Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad:s interessen i Ridd.-Direct. skulle både varmare och, om möjligt, äfven renare, i afseende på nitet, handhafvas, om det motsatta af mig åsyftade förhållandet inträdde. *44 Den i Mars e. m. 3:o DS vården af Riddarhuset med dess archiv och handlingar i sjelfva verket tillkommer den af R. o. Ad. aflönade Ridd.-Cancelli-personalen, och således något R. o. Ad:s individer angående ändamål, utom förvaltningen af de välgörenhetsanstalter, som förefinnas, numera icke existerar att af Direct. bevakas, torde förhållandet, att genom arfvodens utdelande förringa värdet af R. o. Ad:s förtroende, vara så mycket olämpligare, som betalning förden directionella förvaltningen af dylika fattig- och välgörenhetsanstalter annorstädes aldrig sättes i fråga ; men om sådant undantagsvis anses böra äga rum inom Ridd.-Direct., blifver det dock alltid i sin ordning, alt stiftelserna sjelfva bekosta de för deras förvaltning erforderliga umgälder.
Jag anhåller, att denna min motion måtte till Ridd.- Utsk. blifva remitterad.
Hr Stråle, Nils Wilh., hade inlemnat följande ?.:ne memorial: 1:0
Då correctionsinrättningen på Långholmen år 1825 inrättades, framstod såsom ett bland de ändamål, som hufvudsakligen dermed åsyftades, nödvändigheten att erhålla en närmare erfarenhet, huruvida arbete å correctionshus vore såsom straff i Sverige användbart, eller icke.
En ny brottmålslag var under utarbetning, och dervid skulle troligen komma ifråga att afskaffa eller åtminstone förminska de nu brukliga kroppstraffen och i deras ställe införa sådant med arbete förenadt fängelse, som i andra länder syntes med framgång hafva blifvit såsom straffmedel begagnadt.
Numera är förslaget till den nya brottmålslagen färdigt och bland de föreslagna straffarterna framstår det correctionella fängelsestraffet såsom det mest använda.
Man synes väl tvifla, huruvida det kan blifva lämpligt att i Sverige antaga detta bestraffningssätt i den vidsträckta mån, som LagCommitteen föreslagit; men att detsamma åtminstone till någon del bör införas, derom tyckes ej någon tvekan böra uppslå; och isynnerhet lärer det svårligen kunna nekas, att ju våra fäst— ningsfängelser, sådana de nu befinnas, nästan alldeles icke medföra den brottsliges förbättring, utan ofta tvärtom blifva en skola för laster och brott.
Det utarbetade förslaget till brottmålslag har väl ännu icke kommit i fråga att antagas; men den tid stundar snart, då afgörande t af detta ärende förestår, och då lärer man icke kunna undgå att fråga:
Hvad erfarenhet hafva vi i afseende på straff-fängelsers användbarhet?
Kan förslaget antagas, utan att det förut är klarligen ådagalagdt, att bestraffningssättet är lämpligt? och kan sådant ske, utan att de inrättningar först finnas, sorn för lagens verkställande äro oundgängliga?
Skulle man taga correctionsinrättningarna på Långholmen och i Mal - Den i Mars e. m. i43 Malmö till grund för sitt omdöme, så fruktar jag, att detsamma blefve ganska nedslående för dem, som önska se en förändring i de närvarande kroppsstrafFen äga rum; ty det lärer svårligen kunna nekas, att, oaktadt all Styrelsens använda omsorg och moda, resultatet i afseende på fångarnas förbättrade sedlighet och möjligheten för dcin att åter inträda i samhället såsom nyttiga och dygdiga medlemmar varit mindre fördelaktigt, än man från början väntat.
Orsaken härtill måste, enligt min öfvertygelse, sökas uti sjelfva inrättningens organisation.
År 1825, då densamma påbegyntes, var man ännu här i Sverige i okunnighet om de förbättringar i afseende på correclionssystemet, hvilka just vid samma tid ägde rum uti Norra Amerikas Fristater, och hvarigenom detta system synes hafva uppnått en fullkomlighet, sorn ditintills ej kunnat vinnas, oaktadt ali, i många föregående år, använd möda och kostnad.
Man hade uppfört kostbara byggnader, der fångarna voro hvar för sig inneslutna under hela arbetstiden och hvar och en ägde särskild gård lill arbetes förrättande; många andra försök att förtiga.
Men slutligen trodde man sig finna, att det absoluta cellsystemet hade ett skadligt inflytande på fångarnas moraliska tillstånd, och man öfvergick i stället dertill, att arbetet borde förrättas uti gemensamma arbelssalar, men hvarje fånge aga särskildt sofrum, emedan deras sammanvaro om nätterna motverkade den moraliska förbättringen, som under dagen utgjort föremål för vederbörandes omsorger, samt lemnade tillfällen till sammangaddningar, rvmningsförsök in. m.
Den grundsats, som antogs för correctionssystemet, blef således: strängt arbete om dagen och enskildt fängelse om natten.
Byggnader uppfördes, der ett stort antal fångar inom en liten rymd nattetid förvaras uti särskilda celler på ett så säkert sätt, att, så vidt de hit ankomna berättelser utvisa, ingen derifrån hitintills kunnat undslippa, och framgången har visat sig så gynnande, att, vid de bäst styrda inrättningar, inkomsterna icke allenast betäckt utgifterna, utan äfven lemnat öfverskott; och den sedliga förbättringen har tyckts öka sig i mån af arbetsprodueten.
LagCommitte'ens förslag innefattar äfven, att hvarje fånge bör förvaras i särskildt sofrum, och synes åsyfta, att straffanstalterna böra vara inrättade i närmaste likhet med de bästa, som nu finnas i Norra Amerika.
Men huru skola vi kunna erhålla sådana?
Vid inrättningen å Långholmen finnas väl ett större antal celler; men eonstruetionen deraf skiljer sig så väsendtligen från de Amerikanska, alt de ej kunna jemn förås eller på enahanda sätt begagnas.
Så vidt jag förstår, är det icke möjligt att förändra en redan varande byggnad lill likhet med de Amerikanska correctionsfängelserna, utan ar det alldeles nödvändigt, att sådana böra af nyo uppbyggas, om inrättningen 3 H, 19 i/46
Den i Mars e. m. stall blifva sa fullkomlig, att resultatet kan medföra säker erfarenhet.
Till uppförande af så beskaffade byggnader er•fordras dock stora kostnader; och hvar skola medel dertill erhållas i en tidpunkt, då andra behof synas vilja medtaga alla Statens disponibla tillgångar?
Denna fråga är så bekymrande, att jag länge tvekat, om det Jonte mödan att nu framställa någon motion i detta ämne.
Men när skola väl tillgångarna blifva rikare, och huru länge måste vi då vänta?
Är då Sverige verkligen så fattigt, att medel ej kunna utfinnas för ett verkligen nödvändigt behof?
Jag har alltid återkommit till den tanke: huru skall den nya brottmålslagen, i hvad densamma må gillas, kunna komma i fråga att antagas, utan att straff-fängelser förut finnas inrättade, så fullkomliga som för oss möjligt är?
Skall all fråga härom ännu hvila oafgjord uti 5 är och först vid en kommande Riksdag anslag för nya correctionsinrättningar ske, samt derefter den nya brottmålslagen efter minst io års förlopp komma i betraktande?
Troligen skall behofvet af nya correctionsinrättningars byggande snart vara satt utom all fråga; men K.
Sig då, i saknad af medel, uturståndsatt att före R.
Sirs nästa sammankomst något besluta eller lillgöra.
Deremot, om medel vore utsedda och ställda till K.
M:s disposition för ett sådant ändamål, skulle det kanske blifva möjligt att på förhand uppbygga, på lämpliga ställen, ett eller flera straff-fängelser efter de bästa kända modeller, och att derefter genom en allmän författning förordna, att de förbrytare, som, efter nu gällande lagar, dömas till fängelse med arbete å fästning, i stället skola förrätta sådant arbete å dessa correctionsinrättningar.
Derigenom kunde erfarenhet vinnas, huruvida dessa vore såsom straffanstalter användbara, och raan derefter vara i tillfälle att med mera säkerhet bedöma, om den correctionella bestraffningen borde i vidsträcktare mån än ditintills användas.
Äfven om svaret derå skulle utfalla nekande, bade det vunnits, att för de arbetsfångar, som dömas efter nu gällande
Lag, lämpligare förvaringsrum erhållits, än de nu varande fästningsfängelserna.
Af dessa anledningar har jag trott mig icke böra underlåta att fästa uppmärksamheten på detta för framtiden ganska vigtiga ämne samt föreslå: i) att, så vidt tillgångar finnas, en summa af i till 5oo,ooo R:dr må ställas till K.
M:s disposition, för att, i den mån K.
M. kan finna nödigt och lämpligt, före nästa Riksdag användas till uppbyggande af ett eller flera strafffängelser för arbetsfångar, inrättade i likhet med de bästa sådana inrättningar, som i andra länder finnas; och 2:0 att i sådant fall R.
St. må lemna K.
M. magt att, med förändring af hvad nu gällande lagar och författningar innehålla, påbjuda, att sådana förbrytare, som böra dömas till arbete å fästning, i stället skall åläggas att arbetet
Den i Mars e. m. i straff-fängelse under den i lag föreskrifna tid förrätta; äfvensom derjemte, efter sig företeende omständigheter, borde förordnas, huru förhållas skulle med de personer, som dömas till fängelse å fästning utan arbete.
Om remiss tili Stats- och Lag-Utsk:n får jag vördsamt anhålla. 2:0
Ett ämne, hvarom olika tankar ibland domare ofta i sednare tider uppstått och olika domslut blifvit fällda, är den fråga: huru en person bör anses och dömas, hvilken, redan tilltalad för en förbrytelse, hvarå böter eller mindre ansvar än högsta kroppspligt bör följa, förr än ett sådant ansvar blifvit ådömdt eller verkstäldt, å nyo begår samma förbry telse?
Uti g:de punkten af K.
Förklar, d. 23 Mars 1807 är stadgadt följande: ”1 alla de händelser, då lagen föreskrifter tillökning i straff för den, som annan eller flera ’’gånger beträdes med brott och missgerningar, förutsätter "den ej blott, att förbrytaren blifvit tillförne tilltalad "och dömd för brott, utan ock att han redan undergått straff derför.
Den svårare bestraffning, sorn "hör följa å förnyad brottslighet, kan således ej äga rum, "innan det straff blifvit i alla delar fullbordadt, hvar"till förbrytaren var dömd för den missgerning, han förut "föröfvat.”
Ett bestämdt lagstadgande finnes här, att den svårare bestraffning, som lagen för iteration utstakar, ej kan ådömas, förrän det i den föregående lindrigare graden är till fullo verkstäldt.
Men häraf har man ändock ej velat finna det vara förbjudet, att ju ansvaret i samma grad kan å nyo eller flera gånger ådömas, om förbrytelsen förnyas, innan det ansvar, lagen utsätter, är verkstäldt; och understundom hafva personer blifvit pliktfällda eller ansvar dem ålagdt 2:ne eller flera gånger i samma grad, oaktadt de förut ålagda enahanda böter ej varit uttagna.
I andra fall åter har det blifvit förklaradt, att ansvaret vore inbegripet uti det redan förut ådöinda och först efter den sednare förbrytelsens begående till verkställighet befordrade ansvaret.
Till stöd för denna sednare mening hafva följande skäl blifvit åberopade: 1) Då lagen säger:
Begår någon den eller den förbrytelsen, p likte första gången eller straffes första gången &c., måste, efter grammatikan, tidsorden: första gången hänföras till plikte eller straffes, och betyda således: första gången förbrytaren pliktar eller första gången han straffas.
Ville man hänföra tids— meningen till ordet: begår, eller det motsvarande, som utmärker förbrytelsens utöfvande, och säga, att det är för hvarje gång förbrytelsen begås, som ansvaret bör ådömas, 148 Den 1 Mars c. m. så möter, att en sådan tillämpning hitintills nästan aldrig ägt runi, utom då sådant är i lag eller författningar bestämdt utsatt, utan har man alltid ansett, att ehuru förbrytelsen, hvarå åtal i en lagföring sker, blifvit flera gånger utöfvad, ansvaret, sådant det är utsatt, endast kan en gång ådömas.
Till undvikande af misstydning får jag anmärka, att här icke är fråga om stöld, om bestraffning, hvarom bestämda föreskrifter finnas.
Men jemnför man t. ex. 1 §. i 53 Cap. Missg.- Balken med 3 f. i samma Cap., finner man tydligt, att ehuru i 1 5. stå orden: sker det annan gång, förstås dermed icke, att den tilltalade är öfvertygad att 2:ne gånger hafva haft lägersmål med samma person, utan de högre böterna och deremot, i brist af tillgång, bestämda fangelsestrafFet kunna icke äga rum, förrän då ansvar 2tdrä, 3:dje eller 4tde gångerna ådömes.
Ett undantag från lagens allmänna regel är gjordt uti 7 $., der det stadgas, att om lägersmål med flera blifvit begånget och på en gång åtalas, enfald bot för hvardera skall erläggas.
Denna lagprincip, att flera förbrytelser af enahanda beskaffenhet, på en gång åtalade, ej kunna beläggas med annat än enkelt ansvar, torde ock finnas fullkomligt riktig; ty då den, som öfverträder lagen, ej finner något åtal derå genast följa, bör han ju tro, att denna lag ej vidare handliafves, och först då han finner sig anklagad, är det som han röner motsatsen.
En åklagare skulle ock ofta finna sin räkning vid att låta förseelsen, kanske begången af verklig okunnighet om förbudet, flera gånger förnyas, innan åtal af honom anställdes, på det att ett högre bötesbelopp skulle komma honom tillgodo, hvilket troligen hade uteblifvit, om åtal skett genast efter första öfverträdelsen. 2) Ofvannämnde stadgande i 1807 års Förklaring synes hvila på den grundsats, att det icke är anklagelsen eller domen, utan straffets verkställighet, som utgör den varning, efter hvars undergående ytterligare ansvar för enahanda förseelse kan komma i fråga.
Lagen hotar med straff, och då detta hot är overksamt, kan man väl med skäl fordra, att anklagelsen eller domen, hvilka hvar för sig ej heller innebära annat än hot af straff, skola medföra större verkan än lagens bud?
På denna frågas afgörande livilar allt det öfriga.
Besvaras frågan med ja, och kan anklagelsen eller domen anses såsom en redan erhållen varning, så skulle det synas, som vore grunden för stadgandet i 1807 års Förklaring oriktig och intet skäl funnes, hvarföre icke, då förbrytelsen förnyas, det högre ansvaret för iteration borde ådömas. 3)
Af de personer hvilka ansett förnyadt ansvar inom ■samma grad kunna äga rum, har en eller annan påstått, att detsamma, för hvarje gång förbrytelsen sker, bör ådömas; andra åter hafva varit af den mening, att anklagelsen eller inställelsen för domstol utgjorde den tidpunkt, hvarefter för - Den i Mars e. in. brytelsen ej, utan att ådraga ytterligare ansvar, lunde utöfvas, och andra åter hafva ansett domen innefatta sliljogränsen; hvarvid man åter har att välja på, antingen domen i första instansen och dess kungörande för den tilltalade, eller dom i andra instansen och böternas nedsättande, eller den slutliga domen i 3:dje instansen, hvartill ändtligen äfven kan komma en underd. nådeansökning och den resolution, derpå kan följa.
De olika meningar, som i detta ämne blifvit yttrade, hafva synts ådagalägga, att lagarna för det närvarande icke innefatta någon säker grund för alt å nyo ådöma ett ansvar, hvilket, efter förbrytelsens begående, redan är vordet verksteldt eller skall undergås enligt redan för äldre förbrytelse gifven dom; hvaraf följer, att ett annat sätt för lagarnas tillämpning måste bero på en ny lagstiftning.
Emedlertid synes det vara stridande emot god ordning, att en person, redan tilltalad för en uppenbar lagöfverträdelse, kan förnya densamma, utan att äfventyra något, så länge det ansvar, han förut ådragit sig, ej blifvit verkstäldt.
T. ex. då den, som slår sin stjuffader eller svärfader, skall, enligt 14 Cap. 2 §.
Missg.Balken, böta 100 daler stint eller 33 R:dr taldt ofreda dessa sina anhöriga?
Deremot: skola 10 slag, gifna vid ett tillfälle, kosta ioo d:r och för 10 slag, gifna vid lika många olika tillfällen sedan åtal skett, pliktas 1000 d:r stmt?
Kunde straffets fullbordande omedelbarligen eller inom kort tid följa på anklagelsen och domstolens sammanträde, vore kanske ej så mycken olägenhet att befara deraf, alt ansvaret endast en gång finge äga rum, hvilket ock torde vara det principenligaste; men med den långsamhet i vår brottmålslagskipning, som är nästan oundviklig, röjer sig allt mera behofvet af ett bestämdt lagstadgande i detta ämne.
Ett eller annat exempel, för att visa frågans beskaffenhet, torde böra anföras:
En person var dömd för 4:de resan fylleri att böta i3 il:dr 16 sk. och sitta i stocken , men sökte att af nåd slippa detta sednare ansvar.
Under det ansökningen var under afgörande hos K. M., blef lian å nyo tilltalad för fylleri; men målets vidare handläggning uppskjöts.
Under tiden ankom K.
M:s utslag, hvarigenom den tilltalade tilläts att, i stället för stockstraffet, undergå 8 dagars fängelse vid vatten och bröd; detta verkställdes och böterna uttögos hos honom.
Först derefter förekom till afgörande vid underdomstolen åtalet för det sednare fylleriet, och han fälldes der ännu en gång att böta i3 JUdr 16 sk. och att sitta i stocken.
Slutliga utslaget blef dock, att som den tilltalade, efter det förbrytelsen sednare gången inträffade, redan undergått det straff, som lagen för 4:de resan fylleri bestämt, kunde ytterligare ansvar derför honom icke ådömas.
En annan gång hade en person, dömd för förfalskningsbrott att mista äran och böta i3 R:dr 16 sk., i5o Den i Mars c. m. vid sina besvär till liögre rätt fogat ett falskt document.
Han blef derför särskildt tilltalad och sakfälld; men Hofrätten förklarade ansvaret vara inbegripet i det redan ådömda.
I andra fall ater hafva domstolarna annorlunda förfarit, och den mening har tyckts blifva allt mera allmän, att förnyadt ansvar i samma grad bör den tilltalade åläggas.
Af sådan anledning, och på det enhet i lagskipningen måtte vinnas, får jag föreslå, att ett allmänt lagstadgande i detta ämne måtte utfärdas, antingen af den lydelse, att då en person, efter det han blifvit tilltalad och sakfälld för en förbrytelse, å nyo begår enahanda öfverträdelse, förrän det förut ådötnda ansvaret blifvit verksteldt, ansvaret derför anses i det redan ådömda inbegripet, der ej annorlunda är i lag och författningar bestämdt stadgadt; eller ock, att då en person, hvilken för begången öfverträdelse af lag och författningar blifvit tilltalad och af ågången kallelse eller stämning erhållit behörig del, å nyo begår samma förbrytelse, förrän ansvaret för den föregående är undergånget, bör förnyadt ansvar honom ådömas; hvaremot, på sätt 1807 års Förklaring innehåller, den svårare bestraffningen ej kan åläggas, förrän straffet blifvit i alla delar fullbordadt.
Antages det förra förslaget, torde det böra bestämdt stadgas, huruvida nedsätt. 'ng af böter bör anses såsom en såvida undergången bestraffning, att om förbrytelsen derefter förnyas, ansvar såsom för iteration bör äga rum.
Ifråga om bötesansvar kan man säga, att det är utbetalningen af penningarna, hvilken egentligen utgör det lidande, som förbrytaren tillfogas, och ehuru, vid böternas nedsättande för att söka ändring i högre rätt, han kan hafva hopp att vinna ändring och återfå penningarna, är dock, ifall sådant ej vinnes, ansvaret redan undergånget.
Häraf skulle således följa, att om förbrytelsen sedermera förnyas, det högre ansvaret för iteration bör äga rum, hvarom tydlig lag dock torde böra finnas.
I sammanhang härmed kan jag ej underlåta fästa uppmärksamheten deruppå, att all bestämd lag ännu saknas, huruvida böter böra uttagas, sedan den sakfällde aflidit.
Man har i allmänhet antagit, att om den anklagade afliden, innan dom fallit, eller med döden afgår, under det målet beror på högre domstols pröfning, all fråga om criminelt ansvar förfaller.
Men det händer ofta, att, sedan utslaget vunnit Jaga kraft, den sakfällde dör, och böterna uttagas icke då hos honom, utan hos hans arfvingar.
Understundom har det handt, att den aflidnes enka och barn anhållit att af gunst och nåd varda förskonade från böternas utgifvande, och K, M. har någon gång dertill lemnat bifall.
Vid andra tillfällen åter har ansökningen blifvit afslagen; och olika meningar hafva ej sällan i detta ämne blifvit yttrade så vid högre som lägre domstolar.
För den meningen, att böterna ej borde förfalla derföre, att den sakfällde aflider, har man hufvudsakligen anfört, att åklagaren derigenom blefve lidande i sin rätt till andel i böterna; att det nog ofta ändå hände, att åklagaren ginge i mistning af den inkomst, han hilligtvis borde kunna påräkna såsom vedergällning för det ofta lönlösa besvär, atalet orsakade honom, samt att det skulle blifva ännu mera ledande dertill, att den tilltalade sökte uppehålla målets afslutande, om lian hade utsigten att, i fall han under tiden afled, hans arfvingar voro fria från böternas utgifvande.
I öfrigt har man utgått från den åsigt, att böterna utgjorde en skuld, som den aflidne i lifstiden ådragit sig och hvilken borde såsom sådan af hans qvarlåtenskap utgå.
Deremot torde följande skäl böra komma i betraktande: 1) Det måtte vara en allmänt gällande grundsats, att lagen ej ålägger böter allenast i det ändamål att tillägga åklagare eller angifvare de penningar, som derigenom inflyta.
Lagen stadgar böter för att straffa den felande, men ej för att bereda fördel åt någon annan.
Först då böterna äro erlagda, uppkommer deras fördelning, och först då kan åklagaren derå anses äga något rättsanspråk; men ditintills är hans rätt blott presumtiv, d. v. s. i fall penningar såsom böter inflyta, är det hans rätt att erhålla desamma.
På denna grundsats hvifar ock K.
M:s understundom begagnade rätt att af nåd eftergifva jemväl åklagarens andel i ådömda böter. 2) Man kan icke föreställa sig, att någon vid en förbrytelses utöfvande kan beräkna, att hans lifstid slutar, förrän bestraffningen skall verkställas.
Äfven om sådant vore förhållandet, är ju den felande redan ställd under den eviga domarens bestraffning, och de verldsliga böra låta sig dermed nöja.
Ser åter den felande sig i stånd att utdraga målets afgörande och derigenom uppehålla bestraffningens verkställande, samt vill begagna sig deraf, så lärer detta motiv vara tillräckligt, utan att just någon beräkning af en snart inträffande död fordras för att stadga uppsåtet att draga på tiden.
Vanligen är menniskan föga benägen att anse sin död vara nära för handen, utan uppskjuter föreställbingen derom i det yttersta, så att jag för min del tror, att all farhåga i detta hänseende är öfverflödig. 3) Verkställigheten af en bestraffning, som består i böters erläggande, måste, enligt hvad jag redan förut yttrat, anses äga rum i den stund, penningarna af den felande utgifvas.
Något annat tidsmoinent derför bar jag ej kunnat utfinna.
Att böter, som nedsättas för klagans fullföljande i högre rätt, derigenom sedermera kunna återvinnas, torde ej kunna förändra förhållandet; ty den sakfällde är dock redan skiljd från sina penningar, och det slutliga utslagets meddelande, hvarigenom bötesbeloppet fastställes, kan icke anses såsom en verkställighetsåtgärd.
Antager man således, att Den i Mars e. m. det är sjelfva utgifvandet af penningarna, som utgör det lidande, hvarigenom den sakfällde straffas för sin förseelse, så blir det klart, alt sedan denne aflidit, är han lika oåtkomlig för bestraffning i detta hänseende, sorn i fall kroppsstraff eller fängelse skulle, i brist af böter, äga rum. 4) Lagen stadgar i 17 Cap. 16 §.
Handelsbalken, att böter äga minsta rätt.
Delta måtte grunda sig derpå, att böter icke äro gäld, utan bestraffning, och att denna icke bör drabba borgenärerna utan gäldenären; hvadan böter ej kunna komma i fråga alt utlagas i concurs, förrän alla borgenärerna äro fullt betalda, då det sedermera blifver gäldenärens egendom, som till böternas gäldande användes.
Vore nu Kronans, häradets, åklagarens eller målsägaudens rätt lill andel i böterna att anse såsom ett på äganderätt grundadt anspråk till egendom, så borde lagen ändras och dessa tilläggas samma rätt som andra borgenärer; men så länge detta ej ens kommit i fråga, torde man få förblifva dervid, att böternas uttaga'nde utgör en bestraffning, icke gälds betalning.
Jag kan åtminstone icke utfinna den rättsgrund, på hvilken LagCommittden ansett böter vara skuld och i brottmålslagen gjort det förslag, att böter, enligt slutlig dom, skola utur död mans bo uttagas; hvaraf skulle å andra sidan följa, att redan nedsatta böter komme, i händelse af dödsfall, att af arfvingarna återfås.
Man har ock häremot anmärkt, att, på sätt Bayerska lagen stadgar, böterna borde kunna uttagas efter dom, fälld i första instansen; meri jag återkommer alltid dertill, alt om böter utgöra en skuld, böra de såsom sådan behandlas och dem tilläggas bättre rätt, än de nu äga, samt K.