Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A., med hvars ungdomsfriske teaternotarie hr x — n vi skämtade litet smått i Qor i följd af hans hänryckningspoem (på prosa) öfver denna teaters Pariserlif.
Ett halft år har poeten tigit och förargats i det tysta, men nu vid den mirakulösa upptäckten af understöd från Sarcey var tystnad det unga blod för svår.
Vi skulle ej fästa oss vid denna lilla rolighet, om icke der funnos så många oriktigheter till allmänhetens förvillande.
Icke är lille gubben Sarcey någon auktoritet i musikfrågor, det vet hvarje Parisermusiker.
Gubbens lilla svaghet för den Offenbachska musans behag har flera gånger ådragit honom musikaliska kretsars löje och protest.
Att gubben för sin privata del tycker det är skönt att en eller annan qväll till omvexling med de mer ansträngande teater-aftnarne pigga upp sina åldriga känslor med en Grande Duchesse ou Belle-Hélèné, det må vara honom obetaget.
Om dessa pjeser voro utan musik, skulle gubbens lofsånger öfver dem gå fredade for alla gensagor, utom på sin höjd ett stilla småleende — blott.
Men då nu musikens herrliga konst neddragits att krydda boulevardfarcer af denna kulör, då protestera musikens vänner, och äro deri i sin goda rätt.
En dramatisk kritikers hymner äro dervid af ingen vigt, allra minst gubben Sarceys, om hvars Offenbach-sympatier åtskilligt skulle kunna berättas med refrain: Ou est la femme?
Men — passons!
Paris ’ förnämsta musikkriticis omdömen öfver La vie Parisienne går i en helt annan tonart Vi välja i högen och lemna ordet åt Felix Clément, som om en relativt värdefullare Offenbachs-operett yttrar på tal om hela genren i fråga:
» La littérature s ’ y unit à la musique pour remplir à l ’ égard du public le rôle de proxnète.
Dans cette déplorable association, la musique cesse d ' être un art et c ’ est un devoir pour les artistes de la répudier, de la chasser du sanctuaire.
La musique a le don d ’ anoblir tout ce à quoi elle est mélée.
Les paroles les plus fades gagnent de la distinction, le6 pensées triviales perdent de leur basesse.
Comment peut-il se faire que de dons aussi merveilleux soient profanés et systématiquement transformés en parodies funestes au gôut du public et peu honorables pour ceux qui les inventent et en tirent profit? »
(Då i början af detta decennium » Pariserlif » upptogs af M.
T. mötte tilltaget skarp protest så af Aftonbladet (A.
) som Sv.
Musiktidn.
På senare tiden har hr Hallén så mycket han fatt för högre makter i Sv.
B. varit skarp mot Offenbachiaden et konsorter).
Vår vän i N.
A. begår i ungdomligt öfverdåd den obetänksamheten att ganska grundligt nedsätta sin förträfflige hjelpbroder.
Helt ofbrblommeradt säger han att Sarceys motstånd mot operettgenren kom sig af fruktan för yttre olägenheter, publikens bortskämmande med för mycket grannlåt, teaterdirektörernas eventuela ruin (!
) m. m.
Ej en staf-velse om konstens förfall, om smakens dépravation, musikens degradering!
Ce pauvre M. Sarcey!
Gud bevare honom för sådaua vänner!
Vidare får man nöjet veta att herrar Sarcey &amp; x — ngilla » Pariserlif », inen ogilla » Nye mikadon » — och detta rysligt att säga af sedlighetsskäl!
Mot loretterna, förförelse-försöken, fyllerierna i den förra småle de huldt, men » qvinoo-expositionen » i » Mikadon » väcker deras rodnad.
Vi pikas för vårt gillande af den sistnämnda, och så-
gis ha varit ensamma i vår approbation af pjesens moral, et gör oss ondt, men detta är icke sant.
Jag hänvisar till de dagliga tidningarna — N.
A. med — dagen efter premièren.
Lika litet sant är påståendet att » Mikadon » är identisk med » Kosiki », Ch.
Lecocqs operett, der Jeanne Granier en tid firade så stora triumfer.
Men denna operett var defc Sarcey ondgjordes öfver.
Min Gud, desse herrar ha rodnat öfver hvar sin operett, den svenska alltså på eget bevåg!
Men nu måste vi försvara den hedersmannen Sarcey mot hans förskräcklige gode vän och beundrare.
Sannerligen gubben Francisque fallit i förtjusning öfver dessa farcer, om de i Paris spelats så som svenska skådespelare göra det och enligt sin svenska naturel måste göra det.
Att äfven den bästa svenska operettartist just då det galler Pariserfarce är långt underlägsen, visar sig ju vid en jem-förelse mellan Anna Pettersson och Anna Judic i Les Charbonniers t. ex. En pari8erkorre8pondent till en af våra dagliga tidningar påstår att Judic och Dupuis spela så, att man ej tror det är samma pjes, som Kloed och frkn Anna gifvit här under namn af Kolhandlarne.
Det är att gå för långt, men i alla fall betecknande.
Hr x — n tror jag det skulle göra godt att fara och helsa på den der korrespondenten och af honom ledas omkring på Paris9 teatrar, låt vara med farcen som hufvudämne.
Men vi varna honom vänligen för Francisque Sarcey, ty hela Paris känner att — argsint är gubben som få!
Vi sluta med ett förbindligt tack för de komplimenter, som Sarceys unge medbroder slösar på oss.
Han kallar oss (märkvärdigt nog utan något bi ord åt » Ur Dagens Krönika », som Scævola, Gasparone och — en till ådrager så mycken
* Att pjesen icke gick, berodde så litet på » osedliga qvinnoexpoei-tioner », att det var alldeles — tvärtom, som bl.
a. S.-Nisse skamtad« öfver på tal om de långa japanska tanickerna m. m.forsmädelse, sages det): kritikast, det är: icke sakkunnig, ytterst enfaldig kritiker.
Det är vi, det.
Man ser här hvilka fordringar vår stränge antagonist har på sig sjelf.
Stor tack, emellertid.
Det är nästan för mycket, vår blygsamhet känner sig blesserad — ah, charmeur, charmeur !Från parkett.
Huru intresserad man än må vara för teaterföreställningar, kan man svårligen förneka infor 6ig sjelf, att ofta, allt för ofta nöjet af en teaterrepresentation, till och med med tillskott af nyfikenhetsintresset vid en premier, är det samma som intet, derfor att platt intet hvarken i pjes eller spel är egnadt att väcka intresse, utan, för att begagna kyparens uttryck från teaterkapitlen i » Röda rummet », allting är » gammalt ».
Men efter sådana » döda fläckar » kan det komma en och annan representation, som för teaterhabituén spelar samma roll som den vederkvickande hvilan i den friska oasen för vandraren i den torra ökensanden.
En sådan oas, hvarifrån man endast helt motvilligt och med dröjande steg rycker sig lös, lär minnet af fru Hennings gästspel vid Dramatiska teatern.
Det har i sanning varit en sådan högtidsstämning att åse och lyssna till nämda artist, att det måste vara förlåtligt, om man, medan intrycket ännu är tem * ligen färskt, i sitt inre känner sig relativt intresselös for hvad annat som skett under de månader, som denna öfversigts-period omfattar, hur aktningsvärdt och till och med förträffligt det än må ha varit.
Vore jag icke alltför medveten om min bristfalliga rutin i och begåfning för lofsjun-gandets konst, skulle jag ock hälst velat helt och hållet gå upp i en lyrisk stämning i prosaform med anledning af dessa fru — Hennings ’ — representationer.
Detta gästspel af Danmarks, antagligen Skandinaviens förnämligaste skådespelerska är en tilldragelse, som ställer i skuggan — vill det mig synas — hvad mera märkligt godt i dramatiskt hänseende här passerat, icke blott detta spelår, utan ock en hel mängd andra år, och det är svårt att se annat, än att i belysningen af hennes talang glansen af mer än en inhemsk stjerna fördunklas mer än man kanskevill erkänna.
Detta gästspel skall väl också, må man ju hoppas, vara egnadt att for framtiden — åtminstone den allra närmaste — ingalunda obehöfligt skärpa och vidga blicken och vara till lärdom för såväl artister som publik och kritik genom de iakttagelser, reflexioner och jämförelser af mer än en art, hvartill tnan härigenom fatt osökt anledning.
Genom anordnandet af ifrågavarande gästspel har ock associationens styrelse om den dramatiska verksamheten här-städes inlagt en förtjenst, som torde kunna öfverskyla hvarje-handa föregående missgrepp och som i parentes sagdt dessutom i ekonomiskt hänseende visat sig utgöra en ny bekräftelse af det gamla språket om dygdens tvåfaldiga belöning.
Fru Hennings ' första uppträdande egde rum i Dockhemmet.
Fäster man sig blott vid så att säga rytmen af hennes spel här, fick man vid jämförelsen med våra föregående Noror — med all skyldig vördnad för fru Hwassers storhet och med allt skäligt erkännande af fru Håkansons om flit och omsorgsfullt instuderade vittnande och för en nybörjerska mycket förtjenstfulla lärospån — liksom ett generelt intryck af den typiska skilnaden mellan det lätta, lif-liga danska spelsättet * och det tyngre, säfligare svenska, hvilket senare, på det sätt det alldeles för ofta, icke minst på Dramatiska teatern, praktiseras, blir alltför släpande och tålamodspröfvande för individerna af ett nervöst århundrade.
Fru Hennings spel bär vittne om, att hon eger i sitt våld den yppersta och omsorgsfullaste teknik.
Men hur ypperlig en teknik än må vara, hur intressant det än ur vissa synpunkter kan vara att åskåda dess prestationer, så fordras det dock något för mer, för att det skall bli något annat än på sätt och vis ett dödt kapital och den mera härdade åskådaren icke får sitta der kall och lugn, utan att strängarna i ens inre vibrerä i den rätta tonarten.
Och hos fru Hennings synes tekniken stå i ovägerligt hörsamhets-förhållande till det dramatiska geniet, till » gnistan », till förmågan att röra åskådarne, att få dem att glömma, att det är konst, för att i stället känna det som natur och lif.
Man sitter der i sanning ej likgiltig, man lefver och känner med henne.
Det är denna innerliga förening af begåfning och
* Om i detta stycke en och annan enstaka rusning eller ställning tycktes göra sig mindre bra, har man säkerligen en fullt tillfredsställande förklaring af den betydliga skilnaden mellan Dramatiska teaterns lilla scen och den stora, för hvilken fru H: s spel eljest är beräknadt.teknik, som gör hennes spel så beundransvärdt och så rain-nesvärdt.
Hvari det dilettantmässiga i flera äfven ganska pretentiösa artisters utbildning hos oss visar sig kanske mest och säkerligen i alla händelser alldeles för ofta är röstorganets ringa skolning.
Huru många gånger öfverses det icke af alla parter helt obesväradt med en så oeftergiflig fordran på en artist att tala naturligt och på ett sätt, som röjer åtminstone en någorlunda skaplig förmåga att uppfatta hvad som är att säga.
Det är en obeskriflig charme att iakttaga fru Hennings ’ herravälde öfver sin organ, huru den är ett lydigt redskap, då det gäller att uttrycka vidt olika skiftningar, åldrar och personligheter, än fruktan och sorg, än lek och glädje, än unga flickor, än på grafvens brädd stapplande åttioåringar.
Alltid och öfverallt och hur snabbt än öfvergången måste ske är rösten redo att forma sig böjligt och uttrycksfullt just så, som uppgiften fordrar, utan några som helst reminiscenser från föregående roller eller situationer.
Och i lika hög grad måste man beundra uttrycket i hennes ögon och hennes minspel, huru hennes ansigte lika snabbt och lika enkelt och naturligt och utan minsta synbara ansträngning gör sig till tolk för ögonblickets stämning.
Vill man i ett par ord liksom koncentrera intrycken af fru Hennings ’ spel, synas mig just orden enkelhet och naturlighet vara de mest passande, och en enkelhet och naturlighet, genomträngda af genialitet och lif, äro väl konstens högsta mål.
Fru Hennings ’ roller fä kött och blod, lefva sant och menskligt; figur, ansigte, gester och tal smälta samman till ett individuelt helt, som just blir så individuelt derför att hon haft förmåga och energi att med sin intuition och reflexion och sitt arbete tränga in på djupet af rollen och från det lefvande lifvet uppfånga och konsekvent smälta samman alla de drag, som äro uttömmande karakteristiska.
Hos oss åter nöja sig äfven flera af våra mest begåfvade artister att uppdraga de yttre konturerna, att antyda grunddragen och öfverlemna sedan till inspirationen eller åskådarens fantasi att fylla ut resten.
— Härvid bör dock rättvisligen göras den anmärkningen, att vid våra privatteatrar och måhända för en och annan vid Dramatiska teatern understundom ej ens tillräcklig tid flnues för ett sådant omsorgsfullt detalj-studium.
— Men i allmänhet litar man här mer än ursäktligt på att den naturliga begåfningen skall reda sig skapligtnog på egen hand, och man räknar mera på publikens och kritikens redobogenhet att beundra eller åtminstone hålla till godo med hvad som sålunda bjudes, än man söker genom oförtröttad t, ihärdigt arbete prägla ut begåfn ingens värderika metall till ädelt mynt, som ofelbarligen till sist måste, äfven utan puffar eller krus, tvinga sig upp i parikurs.
Att så sker är skada, ty medvetandet om dylik omsorgsfull instudering måste ovilkorligen bidraga att ge spelet en på samma gång säkrare, kraftigare och djerfvare prägel, som verkar godt på åskådaren.
Hvilka tycken man än må ha om beskaffenheten af de pjeser, hvari fru Hennings uppträdt, så har dock denna repertoar varit väl egnad att visa mångsidigheten, smidigheten och de rika skiftningarna af hennes utomordentliga talang.
Högst synes mig hennes Nora komma.
Det är en framställning af den art, att man i synnerhet i den första akten ej kunde annat än njuta af och beundra hvarje detalj, på samma gång så utarbetad och så lefvande och så naturlig, och äfven långt efter det ridån fallit for sista gången under gästspelet och man åter kommit in i hvardagsbestyren, öfverraskar man sig sjelf med frågan: minnes du det och det, huru hon sade de orden, ansigts-uttiycket då och då etc.
Så djupt intryck gjorde det.
Och i slutakten vid uppgörelsen med mannen, huru gripande och skakande i all sin naturlighet, utan några stortragiska medel.
Dernäst kommer ovilkorligen hennes gamla fru i asylen, der likaledes organ, ansigte, gång, gester äfven in i den minsta detalj gjorde sitt till, att det icke skulle bli så, som det ingalunda är ovanligt när våra skådespelerskor ha att spela gamla, eller att maskering jämte teaterkonventionelt ålderdomligt stapplande blir det enda som skall gifva ålder-domsillusionen.
Ställ sedan i hop med den gamla åttioåringen den pre-tiösa sagoprinsessan i » Det var en gång » eller Hedvig i » Vildanden », och än mer måste man beundra den omskap-ningstalang, hvaröfver fru Hennings förfogar.
Denna härliga prinsessa som med sin trippande gång och med ett visst litet kostligt viftande med händerna försatte genast åskådaren i stämning.
Det var ock i sanning uppfriskande att se med hvilket djerft suveränt förakt hon i sängkammarscenen i spelet visade sig fri från alt sjåperi.
Och man kan icke häller glömma spelet i köket och i sista akten.
lTr Dagens Krönika.
33Och i Vildänden, hvilken konstnärligt djerf realism, men just denna utsökta realism gaf äfven hennes Hedvig en prägel af rörande poesi.
Den flicktypen är i sanning värd att studeras af alla.
Det var icke fjortonåringen i största allmänhet, utan sådan som hon måst bli, hotad af blindhet och uppväxt under de i pjesen för öfrigt angifna speciella förhållanden, hvilka ej kunde annat än göra henne försenad till fasoner och uppfattning, men med den varma okritiska känslan för sin komediantartade fader till en mäktig underström.
Hennes Hedvig stod ock jämte den gamla frun helt och hållet eller nära på jämbördigt vid sidan af Nora, och i » Vildanden » var hennes utbrott af smärta i soflan någonting verkligt utmärkt.
Uti » En middagsbjudning » hade man att beundra det sprittande humöret och den utmärkta förmågan att i tal kunna karakteristiskt efterbilda.
Om henne i » En liten förmyndare » och » Sällskap der man har tråkigt » kan man korteligen ej säga annat än med ett uttryck från den sista pjesen: » hon är verkligt söt », ty hon var i sanning intagande i sin anslående naturlighet, såväl i de glädtiga som känslosamma momenten.
Förklaringen i sista akten af sist-nämda pjes var i synnerhet ett glansnummer.
Såsom ett bevis på hennes omsorgsfulla utarbetande af sin uppgift vill jag bl.
a. påpeka en liten detalj: hennes stumma spel i de allra sista ögonblicken af samma akt, medan de många förlofningarna tillkännagåfvos, hvilka fina växlingar af ömhet och glädje då återskimrade i hennes ansigte och blick.
Motspelarens stumma spel inskränkte sig, så vidt jag kunde observera, nära på till en ryckning i skjortkragen.
Jag använde i böijan af artikeln ordet » högtidsstämning » for att antyda hufvudintrycket från detta gästspel.
Deri ligger kanske en förklaring, hvarför jag nu sett endast solsken, ej skuggor.
Ett äfven till andra roller utsträckt iakttagande skulle ju antagligen icke alltid ha fullkomligt samma resultat.
Man kan ju oek redan nu ana sig till vissa begränsningar, liksom man måhända ej strax var med på en och annan detalj.
Men inför den, hvilken liksom fru Hennings, har tvänne så omotståndliga vapen till sitt förfogande, som natur och ett gediget arbete, kan ju det svaga vapen, öfver hvilket åter en recensent förfogar, i de flesta fall ej brukas annat än till att göra honnör med, och beklagandet deraf,att hvarken vapnet eller förmågan att föra det i ty fall motsvara föremålet, är ingalunda affekteradt.
Ramen, som våra egna artister bildade kring gästen, var icke alltid af någon ypperligare beskaffenhet.
Det var hvaijehanda flackt och ytligt spel, hvarjehanda forcerad och konventionel naturlighet, och ibland var det rent bedröfligt.
Å andra sidan fans det dock äfven ljuspunkter.
Det var t. ex. hr Hillbergs Krogstad och hr Fredriksons underprefekt och Relling.
— I ett par program tycktes emellertid gästens närvaro verkat som ett välgörande eggelsemedel, så att på alla händer spelet aflöpte bättre än förut.
Särskildt föreföll detta vara fallet i » Sällskap der man har tråkigt » och i » Vildänden ».
I den förra pjesen hade så t. ex. hr Personne gjort sin Bellac drägligare och märkbart modererat sina besynnerliga arm- och bålrörelser och likaledes fru Bosin med sin hertiginna, om ock det otäcka konststycket i skrattväg i sista akten fortfarande mindre trefligt afficie-rade mina nerver.
» Vildanden » hade delvis fått en förbättrad rollbesättning och det var der ett sant nöje att se hr Palme på ett förträffligt och karakteristiskt sätt göra en roll.
Men hvad skall man säga om det förfarliga begrafningstempo, hvari detta i sig sjelf långsamma stycke framskred.
Dram.
teatern uppvisar understundom ett så säfligt och släpigt spel, att ingen teater härstädes kan täfla derutinnan; men här öfver-träffade teatern, vill jag tro, till och med sig sjelf.
Hvad som näst härefter ovilkorligen har varit märkligast har varit fru Fåkrcem ’ gästspel i » Frun från hafvet », mindre dock för sjelfva prestationen i och för sig, än derför att det varit ett återförvärfvande af en skådespelartalang, hvars bortgång åstadkom ett tomrum, ännu ej fyldt, och efter allt att döma svårt att ens tillnärmelsevis få fyldt.
Väl är detta återförvärfvande hittills endast af mera tillfällig art och enligt rykten inom teaterkretsar skulle i följd af hälsoskäl den åter begynta verksamheten i den dramatiska konstens tjenst af bry tas med denna roll.
Men innan man far se huruvida detta besannas, bör man åtminstone ej afstå från hoppet att få se dramatiskt omsatta frukterna af de vidgade vyer och det rikare och friskare lifsinnehåll, som vistelseni stora kulturländer gemenligen plägar medföra, der förutsättningarna finnas.
Med fru Fåhrseus ’ tillhjelp vore ju ock utsigterna till ett värdigt återgifvande af det s. k. högre skådespelet icke oväsentligt förbättrade, och ett fortsatt försummande af dylika stycken blir för hvar dag som går en mer graverande un-derlåtenhetssynd.
Förutom redogörelser och utläggningar i sina resp. tidningar af * Frun från hafvet », har D.
K: s läsare äfven i denna tidskrift haft tillfälle att taga del af tvänne analyser af stycket, hvarför jag har att inskränka mig till hvad som kan vara att säga om återgifvandet.
Nästan enhälligt, åtminstone utan beak tans värdare undantag eller reservationer, har fru Fåhneus ' Ellida proklamerats såsom en utomordentlig konstskapelse.
Då jag har satt mig till orubblig princip att skall jag skrifva om teater skall jag göra det som jag sjelf verkligen tänker och känner, utan att bekymra mig om, huruvida jag dervid kommer eller icke kommer att sjunga i hop i kör med flertalet af recensenter eller åskådare, eller icke kan under idel komplimanger stryka på foten för erkända namn, äfven de med fog mest uppburna och sympatiska, så får jag i detta fall bekänna en viss tveksamhet, fastän jag naturligtvis är medveten om, att all tveksamhet illa öfverensstämmer med den tvärsäkerhetens mundering, som ingalunda sällan tyckes vara en tidningsmans och recensents favoritdrägt.
Min tveksamhet omfattar dock icke sannolikheten deraf, att under nuvarande förhållanden här i Sverige denna Ellida var den allra bästa tillgängliga eller att, för att döma af hvad som uppgifvits, hvad som här åstadkoms var bättre än hvad som annorstädes i Skandinavien effektivt presterats.
Men med skyldigt erkännande af detta såväl som af en hel mäugd talangfulla detaljer i fru Fåhneus ' spel och först och sist af den oförlikneligt vackra stämman, så lemnade dock hennes Ellida mig snart sagd t alldeles oberörd och jag har icke häller sedermera hvarken på känslans eller tankens väg kunnat försätta mig in i den stämning, som erfordrades för att tillräckligt väcka mitt intresse för pjesen.
Det kan nog vara en sanning, att till en stor del måste detta bero icke på återgifvandet, utan på sjelfva pjesen i dess helhet trots flera genialiska detaljer deri (exempelvis tecknandet af den naiva konstnärsegoismen, af Hilde etc.), men i allt fall kom det välnog mycket deraf, att hufvudrollen — for öfrigt ytterst svår att hålla i styr inom mensklighetens gränser — mindre väl lämpade sig for fru Fåhrseus ' naturell och utseende.
Vid premieren var det i hennes spel alldeles for mycket af hvad jag skulle vilja benämna den tragiska gymnastiken med armar och ansigte, hvartill den uppenbara orsaken var att till-skrifva dagens helt naturligt upprörda och nervösa stämning.
Till ett förnyadt återseende hade spelet vunnit i lugn och förflyttat sig ned från den högtragiska nivån och sökt bege sig mera in på det relativa hvardagslifvets område.
Men ändå så fattades något väsentligt Stämmans härliga klang har jag redan framhållit och replikerna sades nog enkelt och naturligt, men oaktadt all nyansering var det ändå alltid ungefär en och samma stämning öfver talet och spelet led till sin allmänna karaktär af samma fel.
Bolette meddelar på ett ställe Arnholm sin förmodan, att fadern alldeles for mycket ger Ellida af någon på längden skadlig medicin, » ty hon är så underlig », «ibland », tillägger hon dock och har strax förut angifvit som motiv till faderns handlingssätt, » att han alltid så gerna vill se glada ansigten omkring sig.
Det skall vara solsken och godt lynne i hemmet, säger han. » Likaså beskrifver Wangel sin hustru som » märkvärdigt nervös under de sista par åren.
Det vill säga då och då ».
Men af detta endast » ibland », endast » då och då » spårar man intet, d. v. s.
» nervositeten » eller » underligheten » far göra sig snart sagdt till envåldsherskare i spelet och utöfvar sitt regemente nästan alltid på enbart samma sätt.
Denna brist på omväxling gör ock, att i de stunder, ett dylikt sinnestillstånd är på sin rätta plats, verkan ej blir hvad den bör.
Med andra ord och för att begagna uttryck från pjesen, växlingen mellan ebb och flod i Ellidas sinne blef i regeln ej vidare synbar.
I förra häftets analys säges att öfver stycket hvilar en luftig stämning af naturpoesi och hafvet glimtar igenom dess dramatiska flätverk, liksom Ellida sjelf är befryndad med hafvet, dit hon ju trängtar.
Men af fru Wangels » srerlige forhold til havet og alt hvad havets er » fick man förutom orden intet särskildt intryck, ty ej mäktade den såsom det tyckes symboliskt valda drägten, bestående af en sjögrön klädning, som för resten gjorde sig föga fördelaktigt, och en tångbrun schal, framkalla någon sådan stämning.
Hildes roll, i sig sjelf ytterst tacksam, blef i fru Hart-maDs person den mest lefvande och friskaste, och hon var fägnesam och dråplig att åse.
Hon gjorde dock sin Hilde afgjordt yngre än hvad pjesen medger.
— För sina krafter åstadkom verkligen hr Palme en öfverraskande karakteristisk bild af Lyngstrand.
— Icke sällan när man ser hr Elmlond och dervid tänker på huru åtskilliga af teaterns yngre herrar bära sig åt, kan man ej värja sig från intrycket, att den äldre skådespelareskolans utbildning måtte varit bygd på en vida solidare och flärdfriare basis än dessa yngres, om man i afseende på dem kan tala om någon utbildning alls.