Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att ordna skutsningsskyldigheten länsvis eller genom landstingen blir aldrig fullt tillfredsställande; man kan visst derigenom komma till en jernnare fördelning af dess kostnad, men härvid kommer man i kollision med principer, som äro ytterst ömtåliga att beröra, såsom t. ex. vidden af de hemmans skyldigheter att deltaga i ifrågavarande kostnad, hvilka aldrig sedan århundraden delat detta onus — andra att förtiga.
De ledamöter af detta hus, hvilka, liksom jag, ega skjutsskvldig jord, känna nogsamt tungan af nu berörda onus.
Det är i allmänhet mindre den kostnad det medför eller de utgifter det kräfver, än fastmera känslan af det förödmjukande, det förnedrande i denna personella servitut, som kräfver rättelse, och som aldrig lägger sig till hvila förr än denna rättelse är vunnen.
Hvad inverkan skjutsskyldigheten har i moraliskt hänseende, huru den leder de skjutsande till samqväm, under deras väntan på skjutsen, samqväm, som ofta föranleda liderlighet och dryckenskap, är i tal och tryck så mycket framhållet, att jag derom ej behöfver orda.
Skjutskyldighetens skadlighet i statsekonomiskt hänseende är lika behjertansvärd.
Tvånget att för utgörande af detta onus hålla hästar, tvingar för underhållet af dessa dyra och dyrfödda kreatur att med dem något på mellantiderna förtjena.
Till denna förtjenst uppsökes då antingen foror, som draga fodret och spillningen från hemmanet, eller ock skjutsa.
Häraf kan man finna skälet till önskan hos vissa orters hemmansegare, att ej entreprenader må upprättas, men låt dem slippa hålla hästar, Den 19 April.
341 låt dem använda oxar till hemmanets bruk och skötsel och ej utmagra sin jord eller förstöra sig sjelfva och sin tid med att ligga på landsvägarne med sina dragare, skola snart de goda följderna deraf visa sig, och sällan, örn någonsin, får man höra en bonde, som en gång kommit ifrån skjutsonuset, vilja vända tillbaka till detsamma.
Genom den hvarje resande tillkommande rättighet att genast bekomma bäst, motarbetas ock diligensers införande; här måste, snart sagdt, för hvarje resande utgå en häst och en karl.
Ser man huru i utlandet postdiligenserna med en karl och 3 å 4 hästar fors'a 5, 6 å 7 resande och än mer de s. k, Stellwagen, der en karl och 3 å 4 hästar skjutsa ända till 10 resande, kan man finna huru genom ett ändamålsenligt ordnande af skjutsförhållandet man kan spara både arbete och tid, äfven i detta fall.
Den enda fullt tillfredsställande lösning af denna för vårt land och för vårt jordbruk så vigtiga fråga blir endast den, som föreslogs af förliden riksdags sammansatta lltsk. — eller att betrakta resandes fortkomst som ett Statens ändamål, hvilket ock af Staten ensamt bör upprätthållas.
— För vinnande af detta mål får jag vördsamt anhålla om återremiss af Betänk:t.
Enär jag vid flera före gående riksdagar yttrat mina åsigter i detta ämne, torde min ställning till den förevarande frågan ej vara R. o. A. obekant.
Lika med den siste talaren anser jag, att skjutsbördan bör lyftas ifrån jordbruket; men jag är af olika tankar med honom, rörande bästa sättet att komma till detta mål.
Jag får nemi. bekänna, att jag tillhör deras antal, hvilka, när de hafva målet klart för sig, endast försigtigt och med måttliga steg framgå deremot, synnerligast när det är aflägset och stora hinder möta för dess uppnående.
Vid föregående riksdagar har jag erfarit, att det är omöjligt att åtminstone inom detta hus åstadkomma en majoritet för ett beslut i det af den siste talaren påpekade syfte, nemligen skjutsbestyrets omedelbara öfvertagande af Staten.
Jag har äfven tvekat, huruvida en så genomgripande förändring nu vore lämplig, emedan jag fruktat, att tillräckliga medel dertill icke lätt skulle kunna beredas, ehuru jag medger, att förhållanden på sednare tider inträdt, hvilka vållat, att kostnaderna nu ej behöfva blifva så afskräckande som tillförene.
Till hvilket belopp kostnaderna komme att stiga, är svårt att på förband beräkna; men till undvikande af en allt för hastig öfvergång finner jag det lämpligast, att nu taga sin tillflykt till ett förmedlande förslag.
Uti min motion har jag antydt, att jag anser det rätta vara, att de resande sjelfva betala skjutsen, en princip, hvars riktighet och tillämplighet vid sista riksdagen erkändes endast med afseende å ny skjutsinrättning å farväg, äfvensom vid jernvägs- eller kanalstation.
Min väsendtligaste anmärkning emot Utsk:ts Betänk, är, att denna princip der synes vara alldeles underkänd; ehuru jag visserligen icke tror, att detta varit Utsk:ts mening.
Men om det förevarande Betänk:t 342 Den 19 April. antoges oförändradt med den lydelse, LJlsk:t deråt gifvit, fruktar jag, att den nämnda principen ej ens vid de nya skjutsombytena kominer att hädanefter tillämpas.
Jag vill derföre redogöra för, huru jag tänkt mig, att denna brist lämpligast skulle kunna alhjelpas, en brist, hvilken, enligt hvad jag förmodar, härrör endast af ett förbiseende från Utsk:ts sida.
Enligt hvad jag hört, skall det förevarande Betänk:t hafva blifvit af två Stånd bifallet och af det tredje återremitteradt.
Jag anhåller emellertid att af flr Gr. o. Landtm, erhålla upplysning, huruvida från Med-Stånden något protokollsutdrag ankommit, hvaraf kan inhemtas, huru dermed sig förhåller.
I ani. häraf tillkännagaf undertecknad, att förevarande Betänk. blifvit i dess helhet bifallet al Preste- och Borgare-Stånden, men återremitteradt af Bonde-Ståndet.
Vid det förhållande att Betänk:t är af två Stånd bifallet, fruktar jag, att en återremiss icke skulle leda till ett af mig önskvärdt resultat.
Jag tror nemligen, att då Utsk:t finner sin åsigt biträdd af två Stånd, skall det lägga de öfriga Ståndens mening åsido och ånyo framlägga sitt förslag oförändradt.
Då man således med säkerhet kan antaga, att en återremiss icke skulle leda till någon önskvärd åtgärd, så vida man icke vore fullkomligt öfverens om den rigtning, hvari en förändring borde vidtagas, tror jag det vore lyckligast, om man nu kunde förena sig om ett förmedlingsförslag, hvars antagande vid denna riksdag torde vara så mycket mer af behofvet påkalladt, som man nu för något så när drägligt pris kan få, hvad man längre fram sannolikt kommer att få betala vida dyrare.
Uti första mom:t å sidan 13 tillstyrker Utsk:t: »att R.
St:r måtte hos K. M:t i underdånighet anhålla, att K.
M:t måtte täckas å alla skjutsstallen i riket, nemligen der, hvarest entreprenader ej äro inrättade, så snart omständigheterna det medgifva, samt å de öfriga, der entreprenader nu finnas, i den mån de derom ingångna kontrakter tilländagå, låta, så vidt öfverenskommelse derom kan träffas, inrätta entreprenader, med rättighet för entreprenörerne att uppbära en skjutslega af högst 1 rdr 50 öre i stad och 1 rdr 20 öre på landet, hvilken skjutslegas belopp borde genom entreprenadauktionerbestämmas.»
Den väsendtligaste anmärkning jag har att göra emot detta mom. är, såsom jag förut antydt, att det är affattadt i så allmänna ordalag, att det innefattar alla nya skjutsombyten, till och med sådana, som blifvit efter sednaste riksdag inrättade.
För att förekomma detta, har jag tänkt, att man till den förevarande punkten skulle under litt. c foga ett tilllägg af följande innehåll: »att härigenom icke åsyftas någon ändring uti hvad R.
St:r i underd. skifvelse den 2 Dec. 18(53 yttrat, angående sättet för skjutslegans bestämmande vid ny skjutsinrättning å farväg samt vid jernvägs- eller kanalstation.»
Andamålet med detta tillägg är endast att tydligen förklara, att menin - Den 19 April.
343 gen med förevarande mom. icke är att upphäfva den princip, sorn blifvit af K. M:t och R.
St:r godkänd.
I öfrigt har jag emot förevarande mom. a ingen annan anmärkning att framställa, än att jag i öfverensstämmelse med den åsigt, jag uti min motion framställt, yrkar, att skjutslegan vid de gamla gästgifvaregårdarna så väl i stad som på landet måtte bestämmas till högst 1 rdr 50 öre per mil.
Jag tror och hoppas visserligen, att man på många ställen skall lyckas åvägabringa entreprenad under den nämnda summan; men om man erhåller rättighet att bestämma afgiften ända till
I rdr 50 öre per mil, skall det sannolikt endast blifva på högst få ställen, som entreprenad ej kan åstadkommas; och endast på dessa få ställen blifver då Statens mellankomst nödvändig.
Jag kan icke finna någon rimlig anledning hvarför man i städerna skulle vara berättigad till högre skjutslega än på landet, och jag måste derför yrka lik biet i detta afseende öfver hela riket.
Till följd häraf skulle jag önska, att man, till åstadkommande af ett generelt maximum i afseende å skjutslegan, ur mom:t a borttoge orden »i stad och 1 rdr 20 öre på landet.»
Uti inom:t b har Utsk:t tillstyrkt: »att R.
St:r hos K. M:t anmäla, att, der entreprenader icke mot åtnjutande af ofvannämnda högsta skjutslega kunna åstadkommas, utan vederbörande skjutslag nödgas för skjutsbestyrets fullgörande medelst entreprenad lemna särskildt bidrag, skjutslagen då må, eldigt de grunder K.
M:t i sitt nådiga Cirkulär den 24 Januari 1865 stadgat, af statsmedel undfå ersättningsbidrag för hvad de till skjutsens bestridande på sådant sätt nödgas utgifva.» Emot Utsk:ts förslag i detta mom. nödgas jag opponera mig.
Vid sednaste riksdag väcktes (lere motioner i syftning att erhålla anslag, för att dymedelst lätta skjutsningsbesväret för dem, som dermed voro mest betungade; och man lyckades åvägabringa ett R.
St:rs beslut, på grund hvaraf ett reservationsanslag af 100,000 rdr ställdes till Iv.
Mits disposition, lör att användas till lättnad för skjutsningstungan i de lall, der densamma genom entreprenad bestredes eller befunnes särdeles tryckande, Jag protesterade då mot detta beslut, emedan jag ansåg, att man derigenom aflägsnade sig från målet i stället för att komma det närmare.
Också har det visat sig, att vi genom nämnda anslag ej skridit ett tuppfjät framåt.
Uti min förevarande motion har jag föreslagit att R.
St:r, till betäckande af statsverkets andel i kostnaden för skjutsningsbestyrets ordnande medelst entreprenad, måtte anvisa ett årligt förslagsanslag af 200,000 rdr att under fyra år utgå.
Härigenom skulle man enligt min tanke närma sig målet och få den princip erkänd, att Staten bör öfvertaga skjutsningsbestyret.
Härförutan har äfven en motionär i Bonde-Ståndet, Jonas Andersson från Ostergötlands län, begärt anslag, på det nämnde bestyr helt och hållet måtte skiljas från jordbruket.
Han vill således på en gång taga steget fullt ut; jag deremot vill nalkas målet mera sakta och försigtigt, men båda verka vi i enahanda rigtning.
För min del anser jag emed - 344 Den 19 April. lertid det under närvarande förhållanden vara lämpligast att gå en medelväg, hvilket kan ske, om man följer de grunder, som i min motion finnas omnämnda.
Med anledning af den anmärkning, som blifvit här framställd, att det endast vöre den oprivilegierade jorden, som vore underkastad skjutsningsbesväret, får jag erinra derom, att det endast är det s. k. ypperliga fräIset, d. v. s. säterier samt rå- oell rörshemman, som äro från nämnda besvär frikallade, men att deremot det allmänna frälset i likhet med all annan jord är detsamma underkastadt.
Jag tror, att om de talare, hvilka hittills yttrat sig i frågan, hade den erfarenhet uti hithörande angelägenheter, som jag på grund af min embetsställning förvärfvat, så skulle de för visso icke med sådan ifver söka genomdrifva de åtgärder, som af åtskilliga motionärer blifvit föreslagne i syftning, att skjutsbesväret skulle skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten.
För den händelse dessa motionärers mening är, att ifrågavarande besvär skulle skiljas från jorden, dock sålunda, att de resande sjelfva skola betala skjutsens fulla värde, så är det klart, att någon egentligen förökad kostnad ej kommer att drabba Staten.
Men huruvida en dylik åtgärd kan anses lämplig i ett civiliseradt land, det är en annan fråga.
Ar åter de ras mening, att
Staten skall öfvertaga skjutsningsbesväret uti dess helhet och bestrida alla dermed förenade kostnader, så får jag säga, att ett mera opraktiskt yrkande svårligen kan framställas.
Hvar och en, som har någon erfarenhet uti hithörande angelägenheter, inser nemligen, att i sådant fall entreprenadalgifterna svårligen skulle kunna beräknas.
Om kostnaderna skulle drabba Staten, så skulle sannolikt flere entreprenörer slå sig tillsammans för att dela rofvet, och ingen gräns skulle finnas för deras pretentioner.
1 öfrigt skulle en dylik förändring, enligt min tanke, ej medföra någon synnerlig fördel för jordbruket.
Jag är sjelf jordbrukare och betalar ganska dryga algifter till den allmoge, som åt mig besörjer skjutsen; men jag får upprigtig! bekänna, att jag ej har lust att på andra medborgare vältra ett åliggande, hvilket, ehuru det icke egentligen är att betrakta som en grundskatt, dock genom häfd blifvit ett onus, som häftar vid jorden; hvadan jag, när jag köper ett hemman, vet att ett sådant besvär vidlåder detsamma och således måste ställa mina förhållanden derefter.
Jag är dessutom öfvertvgad, att om ifrågavarande åtgärd vidtoges, så skulle jordbrukaren på sin debetsedel få vidkännas lika stora afgifter, som skjutsen i närvarande stund kostar honom, och dessa kostnader uppgå nu flerestädes till så ringa belopp, att man sannerligen kan kalla skjutsningsbesväret en jemförelsevis obetydlig tunga.
Exempelvis vill jag nämna, att uti det mig anförtrodda län uppgå i allmänhet dessa kostnader för ett helt mantal till icke mer än 5 ä 6 rdr.
Den 19 April. 345 Det kan icke annat än förundra mig, att den talare, som i frågan fdrst hade ordet, gjorde sig mödan att bevisa, att skjutsningsbesväret på de sednare åren betydligt förminskats, på grund hvaraf han ansåg, att detta besvär så mycket snarare horde öfvertagas af Staten.
Jag är af en motsatt åsigt och finnér, att just derför att skjutsningsbesväret årligen förminskas och tyngden deraf således ständigt hör för jordbruket blifva lindringare, bör någon öfvergång i detta hänseende tili Staten ej ega rum.
Talaren har vidare omnämnt de nådegåfvor eller allmosor, som Utsk:l föreslagit till lindrande af detta besvär för dem, som vore dermed mest betungade, samt påstått, att dessa nådegåfvor ej till något gagnade, utan att man skrattade deråt.
Om så verkligen är förhållandet, så måtte detta skratt vara ett glädjeskratt, ty om de, som äro af skjutsbestvret mest betungade, erhålla bidrag, uppgående till hälften af det belopp, de för skjutsens upprätthållande erlägga, så tror jag sannerligen ej, att, de äro missbelåtne.
Samme talare har såsom en brist uti Utsk:ts Betänk, anfört, att det beröfvade de nya skjuts-stationerna den rättighet att kunna sätta skjutslega ri öfver det för entreprenörer i allmänhet stadgade belopp, som medgifves uti ett Kongl. Bref af 18(55.
Dermed förhåller sig emedlertid så, att endast för den händelse de nya skjutsinrätlningarne icke kunde åstadkommas utan de gamla skjutslagens ytterligare betungande, Konungens Befh:de erhöll rättighet att efter entreprenad-auktion för en tid af högst två år öfverlemna skjutsningsskyldigheten till den, som erbjöd de billigaste vilkoren, samt att de resande vid dylika skjuts-stationer vore skyldiga erlägga den vid entreprenad-auktion bestämda skjutslega, äfven om denna lega öfverstege det belopp, som vid entreprenader i allmänhet finge uppbäras.
Denna fördel har icke blifvit eller kunnat blifva af Utsk:t borttagen, ty den grundar sig på ett Kongl. Bref.
Det hufvudsakligaste uti den förevarande frågan är åstadkommande af entreprenader, hvilket allt mer oell mer underlättas, i den mån skjutsbesväret minskas.
Också har det under sednare åren visat sig, att lättheten att åstadkomma entreprenader ständigt ökats; och exempelvis ber jag alt få nämna, att inom Stockholms län ej finnes ett enda skjutshåll, der ej entreprenad blifvit inrättad.
För min del tror jag, att Utsk:t gått en rigtig medelväg, då det nu anslagit 125,000 rdr till underlättande af ifrågavarande besvär för de skjutslag, som deraf äro mest betungade.
Hvad beträffar de anmärkningar, som blifvit af den siste talaren framställde, så vill jag nu ej upptaga dem till besvarande, emedan de egentligen endast röra en sednare punkt; utan inskränker jag mig att yrka bifall till Utsk:ts förslag uti den nu föredragna punkten.
Den fråga, sorn nu utgör föremål lör B. o. Ad:s öfverläggning, är en af dem, som för jordbruket äro af alira största vigt, icke blott med afseende å den större 346
Deu 19 April. eller mindre ekonomiska fördel eller olägenhet, hvarmed ifrågavarande onus är för jordbrukaren förenad, utan hufvudsakligen på grund af den ställning, han måste anses intaga till andra klasser inom samhället, så länge detta onus åligger honom.
Att ett personligt tjenstebestyr tynger på den ena klassen till den andras förmån, är nemi. alldeles oförenligt med den grad af utveckling, samhället i närvarande tid nått, och kan icke utur någon synpunkt försvaras, hvarken under ett eller annat förhållande, men allra minst efter det stora steg, som på framåtskridandets bana nyligen blifvit taget, och hvarigenom en större likhet i rättigheter blifvit samtliga samhällsmedlemmar emellan införd.
Det är således nödvändigt att erkänna den under nuvarande förhållanden obestridligt riktiga grundsatsen, att ifrågavarande skyldighet skyndsamligen bör lyftas
Irån jordbruket och öfvertagas af Staten.
Vid realiserandet af denna grundsats måste naturligtvis efter tid och omständigheter lämpade modifikationer iakttagas; men det är omöjligt att i afseende på utförandet uppgöra något förmedlingsförslag, utan att dock på förhand halva fullkomligt utstakat den grund, hvarpå man vill bygga ett sådant förslag och det bestämda mål, hvilket man genom detsammas utförande så fort ske kan bör söka uppnå.
Det tjenar derför till ingenting att söka lösa problemet medelst halfva åtgärder, utan man måste laga steget lulli ut och i allo erkänna rigtigheten af den grundsats, att Staten bör öfvertaga skjutsningsbestyret.
Så länge man ej frångått, att jordbruket ensamt bör draga denna tunga, är det omöjligt att, dåinan uppställer den efter nutidens kraf rigtiga fordran, att Staten skall iilvertaga densamma, dervid låta Staten skaffa in den kraftiga hjelp vid skjutsningsbestyrets ombesörjande, som den måste erhålla, om den tager i anspråk den mägtiga häfstång, som ligger i konkurrensen; ty om man utbjuder skjutshållningen tili den minstbjudande, utan alt dervid vara bunden viii reservskjutsställen, om så sker, och om man på samma gång erkänner den i sjelf rätta principen, att den resande sjelf bör bekosta skjutsens fulla värde, så hr min fulla öfvertygelse, att den ifrågavarande förändringen ganska lätt och utan för stor kostnad lör Staten skall kunna genomföras.
Det har redan visat sig, alt skjutsningsbesväret i ej obetydlig grad minskats, hufvudsakligen derigenom, att diligens- och jernvägsförbindelser flerestädes kommit till stånd.
Hvad särskildt diligensförbindelsen beträffar, förhåller sig också dermed sålunda, att ehuru dess första inrättande var förenadt med ganska betydliga kostnader, genom fordrad hög skjutslega, har den dock sedermera kunnat på ganska billiga vilkor upprätthållas, och det hufvudsakligen derför, att enär behofvet al skjutshästar förpostens befordrande städse inträffar på bestämda tider och under enahanda förhållanden, det har visat sig som en fördel för jordbrukarne att på sådana vilkor åtaga sig att besörja postskjutsen, och härigenom har det varit möjligt att ordna diligensbefordringen med vida billigare kostnad än annars kunnat ske.
Den 19 April. 347
För min del anser jag, att de åtgärder R.
St:r för närvarande böra vidtaga för ifrågavarande ändamål, inskränka sig till aflåtande af en skrifvelse till K. M:t, deruti R.
St:r förklara, att skjutsningsbesväret bör för framtiden lyftas från jordbruket oell öfvertagas af Staten, samt att kostnaden för de resandes befordring bör af de resande sjelfve bestridas.
För den händelse R.
M:t med en sådan skrifvelse och derjemte anhålla, att K.
M:t täcktes till riksdagen framlägga ett lörslag till förändring i ofvannämnda rigtning, så eger K.
M:t uti de redan från Landstingen och Konungens Befh-de i ämnet inkomne förklaringar ett tillräckligt material för att derpå kunna grunda ett dylikt förslag.
För detta ändamål är det särdeles nödvändigt att R.
Sl:r uttala den grundsats, hvilken de anse vara rigtig och derföre böra vid nämnda förslags uppgörande följas; och denna grundsats anser jag böra vara den, som jag ofvan anfört.
Enligt min tanke skulle man handla mycket orätt, örn man ej begagnade sig af den närvarande liden för att på ett tillfredsställande sätt, ehuru med varsamhet, lösa frågan.
Man vet ej hvad framtiden kan innebära; men troligt är, att de för ändamålet nödiga åtgärder inom en ej så aflägsen tid komma att medföra betydligt högre kostnader, än nu skulle blifva fallet.
Jag tror derför, att klokheten bjuder R. o. Ad. att nu ingå till K. M:t med begäran, alt K.
M:t täcktes låta utarbeta och till näst sammanträdande riksdag framlägga ett förslag angående skjutsbestyrets ordnande för framtiden såsom en Statens angelägenhet; och ur denna synpunkt anhåller jag om ålerrerniss af de punkter af Utskds Betänk., hvilka angå gästgifveri-, håll-, och reservskjutsens utgörande af jordbruket; med åliggande för Utsk:t, att uppgöra förslag till en skrifvelse till K. M:t, deruti IL St:r, jemte förklarande, att R.
St:r anse skjulsningsbesväret böra belt och hållet lyftas från jorden och öfvertagas af Staten, samt att de resande sjellve böra bekosta skjutsens fulla värde, anhålla, att K.
M:t läcktes låta utarbeta och till nästa riksdag framlägga ett förslag till skjutsbestyrets ordnande i enlighet med ofvannämnda grunder.
Ehuru jag visserligen delar den önskan, som blifvit af flere1 föregående ledamöter uttalad, att nemligen Staten framdeles skall komma att öfvertaga skjutningsbesväret, en åsigt, hvilken älven finnes uti Utskds Betänk, uttalad, der det heter: »Ehuru Utsk:t, på grund af hvad bär ofvan blifvit anlördt, uttalat den åsigt, att skjutsbördan bör, då omständigheterna sådant medgifva, från jordbruket lyftas» etc., är dock min tanke, att tillräcklig tid mäste lemnäs för en så genomgripande förändring.
M:t med en skrifvelse, deruti R.
St:r uttala den åsigt, att ifrågav:de onus bör aflyftas från jorden, samt anhålla, att K.
M:t täcktes låta utarbeta och för riksdagen framlägga ett förslag i sådan syftning, anser jag ingalunda lämpligt.
Dylika lörsök hafva redan lörut blifvit gjorda, och en komité har till och med varit ned - 348 Den 19 April. satt för att utreda frågan; men några tillfredsställande resulta ter häråt har man ej fått se.
Enligt min tanke skulle man bäst se jordbruket till godo genom att verkställa de åtgärder, som nu blifvit af Utsk:t föreslagne. K. St:r skulle då till K.
M:t framställa enahanda åsigt i frågan, som tillförene blifvit uttalad, och tror jag då, att man bar all anledning att hoppas, att den skall blifva af K.
M:t uppmärksammad.
En så genomgripande förändring, som skjutsbördans ölvertagande af Staten, tror jag endast småningom kan åvägabringas, i den mån jernvägsförbindelser komma till stånd, samt skjutsen allt mer och mer öfvertages på entreprenad.
Ehuru jag visserligen skulle önskat, att Utsk:t, i fråga om skjutsningsbesvärets aflyftande från jorden, ej begagnat sådane ordalag, som att vidtagandet af en dylik åtgärd under närvarande förhållanden vore både betänkligt och olämpligt, anser jag mig dock, på grund af hvad jag här ofvan i korthet anfört, böra tillstyrka bifall till lJtsk:ts förslag i denna punkt.
I motsats till den siste värde talaren, tror jag, att det kunde vara ganska nyttigt, om en skrifvelse i ämnet aflätes till K. M:t.
Vi hafva vid denna riksdag med afseende å representationsfrågan sett, hvad följden kan blifva deraf, att man jemt och ständigt framhåller samma sats, att man nemi. slutligen lyckas drifva igenom den.
Skjutsbesväret är ett onus, icke blott i moraliskt, utan äfven i ekonomiskt hänseende.
Jordbruksnäringen blifver för hvarje år mera nedtyngd af utskylder för fattigvård, väghållning etc. etc., och vid sådant förhållande kan det ieke annat än vara nyttigt, att R. o. Ad. vidhåller sitt beslut vid föregående riksdag och fortfarande uttalar den grundsats, att skjutsbesväret bör lyftas från jordbruket, helst R. o. Ad. dervid understödes af Bonde-Ståndet, som allt sedan 1809 omfattat denna grundsats.
Hr Uggla, Lars Fredrik