Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans försök att öfvertala dem att återvända till Mon Bijou och tillsamman med honom gå konspiratörerne på lifvet, strandade dock mot deras bestämda afslag.
Det var icke på det sättet en sammansvärjning skulle tillintetgöras.
Hvem viste dessutom om det verkligen vore en sammansvärjning?
F. fann allt dunkelt, och den häftige v. Bensheims uppträdande minskade icke det outredda i alla dessa omständigheter.
v. Bensheim tycktes dock vilja försvara sitt brutala uppträdande mot två personer, hvilka han förut alltid hört yttra sig med den största vördnad om hennes majestät * drottningen.
Han frågade i en mycket artig ton och med tydligt bemödande att söka utplåna intrycket af den obehagliga scenen, om herrarne ville mottaga hans djupa ursäkter samt till bevis på hans kordiala afsigter soupera med honom nästföljande afton, och föreslog han att soupén skulle intagas på Mon Bijou, som han funnit vara det bästa värdshuset i Stockholm.
Sjelf kunde han, såsom ungkarl, icke mottaga dem i sitt logis.
Sannolikt hade han några särskilda afsigter med bjudningen just till Mon Bijout men hvarken F. eller Liungfelt hyste någon motvilja mot stället.
De ville begge kanske söka komma konspirationen litet närmare på spåren, och om det kunde ske under ett angenämt sammanträffande med denvackra Annette, så vore detta visst icke emot Liungfelts planer.
De tackade derför, ursäktade v. Bensheim för hans trohet mot den kungliga familjen och lofvade att infinna sig aftonen derpå.
Löftet hölls ganska riktigt, och v. Bensheim var redan tidigt på stället för att taga emot sina gäster, hvilka ej heller läto länge.
vänta på sig.
De hade samma rum der F. och Liungfelt qvällen förut souperat.
Annette passade äfven nu upp, men hon var icke så glad och språksam som vanligt.
Ehuru inga andra gäster tycktes den qvällen vilja infinna sig, sprang hon oupphörligt ut, och när hon någon kort stund stannade inne, stod hon lyssnande vid dörren eller fönstret.
F. frågade, om hon icke hört något af officerarne, men hon svarade kort och snäsigt.
Liungfelt- hade icke förargelsen att höra träbenet i rummet bredvid, der allt var grafiikt tyst, men hans rivals frånvaro hjelpte honom icke det ringaste hos Annette, hvilken knapt såg åt honom.
Hon fortfor att lyssna, men inga andra ljud hördes än några steg från de vandrare som hade sin väg förbi värdshuset.
Ingen stannade och kom in.
Plötsligt hördes en gtark bjällerklang.
Annette spetsade sina små rosenfärgade öron och ilade ur rummet, - men snart kom hon in igen och såg mycket surmulen ut.
Bjällrorna hade klingat förbi och hördes nu i fjärran nedåt Norr tullsgatan.
Men det var icke Annette allena som svikits i sina förhoppningar.
Liungfelt såg missnöjd ut för att den vackra uppasserskan visade sig så fiére.
F. hade hoppats få några tillförlitliga upplysningar, om en konspiration funnes eller icke, men han fick intet veta.
Baron v. Bensheim hade utan tvifvel trott sig träffa på de af honom starkt misstänkta och derför djupt hatade f. d. gardesofficerarne, men inga infunno sig.
Han var dock en artig värd och trugade gästerna att göra heder åt den verkligt fina anrättningen.När man slutat soupera och satt vid en liten god bål samt bade fått piporna tända, glömdes for en stund de svikna förhoppningarna, och konversationen blef gladare och mera oafbruten.
Annette hade dock försvunnit, sedan hon förklarat, att hon icke tyckte om att sitta i så stark tobaksrök.
Baronen blef småningom ganska språksam och berättade ungdomshistorier från Karlsruhe och Bruchsal samt många historiska minnen, sådana de ännu i århundradets början lefde och intresserade de förnämare klasserna i Baden, om de gamla markgrefvame till Baden-Hochberg och Ba-den-Sausenberg samt om markgrefven Kristoffer, som stiftade linien Baden-Rodemachern och var gift med Cecilia af Sverige, Gustaf Vasas dotter, fastän det giftermålet just icke var bland de lyckligaste och den markgrefvinnan ej var af de anständigaste.
Hedersammare var onekligen det giftermål, sade v. Bensheim, som tycktes vara en skicklig historiker, hvilket ingicks mellan pfalzgrefvinnan Kristina Magdalena, Kärl den tiondes syster samt Karl den niondes dotterdotter, och markgrefven den sjette af Baden-Durlach.
Det var hennes sonsons sonsons sondotter som blef Sveriges drottning Fredrika Dorothea Wilhelmina, den skönaste och mildaste engel, såsom v. Bensheim fullkomligt riktigt uttryckte sig.
.Det • måste vara tydligt, menade han, att hon hade giltiga anspråk på svenska tronen.
Gustaf Adolf, hennes gemål, var också en vasaättling, men slägtskapen var dock af större vigt på drottningens sida, af orsaker som v. Bensheim, åtminstone enligt F: s åsigt, ej kunde riktigt utreda, men som tycktes grunda sig på några mystiska förhållanden, kanske förklarliga endast för de högsta graderna i fri-mureriet.
Baronen menade, att det vore Guds egen vilja och allvisa beslut, att någon ättling af det badenska furstehuset skulle sitta på Sveriges tron, så längé en sådan tronexisterade.
Derfor kunde Gustaf Adolfs hus omöjligt ut ' sättas för vådorna af brottsliga konspirationer.
Baronen var synbarligen rörd, då han yttrade detta.
Han skådade med hemlighetsfull min ned i bålen, der ännu några droppar betäckte den vackert målade botten.
Blicken tycktes söka en djup hemlighets uppdagande, i dessa gyllene droppad.
Då v. Bensheim åter lyfte hufvudet och såg på sitt sällskap, var hans uttryck inspireradt.
Han såg icke ut som vanligt, en högdragen, ofta häftig och mindre um-gängessam man, utan visade nu ett ädelt uttryck med spiri-tuel ingifvelse.
Han lät i inspirationens ögonblick undfalla sig ord som han troligtvis aldrig yttrat åt någon annan och som F. derför åtminstone efter den stunden aldrig glömde.
Hän talade om sin egen kallelse, om sin uppgift att skydda det - svenska kungahuset, men framför allt den svenska drottningen.
Det uppdraget hacle försynen gifvit honom, men genom markgrefvinnan eller rättare arffurstinnan — ty mark-grefve blef aldrig hennes gemål — Amalia Fredrikas man, då dennes dotter skulle lemna sitt barndomshem för att blifva ett främmande folks drottning.
Arffurstinnan tycktes, efter hvad v. Bensheim försäkrade, icke hafva riktigt lugnt samvete, så vida man får nyttja ett slikt uttryck om en furstlig personnage, emedan hon assisterat markgrefven i dennes bemödanden att ur prinsessan Fredrikas unga hjerta utplåna en tidig kärlek.
Baronen beskref, icke utan en anstrykning af jalousie, fastän inom de undersåtliga känslornas begränsade område, huru den unga, charmanta prinsessan förälskat sig i Henri de Bourbon, hertig af Enghien, den siste af den berömda Condé-ätten, en ung, intagande furste, som revolutionen fördrifvit från Frankrike och hvilken funnit ett gästvänligt bemötande vid hofvet i Karlsruhe.
Denna kärlek kunde dock icke få utveckla sig, enär försynen kallat vasaättlingen till vasatronen, men den unga
2prinsessan var likväl djupt beklagansvärd.
Baron v. Bens-heim hade varit vittne till hennes tårar och rörts af dem, ehuru han visst icke unnat Enghien någon succés.
Men - tårar hjelpa icke, då det är fråga om troner, och den älskvärda Condé-ättlingen, öfver hvars forlust prinsessan sörjde på ett sätt, att det måste vinna medömkan, måste vika för konungen a ' f Sverige.
Arffursten och arffurstinnan samt öf-riga höga anförvandter, bland hvilka äfven prinsessans syster, storfurstinnan Elisabeth i Ryssland, använde all den makt som ligger i ett lika kärleksfullt som myndigt öfvertalande, och det unga hjertats röst måste nedtystas.
När prinsessan skulle lemna Karlsruhe, efter det hon sett konungen af Sverige och trolofvat sig med honom, tycktes hon likväl icke kunna glömma sin varma ungdomskärlek.
Den höga .modern fattade medlidande med henne, icke för att bryta förlofningen, hvilket hade varit lika opolitiskt, som stridande mot försynens rådslag, ty så mycket medlidande man än må hysa med ett stackars qvinnohjerta, är detta dock ingenting då det gäller högre syften; men arffurstinnau kunde icke genast lemna henne, utan följde den älskade dottern till Stralsund.
Dit hade baron v. Bensheim också begifvit sig.
Så lifligt han än önskade det, hade han dock ingen giltig anledning att söka få komma om bord på den svenska eskader som under grefve Wachtmeisters kommando förde den kungliga bruden från hennes fädernesland, men han fann en annan lägenhet för att komma öfver till Sverige och gick innan han embarkerade att göra sin afskedsuppvaktning hos arffurstinnan, hvilken då med tårar i ögonen bad honom vaka öfver hennes dotter.
En högtidlig ed att aldrig förgäta ett så gloriöst uppdrag var v. Bensheims uppriktiga svar, hvilket tycktes något lugna den upprörda arffurstinnan.
Baronen hade också sökt att troget hålla sin ed.
Han hade genom medel, hvilka han dock icke omtalade för F.och dennes vän, lugnande inverkat på den unga drottningen, då hon vid flera tillfållen haft ännu större anledning till sorg än vanligt.
En gång hade han sett henne riktigt glad.
f) et var då hennes föräldrar kommo på besök till ’ Sverige.
Arffursten och hans gemål åtföljdes af två af sina öfriga barn, nemligen prins Karl Ludvig Fredrik, som då var femton år, och prinsessan Maria Elisabeth Wilhelmina, den yngsta af drottningens systrar, nyss fylda nitton år.
De kommo till Stpckholm i början af Oktober 1801 öch stannade till slutet af November samt vistades derefter ett par veckor i konungens och drottningens sällskap på Grips-holra, der hoflifvet då var mera animeradt än någonsin under Gustaf Adolis regering.
F. hade sjelf varit bland hofkretsen på Gripsholm, en högst lysande krets, der Axel Fersen, Johan Gabriel Oxen-stjerna, Rosenstein m. fl.
både förnäma och qvicka herrar gjorde sin galanta uppvaktning och lifvade sällskapsnöjena tillsamman med grefvinnorna Brahe, Fersen, Löwenhjelm och många andra af de utmärktheter som utgjort hofvets prydnad under högstsalig kungens tid.
Drottningen strålade ej blott af skönhet och behag, utan af ren och innerlig fröjd, då hon dagligen fick njuta af sina kära anförvandters sällskap.
Ehuru v. Bensheim mycket väl visste, att F. kände alla dessa omständigheter lika bra som han sjelf, fortfor han dock att med de bjertaste färger måla den lycksaliga tiden på Gripsholm i slutet af 1801, drottningens skönaste tid, ty värr allt för kort.
Den 15 December reste de höga herrskapen, och afskedet var lika bittert, som samvaron varit ljuf.
Både F. och v. Bensheim kommo mycket väl ihåg och erinrade hvarandra, att drottningen haft någon vision som gjorde henne mycket nedslagen.
Så hade det åtminstone berättats på hofvet, och v. Bensheim sadfe sig nu veta, attså verkligen förhållit sig.
Han kände till och med, försäkrade han, de närmare omständigheterna, men ville af skyldig discretion icke yppa dem.
Visst var, att drottningen sjelf förklarade, att hon aldrig mera skulle få återse, sin far.
Dagen derpå var arffursten död.
Arffursten körde ihjäl sig, såsom bekant är.
Denna olycka grep drottningen på det sorgligaste, men märkvärdigt fann hvar och en, att hon sjelf kunnat förutsäga den, en särskild, men visst icke behaglig förmåga, hvilken också sedermera, som F. många gånger hade tillfälle observera, efter statshvälfningen yttrade sig, ehuru sjélfva revolutionen 1809 icke var.
af henne förutsedd, möjligtvis emedan den icke rörde henne så personligt som t. ex. faderns död och, tre år derefter, hertigens af Enghien afrättning, hvilken äfven förutsetts af den olyckliga furstinnan, så mycket ohyggligare som hennes försök att genom sin gemål förekomma det grymma dådet voro helt och hållet vanmäktiga.
De tous les Voisinages le våtre est le plus dangereux, deklamerade Gustaf Lagerbjelke, då komedien » Grannarne » uppfördes såsom afskedsspektakel på Gripsholm, och vände sig till den sköna drottningen.
Den prins hon älskat arkebuserades; den kung hon räckt sin hand drefs från tronen och fäderneslandet.
Och sjelf såg hon stundom detta långt förut, utan att kunna förekomma olyckan, en ännu värre pina.
Hennes milda sinne och djupt känslofulla hjerta ledo deraf i dubbelt mått.
Baron v. Bénsheim höll denna afton många loftal öfver drottning Fredrika, men sjönk slutligen utmattad ned på sin stol.
Liungfelt sof redan.
F. fann det vara tid att bryta upp, väckte den sofvande och tackade baronen för det utmärkta värdskapet.
Herrarne skildes dock icke denna afton, förr än v. Bensheim tagit de två andras löfte att några qvällar derefter sammanträffa hos fru X., den berömda sierskan, med hvilken baronen umgicks på förtro-lig fot och med hvars man han äfven var god vän och kamrat.
Fru X. höll ett godt hus, der hufvudstadens förnäma verld gerna infann sig och der en intressant och qvick konversation alltid utgjorde la pièce de resistance.
Vid dessa réunioner lät fru X. aldrig märka något af sin profetiska gåfva, utan var endast den älskvärda verldsdamen och den uppmärksamma värdinnan, hvilken på det mest charmanta sätt sörjde för gästernas nöje och för deras goda förpläg-ning.
Det behöfdes en mycket liten och högst förtrolig krets för att förmå henne att lyfta någon flik af den slöja som för vanliga dödliga dolde framtiden.
Först flera veckor efter det F. hört talas om att fru X. skulle hafva varnat kungen för Mars månad och då omständigheterna tycktes göra narr af hennes varning, bief F. i tillfälle att erfara huru ifrigt hon fasthöll vid sina förutsägelser i det afseendet.
Under tiden hade konspirationen, såsom det tycktes, helt och hållet upplöst sig.
Sammankomsterna på Mon Bijou hade aflösts af middagssällskap och aftonsamqväm på Beckers värdshus vid Norrtullsgatan.
Der var i synnerhet Skjöldebrand den verksamme, han som året derpå blef öfverståthållare och kungl.
teaterdirektör och redan hade författat dramen » Riddareordet » samt sedan skref » Herman von Unna », slutligen en af excellenserna i svenska akademien.
F. mindes Skjöldebrand som en talangfull, men mycket hetlefrad man, hvilken alltid ville rusa i väg utan att se sig före.
Hans fantasi var mycket liflig och aldrig tvekade han att göra upp nya planer, den ena äfventyrligare än den andra.
Stundom lyckades han, t. ex. då han i December 1818 utförde mästerkuppen vid Bornhöft.
I Februari 1809 öfvervanns han dock af Hans Järta.
Liungfelt, hvilken F. icke sett till på några dagar och derför trodde vara på landet, kom en morgon i början af■
Februari upp till honom och började ett konfidentielt samtal, i hvilket han lät undfalla sig, att han föregående afton varit i stort sällskap på Beckers värdshus.
Han tilläde, att Annette hastigt öfvergifvit Mon Bijou och tagit tjenst hos Beckers, hvilket mycket litet intresserade F., ehuru han började ana, att uppasserskan icke trifdes längre på det forra stället, sedan det ej mera freqventerades af officerarne, hvilka han hört skulle hafva flyttat sina middagar och supéer till det andra värdshuset.
Men det bekymrade honom bra litet hvar en värdshusflicka uppehöll sig.
Liungfelt berömde den utmärkta maten och de goda vinerna hos Beckers och fann dem vida öfverträffande hvad han fått på Mon Bijou, men han tycktes ej vilja tala om i hvilken societet han tillbragt aftonen.
Småningom började han dock låta undfalla sig ett och annat om landets olyckliga ställning och om medlen till dess afhjelpande.
Han talade alldeles som konspiratörerne, hvilket väckte F: s förvåning och oro samt framkallade hans ogillande.
Det slapp slutligen ur Liungfelt, att han qvällen förut varit i sällskap med Skjöldebrand, Cederström och andra frondörer och konspiratörer.
F. ville knapt tro sina öron, men Liungfelt talade på fullt allvar och nämde flera af sällskapet, hvilka förut varit lika konungske som han, men somliga småningom och andra plötsligt öfvergifvit kungens sak och ingått på den åsigten, att kungen borde på ett eller annat sätt rödjas ur vägen.
F. ryste öfver den utbredning ' som dessa meningar fått, men kunde dock ej ännu tro, att vildhjernorna skulle våga företaga .något på fullt allvar.
Det var likväl högst betänkligt, då sådana, royalister som Liungfelt öfvergingo till fienden.
Hvart skulle det då taga vägen?
Att en fullständig operationsplan uppgjorts qvällen förut, trodde F. sig " märka af Liungfelts i det afseendet halfqvädna visor, men något fullt upplysande kunde han ej få ur honom. %
Konspiratöreme gingo likväl fortfarande till väga med eji öppenhet som måste väcka den största förvåning, men hos F. och många andra, hvilka blefvo kungahuset trogna, styrkte åsigten, att ingenting allvarsamt kunde resultera af alla dessa fanfaronader.
Åtminstone hade historien aldrig förr omtalat dylika konspirationer.
Verkliga sammansvurne bruka väl icke springa omkring i husen och basuna ut sina planer.
De som så trodde tycktes äfven fa rätt.
Tre dagar efter sin förra visit infann sig Liungfelt å nyo hos F. Den gången tycktes han nästan lugnare än förut.
Nu var saken alldeles öfvergifven, påstod han.
Hans Järta hade satt sig på tvären, och då kunde Skjöldebrand och de andra brushufvudena ingenting företaga.
Det var rätt så godt det, menade Liungfelt och föreslog, att de skulle fara ut till Blå Porten.
Annette hade flyttat dit, af hvilken orsak viste han icke, men han ville tro, att hon på allvar brutit med träbenet eller hvilken det än var af de herrar, som allvarligast egnat henne sin dyrkan och nu på något sätt förverkat hennes ömhet.
F. började finna sin vän goddagspilten allt för lättsinnig, men i glädjen öfver att Liungfelt åter ville draga sig från det farliga umgänget samt i ännu större förtjusning öfver att hela konspirationen tycktes hafva kreverat, följde han possessionaten ut till Blå Porten.
Under ett par veckor derefter hörde man icke talas om några mot konungen hotande planer.
Fäderneslandets belägenhet var ytterst precaire och beroende på fiendernas gunst och nåd, men i Stockholm tycktes man dock, oak-tadt all oro, icke låta störa sig i sina nöjen.
F. hade på den senare tiden varit bjuden flera gånger till Fru X. och alltid träffades den tyske baronen der.
En afton i slutet af Februari befunno F. och v. Bens-heim sig åter i fru X: s förmak.
Utom dem var der endastett par andra gäster af värdinnans intimaste umgängeskrets.
Hon var af ett agreabelt lynne och skämtade behagligt med sina vänner, mén helt plötsligt tystnade hon, bleknade och stirrade ' mot dörren, hvilken förde till matsalen och stod öppen.
Det öfriga sällskapets blickar foljde samma direktion, men man såg ingenting.
Från salen föll skenet af ett par lampetter.
Allt var tyst och stilla i hela våningen.
Fru X. fortfor att stirra mot dörren, famlade efter sin luktvattensflaska, som låg på bordet midt för hennes ögon, men kunde ej finna den.
F. stod upp och räckte henne flaskan, hvarvid han kom att vidröra hennes hand.
Hon ryckte häftigt * till, såg med förskräckta blickar på F. och drog sig bort i det andra hörnet af kanapén.
De öfriga sutto tysta och viste icke hvad detta skulle betyda.
Scenen räckte väl ett par minuter, kanske tre, men derefter vände fru X. sig åter till sina vänner och försökte återknyta konversationen.
Hon trasslade in sig och tycktes hafva förlorat tråden samt fortfor att vara mycket tankspridd, kastade då och då en blick mot salsdörren, reste sig slutligen ur kanapén och ämnade, såsom det tycktes, gå ut i salen, men stannade och såg på F.
Denne fann situationen mindre behaglig, helst som de öfriga personerna i rummet också började betrakta honom, sannolikt för att se hvad som i hans anlete tilldrog sig värdinnans uppmärksamhet.
Slutligen dolde hon för ett par sekunder sitt ansigte i näsduken och blickade derefter med sitt vanliga älskvärda uttryck på sin omgifning, bad om ursäkt för ett hastigt illamående, som dock åter gått öfver, och satte sig vid sitt clavecin, i hvars trakterande hon var mästarinna.
Efter att hafva spelat en stund och just som hennes gäster beredde sig till de applåder som hon så väl meriterade, af bröt fru X. plötsligt sitt spel, stod upp och förklarade, att hon ej förmådde längre förställa sig fÖr.sina käravänner samt omtalade, att hon måste ännu denna afton uppsöka drottningen och for henne yppa en sak af yttersta vigt.
Baron v. Bensheim, hvilken med mycken uppmärksamhet följt hela denna scen, förklarade, att det olyckligtvis vore omöjligt för fru X. att samma afton fa företräde hos drottningen, hvilken fortfarande bodde på Haga, der hon vistats under hela vintern och icke varit utom dörren, hvar-ken åkande eller gående.
Hennes majestät var sjuk.
Fru X. sade sig veta allt detta, men det vore af högsta vigt, förklarade hon, att hon genast finge tala vid drottningen.
Man hade blott en dag qvar af Februari månad, och så snart Mars gått in, kunde de förskräckligaste olyckor inträffa, om man ej prevenerat det.
Hon ringde för att höra efter om hennes man kommit hem, men betjeningen svarade, att han ej väntades forr än sent, och då bad fru X. sina vänner ursäkta, att hon jagade dem på dörren samt frågade, om - någon af herrarne ville vara så obligeant och följa henne till Haga.
Hennes vagn skulle snart vara förspänd.
Baron v. Bensheim och F. erbjödo sig samtidigt att fara med henne, men då F. steg fram för att gifva detta erbjudande, ryggade fru X.
' tillbaka och vände sig bort med en rysning.
Ingen af de närvarande kunde förstå hvad detta skulle betyda.
Fru X. öfvervann också sin rörelse, vände sig åter till F. och tackade hononj för hans vänlighet, men sade sig icke behöfva mer än baronens sällskap.
Han vore också närmast bekant med hennes majestät och den kavaljer som derför bäst passade för den affär, hvarom nu vore fråga.
Det var med mindre agreabla känslor F. den qvällen gick från fru X: s boning.
Den exalterade damen hade sannolikt haft eller ansett sig hafva någon vision, möjligtvis af samma slag som de, hvilka plägade hemsöka hennes majestät, och att denna vision stode i samband med den sistnämnda, tycktes också vara tydligt, men F. kunde omöjligt utgrunda, hvarför fru X. betraktat honom méd så be-synnerligt uttryck, nästan en «expression af fasa, samt hvar-for hon afböjt hans tillbud att följa henne till Gaga.
Men snart veko tankarne på honom sjelf för att lemna plats åt farhågorna for den kungliga familjen.
Hade fru X. verkligen uppenbarelser från andeverlden, som ville skydda kungahuset?
Eller viste hon mera kanske än flertalet af dem som intresserade sig för konungen och drottningen samt de kungliga barnen och begagnade hon den siareförmåga man tilläde henne för att gifva starkare vigt åt sina varningar?
Det var omöjligt att utfundera.
F. hade åter uppskakats.
Några timmar förut hade han dock varit fullt öfver-tygad om att » ingen konspiration mera existerade ».
Henning Wrangel hade rest till trupperna på Åland; Björnstjerna hade också lemnat Stockholm och begifvit sig till Vest-manland, sedan konungen, såsom ett uttryck af sitt nådiga välbehag med den raske officern, utnämnt honom till major, och sjelfve Skjöldebrand, som på den senaste tiden spelat en så framstående roll, hade också aflägsnat sig, unge-.
fär vid samma tid som Anckarsvärd återvände till vestra armén.
Att Skjöldebrand före sin afresa haft ett märkligt samtal med hertigen af Södermanland hade F. fått veta, den gången af Liungfelt, hvilken underhöll de mest olika liai-soner med konspiratörerne, allt efter som fina middagar och vackra flickor samt glada supéer vankades på det ena eller andra hållet.
Liungfelt försäkrade, att Skjöldebrand rent af offererat hertigen att blifva den som skulle sauvera Sverige, det vill med andra ord säga taga tronen från Gustaf Adolf, en gemen offert, hvilken hertigen, om också blott för syns skull, upptog ganska onådigt, och som hertiginnan besvarade med kallt förakt, då äfven hon derom fått notis.
Borta voro de emellertid, och baron v. Bensheim, hvilken mycket umgåtts med hertig Karl i senare delen afFebruari, försäkrade, att hertigen vore en god slägting och loyal undersåte.
Om baronen menade ärligt och sjelf var duperad, eller om han ville, af orsaker, som voro ganska svårfattliga, skydda hertigen och ordensbrodern var omöjligt att afgöra.
Orostiftarne voro borta, det är visst, och derför hade '
F. ansett sig kunna lugna alla dem som ännu hyste farhågor.
Men då kom det besynnerliga uppträdet hos fru X.
Hvad skulle resultatet blifva af allt detta?
F. var mycket nyfiken att få veta hvad som passerat V på Haga, när fru X. och v. Bensheim anlände dit sent på aftonen, men baronen var under de följande dagarne mycket tystlåten, att icke säga mystisk, och då F. gjorde visit hos fru X., blef han ej mottagen,
Så kom början af Mars och dermed ryktet om ätt vestra armén vore stadd i marsch mot Stockholm för att göra revolution.