Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 10 julli e, m, menliga följderna, att Författares tilltalande och Tidningars indragning, som Utskottet, således efter mitt begrepp, riktigt hån fört under 107 §., åro likväl förekomna, dels genom Jury-inrättningen för andra skrifter ån Tidningar, dels genom illusion af de stränga Författningarna om deras indragning för alltid.
Då Svenska Folket således, oaktadt de i vågen lagda hinder, fått tillgodonjuta sin yttrande rått, så mycket som skäligen kunnat begäras: så tror jag Rikets vål icke kräfva, att Riksens Ständer för den skuld anhålla om någon rådgifvares skiljande vid Embetet, en Htvåg, som ej utan verkeligt behof synes böra begagnas.
Den andra händelsen eller inkråktningen på Domare-magtens område, har af Utskottet blifvit anmärkt i tvenne vigtiga fall nemligen, det Ebersteinska målet och det emellan Bagge och KrigsCollegiutn.
Ett tredje, der ett till Högste
Domstolen hånvisadt mål, likväl blef afgjordt i Regeringen, och som ådragit sig allmänhetens synnerliga uppmärksamhet, har Utskottet förbigått, och jag vill derföre icke heller nämna det, men det år af lika natur, som de bägge anmärkta.
Då de efter min redan framställda åsigt utgöra lagftridiga händelser, som bordt behandlas efter 106 §. men ConstitutionsUtskottet icke det gjort, utan anmält dem efter den, så vidt jag förstår, dertill olämpliga 107 §. hvarigenom Ständerna, som icke utan derom gjord hemställan af Utskottet kunna i detta afseende vånda sig till Kongl. Maj:t antingen skulle komma att begära Rådgifvares entledigande för partiella förseelser som kunna och böra straffas efter Lag, eller ock nödgas låta den E«n tö Julli e, ni, klandervärda caractére, som flere sammanlagda facta i detta fall uttrycka, blifva utan anmärkning ; så tillstyrker jag att ConstitutionsUtskoltets Betänkande måtte återremitteras, till bättra behandling af förevarande ämne.
Antingen sy^ nes Utskottet icke hafva bordt göra några an-’ målanden efter 107 § eller ock hafva framställt dem så att Riksens
Ständer kunnat antaga dem* utan att bryta mot Formerna som framför allt i denna Ömtåliga punkt böra helighållas.
Derföre år det ock, som jag, i händelse återremiss ej af Högloflige Ridderskapet och Adeln skulle beviljas, eller om den skulle anses stridande mot våra Lagar, icke vill yrka på någon anhållan om vissa Rådgifvares entledigande, sådan Utskottets framställning derom för närvarande befinnes.
Redan år ett laga åtal efter 106 emot en af dem i Utskottet beslutadt, och dess flesta anmärkningar efter 107 syfta på samme man.
I dessa förhållanden synes följakteligen Folkets mening om Konungens Rådgifvare redan vara uttryckt, och med detsamma ert ledning honom gifven att Urskilja hvilken ibland dem, som saknar anspråk på det allmänna förtroendet:
Men huru nödig återremissen af ConstiiutionsUtskottets Betänkande år, synes deraf,’ att både anklagelse och decharge finnes i samma utlåtande, och att Ridderskapet Och Adeln icke kan bifalla det, utan att på en gång både befria Konungens Rådgifvare från ansvar från den sedan sista Riksdag förflutna tiden, och derjemte anmäla dem till entledigande för åtskilliga aflmårknings-punkter.
Den 19 Juli i r. m.
Hår har blifvit yttradf, att det hvarken vore tillräckligt eller rättvist, att rigta en anmärkning mot någon af Konungens Rådgifvare ensam, för tillstyrkanden hvaruti flera deltagit, och detta åsyftar egentligen att bestämma huruvida anmärkBingarne böra våndas mot de Föredragande allena, eller mot saratelige närvarande rådgifvare.
Vid pröfningen af denna fråga anhåller jag att få utveckla min mening om en Föredragandes pligter och rättigheter; emedan, då jag tillförene sökt att uttrycka den, jag blifvit missförstådd och tadlad.
Vår Grundlag gör den skillnad emellan föredragande och öfrige rådgifvare, eller StatsSecreterare och StatsRåd, att de sednares pligt är uppfylld, når de sagt sin mening om gagneligheten af en åtgärd, eller gjort föreställningar emot dess vidtagande i händelse hon vore lagstridig.
Föredraganden åter bör och kan vägra sin contrasignation om något olagligt steg år å fårde.
På honom beror äfven målens framställning till afgörande, och deras expedierande, sedan besluten åro fattade, ehvad StatsRåden haft något att deremot invända eller icke.
Hans Embete år således det vigtigaste och åt honom har GrundLagen lemnat det största förtroendet.
Ansvaret bör vara likaså; och följakteligen synes mig att om raan med anmärkningar och åtal egenteligen håller sig till honom, utan hvars begifvande eller medverkan intet kan ske, så bör all nödig säkerhet vara vunnen.
Det förstås att händelser kunna inträffa, då vissa eller samtelige StatsRåd derjemte böra tilltalas, men så - Den I o Julii e. m, 4»'S dane fall synas höra till undantagen.
Då Lag år gifven för ett förekommande ärende, så år åfven Föredragandens handlingssätt bestämdt.
Men då ingen olaglighet sättes i fråga utan åtgärden blott kråfvei; Föredragandens omdöme öfver hennes förenlighet med Rikets gagn och heder, eller med enskilt mans anspråk på billighet och omvårdnad, så fordras ett uttryck, af Föredragandens rättsinnighet oell urskålning, för hvilket han enligt 107 §.
RegeringsForinen kan, efter ett i lag nästan obeståmbart omdöme af Riksens Ständer anmälas till entledigande.
Å Konungens sida år Föredraganden underkastad aldeles godtycklig behandling.
Han måste således, utsatt för denna dubbla våda, vara å sin sida aldeles fri, att undandraga sig den, när hans öfvertygelse icke instämmer med de åtgärder som af honom fordras.
Det år af sådan grund, som jag förmenat, att en Föredragande, som funne något steg skadligt för Riket, oriktigt i grundsats, eller vanhederligt för honom sjelf, bör äga att neka sitt biträde och nedlägga sitt Embete, ehuru den ifrågavarande saken icke vore lagstridig.
Det är naturligt, att sådane händelser egentligen icke böra komma i fråga utom hos Föredragande inför Kongl.
Mäj:t och i högst vigtiga fall.
Kuride och borde Föredraganden tvingas att vidtaga åtgärder, sorn han ogillade, hurudan skulle vål verkställigheten blifva?
Om man till exempel fordrade af en Föredragande för nåringarne, hvilken vore nårings-friheten tillgifven, att utfärda en Författning i förbuds-s3fstemets anda, och att hålla hand öfver hennes stränga efterlefnad, skulle
Den io Juli i e, m. han vål göra det? samt genom sin contrasig. nation skada Riket, och göra sig föraktlig båda i sin egen mening och i alla deras, hvilkas omdöme han värderade?
Säger man, han skul le contrasignera först, och sedan gå sin våg till tecken af sitt ogillande: så frågas hvartill det skulle tjena, att han droge sig tillhaka sedan gernjngen vore gjord, Riket hade skada och han sjelf skam af det beslut, som blifvit fattadt?
Mycket häldre borde han då sitta qvar, intill dess Riksens Ständer begårdte hans entledigande, för att emedlertid råtta hvad han kunde af det onda han gjort. -— Jag vill äfven taga ett militairiskt exempel, på det att min mening måtto blifva så mycket. tydligare.
Ej mindre än striden är mellan närings-frihet och näringstvång, är hos oss striden om Örlogs- eller Skår* gårds-Flottans företräde till Sveriges försvar.
Ont Föredraganden af Sjö-årenderna tillhörde den förra, och ansåge den vigtigast; men de fleste i StatsRådet samt äfven Konungen vore af motsatt mening, trodde att ÖrlogsFlottan borde försäljas, och Skärgårdsfartyg i stället anskaffas, borde Föredraganden väl låna sin underskrift till ett sådant beslut, hvarigenom han trodde Riket skadas, och hvarföre han inför hvarje
Or logs-kamrat skulle få blygas?
eller borde han icke häldre vägra sitt biträde och begära sitt afsked?
Man hehöfver icke frukta att en så dan vägran skulle ske lättsinnigt; ty med densamma följde emhetets, magtens och äfven lönens förlust, hvilket sednare icke år händelsen, då man vägrar contrasignation af lagstridiga befallningar, Snarare år till befarandes, att man jjen 10 Julii e, m. 407 ej för sin öfvertygelse uppoffrar sina personliga fördelar.
Men i alla fall, år det klart, att begrepp och samvete måste för en hvar förblifva högsta ledare, och att den som åger båggedera må, når de göra invändningar, vara såsom förnuftig och fri menniska berättigad, att såga: ”Jag vill icke längre deltaga i edra mått och steg; må, hvem som vill göra det i mitt ställe; men hår lemnäs mitt embete i edra händer tillbaka.” Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus, uppläste följande:
Hvarefter Grefve von Schwerin munteligen tilläde:
Man tyckes hysa den tankan, att 107 §. icke skulle tillåta någon annan åtgärd, än allt, eller intet.
Jag får derföre fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet deruppå, att vi ifrån förflutne
Riksdagar äga prejudicat på underdåniga skrifvelser, sorn i anledning af 107 §i till Kongl. Majit afgått.
Vid 1S15 års Riksdag aflåto Stånderne en underdånig skrifvelse, angående åtskillige anstalters vidtagande, och vid 1618 års Riksdag afgiek en skrifvelse om Malmö Discont.
Konungen har emottagit båda dessa skrift velser, och sålunda gillat den tydning af 107 jag ansett deråt böra gifvas. Hvarföre skulle Konungen nu vägra att mottaga vårt yttrande, på värdigt sätt framfördt?
Jag förklarar mig mot båda ytterligheterna.
Att, enligt 107 Den io Julli e. m. anmäla till ändtledigande, öfverensstämmer ej med min känsla, men min ära som Medborgare oell FolksRepresentant tillåter icke eller, att allt rnä förfalla, såsom alldeles ingen ting derom vore sagdt.
Herr af Tibell, Gujlaf Wilhelm, anförde skrifteligen:
Vid början af denna öfverläggning hade jag ämnat anföra mina tankar, men under loppet af discussionen har jag funnit skäl, att Betänkandet bör återremitteras, hvarföre jag afstår tills vidare från min rättighet att i äinnet yttra mig.
I philosophiskt, historiskt, politiskt och medborgerligt afseende, är detta ämne så utveekladt, att jag har föga att tillägga.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Herr von Hartmansdorff, likasom jag instämmer med Herr Munck af Rosenskjöld, Jag anser det dock vara Representantens pligt, att framställa sina egna åsigter, dä det icke i allo öfverensstämma med andras, och det är egentli gen i juridiskt afseende jag dervid utbeder mig få göra några erinringar.
I följd deraf får jag först med flere andre anmärka, att ConstitutionsUtskottet till RegeringsFormens 107 §. hänfört sådane ämnen, som ej höra dit, utan till 106 §, 107 §. talar om allmänna mått och steg, sorn icke leda till Rikets sannskyldiga nytta.
Andra Den 10 Julii e, in, 4°9 momentet i samma §. säger, att under Rihfens Stånders öjverläggningar derom, Jkola icke Konungens beflut uti mål, Jorn röra enjkilte p<njoners eller corporationers rättigheter och angelägenheter, kunna ens nämnas, ännu mindre någon Rikfens Ständers pröfning ulider kajias.
Genom det sätt, hvarpå (konstitutionsutskottet behandlat ämnet, liar dock inträffat, att frågorne om
Ebersteinska testamentet oell angående det gjutgods, DykeriCommissarien Bagge åtagit sig, men icke fått lefverera, blifvit här nämnde och afhandlade, hvilket ej kunnat undgås.
Båda desse och de fleste öfrige anmärknings-punkterna äro af den beskaffenhet, att de bordt till 106 §. hänföras.
Hvad angår Contractet med Bagge om lefvereringen af gjutgods, har (konstitutionsutskottet sjelf utredt, att behandling gen af delta mål strider emot bestämde Författningar.
Kongl.[Förklaringen den 20 Mars 1807 bjuder nemligen, att enskilt man ej får tilltala allmänna Verk, och således om något deremot stridande beslut af Regeringen blifvit fattadt, hörer det under 106 så vore ock beslutet i Ebersteinska saken stridande emot allmän Lag, i den nion man kunde anse, att
Testators lagliga rätt att om sin egendom förordna, derigenom blifvit inskränkt.
Det har vidare blifvit anmärkt emot Föredraganden för KrigsArender, att han tillskrifvit vederbörande RegementsChefer om en viss årlig inkomst såsom vilkor för antagande till surnumeraire Cornetter j detta strider emot den §. i GrundLagen, som säger, alt endast förtjenst skall vara grunden till befordran.
Likaså är det anmärkt, att lian yttrat sig, hvem Ben ro Julii e, m. sorn skulle vara Ledamot af RiksRätten; har derom blifvit förordnadt annorlunda, än i enlighet med GrundLagen, så är det ju dennas föreskrift, sorn är öfverträdd.
Att antaga ett högre lefvererings-anbud framför det lägre, strider likaledes, om icke emot ordalydelsen, åtminstone emot tydeliga meningen af RegeringsFormen, som säger i 16 att vrångvisa och orätt skall förhindras; i 60 §. förbjudes utfärdande af monopolier till förmon för enskilt man, äfvensom i 64 stadgas, att anordnade medel skola till pröfvade behof och således icke derutöfver användas.
Detta allt har jag anfört, för att visa, det Utskottet hänfört under 107 sådant, som, om det är felaktigt, bordt hänföras till 106 §.
För det andra får jag anmärka, att, då Utskottet funnit skäl, att med afseende på en anmärkning ställa StatsSecreteraren Qviding under RiksRätt, efter 106 §., och då nu förekomma så många andra lika beskaffade ämnen, synes det mig så mycket mera olämpligt, att hänvisa dessa ämnen till olika pröfnings-ställen och former, som det skulle kunna hända, att de mål som sålunda blifvit olika remitterade, icke kunde särskilt betraktade synas göra tillfyllest för den felaktiges endtledigande, ehuru de sammanlagde hade kunnat göra det.
Jag känner väl, att Allmänna Lagen ej är gällande för ConstitutionsUtskottet, men en derifrån hämtad analogie hade dock härvid kunnat gifva en nyttig ledning åt Utskottets omdöme derom, att förseelser på en gång anmärkte, äfven i ett sammanhang böra komma under pröfning.
För det tredje får jag anmärka emot Utskottets Ut - Ben io Julii e. ni. låtande, att det synes vara oformligt och ovcrkstållbart, att tillämpa 107 § mot dem, sorn redan gått ur tjenst, eller upphört att tjena i egenskap af Konungens Rådgifvare. l)å jag på dessa grunder yrkar återrerniss af ConstitutionsUtskottets Betänkande, hvilket, såsom till forinen betydligen felaktigt, nu icke bör få komma under hufvudsakelig pröfning, hade jag icke ämnat ingå i särskilt bedömmande af hvad ConstitutionsUtskottet i ett eller annat afseende ansett anmärkningsvårdt; men „ jag har dertill i vissa delar blifvit föranledd af Friherre Boijes anförde anmärkningar, dem jag med mina åsigter ej kunnat förena.
Herr Friherren har, lika med ConstitutionsUtskottet, satt i fråga lagenligheten af de beslut, hvarigenom Kongl. Maj;t befallt Kammar- Collegium att upphöra med tillsättande af KronoFogdar och andra till LandsStaten hörande personer, samt OfverPoslDirecteuren med tillsättandet af Postförvaltare-tjenster; hvilken åtgärd ConstitutionsUtskott ansett dels icke enlig med 28 § RegeringsFormen, dels icke gagnelig.
Jag kan ej för min del instämma i detta omdöme.
Jag kan ej finna, att 28 §. haft annat ändamål, än att bestämma, dels att utnämningar skola ske i SiatsRådet, dels att de skola ske efter förslag.
De undantag, sorn finnas från Konungens rått, att nämna till embeten och tjenster, åro bestämde uti 3o §. der de Consistorielle Gållen årO undantagne uti 3i §. dår det bestämmes, att vid tillsättande af visse tjenster inom Stådernes Magistrater, Konungen 4t2 Den io Julli e, tn. skall utnämna en af dem , som på förslaget blifvit uppförda; och uti 29 §. dervid tillsättande af ErkeBiskop och Biskopar enahanda stadgande föreskrifves.
För öfrigt då 47 §.
RegeringsFormen stadgar, att Rikets Collegier, LandtRegeringen tillika med alla andre Verk. samt högre och lägre Embeten , fiola förvalta de dem åliggande sysslor och vårf, enligt de InJiructioner , Reglementen och föreskri]ter, forn redan gifne liro, eller framdeles kunna gijvas, synes den förutsätta rättigheten för verkställande Magten, att ändra dessa instructioner, hvarigenom rättigheten att tillsätta desse tjänster blifvit EmbetsVerken tillagd.
Jag kan således ej finna, att häruti år något constitutions-vidrigt, helst, derest Konungen ej finge förordna om något, som rörer administrationen, verkställande magten skulle vidkännas en för allmänna årendernes gång menlig inskränkning.
Jag kan ej eller inse det skadliga af beslutet, som ConstitutionsUtskottet trott sig finna.
En KronoFogde blifver alldeles icke, genom sitt tillsättande af Konungen, mindre beroende af andra auctoriteter, ty ehvad desse åro dömande eller controlierande, hafva de emot och öfver honom samma magt som förut.
Boije har äfven vidrört tvenne andra ämnen, nemligen frågan om behandlingen af Contracts-frågan med DykeriComissarien Bagge; samt om Resolutionen rörande framlidne BruksPatron Ebersteins Testamente.
Jag har förut yttrat, att det med 2 Mom. i 107 §. icke år förenligt att sådane frågor blifva föremål för discussion , men i det skick, liv arti ti^må let nu år satt, kan sådant ej /ten ro julli e. rn. 4T" undvikas.
[Tvad först Baggiska målet angår, har Friherre Boije genom sin gjorde framställning sökt ådagalägga, att KrigsCollegiusn ej be. gått något embc-ts-fel, och att således något åtal emot KrigsCollegiutn ej bort åga rum.
Jag förbigår att yttra mig härom ; jag anser först och framst en öfverläggning om KrigsCollegium på detta rum icke vara i sin ordning, och i öfrigt har jag ej elier af Friherre Boijes framställning, med full tillförlitlighet kunnat bedöma , om Collegii åtgärder varit lagenliga eller icke; men mig tyckes omdömet böra bestämmas endast deraf, huruvida verkställande Magten figer att suspendera
Domare - magtens åtgärder eller icke.
Här år ej fråga om Collegiutn haft orätt eller ej, om det kunnat åläggas ansvarscch ersfittnings-skyldighét eller icke; hår fir blott frågan om, sedan ett åtal var börjarlt, hvilket nemligen JustitiseCanzleren kunde göra äfven utan föranledande af remiss, och uti Högsta Domstolen upptaget, anledning af verkställande Magten borde gifvas till samma åtals nedläggning.
Det fir detta jag icke tror.
Jag vet visserligen , att JusiitiaeCantzleren år pligtig att utföra hvad åtal sorn helst honom uppdrages men tror ej derföre honom kunna befallas att nedlägga ett åtal , som är påbegynt.
Med detsamma åklagare- magten göres overksam blifver äfven domare- magten det.
Hvad behandlingen af Ebersteinska målet angår , anser jag mig skyldig att yttra min öfvertygelse utan considerationer, att nemligen jag ej kan linna annat ån att, så långe ingen lag finnes, som inskränker bort-testamenterande på landet af all förvfirfd m
Veu io Julli e. m. egendom , och i Staden af en vis9 andel af all egendom , ser jag ej, att verkställande Magten kan hindra sådant, eller såsom lag antaga en ny lag-princip , den må i Öfrigt vara huru rigtig som helst.
Hår år ej fråga om Ebersteinska testamentet, var till formen lagligt.
Frågan år endast huruvida, sedan Eberstein, genom Testamentet, så till sågandes, satt sitt insegel på egendomen, någon annan ån domare-magten ågde att bryta det insegel , till arfvingarnes förmon ; och det år denna fråga som jag , lika med ConstitutionsUtskottet, nekande besvarar.
Först når Domare magfen hade afgjort frågan om Testamentets laglighet , vidtog verkställande magtens åtgärd huru det testamenterade skulle användas.
Jag tror ock, alt, om man betrak_ tar saken i ett annat afseende, år det icke alldeles gifvit, omicke inrättningen varit mera belåten att få åtnjuta Testamentet såsom det var gifvet, ån genom den af Arfvingarne erbudne förlikningen.
Åtminstone hade Consistorium i Linköping så yttrat sig; ett Embetsverk som bör anses hafva haft mesta kännedomen af ämnet, och varit närmast pligtigt, att bevaka den froma Stiftelsens rätt.
Friherre Boije har anfört, att Högsta Domstolen, utan hinder af den Kongl. Resolutionen kunnat pröfva målet och upphäfva Testamentet.
Det tyckes ej försvara den åtgärd, hvarom han talat, ty inrättningen blef i sådant fall, genom begifvandet att emottaga mindre ån Eberstein testamenterat, icke försäkrad ► mot möjeligheten att förlora äfven det öfriga; och Resolutionen hade, om man ur den synpunkten betraktar saken, så mycket heldre varit Den to Julii e, mi 4*5 oformlig och ändamålslös, som det varit tids nog att förklara hvad man ville emottaga, sedan det blef bestämdt, hvad man ägde bekomma.
Rimeligen kan jag således ej anse åtgärden annorlunda, än såsom medlande emellan inrättningen och Arfvingarne.
Med hvad jag nu anfört är dock icke meningen att för ärendets så beskaffade behandling yrka någon påföljd å Konungens Rådgifvare.
Den skulle i ett mål af mera juridisk än administratif art närmast drabba, dels Ministern för JustitiaeÄrender, dels och den föredragande.
På den förre kan 107 §. af Regerings - Formen icke tillämpas.
Den sednare åter är från tjensten afgången , och kan således icke eller komma i fråga till entledigande; hvarförutan hans ålder och förtjenster af Fäderneslandet med skål på« kalla undseende.
Jag återkommer till tendencen af 107 § Jag har trott att efter den borde det vara något felaktigt system, någon felaktig caractere hos Styrelsen, som borde anmärkas.
Efter denna grundsats, så år af hvad som blifvit anmärkt ingenting annat, som kan komma under 107 §:n, ån frågorne om Tidningars indragning och hushållningen med Statens medel i allmänhet.
Man har tyckt sig finna, att Styrelsen varit för illiberal i frågan om yttrande-rätten, och för liberal i hushållningen med Statsmedlen.
Hvad Tidningars indragning angår, år det ett grannlaga ämne.
Så långe den magt fl ines hos HofC mzleren att indraga Tidningar, år det svårt att bestämma gränsen, når en Tidning år af smädelig beskaffenhet eller icke.
Hvad beträffar en del af de indragne
Den lo Julii e. m.
Tidningarne, så, om med smädelig beskaffenhet menas oqväden eller plump otidighet, äga de ej sådan beskaffenhet, men om dermed åter förstås en bestämd syftning att framdraga sådant, som ligger Styrelsen till last, och aldrig eller ganska sällan sådant, som länder den till förtjenst, oell detta vanligen med en ensidighet, sorn synes vara på effect beräknad, så kan jag icke frångå, att ju i vissa fall anledningar varit till indragning, ehuru jag med Constitutions,Utskottet skulle önskat, att rättigheten icke blifvit begagnad, ej allenast derföre, att flere af de indragne Tidningarne medfört stort och verkeligt gagn, genom den uppmärksamhet de lemnat åt allmänna årender och deras behandling, utan ock derföre att sådane beslut lått illuderas genom nya Tidningars utgifvande, och endast sätta TidningsUtgifvarne i ett slags fiendtligt tillstånd med Regeringen.
Hvad angår hushållningen med allmänna medel, lära vål Konungens Rådgifvare af Riksdagens discussioner och StatsUtskottets framställningar, finna anledning, att dervid fästa en närmare uppmärksamhet.
På grund af hvad jag nu anfört, yrkar jag återremiss.
Jag åsyftar dermed icke i allmänhet någon strängare behandling af de ämnen, som Utskottets handläggning tillhöra: så mycket mindre, som jag af enskilt erfarenhet känner, att flere delar af administrationen, och synnerligen handläggningen af de egenteliga inrikes årenderne under sistförflutne åren varit utmärkt af en drift, verksamhet och uppmärksamhet å Landets angelägenheter, som förut varit mindre vanlig; utan derföre, att Utskottet Den to Jul ii c, m.
Utskottet bör, efter RegeringsFormens anvisning; urskilja hvad sorn tillhör behandling efter 106 eller efter 107 §., att den sistnämnde icke bör tillämpas på ärender, af helt annan beskaffen* het, än de, hvarom §:n förmäler, eller på Embetsmän, sorn nu mera icke kunna till ändtledigande anmälas.
Att en och samma Embetsman» förseelser böra, så vidt ske kan, i ett sammanhang åtalas och pröfvas, om ett säkert omdöme skall kunna grundläggas, > huruvida han är skicklig att vidare förestå sitt inneliafvande Embete, eller förverkat detsamma; och att det Utskott, som det åligger vårda formernas iakttagande , icke bör sjelf gifva ett föredöme af deras åsidosättande.
Hit hörer ock, att Utskottet bör lemna ett så bestämdt yttrande, om hvad det tillstyrker eller icke tillstyrker, att proposition till bifall eller afslag å Betänkandet i hela' dess sammanhang kan äga rum; och om dervid föreslås en sådan adress, som Herr Grefve von Schwerin för sin del ansett lämpelig, tvekar jag för min del icke att i tillstyrkandet deraf instämma.
Grefve Horn, Claes Fredrict uppläste föl.' jande:
Grefve Mörner, Carl Stellan, anförde skrif-* teligen:
(Se Bilagan N.o 4.)
Ridd. 0. Ad, Pr. VI.
Sf. 4i* ©*« io Julit e. m.
Friherre Cederjiråm, Jacob:
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten först vid formen af ConstitufionsUtskottets Betänkande, och derefter på några förslag, som under discussionen blifvit gjorde af Ledamöter inom Ridderskapet och Adeln.
Betänkandet synes mig. i afseende på formen, icke enligt med GrundLagen.