Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Regeringen utöfvar der ett mer än i månget annat land, stort, mer eller mindre direkt inflytande pä alla, inom de förenade Brittiska rikena befintliga, religionssamfund.
Huru hafva ej Katholikerne måst der inskränka och efter Engelska förhållanden, Engelska lagar, inrätta sina kloster och mycket annat?
Huru hafva icke Judar, Qväkare, Methodister och andra Dissenters varit och äro underkastade, i viss mån, Regeringens godtycke?
De hafva frihet — ja en ganska stor och i många riktningar ganska välgörande.
Men denna frihet är, jag uprepar det, icke ovilkorlig, icke oinskränkt.
Om nu' hvarken uti Frankrike, Nord-Amerikas Förenade Stater, Schweiz eller England, en oinskränkt religionsfrihet finnes eller i sjelfva verket någonsin funnits; så finnes den lika litet i något annat, vare sig Protestantiskt eller icke Protestantiskt land.
Belgien, Nederländerna, Danmark, Norrige och flera riken, som i sednare tid ändrat sina författningar i liberal anda, hafva alla iakttagit vissa förbehåll och inskränkningar vid religionsfrihetens beviljande.
Ben 19 B e c e in b e r. 325 Hvad åter Turkiet angår, så förmodar jag, att det af misstag blifvit nämndl.
Ty af ganska-trovärdig man är mig sagdt, att väl, för ej längesedan, frihet blifvit lemnad Grekiska och Armeniska Kristna, som vistas eller äro bosatte inom Osmanniska väldet, att öfvergå till Protestantisk religionsbekännelse, utan att derigenom förlora det skydd, hvartill de enl. fördrag och medgifvanden kunna vara berättigade; men att, derest en Muhamedan, en Islams bekännare, antager kristendomen, så straffas han till lifvet.
Det är visserligen icke en sådan religionsfrihet, som Frih. Crentz med motionen åsyftar.
Motionärens 2:dra sats uttrycker han dels sålunda: ”Då man ”skådar in i Sveriges grundlag och linner att 16 § Reg.F:n, up”rättad af 1809 års Ständer, anbefaller det vidsträcktaste skydd ”mot allt samvetstvång; så frågas med rätta, livar gränsen är ”för godtycket”, dels ock med följande ord:
”Det lärer icke vara ”svårt för rättsinnige och kunnige jurister att bevisa, konventi”kelplakatet, och andra med detsamma liktydiga lagar, vara med ”ofvannämnde § i Reg.F:n aunulleradt.” Skärskådom detta något närmare.
Hvarom handlar 16 § lteg.Fm?
En hvar, som med upmärksamhet genomläser densamma, linner straxt, att han handlar om Konungen, Hans räll och pligt.
Läses §:n i sitt sammanhang med hvad som föregår och efterföljer, sä finnér man, att från och med 1 §:n, der det säges, att Sveriges rike skall styras af en Konung och vara ett arfrike, pä sätt Successions-ordningen närmare innehåller, t. o. m. den 16:e, talas öfverallt om Konungens person, rättigheter och åligganden, samt sättet för deras utöfning af Honom såsom rikets öfverhufvud och den verkställande maktens chef.
Innan lagstiftaren, uti 17:e och följande §§ t. o m. den 26:e, öfvergår till stadganden, hvilka angå Domaremakten, som af den verkställande makten bör vara, och enl. våra grundlagar i sjelfva verket är oberoende — enär Konungen endast i Högsta
Domstolen eger 2 röster och således äfven der kan öfverröstas — så sammanfattar han, uti 16 §, i korthet, på ett i sanning skönt och träffande sätt, hämtadt till en del ur vära äldsta skrifna lagar, liksom i en enda brännpunkt, bilden af en lagbunden Konung, sådan lian bör vara, i motsats till ej mindre de svaga och maktlösa, än de sjelfrådiga och enväldiga, hvilkas oinskränkta makt vid grundlagens stillande var i så liflig och så bedröflig åminnelse.
Det heter der: ”Unnungen bär rätt och sanning styrka ”och befordra, vrätigvisa och orätt hindra och förbjuda, in11gen förderfva eller förderfva låta, till lif, ära, personlig ”frihet och välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd 11är, och ingen afhända eller afhända lala något gods, löst 11eller fast, utan ransakning och dom, i den ordning Sveriges 11Lag och Laga Stadgar föreskrifva.1'1 Således, i korthet sagdt:
Konungen skall sjelf lyda och låta enhvar tillgodonjuta ”Sveriges lag och laga stadgar.11
Till dessa ”lag och laga stadgar” hänvisas alltså.
Enl. dem skall pröfvas, hvad en hvar med rätta 326 Den 19 December. tillkommer.
Emot dem får icke ens Konungen bryta, ehuru stor helgden och vördnaden för Hans Majestät än bör vara, ehuru oantastliga Hans gerningar.
— När det vidare heter, att Konungen bör ”ingens fred i dess hus störa eller störa Idta; ingen från ort till annan förvisa” : så är af dessa uttryck uppenbart, att här handlas endast om Konungen, såsom Statens öfverhufvud, men icke, på sätt någon gång eljest sker, såsom i sig förenande alla statsmaktens attributioner.
Eller månne någon '"rättsinnig och kunnig jurist” skulle, under åberopande af denna grundlags-§, förvägra åtlydnad af de stadganden i rikets allmänna lag, hvilka handla om missgerningsmäns gripande och förvisning till angifven straffort?
Missgerningsman, sådane som rånare, mördare, tjufvar, uprorsmakare m. fl. kunna i Sverige lagligen gripas och fängslas äfven i eget hus.
Engelsmannens stolta uttryck:
Mitt hus är mitt fäste, gäller ej här.
Den, som genom stöld mistat gods, eger att i annans hus anställa ransakan derefter: vederbörlige fiskaler att halla undersökning efter till införsel förbudna eller tullförsnillade varor, o. s. v., endast dervid de för hvarje fall serskildt gällande allmänna föreskrifter blifva iakttagna.
Härigenom störes onekligen den eljest, med all rätt, i Konungens skydd tagna husfreden.
Men Sveriges ”lag och laga stadgar” måste hafva sin gång.
Konungen får dock icke egenmäktigt ingripa i domaremaktens utöfning ■— icke tillvälla
Sig rättigheter, som äro domstolarna ensamt förbehållna.
I samma mening heter det vidare: ”Konugen bär ingens samvete tvinga eller tvinga låta, ulan skydda hvar och en vid fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer i1'1
Det är af sjelfva sammanhanget klart, att här talas endast om hvad Konungen eger göra och låta.
Han -— Konungen — bör (naturligtvis i öfverensstämmelse med ofvanför i §:n anförde ”Sveriges lag och laga stadgar,”) skydda hvar och en vid fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.
Konungen bör alltså, Sjelf, genom sin högsta ombudsman Justitie-Kansleren eller andra embets- och tjenstemän, tillse, alt enhvar får tillgodonjuta den rätt honom enl.
Svensk lag tillkommer.
Tillägget: så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, är ganska märkeligt.
Långt ifrån att lemna något stöd åt deras mening, hvilka anse en oinskränkt religionsfrihet vara genom 16 § Reg.F:n i Sverige grundlagd, synes detta tillägg utvisa, att Konungen, om någon störde samhällets lugn eller åstadkomme allmän förargelse genom sin réligionsutöfning, änskönt denna i och för sig icke vore stridande mot Svensk lag och laga stadgar, skulle kunna, utan domaremaktens mellankomst, förvägra honom det skydd, i och för sin religionsutöfning, hvilket Konungen, jemnlikt 16 § Reg.Fm i allmänhet åligger.
Så läser, så förstår jag 16 § i Reg.Fm, och jag bet villar, att de mest ”rättsinnige och kunnige jurister” kunna annorledes Den ii) December. 327 upfatta och tillämpa densamma.
Det vissa är, att veterligen aldrig någon domstol såsom grund för ett utslag åberopat denna §.
Någon af behörig myndighet afgifven förklaring, innefattande att den bör annorlunda förstås, finnes ej eller.
Val bar Frih.
Cederström, medelst meddelande af ett Const.Utsk:s yttrande vid 1809 års
Riksdag på ett ganska uplysande sätt visat, att samma Utsk. med hvad 10 § Reg.F:n innehåller, verkligen åsyftat en allmän religionsfrihet.
Hr Frih:n har ansett R.
St:s bifall till samma yttrande, hvilket äfven jag vill minnas, enhälligt lemnades år 1815, innebära en af behörig myndighet öfver ifrågav:de 16 § Reg.F:n afgifven förklaring, enl. hvilken religionsfrihet vore hvarje Svensk undersåte tillförsäkrad, men Hr Frih:n har icke tillika visat eller ens upgifvit, att denna af R.
St:r beslutade grnndlags-förklaring blifvit, på sätt 81 och 83 §§:ne Reg.F:n föreskrifva, Ko nungen genom Ståndens Talmän meddelad och af K.
M. efter Stats-Rådets hörande bifallen.
Derest sådant icke skett, lärer samma förklaring för oss sakna all förbindande kraft.
Var det, såsom svårligen kan belvitlas, pluralitetens i 1809 års Const.Utsk. mening, att införa full religionsfrihet; så måste religionsfrihetens vänner beklaga, att denna, mening icke blifvit i grundlagen bättre, klarare och bestämdare uttalad.
För oss länder till efterrättelse sista punkten af 83 § Reg.F:n, som innehåller, att grundlagarne skola i hvarje fall efter deras ordalydelse förstås.
Motionärens förmenande att Conventikel-plakatet och andra dermed liktydiga lagar genom 16 § Reg.F-n annullerats, saknar således giltig grund, och den ur samma förmenande härledda slutsats, att religionsstadgarnas fortsatta tillämpning endast beror af ”godtycke”, förfaller.
Motionären säger, att i Sverige de förföljas, hvilka af kärlek till Grid och Hans ord, utom de offentliga gudstjänsterna sammankomma och uphygga sig, ”på det sätt och i den ordning” som Herren Jesus och Hans Apostlar skulle hafva anbefallt.
Jag tror mig kunna säga, att öfver detta påstående innebär ett misstag.
Man skall uti hela Nya Testamentet förgäfves eftersöka någon enda utsago af Herren Jesus och Hans Apostlar, som kunde anses innebära en allmän föreskrift rör:de sättet och ordningen vid Kristnas gemensamma andaktsöfningar.
Der finnas väl råd och varningar, till en del lämpade endast efter den tid, i hvilken de gåfvos, till en del äfven gällande i vår tid; men ej ett enda uttryck, som kunde betraktas såsom en i detta afseende för alla tider gifven befallning.
Hade en sådan ansetts nödig, så bade den utan tvifvel lemnats vid det af flere Apostlar bevistade första kyrkomötet i Jerusalem, hvilket föranleddes just af frågan om, huruvidt öfverensstämmelse var nödig mellan de Kristna, bland annat, i en så vigtig omständighet, som omskärelsens och den Judiska lagens iakttagande.
Men Apostlarne, Presterne och bela Församlingen förklarade tvertom, att dem enhälligt synts, ingen yttermera tunga lägga på — det år: icke något annat föreskrifva — de till kristendomen omvända hedningar, än att de afhölle 328 Den 19 December. sig från det som var åt afgudar offradt, eller förqvafdt, från att äta blod och från boleri.
Man torde således kunna med säkerhet antaga, att ordningen och sättet vid såväl den offentliga, som mera enskilda gudstjensten af Herren Jesus och Hans Apostlar med afsigt lemnats obestämda och frihet de
Kristna blifvit gifven att inrätta dem så, som för hvarje tid och ort må finnas tjculigast.
Kyrkans hela historia bestyrker denna mening.
Det är sålunda svårt att inse, hvad motionären menar med de anförda uttrycken, om icke det, som på ett annat ställe, mot slutet af motionen, säges, att de, som mena allvarligt med sin kristendom, förföljas, häktas, straffas, endast för det de upbyggt sig med Guds ord annorstädes än i socken-kyrkan.
En sådan föreställning finnes hos mången och jag har i både Engelska och Franska tidningar funnit den nyligen uttalad.
Men jag bestrider, att så är.
Elfdahls- och Orsa-männen, som af motionären anförts, hafva ingalunda blifvit straffade, för det de i enskilda hus brukat Guds ord, utan för det de gjort det på ett säll, sorn strider mot samhällets borgerliga lag.
Samma lag, enl. hvilken de lagsökas och dömas, upmanar på det bestämdaste till Guds ords läsning och betraktande, äfven i enskilda boningar.
Det ålägges der hvarje husfader att med sitt husfolk dagligen, hvarje själaherde att med sina församlingsboer, i hemmen, så ofta som möjligt, samlas kring detta heliga Ord och dermed upbvgga sig.
Förfaltningarne medgifva ej eller, att åtal för religiösa sammankomster, hvilka anses otillåtna, må äga rum utan föregången anmälan hos Konungen, och det är kändt, att åtal aldrig tillåtits, utan att förelupen oordning eller andra särskilda omständigheter dertill föranledt.
Det bar således icke varit Guds ords läsning till gemensam upbyggelse, utan olydnaden, trotsigheten mot en gällande ordningsstadga, som bestraffats.
Motionären åberopar till försvar för denna olydnad, detta trots, Luther, i det han säger: ”Öfverheten ingriper här på ett ”område, der den icke har att skaffa.
Man mäste mer lyda ”Gud än menniskor, såsom Luthers föredöme nogsamt vittnar, ”ilan drog aldrig i betänkande att inskränka lydnaden för verlds”liga öfverheten, sä snart det var honom afgjordt, att öfverhe”tens befallningar stridde mot Guds ord”.
— Allt detta eger sin ”riktighet:
— Sä snart det var Luther klart, att öfverhetens befallningar stridde mot Guds ord”.
— Men hvilket är det Guds ord, som bär blifvit öfverträdt?
Något sådant finnes icke.
Förbindelsen till lydnad mot öfverheten qvarstår således'oförminskad, och det gäller, att "den som sätter sig mot öfverheten, han sätter sig emot Guds förordnande, och de som sig deremot sätta, skola få en dom öfver sig”.
Motionären säger vidare: ”/ den Heliga Skrift skall man ingenstädes igenfinna en bokstaf, som tillerkänner öfverheten eller det verldsliga regementet domsrätt i trossaker.
I det andeliga regementet vill Herren Kristus sjelf vara Konung och tål ingen medregent” o. s. v. Domsrätt i trossaker har det verldsliga regementet i Sverige, mig veterligen, icke tillvällat Den 19 December. 329 sig vidare, än att det förbehållit sig och utöfvat sin väl grundade rätt att bestämma oell pröfva hvad, äfven i religiösa mål, eller trossaker, med samhällets lag och bästa är förenligt.
Motionären kallar detta en sammanblandning af det andliga och verldsliga regementet; men sammanblandar i stället sjelf det andeliga och kyrkliga regementet, som dock noga böra åtskiljas.
Christi andeliga regering af Sin kyrka sker, likavisst som
Hans dagliga närvarelse hos Sina trogna, på ett osynligt, för vära blickar förborgad t sätt.
Detta är det rätta andeliga regementet, uti hvilket någon verldslig makt icke lärer förmå att ingripa.
Här gäller Luthers, af motionären anförda ord till den verldsliga öfverheten: ”Det fria Evangelium af Guds ord vilja vi ”icke gifva i edia händer; J håfven ock ingen makt deröfver; ”ty eder regering är allenast timlig och angar verldsliga håfvor; ”Men Evangelium är en andlig och himmelsk gåfva, derföre sträcker edert välde sig icke till Evangelium och Guds Ord”.
Skulle således den verldsliga Öfverheten tillvälla sig makt öfver Evangelium och Guds Ord — att derifrån afsöndra eller utmönstra eller dertill lägga något, hvilket stöde deremot i strid, men förklarades skola dermed sättas i jemnbredd, såsom vi vete, att Judiska Öfverheten och Påfvarne, äfvensom Franska konstituerande Församlingen,gjort; så vore detta ett ingrepp i Guds och Christi höghetsrättigheter, sora icke borde ållydas, än mindre godkännas eller ursäktas.
Men när, till uprätlhållande af god ordning inom kyrkan, verldslig Öfverhet linner nödigt att stadga sådant, som väl icke linnes i Skriften anbefaldt, men ej eller är hvarken förbjudet eller deremot stridande, så sker detta i fullkomlig öfversstämmelse med Herrans Ord.
Till verldsliga regementet hörer nemi. bland annat vidmakthållande af ordning, uti allt hvad samhället rörer, således äfven inom det eller de synliga, och i det yttre bestämda religionssamfund, som uti samhället linnas.
Till sådan ordnings vidmakthållande måste förefinnas någon högsta myndighet — en kyrkostyrelse; denna åter kan bestå af en, eller ock flera personer; den kan vara, såsom hos oss, densamma som, det är identisk med, eller alldeles skiljd ifrån den borgerliga Styrelsen.
Hvilketdera som för kyrkans och det andeliga lifvets utveckling bör anses mest gagneligt, beror af omständigheterna, och derom finnes i Guds Ord ingenting föreskrifvet.'
Huru som helst den må vara inrättad, kan och bör den likväl alltid betraktas såsom en verldslig Öfverhet.
Huru högt Luther upskattade den verldsliga Öfverhetens rätt och pligt, när det gäller försvaret af Guds Ord, ådagalägger han på det mest öfvertygande och klara sätt, i en predikan just öfver den text, som gifvit motionären anledning att påstå, det verldslig öfverhet först då handlar rätt mot Evangelium, när den ”sticker sitt svärd i skidan”.
Uti nämnda predikan, hvars ämne är:
Huru Petrus vill försvara Kristum och tager till svärd; men Kristus förbjuder honom det, säger Luther: ”Här måste vi först märka åtskillnaden emellan Verldslig Öfverhet, Prediko-embetet och Private personer. 330 Den 19 December.
Ty verldslig öfverhet är detta helt och hållet framför all annor verk anbefaldt, att fortplanta Guds ord, det handhafva, och beskydda undersåtarena, hvilka derföre varda anfäktade; derpå är ingen tvifvel.
Ty svärdet skall beskydda dygden och straffa odygden, och förnämligast'tjena till Guds kunskap, som i Rom. 13: står skrifvet, och hos Esaiam säger Gud:
Konung armsköld vara kyrkans ammor, det är, vara Skyddsherrar.
Afven Psalm. 24:
Gör er portarna vida, och' dörr arne i verldene höga, alt Ärones Konung må draga derin . . .
All verldslig öfverhet är skyldig, att försvara Guds ord och den rätta kyrkan, ty Gud har icke allenast satt dem lika såsom herdar, att försvara och beskydda undersåtarenas lekamliga lif och näring; utan förnämligast att vidmakthålla Guds ära och kunskap hos det menskliga slägtet, den rätta Gudstjensten handhafva, falsk lära och afguderi straffa och utrota, och förr sätta alltsammans i sticket, än låta tvinga sig och sina undersåtare till afguderi och lögn.
Derföre säger den 2:dra Psalmen till dem:
Kyller Sonen, det är: anammer Guds ord och befrämjer det.
— Detta är den verldsliga Ofverhetens besynnerliga embete, som man ser, att Gud uti historien det fordrar, och icke allenast de fromme Konungar hos Judarna, såsom Josaphat, Josia, Ezechias, utan ock ibland hedningarna, såsom Nebucadnezar, Darius, Cyrus, derföre af den Heliga Anda öfvermåttan varda prisade, att de den rätta Gudstjensten inrättat, och hafva sig med makt upsatt emot afguderi”.
Så Luther.
Om det således är hvarje Regerings pligt att afse dessa förhållanden: så Ur det ock dess rättighet att vidtaga de författningar, som kunna anses mest gagneliga för statsändamålets ernående, således att, till förekommande af befarad oordning, icke blott förordna om de villkor och förhållanden, under hvilka vissa gudaktiglietsöfningar må tillåtas, utan äfven att från tillgodonjutande af medborgerliga förmåner, t. o. m. från sitt område, afhålla eller förvisa dem, hvilkas religiösa tro och bekännelse, eller i religionens namn företagna gerningar strida mot samhällets ändamål, sådant det af samhällets målsmän upfattas.
Denna rätt synes mig alldeles obestridlig.
Vi veta, att familjen är det borgerliga samhällets grundval eller rot.
Lika litet, som det lärer kunna bland kloka och tänkande menniskor påstås, att en husfader skall vara skyldig i kretsen af de sina inlåta eller tåla den, hvilken med ord och gerning störande och förderfligt inverkar på husets frid och välbefinnande; lika litet kan detta fordras af det större samhället eller Staten.
— Öfverhcten är, såsom flerestädes i Skriften säges, Guds tjenare.
Hvad skulle man säga, huru bedomina den tjenare, som sage sin Herres ära skändas, hans vilja förhindras, och icke gjorde, hvad han förmådde, för att förekomma detta?
Klokhet och rättvisa] kräfva dock, att Staten härvid ej "går längre, än ändamålet fordrar, att således dess preventiva och restriktiva åtgärder ej urarta till förföljelse, Sådant kan icke ursäktas, än mindre försvaras — åtminstone ämnar jag aldrig göra det.
På motionärens åsigt om religionsfrihet såsom hvarje menni - Den 19 D e c e m b e r. 331 skås oafvisliga rättighet; om rätta förståndet af 16 § RF.; om oförenligheten af hvad han kallar det andeliga och veVldsliga regementet, men hvarmed han i sjelfva verket menar den kyrkliga och borgerliga styrelsen, hvilar hufvudsakligen äfven hans påstående, att i Sverige ulöfvas eli samvetstvång, stridande mot att gudomlig och mensklig rätt, mot förnuft och uppenbarelse, mot Kristi, Jpostlarnes, Luthers och Konung Gustaf I:s bud och föredömen, äfvensom mot innehållet af vår kyrkas bekännelseskrifter.
Det är isynnerhet motionärens oriktiga infattning af det andeliga regementets betydelse, som grundlagt hans öfriga misstag.
Om jag lyckats vederlägga dessa, anser jag mig, i och med detsamma, äfven hafva hufvudsakligen undanröjt alla / de grunder, på hvilka motionären stödt sina påståenden och sitt förslag.
Häraf följer således, att jag måste afstyrka det sistnämnda, så framt jag icke eger andra skäl än motionären att förorda det.
Men sådana skäl eger jag icke.
Tvertom finnas för mig många bevekelsegrunder att afråda den frihet till affall och söndring från Svenska kyrkan, hvilken motionären vill hafva i lag medgifven.
För det första anser jag enhet i religion och trosbekännelse vara en, i sig sjelf, god och önskvärd sak.
Jag grundar denna åsigt förnämligast på Guds eget Ord.
Det finnes ingen bland de Apostlar, som efterlemnat bref till de Kristna, och som icke deri uttalat råd och förmaningar till endrägt och samhällighet, såsom: att vara ”era kropp och en ande” — "alla vid ett sinne", att ”hålla andans enhet, genom fridens band", att "med en håg och en munprisa Gud" o. s. v., eller ock varnat för "bedragare", "falske lärare", "förderfvelige partier" m. m.
Jag kan derföre icke inse eller erkänna, att det är hvarken obehörigt eller onödigt att emot dem vara på sin vakt, eller att det anstår oss såsom Kristna, att med likgiltighet se, än mindre att öppet genom vår lagstiftning gynna söndringar och partier inom vår kyrka.
Man åberopar oftast England såsom bevis på t. o. m. nyttan af sekter, i synnerhet såsom medel att till en viss lifaktighet förmå en Statskyrka.
Detta bevis må gälla, för hvad det kan.
Jag nekar ej, att ju
Dissenter-församlingarne i England egt ett sådant inflytande.
Det medgifva äfven Engelska Högkyrkans bästa män, och saken torde sålunda vara utom allt tvifvel.
Men jag nekar, att ett sådant förhållande bevisar nödvändigheten eller ens nyttan af sektväsende i vår kyrka.
Såsom enhvar bland Eder Mine Hrr! vet, är Calvinismen eller den s. k.
Reformerta kyrkan i England och Skottland rådande.
Denna kyrka, vid sjelfva sin grundläggning hård och förtryckande, har aldrig uphört att bibehålla sig såsom sådan.
”Den mest fatalistiska rigorism, det tygellösaste tyranni” sägas utmärka henne.
Denna rigorism, bäst uppenbarad hos Puritanerna, och tyranniet, mest framstående inom Högkyrkan, hafva liksom framtvungit de mångskiftande sekter, hvilka upslått såsom lika många protester mot religionsförlrycket.
Helt annorlunda förhåller det sig inom Sverige 332 Den 19 D e c e ni b e r. och de öfriga länder, der Lutherska läran är allmänt anlagen.
Denna lära, den sanna, på Guds ord allena grundade religiösa och borgerliga frihetens värn, har icke föranledt eller sett inom sin kyrkas sköte upkomma någon enda sekt.
Herrnlmtare och Svedenborgare anses väl af mången såsom särskilda sekter.
Men de äro det icke.
De betrakta sig sjelfva såsom medlemmar af samma kyrka och bruka nådemedlen tillsammans med andra Lutherska lärans bekännare.
Detta är äfven ganska lätt förklarligt.
Ty då Lutheranismen icke upställer någon annan trosgrund eller rättesnöre för tron och lefvernet, än Guds
Ord; så inrymmer den dymedelst så mycken frihet, att alla söndringar hittills funnits obehöfliga.
De skola äfven alltid förblifva det för dem, hvilka icke för väsendtligt anse annat än det, som Guds Ord klart och bestämdt innehåller.
Ett ganska talande bevis på deras obehöflighet har motionären lemnat, då han redan i motionen ofta åberopat och uti sina yttranden hänfört sig lill kyrkans symboliska eller bekännelseböcker, med hvilka han förklarat, att både han sjelf och de af honom s. k.
Dissenters i Palarna och Norrland, fullkomligt i läran öfverensstämma.
Dessa böcker äro dock det enda menniskoord, hvarefter Lutherska kyrkans tro, bekännelse och lära böra bedömmas.
Härmed torde för enhvar opartisk vara ådagalagdt, att lika litet som söndringar uti vår kyrka böra betraktas såsom likgiltiga, lika litet äro de att anse för nödiga.
Det är ganska anmärkningsvärdt, huru de olika folkstammarnes lynnen synas inverka på deras religiösa och politiska författning.
Så visar det sig, att Katholicismen, merendels i förening med politiskt envälde, omfattas framför allt af de någorlunda oblandade stammar, som ännu finnas af Cellisk härkomst, i Irland, Bretagne och de s. k.