Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från kyrkan skulle Abraham gå bort till «ena mustera»,40 som lofvat honom en «summerrock», och Elin återvände således allena med Gunnar.
När de vikit utaf vägen och lemnat allt det andra kyrkfolket, hvilka med nyfikna blickar betraktade den unga, vackra och nätta flickan, som de blott en gång förut sett vid deras kyrka, då gingo de båda tysta en lång stund.
Slutligen sade dock Gunnar:
Vet du jag har något på hjertat, som måste fram.
Jag vill be dig om något, som du måste lofva mig.
– Och hvad kan det vara? – frågade Elin och stannade och såg på Gunnar, hvars röst var ovanligt allvarlig och djup.
– Jo, kom och sätt dig här litet – bad han – jag vill be dig om något.
De satte sig på en mjuk och inbjudande skogstufva.
– Jo Elin – fortfor han och tog hennes hand mellan sina – du ska’ lofva mig, lofva mig heligt att aldrig – – aldrig i din tid taga tjenst på Grantorp.
Och vid dessa orden blixtrade hans mörka öga både af vrede och svartsjuka och – – kärlek, och var ock förfärligt eller – – oemotståndligt.
– Jag lofvar! jag lofvar, fastän jag aldrig förstår hvarför du ber mig låta bli något, som jag aldrig tänkt att göra – sade Elin, alldeles hufvudyr af denna blick och med hufvudet nästan stödt mot Gunnars bröst.
– Jo – sade Gunnar, med gnistrande ögon och sammanbitna tänder, och tryckande Elin till sig, af många olika känslor dertill manad – jo, jag vill säga dig Elin: patron är den största skurk och niding jag känner, och han vill blott hafva dig i sin tjenst, för att – – förföra dig.
– Och vid dessa ord tryckte han henne intill sig, som ville han hafva försvarat henne mot sjelfva mörkrets furste.
– Åh fy! så du talar! – sade Elin och slet sig ifrån honom, steg upp och började åter gå på hemvägen.
Men hennes hjerta slog förfärligt, och en gnista af ljus hade öppnat hennes öga, och – – – gnistor af kärlek hade tändt tusentals i hennes hjerta.
De gingo länge tigande och samtalade sedan om likgiltiga ämnen.
Elin var tyst och fåordig hela dagen, och skyggade undan för Gunnars brännande blickar, läste länge med Abraham på eftermiddagen, då denne återkom med sin «nue summerrock», tänkte mycket på sin bortgångna moder och var glad att denna nu såg henne beständigt, men om aftonen när hon lagt sig i sin lilla nya säng och gjort sin vanliga aftonbön, tänkte hon icke på något annat, utan somnade godt och lugnt som vanligt och – – liknade i detta, likasom i så mycket annat, icke det ringaste våra unga förbildade och förlästa fruntimmer, som hafva hela hufvudet fullt med romaner och noveller, operor och dramer, romancer och canzoner, der kärleken uppenbarar sig i alla sina variationer, färger och toner.
Elin var lika obekant med kärlekens symptomer, som med dem af den mest outredda naturkraft, och kände lika litet sitt eget hjerta, som de stjernor hvilka i natten sväfvade öfver hennes hufvud, förstod lika litet dess ojemna våldsamma slag, som åskans, och skulle blifvit lika förvånad om någon sagt henne att hon älskade Gunnar, som om man berättat henne att jorden går omkring solen, och icke solen omkring jorden, och dock var det ena lika sant som det andra.
Men Elin visste det ej, Elin kände deröfver ingen ånger, inga samvetsqval, och uppdukade icke i sina tankar en hel pinohistoria eller tragisk roman, med brottslig kärlek, en systers svartsjuka, förtal, skiljsmessor, tårar, vånda och qval utan all ända, och på sistone dolkstyng, pistolskott, förgiftsflaskor, död och begrafning.
Elin tänkte på intet af detta, ty hon tänkte ej ens på sjelfva saken: kärlek nemligen.
Hon blott kände den och räddes för den, skyggade undan för den, men när den icke mera stod bredvid och skrämde henne, när icke Gunnars blickar satte hennes hjerta i sådan fart att det hotade spränga bröstet, då glömde hon alltsammans och var lugn och glad.
Sådan var hon ock den kommande morgonen, hela den kommande dagen och flera dagar derefter, och Gunnar – – – var icke heller så oupphörligt vid hennes sida, var vänlig och broderlig, men ej så häftig och lidelsefull som förut en tid.
Han tycktes likasom taga sig till vara, om af god instinkt eller af föresats, vi kunna det icke rätt säga, ty någon gång hämnas männerne för vår stora begriplighet, och – – taga sitt parti att vara obegripliga, och sådan var den korta dvala, det korta lugn, som Gunnar nu tycktes gå uti, men ur hvilket han snart skulle vakna, när händelsernas åska började ljunga och väcka honom ur sin slummer eller – – – sina goda föresatser, vi veta ej rätt hvilket.
Gunnars och Elins blickar möttes ej, och sammansmälte ej, och hvilade ej långa stunder förlorade i hvarandra, nu som förut, utan möttes dessa blickar, så slog den ena eller andra ned ögat eller bortvände blicken, och om båda deraf kände blodet stiga upp i kinderne, så såg den andra det dock icke, och – – då gjorde det ju ingenting.
Elin tänkte åtminstone ej derpå, och vi hafva ju sagt att vi veta ej hvilket Gunnar gjorde.
Tiden led sakta framåt, och en dag under middagsrasten satt Elin nere vid sjöstranden med sin söm, och Abraham stod på knä framför henne och uppläste en katkesläxa.
Elin sydde alltjemt, och behöfde aldrig se i boken, emedan hon kunde den så väl utantill.
Gunnar stod lutad mot en trädstam och stödde sig dessutom på sin bössa, med hvilken han nyss skjutit en kersbärsätande skata.
Han stod der, tyst betraktande gruppen, men sade intet och störde ej de läsande.
Abraham stapplade nästan intet, men gjorde han det, så såg han först upp på Elin och så på Gunnar, likasom för att afbedja sig sin skuld hos dessa, de enda menskliga varelser som någonsin visat honom huldhet, medlidande och deltagande, de enda han någonsin älskat.
Slutligen sade Elin:
– Ja, detta går ju så bra, att fortfar Abraham på samma sätt en tid, så tror jag nog att han kan få gå till presten, och bedja honom att snart få gå till nattvarden, eller hvad tror du, Gunnar?
– Jag hörde icke rätt på hvad du sade; jag tänkte på något annat – svarade Gunnar; men Abraham! han sprang upp och gjorde ett gladt, men tungfotadt glädjesprång, och innan de visste ordet af, tog han Elin med sin ena starka arm och Gunnar med den andra och tryckte dem båda på en gång till sitt nyvaknade hjerta.
Oberedda, som de båda voro, på denna hastiga manöver, hunno de ej streta deremot, utan Gunnars och Elins kinder trycktes hårdt tillsammans, och nära nog deras läppar.
– Släpp mig då, Abraham! – ropade Elin, och slog och sparkade omkring sig, som en liten fölunge; men när hon väl kom lös – – då föll hon i ett så hjertligt skratt, att Gunnar måste deltaga deruti, oaktadt han på en gång kände sig tacksam och ond på Abraham.
Hvilka af eder, j roman-proppade och stoppade unga damer, hade väl vid detta tillfälle börjat att skratta?
Ingen af eder!
J hade gråtit, rodnat, icke förmått se upp eller ens rört eder, många med litet mera erfarenhet hade kanske till och med bums dånat, låtit bära sig, låtit döpa sig med eau de cologne, dränka sig i vatten och qväfva sig med eau de luce, pustat och stånkat, och tänkt – tänkt – tänkt – Gud vet bäst på hvad.
Men Elin skrattade, dolde derigenom sin rodnad, strök håret ur ansigtet, uppletade sina sysaker, som under detta «hjertats jordskalf» höllo på att dimpa i sjön, och bad Abraham vara så god och litet mindre handgripligt visa sin glädje en annan gång.
Gunnar teg och hade gerna velat kyssa sin egen kind, men när han det icke kunde, och icke omigen fick kyssa Elins, så – – gick han sina färde.
Just denna samma afton under måltiden, sade Gunnar till Elin, men med en lugn och broderligt ljum ton, som han tog – – Gud vet hvar:
Du har så många gånger velat fara ut och ro, Elin lilla, men det har rätt aldrig varit tid dermed, för denna bråda anstiden, men nu far jag ut i afton på sjön för att lägga ut långrefven, så en kan få sig litet fisk, båd’ i magen och taskboka, och vill du då följa med, så kan det gerna gå an.
– Ack! det vill jag visst, så gerna, så gerna! – utropade Elin och klappade gladt i händerna.
– Jag har aldrig rodt mer än ett par gånger när jag va’ barn, och Erik rodde mig i en liten gammal ökstock, som pojkarne i byen hade den tiden borta i en skogspöl, men som sedan föll sönder.
Gunnars öga mörknade alltid märkbart hvar gång Elin nämde Eriks namn, och mor Ingrid, som allt såg, suckade omärkligt borta i sin mörka vrå, borta i lifvets skumma ålderdomsvrå.
– Då ska’ ja’ följa med å’ ro! – sade Abraham beställsamt, och som väl ännu aldrig tillförene erbjudit sin tjenst, helst när han hade något qvar i matfatet, men som nu hastigt steg upp och lade skeden ifrån sig, emedan han såg Gunnar resa sig opp.
– Åh nej – svarade Gunnar, som visst icke ville hafva Abraham med på båtfärden.
– Åh nej, det trängs intet till.
Ät du upp din mat och gå och lägg dig se’n, för Elin hjelper mig nog att kasta ut refven; det är intet så mycket besvär just, och då ror jag sjelf.
Mor Ingrid suckade djupare, och Abraham lummade utaf bort till sitt grötfat, hvilket smakade honom ovanligt litet väl i qväll, så att han till och med glömde skrapa fatet med skeden.
– Tag på dig litet mera, det drar ändå litet kallt på sjön, hur lugnt och varmt det är – sade Gunnar till Elin och gick förut ned åt stranden.
Elin sprang in i sin kammare, knöt en halsduk om hufvudet, och tog en ullshawl om axlarna, samt skyndade efter Gunnar.
När hon kom ned till stranden, stod Gunnar redan i båten, och räckte henne handen.
Hon hade på flere dagar icke tagit Gunnar i hand.
Hon darrade märkbart, men Gunnar trodde hon var rädd, och sade derföre:
– Du ska icke darra så, min sötaste Elin lilla!
Det är ej det ringaste farligt, här med mig.
Och han satte
Elin midt emot sig i båten, tog derefter årorna och började ro, med långa, manligt kraftiga årtag.
– Åh, jag ä’ visst intet rädd – svarade Elin, som hvarken ville ljuga eller göra sig till, och ändå minst af allt förråda sin kärlek, som hon ännu icke fattade sjelf.
– Jag är intet rädd, utan tycker detta är så roligt – tillade hon och började skämta, ty instinkten hviskade henne i örat att skratt och skämt är ofta nog ett motgift för kärlek, då tystnad och tankfullhet åter – – – men, hvad lönar det säga ut!
J som läsen detta, j roman-proppade, j veten det förut, kanske långt bättre än vi, som skrifva.
– Nu får du intet sitta och skratta och schåsa, utan nu får du lof att göra nytta, min kära Elin – sade Gunnar half förtretad öfver flickans skämt i det gudalika månskenet.
Och nu visade Gunnar huru Elin skulle bete sig för att lägga ut refven, och hon gjorde efter så godt hon kunde, och låtsade ett par gånger, ej utan en god portion af omedvetet koketteri, att falla i sjön.
Men Gunnar var slug och såg nog att hon narrades, sade likväl ändå:
– Ja, faller du uti, så kastar jag mig efter och fiskar upp dig, eller – stannar med dig på sjöbotten.
Elin blef tyst.
«På sjöbotten med Gunnar!» tänkte hon.
«O! det kunde aldrig vara så svårt».
Den döden hade icke någon fasa för Elin, och ho vet – – – om den ej hade haft stort behag för Gunnar i denna underbara nattliga stund.
Man var redan i början af Augusti; dess månsken, herrligare än alla andra tiders, var bredt öfver sjö och land.
Den förra låg likt ett silfverhaf stilla och lugnt, som sjelfva det blå himlahvalfvet, och krusades någon gång dess yta af en lätt rörelse, så föreföll det, mera som kom det af vattnets egna oroliga andar, än af några, om än aldrig så lätta vindar.
Stränderne stodo och lågo så underbara omkring sjön.
De tycktes förvandlade, förtrollade af månan, som ömsom gaf dem den högsta glans och den svartaste skugga.
De voro sig icke lika såsom man såg dem om dagen.
Sjön, himmelen, jorden, ingenting var sig likt i dessa hemlighetsfulla gåtlika stunder.
Icke ens menniskohjertat, menniskosinnet.
Gunnar teg, Elin teg, – och de fortsatte färden utan att höra något möjligt ljud, annat än årornas jemna tag.
Gunnar rodde åt sjöns midt, och när de kommit ganska långt ut, sade Elin:
– Ja nu ä’ refven slut, hvad ska’ jag nu göra?
– Sitta stilla och se på mig – svarade Gunnar.
– Och hvad skulle det gagna till? – frågade Elin och såg ned.
– Gläda mig, förnöja mig, medan jag ror – genmälte Gunnar.
– Åh tokeri! – log Elin.
– Nej, tala om en saga om du kan någon.
Jag tycker just jag ville höra en barnsaga nu, om jettar och troll och tocket, ty med dig är jag aldrig rädd, ej en gång midt i natten.
Slackars Elin!
Och om hon bara anat hur mycket hon förrådde i detta enda ord: med dig, på hvilket hon till och med lade vigt.
– Så-å – sade Gunnar, men betänkte sig litet, och sade sedan:
– Åh jo, nog kan jag sagor, och en som öfvergår dem alla.
Den heter Frithiofs saga, och jag fick låna den af magistern när jag låg i skarlakansfebern för några år sedan.
Ack om jag kunde förtälja den för dig!
På den tiden kunde jag långa bitar, ja hela sidor utantill, för det alldeles som stanna’ qvar bara man en gång läst ’et.
Men nu har jag väl glömt de bitar jag kunde, och när du inte vet sagan, så skulle du kanske intet så mycket tycka om dem.
Der var en kongadotter som hete Ingeborg, och allt se’n jag såg dig första gången, då vid bröllopabordet, så har jag föreställt mig att hon var lik dig, och hon älskade en bonde, för ser du på den tiden fanns inga högdragna adelsmän och inga dryga borgare, utan bara kongar och bönder, och Ingeborg älskade bondesonen, och de uppfostrades tillsammans i ett tempel, och templet låg i en hög lund, eller såsom det i sagan hetter, i Balders hage, och vet du Elin, jag har just med flit rott till denna sidan af sjön, för att visa dig en äng, som alldeles går ned till sjöstranden, och som jag alltid föreställt mig är alldeles lik den dere «Balders hage».
Ängen hör till en liten så vacker herregård, som en gammal major, en fasligt sträng men galant herre rår om, och som har en fasa hyggelig dotter, mest så vacker som du.
– Ah ja, men det der är ju ingen saga – sade Elin, som aldrig ville höra på när Gunnar eller någon sade hon var vacker.
– Nej, det vet jag nog – genmälte Gunnar leende – och min mening har rätt aldrig varit att förtälja dig hela sagan, för det hvarken kunde, eller – – just ville jag; men jag vill visa dig den der «Balders hage», som jag alltid för mig sjelf kallar ’en.
Och nu gled båten in under några höga, öfver sjön hängande alar, och som dessa voro täta och löfrika, och det således i hast blef alldeles mörkt, blef äfven Elin rädd, och smög sig till Gunnar, som nu mera icke rodde, utan bara styrde båten med ena åren, in under alarne.
– Ja, kom hit till mig, Elin – sade Gunnar med osäker röst – du ä’ rädd nu en liten stund, för att det är så mörkt, men du ska’ snart få se något så grannt, så grannt.
Och åter gled båten ut i månglansen, och framför deras blickar låg en herrlig äng, med afslaget doftande hö, som stod i stora stackar emellan höga och lummiga ekar, frodiga, hvitstammiga björkar, och andra ändå ädlare trädslag, ty här fanns både almar, lönnar och askar, fast än ekarne voro de rådande.
En och annan tät och lummig hasselbuske syntes äfven, men träden stodo glest nog här och der, och månen kastade massor af ljus bland nattens afundsfulla massor af mörker, och Elin tyckte sig aldrig sett något så skönt och herrligt, och kunde aldrig nog beundra denna Gunnars «Balders hage», då – – – på en gång, så väl hon, som Gunnar hör något prassel, lika som af gående, och något ljud, lika som af tvänne sakta talande personer.
– St! – – hviskade Gunnar till Elin, och strök båten ljudlöst under några albuskar, som fullkomligt skymde den för de kommande, men som icke hindrade Gunnar och Elin att se och höra hvad som tilldrog sig på stranden, hvilken här var ganska låg.
– St! – – hviskade Gunnar ånyo till Elin.
– Jag vill ej de skola se oss: herrefolk tro alltid, att när vi, sämre folk, äro ute nattetid, vi hafva något ondt och olofligt för oss.
– Det Gud förbjude! – sade Elin och närmade sig af någon oförklarlig känsla af räddhåga ändå mera intill Gunnar, och han stötte henne icke ifrån sig, utan lindade sin arm om hennes lif, och sålunda sittande, tysta som andar, oberäknadt hjertats allt hårdare och hastigare slag, hörde de följande:
– O min August! – sade en ung qvinnoröst, och de sågo på samma gång denna majorens dotter, som framträdde i månglansen vid en ynglings arm.
– O, min älskade vän!
Detta är då sista aftonen, sista stunden af vår herrliga sommar; ty sedan du är rest, då är det bara höst, höst i naturen och höst i mitt hjerta.
– Säg icke så, min dyraste Elfrida – svarade en smärt, högväxt yngling, som Gunnar igenkände som en hennes kusin.
– O, säg icke så!
Du förbittrar derigenom hela mitt lif och försvårar afskedets bittra stund.
Ack vore det blott jag som led, men att du äfven skall göra det!
Att jag, usling! skall hafva stört din ro och din englafrid!
Jag, som ändå så väl visste att du icke mera var fri, att jag aldrig i verlden skulle kunna få hopp att ega dig, äfven om du kunde afslita dina redan pålagda band, ty fattigdomen, denna hydra, som förgör allt, har ju slutit mig i sina klor, och en annan, begåfvad med allt hvad lyckan nekade mig, skall snart – – snart sluta dig i sina armar.
Afgrundstanka!
Elfrida snyftade vid ynglingens bröst, och de älskande aflägsnade sig åter.
Gunnar och Elin sutto länge tysta och orörliga.
– Stackars gosse! sade slutligen Gunnar, nästan ohörbart hviskande, tätt vid Elins öra, så att icke ens luften, blott hon och knappt hon skulle kunna höra hans ord.
– Stackars olycklige!
Skuggspel
Från 1780 intill 1850 är en ansenlig sträcka af år, och likväl är det till denna långa färd som mina läsare i dessa skildringar inbjudas.
Jag vet väl, att man kan säga att ett arbete sådant som detta, der en provins’ historiska minnen, jemte dess karakter i afseende på kust och land, sammanföras med det rent enskilta familjlifvet, är något helt och hållet oegentligt.
Men det finnes förhållanden så sammanlänkade att man, utan att fästa för strängt afseende på konstens och ordningens fordringar, måste låta dem behålla deras form och färgton, emedan eljest hela individualiteten hos dem går förlorad.
Det är just sådana förhållanden som här gjort sig gällande.
Jag har velat på en gång gifva en hyllningsgärd åt min födelsebygd och åt det patriarkaliska hem, der min barndom och ungdom förflöto, och så råkade jag oskyldigtvis in på en eller annan stig i krigshistorien, der qvinnan icke eljest förirrar sig, men – det kunde icke hjelpas.
Förra delen af detta arbete, som under många år föresväfvat mig, inflöt i Aftonbladet år 1861, men verket afstannade sedan för lång tid, ty menniskan, en skriftställare isynnerhet, är underkastad verkningarne af inre reaktioner.
Senare delen af dessa ”skuggspel” fullbordades dock en dag och hade redan kunnat vara i allmänhetens händer, om icke en särskilt besynnerlig händelse med manuskriptet – för vidlyftig att här omnämnas – fördröjt dess utgifvande.
Nu komma emellertid på en gång både de kända och nya bilderna och anhålla att få erinra läsaren om ett gammalt äkta pars kärlekshistoria.
Vi följa detta par från dagranden af deras lif till den sista aftonskymningen; och om det af mig varit för djerft att så länge och troget uppehålla mig vid den gamla härden, der också en mängd främmande figurer sväfvar förbi oss, så ber jag mina läsare förlåta mig: man hänföres tyvärr så lätt att förbise andras tålamod, då ämnet intresserar oss sjelfva.
Jemte detta skulle jag önska att de familjer, hvilkas anhöriga på dessa blad närmare omtalas i sammanhang med krigen 1808 och 1814 – dessa tvänne epoker, så rika på romantiska tilldragelser i jemförelse mot 1788 – måtte känna sig tillfredsställda med framställningen och framför allt vara öfvertygade om att inga berättelser här influtit, som ej stödja sig på sanningen.
De källor, jag haft att tillgå, ha icke inskränkt sig till endast historiska arbeten: de ha flutit från historien sjelf, sådan den på hufvudorten lefdes under de vigtiga tidpunkterna.
Stockholm den 25 november 1865.
Emilie Flygare-Carlén.
Första delen.
En patriarkalisk kärlekshistoria från 1780-talet.
Kamratförbundet.
Vidskepelsen och mjeltsjukan, dessa tvänne så ofta förenade bundsförvandter, dessa starka makter, som, ehuru födda af idel svagheter, upphäfva sig till herrskare öfver menniskoförnuftet, hemsöka, besynnerligt nog, mindre ofta svaga personer än starka, kraftfulla och verksamma, hvilkas lefnadsställning, uppfostran och alla förhållanden synas utgöra lika många skyddsvärn mot dessa objudna och efterhängsna gäster.
En herrskande glödande ande med någonting af fornnordiskt ursprung lefde och verkade inom den man, ur hvars lif dessa drag skola tecknas.
Född vid Nordsjöns klara vatten, uppammad på dess böljor, älskande dess stormiga strider, dess fordna kämpars vilda makt, drömde han ej om att blifva det otroget.
En sjöfarande hade hans fader varit, han kunde naturligtvis ej heller blifva något annat, och från den djerfva barndomen steg han in i den djerfva ynglingaåldern, troende sig liksom förfädern lätt kunna föra hem rika skatter från fjerran land, dit hans håg lekte.
Detta unga blod, som brusade med ohejdad fart, då någon utsigt till förolämpning eller blott skiljaktiga meningar gåfvo hopp om strid, låg förundransvärdt stilla, behagligt rördt endast af en mild bris, då det kommit in i den trofasta vänskapshamnen.
Hvilka herrliga fosterbrödralag ingingo ej de fordna herrskarne öfver Viken!
Ännu till och med på 1700-talet lefde vid Skageraks stränder män, som begrepo och värderade dessa brödraföreningar i deras ädlare mening och som upptogo och hyllade dem med gods och blod, med lif och själ.
Den unge Rutger, troligen den siste ättlingen af vikingastammen som kände dess blod i sina ådror, hade tidigt afslutat ett sådant fosterbrödralag, och ännu som mogen man, ja till och med sedan silfverlockar bekransade den af tunga och allvarliga mödor fårade pannan, uttalade han ej Kræmers namn utan med denna mäktiga rörelse, som hos den åhörande verkar att han tycker sig förnimma suckar rundtomkring, från jorden, från luften, från vattnet.
I flera år seglade under ungdomens gyllene flagg de båda ynglingarne på samma fartyg.
Och för hvarje hurtig strid, de bestodo i land, för hvarje toast, hvarmed de helsade segern i ett gladt lag, för hvarje stilla eller stormig nattvakt, som de på vida hafvet förkortat för hvarandra, slöto de sig tillsammans med allt starkare kärlek och förtroende.
Minsta bestraffning, minsta liknelse till skymf, kändes och leds lika af båda, och om någon ville för ett eller annat ändamål väcka smärta, harm eller uppror hos den ene, behöfde han blott tala tvetydigt om den andre.
Då kunde Kræmers lugna själ ej stilla vännens, och om ej alltid blod flöt, så flöt åtminstone en ymnig svett under den hemliga brottningskamp, som fördes på fartygets vaggande golf och hvilken vanligen slöt med arrest i märsen eller någon annan bestraffning, der den ene af vännerna allt efter omständigheterna sökte hålla den andre sällskap.
En enslig natt under kryssning i Spanska sjön, då de hade vakten tillsammans och deras samtal omärkligt öfvergått från det alldagliga lifvets bullersamma småsaker till det lif, hvaraf de tyckte sig skönja en flik ofvan dessa höga stjernor, som mäktigt blickade ned på den omätliga vattenrymd, der skeppet i mörkt majestät framgled – under en sådan natt sade Kræmer, hastigt brytande en längre tystnad :
”Tror du, Rutger, på själarnes förmåga att efter döden återvända till jorden?”
”Derpå har jag ännu aldrig grubblat!” svarade hans vän; men den tankfullhet, hvaråt han omedelbart öfverlemnade sig, visade att han nu gjorde det.
”Jag”, fortsatte Kræmer, ”tror bestämdt på den makten, då den nemligen utöfvas för ett godt ändamål, såsom t. ex. att gifva en kär vän underrättelse om den stund, då vi bortkallas – stunden, förstår du, då det ena lifvet slutas och det andra vidtager.”
”Men vi båda, kamrat”, svarade Rutger häftigt, ”skola ej skiljas åt ...
Det är således en öfverflödig förmåga för oss.
Är det ej såsom amen i kyrkan att den förste af oss, som får fartyg att föra, har en intressent; och när sjön ej längre leker oss i hågen, då bygga vi tillsammans ett handelshus .... men innan dess få vi nog mer än en gång vända till hemstranden och kyla af den hetta, som vår Herre består drufvornas land.”
”Hvem vet!” svarade Kræmer halfhögt.
”Hvad nu – rida mörka nordanfjälls-vindar din själ midt under en sådan här grann sydländsk natt?
Skaka af dem, åtminstone tills du får känna vestanstormen på Nordsjön och se vinterhaglet och snöflingorna dansa kring fönsterrutorna och husknutarna i Strömstad!