Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anmärkningar hafva framställts mot friköpningsrätten, men jag får fästa uppmärksamheten derpå, att denna rättighet icke är ny, utan att den sedan många år tillbaka blifvit stadgad af konung och representation.
Jag kan icke inse, att, såsom flera talare förmenat, den skulle utgöra en fördel för de rika, men deremot icke för de fattige; åtminstone har erfarenheten hittills visat, att icke endast de förmögnare begagnat sig af denna rätt, utan att äfven allmogen sökt bereda sig utvägar att friköpa sina söner från öfningspligten.
Om man åter skulle stadga, att friköpning icke finge ega rum förr, än efter det lottdragning blifvit verkstäld, skulle denna rätt icke kunna lända den fattigare till någon fördel, ty då skulle K.
M. icke kunna bestämma friköpningssumman, utan denna bero pä ackord emellan enskilda, och mycket högt stegras, så att den mindre bemedlade, skulle, för att icke nödgas afstå från en god del af sin egendom, nödgas afstå från rätten att friköpa sig; då skulle den fara uppstå, hvilken man nu är så angelägen att förekomma.
Jag vill icke längre trötta R. o. Ad. med ett ämne, som i alla dess detaljer blifvit så noga skärskådadt.
Instämmande i den åsigten, att de politiska förhållandena gestalta sig så, att, ju förr vi erhålla ett väl ordnadt försvarsväsende, desto lyckligare är det för oss, och att vi icke kunna nå någon större utveckling, om vi icke kunna under trygghet arbeta, skulle jag visserligen önska, att R. o. Ad. ville biträda Utsk:ts hemställan, men, dä här blifvit upplyst, att det Stånd, som djupast bör känna de föreslagna förändringarne, uttalat sitt ogillande af grunderna för K.
M:ts förslag, samt att ett annat Stånd funnit angeläget, att nationen i allmänhet begrundar denna fråga samt derföre beslutit uppskof med densammas afgörande, vill icke jag för min del påyrka bifall till ett förslag, som icke vunnit nationens samtycke, utan förenar mig i det af Gr. af Ugglas framställda yrkande.
Då jag redan på detta rum under den gemensamma öfverläggningen uppläst ett längre Den 7 Maj e. m. 115 anförande, skulle jag helst önskat att i dag icke behöfva upptaga R. o.
Flere talare hafva dock i dag framställt så många anmärkningar mot detta mitt anförande, att jag måste till en del besvara dem, men jag skall dervid vara så kort som möjligt, helst frågan redan torde vara afgjord på det sätt, att den kommer att uppskjutas, och striden då vida bättre kan utkämpas i skrift under tiden till nästa riksdag.
Man har här yttrat: dels att, hurudana Rysslands stridskrafter än må vara, äro våra 50,000 man ej beräknade endast derför, utan för andra förhållanden, att vi måste hafva 50,000 man genast stridsfärdiga för att när som helst kunna lägga i den politiska vågskålen i Europa, dels att vi behöfde dessa 50,000 genast stridsfärdiga för att kunna häfda vår ställning i norden, dels ock att vi alltid visat deltagande för folk, som lida orätt och, för att kunna fortfarande göra det, måste ega en tillräcklig styrka, alltid stridsfärdig för att kunna göra vårt ord gällande.
Mot sådane yttranden får jag på det bestämdaste reservera mig.
Jag tror, att vi hädanefter hafva ofantligt litet att göra med den Europeiska politiken och att våra 50,000 man betyda föga i den stora politiska vågskålen; jag tror, att vi måste besluta oss till att vara små, mycket små, så snart det gäller politiska frågor i Europa, som ej direkte angå oss sjelfva, men att vi deremot inom våra egna landamären böra vara stora, starka och välrustade samt derföre endast beräkna vårt försvar på skyddet af eget land eller att ingripa der hvarest våra dyrbaraste intressen göra det nödvändigt och hela folket anser striden som sin egen.
Jag önskar dock derföre ej, såsom Gr. af Ugglas tyckes hafva uppfattat mitt anförande, att vi skola införa den Schweitziska arméorganisationen i Sverige.
Så har aldrig varit min åsigt, utan jag anser tvärtom denna vara särdeles olämplig för vårt land, icke derföre att icke en öfningstid af 100 dagar skulle vara nyttig för beväring, men derföre att ett sådant befäl, huru talrikt det än må vara, som förekommer i Schweitziska organisationen, ej kan vara passande att föra soldater.
Befälet, som till en del väljes, har ej den militäriska duglighet eller det anseende hos truppen, som äro nödvändiga, och den aktning och lydnad, det kan tillvinna sig, beror ej på dess egenskap af befäl, utan på dess ställning i det borgerliga lifvet, och någon sådan organisation hoppas jag aldrig måtte komma till stånd här i Sverige.
Man har sagt, att den bästa armé är den, som har godt befäl och goda soldater, och detta är naturligtvis något som jag hvarken vill eller kan bestrida, men man har ock påstått att befälets antal vid en trupp ej kan er - 116 Den 7 Maj e. rn. sätta truppens godhet, och Gr.
Björnstjerna har anfört att han under sitt vistande vid Dybböl under sista
Danska kriget hört yttranden i sådan syftning.
Afven jag har någon erfarenhet af detta krig, och jag tror att hvar och en, som deltagit i detsamma, skall instämma i hvad Direktören för Danska krigsministeri et Ankiter, i den af honom utgifna skrift, yttrat, eller att orsaken till krigets olyckliga utgång just var bristen på befäl inom Danska arméen.
Vid krigets utbrott fördubblades nemi., precist såsom här är föreslaget, bataljonerna från 22 till 44, men dessa 22 bataljoner hade hvardera endast en styrka af 200 å 250 man, då de 44 fingo 800 och derutöfver, och hade ej ett enda befäl mera än hvad som för dem sjelfva nödtorftligen behöfdes.
Detta befäl jemte i hast tillskapade reservofficerare och befordrade soldater, utan någon befälsbildning, måste räcka till för de 44 bataljonerna, och häruti torde till en stor del vara att söka orsakerna till krigets olyckliga utgång.
För det sätt, hvarpå mina anmärkningar af nästan alla talare blifvit bemötta, måste jag vara på det högsta tacksam.
Ett undantag måste jag dock dervid göra, då Hr af Kleen, i stället för att söka bevisa att jag haft orätt, endast sökt gifva mig tillrättavisningar, hvilka jag ej af honom på detta rum emottager, men hvilka dock uppfordra mig att gifva honom ett särskildt svar, då han säger att jag »på fri hand» »lättsinnigt» och »utan kännedom om befästningskomiténs förslag» yttrar mig om en så vigtig fråga sorn Stockholms befästande.
Jag får erinra Hr af Kleen att jag endast talat om Landtförsvarskomitén och den yttrar sid. 28 i sitt betänk., att »Stockholm, befästadt, lemnar en lämplig samlingspunkt för våra spridda i vidsträckta landsorter förlagda regementsstammar med sin beväring, hvilka annars af grundad farhåga att delvis blifva upprifna, skulle nödgas samla sig långt bakom krigsorten, hvarigenom deras angelägna ankomst försenades», således att vår indelta armé med beväring i Stockholm bör samlas och organiseras, äfvensom att »befästningen erbjuder en säker samlingsort på en strategisk punkt, välbelägen för våra framskyndande trupper», samt vidare »Hufvudstadens befästningar tillskyndar oss säkerhet att kunna begagna och bibehålla de ofvannämnda militärisk» fördelarne af en fast utgångspunkt för våra krigsföretag, å ena sidan till Upland och Westmanland, å andra sidan till Södermanland och Östergötland etc.», hvilket svårligen kan betyda annat, än att Stockholm bör blifva en ny basis för vårt försvar.
Dessa åsigter behöfver jag icke bemöta, emedan de redan äro vederlagda i en år 1860 utgifven broschyr med titeln »Grunddragen af Sve - Den 7 Maj e. m. 117 riges försvarssystem.»
Denna broschyr, som utdelades till R.
St:r, tillkännagafs allmänt vara författad af Chefen för Ingeniörkorpsen, hvilket man så mycket mera ansåg sig berättigad att tro, som man knappast tilltrodde någon annan, än honom, ega en så stor sakkännedom och logisk skärpa i bevisningen, som dem som utmärkte denna lilla skrift; hvilket, dock, att döma efter dennes yttrande i dag, svårligen kan vara fallet.
— I denna broschyr, hvars genomläsande jag på det högsta rekommenderar Ilr af Kleen och alla, som nitälska för vårt försvarsväsende, står bland annat sid. 13: »Det är mot en sådan coup de maine, som måste medelst befästningar sättas i försvarstillstånd, bygdt ensamt, hvad deras besättande angår, på de trupper som äro ständigt inom Stockholm att tillgå, emedan någon annan hjelp icke hinner ankomma»; och sid. 14: »Att gå härutöfver eller att af Stockholm vilja dana en ny basis för vårt försvar, skulle deremot hafva vårt bestämda fall till följd»; och sid. 16: »Det omilitäriska, att icke säga det oförnuftiga i en dylik försvarsanordning ligger för en öppen dag och hehöfver inga vidare bevis.»
Det oaktadt bevisar förf. på ett slående sätt det oriktiga uti Stocky holms befästande i stor skala och dess antagande till samlingsplats för större delen af svenska armén; samt säger vidare sid. 18: »Men hvad som först och sist och utan allt hänseende till dessa redan anförda motsägelser och olägenheter gör ett sådant befästnings- och försvarssätt af Stockholm förkastligt är, att detsamma alldeles icke tryggar hufvudstaden för en öfverrumpling, emedan det är bygdt. på en försvarsarmé eller truppstyrka, som icke i hvarje ögonblick är på stället att tillgå, utan först efter en längre tid här kan samlas»; samt slutligen sid. 19: »Stockholms försvar bör således i första handen inskränka sig till den strängaste defensiv och grundas ensamt på de trupper, som inom hufvudstaden äro att tillgå, och de befästningar, som den derför gillade planen upptager, hvilka dermed kunna fullt besättas»; samt »allt öfverskridande af denna plan är gagnlöst och blir förderfligt, om man derjemte öfvergår till någon slags tanke om, att af denna punkt tillskapa något, hvartill den i följe af sitt läge icke är ämnad.»
Sedan jag nu uppläst några de förnämsta och kraftigaste ställena ur den källa, hvarur jag hemtat mitt omdöme om Stockholms befästande, kan den tillrättavisning, Hr af Kleen ansett lämpligt söka gifva mig, ej drabba mig, utan tillbakafaller den på den okände författaren.
I öfrigt inskränker jag mig till att förklara, att jag instämmer i det af Gr. af Ugglas afgifna förslag till beslut i denna fråga. 118 Den 7 Maj e. m.
Under den föregående diskussionen hafva redan så många talare, hvilka hyst samina åsigter som jag, uttalat sina betänkligheter mot det nu föreliggande förslaget, att jag skulle kunna underlåta yttra mig, såvida jag ej i en fråga sådan som denna, hvilken så nära berör vårt sjelfbestånd, anser det vara hvars och ens pligt att angifva de skäl, på hvilka han grundar sitt afslag af K.
Hvad som i detta förslag i främsta rummet fäst min uppmärksamhet är den omständighet, att den föreslagna förstärkningen af arméen med 25,000 man är alldeles otillräcklig att värna oss mot ett anfall från det håll, der vi säkrast kunna vänta ett sådant.
Sakkunniga personer, hvilka mera sysselsatt sig med hithörande ämnen, än jag, hafva på ett, sorn jag tror, fullt tillfredsställande sätt bevisat, att landt.försvarskomiténs beräkning ang. den styrka, en fiende skulle kunna hit öfverföra, är för låg.
Då nu så är, följer ju deraf, att de 50,000 man, hvilka skulle utgöra den mindre krigsfoten, genast blefvo otillräckliga, och att vi således nödgas söka en organisation, som kan skänka arméen mera folk och ökade försvarskrafter.
Afven mot förslagets detaljer har jag åtskilligt att erinra.
Utsk:t har visserligen, då det talar om den utsträckta öfningstid de utlottade beväringsynglingarne skulle underkastas, uttryckt den förhoppning, att ordentliga och redbara arbetare icke skulle hafva någon svårighet att träffa sådane uppgörelser med sina husbönder, att de finge qvarstå i deras tjenst trots den långa vapenöfningstiden.
Jag hemställer dock till eder, M.
Hrr, om det gifves många husbönder, hvilka, utan att inse det landets sjelfbestånd står på spel, skola låta sina tjenare under en längre tid vara borta från arbetet.
Jag betviflar ock, att en driftig och duglig arbetare, som varit nog olycklig att blifva utlottad, skall finna någon särdeles stor uppmuntran i den dagsaflöning af 1 rdr, Utsk:t föreslagit, då han i följd af sin beväringspligt finner sig utestängd från möjligheten att erhålla årstjenst och inskränkt till att söka arbetsförtjenst för dagen.
Helt och hållet instämmer jag i de ädla åsigter, Hr Mannerskantz uttalat ang. lottningssystemets förkastlighet.
Björnstjerna föreslagna sätt att förtaga förhatligheten af detta system, kan jag icke heller gilla.
Jag tror nemi. att, vare sig friköpningen går före lottningen eller lottningen före fri - köpningen, blir skilnaden endast den, att friköpningen i senare fallet blir dyrare, och att således endast de förmögnare kunna begagna sig af denna förmån.
Men, de som försvara Utsk:ts förslag, hafva rätt att fråga, hvad viljen J, som anfallen det, sätta i stället.
I detta fall instämmer jag i hvad Gr.
Björnstjerna föreslagit, eller att Den 7 Maj e. m. 119 öka öfningstiden för beväringen.
Utsk:t har ansett, att hela beväringen ej borde öfvas, utan endast en del, och denna i 62 dagar.
Om nu i stället hela beväringen öfvades i 60 dagar (40 dagar det l:a året och 20 dagar det andra), skulle vi derigenom erhålla en här, så öfvad, att vi med hopp om framgång kunde möta fienden.
Jag tror visserl. ej, att 60 dagar äro tillräckliga att utbilda en god soldat, men jag tror ej heller, att ett krig kommer så brådstörtadt att en fiende, innan vi veta ett ord derom, kan ställa 60,000 man framför Stockholm.
Det vore särdeles ledsamt, om våra diplomater, som kosta oss så betydligt, icke skulle kunna göra så mycken nytta, att de två månader före ett tillämnadt fiendtligt anfall kunde underrätta oss derom.
Kunna de det, så bör också Svenska hären med en beväring, som först erhållit 60 dagars öfning och derefter varit sammandragen och öfvad tillsammans med stammen under två månader näst före kriget, kunna bjuda fienden spetsen, och ett försvar bygdt på sådan grund, då hela Svenska folket blir vapenöfvadt, bör vara vida kraftigare, än det af K M. föreslagna.
Gr. af Ugglas har här framlagt ett förslag tillbeslut, enl. hvilket K. o. Ad., utan att uttala sig öfver K.
M:ts förslag, endast skola anhålla, att K.
M. ville till nästa riksdag framlägga ett utarbetadt förslag i ämnet.
Då jag, som vördnadsfullt och tacksamt erkänner
Regeringens stora förtjenst i att hafva sökt lösa denna för vårt sjelfbestånd så vigtiga fråga, likväl ej kan biträda K.
M:ts nu framlagda förslag, anser jag Borgare-Ståndets beslut, som innefattar ett bestämdt ogillande af nämnde förslag, vara att föredraga framför Gr. af Ugglas’ förslag, och får jag således hos Hr Gr. o.
Landtm, anhålla om propos. å nämnde Stånds beslut, hvilket lyder: »det skola R.
St:r i underd. skrifvelse till K.
M:t anmäla, att dä de uti K. M:ts Nåd.
Propos. föreslagna förändrade grunder för beväringsinrättningen och för bildande af en landstorm ännn inom landet äro föga kända; då derjemte de icke väl torde kunna pröfvas och bedömas förr, än förslag till arméns och beväringens organisation i helhet och sammanhang blifvit frarnstäldt; då slutligen med skäl kan ifrågasättas, om den afgående representationen bör, genom sitt yttrande i en fråga af så genomgripande art som denna, i mer eller mindre mån binda en blifvande riksdags beslut, R.
St:r anse sig icke böra godkänna K
Mits nu afgifna Nåd. Propos., men anhålla i underdånighet, att K.
M:t behagade till en kommande riksdags pröfning i sin helhet framlägga denna fråga.» Frih. Hamilton, Hugo:
Jag har endast begärt ordet för att tillkännagifva att jag, för att icke splittra rö - 120 Den 7 Maj e. jn. sterna, afstår från mitt förra yrkande och i stället instämmer med Gr. af Ugglas.
Jag får endast hemställa, att Gr.
Björnstjerna ville förändra sitt yrkande till anhållan om återremiss af hela det föredragna Betänku, ty det är alldeles omöjligt för R. o. Ad. att kunna på stående fot fatta beslut öfver ett så vigtigt förslag, som det han på f. m. framlagt; för min egen del kan jag ej rösta för återremiss, men skall nu, sedan man erhållit kännedom örn Borgare-St:s beslut, hvilket endast obetydligt skiljer sig från Gr. af Ugglas’ förslag, instämma idet förstnämnda, hvadan jag således förenar mig i Frih.
Liljencrantz’ yrkande.
För min del skulle jag ej hafva något emot hvad Frih.
Klinckowström föreslagit, eller att jag skulle inskränka mig till yrkande af återremiss af Utsk:ts Betänk., såvida ej denna fråga sedan f. m. tagit en helt annan vändning.
Bonde-St. har nemi. afslagit Betänk:t, Borgare-St. har beslutat frågans uppskjutande till nästa riksdag, och Preste-St. kommer enl. ali sannolikhet att fatta, eller har redan fattat, ett likartadt beslut.
En återremiss här skulle då ej tjena till något.
Den skulle blott betyda att R. o. Åd. icke vill yttra sig i ämnet.
Då jag, på de skäl jag förut anfört, anser det vara af största vigt, icke allenast för sjelfva saken, utan för R. o. Ad:s eget anseende, att ett bestämdt svar på denna vigtiga fråga lemnäs K.
M:t åtminstone'af det Stånd, som inom sig besitter så många i ämnet kunniga personer och måhända till hälften utgöres af militärer, får jag fortfarande yrka, att mitt förslag måtte blifva underkastadt R o.
Med stöd af det föredragningssätt Gr.
Sparre föreslagit och hvilket af R. o. Ad. godkänts, anhåller jag dock om särskild propos. på förslagets tre första punkter, hvilka innehålla de allmänna principerna, detta af det skäl, att en aktad talare, Hr Mannerskantz, förklarat sig vilja biträda dessa, fast han ej kunde gilla de öfriga punkterna; möjligen torde flera ledamöter dela denna hans åsigt.
Redan då jag i mitt förra anförande föreslog, att byte skulle fä ega rum efter lottdragningen, påpekade jag att detta endast skulle medgifvas inom samma åldersklass och att således en 20-åring endast skulle få byta med en annan 20-åring.
Då emellertid mitt förslag icke blifvit så uppfattadt, och jag helt nyligen hört en talare påstå, att jag, skulle förorda det gamla legningssystemets återinförande, så att vår beväring till stor del åter skulle kunna komma att bestå af gamla »vagabonder», ber jag att man måtte ånyo genomläsa mitt förslag.
Den 7 Maj e. m. 121 Nu några ord till svar på de anmärkningar, som framställts mot mitt föregående anförande.
Hr Reuterskiöld har ansett det af mig förordade bytet efter lottdragningen vara betungande för de fattigare klasserna.
Jag bekänner, att jag här icke rigtigt kan följa den ärade talarens tankegång.
Friköpning är orättvis derföre, att den förmögne medelst erläggande af en viss summa till Staten befrias från beväringsskyldigheten, den der då så mycket tyngre drabbar den fattige.
Byte, efter lottdragningen, deremot, så som jag föreslagit det, är en enkel öfverenskommelse mellan två enskilda personer, hvilken enl. sakens natur bör blifva fördelaktig för dem båda.
Om den fattige får bra betaldt, derföre att han gör den mera förmögne en tjenst, kan ju detta icke kallas någon tunga, snarare tvärtom.
Man har vidare ansett, att mitt förslag skulle medföra alltför stora kostnader och derföre vara olämpligt.
Jag torde då få upprepa, hvad jag redan yttrat på f. m.
Utsk:t föreslår att den nuvarande 30 dagars öfningen för beväringen skall fortfara, den kostar en half million, härtill kommer (allt enl.
Utsk:ts förslag) samma summa för anskaffande af de utmärkta beväringssoldaterne.
Enl. mitt förslag åter skulle lika mycket eller en million erfordras för att öfva hela beväringen i 60 dagar, eller dubbelt så lång tid som nu.
Deremot behöfde inga beväringssoldater uttagas.
Jag hemställer, om icke mitt förslag bör för samma pris medföra ett vida fördelaktigare resultat än K.
M:ts. Då enl. det senare endast J af nationen vapenöfvas, skulle ju enl. mitt förslag efter en viss tid hela folket erhållit nöjaktig öfning i vapnens bruk.
En verklig folkbeväpning vöre då införd, detta till oberäknelig fördel ej blott för den verkliga krigshären, utan äfven för landtstormen, hvilken då komme att bestå af fullt exerceradt folk, icke af oöfvade hopar.
Mycket mera skulle visserl. vara att anföra.
Jag vill dock icke längre upptaga R. o. Ad:s tid, utan inskränker mig till att förnya min anhållan om särskild propos. å de tre första punkterna af mitt förslag.
Det är ingalunda underligt att i en fråga af den vigt, som den förev:de och hvaröfver så många militära ledamöter yttrat sig, olika åsigter blifvit uttalade.
Jag tror likväl, att såväl diskussionen under Ståndens gemensamma öfverläggning i detta ämne, som ock diskussionen härstädes i dag burit vittne derom, att, om man skulle vänta, till dess meningarne i denna fråga blefve eniga, man skulle få vänta länge.
Alla tyckas dock vara ense derom, att den närvule organisationen af vårt försvar icke innebär någon garanti för vårt sjelfbestånd och att, om ock åsigterna om sättet för en 122 Den 7 Maj e. ra. reorganisation deraf äro olika, dock behofvet af en sådan är oafvisligt.
Yi böra således vara nöjda deråt, att frågan blifvit allvarligen väckt, och, på grund af K.
M:ts framställning, ådragit sig representationens uppmärksamhet.
Om man erkänner, att en armé af 25,000 man är alldeles otillräcklig, att den behöfver förstärkas, så uppstår den frågan, huru en sådan förstärkning skall bildas.
Flera talare hafva påyrkat, att den skulle bildas på det sätt, att hela beväringen öfvades.
Om det vore möjligt och om det funnes exempel på, att i något land man gifver full öfning åt alla de krafter, man vid krig ämnar använda, vore jag måhända benägen derför, men, dåinan öfverallt vidtagit den utvägen att hafva en större och en mindre krigsfot, eller en fredsfot i motsats mot en krigsfot, kan jag icke fatta, hvarföre icke Sverige liksom hvarje annat land borde följa detta, af en klok hushållning förestafvade exempel.
Det är väl obestridligt, att, om vid inträffande krig vår lilla indelta armé, som knappt uppgår till 25,000 man, skulle sammanblandas med en oöfvad beväring af 100,000 man, skulle den lilla truppen försvinna bland det stora antalet, och omöjligt kunna bibringa beväringen den öfning, utöfva den föresyn, ingifva de öfriga den hållning, som erfordras, eller tron J, Yfina Hrr! att den gamle soldaten, omgifven af 3 ä 4 oerfarne, vid geväret föga vane ynglingar kan bibehålla den hållning, som han sjelf möjligtvis genom en långvarig militärisk karriére förvärfvat sig; är det icke sannolikt, att denna massa skall förlamande inverka på hans eget mod, hans kraft och ihärdighet?
Aro vi derom ense, finnes ingen annan utväg än att förstärka den stam, sorn vi skulle önska utgöra ledning för den öfriga armén.
Jag instämmer fullkomligt med de talare, som yrka och önska, att hela Svenska folket skall vara beväpnad!, på sätt en talare här i dag yttrat, men tron J väl, Yfina Hrr! att det någonsin skall blifva möjligt att komma derhän, att hela Svenska folket blir så vapenöfvadt, att en hvar skall vara färdig att genast och utan ytterligare öfning utskickas i striden.
Skulle det icke vara misshushållning med krafter att af hela folket fördra en sådan krigsfärdighet; måste vi icke erkänna, att numera krigskonsten vunnit en sådan utveckling, att man jemväl af soldaten fordrar så mycken färdighet, så mycken utveckling i sin konst, att det är otänkbart att af hela folket fordra sådan; måste vi icke erkänna, att vårt kuperade land mera än något annat erbjuder tillfälle till personlig tapperhet, rådighet, mod och säkerhet, som endast genom längre öfning och vana kan förvärfvas?
Om vi också vilja bygga vårt försvar på en så beskaffad vapenöfning hos folket, Den 7 Maj e. m. 123 måste vi dock förutan denna folkbeväpning hatva en armé, sorn kan utgöra typen för densamma, som kan föregå den med exempel och vara tillräckligt stark att stöda den.
Om vi nu förstärka stammcm så, att den uppgår till 50,000 man, så, ehuru jag visserligen erkänner, att denna armé icke kan vara tillräcklig för att möta Rysslands öfverlägna skaror, är dock denna styrka dubbelt större än 25,000 man och, sammansmält med den öfriga armén, skall den kunna utgöra en tillräcklig kärntrupp, omkring hvilken beväring och folkbeväpning kunna sluta sig.
Man har sagt, att de olika grunderna för tillkomsten af armén, den indelta och den nu ifrågasatta förstärkningen af 25,000 man, skulle verka försvagande på det hela.
Om så vore, skulle äfven beväringen och indelta armén verka försvagande på hvarandra, ty de äro utgångna ur helt olika grunder.
Dessa frivillige, eller förstärkningen, skulle bland beväringen och indelta armén hafva sina bekanta, vara med deni jemnåriga, just utgöra den förmedlande länken dem emellan; och jag kan således icke föreställa mig annat än, att de skulle verka välgörande.
Att åstadkomma en fullt identisk armé, är omöjligt.