Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låt oss först undersöka, om den ens ägnar sig till förklaring af hvad den skulle förklara, nämligen de hos människan förekommande fenomenen.
Vi vilja försöka detta med några, i den mån de falla oss in.
Människans lif och död kan jag förklara ur satsen:
Människan är en maskin.
Maskinen är i rörelse, det betyder, att människan lefver.
Maskinen är sönder, dess delar äro förskjutna, den stannar, det betyder, att människan dör.
Svårare tör det vara att ur er hypotes härleda aflelsen och födelsen?
Man kunde säga:
Maskiner bruka icke aflas och födas utan byggas af en mästare, som vet hvad han gör och hvartill han ämnar sitt verk.
Många kroppsliga förrättningar kunna förklaras ur er hypotes, ty vår kropp är verkligen en maskin.
Men dessa äro endast sådana, hvilkas motsats icke kan ske.
Den stora mängden af villkorliga och fria handlingar, hvartill vi bruka kroppen och dess lemmar, kunna aldrig förklaras ur satsen människan är en maskin.
Ty maskinen kan icke frambringa andra rörelser än sådana, som äro bestämda af dess byggnad och hvilkas motsatser därigenom äro omöjliggjorda.
Det är omöjligt, att en visare på ett ur af sig själf går tillbaka.
Människan däremot gör uppenbarligen mycket, hvars motsats hon också kunnat göra, om hon velat.
Här gör prosten åter en liten paus och ser på sin lärjunge, som om han väntat på svar.
Men Struensee tiger.
Han har en känsla, som om hans själ hölle på att drunkna i ord, ord som evigt strömma, hugskott som rinna så snabbt, att han icke hinner gripa dem förr än de redan förenat sig med den oändliga vattenmassan, som är virrvarr.
På djupet växer hans ringaktning för prostens andliga kapacitet, sådan den framträder i denna preliminära advokatyr för religionen.
Han skulle velat ropa:
Irritabiliteten!
Förstå dess betydelse, så förstår ni också, att den oändligt fina maskin, som kallas människan, får sina handlingar bestämda af ytterligt subtila förnimmelser, nerv-impulser eller hur man skall kalla det.
Men prästen talar ständigt, som om han endast förstode sig på de gröfsta trämaskiner.
Ett ur så fulländadt i sin konstruktion att det reglerade sig själft – att visaren således automatiskt ginge tillbaka – ligger utom hans fattning.
– Och hvad menar ni ändtligen om de abstrakta ideerna? frågar prosten Balthasar med biktfaderlig öfverlägsenhet; men då han här åter pauserar, för att njuta af sitt öfvertag, replikerar lärjungen till hans förvåning sålunda:
– Abstrakta ideer äro inre bilder eller rörelser, framkallade af vår förnimmelse.
Förmågan att förnimma ligger i nervsystemet, alltså i maskinen.
– Intrycket af yttre föremål – invänder prosten myndigt – göres i maskinen, men den, som är medveten om dessa intryck, som tänker bilden, som jämför flera bilder med hvarandra och däraf bildar allmänna begrepp, frambringar i allt detta en verkan, hvartill maskinen icke ägnar sig.
Än mer!
Förklara mig ur människans byggnad som maskin minnets verkningar, vår önskan och vårt hopp om fortvaro efter maskinens förstörande – hvilket en människa icke kan förneka, om hon icke har sina hemliga skäl därtill – – eller samvetets glädje och smärta?
Lärjungen ser under tiden märkvärdigt kallsinnig ut, som om denna bevisföring alldeles icke imponerade på honom.
Tydligare och tydligare förstår han, att detta meningsutbyte aldrig kan leda till något resultat.
Det finns ingen brygga mellan de åsikter, till hvilka enhvar af dem kommit på fackstudiernas väg, de se världen med alltför olika ögon – och prästen är lika okunnig i fysiologien som han själf i den högre teologien.
Emellertid drager prosten Balthasar sina slutsatser:
– Er hypotes är således icke i stånd att förklara det, ni antagit den för att förklara – så vida ni icke, för att fasthålla den trots allt, vill taga er tillflykt till allehanda hjälphypoteser.
Men ni vet, hvad värde man kan tillmäta en byggnad, som behöfver så många stöttor.
Nu invänder ni kanske, att maskinen genom förnimmelsen bestämmes till de verkningar, som vi kalla villkorliga och fria – –
– Just så! infaller Struensee, hvars motsägelselust åter blossar upp vid denna ljusglimt af förstående
– Därför är ju maskinen utrustad med sin utomordentligt stora sensibilitet.
Dess handlingar bestämmas af intryck, utifrån eller inifrån.
Om ni läst eller tänkt närmare öfver Hallers lära om irritabiliteten, skulle ni lättare uppfatta, hvad jag vet att jag illa uttrycker.
Människans handlingar kunna ju vara hvad vi kalla fria, fastän de, djupare sedt, äro bestämda af maskinens nervösa konstruktion – –
– Men ni måste väl medgifva – vidhåller prosten – detta, att en handling är på förhand bestämd, betyder att motsatsen icke kan ske – – och ni vill väl ändå icke frånkänna människan frihet?
Återigen kommer den känslan öfver honom:
Hvad tjänar det till att byta ord?
Vi tala icke samma språk, ty prästen fattar aldrig det verkliga innehållet af min mening.
– Förnimmelserna kunna tillfälligtvis orsaka fria handlingar, de kunna ge en människa eggelse till sådana, men de bestämma henne icke, omöjliggöra icke motsatsen af den handling, hvartill de egga.
Till exempel – prosten placerar sin snustobaksdosa på Struensees knä – där står nu dosan.
Dess anblick, en viss retning i min näsa, korteligen förnimmelsen eggar mig att taga en pris.
Hvad tror ni nu, jag skall göra, herr grefve?
– Ni skall taga en pris, herr prost! uppmuntrar Struensee, småleende åt den barnsliga bevisföringen, hvars slutkläm han redan förutser.
– Men jag säger er – försäkrar prosten högtidligt – jag skall icke taga någon!
Förnimmelsen ger mig blott eggelsen, den determinerar mig icke.
Det står i min makt att göra motsatsen af det, hvartill den retar mig.
– Ni ser däraf, herr grefve, er hypotes har också det felet, att behöfva hjälphypoteser, och dessa äro olyckligtvis lika otillräckliga som han själf.
– Då ni bestämmer er för att låta bli, sker detta naturligtvis under intryck af en senare retelse – att försaka.
Om ni nu i stället tagit en pris och snusat så häftigt, att ni fått några tobakskorn i lungorna, hvaraf häftig smärta uppstår, skulle ni då icke känna ånger?
– Visserligen – visserligen – medgifver prosten betänksamt, undrande öfver hvad som nu komma skall.
– Däraf kan ni draga den slutsatsen, att samvetets förebråelser också kunna förklaras ur hypotesen människan är en maskin.
De komma sig af förnimmelsen om det onda, man ådragit sig genom sina handlingar.
– Om ni så vill – – om ni så vill – – me-en i så fall som följd af en slutledning, som maskinen icke skulle kunna göra, utan blott det förnuftiga väsen som är förenadt med den.
Själf sade ni förra gången, att ni gör er förebråelser öfver vissa handlingar, ni begått, ehuru ni samtidigt häfdade, att hvar människa måste handla i enlighet med sin natur och att ingen rättvisligen kunde förebrå henne detta.
Häri ligger uppenbart en motsägelse.
Vore ni så fast öfvertygad därom, skulle ni icke nu känna samvetsförebråelser öfver att ni dragit andra människor – jag tänker särskildt på en – i olycka.
Han kan icke tänka redigt – han känner sig blott så gränslöst olycklig och skuldbelastad öfver allt ondt, han åstadkommit i hela sitt lif.
Och mot detta har hans världsåskådning ingen tröst.
Prosten iakttager det mörka, inåtvända uttrycket i hans ögon, väntar en stund, med medlidsam min, ty han anar hur samvetssmärtan bränner förnekaren invärtes, och fortsätter sedan:
– Ni vet, herr grefve, att den copernicanska hypotesen, som är bekvämare och förnuftigare, ersatt den tychoniska.
Förnuftet erkände det som en plikt att antaga den förra och låta den senare fara.
Ni befinner er just i samma kategori.
Ni har sett, att er hittillsvarande hypotes är motsägande, obekväm och obrukbar.
Om jag nu kunde angifva er en annan, bättre, skulle ni då icke anse er förbunden att antaga den?
Jag vill uttrycka den hypotesen så:
Människan består af två substanser: kropp och själ.
Kom ihåg, jag utgifver ännu icke min sats för annat än en hypotes.
Men jag tror, att denna icke har alla de brister, som vi upptäckt hos er egen, utan tvärtom motsatta fördelar.
Kroppen, den ena af de båda substanserna, hvaraf människan består, är och förblir en maskin.
Så tillvida kan ni behålla er gamla mening.
Icke heller behöfva vi tvista därom, att icke det af kroppens rörelser betingade tillståndet och äfven vissa själens förnimmelser, måste kunna förklaras ur den maskinens inrättning.
Själen däremot är af sin skapare begåfvad med förstånd och vilja, förnuft och frihet.
Ty vi kunna bilda begrepp och jämföra dem med hvarandra, vi ha sympatier och antipatier och kunna af två motsatta fall välja det ena.
Således måste vi ha förmåga till alla dessa verkningar.
Så snart ni antagit denna min hypotes äro människans villkorliga och fria handlingar icke längre oförklarliga.
Vi förstå då till exempel klart, hvarför jag nyss icke tog en pris snus, ehuru eggelsen därtill fanns.
Jag hade min fria vilja och valde – men förmågan att välja förutsätter en själ.
Prosten väntar ett ögonblick förgäfves på opposition, men Struensee tiger.
Öfver hans ansikte hvilar ännu det trötta och tunga uttrycket af hopplös förtviflan.
– Jag ber er nu, herr grefve, att jämföra dessa två hypoteser i deras förhållande till Gud och människor och att undersöka, hvilken ni bör föredraga.
Af två satser, som icke utgifvas för afgjorda sanningar, tör det väl vara förnuftigast att, så länge icke motsatsen är bevisad, hålla den för sanning som är fördelaktigast för Guds ära och för människors värdighet och lycksalighet.
Om människan blott är en maskin, så har Gud visserligen i henne skapat en högst konstfärdig maskin, som vittnar om sin upphofsmans oefterhärmliga skicklighet och uppfordrar enhvar till beundran.
Men jag ser ingen afsikt med den, ingen uppenbarelse af sin skapares godhet och vishet, hvilket jag med rätta förutsätter i Guds verk.
Gud förekommer mig i så fall, om uttrycket icke är oärevördigt, som den konstnärligaste marionettlekare.
Består å andra sidan människan af kropp och själ, så har Gud i oss frambragt förnuftiga och fria varelser och jag kan af deras förnuft och frihet sluta till, att Gud har särdeles välgörande och sig själf värdiga afsikter med dem, jag lär således att vörda hans godhet och vishet och att älska honom.
Härutinnan uppenbarar han sig för mig som kärleken, som en fader för sina barn.
– Enligt den första hypotesen är människan ett lekverk, ett slafviskt, obetydligt väsen, ingalunda bättre eller lyckligare än de själlösa djuren och efter sin död kanske ett ingenting.
Enligt den andra är hon en varelse, skapad för viktiga afsikter, en varelse som skall behärska sig själf och som intager en upphöjd plats bland Guds verk, som är medveten om sina egna stora företräden framför otaliga andra skapade väsen och som efter döden har att vänta en härlig förbättring.
Den som nu vet, att han icke kan tänka för högt om Gud och som har sann kärlek och aktning för sig själf, kan väl icke vara i tvifvel om, hvilken af de båda hypoteserna han skall antaga.
Under hela detta långa tal har Struensee suttit försjunken i sina egna tankar.
Orden ha trummat mot hans öronhinnor enträget som gamla barndomsminnen, rösten har förefallit honom bekant.
Så har hans far ofta talat på predikstolen i S:t Ulrichskyrkan i Halle, och lika litet nu som då har han kunnat öfvertygas, om också respekten för fadern förbjudit alla invändningar.
Han känner tydligt, att alla dessa ord icke innehålla bevis för hvad som skulle bevisas.
Det är blott en samling af påståenden.
Men de spela på känslosträngar, som sedan dallra länge i fängelsets ensamhet.
Hans sinne är vekt, och det finns någonting inträngande och öfverväldigande i den öfvertygelsens värme, hvarmed prästen talar.
Själf vet han, att han aldrig skall finna ord till försvar för sin motsatta öfvertygelse, han är också trött och skulle gärna medgifva hvad som helst för att få ro, men hyckla kan han icke.
Och då han förstår, att prästen väntar på svar, säger han fogligt:
– Jag är icke i stånd att nu försvara min hypotes med samma energi, hvarmed ni försvarar er.
Likväl kan jag icke uppgifva min mening.
Den mänskliga kunskapen är öfver hufvud taget mycket osäker.
Det är möjligt, att jag hittills gjort mig en illusion, men om jag antoge en annan uppfattning, skulle jag alltid riskera att bedraga mig på nytt.
Dessutom har jag, under mina närvarande förhållanden, icke ro och gladlynthet nog att undersöka mina hittillsvarande grundsatser.
Jag borde ha gjort det förr; nu är det för sent.
Men prosten svarar:
– Sanningen så väl som villfarelsen ha sina ofelbara kännetecken, tack vare hvilka man kan skilja dem från hvarandra, i synnerhet om man betraktar dem från moralisk synpunkt.
Sanningen kan till exempel aldrig göra en människa så olycklig, som villfarelsen kan det, därpå har ni ju i er själf i närvarande stund bevis, som borde kunna öfvertyga ert förnuft; och där sådana bevis äro för handen, där upphör all ovisshet.
Det är otvifvelaktigt, att ni hittills bedragit er, därom vittna följderna af era grundsatser.
Till hvilka förseelser har icke er hypotes förledt er, och hur olycklig har den icke därigenom gjort er.
Ni bör nu undersöka, till hvilka dygder och till hvilken lycksalighet min hypotes kunnat höja er, om ni icke förnekat den.
Endast efter en sådan undersökning kan ni bedöma, om ni utsätter er för en ny illusion genom att antaga den.
Att ni icke förr låtit er angeläget vara att pröfva ert religionssystem, är visserligen illa nog och er egen skuld; men därför är ni icke berättigad att nu ytterligare låta saken hvila.
Ännu har ni tid därtill, och ro och gladlynthet skola icke fattas er, ty sådant plägar följa med ett redligt pröfvande af sanningen.
Här i fängelset är ni åtminstone undanryckt alla tröttande förströelser.
Icke heller skola era redliga bemödanden misshaga Gud.
Gud kan och skall välsigna dem, och skulle ni än icke nå det mål, till hvilket jag önskar föra er, så skall dock säkerligen ingen af de goda tankar, de ädla beslut, som ännu kunna uppstå hos er, vara utan följder för er i evigheten.
Ni skall därigenom åtminstone kunna något förringa det straff, som ni har att frukta.
Nu är andan öfver prosten Münter, nu är han icke längre den deltagande vännen, som med mildhet diskuterar hypoteser, utan en Herrans tjänare, en lagens förkunnare, hvars blickar gnistra öfver syndarens hufvud, när han fortsätter:
– Men om ni icke vill frångå en uppfattning, som utestänger er från alla religionens välgörande verkningar, om ni fasthåller den, förmodligen för att ha den eländiga trösten, att ni efter döden skall helt och hållet upphöra och således icke ha någonting att frukta, så måste jag säga er, att ni bedrager er i er fruktansvärda förhoppning.
Om det ock vore oemotsägligt bevisadt, att människan är en maskin, så kan Gud, som en gång förfärdigat maskinen, om han så vill, återställa den efter dess förstöring.
Hvar urmakare kan ju sålunda återställa ett sönderbrutet ur.
Åtminstone måste ni i så fall gå ur världen med en förfärlig ovisshet öfver ert kommande öde – och ni kunde ju ännu få visshet och dö med hopp och tröst.
– Ni missförstår mig – stammar Struensee – om ni tror, jag fasthåller vid min öfvertygelse för att – för att söka tröst i medvetandet om min förintelse – –
Han kan icke tala mer, gråten sitter honom tjockt i halsen och tårarna stå honom i ögonen.
Han känner det som om han nyss varit utsatt för andligt våld – hvar blef den lugna tonen af och hvar äro bevisen?
Prästen har icke framdragit ett enda acceptabelt skäl för sin mening – det hela är ett exalteradt spegelfäkteri med ord – – och ändå har det en oförklarlig dragningskraft – – Det kommer sig väl däraf, att han är så ensam och hans själ så trött och utpinad.
Återigen talar prosten, men nu är hans röst förändrad, den har ömma och inträngande tonfall, han ber som om han både om frälsning för sitt eget barn.
– Jag besvär er, herr grefve låt icke de sista veckorna af ert lif gå förbi utan att tänka på lifvet efter detta.
Gör åtminstone hvad i er förmåga står för att kunna skiljas hädan med något hopp.
Struensee ser mörkt på prästen, slår sedan ögonen ner och säger:
– Ni måste ha en god fond af godhet, människokärlek, öfvertygelse och ämbetsplikt-trohet för att kunna arbeta så ifrigt för mitt väl och icke bli otålig, fast jag icke kommer er närmare.
– Ända till er lefnads sista dag skall jag icke upphöra att förmana och bedja er, och jag hoppas så säkert, att Gud skall välsigna mina bemödanden.
Jag är rädd för, herr grefve, att det är de olycksaliga böjelser, som så mycket bidragit till er olycka, det är äregirighet eller rättshafveri, som gör er orättvis mot sanningen.
Hur är det möjligt att ni ännu kan älska en böjelse, som störtat er i ett sådant elände.
– Ack – säger Struensee och skakar sitt hufvud – det där är redan förbi.
Jag är mycket liten i mina egna ögon.
Och hur skulle jag också kunna vara äregirig här?
Medan han säger detta, skymtar den tanken dunkelt fram att hela samtalets karakter blifvit förändrad – prästen tager nu allt för afgjordt – och kallar det för rättshafveri att tvifla på meningar som aldrig bevisats.
– Å – svarar prosten – passionen rasar ännu helt säkert i er själ!
Det fattas den blott tillfälle att åter bryta ut som förr!
Men mot sanningen kan den dock ännu opponera sig, om ni tillstädjer det.
Tag er till vara därför!
Den föraktade sanningen hämnar sig!
Detta gör ringa intryck.
Också känner prosten Münter, att han nu, innan han säger farväl, måste öppna den fångnes hjärta för mänskliga och varma förnimmelser.
På så sätt skall han lättare få inpass också för religionen.
Och hans stämma blir åter mild:
– Betänk hur oändligt djupt ni måste ha bedröfvat era fromma föräldrar.
Vore det icke nu er plikt att åtminstone försöka skaffa dem den enda tröst, som för dem återstår, nämligen att de icke behöfde vara bekymrade för er framtid.
Detta klingar nästan som en sarkasm, men Struensee är alltför trött för att uppfatta orden så.
– Min far är en rättskaffens man – säger han – van att handla efter sin öfvertygelse, men jag tror, att han varit för hård mot mig.
– Så tror ni kanske, men jag förmodar, att ni misstager er.
Ni har utan tvifvel varit utsväfvande ända från ungdomen, och detta har den redlige fadern icke velat förlåta.
Detta har ni hållit för hårdhet.
– Det må vara sant, men – –
– Men ni visste likväl, att han var fader och ni son.
Visste ni icke också, att ni, i er egenskap af son, var skyldig er fader, som tillika var en rättskaffens man, lydnad?
– Jag har också lydt – ända tills jag kom till den ålder – –
– Var ni då sedan mindre son, och han mindre fader?
Confucius, hvars moral ni, efter hvad jag tror mig ha hört, föredrager framför den kristliga, hade kunnat ge er vissa lärdomar i det fallet.
När prosten tager afsked, märker Struensee att han har tårar af medlidande i sina ögon.
(5 Mars.)
Tiden är lång och ensamheten tung.
Struensee hvilar på sin bädd, med ögonen slutna, medan hans tankar sträcka uppåt mot den andra världen, som redan börjar hägra för hans inbillning.
I sitt djupa, själfförvållade elände känner han en ständigt växande hunger efter godhet, och hans längtan irrar sökande om i det blå, där han ofta tycker sig skymta någonting liknande ett personligt väsen af kärlek och barmhärtighet.
Hur gärna skulle han icke sjunka i andakt och tillbedjan inför detta väsen, anropande dess godhet som de kristne åkalla sin Gud; men ideligen förmörkas dess anlete af drifvande moln och hans fantasi famlar då vanmäktig bland töcknen.
Vid sidan om honom på bädden ligger Jerusalems bok, som prosten Münter lämnat kvar vid sitt sista besök.
Att läsa är en stor hugsvalelse, och den fångne har i dödens ångest klängt sig fast vid hvar tröstande tanke i denna bok, men ensamhetskänslan, nervsvaghetens mörkrädsla, lifsinstinktens horror vacui viker endast för en lefvande människa, och den vakthafvande officern är endast en maskin, som observerar.
Wolff kommer ju alltsom oftast, men han får icke tala.
Gud gifve att prästen infunne sig i dag!
Var detta en bön?
Ja, hvad är bönen, annat än en brinnande önskan eller vädjan till den Allsmäktige?
Nyckeln rasslar i låset, dörren öppnas, prästen är där!
Hans ansikte lyser af mildhet och medlidande, hans hälsning är varm som en väns, och han talar så:
– Mitt hjärta säger mig, att jag i dag skall komma ett steg vidare med er, min käre grefve.
Jag ser, att ni läser i Jerusalems bok.
Hur långt har ni hunnit, och hvad tycker ni om den?
Struensee ser upp med ett vänligt leende:
– Jag håller just på med betraktelsen öfver människans moralitet.
Boken är förträffligt skrifven, och jag finner däri ingenting, som motsäger mitt förnuft.
Här är ju också åtskilligt som strider mot min uppfattning, att människan är en maskin; men det tycks mig likväl ännu, som om sensibiliteten bevisade och förklarade allt.
Prosten gör sig ingen brådska med svaret.
Han är nu helt viss om sanningens seger, och hans goda lynne kan icke fördunklas af invändningar, som han redan förutsett.
Han sätter sig bekvämt tillrätta på stolen, drager fram näsduken, öppnar snustobaksdosan och anmärker i fryntlig ton:
– Jag förstår icke detta.
Sinnena äro ju blott verktyg, tuber eller speglar, genom hvilka vi varsna föremålen.
En tub eller en spegel kan icke se.
Iakttagelsen förutsätter någon som ser.
Denna någon är själen eller vårt jag.
Argumenteringen gör tydligtvis intryck, men blygseln hindrar väl grefven att erkänna sitt misstag.
Dock måste detta ske.
Prosten Balthasar tager sig en pris för att upplifva sitt minne och talar sedan med brinnande öfvertygelse:
– Ni har likväl redan insett, att er hypotes om människan som en blott maskin är på alla vis ogrundad, otillräcklig, ovärdig Gud och människor.
Ert förnuft är öfvertygadt.
Ni kan däremot icke förneka den bättre beskaffenheten af satsen, att vi bestå af kropp och själ.
Ni kan icke neka till, att förnuft och erfarenhet öfverbevisa er därom.
Likväl vill ni icke uppgifva den förra tanken och icke antaga den senare.
Hvad kan och hvad måste orsaken vara därtill?
– Själf säger ni, att er mening är för djupt rotad, att den mänskliga kunskapen är otillförlitlig; därest ni bedragit er i er hittillsvarande mening, fruktar ni att utsätta er för en ny villfarelse genom antagande af en ny.
Finns det nu häri någon grundad anledning till ert motstånd, eller är detta icke undanflykter?
Ni säger, att er hypotes är alltför djupt inrotad.
I ert förnuft?
Eller i ert hjärta?
Det förra alternativet är icke möjligt.
Det är förnuftets natur och plikt att hålla för sanning allt hvarom det är öfvertygadt.
Ni är öfvertygad om falskheten af er egen mening och sanningen af den motsatta.
Alltså måste ni nödvändigt antaga den senare.
Gör ni det icke, måste er mening, att människan är en maskin, vara för djupt rotad i ert hjärta.
Därom senare.
Ni säger, att den mänskliga kunskapen är otillförlitlig, men det finns bevis för den satsen, att människan har en själ.
För maskinhypotesen finnes inga bevis.
Där det finns bevis, är ingen otillförlitlighet möjlig.
Ni behöfver alltså icke frukta att bedraga er.
Och om också den möjligheten funnes, ville jag åtminstone för min del hellre låta dupera mig af en lära, som skulle kunna bli mig så fördelaktig, än af en annan, som redan störtat mig i det djupaste elände.
Struensee känner det som en njutning att höra prästen tala.
Genom orden förnimmer han en lefvande människas intresse, smekande hans hjärta, varmt som andedräkten mot hans kind.
Han märker väl, att en främmande vilja sakta sträcker sina mjuka fångarmar mot hans egen, men beröringen är kärlig och len som en mors kyss på pannan, och han hängifver sig med trött välbehag åt tryggheten, den skänker.
Likväl småler han ännu tviflande och tänker på, hur Brambilla vid sina trolleriföreställningar förvände synen på sina åskådare.
Prosten tyckes honom en skicklig andens eqvilibrist, som ständigt framställer påståenden och säger hocus pocus: se här beviset.
Men måhända är ett slikt tillvägagående i längden ägnadt att öfvertyga – och han vill ingenting hellre än öfvertygas.
Prosten fortsätter:
– Allt detta känner ni, och jag är viss om, att ni ej skall förneka det.
Men i så fall måste ni också medgifva, att ni endast gör undanflykter, när ni talar om den mänskliga kunskapens otillförlitlighet, möjligheten af en ny villfarelse o. s. v.
Det måste alltså finnas en hemlig orsak till dessa undanflykter.
Jag vill försöka att utforska dem.
– Så här förhåller det sig, min käre, olycklige grefve: er mening om, att människan är en maskin, har för djupa rötter i ert hjärta.
Ni älskar den, ni fruktar att förlora någonting behagligt, om ni läte den fara.