Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vänder sig emot de inträdande.
Det ogenomträngliga lugnet öfver hans ansigte liknar en stridsrustnings slutna vizir.
Endast i djupet af hans blick flammar en dämpad eld; men ingen mer än hon ser det och konversationen löper jemt och otvunget.
”Kan ni tänka er, mina damer, hvad ssom hände mig en dag i England,” säger han med sin ledigaste samtalston, ”jo jag fann ett bref i min ytterrocksficka, fästadt der med en knappnål.”
Hennes blick möter hans med ett varnande uttryck.
Hon väntar, – men som en lejoninna inväntar en fiende:
Hennes bön förmår intet, men hon har tänder.
Ve honom om han angriper!
Han håller de unga damernas lifliga frågor ifrån sig med skämtsamma ord, den öfvade verldsmannen är fullkomligt herre öfver sig sjelf, men äfven han väntar: – han betänker sig.
”Vet ni hvem som skrifvit dessa rader?” frågar hon lugnt, onaturligt lugnt.
Men hon skälfver; så hårdt är hvarje nerv spänd.
Henns ofrånvända blick verkar som en trollmagt; icke genom qvinlig blidhet utan medelst sin okufliga viljekraft.
Den tycks med våld hålla tillbaka det tillämnade svaret, tryckande det ned i hans själ igen.
”Stilen var en qvinnas,” säger han långsamt och vänd till henne, ”men orden voro dunkla och jag förstod dem knappt.”
”Ni talar i gåtor”, säger hon, och varningen i de svarta ögonen öfvergår till hot.
Åter känner han sig oemotståndligt fängslad af och dragen till denna mångskiftande qvinnosjäl, som, när den reser sig emot en förödmjukelse, icke ryggar tillbaka för något och i sin hänsynslösa vrede är färdig att trampa allt under fötterna.
”Jag fick aldrig lösning på denna gåta,” säger han sakta med ett eget drömmande uttryck, ”Jag känner ännu icke den hemlighetsfulla br[e]fskrifvers[kan].”
Åter har hon segrat.111
Jins o Niklas.
Skånsk folksaga upptecknad i Frosta härad af
Ded va ain gång ain präst som hade en dräng som hedde Jins o ain halkar som hedde Niklas.
Drängen bar aven te halkaren o gronga beständitt po horr han skolle konna göra nom fårrtraid fårr alla po gauren tytte om Niklas.
”Vidd prosten hadd Niklas han sier?” sa Jins ain da te prosten.
”Näj de vidd jag ente, hadd sier han?”
”Han sier åd om han bara velle så konne han hänta jättens silkelagen te prosten.”
”Mon ded,” sa prosten o strög se om hagan.
Ja ska si åd prestagauren lau tätt imen ain stor sjö o midt ude i den lau darr ain stor holme o dair bode ain jätte som va falia rig, men ente go o gau i möde mä.
Ded va hansas silkelagen ded va fraugan om.
”Jins sier åd du har sajt ad du ä kar te o skaffa me Holma-jättens silkelagen,” sa prosten te Niklas, ”har du sajt ded?”
”Nä men har jag i,” sa Niklas, ”men ded konne väll i alla fulla fall ente va falitt o fårrsödja.”
”Ded konne ente va sau galed,” sa prosten.
O så ble de ve ded.
Niklas han va entan rädd för illa ve ella född i Fjöntarp o i skomringen to han ett krus bärma me se o säjla te jättaholmen.
Gredanes ge han fram te gauren o darr träffte han bodde jätten o käringen, som sto o hogg baska.
”Paug, ha greder du fårr?” sa käringen.
”Jag e villfaranes o vedd ente po joren hår ja ska få launa hus i nött,” sa Niklas.
”Gack ing i stuan o läddj de onge onen,” sa käringen.
”Tack ska
I ha,” sa Niklas.
O så ge han ing o to bärman me se.
Midt i nötten når di andre söv stai han opp o hällde bärman i sängen mellom jätten o hansas käring.
O så ge han o la se igen.
Når då jätten skolle vänna po se kom han midt opp i all bärman o ve de han vagna ga han se te o skälla o trätta po käringen.
”Tyst, tyst, ded har du säl gjort,” sa hum, ”du aud fårr mien gröd i aftes.”
”Ack mina silkelagen, ack mina fine silkelagen!” skreg jätten.
”Tyst, tyst, la ente pauga-trölled fau nosdrag om ded fårr då fau de måtro nåd o köra me darr hänne po hin van vanningen,” sa käringen, ”ti stilla så ska ja stoppa lagenen så nätt onge sängen.”
Jätten va liasom letta skamsen så han te stilla o la na ta lagenen.
Men jätta-folked hadde ente väl sövnad fårr än Niklas smö se opp o to silkelagenen o ingan nån fe aitt ya opp va han i godt bevar.
Ätter ded ble han ändå bätter ansedder än för, kan en väl veda o Jins han va färi o sprittja au fårrargelse.
”Vidd prosten hadd Niklas han sier?” sa han ain da te prosten.
”Näj, ha sier han?”
”Han sier åd om han bara velie så konne han hänta jättens gullöjta te prosten.”
”Har du sajt ded?” sa prosten te Niklas.
”Nä de har jag ente men e’t så prosten trår ette löjtan så kan ja väll fårrsödja,” sa Niklas.
”Ja, ded konne ente va så tosed,” sa prosten.
O därve ble de.
I qvällningen to Niklas ain skäppa salt i ain pose o ga se åsta te jättagauren.
Han klö opp po taged o tita nårr iginom skostenspiban, så fe han saj hårr jättakäringen hum sto o rörde i ain grödagryda.
Rätt som de va skolle hum snyde se o når hum vände ryddjen te passa Niklas po o slo allt salted i gröden.
Når grynen va kokta skolle jättakäringen smauga, men gröden va så salt så han sve po tongan.
”Ack min tid, nu har ja saltad fårr galed!” skreg hum, nappa gull-löjtan o vannspannen o sprant ud te bronnen, fårr hum skolle spä gröden, kan en veda.
Men hum hade ente väl satt löjtan po goled fårr än Niklas ga na ain torpare så hum flö nör i bronnen.
O han åsta me löjtan.
Prosten ble gla, kan en veda o ded ble så väl me Niklas så ded va ente ligt nåd.
Så sa Jins te prosten:
”Vidd prosten hadd Niklas han sier?” sa han.
”Naj, ha sier han?” sa prosten.
”Jo han sier ad om han bara velle så konne han ta jättens häst som gaur bodde po lann o vann.”
”Har du sajt ded?” sa prosten.
”Nä men har ja i,” sa Niklas, ”men jag kan jo fårrsödja.”
”Ja ded blair väll so godt,” sa prosten.
Når ded va qväll ga Niklas se au.
Han ge fram te jättagauren, klö ing i stuan o helsa: ”go aftan, smakli spis”; fårr holma-jätten sad o aud.
Når han fe saj paugen taba han sybeske’n o bara glode o gaba så han hade när tabt bodde nesa o mong o yenen i tindra som po ain katt i mörtje.
”Va’t du som stal mina silkelagen?”
”Ja,” sa Niklas.
”Va’t du som to min gull löjta?”
”O som potta min qvinga i bronnen?”
”Då,” sa jätten, ”ska du dö.”
”Ja täntjer ente po aned,” sa Niklas.
”O vi ska stega de, o aida de.”
”Ded kan ente hjelpas,”, sa Niklas.
”O ded i maren da.”
”Ded faur blai darve,” sa Niklas.
”O nårr min dotter sier nod, så e du så go o vånnar.”
”Ja”, sa Niklas.
O derve ble de.
Om marnen re jätten bort, men dottren ble hemma o rusta te gille.
”Kom nu så ska ja stega de,” sa hum te Niklas.
”Ja,” sa han.
”Sätt de pau greslan,” sa hum.
”Ja,” sa han o klö opp po greslan, men sad nackahöj o stiv som en ping, så hum konne ente po vilkor fau nom ing om bagaronsdören.
”Sidd ente sånn o koga,” sa hum.
”Håffår ded?” sa han.
”Huga de nör, ja kan jo ente fau de ing,” sa hum.
”Vis me, ella fårrstaur ja’d ente,” sa han.
Så to han greslan o hum satte se po, men me ett sätt flö hum ing i bagaronen o han smäckte dören te om na.
Så klädde han se i hinnes bäste klär o nårr jätten kom höm ge han ud pau gauren o mötte nom.
”Har du stegen fari?” sa jätten.
”Ja,” sa Niklas o vände mål.
”E boren dugade?”
”Ja,” sa Niklas, ”la me ta ödjed, så kan
I säl se ätte om allt e bra.”
Jätten krafla se au, men han va ente väl inge i stuan fårr än Niklas satte se po ödjed o ga se te o ria de värsta kreged konne skala, ud po sjön.
Men når jätten tita po stegen kände han igen sin dotter o fårrsto åd paugen hade lurad hom igin.
Han ga se te o löba ätte paugen, vianes o skriganes.
Når han kom te sjön va Niklas lant ude po vanned men jätten la se po maven o bårja o dritja fårr te fau sjön tom.
Vanned bårja o sjonka o jätten kom allt nämmer, men så pöja Niklas mod himmelen.
”Ack sicka fågla, sicka fågla!” skreg han.
Jätten skolle tita men når han rätta po se sprack bugen så sting va han.
Så node Niklas lyttjelitt te prestagauren o prosten fe hästen.
Men Niklas han to hela jättens riedom.112
”Oprörer mangen
Scene i min Sang jer,
Og vender I jer bort derfra med Harme,
Jeg takker eder – det var det, jeg vilde!
Og hvis jer det i Skjaldens Kvad forfärder,
Som tidt i Livet eder ej forarger,
Då skal jeg ikke angre, hvad jeg sang!”
17.1 1883.113
Man ser hur en mor skämmer bort en pojke – & han har 4!!!114
Det berättas om en lärd, men något konstig lektor här i staden som var särdeles ifrig insektsamlare att han förföljde en fru för det att hon hade en sällsynt insekt på sin hatt, en annan gång for han under en dylik jagt ut i kanalen.
En gumma som såg honom springa på en potatisåker med sin håf sade:
”Inte tror han att han kan fånga reg (rekor) på torra landet?”
Afsändt d. 6 Feb. 1883.
Skulle medföljande lilla skizz ej befinnas värdig att införas i ’s spalter, torde den ofördröjligen återsändas enligt adress.
Adress: E.A.
H.s.
Ur en filosofie kandidats framtidsplaner etc.
Exemplet hemtadt från L. P.
Han läser fem ämnen för sin examen:
– Latin, grekiska, fornnordiska språk, filosofi, geologi.
L.P.s hufvudämne skall bli studiet af handskriftslitteraturen, – palliografi.
I 3 år ämnar han efter aflagd kandiatexamen upphöra med examensläsning.
Ett år s. k.
”profår”, ett år tjänstgörande vid någon skola för att förtjena penningar (1,500 kr) och så ett år vid något främmande universitet, antingen Paris, London eller Heidelberg, troligtvis Heidelberg.
Detta för studiet af ”Palliografi.”
Profår kunna genomgås i Lund, Stockholm och Upsala,
Profår sökes, men den sökande vet ej hvar han får profåret.
Om L.P. får sitt i Stockholm ämnar han ej antaga det.
Stafvas egentligen Paleografi är af grekiskt ursprung och betyder fornskriftskännedom.115
Verkliga lifvet innehåller mera romantik än man tror.
Tänk den stolta adelsdamen som rör sig så ledigt, så värdigt i salongsverlden, den qvicka, rika, äregiriga – tänk dig henne så som jag såg henne, nej det kan icke tänkas och dock är det sant.
Dock glömde hon i det ögonblicket alla sina företräden och var endast qvinna.
Hvilket oskattbart tillfälle för naturstudium!
Der fick konvenansen vika och den sanna verkligheten kom till sin rätt.
Sommardagen var solig och lugn.
Der var så tyst i hela huset, vi voro alldeles ensamma i hela raden af rum.
Hon satt i en chaislongue, midt emot mig, så nära att icke en min i det gulbleka ansigtet undgick mig, icke en skiftning i de allvarliga, mörkbruna ögonen, nu vidgade af passionen, af mot hennes vilja frambrytande passion.
Hvilken slät figur gjorde ej jag, men hon märkte det ej.
Hur fattig var ej min kalla skepsis emot detta varma qvinnohjerta!
Hvilken storhet i hennes sorg, hvilken usel litenhet i mitt spelade, beräknande deltagande!
Och hon märkte det icke.
Upptagen af sina egna stormande känslor.
Och jag kände mig så usel inför henne att jag icke ens kunde njuta af den storartade anblicken af en sann, en verklig passion, en passion utan låghet och dock så helt mensklig.
Hur smekande, men full af sorg ljöd ej denna annars så fasta röst!
”Han låg så fridfull och lugn så som jag sett honom så många gånger, sett honom med oändlig tillgifvenhet.
Hur många gånger hade jag ej i lycklig tillförsigt och ödmjuk kärlek kysst denna hand, denna kära hand, som så oförtrutet arbetat för oss alla – och nu!
Hur ångesten grep mitt skälfvande hjerta och hur minnena från lyckligare dagar blefvo till sargande törnen!
Hvad som varit kunde aldrig, aldrig återkomma.
Den trygga tilliten var ramlad, krossad, död, och ingen makt på jorden kunde gifva den lif igen.”116
Skulle medföljande lilla skizz ej befinnas värdig att införas i -s spalter torde den ofördröjligen återsändas enligt adress.
Allt svar i b-l undanbedes på det bestämdaste.
H.s
(Afsändt från Hörby d. 6 Feb. 1883.)
För åtskilliga till Svensk Folktidning lemnade bidrag betalar undertecknad till Herr Tardiff, Hörby, ett hundra (100) kr, d. 1 Feb.
Stockholm d. 10 Dec. 1882.
Red af Sv.
Folktidning
Oscar Svahn.
Härmed
Eder till mig utfärdade och nu förfallna förbindelse, jemte en skånsk folksaga*, kanske något för mustig, men vår skånska humor är nu en gång af det slaget**, Svar i breflådan undanbedes.
Tardif.118
*med ytterst tarfliga silhuetter, för ingen del jemförliga med Ljunghs,117
**upptecknaren kan ej förfina utan att förstöra.
Hägglund.
Kyrkoherde i Caroli eller ”Tyska” församlingen i Malmö. 51 år gammal.
Gift för första gången med en fröken Dalbom, dotter till professor Dalbom och syster till Christian Sjöboms fru.119
Hon var mycket vacker, sägs det, oaktadt en viss snedhet i ögonen.
Blef mycket ungt gift.
Var en af dåvarande pastorns nattvardsbarn.
Lofvade fadren på hans dödsbädd att ”taga” presten.
Äktenskapet blef olyckligt.
Hon kunde icke tåla mannen och han måste tåla sig med allt.
Hon förebrådde i de bittraste ordalag både honom och sin mor att de öfvertalat ett så oerfaret barn till ingående af äktenskap, innan hon hvarken lärt att känna sig sjelf eller verlden.
Innan hon egde en klar föreställning om alla de obehag som följa med ett äktenskap.
Denna bitterhet stegrades ytterligare då der blef barn, barn som hon naturligtvis icke kunde älska då hon afskydde fadren.
Der blef till & med 2 barn!
Hon fick hektik & dog efter 4 års äktenskap.120
Det sista året hon lefde var hon uppe i Småland under sommaren för att inandas barrluft, mannen var väl med förmodar jag, ty det påstås att fröken Anne Sofi Reuterdahl som var med som hennes sällskap – ty de voro intima vänner – under tiden blef förälskad i mannen.121
Den sista tiden var förhållandet emellan makarne godt, hon var vänlig emot honom och glad att få dö!!!
– Naturligtvis – om man endast har några veckor igen af årslång fångenskap – och man gladt blickar emot den stundande, åtrådda, ljusa, härliga friheten – hur lätt kan man ej le mot fångvakataren.
– Verktyget i maktens hand.
– I glädjen att för alltid hafva sluppit ifrån pinbänken, der han hade rätt att fängsla en, kan man ju tillochmed kasta en slant åt honom.
När hon dog var äldsta barnet redan dödt, det andra var några månader gammalt.
”Han hade ingen som kunde komma i hans hus och vårda barnet och se till hans hus” – gamla visan! – liksom det ej funnes hundra som skulle taga emot en dylik plats och tacka på handen till!
– Nå, det blef nu emellertid så att gamla fru Reuterdahl (Sofi Reuterdahl, född Wåhlin, och L.P.s faster?) tog både barnet och pigan hem i sitt hus för att egna det all vård.
Det var naturligtvis kyrkoherdens skyldighet att hvarje dag gå och helsa på sitt barn.
Barnet dog – men, ett halft år derefter firade kyrkoherden sitt bröllop med fröken Reuterdahl.
Många stötte sig öfver att en så helig man icke kunde gå som enkling längre än ett halft år, men – gamla frun var hårdt sjuk och önskade se dem förenade innan hon dog, och det var ju ej då underligt att de ”gjorde henne till viljes”.
Det påstås att en fröken Hedvig Engstedt här är en besegrad rival.122
Detta halfva år synes mig vara beteknande både för mannen och – – – jag menar det kastar ett visst ljus öfver det första äktenskapet, – visar dess ohygglighet, råhet, elände.
Hildegard anmärkte så vist: ”Det händer ju ofta att de som äro så mycket religiösa gifta om sig så fort för att icke falla i någon slags frestelse.”
Ett halft år!
I går dog fru Hägglund, född Reuterdahl, 42 år gammal, efterlemnande en son och en fosterdotter.
Sonen 10 år nu.
Få se hur länge han blir enkling!
Må tro der blir ett ”rif” efter honom.123
Här i staden fins en sömmerska eller någonting ditåt som är sinnesrubbad eller åtminstone har en fix idé.
Hon tror sig vara förlofvad eller gift med kyrkoherden.
Som bevis anför hon att han en gång i kyrkan sett på henne och sagt: ”Jag skall aldrig öfvergifva dig.”
Hon uppträdde så öppet som möjligt och berättade sin historia för hvem som ville höra på.
En gång då kyrkoherden kom gående på gatan och hade frun under armen rusade menniskan fram och skilde dem åt, stack sin hand under hans och öfveröste hans hustru med de gröfsta skällsord.
Hon är alltid i kyrkan, midt emot predikstolen, och går alltid svartklädd.
Hon pinade både kyrkoherden och frun så att han ville söka sig härifrån.
Fruktan för liknande uppträden som det på gatan förföljde alltid den arma hustrun.
Fröknarna Möller.
Jag misstänker att L.P. hyser mer än vanligt intresse för någon af dem, troligtvis Maria.
Maria är äldst, & mycket vacker, somliga anse henne för den vackraste flickan i staden.
Karin är yngst & har fått en god uppfostran.
Båda äro anställda på telefonbyrån, med 600 kr årligen.
Tjenstgöring hvarannan för- & hvarannan eftermiddag.
L.P. tyckte att det var ”att sälja sitt lif för en ringa penning.”
– Jag sade att det var en rätt god betalning, – för fruntimmer. – ”Nej”, sade han, & jag tyckte mig spåra en stor portion bitterhet i sjelfva stämmans klang, ”det är icke bra betaldt när man tänker att de få sina nerver totalt förstörda af det ständiga ringandet.”
”Ja är det så, då är det förlitet betaldt, ty då är det värre än att sälja sitt lif: bättre är att dö än att lefva med förstörda nerver.”
”Det är sant.”
Der låg en viss sorgsen tankfullhet i tonen.
Det var nästan som resignation.
De äro döttrar till handlande August Möller.
Bor vid Gustaf Adolfs torg.
Har nyligen gjort session.
(Feb. 1883.)124
Wranér
Ikring 30 år gammal.
Ligger och studerar i Lund.
Förlofvad med en prestdotter som ser ”antideluviansk”125 ut, enligt L.P.s utsaga.
Kallas af kamraterna ”mångfrestaren.”
Har varit skollärare, informator, landtmätare etc.
Liten, tjock, fet; rödt skägg.
Fästmön brukar gå & hålla honom om armen med sammanknäppta händer.
Qvick, men ytterst ömtålig då det rör hans författarära, särskildt hans poesi.126
”Prillan” eller ”Prillen” heter egentligen Juris filosofie preliminärexamen, eller någonting dylikt.
Till mitt alter Ego.
Kom aldrig med halfva förtroenden.
Lär dig att lägga band på din öppenhjertighet.
Det är i dina arbeten de böra söka ditt verkliga ”jag”.
(Feb. 1883.)
Den största triumf en skönhet kan fira är om en man kan tala så lugnt med henne att han icke längre tänker på att hon är en vacker qvinna.
”Och jag läste Rousseaus Confessions, sedan mamma derur bortklippt allt som hon ansåg skadligt för mitt unga sinne.”
”Det var det allra farligaste – ty fantasien fyller luckorna.”127
”Jag känner mig i afton vara en blandning af godt lynne, förtviflan och – ett drag af Mefistofeles.”
”Jag skall en gång för alla undanbedja mig alla slags råd rörande mina egna angelägenheter.”
”Hvad menar du med ljusa tankar?”
”Om jag känt något ord som bättre än detta uttryckt hvad jag ville säga, skulle jag hafva användt det genast.”
”Jag är alldeles hängfärdig.”
”Giftfärdig vore väl detsamma?”
”Tage Runnerström” sade om Pastor Ms uppasserskas dotter att hon var ”så vacker att han icke vågade se på henne.”128
”Han är dum som ett fä och okunnig som ett barn.”
(23.2 1883.)
Den, hvars tanke- och handlingsfrihet allt sedan barndomen varit bundna, kan endast genom outtröttliga ansträngningar åter blifva ärlig och sann.
Tillochmed svaret på den enklaste fråga kostar honom en dust med den gamla fegheten.
– Ingen förödmjukelse är värre än att se sin egen ömklighet – näst det att öfverraska sig sjelf vid ett försök att dölja den.
Till ofvanstående reflexioner föranleddes jag af följande obetydliga, men betecknande händelse i dag på morgonen.
L.P. låg som vanligt och hvilade sig på min soffa efter den gemensamt intagna frukosten, då en af flickorna kom och lemnade mig ett paket ifrån Cronholmska bokhandeln.
Jag började taga upp paketet och L.P. följde med en bokväns intresse mitt förehafvande.
Plötsligt erinrade jag mig att den innehöll Åbergs ”Äktenskapslagar” och, i följe af den skräck Chr. injagat hos mig när det rör qvinnans tankefrihet, kastade jag undan paketet med de orden:
”Ah, jag vet hvad den innehåller!”
L.P. sade naturligtvis ingenting och vi upptogo ett nytt samtalsämne, men så kom det för mig hur feg jag var – hur fallen för hemlighetsmakeri – samt hur lätt mitt handlingssätt kunde misstydas.
Jag tog raskt upp boken och lemnade honom den.129
Vid ”lunchen” läste han mina tvenne aforismer, hvilka jag skrifvit på en papperslapp.
”Det första är sant, jag vet icke hur det är med det andra,” sade han.
”Bäst att icke veta,” svarade jag sotto voce.130
”Om meningen skulle vara den, om man söker att dölja den för andra, då tror jag icke att – – – .”
”Nej, för sig sjelf, menar jag egentligen.”
Åter en lögn! ty jag hade verkligen menat när man söker att dölja den för andra.
Men han har rätt, man har alls ingen skyldighet att visa sitt elände för andra.
Tvärtom man gör klokast i att hålla det för sig sjelf eller inom gränserna af den strängaste intimitet.
Jag har verkligen rättighet att göra det.
Ack, att det icke funnes ögon skarpa nog att läsa mina tankar!
Det förefaller mig ibland som om jag vore alldeles genomskinlig, men endast då jag är lumpen.
Det tog i dörren, men den var riglad.
Efter en stund hörde jag åter hastiga, välkända steg och han kom in med en damborste i handen.131
”Kan någon säga mig hvad denhär skall ligga i mitt rum för?”
”Souvenir.”
”Det är något jag skulle passa på att säga V.”
Det ”klack” till i mig, jag trodde det var något fiasko jag gjort och som han ville bereda mig på, jag stirrade häpet, han fortfor i sin snabba ton:
”Jag är så rysligt rädd att R. skall bära sig dumt åt och V. får hjelpa mig – – – .”
Der kom H. och han gick in i salongen.
Jag var lugnare men min nyfikenhet vaknade, hvad var det?
Någonting om pojkarne och R?
H. gick och han kom fram till sängen.
”Jag skall tentera på tisdag, R. har händelsevis fått reda icke på dagen, men att det skall vara snart och jag fruktar att han kommer att tala om det; jag ville derföre bedja V. afleda uppmärksamheten.”
”Efter bästa förmåga.”
”Man kan ju icke veta hur det kan komma att gå, och jag vet att de skulle fästa en så utomordentlig vigt dervid.
Folk som inte riktigt känna till sådana saker så tycka de att det är alldeles förskräckligt.”
Åter kom der någon och han grep temligen omotiveradt tag i kuddarne på soffan och rodnade, rodnade förskräckligt, men ingen gaf akt derpå och han gjorde sig ärende med att bära kuddarne in i andra rummet.
Det visar att han icke är vand vid förställning, ty då skulle han varit lugn, helt lugn.
”Det var på teatern, vi voro ute i foyeren tillhopa och så kom en af mina bekanta och sade: jaså du skall tentera nu? jag svarade undvikande att det kom inte att bli så snart, men han sade: jag reser till L[und] hvar Tisdag och Fredag och skall nog hafva ögonen med mig när du kommer med tåget.
Han skall tentera för gubben Lysander.
Gubben är ond ty han har förut anmält sig till tentamen, men aldrig kommit & icke sagt återbud.
Han är afundsjuk på professor Kavallin – professor i grekiska, men skicklig i latin också – och L.P. hade varit så verksam vid Kavallins jubileum & haft något att ombestyra med ett album som han fick och det hade förargat Lysander.
När han var der och anmälde sig till tentamen var gubben mycket tvär.
Bad honom sitta ned.
Då han sagt sitt ärende sade han: ”Välkommen, adjö, adjö.” – ”Riktigt körde ut mig,” sade Lars.
Tycker det är tråkigt att just hans första tentamen skall vara under så ogynnsamma förhållanden, ty det vore så illa om han icke finge mer än två betyg i latin.
I latin, grekiska och nordiska språk måste han ha tillsammans 7 betyg.
Finge han nu 3 i latin vore det en sådan trygghet – någonting att ”dra” på.
T.e.x: – latin 3, grekiska 3, nordiska språk 1.
Eller: L. 3, skulle det misslyckas & bli blott 2. i grekiska så kunde det repareras ändå genom 2. i nordiska.
Afsigten är naturligtvis: L. 3, G. 3, nordiska språk 1.
Får han bara 2.
nu så måste han läsa mycket mer på de två andra ämnena.
Wisén är professor i nordiska språk, en tvärvigg.
Kavallin är i grekiska.
Lars säger åt flickorna att han tar fracken med för att besöka Wisén.132
I förra veckan slutade han Plautus & Horatius, nu läser han Juvenalis, som är Lysanders älsklingsförfattare.
Lars sade igår att ”Emile Zola är oskyldig som ett barn i jämförelse med Juvenalis.”
Denne författare är i eld & lågor emot romarnes sedeförderf.
Lars finner detta vidriga ämne så ohyggligt att ”håren reser sig på hufuvdet.”
Härförleden fick L. bref med kallelse; dagen var bestämd förr än han väntat & det nedstämde honom, flickorna voro mycket nyfikna och frågade honom om brefvet, men han sade dem ingenting.
Register133
”Antager ni min bjudning?
Jag har aldrig fått svar.” ”Hördes på tonen att han var stött.
Längre än jag.
Lutande.
Svart, vågigt hår.
Svart skägg.
”Stöka till mig i regnkappa.”
”Begagnar naturligtvis aldrig paraply eller galoscher, ty det är det värsta jag vet.”
”Kung Karls annex”, det var närmast.
Sköldpaddsoppa,
Lax. Sherry.
Sparris.
Kotletter.
Sodavatten
Gåslefverpastej, Champagne.
Glace.
Kaffe.
Likör.
Små-grälade eller småknotade på kyparen för det han inte kunde skaffa smultron.
Vid den tiden på året!