Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu vill man deromot göra åboen till kärande; men detta tror jag både vara oformligt och ett farligt prEejuclicat, då deraf skulle följa, att alla Landtbönder, som besitta Kyrko- Krono- eller Frälsehemman, genom anspråk af Skatteköp, kunde sätta äganderätten ifråga, i hvilket fall bevisningen komme att åligga Hemmansägaren, som icke alltid torde hafva lika fullkomliga åtkomsthandlingar, som Kyrkorna i Halland.
Emot så sakrika och snillrika skäl, som Herr Crusenstolpe anfört, äger jag intet att anföra.
I anledning af Friherre Wrangels yttrande, att jag gjort mig mycket besvär med saken, får jag bekänna, att detta verkligen varit förhållandet, emedan jag trodde mig böra i grund känna de saker, vid hvilkas afgörande jag vågade tillåta mig att fordra afseende å mina tankar — mina anföranden.
I afseende på de Trippiske godsen, om hvilka man sagt det hafva varit uttryckligen stadgadt, Den 10 September f. m. 9‘ att Kronan dertill hade städselrätt, får jag uppläsa ur Ridderskapet och Adelns Protocoll vid Riksdagen 1809 och 1810 följande af Drottning Christinas eget Köpebref: ”Altså håfve
Nij — vehlat i ”nåder tillslå och försälja; — — — Eftersom och i kraft af detta Vårt öpna Bref ”Nådigst sälje och till Kjöpe uplåte be”mälte Adrian Tripp, hans Hustru och Arfvingar, desse efterskrefne
Väre och Kro”nans Gods uti bemälte Provincie Hallands ”och Warberg
Lähn, dy afhände ”Vij Oss Väre efterkommande Konungar ”och Sveriges Krona mehr ofvanberörde ”Godts och Lägenheter och tillägne dera ”mehr förberörde Adrian Tripp, hans Hustru och Arfvingar med Haus, Åker.Ängt, ”Skogsmark, Fiske och Fiskvatten, Ström”mar, Quarnar och Quarnställen, Torp och ”Torpställen, samt alla andra pentinentier
Sch till ägor i våto och torro, närby och ”fjerran, intet undantagande af allt det, Som därtill lyder medh rätta af ålder le”gat häfver och lagligen tillvinnas kan, att ”nyttja bruka och behålla till evärdeligt ”ägo, samt alodialt och oconditionerat Fräl”se, alldeles såsom vorå trogne Mann och ”undersåtare af Ridderskapet och Adellen, ”uti mehr bernalt Provincie Hallands de”ras vällfånge ägendom och frälse
Godts ”efter privillegiernes lydelse och innehåldt ”innehafva och besitt ja” — 9 2 Den 10 September f. m.
I afseende på Friherre Wrangels yttrande om Mantalsränta», såsom bevis att Hemmanen tillhörde Kronan, får jag åter åberopa ett KammarCollegii Extract af den så kallade Undervisningen för Halland, sorn jag erhållit, officielt undertecknadt, och under Bilagan Litt.
A. bilagdt mitt förra yttrande.
Det innehåller om tillkomsten af denna Mantalsränta, eller den så kallade Terminskatten följande: ”Hooks och Tondersjöö Härader Fol. ”179.
Terminskatten eller ovissa räntan är ”af desse Härader A:o 1648 d. 6 Martu ”beviljat att betala af hvart hemman förlitan af Gl.
Frälset” (sorn beviljade en särskild så kallad Kongsskatt) ”20 Dal. 0. s. v.”
Detta var således, som jag redan förut visat, en gärd beviljad utan afseende på äganderätten till hemmanen.
I afseende på hvad Herr Cederskjöld yttrat om ingressen till mitt anförande, bör jag nämna, att jag hvarken kunnat eller velat imponera, men att jag likväl ansett mig böra begagna den enskilta kännedom jag. ägde om saken, och hvarigenom jag erhållit rätt att förklara, hvilka tillstyrkanden voro gifne.
Den man, som gifvit dessa tillstyrkanden, har under sin långa offentliga bana alldeles icke skytt eller skyr det ansvar, vare sig moraliskt eller juridiskt, sora bans handlingar kunna påkalla.
Mitt yttrande ■ var för öfrigt icke, att denna fråga här ej kunde blifva öfverlägguingsämne; men - Den io September f. m. hvad jag ansåg stridande mot go §., var det tillägg i Betänkandet, att de i Adrninistratif väg vidtagna beslut icke skulle lägga något hinder i vägen för annan behandling.
I afseende på förekommande af Presternas obehöriga disposition af dessa hemman, får jag nämna, att frågan är om Kyrkornas, icke om Presternas, rättighet, hvarom ingenting talas i Carl XII:s instruction.
Det är i alla fall öppet lemnadt, om någon tilltror sig kunna bestrida Kyrkornas äganderätt, att göra det i laglig ordning.
Då jag med handlingar visat, huru Kyrkorna allt ifrån reformationens lid obehindradt af Lagstiftningen utöfvat denna slädselrätt; då man icke ens varit i stånd att framlägga ett enda document, att dessa hemman någonsin varitbortstadda af Kronan , och då sjelfva den act, som utgör föreningsbandet mellan denna provins och Sverige, stadgar, att städselrätten tillhör Kyrkorna; så tror jag mig kunna förblifva vid min anhållan om afslag å Utskottens Betänkande.
Jag kan ej återhålla min förundran öfver det lifliga deltagande denna fråga väckt inom Högv.
PresteStåndet, enligt hvad reservationerne utvisa, och öfver det nit, hvarmed den här af en värd Ledamot blifvit förfäktad.
Kan orsaken dertill sökas uti ett oegennyttigt intresse för Kyrkans, för Religionens bestånd?
Denna fråga, hvars 94 Den 10 September f. m. besvarande vore afgörande, kan besvaras med en annan fråga:
Är Christendomen öfverallt i fara, hvarest inga Kyrkohemman finnas?
Fruktar man alt Herrans tempel uti Halland skola nedramla, om de derstädes ej äga något mägtigare yttre stöd, än uti de öfriga delarne af fäderneslandet?
Kan det upplysta
Ståndet bygga sin egen och sin saks ära och bestånd på, uti ordets egentliga bemärkelse, jordiska grundvalar?
Jag kan ej antaga, att Hallands Presterskap hyser ett så ringa förtroende till sin egen andeliga kraft och styrka.
Uti Folkets moraliska karakter ligger den säkraste borgen för Kyrkans bestånd, och Presterskapet saknar ej medel, att i detta afseende befrämja sin goda sak.
Men den tid är förbi, då fördom och vidskepelse kunde tagas i beräkning såsom mägtiga bevekelsegrunder, för att förmå den enfalldiga att offra på en inbillad eller förfalskad helighets altare.
En bland Reformationens största välgerningar var, att de naturens rika skatter, hvilka voro ämnade till oräkneliga menniskors uppehälle, förädling och lycksalighet, men hvilka en missförstådd fromhet öfverlåtit åt sysslolösheten, åt vanhäfd, ja, mången gång åt vekligheten och lasten, att dessa naturens rikedomar blefvo återförde till deras naturliga ändamål.
Man läser, uti Utskottens Betänkande bland resevationerna, följande:
Den jo September f. m. 9$ ”Under loppet af alla förändrade tid— ”skiften hafva Halländska Kyrkorne både "af Danska och af Svenska Regeringar blif”vit orubbligt tryggade vid äganderätten, ”till sina Kyrkohemman.
Om någon gång ”senare tiders lättsinnighet velat fråntaga ”Kyrkan hvad forntidens fromhet gaf hen”ne, då har den värnlöse öfverlåtande och ”förtröstansfullt slutat sig intill Styrelsen, ”och har aldrig blifvit ställd utom det ägan”derätts skydd, som samhällsfördragen garanterat.
Genom flera Beslut, Resolutio”ner och Utslag, äro Halländske
Kyrkorne ”tryggade vid deras ifrån urminnes tider ”utöfvade städselrätt.”
Såsom motstycke till denna sentimen» tala målning af forntidens fromhet, och af sednare tiders lättsinnighet, som med den förra någon gång vågat sig i strid; torde man få erindra om den vigtigaste epoken uti fosterlandets häfder.
Det gifves, mine Herrar, ingen Prest i Sverige, ingen Lärare, ingen så obetydlig Skolmästare eller Barnalärare, att det icke är hans ovilkorliga åliggande, att meddela sina lärjungar hufvuddragen af Gustaf I:s förtjenster örn fäderneslandet, i synnerhet hvad religionen beträffar.
Uti sjelfva läroboken för Folkets religionsbildning, uti vår Cateches, finnes denne store Konungs namn bland dem, åt hvilka historien invigt vördnadens och tacksamhetens offer; emedan de väl - 90 Den io September f. m. görande inverkat på religionens öden.
Men den mest lysande punkten uti denna Konungs historia, den, från hvilken liela hans politiska lefnad hämtar sin högsta glans och ära, är Riksdagen uti Westerås 1527.
Hvad der tilldrog sig, lefver, sorn jag hoppas, äfven hos Presterskapet, uti ett för tacksamt minne, för att här behöfva upprepas.
Men Bönderna förde der ett annat språk, än man nu varseblifver uti återhållsamma anspråk och beslut.
Sedan Rådet och Biskoparne tillkännagifva, att de ej kunde medgifva de reductioner af Kyrkogods och Presterliga rättigheter, hvilka Konungen fordrade, men hvilka Presterna påstodo endast berodde på Påfvens begifvande; sedan Konungen derefter högtidligen förklarat: ”då vilja vi icke längre vara "eder Konung;” sedan han under de 3:ne derpå följande Hagarne varit förgäfves bestormad af det förlägna Folkets böner, att han åter måtte infinna sig på Rikssalen; — förklarade Bönderna, att örn de höge Herrarne och Biskoparne ej ville foga sig efter Folkets önskan, så visste
Bönderne andra medel att bringa dem lill raison; hvarefter Svea Rikes Ständer, på knä, åter emottogo sin Konung.
Hvad som i
Hög grad måste förundra mig oeh alla deni, sorn lemnat någon uppmärksamhet åL den historiska forskning och för - Den 10 September f. m. 97 förfarenhet, hvaraf så väl reservalionerne, sorn en värd Ledamots yttrande härstädes bära tydliga spår, är att den enkla och naturliga reflexion kunnat undfalla dessa Herrar: hade Skåne, Halland och Blekinge varit Svenska provinser uti Gustaf I:s tid; så hade nog denne Konung besparat oss tvisten om de Halländske Kyrkohemmanen.
Man har sagt, för att ådagalägga, det dessa hemman ej äro Krono, att då någon gång Kronan disponerat dessa hemman, har hon endast åt andra öfverlålit Jordeboksräntan; att hvad Kronan sålunda ej kunnat öfverlåta, har Kronan ej ägt.
Härvid borde man märka, att deraf, att
Kronan icke har öfverlåtit full äganderätt till dessa hemman, följer alldeles icke, att Kronan ej kunnat göra en sådan öfverlåtelse.
Sådan klyfning af äganderätt till jordegendom, hvarigenom Kronan bibehåller den egentliga äganderätten, men åt annan man öfverlåter räntan, framvisar vårt Kameralverk uti, snart sagdt, oräkneliga exempel.
Men denna distinction är bär öfverflödig; så vida än i denna dag
Trippiska arfvingarne innehafva 20 mantal af dessa hemman med full äganderätt; i stöd af Kronans öfverlåtande af denna äganderätt på Adr.
Tripp under Drottning Christinas regering. 4i H. 7 93 Den 10 September f. m.
Man har sagt: hvad kan allmogen bättre önska, än att blifva Kyrkans och Pastorernas bönder?
Hvad bättre allmogen önskar, vet elen väl bäst sjelf, och har tydligen låtit förstå det.
Hurudana husbönder Kyrkorna och Presterna ämna blifva, det veta de väl också bästsjelfve, och hafva äfven tydligen låtit förstå det.
Ty en half tunna hälften råg och hälften korn, utom alla andra vanliga onera, i årligt arrende för hvarje geometriskt tunneland, uti en af Sveriges ofrugtbaraste provincer, är väl något högt tilltaget, om också dessa spannemålssorter voro de, hvilka orten allmännast producerar; men då ortens förnämsta säd lärer vara hafra, så förefaller den misskundsamhet, hvaraf man berömmer sig, ännu mera tvåtydig.
Det är hufvudsakligen arne principer, jag här skulle vilja göra gällande; sedan skulle man, så mycket man ville, få orda om gammal häfd och gammal fromhet.
Halländske allmogen skulle väl ändå, såsom fria män, få sitta qvar på sina fäders jord.
Den första af dessa grundsatser hämtas ur 57 §.
RegeringsFormen , der det heter t ”Svenska Folkets urgamla rätt, att sig beskatta, utöfvas af Rikets Ständer vid all”män Riksdag.”
Om nu ett Kronohemman, genom odlingar och omsorgsfull skötsel, förbättras, så höjas ej derföre de en gång för alla genom skattläggningen bestämda
Den io September f. m. afgifterna för brukande-rätten.
Denna rätt går i handel och vandel man och man emellan, köpes och säljes; och den idoge innehafvaren ser derigenom sig försäkrad om ersättning för den kostnad och det arbete, lian på hemmanet nedlagt; utan att befara några andra ökade bördor i och för sin förkofran, än deni, hvilka Rikets Ständer såsom bevillning sig frivilligt åtaga.
Men huru går det med denna fria beskattningsrätt, om hemmanets innehafvare uti dess förbättrande endast ser ett medel för Kyrkorna, alt ur hemmanet utpressa högre afgifter?
Förgäfves skall man invända, att sådant är äfven fallet med enskildtes landtbonde!’ i allmänhet.
De hemman de innehafva gå dock, genom köp, i handel och vandel; Kyrkohemman skulle aldrig kunna säljas.
Den andra principen ligger uti reformationens idé, som består uti en evigt fortgående utveckling och förädling af alla religiösa och medborgerliga förhållanden.
Reformationen var ej en isolerad historisk handling.
Den fortlefver, utgörande sjelfva väsendet af den nyare historien, äfven uti sådana Stater, der den till namnet och de yttre formerna ej vunnit insteg.
Den fortgår genom sekler och • öfver verlden, så länge mensklig kultur går framåt och i denna mening måste vi hoppas, att ännu sit 4iH.
7* ioo Den io September f. m. ter Gustaf Wasa på sin thron.
Meri hvad är väl mindre protestantiskt, hvad är väl mindre uti Reformationens anda, för att ej säga, mera rakt stridande deremot, än alt vilja lägga en hel menighet, af flere iooo medborgare, under Kyrkornas herravälde?
Ett sådant företag skulle väl knappast den djerfvaste congregation uti något Catholskt land hafva vågat, och likväl sker det uti Gustaf Wasas fädernesland, 3oa år efter Westerås Riksdag!
Slutligen måste jag erkänna, att jag ej inser den ringaste förmån för Presterskapet eller Kyrkorna, uti att på detta sätt bringa nöd och elände öfver flera iooo oskyldiga menniskor.
Presternas smörräntor och öfrige inkomster af hemman lärer väl ingen vilja fråntaga dem; och blifver det icke alltid försatnlingarnes skyldighet att bygga och underhålla sin kyrka?
Vi hafva under denna Riksdag sett Ständerna besluta, att hos Konungen anhålla, det hvarje inom församlingen boende arbetsför mansperson skall åläggas att i sådant arbete deltaga.
Öfverallt ser raan det ena templet herr liga re än det andra resa sig genom allmogens villiga händer, öfverallt utgöra dessa tempel bondens ära och stolthet. lian älskar sin kyrka, såsom sin egen hydda; han vördar henne såsom Iierrans hus.
En passande förmaning påtvingar sig här ovilkorligen mitt minne: ”Görer ej milis Den io September f. tn.
101 ”Fajers lius tili ett marknadshus!” Skall bonden ej hädanefter se sin kyrka, utan alt blifva påmind om sin och sin familjs framtida undergång?
Mine Herrar! min stämma är för svag, mitt anseende för ringa, för att jag skulle kunna fordra efterföljd af milt exempel; men mitt votum är gifvet, då det gäller, att genom RiksStåndens pluralitet upplysa en Regering, som vill göra rätt åt alla, i en fråga, som skall afgöra en hel menighets välfärd.
Jag vplerar bifall å Utskottens Betänkande, Friherre Palmstjerna, Carl Otto:
Efter en så långvarig discussion uti ett ämne, som redan förut varit så nfvcket omtvistadt, skulle man tro att förhållandet hunnit blifva fullkomligen utredt; men jag tillstår, att jag icke finner det vara så.
Vi hafva sett, att före Riksdagen ämnet blifvit behandladt först i en StatsExpedition, och sedan i en annan, och vi hafva under Riksdagen sett begge åtgärderne underkastade anmärkning inför ConstitutionsUlskottet; vi hafva sett Konungens Befallningshafvande den ena gången gifva ett Utslag, som är tvärtemot ett föregående i samma sak; vi hafva sett KammarCollegium finna skäl att ändra della Konungens Befallningshafvandes Utslag, men Konungen deremot finna skäl att gilla detsamma, och att gifva 102 Den 10 September f. m. en resolution ratt stridande emot en 2 år förut gifven, i samma ämne, och på grund af samma handlingar.
Brefvet 1819 föres k lifver, att sådana hemman, till hvilka Kyrkorna na hafva Städselrätt, icke kunna till Skatte försäljas, eller Kyrkorna från Städselrätten skiljas, så framt icke visas kan, att Kyrkorna en sådan dispositionsrätt, sedan Danska tiden, obehörigen sig tillegnat; och bevisningen är således gjord beroende af förhållanden, som genom tidernas längd och sakens natur måste vara ganska invecklade.
Men då flere tusende personers välstånd beror häraf, och Ständerna fått tillfälle att inhämta ett sådant förhållande, skulle jag för min del tro det vara Representationens skyldighet att begära den mest grannlaga och försigtiga procedure för framliden; och då lärer ingen kunna bestrida, att det säkraste sättet i sådant fall är, att anlita Domaremagten, som har sig ålagdt att pröfva och afgöra alla frågor, hvilka erfordra det noggrannaste bedömandet af äganderätten.
Att antagandet af Utskottens förslag derjemte är en Rikets Ständers rättighet, vore alldeles öfverflödigt att nämna, såvida man icke sökt taga 90 §. till hjelp, för att bevisa motsatsen.
Jag kan för min del ej finna denna §. bär vara tillämplig, enär senare delen af Utskottens tillstyrkande blott har för afsigt att uttryckligen bestämma, det de redan i administrativ väg Den io September f. m. io3 vidtagne beslut icke må åberopas såsom hinderliga för en deraf oberoende pröfning i tvisteväg af äganderätts frågan, det vill säga de ägandcrättsfrågor, hvilka Utskotten näst ofvanför nämnt , eller sådane, som framdeles kunna yppa sig.
Jag tror ock, ‘ att Ständerna hafva en otvifvelaktig rätt att blanda sig i saken, då frågan är om Kronojord, för hvilken åboerne ej äga någon talan; och jag kan ej finna, att Utskottens förslag lemnar åboerne en sådan talan, ehuru en värd Talare trott, att de derigenom skulle berättigas, alt i orätt ordning uppträda mot Presterskapet och Kyrkorna.
Jag hemställer om åboerna uti Betänkandet eus iiro nämnda, och huru åboen skall kunna blifva part uti ensak, som endast angår Statens rätt.
Deremot måste man erkänna det vara Ständernes både rättighet och skyldighet, att i afseende på försvaret af Statens egendom och flere tusende medborgares välfärd söka garantier, de största vårt Statsskick erbjuder, för en rättsenlig behandling af saken; och dessa ligga bos Domaremagten.
Utskottens förslag innehåller blott, att då fråga yppas om skatteköp å Kyrkohemman i Halland, bör, innan denna fråga af de administrativa myndigheterna afgöres, i Domstolsväg pröfvas, om Kyrkan eller Kronan har äganderätt till del ifrågakomne hemmanet, och denna sak synes mig så enkel och så öfverensstämmande med det enda för mig Den io September f. m. fattliga begrepp om rätt och orätt, att jag, till följd af samma opinion, som legat till grund för min röst inom Utskotten, i förening med de mest giltiga Statsekonomiska skäl, ej kan annat, än tillstyrka bifall lill Utskottens Betänkande.
Bästa beviset för svagheten af de skäl mina motståndare anfört, är just, att för tillvägabringande af Åboernes rätt till Skatteköp måste man tvärtemot all Lagprincip på förhand förordna om ovilkorlig! anställande af Rättegång, dervid man insmyger en helt egen Rättegångsordning, i det man ålägger Kyrkorne alt, ehuru Svarande Parter, bevisa sin rätt, och Kronan ett Ombudsmanskap för Aboerne.
Äfven med äfventyr att få se Jan Bengtsson och Ola Hansson, med deras fruktansvärda anhang på Riksdagen i Westerås, vara i antågande, hvarför en värd Talare yttrat någon farhåga, kan jag icke underlåta att försvara Kyrkornes rätt, samt förnya min begäran om proposition' till afslag af Betänkandet; och jag anhåller derjemte på förhand om Votering, i händelse pluralitetens mening, i enlighet med min, derförutan ej kan utrönas.
Då endast 2:ne Talare yttrat sig till Kyrkornas fördel, men flere till Åboernas, anser jag öfverflödigt upptaga Ridderskapet och Adelns tid med Den io September f. m. io5 vidare yttrande i sjelfva hufvudsaken, hälst jag förmodar, att något hvar redan stadgat sin öfvertygelse i ämnet; och jag vill derföre blott tillägga några ord, i anledning af Herrarne af Billberghs och Rosenblads senare anmärkningar.
Den förstnämde har trott, att Frälsehemmans Åboer med samma skäl kunde göra anspråk på Skatteköp, som man nu vill lemna Kyrkohemmans Åboer en sådan rätt.
Jag bekänner upprigtigt, att om Frälsehemmansägaren i sådant fall icke kunde styrka sin äganderätt med behörige Handlingar, anser jag största skäl vara förhanden, att låta rättvisan-hafva sin gång, och att äganderätten underkastades en laglig undersökning; och jag tvekar icke alt uttala denna min öfvertygelse, ehuru mången ägare af Frälsehemman deraf möjligen kunde uppskrämmas att icke biträda min mening i förevarande ämne; men uti ett så upplyst Stånd, som detta, hoppas jag, att ingen skall låta annat än billighetens och rättvisans fordringar inverka på * dess beslut.
Herr Rosenblad har, såsom det synes, funnit sig träffad af min yttrade beundran öfver hans visade arbetsförmåga och nit i denna sak.
Men han har häruti haft orätt, ty mitt yttrande innefattade mera ett beröm, än ett klander.
Jag erkänner uppriktigt, alt jag icke gjort mig den mödan, som Herr Rosenblad, i afseende på samlandet af documenter, och det äfven af orsak att io6
Den 10 September f. m. jag icke haft så många Handlingar att tillgå; men emellertid tror jag, att de documenter, jag förskaffat mig, skola befinnas lika kraftiga, om icke kraftigare än de, som å motsatta sidan blifvit framdragne.
De äro Danska, och jag har velat bespara Ridderskapet och Adeln afhörandet af deras uppläsning; men om det erfordras, anhåller jag, att någon mera skicklig än jag uti Danska språkets läsning mätte åtaga sig det; ty sjelf är jag härutinnan mindre bevandrad och skulle säkerligen ofta stappla, hvarigenom uppläsningen troligen skulle blifva på en gång mindre behaglig och utan ändamål.
Att dessa Handlingar äro fullkomligt autentika, är likväl säkert, oell de äro äfven efter min tanka s§ grundliga, att de ensamt äro ‘ tillräcklige att bevisa den satts jag här drifvit.
Den ena innehåller svar på en i Norrige framstäld fråga i enahanda' ämne, och resultatet deraf utvisar, att Kronan ensamt haft städselrätt till de ifrågavarande Kyrkohemmanet!; den andra Handlingen är ifrån Dannemark och något vidlyftigare, samt den tredje, ett bevis på autenticiteten af Lunds Landabok.
För öfrigt anser jag mig böra förklara, att då jag talar i denna sak för Åboerne, sker det emot min egen fördel; ty i samma stund Utskottens Betänkande b ifa lies, och min önskan i delta afseende blifver uppfylld, komma följderna alt drabba mig hårdt, genom ökade bidrag från mina hem - Den 10 September f. m. nian i Halland till Kyrkobyggnader och flera andra onera.
Det är således blott rättskänslan, som uppmanat mig att här tala för Åboeruas rätt; och jag skulle verkligen anse mig hafva varit ganska olycklig i min framställning, om det icke lyckas mig att öfvertyga Ridderskapet och Adeln om billigheten af bifall till Utskottens Betänkande.
I anledning af Herr Rosenblads yttrande, att alla de skäl, som å min sida blifvit anförde, varit svaga, får jag blott förklara, att jag i sådant fall finner förhållandet oss emellan fullkomligt reeiprokt; i samma mån som jag är öfvertygad, att Åboernes rätt är bättre än Kyrkornas, och att autentika Handlingar gälla framför ombytliga åtgärder af en godtycklig Regering.
Jag anhåller derföre ännu en gång om bifall till Betänkandet.
För alt yttra sig i denna fråga, fordrades det rätteligen att hafva genomgått densamma med en sådan noggrannhet och omständlighet, som Herr Rosenblad.
Jag kar ej haft tid dertill, och jag hade således ämnat iakttaga tystnad.
Men då en Ledamot här tyckes yrka, att bevisningens grundlighet berodde icke på de skäl en eller två Ledamöter anfört, utan på Talarnes antal, bar jag ansett mig böra öka det, på ena sidan, åtminstone till tre.
Hvarje ämne, som underkastas rådslående Folkförsamlingars öf - io8 Den io September f. m. verläggning, bör efter rein tanka förut vara så utredt, att man bar säkra facta att stödja sig på, och att den enda fråga, sorn återstår att afgöra, är, huruvida man anser den ena eller andra grundsatisen bättre eller sämre.
Skulle man här ingå i pröfning af Handlingars giltighet och bevisningens fullständighet, så inträdde vi på domaremagtens område.
Jag hemställer således, om denna sak kan anses klar och vara af beskaffenhet att i RiksStånd, afgÖras, då vi här bort å ena sidan Recesser, Jordeböcker, Landaböcker med flere Handlingar åberopas såsom fullgiltige, och å den andra till deras trovärdighet bestridas.
Hvilkendera skall man förlita sig på, då sjelfva Handlingarne icke kunna här framläggas till granskning af en hvar?
Vi befinna oss i samma ställning, som åhörare vid en Domstol, där muntlig Rättegång äger rum.
De afhöra sakförarnes skäl å ömse sidor, men de kunna icke fatta något domslut, emedan de icke se handlingar och bevis, hvilka Domstolen allena till pröfning föreläggas.
Just till följe af delina bristande pröfning af Handlingarne, blir det oss omöjligt att här fatta ett beslut, grundadt ej blott på tro, utan på sakkännedom.