Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kunde gerna deruti förenat mig, om jag från början trott att motionens framgång derigenom befordrades och att icke tilläfventyrs ett afslag derå kunde vara att befara.
Jag föresåg följande invändning: — om nemligen en sådan utsträckning borde ske, hvarföre stadna med Danmark?
Hvarföre icke låta åtgärden tillämpas äfven med afseende å Finnland med flere våra grannländer, hvilka äfven ega ett ordnadt myntsystem?
Bör icke i främsta rummet likställighet beredas åt förhållandet emellan de med hvarandra politiskt förenade rikena, enär dessa rikens samband i följd häraf är af helt annan natur, än gemensamheten i affärsförhållanden kan emellan vårt fädernesland och andra grannlandet innefatta?
Den ledande tanken i mitt förslag har visserligen varit en åsyftad lättnad uti myntcirkulationen för Sverige, och kan den mera fullständigt vinnas på det sätt, reservanten yrkat, vore det mig naturligtvis ej emot, utan tvertom, men jag har ansett företrädesvis angeläget att sådan åstadkommes emellan Sverige och Norge, just till följd, dels af dessa länders särskilda förhållande till hvarandra, dels ock af den stora svårighet, som i det praktiska, dagliga lifvet nu sig företer uti alla de närmast riksgränsen belägna provinser, i afseende på Norskt mynts emottagande, enär dess, om än ringa, skiljaktighet från det Svenska vållar osäkerhet, huruvida det kan med skäl vara hos oss gångbart.
Min mening är ingalunda att i uppbörden besagde mynt emottages annat än enligt dess verkliga silfvervärde, och jag vill att detta skall vara allmänt kändt; men med dessa begge vilkor, vore det en verklig välgerning mot hela gränsbefolkningen och långt in i landet, om brödrarikets mynt finge gälla i rörelsen för hvad det är.
I afseende å Danskt mynt åter har jag af personer, till hvilkas utsago jag ansåg mig böra hysa tillit, inhemtat att dylik olägenhet ej af det närvarande förhållandet alstrades, enär besagde mynt kurserade al pari i hela södra Sverige med det Svenska, dervid vi ingenting förlorade, emedan Danska specien är en liten mån mera värd än vår.
Emedlertid och om än sålunda icke alla de samma olägenheter vidlådade Den 13 Juui. bil vidlådado myntförhållandet med Danmark, som med Norge, och jag sålunda trott angelägnast vara att dessa sistnämnda först afhjelpa, nekar jag icke att åtgärden torde framdeles böra utsträckas; dock, och med hänsigt till frågans nuvarande formella skick, finner jag mig vara tacksam för det understöd idéen från flere talare fått, åtnöjandes jag mig med att, på grund af det ofvansagda, anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Hr Tornerhjelm, Rudolf: Frih.
Cederström har motsatt sig ett beslut i öfverensstämmelse med riksdagsfullmägtigen Lönnbergs förslag.
Enligt min tanke borde dock Frilén med glädje se, örn hans motion kunde gifva anledning till ett beslut, som utan tvifvel skulle komma att medföra största praktiska nytta.
Frilen har äfven sagt, att om åtgärden skulle tillämpas med afseende å Danmark, borde den jemväl utsträckas till våra öfriga grannländer.
Dervid glömmer dock Frilen, att myntenheten i de Skandinaviska länderna är densamma, nemi. specien, hvilken till sitt värde i alla tre länderna är i det närmaste lika.
Det visar sig stundom, att silfverstocken i vårt land nedgår.
Detta skulle i icke ringa mån komma att motverkas, om den här föreslagna åtgärden kunde åvägabringas.
Afven den Svenska handeln, synnerligast spaninålshandeln, skulle komma att deraf skörda betydande fördelar.
De personer, hvilka drifva spanmålsaffärer, skulle då kunna emottaga Engelska vexlar ställda på Köpenhamn.
Dylika kunna nu ej släppas ut i rörelsen just till följd deraf, att Dauskt mynt ej eger gångbarhet i Sverige.
Detta förhållande är så opraktiskt och medför så många olägenheter, att jag hade hoppats, att ingen röst skulle på detta rum höja sig emot en förändring i nämnda hänseende.
Mörner framställda anmärkning rörande det formella af saken, så tror jag det vara ganska vanligt, att en motionärs framställning inom Utsk:t undergår förändringar och modifikationer.
Enligt min tanke lägga således våra sedvanliga former ej något hinder i vägen för ett besluts fattande i öfverensstämmelse med reservanten Lönnbergs hemställan.
Af dessa skäl och i betraktande af den praktiska nytta för landet, ifrågav:de åtgärd utan tvifvel komme att medföra, får jag anhålla örn bifall till riksdagsfullmägtigen Lönnbergs förslag.
Jag vill visserligen icke bestrida riktigheten af den formella betänklighet, Gr.
Mörner framH.
V. 41 642 Den 13 Juni. ställt; men jag tror, att om saken är i och för sig god, så kan man i detta fall låta formen vika, synnerligast som man kan sätta tillit till reservantens uppgift, att frågan om åtgärdens utsträckande till Danskt mynt inom Utsk:t föll på allenast en röst.
Den omständighet, att i södra Sverige Danskt silfvermynt temligen allmänt användes i liqvider, är en ytterligare anledning till besluts fattande i syfte, att det efter sitt silfvervärde måtte få emottagas vid uppbörden; ty det är klart, att då en stor mängd af detta silfver finnes hos allmänheten, så utgör det en olägenhet, att nämnda silfver ej vid uppbörden emottages.
Då det ej är meningen, att det Danska silfret skall gälla lika med det Svenska, utan efter sitt silfvervärde, så skulle en icke ringa fördel ernås genom åtgärdens utsträckande jemväl till nämnda mynt.
Mörner uti den af honom framställda anmärkning rörande den formella delen af frågan.
Det är oss alla bekant, att Banko-Utsk:t eger motionsrätt: men denna rätt har Utsk:t vid detta tillfälle ej velat begagna.
Enligt lemnade upplysningar har det emellertid berott på endast en röst, att Utsk:t ej gjort framställning i enlighet med riksdagsfullmägtigen Lönnbergs förslag.
Hvad beträffar sjelfva saken, så synas de skäl, hvilka tala för bifall till nämnda förslag, vara kraftigare än de, hvilka begrunda Frih. Cederströms motion.
Gemensamheten med Danmark är nemi. måhända ännu lifligare än med Norge i afseende å myntcirkulationen.
Då detta är den enda gång, jag hittills varit i tillfälle att ådagalägga sympathier för skandinavism, och ett dylikt tillfälle kanske för mig aldrig mer erbjuder sig, så är jag glad att nu kunna i min mån bidraga till framgången af ifrågavarande förslag.
För min del kan jag omöjligen inse, huru några vådliga följder skulle kunna uppkomma deraf, att den föreslagna åtgärden utsträcktes äfven till
Danmark; tvertom tror jag, att en betydande fördel derigenom skulle uppstå.
Det förhållande, som sålunda skulle uppkomma, saknar ingalunda sitt motstycke i andra länder.
Det är t. ex. bekant, att den Preussiska thalena eger gångbarhet öfver nästan hela Tyskland.
Jag kommer således att rösta bifall till riksdagsfullmägtigen Lönnbergs förslag; och ber jag att få tillägga, att enär frågan kommer att öfverlemna» till Kongl. Maj:t, och således undergå en noggrann pröfning, så torde man deruti kunna se en anledning till den förhoppning, att åtgärder komma att vidtagas i syftning att få de tre
Skandinaviska rikenas silfvermynt med hvarandra öfverensstämmande till skrot och korn.
Den 13 Juni. 643 Gr.
Af diskussionen synes framgå, att fler talet af K. o.
Ad:ns ledamöter anser det vara en obestridlig fördel, att främmande silfver flyter in i landet, oafsedt hvarifrån det kommer.
Deremot har i afs:de å den formella sidan af saken blifvit af Gr.
Mörner framställd en anmärkning, hvilken jag skulle tillerkänna full giltighet, såvida riksdagsfullm:n Lönnbergs förslag afsåg ett definitivt beslut.
Då emellertid nämnda förslag endast afser en skrifvelse till Kongl. Maj:t, så tror jag, att man väl kan öfverse med den brist på iakttagande af formen, som skulle kunna läggas R. o. Ad. till last, för den händelse R. o. Ad. bifölle berörda förslag.
Efter hvad Gr.
Liljencrants anfört behöfver jag ej vara vidlyftig, utan inskränker jag mig till att i allo instämma i de åsigter, som blifvit af honom uttalade.
Jag ber endast att få tillägga, att under de sista 20 åren, då jag nästan årligen besökt
Danmark, har jag erfarit, huruledes anmärkningar der blifvit framställde i anledning deraf, att det Danska silfvermyntet ej är gångbart i Sverige.
Uti Köpenhamn åtminstone emottages åter det Svenska myntet lika med det Danska; sammaledes borde väl, särdeles uti de till
Danmark gränsande Svenska provinserne, förhållandet vara med det Danska myntet.
Genom ett bifall till riksdagsfullmägtigen Lönnbergs förslag skulle vi äfven, synes det häraf, gå våra Danska bröders önskan till mötes.
Sedan ofverläggningen härefter förklarats fulländad, förmälte Hr Gr. o.
Landtm., att under densamma hade yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad och dels bifall dertill med följande förändrade lydelse: »att R.
St:r hos K. M:t i underdånighet anhålla, att K.
M:t täcktes låta utreda, huruvida icke, till fördel för rörelsen och gemenskapen emellan de Skandinaviska rikena, den åtgärd vore lämplig och borde vidtagas, att vederbörande auktoriteter, som hade uppbörd af statsmedel om händer, berättigades och förpligtades att vid uppbörden emottaga hvilketdera landets silfvermynt som helst efter dess rätta silfvervärde samt, om så pröfvas nödigt, till en kommande Riksdag afgifva nådig framställning i ämnet.» Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad, hvarvid svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på bifall till densamma med ofvanomförmälda förändrade lydelse, då svaren utföllo med många ja jemte några nej: och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
644 Den 13 Juni.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Dag-Utsk:ts den 11 och 12 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 60, i ani. af väckta motioner om förändring i stadgandena ang. giftomannarätt.
Utsk:ts å sid. 4 afgifna författningsförslag.
I likhet med åtskilliga af de Hrr, hvilka antecknat sig såsom reservanter emot Utsk:ts förev:de förslag, anser jag detsamma hvarken vara behöfligt eller nyttigt.
Det hufvudsakligaste skäl, som för detsamma blifvit af Utsk:t anfördt, är, att då qvinna vid viss ålder eger råda öfver sig och sitt gods, bör hon äfven vara berättigad att vid samma ålder råda öfver sig i afseende å ingående af äktenskapsförbindelse.
Enligt min tanke förefinnes emellertid en betydlig skilnad emellan dessa båda fall.
Genom knytande af äktenskapsförbindelse kan nemligen qvinnan komma att ingå förhållanden, hvilka medföra verkningar på öfriga medlemmar af familjen; och så länge man anser familjebandet medföra förpligtelser, måste man äfven betrakta familjen såsom berättigad att tillse, att äktenskapsförbindelser af dess medlemmar ej lättsinnigt ingås.
Någon anledning till missbruk af nu gällande stadgande tror jag icke kunna med skäl anföras; och någon grund förefinnes således icke att antaga en förändring, som djupt ingriper i den bestående lagstiftningen.
Förevarande förslag, likasom åtskilliga andra, som under innevarande riksdag afgifvits, innebär ett sträfvande att mer och mer verka till familj ebandets upplösning.
De bestämmelser af ifrågavarande art, som förefinnas uti R. o.
Ad:ns privilegier, äro visserligen af föga betydelse; men så länge de finnas, bör man väl verka för deras upprätthållande.
Af nu anförda skäl får jag anhålla om afslag å Utsk:ts förslag.
Uti det förslag till förändring i ifrågav:de hänseende, som vid sednaste riksdag afläts, bibehölls rättighet för fader att vara sin dotters giftoman, utan afseende å hvilken ålder dottern uppnått; och, i händelse af faders frånfälle, var en dylik rättighet bibehållen för moder.
Detta band anser jag ega god grund för sig; och jag kan ej gilla, att man nu vill upplösa det förhållande emellan föräldrar och barn, som derigenom Den 13 Juni. 645 vidmakthölls.
Denna omständighet anser jag vara ett tillräckligt skäl att yrka afslag å Utsk:ts förslag.
Det Betänk., som nu föreligger till behandling, utgör på det hela taget en kompromiss af Betänkm, som TJtsk:t vid olika riksdagar aflåtit.
Vid sista riksdagen inkom Utsk:t med ett förslag af ganska egen art, hvilket vid votering i förstärkt Utsk. blef R.
Detta förslag bibehöll giftomannarätt för föräldrar, äfven sedan mö uppnått 25 års ålder, men skiljde sig från det nu förevarande förslaget hufvudsakligen deruti, att det bestämde, att, derest föräldrarne voro döde, skulle giftomannarätten innehafvas icke af de i 1 kap. 3 § G.
B. omnämnda skyldeman, utan af en af Rätten förordnad person.
Emot detta förslag framställde Högsta
Domstolen åtskilliga anmärkningar, och flere af Utsk:ts ledamöter ansågo derför det vara bäst, att Utsk:t sökte att, med bibehållande af den vid sednaste riksdag uttalade princip, endast rätta redaktionen sålunda, att den blef öfverensstämmande med Högsta Domstolens åsigt.
Andra åter — och till dessa bekänner jag mig — ansågo, att giftomannarätten borde bibehållas oförändrad, sådan den nu är, för mö, till dess hon fyllt 25 år.
Att bibehålla giftomannarätten för mö, för den händelse föräldrarne lefde, men låta henne vara derifrån fri, om de voro döde, fann Utsk:t vara en inkonseqvens; och det finnes väl icke någon giltig anledning, hvarför en mö, på grund af den omständighet, att hennes föräldrar lefva, skulle vara mindre skicklig att välja sig en make, än om dessa äro döde.
Jag vet väl, att såsom skäl för att bibehålla giftomannarätten hos föräldrarne har anförts, att det vore nödvändigt, icke på det att fader och moder skulle tillråda qvinnan att taga den bäste och förhindra henne att taga den sämste, utan på det pietetsförhållandet inom familjen måtte bibehållas oförkränkt.
Nu är det emellertid en sak att taga råd af sina __ föräldrar, och en annan att tvingas att rådfråga dem.
Är qvinnan sådan, som hon inom en sedlig familj bör vara, så tager hon sina föräldrars råd utan att dertill behöfva tvingas af lagen.
Detta med afseende derå, hvarför jag anser ingen skilnad böra göras emellan qvinna, hvars föräldrar lefva, och qvinna, som saknar föräldrar, när hon uppnår 25 års ålder.
Hvad åter beträffar frågan, huruvida den föreslagna förändringen är nödvändig och nyttig, så måste detta bero på den erfarenhet, hvar och en kunnat förvärfva derom, huruvida giftomannarätten missbrukas.
I detta hänseende får jag förklara, att inom min erfarenhet ligga högst få fall af sådan beskaffenhet.
Deremot måste ett helt RiksStånds — nemi.
Bonde-St:ts — erfarenhet vara ganska vik 646
Dea 13 Juni. på dylika exempel.
Detta Stånd uttalade sig ock vid sednaste riksdag för bifall till Utskrts i ämnet då afgifna förslag, emedan dess ledamöter hade sig bekanta många fall, då giftomannarätten blifvit missbrukad, icke allenast af aflägsnare skyldemän, utan till och med af föräldrar.
Med en sådan erfarenhet fann Ståndet således en förändring nödvändig och nyttig.
1 principielt hänseende synes det mig billigt och rättvist, att en mö, som af lagen är förklarad berättigad att sjelf råda sig och sitt gods, —• endast detta medgifvande innebär, enligt min tanke, ett upphörande af giftomannarätten för henne, — bör få råda sig i den för henne vigtigasto angelägenhet, nemi. i val af make.
Att åter säga, att en qvinna, som uppnått 25 års ålder, icke är mogen att utöfva en sådan rättighet, är ett påstående, som jag i sanning ej kan fatta.
Huruvida hon vid denna ålder kan vara skicklig att sköta affärer, derom kunna tankarne wara delade; men deremot torde det knappast kunna sättas i tvifvel, att lion då är mogen att bedöma, hvad till hennes framtida lycka erfordras, äfvensom att hon är berättigad att, om ödet så fogar sig, taga miste i detta hänseende.
Ett ytterligare skäl för bifall till LTtsk:ts förslag har jag funnit uti den omständighet, att det är stäldt i närmaste öfverensstämmelse med det beslut, som fattades vid Finska landtdagen 1863—64.
Såsom bekant var den Finska lagstiftningen i denna del alldeles lika med den Svenska omkring 1809.
Derefter inträdde en stagnation uti nämnda lagstiftning, under det vi sökte åt vår gifva behörig utveckling.
Då finska landtdagen sammanträdde år 1863, fick den emottaga proposition ang:de förändring af den del af lagstiftningen, sorn rörde qvinnans myndighet och giftomannarätten.
Enligt nämnda propos., hvilken efter vederbörlig granskning af landtdagen antogs, bestämdes för qvinna tvenne myndighetsåldrar, nemi. en, som motsvarar den hos oss föreskrifna med afs:de å man, och en fullständig myndighetsålder, som inträder vid fyllda 25 år.
I öfverensstämmelse härmed beslöts, att qvinna vid fyllda 21 år skulle vara fri från giftomannarätten; och häruti stadgades endast den inskränkning, som jemväl Utsk:t nu föreslagit, att hon ställdes i likhet med son eller dotter, som under de i 6 kap. 2 § G.
B. nämnda omständigheter gifter sig emot föräldrars vilja, Enligt min tanke vore det oss föga värdigt, om vi nu år 1866 underläte att fatta ett beslut i denna del, som våra Finska bröder redan år 1864 ansågo sig böra fatta.
I anseende dertill att vi endast hafva en myndighetsålder och först vid denna ålder lemna qvinnan frihet från giftomannarätten, taga vi dock ej steget så fullt ut som de.
Den 13 Juni. 647
Med stöd af dessa skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts förslag.
Ehuru jag i denna fråga är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, anhåller jag dock att derom få yttra några ord.
I vår lag gällande stadganden rörande giftomannarätten hafva alla hufvudsakligen utgått från en princip, nemi. slägtens absoluta välde öfver den ogifta qvinnan, eller, såsom hon i lagstil kallas, mö, till skilnad från enka, hvilken man i detta fall gifvit full frihet, med det undantag allenast, som återfinnes i 6:fe kap. 2:dra §:n Gifterm.-Balken.
Sednaste Riksdag hade, såsom bekant är, för sin del beslutat en inskränkning i giftomannarätten derhän, att densamma bibehölles endast för föräldrar, ehvad dottern var myndig eller omyndig, samt att, om föräldrarne vore döde, rätten skulle förordna giftoman för mö, som ej till myndig ålder kommit, då deremot myndig mö skulle vara från giftomannarätten fri.
M:t å detta förslag vägrat sin sanktion, har Utsk:t nu framlagt en reform, hvarigenom enahanda frihet, som redan är förunnad qvinna att förfoga öfver sin egendom, skulle lemnäs henne att förfoga jemväl öfver sin person, och jag kan, i likhet med Frih. Armfelt, ej finna detta Utslcts förslag annat än i högsta grad billigt, rättvist och tidsenligt.
Att samma person, som redan eger laglig rätt att sjelf sköta sina ekonomiska angelägenheter, skulle förhindras att. i den för henne vigtigaste angelägenhet, nemi. lifvets och hjertate, sjelf utöfva sin bestämmelserätt, är någonting som enligt min tanke icke allenast är en vidunderlig brist på följdriktighet i lagstiftningen, utan jemväl innebär ett ingrepp i de naturliga rättigheterna.
Att det moraliska tvång, sorn föräldrar och slägt nu kunna utöfva, kan medföra ganska menliga följder, torde icke kunna förnekas.
Man har sett förhållanden uppkomma, hvilka man någon gång gifvit den besynnerliga benämningen ogifta makar; andra förhållanden af ännu sämre art, hvilka man skulle kunna kalla gifta omakar, äro kanske icke så sällsynta.
För min del kan jag icke inse, att genom den ifrågav:de åtgärden några menliga följder skulle kunna uppkomma, synnerligast om man tager i betraktande att det moraliska inflytande, som af goda föräldrar utöfväs på välartade barn, innebär ett vida bättre skydd, än man kan inlägga uti ett lagstadgande.
Saknas nämnda garanti, så båta alla öfriga åtgärder föga.
Hvad slutligen beträffar det förhållande, som blifvit af den förste talaren vidrördt, vill jag nämna, att jag hoppas och är öfvertygad, att 29:de §:n i R. o. Ad:ns privilegier icke skall komma att härvid utgöra något hinder.
648 Den 13 Juni.
Jag hoppas det af eder rättskänsla och eder ridderlighet.
Mina Hrr! och att således den sista Stånds-riksdagen skall kunna värdigt afslutas derigenom, att man hembär en hyllning, icke åt qvinnan, såsom bruket är vid vissa större festligheter, utan åt en stor grundsats, en grundsats, som kan utöfva ett mäktigt inflytande på hela det sociala lifvet.
Jas: röstar bifall till Utsk:ts förslag.
O ~ Hr von Gegerfelt, Herman Georg:
Att en lagförändring i det ifrågarde syftet står i konseqvens med den nuv:de lagstiftningen om qvinnans myndighet, kan icke förnekas.
Då lagen tillerkänner en person rättighet att råda öfver sin egendom, synes mig nemi. deraf vara en följd, att personen jemväl må råda öfver sig sjelf.
De skäl, som emot lagförändringen blifvit anförda, äro af mera praktisk än theorotisk natur, och äfven såsom praktiska torde de icke ega giltighet.
Man må nu klaga öfver slägtbandets upplösning, men ett obestridligt faktum är det dock, att individen allt mera och mera sträfvar efter sjelfständighet.
En lagförändring i den ifrågav:de syftningen är ock ett steg på denna bana.
De fall, då giftomannarätten blifvit, på grund af egennytta, missbrukad, äro icke få, och äfven om de det vore, är dock säkert, att de fall, då giftomannarätten blifvit begagnad i ett godt syfte, för att afvärja skada, äro vida färre.
Det högsta, man i sådant afseende kunnat åstadkomma, har också vanligen varit blott en tidsutdrägt.
Allt sedan 1809 hafva vi gått framför våra Finska bröder i afseende å lagstiftningens utveckling.
I förevarande hänseende hafva de dock redan hunnit före oss, och jag kan då icke finna något skäl, hvarföre vi längre skulle förblifva på den ståndpunkt, vi i detta fall för närvarande intaga.
Jag instämmer med dem, som yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Jemte det jag i allo instämmer i Frih.
Armfelts anförande, som synes mig så tillfyllestgörande, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att det synnerligen är från Bonde-St., som klagomål öfver den i ifrågav:de ämne för närv:de gällande lagstiftningen försports.
Motionärerna i ämnet äro vid denne riksdag Carl Johan Svensén och Josef Oscar Almqvist.
Den förra är från ett af rikets sydligaste och den sednare från rikets nordligaste provins.
Denna omständighet är, i min tanke, af icke ringa betydelse.
Bonde-St. har också nära nog enhälligt biträdt tJtsk:ts förslag, och då jag anser detta vara både rättvist och Den 13 Juni. 649 nyttigt, anhåller jag att R. o. Ad. måtte fatta enahanda beslut.
I den recit, Utsk:t gör af K.
Skrifvelse i anledning af det beslut R.
St:r för sin del vid föreg:de riksdag i ämnet fattat, förekommer, att K.
M:t förklarat den »grundsats, att ogift qvinna, som fyllt 25 år, ej vidare skulle stå under giftoman, så vida hennes föräldrar voro döda, men deremot, om någondera af dem lefde, fortfarande vara underkastad målsmansskap i berörda hänseende, kunna, med afseende å grunderna för giftomannarätten, anses i och för sig följdriktig.» Att K. M:t, sedan Högsta
Domstolen afgifvit utlåtande och Statsrådet blifvit hördt, uttalat denna åsigt, må för oss, som förfäkta nämnda grundsats, vara hugneligt, enär deraf torde befinnas, att vi icke så alldeles, som man här emot oss framkastat, talat emot rättvisa, billighet, m. m.
För öfrigt vill jag anmärka, att det sällan torde inträffa att en mö, hvars föräldrar lefva, erhåller något arf.
Hon har således i vanliga fall icke någon förmögenhet att råda öfver, och då hon derföre i allmänhet måste vistas hos föräldrame och af dem åtnjuta underhåll, torde hon äfven böra fortfarande till dem stå i det förhållande, som egnar en dotter.
En föreg:de värd talare har omnämnt förhållandet med s. k. »ogifta makar.»
Jag tror, att, om man närmare söker upplysning om anledningen till föreningen emellan sådana personer, skall man finna, att dylika föreningar icke i allmänset varit föranledda at giftomans vägran af samtycke till mös giftermål.
Orsaken torde snarare ligga å motsatta sidan eller uti mannens obenägenhet att låta föreningen iklädas behörig form, och i allt fall lärer nämnda missförhållanden icke kunna afhjelpas genom ett stadgande i det föreslagna syftet.
En annap värd talare har ansett, att hufvudsakliga påföljden af g i ft o m a n n a - r ä 11 e n s begagnande vore, att derigenom en tidsutdrägt kunde vinnas.
Ja, Mina Hrr! äfven om bibehållandet af giftomannarätten icke hade annan påföljd, än denna, vore dock ensamt deri en, i min tanke, icke ringa fördel, ty tiden framkallar ofta eftertanke oell eftertanken skingrar många synvillor.
Denna tidsutdrägt kan äfven stundom förekomma bedrägerier.
Jag tror således, att ensamt den omständighet, att ett rådrum till öfverläggning och en uppmaning till granskning gifves genom giftomannarättens bibehållande, utgör en kraftig anledning ap vid detta tillfälle gå varsamt tillväga.