Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skåne tycks den lägre befolkningens skaplynne närma sig till slö likgiltighet, men oftast är detta orubbliga lugn endast ett sken, frambragt af vanans magt eller en bakvänd föreställning om det passande, det ”passar” sig aldrig att visa en alltför stark sinnesrörelse ty då kunde man lätt bli ansedd som lite ”artig” (tokig).
Under allt detta kunna ofta stora lidelser drifva sitt spel, och hvem vet hvilka dramer som föregått de mord och sjelfmord hvilka tidningarne omnämna!
Det är icke alltid de hafva en så lumpen, nästan löjlig anledning som när ryktaren gick och dränkte sig derföre att ett par kor dött.
En trumpen likgiltighet är den täckmantel under hvilken månget brott mognat från tanke till utförande och mycket torde röra sig under den enformiga alldagligheten, hvilket den ytlige betraktaren icke anar.
Skåningen är vanligtvis ihärdig eller snarare förstockad i så väl godt som ondt och om han äter dugtigt, arbetar han oftast i förhållande dertill; det synes ej gå fort men går jemnt, och jag har hört jernvägsingeniörer säga att bland deras sammanrafsade arbetare voro skåningarne de uthålligaste.
Man talar om den ”skånska gröten”, men det är åtminstone icke så att förstå som som skulle gröten utgöra hufvudbeståndsdelen af folkets hvardagsmat, ”södergröd” och ”risengrynsgröd” höra snarare till de läckerheter som serveras vid ansträngande höstarbete, torfupptagning eller vid gillen, der den aldrig får saknas.
Allmogens hvardagsmat utgöres af salt kött och fläsk, kål och ärtsoppa, mjölk, potatis och det syrliga, svarta brödet, som bakas i ofantliga limpor af ett qvarters tjocklek.
Vid högtidligare tillfällen består trakteringen deremot af ganska egendomliga rätter, och den som har ringaste medömkan för sin mage häpnar då han bjuds på sådana sammanställningar som varm, kokt ål med honung, eller kycklingstek med sås af smält smör med socker.
Mången rik åbo låter emellertid döttrarne uppfostras i utländska pensioner, eller åtminstone i någon prestgård på landet, för att der blifva ”bildad” samt invigd i den moderna matlagningskonstens mysterier.
Öfvergången från det gamla till det nya förorsakar en viss halfhet som förefaller rätt lustig, så får man t. ex. se statrum, med moderna valnötsmöbler stelt uppradade kring väggarne, och på andra sidan förstugan ett hvardagsrum med qvaf, instängd luft, nedrökt tak, svart golf och i ena hörnet – en inhägnad för gåsungarne.
Besynnerliga föreställningar om hvad som menas med bildning tycks äfven råda åtminstone hos en och annan individ, tillfrågad om hvad han menade med att önska sig en ”bildad tös”, svarade en för[mö]gen åbo-son med synbar förlägenhet: ”Bildàd,...bildàd ... det är som min syster Karna; hon skall kunna stega fläsk, knyda en halsdug o bosta stöfla’.”
Skåningen kan just icke skryta af någon utbildad känsla för snygghet och den otymplighet som utmärker hans rörelser sträcker sig synbarligen längre än till det yttre.
Se t. ex den gamle arbetaren der på dikeskanten, i färd med med att förtära sin aftonvard, som han burit ut med sig på fältet.
På hela varelsen finnes väl knappt en ren fläck och omöjligt är att bestämma färgen på hans kläder.
Gestalten är knotig, snedvriden men kraftfull, lik stammen på en lågväxt ek, rörelserna säfliga och oviga, men dessa styfa armar kunna lyfta bördor som skulle förvåna er, och de valkiga näfvarne veta att hålla tag.
Solen skiner varmt men sommarvinden stryker sval och frisk öfver åkrarne ty den kommer från den skuggiga bokskogen och sqvalpande insjön, ni tycker just att det borde vara angenämt för den gamle med denna pic-nic på egen hand.
Han äter sur mjölk ur en gammal lerkruka och låter icke störa sig.
Hvad är det han drager upp?
En liten död råtta.
Ni gör en åtbörd af fasa.
”Sitjenen! hom har sänkt se i miltjen.
Der ä så fullt au dom i madhused,” säger han liksom urskuldande, lägger henne bredvid sig på marken och fortsätter måltiden.
Bjud emellertid denne samme gubbe en om aldrig så smakligt tillagad rätt af hästkött och han skall med vämjelse vända sig derifrån.11
Plumphet i ord och uttryck äro vanliga och räknas sällan för skam, ja man skulle nästan kunna tala om en ”ärbar plumphet” hos dessa gammaldags husmödrar som ej vilja vara ”på köpet”, d. v. s. likna ”ståndspersoner.
I prestgårdens vackra salong sitter t. ex. en dylik matrona af gamla verlden.
Splitter nya vadmalskläder pösa i styfva veck kring hennes välfödda person och såväl förkläde som hufvudduk äro af tjockaste siden.
Gumman är för tillfället lemnad ensam vid kaffekoppen och bakelserna då en af husets söner kommer in; hon helsar på honom med en nick, känner att någonting bör sägas och yttrar:
”Här sidder ja’ o lar i mi som en so.”
Och hon anser sig hafva lagt i dagen en beundransvärd takt.
En af dessa bondgummors obekantskap med sitt modersmål gaf en gång anledning till följande lilla missförstånd.
Det var vid jultid och prostinnan bjöd på de från denna helg oskiljaktiga kleneterna; gumman berömde bakelserna, som hon fann utmärkta.
”Men hvad kogar prostingan sina klener i men de konna ble så goa?” sade hon slutligen.
”Jag kokar dem endast i flott,” svarar den tillfrågade.
”Ja, det måtte ja tro!” utbrast gumman med eftertryck, ”jag kogar mina i fett.
Men hvem kan undra på att åtminstone den äldre skåningen är föga bevandrad i svenska språket om man tager i betraktande hurudana folkskolorna voro för en tjugo, trettio år tillbaka.
”Mäster” sjelf begagnade ofta de befängdaste uttryck just för att skryta med sin förmenta lärdom; det oblandade bygdemålet var onekligen drägligare än den rotvälska man ofta fick höra af ”upplysningens handhafvare”.
En av dem yttrade vid en examen med djup pathos följande afskedsord:
”Varer trogne i eder tjenst, egentligen och sedemera.
Jubbla i naturen, och mjut af hvilan med de flitige seder.
Nalkens i frid härifrån, mine älskade barn ty vi se hvarandra åter, om icke för så på hvilans oändeliga dag.”
Liksom bonden i norra Skåne säger ”artig” då han menar tokig, så använder ofta sydskåningen ordet ”känna” i stället för varsna eller se.
Så har jag hört en skollärare med skadeglädje försäkra att när han slog barnen gjorde han det alltid så att det icke ”kändes”.
Stackars parflar! de fingo nog veta annat!
Amors bojor ega här föga rosor; man gifter sig men – man svärmar icke.
Penningfrågan är vanligtvis det vigtigaste vid valet af maka, men, fastän moralen för öfrigt står på bedröfligt skrala fötter, hålles äktenskapet i helgd.
Man älskar hvarandra förmodligen på samma sätt som tvenne oxar hvilka blifvit vanda att gå i samma ok.
Jag frågade en gång en särdeles tafatt landtman af mina bekanta huru han friat.
”Ah”, sade han på sitt långdragna vis, ”vi sutto just vid bordet, det vill säga det var hos hennes föräldrar, och så – – – ja så stötte jag
Ane på foten, så visste hon hvad jag mente.”
Det händer mycket ofta att qvinnan är äldre än mannen, hvilket fall icke alls anses besynnerligt.
En gång friade en bondgumma för sin unge son till en äldre förmögen flicka, hvilken emellertid blygsamt yttrade att Per – så hette friaren – ju nog kunde få en både yngre och vackrare ”tös”. – ”Åh, det gör minsann ingenting” löd det föga artiga svaret, ”ty
Per är icke så noga.
Ett gammalt bruk, hvarifrån man sällan afviker är att föräldrarne om de ega fastighet afträda denna åt ett af barnen samt sjelfva ”taga undantag”, hvilket vill säga att de betinga sig ett bestämdt årligt underhåll, hvilket regelbundet utbetales under föräldrarnes lifstid och upphör vid deras frånfälle.
Denna sed alstrar thyvärr ofta det bedröfliga förhållandet att barnen betrakta föräldrarne som en börda och längta att blifva fria från de årliga utbetalningarne.
Mer än en gång har det händt att snikenheten sökt att undanrödja denna olägenhet med tillhjelp af en smula arsenik, eller om elakheten ej når denna höjd är det dock alltför vanligt att ”undantagsfolkens” lif förbittras genom tusende små nålstygn ty att man af finkänslighet eller sinne för det passande skulle förmås att dölja sina verkliga känslor vore att anse som en orimlighet.
Man generar sig ingalunda för att i de gamles närvaro med största lugn tala om deras snart väntade död samt hur man ämnar rangera i de då lediga rummen.
Att villfarelser och fördomar skola hafva fasta rötter i skåningens tröga sinne, hvilket är föga böjdt för nymakeri och funderingar, faller af sig sjelf.
Också vänder man sig i sjukdomsfall med stort förtroende till så kallade ”kloka”, eller andra qvacksalfvare.
Fistel t. ex. kallas ”lappskott” eller ”vildlappskott” och anses bäst kunna botas på följande sätt:
En person som sjelf haft lappskott och blifvit botad laddar en pistol med ”nio sorters frukta-träd” samt ”ärfdt silfver och en tillräcklig dosis krut”, ställer sig invid den sjuke, sigtar åt norr och säger: ”nu skjuter jag dig.” – ”Hvarför skjuter du mig?” frågar den sjuke, hvarpå svaras:
”Derför att lappen skall få sitt skott igen” hvarefter pistolen fyras af. Detta upprepas trenne gånger å rad.
Jag frågade en gång en af våra pigor, som var frisk som en nötkärna, hvarför hon skulle låta koppa sig, och fick det besked att hon lånat den kloka ”fyra daler”, och att då det vore föga troligt att hon någonsin skulle få dem igen kunde hon lika gerna låta koppa sig ”för att få något för pengarne”.
Rik fast icke fin är den humor som gömmer sig i det skånska folklynnet, skada blott att de prof derpå som stå mig till buds föga lämpa sig för trycksvärta och allmänhet.
Trygg och klumpig står skåningen och afgifver sina svar med en så dåsig min att ni skall tro hvarje ”träff” vara affyrad på måfå, om ni ej gifver akt på skälmen som lurar i ögonvrån.
Eller tror ni icke att en af våra bönder kan slå omkring sig med ”vitzar” så tappert som någon?
En åbo kommer till prosten och ber att få låna hans ”kana” (släde) för att fara till bröllop.
”Den är så stor att hela brudstassen kan få plats deri,” svarar prosten skrattande.
”Gör ingenting,” svarar bonen;” det blir ju bara Bröllopet i Kana.”
Nu tycker man kanske – och detta med rätta – att jag borde framvisa några ”vackra drag” (poetiska sidor) hos det folk jag gör anspråk att känna, men jag måste med blygsel erkänna att jag ej kan uppfylla en så billiga begäran.
Finnes då i Skåne ingenting annat än grofhet, okunnighet och fördomar?
Jo, visserligen.
Här som annorstädes äro fel och dygder blandade med hvarandra både hos massan och individen, men saken är den att fastän skåningen sällan skyr att visa sina fulaste sidor, är han för det mesta tillbakadragen och blyg då det gäller själens ädlare rörelser.
Kanske är det bäst att de endast någon gång låta sig skymtas genom det grofva omhöljet af skånsk tafatthet, om de hängdes till visning utanpå densamma skulle det kanske påminna om narrkåpa.
Som det nu är döljer den simpla manteln väl mången ädelsten, som då och då blixtrar fram men hvem kan måla den snabba ljusstråle som i ögonblicket skimrar och i ögonblicket försvinner, endast qvarlemnande minnet af hur skön den var.
Det kan endast en konstnär och en konstnär af första rang.
Så synes jag fattig och arm när det gäller det skånska folklynnets vackraste drag, der eger jag intet att framvisa, inga talande exempel och anekdoter; det är med mig som med dem jag velat skizzera: der vi som mest önskade vara vältalige ega vi knappast ett ord.12
H.H.R!
Härmed ett par små skizzer till genomläsning, om de bli förkastade tröstar jag mig, bli de antagna är det bra, men kunna de betinga mig ett om än så litet honorarium blir jag förtjust ty ”jeg er fattig, jeg har kun mit hjerte og min strengeleg.”
Ödmjukligen
O. Twist13
Så vidt vi kunna finna, eger ni både ”Hjerte og strengeleg”, och med dessa båda gåfvor torde ni kunna eröfra äfven ”det der”, som skulle göra er ”förtjust”.
Med nöje mottaga vi både den lilla friska, stämningsfulla skizzen samt den väl berättade och i all sin enkelhet förträffliga historien.
Sänd oss med omgående namn och adress jemte andra uppgifter, som pläga utgöra förutsättningar för en närmare bekantskap.
(Ur Svensk folktidnings breflåda d. 12 Maj 1882.)14
14.5 1882.
Tack för det uppmuntrande svaret till O. Tvist – eder ödmjuka tjenare.
Namn och adress finnas här nedan.
Med glädje framsträcker jag handen till en ”närmare bekantskap”, jag, nybörjaren som ej kan låta bli att klottra alla papperslappar fulla men knappt känner en kristen själ som kan eller vill befordra dem till trycket, och Ni vet dock att för en författare är ingenting värre än att bli hängd i tysthet.
Jag eger inga relationer, absolut inga, ty bland alla mina personliga vänner finnes ingen som lutar åt det literära hållet.
Min håg för konst och literatur är medfödd och obetvinglig och har drifvit mig till trägna sjelfstudier.
Jag har aldrig gått i någon skola, men min mor är ett bildadt fruntimmer, och jag har henne att tacka för mycket.
Sorgen har lärt mig att älska naturen och förmodligen är det lyckan som ingifvit mig kärlek till menniskorna.
Jag har pröfvat båda.
Uppfostrad i en afsides liggande trakt, har jag i grund lärt att känna den skånska allmogen, ja lärt att värdera den, trots den skrofliga ytan.
Jag har tryckt bondens valkiga näfve och aristokratens fina hand, ett skiftesrikt lif har lemnat sin skörd af erfarenhet och jag instämmer i H.C.
Andersens ord, att ”Livet selv er det dejligste Eventyr”.
I öfver ett års tid har jag varit sängliggande af en benåkomma, jag som sett min renaste glädje i att ströfva kring skog och mark! men jag klagar icke.
Trogen tillgifvenhet och vänliga ansigten hafva lyst upp mitt sjukrum och lindring efter plågorna har kommit mig att under smärtfria stunder se verlden ännu gladare än förr, dessutom har jag mina kära böcker, hvari jag hotar att till sist begrafva både mig sjelf och den säng jag icke kan lemna, och skulle jag än stiga ur min bädd som en stackars krympling, får jag pressa tåren tillbaka i ögonvrån och med ett leende tänka att på det taggigaste törne växer ofta de fagraste rosor.
Det var mycket om mig sjelf! alltför mycket törhända, men i så fall beder jag om Ert öfverseende.
Ny Illustrerad
Tidning har varit mycket vänlig emot mig (personligen obekant) och i dess spalter har jag haft ett par små skizzer under signaturen Ernst Ahlgren, äfven herr Edvard
Bäckström har genomläst några af mina berättelser och gifvit dem ett godt vitsord, men dervid har det stannat, jag saknar förläggare.
Illustrerad har alltför begränsadt utrymme och jag känner sjelf så litet till dylika saker alldenstund jag är född och uppfostrad på landet.
Jag hade nästan beslutat att för alltid låta mina alster stanna inom permarne på min skizzbok, då jag kom på den tanken att något deraf möjligen kunde passa för Er.
Ni finner således att jag har ”på lager” af varan, och tager jag mig friheten att rekommendera mig i Er benägna åtanke.
Med största högaktning.
I.F.T. – – – 15
Lök på laxen.
”Du tycker kanske det var qvickt att han kallade mig pepparstrut, du håller kanske med det nötet?” utropade en ung bokhållare i högsta förbittring.
”Visst icke,” svarade kamraten lugnt, ”väl stod du honom i näsan som peppar, men liknelsen haltar ändå, ty struten är vriden i nedre ändan, du deremot i den öfre.”
Bygdemål från Färs härad.
Ded va en gång en släbbo som skulle laia te skoböjden me nonna kräj, men ded va ve sommartiden så ded va varmt i väret så kräjen di va galna te o villa besa, demeså to han sin paug mä se, så dij skulle konna styra dom.
Paugen tytte ded va rolitt o fau gå mä for han hade allri sett en sköv for, o ded va ain med aktiv paug som hade yenen mä se o velie ha raia po allting.
Når så dai kom te den foste sköven o paugen gick o glode se omkring fitj han yenen på en hvid sniel (snigel) som sad på ain trästabbe.
Då blai han fostan räktitt gla’ o trode ad nu hade han faud nyt o veda.
Han blai så gla så han gaba (ropade) rätt i väret: ”Far, far här vöjser sillamiltja på träna!” (sillmjölke) och så slög (slök) han snielen me de samma.16
Två sällsyntheter.
Två drängar stå i begrepp att byta klockor och följande samtal uppstår:
A. ”Nai min liv om du faur na me minger än nie daler te byttes, o knappt endon, for du ska veda ad de a Lŏndōn som har gjort na, o ded e en klockemagare som duer.”
”Ja du talar som du e klog te!
Ja ska si de ad ain sånn klocka som min kan du inte fau o köba om du ville så gi gull for na, for se ja ska si de ad Pāriš han ä dö.”
”Ja de ved ja vell ad Paris han a dö, men London han har soret (svurit) på sin själ ad han gorr inga flair.”17
– – – En lekfull vind kom och bläddrade bland sedlarne som hon ännu höll i handen, det föreföll henne så kallt och affärsmessigt att lägga ned dem i sin börs och hon stoppade dem tillsvidare i hans västficka; egennytta fick aldrig komma emellan dem: – det var icke hans utan honom hon velat vinna.
Det gifves menniskor så blyga att de öfverfallas af en oöfvervinnerlig bäfvan hvar gång de försöka att uttala sina tankar och hvars språk derföre blir oklart, konstladt eller stympadt.
En sådan menniska är mera än till hälften stum ty fruktan för åtlöje tvingar henne att gömma sina ädlaste känslor i djupet af sin själ, och hon måste göra det ty hennes tafatta sätt[,] hennes stammande tunga skulle ohjelpligen förderfva allt: hvad som hos en annan skulle vara sublimt vore hos henne endast löjligt.
En sådan menniska skrifver hellre än talar.
Det är åtminstone en tröst att icke synas, och den finnes väl, som äfven genom den bristfälliga formen skymtar hvad ”den stackars vanlottade velat säga.
Tanken på att en sådan måste finnas har varit mitt sällskap, min tröst, min uppmuntran, det är denne jag söker genom dessa blyga sändebud, för att öfverbringa min helsning, mitt tack, och en ödmjuk tillegnan af dessa rader.18
Ur grefvinnan Guicciolis lif.
(Källor:
Moore, Byrons life and letters.
Marquise de Boisset,” Lord Byron jugé par les temoins de sa vie.” Medvin, ”Journal”.
Brandes, ”Byron og hans Gruppe”.
Elze, ”Life of Lord Byron”.
Auteur de Robert Emmet, ”Les derniers années de Lord Byron”.)19
Teresa Gamba föddes i början af 1800-talet af en förnäm med fattig Romagnesisk slägt och uppfostrades i en klosterpension.
Vid sexton års ålder utsågs hon till maka åt den grundrike men föga älskvärde och 60-årige grefve Guiccioli, som då var för andra gången enkling.20
I besittning af allt som erfordras för att spela en framstående rol i salongsverlden, kastade hon sig med förtjusning i de förströelser som voro så nya och lockande för hennes oerfarna sinne.
Redan på hösten 1818 och endast tvenne dagar efter sitt bröllop såg hon i Venedig för första gången Lord Byron, men endast som hastigast och utan att de vexlade ett ord eller fästade någon vigt vid hvarandra.
Lord Byron var vid denna tid försjunken i ett lif af vilda utsväfningar, och utan att hysa någon verklig tillgifvenhet för de qvinnor som omgåfvo honom, snarare studerade han än älskade dem.
De voro honom ett medel att i grund lära känna det Italienska folklynnet och lockad genom dettas originalitet drog han sig mer och mer tillbaka från den högre aristokratiens sällskapskretsar.
Men öfvermättnad och leda voro naturliga följder af et dylikt lefnadssätt och redan på våren 1819 beslöt Lord Byron att sluta upp dermed, afskedade sitt harem och tvingade med trug och hot dess svartögda herrskarinna – Margarita Cogni – att lemna det gamla palats vid Canal grande, hvilket han hyrt, och som hon sedan länge nog genom sitt sydlänska lynnes otyglade utbrott gjort till en tummelplats för galna upptåg och häftiga uppträden.
Nu blef det tyst i det förr så bullersamma Palazzo Moncenigo, men det var icke en kär hemtrefnads enformiga lugn, det var en planlös tillvaros ödsliga tomhet; han var ju bannlyst från sitt fädernesland, öfvergifven af sin hustru och skild från de vänner han egde, äfven hans helsa började vackla – undergräfd af excesser, frivilliga fastor och i diktning eller orgier genomvakade nätter.
Kanske skulle sjelfva tomheten och ledsnaden drifvit honom att snart återtaga sitt förra lefnadssätt om ej en händelse inträffat hvilken skulle utöfva ett välgörande inflytande på hela hans återstående lif och diktning.
Han lärde att känna Teresa Guiccioli.
Hon har sjelf på följande sätt beskrifvit deras första sammanträffande:
”Jag gjorde Lord Byrons bekantskap i April 1819: – han blef mig föreställd af grefvinnan Benzoni vid en af hennes emottagningar.
Denna presentation hvilken fick ett så stort inflytande öfver vårt lif egde rum tvärt emot begges våra önskningar samt tillstaddes å vår sida endast af artighet.
Hvad mig beträffar var jag tröttare än vanligt i följe af de sena sällskapstimmar man brukar i Venedig och hade med stor motvilja och endast af hörsamhet mot grefve Guiccioli begifvit mig till detta samqväm.
Äfven Lord Byron, som ej hade lust att göra nya bekantskaper, afslog i förstone grefvinnan Benzonis uppmaning att låta presentera sig för mig och gav slutligen efter endast för att göra henne till viljes.
Hans ädla och vackra drag, klangen af hans röst, hans sätt att föra sig, och all den förtrollning som omgaf honom, gjorde honom till ett väsende så höjdt öfver och så olikt alla dem jag dittills sett att han nödvändigt måste göra det djupaste intryck på mig.”
Den unga italienskans blonda fägring, hennes musikaliska uttal och tilldragande sätt, samt kanske mer än allt detta denna skönhets blidhet och renhet öfverraskade den trettioettårige skalden och den kärlek som han länge sedan försvurit, och hon knappast kände, slog dem plötsligt och för alltid i sina bojor.
Teresa blifvit medveten om hela den despotiska magten hos en passion som hon dittills betraktat endast som en förtröelse än hon ryste tillbaka derför, som för något hon borde undfly, men det var för sent och hennes blifvande öde besegladt.
Hon var redan för fast omslingrad af den för Lord
Byron egna tjusningsförmågan och under sin återstående vistelse i Venedig träffade hon honom hvarje dag.
Men snart slog skilsmessans stund och redan samma månad måste hon följa sin man till deras egentliga hem i Ravenna.
Resan gick långsamt ty grefven egde mellan Venedig och Ravenna åtskilliga slott och landtgårdar, hvilka han brukade inspektera under sina färder mellan de båda städerna, dröjande öfver ett par dagar än här, än der.
Från dessa stationer skref grefvinnan ofta genom en väninnas försorg till Lord Byron, i de varmaste ordalag uttryckande sin förtviflan öfver att nödgas vara skild från honom.
I ett af dem förklarar hon sig besluten att enligt hans önskan undandraga sig alla sällskaper och i stället egna sig åt läsning, musik, husliga sysselsättningar och ridt.
Hon som förr endast drömt om baler och fester!
Nu var allt annorlunda och hennes enda sträfvan att genom ensliga studier och i stilla huslighet på en gång lära sig att fatta den ryktbare skalden och blifva värdig hans rika men missledda hjerta.
De häftiga sinnesrörelser, för hvilka hon den sista tiden varit rof, angrepo till den grad hennes helsa att hon vid framkomsten till Ravenna var snarare död än lefvande, då hennes sjukdom ännu mer förvärrats genom modrens vid denna tid inträffade frånfälle.
Hon önskade ifrigt att Lord Byron skulle komma till Ravenna, men han tvekade, och ansåg det för hennes skull klokast att qvarstanna i Venedig.
Slutligen gaf han vika för det förenade trycket af hennes enträgna böner och sin egen böjelse, lemnade Venedig den 2 Juni och begaf sig till Bologna, der han stannade inväntande vidare underrättelser från grefvinnan, men då sådana uteblefvo och han följaktligen var i fullkomlig okunnighet rörande hvad som tilldrog sig i Ravenna, åtekom hans förra obeslutsamhet, och villrådig ströfvade han omkring i staden och dess omgifningar, undrande öfver grefvinnans besynnerliga tystnad.
Under dessa dagar skref han till engelska konsulen i Venedig:
”Ändtligen har jag anländt till Bologna, stadig som en siskonkorf och snart kokt som en sådan om detta väder skall fortfara.
Tacka Mengalde å mina vägnar för min bekantskap med Ferrara, hvilken var särdeles angenäm.
Jag stannade der endast tvenne dagar, men tyckte mycket om grefve Mosti, samt hvad den knappa tiden lät mig se af hans familj.
Jag gick till hans conversazione, hvilken var mycket öfverlägsen hvad jag sett af det slaget i Venedig – damerna nästan alla unga – några vackra – herrarne rätt skapliga och artiga.
Värdinnan som är ung och nygift såg mycket täck ut vid ljus (jag såg henne aldrig vid dager) behaglig i sitt sätt och mycket thorough-bred, som vi kalla det i England – ett slags varelse som påminner mig om en fullblodshäst, en antilop eller en Italiensk vindthund.