deruti att betänk, hör återremitteras.
Jag vill endast med några få ord be möta den siste talarens yttrande.
Flan har anfört att 4 se mera än 3: detta är visserligen obestridligt, likasom del lärer vara ovedersägligt att 6 se ännu mer än 4; och skulle man följa detta argument, så borde man icke vidtaga någon förändring, utan låta Flof-rätterne fortfarande bestå af 6 ledamöter på hvarje division.
Men äfven vid en sådan argumentation torde anmärka, kunna göras, och jag tror, att, om man sätter 6 personer tillsammans för att dagligen albeta år ut och år in, så, må man än vara huru nitisk som helst, skall dock naturen uttaga sin rätt och man skall tröttna i längden, i st. f. alt, om det lillå tes alt tura med hvarandra och sålunda få njuta ledighet från embetsrummet, målen städse af de dem handläggande iedamöterne komma att med spänd upmärksamhet följas från början lill slut, hvilket eljest förblifver en physisk omöjlighet.
Vidare bär samme talare anmärkt, att man icke alltid kan påräkna den största skicklighet bland alla Hof-rättens ledamöter: detta är just hvad jag önskade alt man skulle kunna påräkna, och tror kunna vinnas på det sätt, att antalet ledamöter inskränktes, men så allönades, att man kunde hafva garantier derför att skicklige personer äfven för framtiden der sökte inträde.
Jag har hört den anm. framställas att de äldre Hofrättsledamöterne icke kunna hafva i ollar, emedan de ej passa dertill: jag tror visserligen att det kan vara förhållandet f. n. och derpå kan man ick§ undra, ty om man uphör att hafva rotul, så händer det lätt, att man ligger af sig, som man säger; men om man icke uphör dermed, kan jag ej se hvarföre del icke skulle kunna gå för sig lika väl i Flof-rätlerne, som i Rikets Collegier, hvarest Iedamöterne, så länge de tjenstgöra, hafva sina rotlar, men man mäste ändra sjelfva arbetssättet i Ilof-rätterne, ty, sådant arbetssättet der är f. n., måste Iedamöterne i förtid blifva uttröttade.
Mörner,nCarl Göran Detlof:
Denna fråga är afen ganska stor vigt.
A ena sidan framstår begäret till besparing, sträfvandet att få rättvisa för godt pris, och å den andra allmänhetens anspråk på säker och tryggad rättvisa.
Valet mellan dessa Ivänne alternativer torde dock för Svenska folkets ombud icke vara så serdeles svårt.
Jag anhåller till en början att i R. o. Ad:s minne få återkalla de tankar i denna fråga, som framställts af den första Lagberedningens ledamöter; män, hvilkas erfarenhet och förtjenster, länge skola göra dem ihågkomne inom Svea land, nemi. Just.- 112 Den 22 Mars.
Statsministern Gr.
Gyllenborg, Just.-råden Poppius och Blom, Jusl.- Omb:m. Frill.
Mannerheim, Just.-Canzleren Bergenschöld, vice Presidenten Holén, Commerse-råden Lenngren och Zenius, Exp. Sekret.
Richert samt Adv.-Fiskalen Staaff.
Hrr hafva i moliverne lill 4 Kap. R.
B. om antalet ledamöter i Hofrätterne sagt: ”Vid bestämmandet, huru Hofrätt skall vara organiserad, har Komiteen trott sig böra följa den grundsats, att en högre domstol aldrig må bestå af färre ledamöter än den lägre, hvars dom af den förra skall pröfvas; och som nu Statsrätt kan utgöras af lill och med fem ledamöter med personlig rösträttighet, har Komiléen ansett delta högsta antal för Under-rätten vara det minsta, som för öfver-rälten må äga rum och således föreslagit, att i Hofrätt alltid skola vara tillstädes från fem till och med sju ledamöter, ehvad de äro ense om besluten, eller ej.”
I del sednare förslaget till rättegångsbalk, är antalet af ledamöter, som pä en gång minst skola vara tillstädes nedsatt från 5 till 3 och den lydelse gifven ål 1 § i 4 Kap. R.
B. att ”ej skola på en gång flere än fern, och ej färre än tre, i rätten silla” och detta med afseende derpå, att organisationen i de förslagna nya Rådslufvu-rätlerne blifvit förändrad till domare och nämnd.
Nu år fråga om alt utan förändring i Rådstufvu-rätternes närvarande organisation nedsätta det domföra antalet ledamöter i Hofrätt till 3, då alla 3 äro om beslutet ense.
I allmänhet torde den åsigten att vilja be stämma domfördt antal till följd af den omständigheten, huruvida ledamölerne äro om beslutet ense eller icke, vara ur rätt synpunkt mindre tillfredsställande, ehuru äfven i nu gällande lag antagen.
Ett sådant stadgande kan tänkas möjligen kunna föranleda lill försök att på öfverlygelsens bekostnad sammanjemka de olika åsigterna.
En talare har trott att genom förminskning af ledamöternes antal till 3, skulle man få betydligt mera arbete verkslåldt, samt ansett att ledamöternes upmärksamhet på målens beskaffenhet derigenom skulle blifva mera skärpt.
Jag tilltror mig icke att kunna bedöma, huruvida en sådan följd verkligen kan komma att upstå, men att arbetet för de 3 ledamöterne skall blifva vida mera betungande, än det hittills varit, det tror jag, med säkerhet kunna antaga, enär något hvar torde kunna leda sig tijl att finna, att, enär 3 personer skola hafva samma föredragningstid, som f. n. är bestämd för 5 eller 6, det sålunda för desse tre kommer att, för fullgörande deraf, fordra ett betydligt utvidgadt och ansträngdt arbete.
De fleste, som försökt något af hvad arbetet inom Hofrätlerne f. n. vill säga, skola icke eller kunna påstå annat, än alt det redan är tillräckligt ansträngande, och till äfventyrs icke att jemföra med arbetet inom de flesta andra collegier.
Men äfven en annan olägenhet upstår af den ifrågasatta stora inskränkningen i ledamöternes antal, nemi.: svårigheten att npfostra ämnen för all fylla de ledigblifvande platserne.