Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sprengtporten» första erinran vid Hr von Hartmansdorff» framställda förslag till redactionsförändring, var den, att Hr Frill, fann betänkligt ali At Konungens Bef:h:de öfverlåta den pröfningsrätt, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, hvilken pröfningsrätt
Hr Frihln ville åt K.
M. öfverlemna.
Det var således helt naturligt, att den nnmurkn. dervid gjordes, som jag anfört.
Då nu emedlertid
Hr Frih:n förklarat meningen vara, att det tillfälliga skulle tillhöra Konungens Bef:h:de, men deremot det permanenta K.
M:s afgörande, har jag icke något vidare alt dervid erinra, utan tillstyrker bifall derå.
I anledning af de an märkn:r, som emot mitt förslag blifvit gjorda, anhåller jag att det måtte få slutas med föl jande ordalag: ”bestämmes af ”K. M., sedan vederbörande deröfver hörde blifvit.” Hr Lagerheim och Frih.
Sprengtporten förenade sig med Hr von Hartmansdorff.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att R. och Ad. mahanda behagade finna, att då förevar, mom. omfattade line frågor, deraf den ena förekom i de 2 första punkterna och ilen andia i sista punkten, så borde, då äfven en ledamot sådant begärt samt flera särskildta förslag till ändring af hvad Utskm föreslagit blifvit under discussionen gjorda, dessa frågor blifva föremål för särskilda propositioner, så att propos. framställdes först ang:de de 2 första punkterna och sedan rörande sisla punkten af delta moment.
Hr Frih. o. Landtm, framställde derefter propos. lill bifall å de 2 första punkterna af delta moment.
Hr Landtm, förklarade, att då Frih.
Sprengtporten instämt i det förslag, som Hr von Hartmansdorff afgifvil, så borde naturligtvis propos. å Frih:ns förslag ej framställas, utan koinrae nu propos. att göras å Hr von Hartinansdorffs 1? c i) i5 M a r s f. qi. förslag, ocli skalle, ifall detsamma af R. o. Ad. ej Idefve antaget, propos. framställas å de särskilda mindre förändringar, som ander discussionen blifvit föreslagna.
Hr von Hartmansdorff förslag, så lydande:
På de orter, der garnisoner, eller Kronans varf eller verkstäder, ä r o förlagda, bör K. M. och Kronan deltaga i f a 11 i g v å r d s a fg i f t e r n a lill det belopp, som efter billigheten bestämmes af K. M., sedan vederbör, deröfver hörde blifvit; och blef detta förslag, uppå derom framställd propos, afR. och Ad. anlaget.
Landtm, tillkännagaf, att anslag var utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Den sisla punkten af detta moni. lyder sålunda: ”För personer, hvilkas mantalsskrifningsort icke kan utrönas, bekostas likaledes af K. AI. och Kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess någon församling kan de i till förpligtas.”
Någon ledamot bestridde vid öfverläggningens början nödvändigheten af denna §.; men jag mäste yrka dess bibehållande.
Redan förut finnes ett stadgande i detta hänseende, hvars tillämpning dock icke ofta kommit i fråga, och när det skolat användas blifvit särdeles bestridt af Seraphimerordens-gillet.
Lii K. instruetionen för det till öfverst yrelsen vid hospitalen, barnhusen, och lazarett erna instiftade Seraphirn erorden s-gille t af den 28 April 1791, heter det i 6 §: ”1 hospjtalerna injagas tills vidare, och till dess annorlunda blifver förord”nadt, förnämligast dårar, svagsinte; dernäst andre med obote”lige och ohyggelige sjukdomar behäftade personer, som på ”annat sätt ej kunna hafva skötsel och omvårdnad; samt ”dernäst och så vidt allmänna hospitalsfondens inkomster ”det medgifva, andre fattige och orklöse menniskor, sorn sjelfve ”till deras föda och underhåll ej kunna bidraga och skäligen ej kunna anses för sådana, som försam I i n— ”garne, enligt kyrkolagen, sjelfve böra försörja.”
Under min förvaltning af statssecrelerare-embetet inträffade, dels att barn, dels att gamla personer funnos, hvilka icke hörde till någon församling.
Hvad skulle man vid sådant förhållande göra med deras försörjning?
Man hade icke andra medel att anvisa, än på denna hospitalsfond.
Deremot åberopades, alt den var förut medtagen för andra behof och alt något understöd derföre icke kunde lemnäs.
Det finnes barn, hvilkas föräldrar aflidit utan att tillhöra någon församling; det finnes barn, som blifvit födda på landsvägen och på gästgifvaregårdar, dit deras kringstrykande föräldrar kommit; det finnes gamla personer, om hvilka mångåriga efterspaningar (jag känner en, som gick 17 år tillbaka) icke kunnat bereda upplysning hvar de sist varit mantalsskrifne.
Vid sådana händelser måste Staten vårda de olyckliga, på 628 Den 15 Mars f. m. sätt Utsk:n föreslagit.
Derföre yrkar jag bifall till denna punkt.
Jag får i allo bestrida bifall till Hr von Hartmansdorlfs framställning.
Han har behagat uppläsa ett moment af instructioneu för hospitalen i Riket, men det hörer icke hit.
Om en socken vill inköpa till underhåll på hospitalen ett barn eller en person, sorn den icke vill vårda i församlingen, så äger den dertill laglig rättighet och måste då betala den stadgade afgiften af 33 rdr 16 sk.; men befinnes denne person icke vara så beskattad, att han bör intagas, d. v. s. att han kan med arbete sig försörja, afslås begäran om hans intagande.
Det stadgande åter, som Hr von Hartmansdorff önskar få anlaget, derföre att svårighet understundom uppstår att bestämma Jill hvilken församling en person hör, skulle, såsom Hr von Hohenhausen redan i början af discussionen yttrat, medföra, att församlingarne skola neka att taga emot personer, blott derföre att de äro gifta och hafva barn, eller ock söka undandraga sådana personer från mantalsskrifningen, och man skall få flera rättegångar om uraktlåten mantalsskrifning, än nian nu har om fattigvården.
Det följer af sig sjelft, att om en person i Sverige icke är mantalsskrifven, så är det ett missbruk af den församling, der han vistats vid mantalsskrifningstiden; ty denna socken är pligtig att upplaga honom i mantalslängden, ehvad den protesterar deremot eller icke.
Om nu åter en person, sorn fått vistas i en församling men icke blifvit mantalsskrifven, skulle derföre falla Staten till last, så är det ju klart att inom några få år skall icke finnas någon enda fattig i Svea land, som icke kommer att åtnjuta fattigvård af K. M. och Kronan, och jag hemställer, om vi nu böra så till sägandes jemnfota hoppa in uti ett sådant systeme.
Vi komma då i det fattiga Sverige uti en lika olycklig ställning i detta afseende som i det rika England.
Jag afstyrker alt man må skapa sådana faltiginrättningar, och begär afslag å denna punkt.
Jag förenar mig fullkomligt med hvad Frih.
Cederström anfört och yrkar jemväl afslag å denna punkt.
Skulle jag vara nog obetänksam att i detta fall se på en särskild orts fördel, hade jag möjligen gifvit ett tillstyrkande, men det är mig icke tillåtet
Uti ett ämne af den farliga beskaffenhet som förevarande, att se på enskilda orters intresse, då frågan här rörer hela samhället.
Jag måste derföre på det aldra högsta tillstyrka afslag.
Jag åter måste instämma med Hr von Hartmansdorff och kan icke föreställa mig, att detta förslag kan medföra så farliga följder, som de siste talarns förespeglat.
Det är nemi. fråga 0111 personer, hvilkas manlalsskrifningsort icke kan utrönas, och jag tror del sällan inträffa - Den i j M r s f. ra. frii (Ta att man icke kan taga leila på mantalsskrifningsorlen, åtminstone är min erfarenhet sådan.
Det är visserligen sanni hvad Fril).
Cederström yttrat, att om man ieke får reda på mantalsskrifningsorten eiler kan placera en sådan person på någon annan församling, så skall han falla K. M. och Kronan till last; men jag får likväl nämna, att under 7 års erfarenhet har sådant icke händt mer un en gång eller högst ett par gånger i den ort, der jag hor.
Det kommer således sällan i fråga.
Då cholera-sjukdomen var gängse, var allmänheten mycket höjd för ordning och höll en mvcket noga räfst efter personer, som ej voro mantalsskrifne.
Det hände mig då såsom landshöfding, att jag fann en sådan person, som a5 år vistats i trakten.
Omsider upptäcktes genom en tillfällighet, att han tillhörde Calmar hän.
Vid sådana fall tror jag det ej vara farligt, om man äger'rättighet att kunna placera en sådan usling och skalfa honom underhåll.
Det lärer dock icke ofta inträffa.
Jag tillstyrker bifall å denna punkt.
Det är icke någon ovanlig företeelse vid behandlingen af fatligvårdsangelägenheter, att personer finnas, som ej tillhöra någon viss församling, och hvilka, under det att församlingarne tvistat om skyldigheten att underhålla sådana olyckliga varelser, skulle hafva saknat den hjelp och det understöd, hvartill de genom sin belägenhet vore berättigade, om icke den enskilda barmhertigheten kommit emellan eller aucloriteterna för dem upplåtit fängelserna.
Något bör likväl i detta fall vara stadgadt, och enär den här föreslagna ordställning torde vara för omfattande, då det heter — ”För personer, hvilkas mantals”skrifningsort icke kan utrönas, bekostas likaledes af K. M. ”och Kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården,” — får jag föreslå följande förändrade redaction: ”För pejson, ”hvilken icke lagligen tillhör något falligvåidssamhälle, för”skjutes det nödvändiga undeihållet af den församling, der "”den fattige befinner sig, då behof af undeistöd ur för baneden, mot ersättning af K. M. och Kionan.”
Det hörer visserligen, på sätt Gr.
Posse anfört, till de iner sällsynta fallen, att en persons mantalsskrifningsort icke kan utrönas och han således efter detta förslag skulle falla K. M. och Kronan till last, men man bör icke förbise förslagets innehåll i dess helhet.
Här står nemi. foreskrifvet: ”bekostas likaledes af K. M. och K10- ”nan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess nå"gon församling kan dertill förpligtas.”
Deraf följer tydligen, att under alla de rättegångar, som emellan särskilda församlingar eller till och med särskildta län komma att uppstå, om rätter vistelseort för den fattige, skall K. M. och Kronan vara pligtig att bekosta densamma personens 21 H, 67 53o Den 15 Mars f. m. underhåll.
Genom detta förhållande hardy ler vidare ovillkorligen, att hegge de tvistande parterne skola söka uttänja rattegången så långt sorn möjligt är och dymedelst undandraga sig skyldigheten atl bekosta den ifrågakomne personens underhåll.
Det är ett sådant förhållande, som man, på sätt Frih.
Cederström yrkat, bör förekomma, och endast den skyldighet för Kronan qvarstå, att för tillfället lemna ett erforderligt understöd, så att icke den fattige må svälta ihjäl innan rättegången varder afgjord.
Sedermera bör den församling, hvilken blir förklarad skyldig att underhålla den fattiga, ersätta K. M. och Kronan det understöd, som under rättegången blifvit lemnadl.
Kommer deremot stadgandet alt qvarstå oförändradt, blir följden, såsom jag förut sagt, otaliga rättegångar och oberäkneliga utgifter för Staten, hvarföre jag tillstyrker afslag å denna punkt.
IIr Lagerheim:
Omöjligt är det för mig att ens inse minsta skymt af de utaf Hr von Hohenhausen och Frih.
Cederström förespeglade stora vådor för Riket, om en usling, som ingen församling vill kännas vid, erhåller fattigvård och frälsas från atl frysa eller svälta ihjäl.
Sådana förhållanden måste likväl vara sällsynta, och dessutom åligger det de myndigheter, hvilka härmed få att skaffa, både såsom en mensklighets-och en embelspligt, att tillse hvad som fordras för att hindra det icke en medmenniska genom nöd och vanvård förderfvas.
Hvad åter angår de af Hr Printzensköld befarade långvariga rättegångarna, så vore det rätt illa, om vi, just nu sysselsatte med atl skrifva en fattiglag, skulle göra den så obestämd, att den kunde föranleda en mängd rättegångar, samt en långvarig tvist erfordras lör alt slutligen afgöra till hvilken församling en person skall höra.
Dessutom tillkommer livad Hr von Hartmansdorff anfört, att en skyldighet i detta fall visserligen åligger SeraphimergiIlet, men att denna skyldighets fullgörande icke blifvit, emot gillets vägran, ifrågasatt.
Det naturligaste synes mig derföre vara, att K. M. och Kronan må bekosta den erforderliga vården, under den mellantid, som, vid ett sådant förhållande, kan ifrågakomma.
Utsk:n hafva jemväl i sitt förslag till redaction af detta stadgande ganska riktigt sörjt för att icke den af Hr Printzensköld uttalade farhågan behöfver förutsättas; ty föreskriften lyder, att understödet skulle vara provisoriskt, ”intilldess någon församling kan dertill förpligtas.”
Jag ser således icke något hinder att antaga Utsk:ns förslag och tillstyrker bifall derå.
Sprengtporten har begärt en förändrad redaction af denna punkt.
Han har förutsatt, att i Sverige skulle kunna finnas personer, hvilka icke lagligen tillhöra något fattigvåidssamhäile.
Det är således utifrån inflyttande främlingar, hvilkas underhåll den värde ledamoten vill att Slaten skall bekosta, ty Svenskar må - De ii i5 Mais f. m. 53. slo, om lagarna eflei lefvas, ovillkorligen tillhöra någon församling.
Sprengtporten förslag nr således ieke antagligt.
Hvad åter beträffar det skäl, sorn Hr Lagerheim emot Hr Pi intzenskölds anmärka, anfört, eller att här är föreslaget ali vården icke skulle räcka längre än "'intilldess någon församling kan dertill lörpligtas,” så får jag säga, att Kronan skall aldrig bekosta delta underhåll, utan den församling, der en sådan person vistas, då tvist uppstår hvart han hör.
När sedan tvisten blifvit afgjord, får detina församling ersättning af det samhälle, sorn varder ålagdt att personen underhålla.
Så har alltid tillgått i Sverige, och jag begriper icke hvarföre man nu vill kasta denna skyldighet på Staten.
Följden skall också blifva den jag förut nämnt, alt då grunden för skyldigheten att undei hålla en fattig är mantalsskrifningen, skola församlingarne i åratal undanhålla sådana personer från mantalsskrifningen; sedan flytta de till en annan församling jemväl ulan att der mantalsskrifvas o. s. v.; slutligen, då tvist uppstår, upplyses det bevisligen alt de vistats i en 7 a 8 olika socknar utan att hafva varit mantalsskrifne.
Socknarne kunna icke åläggas ansvar derför, och inom ett decennium skall Staten komma att underhålla hvarje fattig, som i Sverige finnes.
Jag anhåller 0111 afslag å denna punkt såsom i alla afseenden oriktig.
Hr Edenlijelm:
Jag finner det vara ovillkorligen nödvändigt, att Staten förskjuter underhållskostnaden för personer, som införas lill länshäktena, då man icke kan få reda på till hvilken församling de höra.
Detta förhållande inträffar isynnerhet med barn.
Såsom exempel får jag anföra, att en familj infördes till länshäktet för 3 ä 4 år sedan, bestående af föräldrarne och aine barn ; föräldrarne, hvaraf fadren tillhörde correctionshuset och modren spinnhuset, afledo.
De säde sig vara från Calmar län, och bref afgick äfven dit för att utröna förhållandet; men ehuru landshöfdingen derstädes — jag är öfvertygad derom — hade all möda ospard, kunde icke den äskade upplysningen vinnas, och barnen måste nu underhållas på Kronans bekostnad.
Jag hemställer, om det varit billigt att kasta dessa små barn på gatan, derföre att man icke kunde få reda på till hvilken församling de hörde.
Jag tillstyrker derföre bifall å denna punkt.
Jag fortfar i min anhållan om afslag å denna punkt.
Hr Lagerheim har anfört, att han icke såg minsta skymt till de farhågor, som här blifvit förespeglade.
Må han då kasta ett öga på Tabellcommissionens uppgifter och jemföra dem med mantalslängderna, och han skall finna huru betydligt antalet af menniskor i Tabellcommissionens uppgifter öfversliger antalet af mantalsskrifne personer, hvilket åter härflyter deraf, att församlingarne undanhålla personer från mantalsskrifningen, för att slippa bekosta deras underhåll, när de falla fattigvården till / 53» Den i5 M a r s f. m.
Jast, ocL tvist uppstår livart de höra.
Hr Lagerheim finner icke heller någon fara deruti, att Staten skulle, du tvist uppslår, under rättegången, bekosta underhållet; men då ingendera partin har något intresse lili, alt saken blir afgjord, utan tvertoni har fördel deraf alt den drages ut på tiden sa länge som möjligt, är det ju gifvet att sådana rättegångar skola blifva många och långvariga.
Cederström liar redan visat, alt vid sådant förhållande är det ilen församling, hvarest personen vistas, då tvist uppstår, som bör förskjuta underhållet, lill dess afgjordt blifvit till hvilken församlihg lian hör.
Liefve likväl föreskrifterna sådana sorn jag hoppas att de blifva, samt ordning och noggrannhet i detta afseende komma att införas, bör man framdeles icke få så svårt att taga reda på hvart en sådan menniska hör.
Ilvad åter Hr Edenhjelm anfört om fattiga barn , så hafva vi ju redan fått stadgande i detta afseende.
Jag anhåller i öfrigt att få fästa uppmärksamheten derpå, att i 28 §:n 4 morn. stadgas: ”Då tvist uppstår om skyldigheten att besörja fattigvård för någon person , sorn ostridigt är i behof deraf, skall sådan vård bekostas af det samhälle, der den behöfvande vistas, intilldess tvisten blifvit, genom lagakraftvunnet utslag, afgjord; dock med rättighet att derför erhålla ersättning af den eller dem, som slutligen förklaras skyldiga att fattigvården vidkännas.”
Genom delta stadgande hafva vi fått en tillräcklig föreskrift, och jag är öfvertygad att på delta sätt blifva tvisterna församlingarna emellan snarare afslutade och icke så långvariga, hvilket deremot icke är förhållandet, om ingendera parten kan önska att få saken afgjord.
Jag kan således icke annat än på det högsta afstyrka denna punkts antagande, hvilket skulle bringa Staten i de vådor Frih. Cederström anfört, och jag kan icke förstå huru dessa vådor kunna undfalla någon, som vistats på landet och tagit kännedom om de förhållanden, som derstädes i detta hänseende äga rum.
Jag skall icke längre up pehålla R. o. Ad:s tid, emedan hvar och en, som fästat sin eftertanke härpå, bör finna nödvändigheten af att afslå denna punkt.
Jag fortfar så mycket hellre i mitt yrkande om denna punkts uteslutande utur 3 morn., som jag icke funnit några skäl hafva blifvit anförda till stöd för den mening, att K. M. och Kronan bör bekosta en sådan persons underhåll.
Posse anförda exempel anser jag snarare vara ett ytterligare skäl till att utesluta denna punkt, och tror detta exempel ingalunda kunna anföras såsom stöd för ifrågavar. stadgandes antagande.
Cederström har så.tydligt visat, dels luiru det tillgår och dels huru det bör tillgå, då man icke vet hvem som skall be kosta fattigvården, att derutinnan intet är att tillägga.
Sprengtporten förslag är til! sin början, såsom öfverensstuin - Den i5 Mars f. m. 533 mande med rättvisa och billighet, enligt min tanke riktigt, nemi. derutinnan att fattigvården skall förskjutas af den församling, der den fatlige sig befinner; men deremot anser jag slutet, eller att detta skall ske mot ersättning af K. M. och Kronan, vara fullkomligt oriktigt och yrkar derföre afslag å denna punkt.
Iir von Prosén:
När denna fråga förevar inom Utsk:n, uppstod äfven der en ganska liflig discnssion ; men då Utskm utgiugo från den enkla grundsats, att få i denna författning så mycket som möjligt bestämdt, hvem som skulle försörja den fattige, togo Utskm äfven i beräkning livsm som skulle försörja det tili ingen församling hörande fattighjonet.
Någre ledamöter inom Utskm ville öfverlemna till Konungens Bef:h:des skön att sjelf bestämma det och ålägga hvilken församling som helst att underhålla fattighjon, Detta fann likväl majoriteten, till hvilken jag då hörde, vara oriktigt, men någonstädes skulle man göra af en sådan person, och då funno Utskm icke någon annan utväg än att Staten finge bekosta underhållet tilldess afgjordt bie f ve lill hvilken församling personen hörde.
Jag insåg visserligen vådorna af denna föreskrift och afstyrkte den inom Utskm af det skäl, alt jag, lika med Frih.
Cederström och Ur von Hohenhausen, ansåg att det skulle utgöra ett hinder för mantalsskrifningen och föranleda socknarna att söka kasta de fattige ifrån sig på K. M. och Kronan.
Jag tror denna våda vara mycket större, än den man genom denna författning velat förebygga; ty min erfarenhet har sagt mig, att man i allmänhet icke är noga med att skjuta ett fattighjon ifrån sig på K. M. och Kronan.
Skulle delta stadgande antagas, så finge man anskaffa inom hvarje län ett fattighus så stort att jag icke vet hvar det skulle uppföras.
Det är icke af omensklighet, som jag söker hindra den som är så olycklig att icke tillböra någon församling ifrån att få denna tillflyktsort, men jag tror att man just genom ett sådant stadgande, som det ifrågavar., skulle mycket öka svårigheterna i delta afseende.
Jag går icke så långt som Frih.
Cederström uti påstående, att hvarje person i Sverige måste vara mantalsskrifven och tillhörande någon församling.
Jag vill väl icke bestrida det helt och hållet, men jag har sjelf såsom landshöfding handlagt ett mål om en person, a3 år gammal, som koni från Östergöthland kringstrykande utan att tillhöra någon församling; den var född i en grop invid landsvägen, hade sedan åtföljt sina kringstrykande föräldrar, som voro lumpsamlare, hade aldrig varit mantalsskrifven och icke ens blifvit döpt.
Jag medger, att jag måhända begick en olaglighet, då jag ålade den församling, der personen var född, att densamma vårda, men besvär anfördes icke, och jag har icke vidare hört af den saken.
Detta är likväl ett bevis på att man kan vara född i Sverige utan 534 D c ii i5 Mars f. m. alt vara mantalsskrifven eller tillhörande någon församling, och det är troligt att samma förhållande äfven understundom inträffar med andra fattighjon.
Jag vill äfven uppgifva ett annat exempel, t. ex. lösgifne fångar, hvilka flera år varit förvarade på fästningarna och förut tillhört värfVade regementen, samt, då de lösgifvas, icke kunna uppgifva till hvilken församling de höra.
Om desse lösgifne fångar icke äro arbetsföre eller eljest äga någon utväg till bergning, — livar skall man göra af dem?
ty ieke kan Konungens ISef:- li:de ålägga en församling att vårda dem.
I vissa fall skulle jag derföre tro, att denna författning borde medgifva alt K.
M. och Kronan försörjde sådana personer; men jag afstyrker antagandet af ett så generelt stadgande som detta, ty derigenom skulle de följder kunna uppkomma, som jag förut uppgifvit.
På grund af de farhågor jag således anfört, tillstyrker jag afslag å denna punkt i dess nnvar. skick.
Jag anhåller att få fästa Frih.
Sprengtportens uppmärksamhet derpå, att i 28 §:n 4 mom. af detta förslag finnes stadgadt: ’
Då tvist uppslår 0111 skyldigheten alt besörja fattigvård för någon person, som ost rid ig t är i behof deraf, skall sådan vård bekostas af det samhälle, der den behöfvande vistas, intilldess tvisten blifvit genom lagakraftvunnet utslag afgjord.’’
I afseende på sjelfva saken kan jag i min ordning icke nog förundra mig deröfver, att de personer, som i kraft af deras embetsförvaltning hafva befattning med förevarande ärenden, så litet förutse hvad som skall inträffa 0111 denna punkt afslås.
Det torde tillåtas mig, att äfven i detta fall taga erfarenheten till hjelp, ty den visar bättre än något annat hvad som erfordras.
Det har inträffat, att 2:ne gamla qvinnor, den ena öfver 80 år, den andra 60 år, hvilka försörjt sig med att sälja spetsar, men sedermera måst tigga sitt uppehälle, blefvo tagna i Södermanland och afskiekade till Konungens Bef:h:de i Östergöthlands län.
Der blefvo de insatta på länshäktet i Linköping; men som de icke gjort något ondt, kunde man icke hålla dem i fängelse till död-dagar.
Icke heller hade
Kronan någon skyldighet att föda dem af fångmedlen, emedan de icke voro brottslingar.
Fråga uppstod hvem sorn skulle göra det.
Efter långvariga undersökningar kunde det icke utrönas, hvarest de någonsin varit mantalsskrifne, ehuru undersökningarne gingo 17 år tillbaka.
Utslag utfärdades af landshöfdingen med underhållsskyldighetens fördelning mellan 2 städer, der de sist fått sina pass påskrifna.
Den ena staden underkastade sig sitt öde, men den andra förklarade att det icke var stadens fel utan borgmästarens, att gummorna fått pass och yrkade följaktligen att han borde underhålla dem.
Emedlertid afled lyckligtvis den ena qvinnan och den andra erhöll vård af någon barmhertig slägting.
Men 0111 nu döden och den enskilda välgörenheten icke niel - Den i5 Mars f. m. 535 la nlu>m ro i t, hvem skulle hafva försörjt dessa menniskor?
Skulle man hafva hållit dera i häkte under hela deras lifstid, så hade det varit en våldsamhet; men, i annat fall, fivem kunde åläggas att bekosta deras undei håll?
En annan händelse inträffade äfven under mita embetsförvaltning.
En kringstrykande moder, hvars hemvist var obekant, dog ifrån tvänne små barn.