Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min hustru med barnet taga nu sin tillflykt till hennes släkt i Stockholm, ty hennes far kan ej längre underhålla dem, och sedan de tolfhundrade riksdaler årligt underhåll, som blefvo mig och min familj beviljade, nu åter blifvit oss fråntagna, kan jag ej bidraga till deras försörjning.
Jag är tacksam öfver, att dessa älskade varelser få det bekymmerfritt hos den rika släkten i Stockholm, och att min ömma Constance äfven beredes tillfällen till de förströelser, som så väl passa hennes ålder och skönhet.
Det har varit en stor tröst för mig att under denna tid dagligen gå upp till min svärfar och glädjas af åsynen utaf Constance och barnet, men det blir sällare för min älskade Constance att få lämna denna stad, där min trista åsyn blott nedstämmer och oroar henne.
Så snart jag fått min rätt och åter blifvit rik, skall jag återtaga min dotter, om jag ock ej då får igen – –
John lade handen öfver ögonen och suckade djupt.
– Herr Hall skall komma och bo hos mig, tills jag skaffat herr Hall sin rätt, sade Pehr Backman vänligt.
– Det blir nog den enda utvägen.
Vi behöfva ofta samspråka med hvarandra.
Backman för hans vänlighet, och då Backman säger, att jag ej har annat val än att bli bortjagad eller gå frivilligt, så går jag frivilligt.
– Gör det!
Det blir blott för en kort tid.
Jag skall skaffa herr
Hall sin rätt!
Men det gick långsamt att komma åstad, ty John Hall förklarade, att han ville mol allena gå igenom hela huset från vinden till källrarna.
Och när han ändtligen afslutat denna vandring och vid Backmans sida för sista gången gick ner för det Hallska palatsets ståtliga trappa, dröjde han vid hvarje steg, och vid nedersta steget stod han länge kvar och höll sig fast i den sammetsklädda ledstången, som om han aldrig kunde slita sig lös.
Ändtligen hade Backman fått honom ut på gatan, och de gingo långsamt framåt i riktning mot dennes hus.
När John Hall kommit in i gafvelrummet, som hans kompanjon upplåtit åt honom, tog han upp ur fickan och lade framför sig på bordet en väldig portnyckel.
Pehr Backman frågade ej hvad detta skulle betyda.
Han hade börjat bli van vid sin kompanjons besynnerligheter, hvaribland också var den egenheten, att han ej tyckte om att besvara frågor annat än med: »Jag vill det» och »jag gör det», eller »jag vill det inte» och »jag gör det inte», men däremot allt som oftast kunde taga sig före att själfmant förklara sitt görande och låtande.
Så vardt också nu förhållandet.
– Jag stoppade den här nyckeln på mig, sade han, den har varit min fars och min egen portnyckel, ty jag hoppas säkerligen att en gång få tillbaka huset, och ingen får under tiden öppna porten med denna nyckel.
Pehr Backman svarade;
– Visserligen skall herr Hall ha igen sitt hus och det öfriga därtill, det skall jag bli man för.
Om en tid måste vi öppna processen mot excellensen Wachtmeister och enkefru Hall, och om kuratorerna dröja alltför länge med redovisningen för boets förvaltning, så anlägga vi process också mot dem.
Och hur än redovisningen utfaller, säkert är, att vi alltid skola finna tillräckliga skäl att klämma efter åtminstone Carnegie och Björnberg.
– Jag vill ej tänka på alla dessa processer i framtiden, det blir Backmans ensak, men jag vill ha min rätt och skall aldrig upphöra att yrka därpå.
Och jag skall heller aldrig lämna ifrån mig denna nyckel, ty med den skall jag åter en gång öppna porten till min faders och mitt eget kära hus.
Pehr Backman smålog åt John Halls idéer.
Han tänkte:
– Hur går det, månne, om den nye ägaren förändrar låset till porten, men han sade det ej, ty han tänkte också:
– Om det roar John Hall och förströr hans tankar, så är detta ju ett bra oskyldigt nöje.
Det är ackurat egalt, med hvilken nyckel John Hall en gång öppnar porten till sitt hus, det blir kinkigare att skaffa honom huset tillbaka, men som han säger, detta får bli min ensak.
– Så mycket är väl herr Hall med om, att vi till vårt sista andedrag skola kämpa för vår rättfärdiga sak och söka förhindra all vidare sköfling.
Nu börjar dansen om egendomarne.
Backmans svarta ögon lyste, ty han älskade striden för stridens egen skull och tyckte om att ligga i fejd mot halfva världen och att uttänka vilda och förflugna planer och att hvälfva det ena projektet efter det andra i sitt oroliga hufvud.
I sitt slag var Pehr Backman en lika stor fantast som någonsin John Hall själf.
Men John Hall hade ej hört på hvad Backman senast yttrat.
Han satt försänkt i sina tankar och lekte med portnyckeln till det Hallska palatset, som ej längre var hans.
Plötsligen reste han upp hufvudet, och hans ögon återfingo ungdomselden, då han sade:
– Vet Pehr Backman, hvad jag tänker på!
Jag tänker, att lidandet är en ränta, som naturen noggrant betalar oss.
Jag bör nu redan ha förtärt kapitalet och kan med ett förnyadt hopp emotse lyckligare tider.
Förr eller senare skall min rättvisa sak hemgå med seger!
Och då skall också det ske, på hvilket jag nu tänker.
Jag är glad, att jag medtagit denna nyckel, mycket glad, mycket glad!
Och John Hall lade ner hufvudet på armarne, som han stödde mot bordet och bröt ut i djupa snyftningar.
En lyckad och en misslyckad kupp.
Auktionen på de ansenligaste af de Hallska egendomarne skulle äga rum i Christinehamn den 15 mars 1810.
Hvar man gick på Christinehamns storgata, som var öfverfylld af folk, ty man var midt inan i brinnande Fastingsmarknad, mötte man personer, hvilka höllo ett tryckt pappersblad i handen.
Herr Backman från Götheborg hade låtit utdela detta tryckta blad, ej allenast bland det Hallska husets fordringsägare, utan äfven bland öfriga marknadsbesökande.
Det innehöll en protest mot egendomarnes försäljning, som John Hall författat.
Man läste protesten, som hos alla uppväckte den största medkänsla, och man och man emellan spåddes, att Björnberg skulle få resa hem igen till Götheborg med lång näsa.
Men ingen kunde i alla fall förutsäga hur det skulle gå, ty ingen visste, hvilka nya sattyg det ohängda commercerådet skulle sätta i scen.
Protesten lydde:
»Till Wermelands redliga innebyggare!
Goda medbröder!
Säkert ömmen
I för dens väl, som aldrig velat eder illa!
Min känsla för Eder är oföränderlig.
Ödet och kabaler hafva störtat mig från välmåga till elände.
Lyssnen för ett ögonblick till min klagan!
I kännen redan af de utkomna skrifterna, att mitt väl och mina kreditorers rätt bero af en mild och nådig konungs rättvisa behandling.
Säkert skolen
I bedöma anledningen till mitt lidande.
Jag anropar eder, I fordringsägare, gören Edert bästa, förekommen försäljningen af mina egendomar till dess konungen pröfvat mina anspråk!
Hasten att vid auktionstillfället i morgon, den 15 innevarande, protestera mot en af de omildaste behandlingar!
Mänskligheten måste åtminstone tala för mig.
Konungens nåd har redan däraf varit rörd.
För egen del protesterar jag lifligen till alla delar emot all försäljning.
Måtte den följa mig, som har ett hjärta, varmt för deltagande mot förtrycket!»
John Hall litade mycket på verkan af denna protest, men Backman litade mera på sin vältalighet, som han användt under den månads tid, han vistats i Wermland nu före auktionen, och under hvilken tid han rest från det ena stora bruket till det andra.
Backman hade på det nogaste förberedt allt och ej velat, att John Hall skulle vara tillstädes förr än dagen före auktionen.
Man visste ju aldrig hvilka idéer John Hall hade i det ena eller andra afseendet, men man visste säkert, att John Hall ej kunde styra och ställa för sig, så att framgång följde hans företag.
Den 15 mars, klockan 12 förmiddagen, samlades de förnämligare af det Hallska husets fordringsägare i stora salen på Christinehamns stadshus.
Där sågos major Henric Bratt, kaptenerna Belfrage, von Lagerlöf och Löwenborg, brukspatronerna Camitz, Antonsson, Sommelius, lagman Sandelin och många, många flera, ty mer än hundrade och femtio personer voro tillstädes.
Det rådde ett ovant sorl i förstugan, där de wermländska patronerna hängde upp sina tulubber och resskärp och stampade snön från stöflarne, ty den stränga vintern höll i sig häruppe, och sorlet och bråket upphörde ej ens inne i salen, där herrarne satte sig på långa och hårda träbänkar och väntade på hvad som komma skulle.
De flesta af de tillstädesvarande voro på Hallens sida emot herrar kuratorer, hvilkas onödiga stränghet och egenmäktighet på det högsta tadlades.
Störst var förbittringen mot Björnberg, hvilken gaf sig luft i mustiga tillvitelser mot denne herre och vänliga uttalanden om gamle grosseur Hall och John Hall den yngre.
– Det är evinnerlig skam, sade brukspatron Eurenius till regementsskrifvare Lagerlöf, vi, som af erfarenhet inse följden af ofullkomliga lagar, känna ju med smärta den tyngd, med hvilken denna orättrådiga konkurslag hvilar öfver de olyckliga, som ej äga försvar mot våld och mannamån, och måste därför göra allt, hvad på oss beror, för att lätta den arme John Halls börda.
– Nog är detta min och de flestas mening, svarade Lagerlöf.
De båda herrarne stodo i ett hörn af rummet och utbytte sina tankar.
Nu kommo flera personer till och blandade sig i samtalet.
– Ja visst – det var Jacob
Sommelius, som talade – vi hafva alla lika känsla för aflidne grosseuren John Halls minne och tacksamhet mot sonen, unge John Hall, hvars hjälpsamhet flera af oss upprepade gånger rönt.
– Ja, sannerligen har bror inte rätt, sade brukspatron Camitz, och om ingen annan begär ordet, ämnar jag göra det och säga, att vi ju alla i mer eller mindre mån i aflidne grosseurens och äfven under den yngre John Halls tid med handelshuset John Hall & compani haft förbindelser, och att nästan hela riket, men framför allt järnbergslagen ju med synnerlig aktning måste ihågkomma de flera brydsamma konjunkturer, hvari detta handelshus med oegennyttigt handlande, utan afseende på egen vinst, hindrade de svårigheter, som tryckte.
Hågkomsten häraf och erkänslan hos oss, hvilka till stor del njutit frukten af grosseuren Halls ädelmodiga tänkesätt, mana oss att, i hvad på oss beror, försöka frälsa hans ende son från total undergång.
– Om vi också endast se på vårt eget bästa, sade brukspatron Antonsson, så böra samtliga herrar kuratorer erinra sig den dubbla våda, som ett förhastadt afsalu af alla herr
Halls egendomar skulle medföra, emedan dessa med nödvändighet komma att gå bort för det svåraste vanpris, hvaraf ett allmänt lidande för alla fordringsägare ofelbart måste följa.
Jag för min del tänker därför protestera mot egendomarnes försäljning.
Commercerådet
Björnberg kilade fram mellan bänkarne som en ödla.
Än talade han med den ene än med den andre af fordringsägarne och försökte öfvertyga allesammans, att konkursmassan ej kunde blifva bättre tillgodosedd än genom egendomarnes ofördröjliga försäljning.
Det var ej många af brukspatronerna, som brydde sig om att motsäga commercerådet Björnberg, ty han var en mycket hetlefrad man, som ej skrädde sina ord, när han blef uppbragt eller motsagd, men Björnbergs fina spårnäsa vädrade det oaktadt motstånd i luften, och han förstod, att han ej skulle få sin vilja fram, så lätt som önskligt vore.
Ty det var icke en enda af de närvarande kreditorerna, som icke hade reda på att den hatade mannen tänkte slå under sig de Hallska egendomarne, och det var icke en, som icke visste att skedde detta, skulle endast en vinna, nämligen commercerådet Björnberg själf, och alla andra däremot förlora.
Också reste sig brukspatron Antonsson, strax innan auktionen skulle börja, och begärde ordet.
Han sade, att då de redan försålda, Hallska konkursmassan tillhörande egendomarne, bortgått för nog ringa värde, hade han ej utbekommit sin fordran, och protesterade han därför mot auktionens fortsättande.
Ett mäktigt sorl och stim hördes i salen såsom uttryck för de närvarandes missnöje.
Björnberg reste sig upp och sade på sitt vanliga hånfulla sätt:
– Jag anmodar alla de borgenärer, som mot auktionen denna gång vilja protestera, att framträda och låta sig anteckna.
Tonen, hvari dessa ord yttrades, tydde på att Björnberg på detta sätt ämnade locka sina fiender i fällan för att sedermera låta dem dyrt umgälla denna dags besvär.
Men de styfva Wermlandspatronerna läto hvarken befalla eller skrämma sig.
Den ene efter den andre trädde fram och lät anteckna sig såsom mot auktionen protesterande.
Först brukspatron Myhrman, så brukspatronerna Strokirch, Hagberg, Camitz, Berger, Holmstedt, Wahlund, Troili samt enkefruarna Widmark och Camitz och Uddeholmska bolaget, företrädt af B. C.
Det ville sannerligen ganska mycket kurage till för att defilera förbi basilisken, ty Björnberg stod framme vid auktionsbordet och blängde argt på sina motståndare.
När anteckningen var fullbordad, påstod emellertid Björnberg, att då de protesterandes antal icke uppgick till den pluralitet, som erfordrades för att hindra auktionens fortgång, borde auktionen icke för thy äga rum.
Stämningen i salen blef allt mer och mer upprörd.
Det sorlades till den grad, att auktionsförrättarens stämma knappast kunde göra sig hörd.
Björnberg ryckte då klubban från honom och slog med den upprepade gånger i bordet, så att det ekade i salen.
Nu hördes auktionsförrättarens utrop:
– Löfstaholms järnbruk 993 skeppund, 16 lispund, 5 marker årligt Stångjärnssmide.
Nu utbjöds Ransäters öfra härd om 440 skeppund, 18 lispund.
Samma dödsstillhet.
Nu kom turen till Gårdsjö om 826 skeppund och Ohlsby om 877 skeppund.
Intet ljud hördes.
– Är det herrarnes mening att ingalunda bjuda på dessa egendomar? röt Björnberg.
Ett allmänt och dundrande ja blef svaret.
Björnberg skälfde af ilska och slog upprepade gånger i bordet med klubban.
Han knöt handen åt auktionsförrättaren, som nekade att fortsätta utbjudandet af egendomarne.
Men denne lät sig heller icke skrämma, utan ropade med hög röst:
– Då det under dessa omständigheter är utan ändamål, att något utrop af förberörda, Hallska konkursmassan tillhöriga fastigheter vidare nu sker, följer att auktionen af sig själf förfaller.
Hela församlingen reste sig upp och gaf med handklappningar och hurrarop sitt bifall tillkänna, till stor undran för den skara marknadsgäster, som samlat sig utanför Stadshuset och omöjligen kunde förstå, hvad de stolta patronerna företogo sig därinne, som kunde väcka ett sådant allmänt bifall och jubel.
John Hall hade af Backman blifvit anmodad att resa till riksdagen i Örebro för att personligen af riksdagsmännen för de wermländska orterna söka utverka bemedlande, att Kungliga Majestät i nåder täcktes inskrida till hindrandet af egendomarnes försäljning, ty kuratorerna hade ånyo låtit utlysa auktion, denna gång i Götheborg den 26 juli.
Men någon befallning från högre ort om auktionens inställande hade ej hörts af, hvaraf man slöt, att den stackars Hallen intet förmått uträtta.
Under tiden löpte de orimligaste rykten kring staden om hvad hans kompanjon, den kloke och djärfve, men om medlen alldeles obekymrade Pehr Backman funnit på för att på ett eller annat sätt hindra auktionen.
Dagen innan auktionen skulle äga rum, anlände John Hall uttröttad och förbi från Örebro.
Han var modlös och förtviflad och sjuk af öfveransträngning, ty han hade nästan oafbrutet suttit på skjutskärran i trenne dagar, och årstiden var tryckande het.
Han kom sent på aftonen och gick flux upp på sitt eget rum hos Pehr Backman.
Han var så trött, att han utan att kläda af sig kastade sig på den stora gustavianska sängen och med en djup suck sjönk ner på bolstret.
Han hade knappast hunnit att sluta ögonen, förrän steg och röster hördes i trappan, och någon knackade på dörren.
John satte sig yrvaken upp i sängen, trefvade efter nattstaken och elddonet, slog eld och tände ljuset, hvarefter han ropade: – Stig in.
Han väntade Backman och trodde, att det var han.
Men in trädde ej Backman, utan en hel rad af gamla, skäggiga, väderbitna män.
De blefvo stående nere vid dörren och bockade sig för John, som fortfarande satt kvar i sängen och förbluffad stirrade på de oväntade gästerna, i hvilka han igenkände gamla sjökaptener, som varit i hans faders tjänst och i hans egen.
En af dem trädde fram ur klungan.
Det var kapten Berndtson på skeppet »Sonen och Arfvingen», som förde ordet för samtliga.
Han talade till sin forna principal med en besynnerlig blandning af myndighet och ödmjukhet.
– Vi äro komna hit för att erbjuda herr Hall hjälp till morgondagen, sade han.
– Hjälp – huru mena herrarne sig kunna hjälpa mig? frågade John.
– Vi mena, att vi inte ämna tillåta den satans Björnberg och de andra kuratorerna att i grund rifva ner det Hallska huset, af hvilket vi och vårt folk njutit så mycket godt.
Vi mena, att det ej skall lämnas sten på sten i Björnbergs hus i morgon.
Gör Björnberg och hans följe motstånd, så göra vi processen kort.
På det sättet kommer auktionen att gå i putten.
Alla Götheborgs redliga innevånare äro på vår sida.
Det skall bli ackurat som under Björnbergska kriget anno 99, endast med den skillnaden, att nu skall ej den rackaren slippa undan så lättvindigt, som han då gjorde.
Då voro ledarne alltför hjärtnupna, men detta äro de ej nu och våra sjömän äro handfasta karlar, som alla tillhört herr Halls salig faders skepp, och som skola veta begagna sina näfvar.
Det var bara det vi ville säga herr Hall, att det är vi, som skola hindra de Hallska egendomarnes försäljning i morgon.
John hade blifvit alldeles blek.
– Hvad är detta för en villfarelse? utbrast han.
– Det är ingen villfarelse.
Vi ha talat med herr Backman och erbjudit honom vår hjälp, och han har antagit den, fast han ville att vi skulle hålla saken hemlig för herr Hall.
Men det tyckte vi ej var ärligt spel, och därför ha vi kommit upp på eget bevåg för att säga herr Hall, att herr Hall inte skall sörja öfver morgondagen, ty gamle grosseur Halls folk tänker inte tillåta, att hans bruk och egendomar bli röfvade och plundrade på detta hutlösa sätt, åtminstone skall det ej ske utan knytnäfsslag.
Daggarna skola vi också ha med, så att vi kunna damma af kläderna på Björnberg och de andra herrarne.
Det är Backman, som har gjort upp planen.
Herr Hall kan fråga honom, hur det skall gå till.
Det kommer att gå som en dans, och det är vi, som skola traktera fiolerna och få björnen att dansa.
Farväl nu, herr Hall, och sof sött till i morgon!
Vi skola ej längre uppehålla.
– Nej, nej, jag vill inte.
Jag är tacksam för herrarnes välvilliga tänkesätt mot mig och för pieteten för min älskade faders minne, men jag kommer aldrig att tillåta att något våld sker, aldrig, aldrig!
– Lita på, att det kommer att ske våld, det sörjer herr Backman för, men starkare näfvar och trofastare hjärtan än hos oss och vårt folk kan herr Hall aldrig finna.
– Nej, nej, jag vill det inte, jag vill det inte, och det kommer inte att ske.
Jag skall oförtöfvadt gå ner och tala med min kompanjon.
John Hall ville rusa upp från sängen, men kapten Berndtson höll honom tillbaka.
– Var nu inte enfaldig, herr Hall, och förstör sin lycka!
Stå inte alltid i ljuset för sig själf!
Var inte dum, utan låt den kvicke herr Backman göra som honom för godt synes, och lägg sig inte däri.
– Jag tackar innerligt min fars gamla trogna tjänare och vänner, men jag vill ej veta af våld.
Jag har rätten på min sida, och våld behöfs icke.
Och huru kunnen
I vara så enfaldiga och tro, att våld skulle hjälpa härvidlag?
– Det är herr Hall, som är enfaldig och inte förstår, att om Kungliga Majestät ser, att herr Hall har allt folket på sin sida, och att alla rättänkande människor äro ilskna öfver det våld, som begås mot herr Hall, så måste Kungliga Majestät träda emellan och förbjuda egendomarnes försäljning på det sätt, som man nu ämnar.
Ett duktigt upplopp hjälper härvidlag mer än hundrade böneskrifter och protester.
Alla sjökaptenerna instämde och försökte öfvertala John Hall, som ej fann andra ord till svar än:
– Jag vill inte, det får inte ske, det skall inte ske.
– Tack för det trogna hjärtelaget, det har styrkt och gladt mig, men god natt nu – jag är mycket trött och jag kan ej hvila, förrän jag talat vid min kompanjon och fått förhindra dessa våldsplaner.
John Hall måste nästan med våld skjuta ut sina välvilliga, men besvärliga gäster genom dörren.
Han lyste dem ner för trapporna och stod i begrepp att knacka på dörren till sin kompanjons rum, när denne från ett annat håll inkom i hans kammare.
– Välkommen tillbaka, herr Hall, sade Backman, som såg strålande glad och nyter ut.
Han tog mässingsstaken från John Hall och satte den på bordet.
– Hvad är det för planer, Backman har för morgondagen? frågade John i matt ton.
– Herr Hall skall inte se så hängfärdig ut, svarade Backman.
Ja, jag vet hvad herr Hall vill säga, det har gått illa.
Herr Hall har ej fått företräde hos Kungliga Majestät i Örebro.
Jag vet också hvem vi ha att tacka härför.
Ingen mer och ingen mindre än landshöfdingen, högvälborne herr grefve Axel Pontus von Rosen, som gör mig den äran att anse mig för vår stads Grewesmühl och för en arg konspiratör mot Höga Öfverheten.
Hans spioner ha varit hack i häl efter herr Hall alltsedan affärden.
Han vill inte, att herr Hall skall få igen sitt, ty då kunde den förhatade Pehr Backman råka till att blifva riker karl med detsamma och således vådligare för det allmänna lugnet, medan man anser, att han lätteligen skall kunna hållas i tukt nu, när han, såsom hvar man vet, sätter till af sitt eget välstånd för att vinna rättvisa åt herr Hall.
– Ja, ja, ja, ja, sade John.
Jag måste hafva rättvisa.
Vi måste till hvarje pris förhindra auktionens verkställande, det lyckades ju för Backman att göra detta i Christinehamn, hvarför skulle det ej lyckas nu?
– Visst skall det lyckas.
Låt mig få råda, och det skall gå som en dans.
– Nej, nej, intet får ske utan min vetskap och vilja!
– Nej bevars.
Hall har intet annat att göra än att hålla sig stilla.
Men herr Hall ser ju ut, som om herr Hall ej förmådde stå upprätt.
Lägg sig mans på sängen, så skall herr Hall få höra hur det skall gå till i morgon.
Drag af stöflarne, så där ja!
Och sträck ut de trötta lemmarne!
– Tala om hvad Backman ämnar!
Pehr Backman snoppade talgljuset och satt och lekte med den stora ljussaxen, medan han talade.
John Halls trötta ögon följde hans minsta rörelse.
Backman satt tätt intill sängen.
– Först får jag väl säga, att jag tror det är omöjligt att numera förhindra auktionen, sade han, men att hindra effekten däraf skall gå som en dans.
Backman klippte med ljussaxen i luften.
John Hall nickade.
– Jag hör på, fast ögonen mot min vilja sluta sig.
– Jag har först och främst tänkt – Pehr Backman gnuggade händerna af förtjusning – att vi båda skulle vara närvarande och tvinga oss fram till auktionsbordet, där magistratspersonerna och kuratorerna sitta.
– Ja, ja, inför dem alla skall jag med hög röst protestera mot denna oerhörda missgärning, som föröfvas mot mig genom mina egendomars försäljning.
Jag skall påminna dem om att största delen af de fasta egendomar, hvilka hittills blifvit försålda, har Björnberg tillägnat sig för mindre än en tredjedel af deras rätta värde och vid ett auktionstillfälle, där inga andra än hans och hans ombuds rop fingo upptagas.
Jag skall hemställa till dem, om de anse, att min afsikt kunnat vara att göra bankrutt för att med en million tvåhundrade tusen riksdaler banco tillgångar behöfva undvika exekutionstvång för blott några tusende riksdaler.
Jag skall säga dem.
Pehr Backman hade under detta långa tal gått otåligt upp och ned i rummet.
Nu passade han på att infalla:
– Det hjälper inte att protestera och, tala och tala.
Nu skola vi handla.
När de sista egendomarne gått bort, skall vid en gifven signal traktör Tegelberg, som jag därom vidtalat, bemäktiga sig auktionsprotokollet och rifva sönder det.
Vänta, vänta, herr Hall, säg inte emot, förrän herr Hall hört hela planen.
Samtidigt härmed skola några af mina tillstädesvarande vänner högt förebrå kuratorerna deras handlingssätt och om möjligt kasta ut dem ur salen.
– Nej, nej, det vill jag inte.
Det båtar intet till.
Våldet båtar aldrig, sade John Hall i förtviflad ton.
Är detta allt hvad Backman funnit på, så är allt hopp sannerligen ute.
– Nej, det är långtifrån allt, men jag får ju inte tala till punkt.
En mängd af det gamla bolagets förra sjökaptener, jämte besättningen på deras skepp, ha erbjudit sig att vid gifvet tecken, nämligen då jag stående i ett öppet fönster börjar sjunga, tåga ner till det Björnbergska huset och där ej kvarlämna sten på sten.