Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström velat göra mellan Ståndens beslut i frågor, som behandlas af Ekon.Utsk. och sådana, der Ständerna hafva full beslutande rätt, är alldeles ny; och jag tror icke alt Grundlagen känner någon skillnad härutinnan.
Det ena beslutet är beslut lika väl som det andra.
Jag yrkar atf detta Betänk, mätte läggas till handlingarne, att R. o.
Ad. måtte vidblifva sitt en gång fattade beslut och att Preste- och BorgareStm måtte inbjudas att i delta beslut sig förena.
Första och vigtigaste frågan är naturligtvis den, om det är olagligt att antaga BondeSt:s inbjudning.
Skulle det så vara, dä förfaller saken af sig sjelf.
Men om hvartdera af trenne
Stånd fattat ett visst beslut i denna fråga, då borde väl Ekon.Utsk. hafva utredt huru mycket de gemensamt beslulit, och sedermera endast till Stånden hemställt att göra sådana tillägg, som Utsk. funnit skäliga.
En dylik utredning är emellertid icke af Utsk. verkställd.
Det är förmodligen derföre, att hon icke kunnat göras.
Ty om ett eller annat Stånd uttrycker, i en viss rigtuing, någon önskan, utan att derjemte bestämma hennes omfång, så lärer väl icke kunna påstås att något visst beslut derom är fattadt.
Hade R. o. Ad. redan afgjort
Den 17 Maj f. m. 125 denna fråga, så förmodar jag, att Hr Gr. o. Landtm, långt för detta afslutat en öfverläggning, som varit ändamålslös.
Men när det icke skett, så förmodar jag, att något beslut icke blifvit fattadt.
Jag finner således icke annat, än att BondeSt:s ifrågavar:de inbjudning kan utan binder af Grundlagen behandlas.
Om så är, får jag ytterligare vända mig till de serskildta yrkanden, som blifvit framställda.
Man har påstått det vara R. o. Ad. ovärdigt att frånträda ett redan fattadt beslut, och i stället antaga BondeSt:s inbjudning.
Men på samma gång hafva åtskilliga ledamöter yrkat, att R. o.
Ad. skulle inbjuda Prester oeh Borgare att ingå pä sitt beslut.
Det skefva i denna tankegång är uppenbart.
Väl anser man R o.
Ad. ovärdigt att antaga BondeSt:s inbjudning: men man finnér icke ovärdigt för Preste- och BorgareStrn att antaga R. o. Ad:s.
Alltså skola vi anmoda dessa begge
Stånd att göra hvad vi finna ovärdigt för oss.
Till denna cirkelgång eller detta grundfel i tanken kommer jemväl den besynnerligheten, att när ett Stånd inbjudit ett annat att instämma i något visst af det förra fatladt beslut, så svarar det sednare icke med ja, eller nej, ulan med en annan inbjudning.
Detta påminner mig om den Fransyska visan, der versarna slutas med orden: ”c’etait å qui commenceroit”.
Frågan bär är hvem som skall börja att svara ja, eller nej.
Ett sådant förfaringssätt anser jag vara oss mindre värdigt.
På dessa skäl anhåller jag att R. o. Ad. måtte antaga BondeSt:s inbjudning och icke sjelf göra någon sådan.
Om R. o. Ad. skulle inbjuda BondeSt. eller något annat
Stånd att uprifva ett af tre
Ständ redan fattadt beslut, då skulle Hr von Hartmansdorff hafva rätt i sitt påstående, att detta vore en cirkelgång i tanken.
Men som icke någon ledamot yrkat något annat, än att de två Stånd, som varit ense att åt Mosaiske trosbekännare inrymma någon utvidgning i deras rättigheter mätte modifiera dessa beslut efter R. o. Ad:s, så kan jag icke finna att deruti ligger någon inconseqvens.
För öfrigt är jag förekommen af Frih:ne Raab och Tersmeden samt Hr von Troil, i afseende på hvad dessa talare anfört emot Frih.
Cederströms anraärkn:r rör:de mitt föreg:de yttrande, samt öfverlemna!- helt och hållet åt Hr Gr. o.
Landtm, att bestämma, huruvida propos. å BondeSt:s inbjudning må kunna lagligen framställas.
Jag bar begärt ordet endast i anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande.
Hr von Hartmansdorff sade, att, om del hade varit tre Stånds beslut i denna fråga, så hade Ekon.Utsk. förmodligen icke framkommit med något annat förslag i ämnet, än det som öfverensstämde med något af dessa beslut.
När Ekon.Utsk. besvarade de från tvenne
Stånd afgifue återremisserna, då bade naturligtvis icke mer än två Stånd fattat sina beslut.
Men sedan detta Betänk, inkommit och blifvit af PresteSt. behandladt och detta Stånd fattat sitt beslut i saken, så har det förhållande inträffat att tre Stånd beslutat i frågan, 126 Den 17 Maj f. m. och detta är förhållandet f. n. Jag känner icke i hvad riktning Preste- och BondeSt:n fattat sina beslut, och jag vet icke att PresteSt. aflåtit någon inbjudning.
Men nu är det emellertid kändt af R. o. Ad. att tre Stånd fattat beslut, och till följd häraf har frågans ställning blifvit helt och hållet olika emot hvad den var, då Utsk. afgaf sitt förslag.
Tersmedens förmenande, att beslut vore i ämne fattadt.
Vöre förhållandet sådant, så skulle Exped.Utsk. hafva tagit befattning med frågan.
Men jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om, under den exceptionella casus, hvari frågan nu blifvit försatt, det vore möjligt för detta Utsk. att upgöra förslag till en underd. skrifvelse, hvil-, ken kunde ega hopp att af Ständerna varda gillad?
Frågan har icke den form, att den kan sägas utgöra ett af tre Stånd fattadt beslut, och Frih.
Tersmeden har derföre, enl. min öfvertygelse, orätt i sitt nämnde påstående.
Raab yttrat, ber jag att få nämna, att, då han förmodar, att jag skulle vilja ställa mig till efterrättelse hvad helst som folket önskar, så har min mening endast varit att göra det, så vida denna önskan öfverensstämmer med folkets sannskyldiga nytta, och detta kan i vissa fall förändra förhållanderne.
Då nu, på sätt jag haft äran framställa, något hinder icke förefinnes för antagande af BondeSt:s inbjudning, vågar jag ånyo i minnet återkalla hvad som i detta afseende blifvit yttradt, och fortfar i min anhållan, att R. o. Ad. måtte antaga ifrågavande inbjudning.
Tersmeden och anhåller blott, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt en gång i denna fråga fattade beslut.
Slutet på denna belysning af ärendets handläggning hos Utsk. lärer väl vara att det för hastigt inkommit med sitt förslag, hvarförinnan det bordt afvakta alla Ståndens beslut.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att bifall till Utsk:s Utlät, icke blifvit yrkadt, men att en del talare yrkat, att R. o. Ad. med vidblifvande af sitt förut i ämnet fattade beslut mätte lägga förevande Utlät, till liandlingarne, och andre talare föreslagit, att R. o. Ad., med frångående af sitt förra beslut, måtte antaga den af BondeSt. i ämnet gjorda inbjudning; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade, med vidblifvande af sitt förut fattade beslut lägga förevande Utlät, till liandlingarne, samt, efter denna- propos:s besvarande med starka
Cederström begärd votering, uplästes till justering samt godkändes följande votens-propos.:
Den 17 Maj f. ni. 127 Den, som anser R. o. Ad. böra, med vidblifvande af sitt förut, vid pröfningen af Allm.
JVä 37, fattade beslut, läggasamma Utsk:s Utlåt.
M 79 till handlingarne, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, beslutar R. o. Ad. att, med frångående af sitt förut fattade beslut, antaga den af BondeSt i ämnet gjorda inbjudning.
I följd af det sålunda fattade beslut fann R. o. Ad., uppå derom af Hr Gr. o. Landtm, gjord framställning, BondeSt:s nu föredragna prot.-utdr. böra läggas till handlingarne; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, erinrade att beslut nu borde fattas öfver Gr.
Wachtmeisters hemställan, att de öfrige RiksSt:n måtte inbjudas att instämma i R. o. Ad:s nu genom votering fattade beslut.
Cederström har ansett, att om (let vore tre Stånds beslut i frågan, så skulle Exped.Utsk. taga befattning dermed.
Jag får då anföra ett exempel för att bevisa, att detta Utsk. icke eger att taga befattning med denna fråga.
Om nemi. ett
Stånd beviljat 2,000 R:dr, ett annat 3,000 och ett tredje 4,000 R:dr, men det fjerde
Ståndet afslagit frågan, så är icke något gemensamt beslut fatladt, men frågan skall gå till förstärkt Utsk.
Det är afgjordt att ett anslag skall gifvas, men Exped.Utsk. eger icke att befatta sig med Ständernas beslut, förr än StatsUtsk. sammanjemkat dessa skiljaktiga beslut.
Pä samma sätt komme det att gå med denna fråga, nemi. att Ekon.Utsk. skall sammanjemka de olika beslut, som Ständerna hvar för sig fattat i denna fråga.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att då Gr.
Wachtmeister föreslagit, att de 3 öfrige RiksSt:n måtte inbjudas att deltaga i _ R. o. Ad:s beslut, men nu andra ladamöter yrkat att inbjudningen måtte ställas endast till Preste- och BorgareStm, propos. om inbjudning till BondeSt. skulle blifva serskildt framställd.
Hr Adelborg: Som Hr Gr. o. Landtm, torde påminna sig, så var det jag, som yrkade en inbjudning till de andra Stånden att deltaga uti det beslut^ som R. o. Ad. fattat i denna fråga.
Då Gr. Wachmeister icke är tillstädes och ej heller afstått från sitt yrkande, så lärer väl icke någon ändring kunna ske.
Skulle R. o. Ad. finna det vara olämpligt att inbjuda BondeSt. frånträda sitt beslut, så går det 128 Den 17 Maj f. m. ju an att afslå Gr. Wachtmeisters och antaga Frih. Tersmedens förslag.
Hr Adelborg: Jag förenar mig med Frih.
Tersmeden och Ilr Dalman i deras yrkande om en inbjudning blott till Borgareoch PresteStrn.
Hr Gr. o. Landtnäs härefter gjorda hemställan om R. o. Ad. behagade inbjuda Preste- och BorgareStrn, att instämma i R. o. Ad:s vid föredragningen af Alim.
M 79 fattade beslut, besvarades med starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade alt han funnit
Hr Gr. o. Landtm, hemställde derefter om R. o. Ad. behagade inbjuda BondeSt., att i samma beslut sig förena, men härvid ropades starka
Nej jemte ett eller annat Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att Nej öfverröstat Ja.
Anmäldes och lades på bordet BankoUtsk:s Mern.
JVg 33, i fråga om öfverlemnande från Bankens Mynt-kabinett lill K.. Mynt-kabinettet af 517 st. mynt och medaljer af guld; och LagUtsbs Betänk.
M 29, i anledn. af väckte motioner, ang:de en utvidgad testaments-rätt m. m. H. R. o.
In (idem protocolli, ‘ Albert Munck.
Justerades 2:ne prot.-utdr. för denna dag f. m.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 19 och 24 sisth April på bordet lagda Betänk. JI? 17, i anledn. af väckte motioner, ang:de rättighet för qvinna att vid viss ålder blifva myndig.
Af den reservation, som är Betänk, bifogad, finner R. o. Ad. att jag vid denna Riksdag, liksom vid föreg:de, afstyrkt bifall till motionen.
Jag anser det icke lämpligt - Den 17 Maj e. m. 129 ligt att dispens från denna lag gifves af någon annan än K. M., äfvensom jag ej finner det vara rätt att densamma meddelas af domaren, som det tillhörer att tillämpa, men icke att göra undantag från lag.
Om lagen säger att qvinnan icke är myndig, bör väl icke domaren medgifva undantag derifrån.
Det tillkommer sen en serskild omständighet, som gör bifall till förslaget än mindre tillstyrkansvärdt.
Riksdagsbeslutet af år 1810 fastställer en häfd, som förut egde rum, nemi. att K.
M. hade rättighet att medgifva undantag från lagbestämmelserna ronde qvinnans myndighet.
LagUtsk. har icke omnämnt detta Riksdagsbeslut, hvilket ännu qvarstår såsom ouphäfdt.
Det kan icke vara lämpligt, att tvenne serskilda lagar stadga lika former för samma sak. 1810 års Riksdagsbeslut bestämmer, att ansökning om dispens uti ifrågavande fall skall till K.
M. ingifvas, den nu föreslagna lagen stadgar deremot, att ansökningen skall inlemnas till domaren.
Jag hemställer hvad verkan det skall hafva med sig, i fall tvenne sådane ansökningar ingifvas till K. M. och domaren.
Då jag har mig bekant att trenne Stånd bifallit Betänk., torde det icke löna möda att kosta många ord på detsamma, utan slutar jag med hemställan att R. o. Ad. behagade nu liksom vid föreg:de Riksdag afslå motionen.
Riddarh.Sekret., på förfrågan af Hr Tersmeden, Pehr Reinh., uplyst att LagUtsk:s förevande Betänk, blifvit af de tre öfrige RiksStm bifallet, anförde Hr Tersmeden: ArfdaBmsXIX kap. 1—3 §§, hvaruti genom det nu föredragna Betänk, föreslås en viss modifikation, ställer i rättsenligt hänseende den ogifta qvinnan på en vida Jägre ståndpunkt än den, som i samma lagrum är tillerkänd enkan och den 15 -åriga gossen.
Då den sednare nemi. har rättighet att disponera öfver sjelfförvärfvade medel och enkan har fullt lika rättigheter med den fullmyndiga mannen, så qvarhåller vår lag den ogifta qvinnan i ett beständigt omyndighets-tillstånd.
Detta är ej det enda stället i 1734 års lag, hvaruti man finner brist på aktning för qvinnan.
I J.B:ns IV. 7 och VI. 4 t. ex. har man ställt den ogifta qvinnan midt emellan öfvermage och vanvetting, en placering, som står i den bjertaste kontrast med den yttre aktning, man vanligen visar henne i det allmänna lifvet.
Grunden till detta stadgande ligger i urgammal Svensk sed från de tider, då all egendom utgjordes af vapen och jord, hvilka voro på det närmaste förenade, då familjerna beräknades efter männernas antal, hvilket sjelfva ordet mantal tyckes tillkännagifva, då qvinnan likasom barnet och tjenaren befann sig i ett ofritt tillstånd, och hennes celibat betraktades såsom någonting öfvergående, aldrig såsom någonting permanent.
Qvinnan. var sålunda alltid fästad vid familjen, ty från föräldrahuset utgick lion endast, för att direkte ingå i det hus, i hvars styrelse hon skulle komma att verksamt deltaga.
I vår tid hafva alla dessa förhållanden på ett väsendtligt sätt förändrat sig.
Egendomen har 7 H. 9 130 Den 17 Maj e. m. ikludt sig många vexlande former.
Qvinnans ofrihet är numera i allmänhet endast politisk, hennes celibat synes snarare vara regel än undantag.
Följden häraf har blifvit, att, i samma mån som den gamla familjens portar hunnit för henne efterhand sluta sig, öpnas icke så lätt nya, och möjligheten att vinna inträde i främmande familjer blir allt mer och mer inskränkt, hvarföre också den ogifta qvinnan måste vara betänkt på att antingen ensam eller i förening med andra söka förvärf.
De skäl man vanligen anfört emot den ogifta qvinnans befrielse från denna lifstidsomyndighet kunna egentligen hänföras till 2:ne.
För det första säger man, att qvinnan med hela sitt lif och sin verksamhet tillhör familjen, och att genom utträdande ur denna och ingripandet i mannens värf hennes qvinlighet skulle gå förlorad.
För det andra säger man, att qvinnan icke duger till affärers skötande.
Hvad det första skälet beträffar, tyckes det vid första påseendet innehålla en viss sanning, men satsen har likväl det felet att den förutsätter det såsom gifvet hvad som i mångfaldiga fall icke eger rum, nemi. alt för den ogifta qvinnan alltid finnes en familj, inom hvilken hon kan verka.
Att föröfrigt arbete och värden af de medel, som för detsammas drift äro oundgängliga, skulle utesluta qvinligheten, är ett påstående, för hvilket man lärer blifva skyldig beviset.
Då man vidare säger, att qvinnan icke förstår att sköta affärer, vore det icke ur vägen att man något Idet gjorde sig reda för,?hvilka affärer man egentligen menar.
Ar fråga om de stora affärerna, så fordra dessa en medfödd förmåga, som icke är allom gifven, och det subject, vare sig man eller qvinna, som känner med sig, att det icke eger en sådan förmåga, handlar klokast, då det updrager skötandet af sina affärer åt en annan, dertill lämpligare person.
De vanliga affärerna åter, affärernas medelklass, om jag så får säga, fordrar mannens och qvinnans förenade verksamhet, de små deremot qvinnans uteslutande.
Denna sammanhållande hushållningsförmåga, måhända den vigtigaste af alla, åtminstone den som ensam kommer i fråga för de arbetande miljonerna, denna förmåga, som dagligen, stundligen verkar, synes företrädesvis vara qvinnan gifven.
Jag har inom de arbetande klassernas familjer sett mer än ett exempel på, huru en duglig qvinna med framgång kämpat emot en hotande nöd, som baft till bundsförvandt en försupen man och en skara minderåriga barn, och huru en sådan qvinna till och med under dylika förhållanden förmått i sitt hus bevara denna snygghet, hvilken för personer inom vår samhällsklass, Mine Hrr, der den ej kostar mer än en befallning och en obetydlig tillsyn, ej bevisar synnerligt, men inom de fattigare klasserna utgör en verklig dygd.
Jag bar deremot aldrig ibland allmogen sett något hus, der den arbetsammaste mans verksamhet har kunnat ersätta en oduglig qvinnas försumlighet.
Att den ogifta qvinnan, ostörd af alla dylika hinder, bör kunna ännu verksammare utveckla denna förmåga, lärer ej vara tvif vel underkastadt.
Den 17 .Maj e. m. 131 neka elen ogilla qvinnan rättighet att förfoga , öfver de medel, hvilka utgöra vilkoret för denna förmågas utöfning, synes mig vara lika obilligt och stats-ekonomiskt oriktigt, som att ställa henne under en i de flesta fall de facto okontrollerad inflytelse af en person, hvilken ofta, när slutredogörelsen öfver hennes kapital skall ega rum, icke har något annat att upvisa än en fingerad lösöre-köpeafhandling.
Förhållandet emellan förmyndare och en qvinlig pupill blir bland allmogen vanligen ett missförhållande.
A ena sidan knot och missnöje, å den andra tröghet, likgiltighet, beräkning på vinst i ersättning för minskad kredit i anledn. af de s. k. tysta föimånsrätterne.
Må derföre qvinnan, i känsla af oförmåga att sjelf vårda sitt gods, likasom mannen få välja ett ombud.
Förmågan att bedöma personer eger qvinnan i lika hög grad som mannen, och förhållandet emellan principal och fullmäktig blir alltid ett bättre än det mellan förmyndare och myndling.
Antagandet af den Norrska lagstiftningen i denna del, likväl med den utvidgning, att qvinnan, sedan vederbörande myndigheter deröfver blifvit hörde, egde att sjelf välja sitt ombud, hade, enligt min tanka, varit det bästa sättet att lösa detta problem.
Utsk:s förslag att, likasom hittills, endast under form af dispens meddela qvinnan ifrågavande rätt, blott med nedflyltning af denna dispensmakt ifrån Konungen lill underrätterna synes mig vara endast ett halft steg, utan annan fördel än vinst i tid och den närmare kännedom om förhållanden man bör förutsätta bos sistnämnda myndigheter.
Jag skulle helst önska en återremiss, men då 3:ne Stånd, efter de uplysningar, som blifvit lemnade, bifallit Betänk., vill jag för min del vördsamt tillstyrka bifall å detsamma, helst något i denna väg är bättre än intet.
Med anledn. af den siste ta larens yttrande vill jag blott nämna, att det ingalunda är af missaktning för qvinnans rättigheter, utan tvertom af aktning för desamma, som lagen stadgar, alt qvinnan bör vara omyndig.
I afseende åter på Gr.
Sparres anförande lager jag mig friheten göra 2;ne erinringar.
Den första är, att om Ulsk:s förslag blefve af R.
St:r antaget samt af K.
M. stadfästadt såsom lag, och denna lag komme att lyda så, att qvinna af hvilken ålder som helst är omyndig, men alt under vissa omständigheter domaren eger rättighet förklara henne myndig, kan en domare, som tillämpar denna lag, lika litet sägas gifva dispens från lag, som den domare, hvilken nu förklarar en man omyndig, hvilken efter lag är myndig, men på ett eller annat sätt visat oförmåga att sköta sin egendom.
Domaren gifver hvarken i det ena eller andra fallet dispens från lag och den anmärka., att man skulle härigenom nedflytta dispens-rättigheten från K.
M. till domaren, synes mig helt och hållet obefogad.
Sparre gjorda anmärkn. var att 1810 års Riksdags-beslut skulle lägga hinder i vägen för utfärdandet af 9* 132 Den 17 Maj e. m. denna lag.
Jag tillåter mig likväl häremot den erinran att allt ifrån början af 1700-talet har Regeringen, utan någon serskild lag, begagnat sig af rättigheten att förklara en omyndig qvinna för myndig.
De allmänna stadganden om Konungens rättigheter, som finnas intagne i 1720 års eller 1772 urs Reg.F. hafva under vissa tider blifvit åberopade till stöd för berörde åtgärd.
Frän 1789 till 1809, då Regenten var enväldig, behöfde man ännu mindre åberopa någon serskild lag.
Men efter envåldsmaktens slut upstod fråga derom och R.
St:r intogo i 1810 års Riksdags-beslut ett förklarande af — om jag mins rätt -—- ungefärligen den lydelse: att R.
St:r ansågo den af K.
M. utöfvade rättigheten att förklara ogift qvinna för myndig hädanefter utgöra lag.
St:rs beslut blef likväl sedermera icke sanctioneradt af K.
M. och eger följaktligen icke mera egenskap af lag, än hvarje annat Riksdags-beslut, som af K.
M. icke blifvit utfärdadt såsom lag.
M. med stöd af nyssnämnde Riksdags-beslut utöfvat ifrågavande rättighet, ehuru f. n. någon verkligt gällande lag i detta afseende icke finnes.
Då 3:ne Stånd redan bifallit Betänk, är det för öfrigt obehöfligt att vidare orda härom, och jag slutar derföre med anhållan om bifall till detsamma.
Sedan det blifvit uplyst, att 3 Stånd redan bifallit ifrågavar:de Betänk, anser jag mig icke länge böra uptaga R. o.
Ad:s tid, utan blott i korthet yttra min tanke i detta ämne.
Jag tillhör dem, som tro, alt qvinnan, åtminstone med den upfostran hon hittills erhållit i vårt land, icke ovilkorligen bör vid viss ålder blifva myndig.
Så vidt jag inhemtat på andra ställen, såsom i England, der qvinnan är myndig vid 21 års ålder, har jag icke-heller funnit detta medföra för henne någon fördel.
Men ehuru jag anser qvinnan i allmänhet icke ega förmåga att säkert och fördelaktigt placera kapitaler eller sköta fast egendom, så tror jag likväl, att hon oftast i högre grad än mannen förstår att hushålla med revenyer.
En qvinna, som erhåller ett visst anslag för år, månad eller vecka, vet merändels att taga vara derpå, och så ställa, att utgifterna icke öfverstiga inkomsterna.
I detta hänseende öfverträffa!- hon i de flesta fall mannen, som icke så omedelbart tager befattning med de dagliga hushållsutgifterna och dessutom är fallen för spekulationer.
I öfverensstämmelse med- dessa grundsatser har jag yttrat mig såsom ledamot i Lagberedningen samt tillhört den majoritet, hvilken tillstyrkt ett sälydande stadgande: ”ogift qvinna, som fyllt 25 år, håfve rätt att sjelf råda öfver sin årliga inkomst, dock så, att hvad för hennes framtida bergning tarfvas, derigenom ej försatt varder”.
Meningen härmed var, på sätt nämndt är, att qvinna, som hunnit mogen ålder, skulle ega rättighet att förvalta sina revenyer, dcck skulle förmyndaren tillse, att, i fall dessa revenyer icke voro serdeles stora, något af dem afsattes, i ändamål alt begagnas vid en mera framskriden ålder, då arbetsförmågan aflager.
Jag hade önskat att, i anledn. af nu Den 17 Maj e. m. 133 ifrågavar:de motioner, detta Lagberedningens förslag hade blifvit rådfiagadt af LagUtsk., men detta synes icke vara händelsen, och numera tjenar det till intet att yrka på återremiss.
I afseende på sättet för myndighets-förklarande anser jag det vara af föga vigt, antingen detta förklarande meddelas af K.
M. eller af domaren, blott man icke intrasslar förhållandena, hvilket jag fruktar blifver händelsen genom antagandet af Utsk:s nu afgifna förslag, enl. hvilken både Konungen och domaren skulle utöfva rättigheten att göra qvinna myndig.
Lagberedningens fleste ledamöter hyste den tanken, att det skulle föranleda mindre tidsutdrägt och omkostnader, ifall domaren i orten meddelade rättigheten, isynnerhet som K.
M:s beslut i dylika frågor oftast stödja sig på de yttranden, hvilka alltid af domaren afgifvas.
En ledamot af LagUtsk., som tillhört majoriteten, har väl, om jag rätt hört och förstått hans yttrande, åt LagUtsles förslag gifvit en sådan tydning, som skulle, i och med detsamma det blef lag, den af K.
M. nu utöfvade rättighet att göra qvinna myndig hafva nphört, hvaraf skulle följa att qvinna före 30 års ålder aldrig skulle kunna blifva myndig, utan först, sedan hon upnått nämnde ålder, dertill förklaras berättigad af domaren.
Denna tolkning förefaller mig högst besynnerlig, men visar till hvilka förvecklingar Utsk:s förslag kan leda.
Jag tror att Utsk. handlat klokast om det äfven i afseende å sättet för ogift qvinna att blifva myndig tillstyrkt antagande af Lagberedningens förslag i 11 kap. 14 § ArfdaB:n, hvarigenom något antagligt och dugligt hade kunnat åstadkommas.
Ehuru jag vill erinra mig att vid ett tillfälle en qvinna, som var af adlig börd, blifvit vid 19 års ålder i Nåder förklarad myndig, skulle jag likväl tro att 25 år lämpligen kunde bestämmas, om man vill utsätta en viss ålder, hvarförinnan myndighets-förklarande ej linge ske.