Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Än bränner hennes blod af feber, än hackar hon tänder af frossa.
Dock har hon icke velat höra på gemålens förslag att låta hämta en läkare; ty hon visste, att det skulle bli en man, som hon icke känner, men om hvilken hon hört mycket ondt: denne doktor Struensee, som är hennes makes umgängesvän och förtrogne, och gentemot hvilken hon förnimmer en oöfvervinnelig antipati.
Då hon hör sin far tala om doktor Unzer, medgifver hon gärna att en läkare tillkallas, och han skyndar in till sin svärson.
– Min käre Karl – börjar han en smula häftigt, då han träder in i rummet, där maken sitter i allsköns lugn rökande sin pipa – Du får förlåta mig, men jag finner Katarinas tillstånd i hög grad betänkligt – och jag hoppas därför, du tillåter mig att sända min vagn efter doktor Unzer?
Grefve Karl Rantzau reser sig upp och hälsar sin svärfar förbindligt.
– Välkommen till staden, min käre farbror – det gläder mig – – –
– Ja, tack, tack – – men vill du icke ge order om ett bud?
Eller också tillåta mig att hämta doktor Unzer?
– Han talar andfådt, och hans ögon blinka nervöst.
– Jag skall strax låta hämta vår läkare, doktor Struensee.
Det skulle ha varit gjordt för länge sedan, om Katarina velat tillåta det – – Den andre är en charlatan och får icke sätta sin fot i mitt hus.
– Min käre Karl – säger den gamle skarpt
– Doktor Unzer är den skickligaste och mest erfarne läkaren på platsen, och jag förutsätter, att du vill göra mig till viljes och låta tillkalla honom!
Jag skall själf hämta honom – det hastar – – det kan gälla min dotters lif – – –
– Just därför ämnar jag låta tillkalla en man, på hvars skicklighet jag litar! – Grefve Karl går bort till klocksträngen och ringer.
Men den gamle blir häftigare och häftigare:
– Det gör du väl icke ändå!
Hvem är han, denne doktor Struensee?
En lättsinnig, gudlös person, om hvilken man ingenting annat vet, än att han för ett förargelseväckande lefverne och att han icke hedrar sin fader och sin moder.
En så kvalificerad person vågar jag verkligen icke anförtro min dotters lif!
– Och jag däremot vågar just anförtro honom och ingen annan min makas lif!
Den mannen är ett geni och icke en charlatan!
Han kommer att göra allt hvad hans konst förmår – och jag hoppas, att utgången skall rättfärdiga mitt val.
– Jag förstår! säger den gamle farbrodern bittert.
– Du vill visa mig, att du är herre i ditt hus.
Men jag ber dig än en gång: betänk dig!
Du har mycket på ditt samvete gent emot Katarina – din skuld tål knappast vid att ökas!
Skulle utgången bli olycklig, ångrar du kanske en gång, att du icke följt mitt råd – –
– Skulle utgången bli olycklig, skall jag alltid ha mitt samvetes vittnesbörd om, att jag åtminstone i detta fall uppfyllt min plikt – – –
Och med största lugn ger han sin kammartjänare befallning, att doktor Struensee ögonblickligen skall tillkallas.
Grefvinnan Rantzau ligger med ögonen slutna och ögonbrynen sammandragna af smärta.
Hon måste uppbjuda allt hvad hon äger af fysisk kraft för att hålla medvetandet klart.
Hela organismen är i uppror, det bultar och värker i hennes hufvud, och en stark känsla af äckel fyller hela hennes varelse.
Det är tyst och skumt i det stora rummet; gardinerna äro neddragna, men en enda strimma af aprilsolen stjäl sig in, och i dess ljus dansa dammkornen som lefvande väsen.
En stare hvisslar utanför fönstret, och hvar uddhvass ton sticker den sjuka som en nål.
Dörren öppnas, och tunga fötter trampa mjukt öfver golfvet.
Hon orkar icke se upp, men stegen komma närmare, och en stark hand griper lätt omkring hennes handlofve.
I detsamma erfar hon en förnimmelse af lättnad och trygghet, hon ser upp och möter blicken från ett par blå ögon, som stråla af medlidande och begär att hjälpa.
Klangen af hans röst liknar uttrycket i hans ögon, hon hör den som i en dröm, men hon uppfattar ingenting af det han säger.
Struensee står tyst vid hufvudgärden; hans hjärna arbetar för högtryck, han söker en ingifvelse.
Här är stor fara på färde; hvad bör göras?
Det är en brinnande feber; hvad skall den mynna ut i?
Därpå beror allt.
– Han föreskrifver till en början kylande medel, frisk luft och sol.
Gardinerna dragas upp, och fönstren öppnas; den sjuka känner ett svalkande drag omkring sin panna och andas lättare.
– Läkaren har gått, men han återvänder snart och skänker i åt henne en dryck, som han för till hennes läppar.
Det känns, som om det funnits hälsa i den drycken.
Dag och natt sysslar han vid hennes sjukbädd, utdelar sina befallningar med samma mjuka röst och ser på henne med samma djupa medlidande i blicken.
Hon känner sig också lugnare och tryggare, om han är närvarande, ty hon tror på honom, och han tyckes ha förmågan att lindra alla plågor med en liten rörelse af sin hand.
När kopporna slå ut och klådan blir olidlig, är det han som blåser den bort.
Han uppmuntrar henne till ståndaktighet och tvingar henne till själfbehärskning.
Redan från början har Struensee förvisat Rantzau från grefvinnans sofrum, och grefven har varit väl tillfreds med denna anordning, allt sedan han hört, att febern antagligen skulle slå ut i smittkoppor.
Han tror sig vara skyldig sin maka, att icke riskera sina ädla drag, än mindre utsätta sin nobla person för ringaste fara.
Därför håller han sig gärna isolerad i sina rum, fördjupad i studier och tobaksrök.
Också Struensees sällskap har han bestämt sig för att försaka; men han mottager hvar morgon en skriftlig rapport öfver den sjukas tillstånd och underlåter aldrig att kritiskt undersöka, hvad som blifvit gjordt för att hämma det onda.
Han finner dock allt ganska godt, och resultatet öfverträffar hans djärfvaste förväntningar.
Krisen är öfver och förbättringen fortgår långsamt men säkert.
Däröfver känner han en djup inre tillfredsställelse.
Han vet, att grefvinnans sjukdom är det allmänna samtalsämnet bland Altonas och den kringliggande nejdens aristokrati.
Hela den holsteinska högadeln följer med spändt intresse sjukdomens förlopp och afbidar med ängslan utgången.
Rantzau låter då också med glädje bulletinerna cirkulera från herregård till herregård, ordar själf alltid högljudt om doktor Struensees läkaresnille och glömmer icke att vid alla tillfällen prisa sin egen klokhet: genom att välja denne man trots allt motstånd har han räddat sin makas lif!
I medio af maj har förbättringen fortskridit så långt, att grefvinnan är konvalescent, och som det redan är varmt i luften, ordinerar Struensee, att hon snarast möjligt skall flyttas till landet.
Han följer henne själf till Oppendorff. – När han skall lämna henne, brister hon i gråt, och han måste lofva, att snart återkomma – – –
Hon sörjer också öfver förlusten af sitt vackra hår, och han måste trösta henne.
Han säger, att hennes bakhufvud har en vacker kontur och att den nu kommer bättre till sin rätt.
Då strålar hon af glädje och tacksamhet, ty hon tror honom, och hon vill så gärna vara vacker.
Hon har för länge sedan gjort sig förtrolig med sin makes erotiska vidlyftigheter och funnit sig i att lefva på smulorna, som någon gång falla också till henne från hans rika bord.
Hon älskar honom med en känsla af förnedring, men icke dess mindre eller kanske just därför med en lidelse, som fyller hela hennes varelse.
Blek och matt hvilar hon på en kanapé i trädgården utanför slottet, och där mottager hon dagligen besök af Holsteins högadliga societet.
Alla lyckönska henne till att ha undsluppit dödens käftar, och alla betrakta med förundran hennes ansikte, som icke har ett enda ärr.
Själf kan hon icke finna ord nog starka för sin tacksamhet mot den unge läkaren, som vårdat henne.
Hon beskrifver honom som en sällsamt duglig, ömsint och god människa och uppfordrar alla sina vänner att vid tillfälle skaffa sig förmånen af hans närmare bekantskap.
Ingen kan värja sig mot en flygande tanke.
En enda mun har från början satt den i rörelse, men snart förkunnas den af tio, snart af hundra, snart af tusen munnar.
Ideligen växer dess öfvertygande kraft, och snart blåser den med vinden öfver stad och land.
När stadsläkaren i Altona en månad senare kommer till Oppendorff, finner han sig plötsligt midt i en krets, därifrån aktning och beundran kännbart strömma honom till mötes.
Han behandlas som en homme de distinction, och han befinnes vara en man med belefvade umgängesvanor.
Han kläder sig med smak, och hans hållning är säker; hans konversation är liflig, och han har blixtrande infall, som snart citeras.
Hans takt är beundransvärd; han undviker behändigt allt som kan såra eller stöta.
– Det är ju en charmant ung man! säger fru Else Söhlenthal till sin make.
– Var det icke denna doktor Struensee, som konsistorialrådet
Reichenbach fördömde i så starka ord och kallade en gudlös person?
Det tyckes, som skulle Enevold haft rätt i att taga honom i försvar!
I själfva verket äro de äldre damerna icke mindre intagna af den unge läkarens älskvärdhet, än de yngre – grefvinnan Berckentin i Pinneberg icke mindre än fröken Thou, en ung adelsdam, som i hemlighet när en blyg och hopplös böjelse för denne farlige medicus, ehuru det sägs, att den mera erfarna och mindre skrupulösa Elisabet Eyben redan fångat honom i sina garn.
(Augusti 1764.)
Friherre Söhlenthals eleganta berlinare rullar i ett moln af damm på vägen söderut från Pinneberg.
Inne i vagnskorgen sitta två kavaljerer makligt tillbakalutade mot de mjuka kuddarna.
Rundt omkring dem lysa sädesfälten gula i middagssolen; här och hvar är slåttern redan i full gång.
– Ja, min käre vän, ni har verkligen spelat era kort väl! säger kammarjunkaren Brandt.
Han sitter till höger, med en min, som om han ägde allting rundt omkring sig.
– När jag senast var hemma, hörde jag icke talas om annat än, hvilken gudlös och osedlig människa ni var.
Hela Holstein genljuder af ert lof.
Ni är sannerligen en häxmästare.
– Jag kan icke smickra mig med att själf ha skapat den popularitet, hvaraf jag för tillfället profiterar! svarar Struensee småleende.
– Det kom en vindpust, som lyfte mig i vädret – – –
– Ja, jag vet – – men ni är allt för blygsam!
Den förtjusningens värme, med hvilken damerna sjunga ert lof, har helt säkert sin grund i er personliga älskvärdhet!
– Jag har haft den lyckan att behaga några af de tongifvande damerna – bland andra er vördade fru mor, hos hvilken ni säkert någon gång inlagt ett godt ord för mig – – och mera behöfs det icke för att bli populär!
– Ni är en filur, min käre doktor!
Är det också tack vare min rekommendation som ni eröfrat de unga damerna?
Jag har redan hört glunkas en del om era intriger med fru Bülow, grefve Danneskjold-Laurvigs dotter.
Hon är visst en liten satunge – hvaba?
– Jag känner icke fru Bülow tillräckligt för att kunna yttra mig i frågan, svarar Struensee reserveradt.
– Ni känner henne tvärtom mycket intimt!
Brandts svarta ögon glittra närgånget i solskenet.
Anförtro mig nu!
– Nej, min käre kammarjunkare, jag har ingenting att anförtro er – ingenting, som kan intressera en hofman, tillhörande den allra intimaste kretsen och bestämd till en lysande bana.
– Ja, ja, Gud gifve det! suckar Brandt.
Hans tankar har nu kommit in i ett annat spår.
– Mina fordringsägare kräfva någonting slikt af mig, och mina egna böjelser ha ingenting att däremot invända.
Det hägrar för mig som en stor lycka att få gå ut och in i det kungliga palatset – och ha tillträde till konungens person genom baktrappan!
– Det målet når ni utan tvifvel, ni med era framstående sällskapstalanger!
Brandt jämkar på sin guldtrensade hatt och leker med en spetsnäsduk, som sprider en exotisk doft omkring hans eleganta personlighet.
– Uppriktigt sagdt – – jag tror själf detsamma!
Men hofmannens väg är ingalunda så lätt.
Den är slipprig – ett, tu, tre halkar man – och ligger där!
Under vår nuvarande nådige konung härska väl stadiga förhållanden – alltför stadiga – den gamle grefve Moltke klänger sig fast vid sin ställning och samlar på gods – – – men när H.
M:t snart i nåder behagar antaga titeln högtsalig – – då lär det bryta löst!
– Är det någon öfverhängande fara för handen?
Det cirkulerar många rykten...
– Tyvärr!
Med det lif den gode konungen lefver, kan det icke dröja många år innan det blir tronskifte.
Oss emellan sagdt – kungen är aldrig fullt nykter.
Och ni skulle se de kvinnor H.
M:t hedrar med sin uppmärksamhet!
Jag skulle icke ens vilja taga dem om näsan med en tång!
– Och hvad kan man vänta af kronprinsen?
– Ännu är han ju endast ett barn.
Jag har icke sett honom sedan han konfirmerades.
Det var en mycket högtidlig akt, och prinsen svarade på alla frågor – men det hviskas om, att allt hvad han vet är piskadt in bakvägen af Reventlow och pagehofmästaren Nielsen – – – Stackars sate!
Jag menar kronprinsen.
Jag har någon gång förr sett honom i kyrkan – och vid hans sida den fruktansvärde busen Reventlow med sin breda fysionomi, som liknar en folkilsken tjurs – – han brukar knipa barnet i armen, så att det blifvande majestätets ansikte förvrides af smärta – och det är en offentlig hemlighet, att käppen får dansa våldsamt på pojkens rygg, om han icke kan relatera innehållet af predikan, när han kommer hem till slottet.
– Det kliar i mitt ryggbast när jag tänker på detta slags uppfostran till kristendom – kronprinsen och jag komma att ha många gemensamma minnen, när han en gång slipper undan färlan – – men Gud nåde Reventlow om majestätet sedan vill begagna sin envåldsmakt.
– Det måtte då vara en förskräcklig tyrann, denne Reventlow! säger Struensee, som med lifligt intresse åhört Brandts skildring af ställningar och förhållanden vid hofvet.
– Han har rykte för att vara hederlig – men en komplett bonde!
Han har dock varit i Frankrike, men han återvände fullkomligt ogarfvad därifrån.
Han beter sig som om han vore envåldshärskare – fyller hela Kristiansborg med sin vrålande röst.
Nu gå vi och visa upp min docka!» skriar han så att det ekar i korridorerna, när han kommer släpande med kronprinsen – – Pojken ser skygg och förskrämd ut – blek är han alltid – och nervös ut i fingerspetsarna – – Det hviskas bland pagerna om, att hans sinnen blifvit väckta för tidigt – och strax råkat på afvägar – – –
– Men min käre kammarjunkare – hur kan någonting sådant vara möjligt?
Och hur kan ni veta någonting därom?
– Jag känner Sperling – kammarpagen – en nevö till Reventlow – en ung man, som nog kommer att gå långt!
Tänk – han har sitt sofrum näst intill kronprinsens!
Och till hans plikter hör bland annat att hvarje morgon underhålla den lilla kungliga högheten ett par timmar – alldeles ensam.
Hvilket dyrbart privilegium!
Att få säga honom hvad man vill – inpränta sina idéer i den blifvande konungens hufvud!
Det vore någonting för mig!
– Och tror ni, att denne Sperling inpräntar någonting nyttigt och godt?
Det märks, att ni icke känner hvarken kronprinsen eller Sperling!
Jag tror nog, de tala mest om skandalerna vid hofvet – hvem den ena damen har till älskare – och hvem den andra.
– – – Sådant intresserar kronprinsen mycket.
För resten spekulera de ut tjufpojkstreck, och så härma och håna de alla hofherrarna ända upp till själfva kungen.
Prinsen lär icke ha någon varmare känsla för sin höge fader – de se hvarandra så sällan och känna hvarandra så obetydligt.
– – Men kronprinsen är mycket begåfvad, har mycken esprit och stor mimisk talang.
– – När han en gång blir kung, då är det chancer vid hofvet!
Då gäller det att hålla sig framme!
Det är därför jag i höst ger mig af till Paris.
Man måste tänka på sin framtid!
Min begåfning drager mig, som ni kanske vet, till konst och musik och dylikt.
Dessutom är det nyttigt att se sig om i världen.
Vill man göra lycka vid ett hof, där det finns en ung konung, måste man framför allt förstå den konsten att roa honom.
Jag har studerat kronprinsens karakter – och nu reser jag till Paris för att lära mig säga bons mots.
– Ni kunde kanske på närmare håll finna en utmärkt lärare i den konsten! anmärker Struensee skrattande.
– Grefve Rantzau –
– Nej! svarar Brandt och spänner ut sitt bröst, ty vagnen rullar just nu in öfver Altonas gator.
– Han kommer nog att själf uppenbara sig vid det nya hofvet.
– – Det blir en förtviflad intrigkamp – – bäst att stå på sina egna ben.
Jag ämnar vara absolut själfständig!
Och den lille kammarjunkaren lutar sig tillbaka, synbarligen upptagen af glada tankar, ty det leker ett belåtet småleende omkring hans uppkrökta munvinklar.
Då vagnen stannar utanför stadsläkarens hus, kommer Wolff springande nedför trappan, fäller ned vagnsteget och öppnar dörren.
– Här har varit två bud från madame Burmester! säger han.
Madame Burmester är sjuk.
Struensee rycker på axlarna och får en uttråkad min.
Han är led vid dessa sjukbud, han vet, hvad de betyda.
Madame Burmester har på den sista tiden mycket ofta varit utsatt för svåra nervattacker, som förmått henne att sända bud efter sin läkare vid alla tider på dygnet, ofta flera gånger om dagen.
Men det är aldrig någon fara på färde.
– Var så god och stig på, min käre kammarjunkare! säger Struensee förbindligt.
Jag hoppas att middagen är färdig.
– Nej, nej! ropar Brandt och plirar med sina pepparbruna ögon – Nej, min käre vän – kärleksaffärer gå före allt annat!
Sätt er upp i vagnen igen och far strax till er smäktande Ottilie.
Jag och middagen vänta så länge.
– Ni misstar er – det är icke någon kärleksaffär och det hastar icke!
Låt oss gå till bords.
Men Brandt håller envist fast vid sin idé:
– Man skall icke vara grym mot en dam, som är trånsjuk!
Om ni icke strax ger er af, sätter jag mig själf i vagnen och far att trösta den sköna.
Han skjuter Struensee tillbaka in i vagnskorgen och slår igen dörren med en energisk smäll.
Det bär af, och han hälsar beskyddande med handen.
Hans näsvisa fysionomi lyser af godmodig ironi.
I sitt sofrum ligger Ottilie Burmester, pudradt blek och ansträngdt lidande.
Hennes blickar flyga otåligt mot läkaren, då han öppnar dörren och träder in.
– Hur är det fatt nu igen? frågar han och fattar mekaniskt om hennes handled för att räkna pulsslagen.
– Ack! svarar hon och sluter ögonen.
– Jag känner mig så matt och svag.
Jag har inga krafter.
– Men matsmältningen är fortfarande i den skönaste ordning?
– Hvarför skall du alltid tala om obehagliga ting? frågar hon, mildt förebrående.
– Det är af största vikt att få veta någonting därom!
Jag finner nämligen inga andra tecken till sjuklighet.
– Då är du ingen skicklig läkare, Jan Friede!
Jag är alldeles yr i hufvudet och det kväljer mig förfärligt.
– Det kan hjälpas med en liten åderlåtning!
– Nej, nej! protesterar hon ifrigt.
O, du är grym!
Du vill se mitt blod flyta?
– Jag vill göra er frisk!
Ni har för hetsigt blod.
– Så gör mig frisk då!
Hennes ögon tigga, men han vänder sig bort.
Han sysslar med sina instrument, väljer ut en snäppare och närmar sig med det blanka stålet i sin hand.
Hennes ögon flamma till af vrede, och det svarta håret reser sig under den hvita nattmössan.
– Rör mig icke.
Rör mig icke, eljes kallar jag in mina tjänare!
Han bugar sig höfligt och lägger bort instrumentet:
– Som ni behagar.
Jag vill endast göra min plikt som läkare.
Då ni förbjuder mig det, förstår jag icke hvad jag har i detta hus att skaffa.
Och han drager sig, alltjämt höfligt bugande, tillbaka mot dörren.
Då slocknar vreden inom henne, och lidelsen undsticker sig i ödmjukhet.
Hennes ögon återfå sitt bedjande uttryck, hon reser sig upp till hälften, och det hvita lintyget glider ned från hennes hals.
– Friederich! säger hon ömt.
– Finns det icke inom dig en gnista kvar – af det, som varit?
Detta uppträde pinar honom mer och mer för hvar gång det upprepas.
– Ni är exalterad, madame!
Ni som förr var så full af förstånd och klokhet.
– Du har rätt att förebrå mig! fortsätter hon lidelsefullt.
Jag var svag och blind och feg – prästen hade skrämt mig med djäfvulen – det var därför – – –
Men han vill icke lyssna till hennes förklaring.
– Hvad tjänar det till att tala om hvad som varit?
Det är så länge sedan nu.
– Ja, ja, jag vet.
– – Du umgås i stora världen nu – träffar fröknar och högadliga damer – du kommer kanske icke ens ihåg, att – att du en gång frågade mig – – om jag ville bli din hustru?
Han går fram till hennes bädd, lutar sig ner öfver henne och ser henne för sista gången in i ögonen med en blick full af vemod och godhet.
– Det kommer jag alltid att minnas! säger han sakta.
– Det var det sista utslaget af min ungdoms blödiga längtan, som lefde i djupet af mitt hjärta – till trots för alla sensualistiska teorier – – Jag var ju ett barn af min tid, och jag trodde mig ha genomskådat kärlekens väsen – – icke dess mindre drömde jag alltjämt om den där djupa och starka känslan, som binder en man till en kvinna och räcker för tid och evighet.
Min själ var känslig och ömsint, mitt hjärta hungrade – det hade varit så lätt för er att lära mig tro.
Ni bröt vingarna af mina sista illusioner – och ingen kvinna skall hädanefter kunna öfvertyga mig om, att den så kallade kärleken är någonting annat än en bedårande inbillning, en hägring i själ och hjärta af den lidelse, som brinner i vårt blod.
Länge efter det han är borta ligger Ottilie Burmester med hufvudet gömdt i sina händer och snyftar högt.
Hon kan icke förstå, att det nu måste vara förbi.
Hon skulle aldrig ha trott, att han kunde vara så hjärtlös och så grym.
Småningom gråter hon sig i sömn, men ännu i drömmen ser hon honom omgifven af förnäma damer, som täfla om hans gunst.
Hans vackra leende lyser mot dem alla, och han ser på dem alla med samma tvingande makt i blicken.
Det värker i hennes lilla äresjuka hjärta – – de där ögonen måste man lyda.
– – De blinka ännu blått i fjärran – – Lyckan, som hon en gång hållit i sin hand – – –
(18 oktober 1766.)
Altona prålar i festskrud under en mulen himmel, flaggor och vimplar vaja för vinden, husen äro prydda med blommor och grönt.
Nere från stranden skjuter en brygga, täckt af purpurrödt kläde, ut i Elben; längst ute står en hög äreport, hvaröfver den unge konungens och den unga drottningens initialer lysa i guld, förenade under en gyllene krona.
Stadens förnämligare invånare bilda häck från äreporten längs med bron, män och kvinnor sedesamt skilda åt i hvar sin rad och med strängaste iakttagande af rangordningen, alldeles som i Guds hus.
Inne på stranden stå regementena uppställda i parad och hålla en fyrkant öppen; där bakom böljar mobben.
Men framför äreporten är plats beredd för honoratiores: ståthållaren i hertigdömena, öfverpresidenten i Altona, representanter för den högsta aristokratien och de högsta civila och militära myndigheterna; där väntar i spetsen för den unga drottningens hofstat, öfverhofmästarinnan fru Louise Plessen, lik en hillebard i styfkjortlar, med ett hårdt och strängt ansikte, och den första hofdamen fröken Elisabet Eyben, smärt och smidig som en sjöjungfru, liflig och elegant.
Alla ha de kommit för att hälsa Danmarks unga drottning, då hon nu för första gången skall sätta sin fot på Danmarks jord.
Längst ute på bron stå de små blomsterflickorna i hvita kattunsklädningar med C. M. broderadt i rödt på sina bröst; de hålla blommorna krampaktigt slutna i sina blåfrusna händer och speja längtansfullt ut mot floden, därifrån den kungliga jakten skall komma.
Det stampar och rullar öfver stenläggningen inne på stranden, ett sexspann af hvita hästar svänger upp framför bryggan, och ur den vapenprydda vagnen stiger nyutnämnde chefen för drottningens lifregemente, grefve Karl Rantzau, paradklädd i skinande ny generallöjtnantsuniform.
Han bär sitt hufvud mycket högt, han är här för att hälsa drottningen välkommen icke blott till Danmark utan också under grefvarna Rantzaus tak.
Hennes majestät skall under sitt uppehåll i Altona, logera i det Rantzauska palatset.
Icke dess mindre hälsar grefven nådigt till alla sidor, stannar till och med och växlar några förbindliga ord med stadsläkaren, som af den stränga rangordningen placerats långt nere i häcken; fortsätter sitt triumftåg fram till äreporten, trycker de förnämstas händer, nyper blomsterflickorna i kinderna och kysser deras anförerska, den vackra jungfru Gensecke, midt på munnen, till stor fasa för hennes far, den ärevördige pastorn, som på vederbörligt afstånd får bevittna uppträdet.
Det hörs aflägsen musik och ett svagt sorlande af människor från fjärran; alla se utåt Elben, hvars böljor, rullande i festlig rytm, bära idel flaggprydda farkoster på sina ryggar.
Från väster nalkas en liten flottilj med flygande flaggor och vimplar: den kungliga jakten omgifven och ledsagad af en mängd andra farkoster och småbåtar, från hvilka en entusiastisk folkskara fyller luften med välkomsthälsningar och fröjderop.
På bryggan blir ett nervöst lif.